62005CC0020_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. V okviru kazenskega postopka, ki je bil sprožen proti K. J. W. Schwibbertu zaradi posedovanja zgoščenk (v nadaljevanju: CD-plošče) brez razlikovalnega znaka nacionalnega organa, pristojnega za zaščito avtorskih pravic (Società italiana degli autori ed Editori, v nadaljevanju: SIAE), je Tribunale di Forlì (Italija) na predlog odvetnika K. J. W. Schwibberta Sodišču postavilo vprašanje o združljivosti nacionalnih določb, ki predpisujejo označitev s tem razlikovalnim znakom, s členi 3 ES in od 23 ES do 27 ES ter z Direktivo Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov(2) – ta direktiva je bila kodificirana z Direktivo 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov(3), ki je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998(4) –, Direktivo Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine(5) in Direktivo 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi(6) .
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
1. Pogodba ES
2. Skupnost v skladu s členi od 23 ES do 27 ES temelji na carinski uniji, ki zajema vso blagovno menjavo in med državami članicami prepoveduje carine pri uvozu in izvozu ter vse dajatve z enakim učinkom.
2. Direktive
a) Direktiva 92/100
3. Direktiva 92/100 želi vzpostaviti usklajeno pravno varstvo za pravico dajanja v najem in pravico posojanja ter za določene pravice, sorodne avtorski, na področju intelektualne lastnine. Iz prve uvodne izjave navedene Direktive izhaja, da je namen tega usklajevanja odprava razlik med nacionalnimi ureditvami, ki „ovirajo trgovanje in izkrivljajo konkurenco, kar preprečuje uspešnost in pravilno delovanje notranjega trga“.
4. V drugi uvodni izjavi je določeno, da „se lahko te razlike v pravnem varstvu zlahka povečajo s sprejemanjem nove in drugačne zakonodaje držav članic ali z različnim razvojem nacionalne sodne prakse, ki to zakonodajo interpretira“.
5. V tretji uvodni izjavi je poudarjeno, „da je takšne razlike torej treba odstraniti v skladu s ciljem uvedbe območja brez notranjih mej, kot je določeno v členu 8a Pogodbe, tako da se v skladu s členom 3(f) Pogodbe vzpostavi sistem, ki zagotavlja, da konkurenca na skupnem trgu ne bo izkrivljena“.
b) Direktiva 98/34, s katero je bila kodificirana Direktiva 83/189
6. Člen 1 določa:
„V tej direktivi naslednji izrazi pomenijo:
1) ‚proizvod‘ je kateri koli industrijsko izdelan proizvod in kateri koli kmetijski proizvod, vključno z ribjimi proizvodi;
2) ‚tehnična specifikacija‘ je v dokumentu vsebovana specifikacija, ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja kakovosti, zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom glede imena, pod katerim se prodaja, izrazoslovjem, simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki, embalažo, označevanjem ali etiketiranjem in postopki za ugotavljanje skladnosti […]
[…]
10) ‚osnutek tehničnega predpisa‘ je besedilo tehnične specifikacije ali drugih predpisov, vključno z upravnimi predpisi, ki je sestavljeno zato, da se zakonsko uredi ali da je dokončno zakonsko urejeno kot tehnični predpis, pri čemer je besedilo v pripravljalni fazi, ko so mogoče še precejšne spremembe. […]“
7. Člen 8 Direktive 98/34 določa:
„1. Države članice […] takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega predpisa […]. Komisiji navedejo tudi razloge, na podlagi katerih je uzakonitev takega tehničnega predpisa potrebna, če ti niso že jasno razvidni v osnutku.
Kadar je primerno in če še ni poslano s predhodnim sporočilom, države članice hkrati sporočijo besedilo temeljnih zakonskih in drugih predpisov, ki jih predvsem in neposredno zadeva, če je poznavanje takega besedila potrebno, da bi se ugotovile posledice osnutka tehničnega predpisa.
Države članice ponovno sporočijo osnutek po zgoraj navedenih pogojih, če ga spremenijo tako, da znatno spremenijo njegovo področje uporabe, skrajšajo prvotno predvidene roke za izvajanje, dodajajo specifikacije ali zahteve ali poostrijo sedanje specifikacije in zahteve.“
8. Člen 9(1) Direktive 98/34 določa:
„Države članice preložijo sprejetje osnutka tehničnega predpisa za tri mesece od dneva, ko Komisija prejme sporočilo, navedeno v členu 8(1).“
c) Direktiva 98/48, s katero so bile spremenjene nekatere točke Direktive 98/34
9. Točka 9 člena 1 Direktive 98/34 se preštevilči v točko 11 in vsebuje naslednje besedilo:
„11. ‚tehnični predpis‘: tehnične specifikacije in druge zahteve ali predpisi o storitvah, skupaj z ustreznimi upravnimi določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju, zagotavljanju storitve, ustanovitvi dobavitelja storitve ali uporabi v državi članici ali njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic, razen tistih, ki so določeni v členu 10 in prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka ali ki prepovedujejo opravljanje ali uporabo storitve ali ustanovitev dobavitelja storitve.
Dejanski tehnični predpisi so zlasti:
– zakoni in drugi predpisi države članice, ki urejajo tehnične specifikacije ali druge zahteve ali predpise o storitvah ali poklicne kodekse ali pravila obnašanja, ki pa se nanašajo na tehnične specifikacije ali druge zahteve ali na predpise o storitvah, skladnost s katerimi ustvarja domnevo o skladnosti z obveznostmi, ki jih nalagajo zgoraj navedeni zakoni in drugi predpisi,
– prostovoljni dogovori, pri katerih je pogodbena stranka država in ki v javnem interesu določajo skladnost s tehničnimi specifikacijami ali drugimi zahtevami ali predpisi o storitvah, razen predpisov v zvezi z javnimi naročili,
– tehnične specifikacije ali drug[i] predpis[i] o storitvah, povezan[i] z davčnimi ali finančnimi ukrepi, ki s spodbujanjem izpolnjevanja takih tehničnih specifikacij ali drugih predpisov o storitvah vplivajo na porabo izdelkov ali storitev; tehnične specifikacije ali drugi predpisi, povezani z nacionalnimi sistemi socialnega zavarovanja, so izključeni.“
d) Direktiva 2001/29
10. Direktiva 2001/29 povzema načela in pravila, ki so bila določena zlasti v Direktivi 92/100, in jih spreminja.
B – Nacionalno pravo
11. Italijanska zakonodaja na področju avtorske pravice ima podlago v zakonu št. 633 iz leta 1941(7) . S tem zakonom je bil ustanovljen ad hoc javni organ SIAE, pristojen za zaščito, posredovanje in odobritev ter določene kazenske sankcije za določena nedovoljena ravnanja (trženje, razmnoževanje itd.). Prav tako je bila na njegovi podlagi uvedena obveznost označevanja z razlikovalnim znakom SIAE.
12. Z zakonom št. 121/87 z dne 27. marca 1987(8) se je razširila obveznost označevanja z razlikovalnim znakom SIAE in možnost kazenskih sankcij glede drugih nosilcev.
13. Zakonska uredba št. 685/94 z dne 16. novembra 1994(9) je razveljavila zakon št. 121/87. Besedilo člena 171b(c) tega zakona določa:
„Z zaporno kaznijo od treh mesecev do treh let in globo v višini od 500.000 ITL do 6.000.000 ITL se kaznuje tisti, ki:
[…] prodaja ali najema videokasete, avdiokasete ali kakršne koli druge nosilce, ki vsebujejo zvočne ali videozapise filmskih ali avdiovizualnih del ali vrste zaporednih slik v gibanju, brez oznake SIAE, predpisane s tem zakonom in izvedbeno uredbo […]“
III – Spor o glavni stvari in predlog za sprejetje predhodne odločbe
14. 9. in 10. februarja 2000 so bile zasežene CD-plošče, ki so bile skladiščene v prostorih družbe K. J. W. S. Srl, katere pravni zastopnik je K. J. W. Schwibbert, italijanski rezident. Te CD-plošče, ki so bile zasežene, ker niso bile označene z razlikovalnim znakom SIAE, so vsebovale reprodukcije del slikarjev Giorgia De Chirica in Maria Schifana. Odvetnik K. J. W. Schwibberta je na obravnavi pred Sodiščem pojasnil, da so nekatere CD-plošče vsebovale glasbeno spremljavo. Poleg tega je v dokumentu, priloženem prilogi k pisnim pripombam K. J. W. Schwibberta, navedeno, da so vsaj CD-plošče z reprodukcijami del prvega od teh slikarjev vsebovale film. Poleg tega iz informacij predložitvenega sodišča in pojasnil odvetnika K. J. W. Schwibberta, predloženih Sodišču na obravnavi, izhaja, da so bile CD-plošče prepisane v Nemčiji in so bile namenjene prodaji dvema italijanskima družbama, zaradi česar so bile navedene v katalogu.
15. Procura della Repubblica presso il Tribunale di Forlì je 23. maja 2001 pri K. J. W. Schwibbertu opravila preiskavo in ga je privedla pred Tribunale di Forlì.
16. Tribunale di Forlì je 14. decembra 2004 v zapisniku iz obravnave poudarilo, da se K. J. W. Schwibbertu ne očita zloraba pri reprodukciji del, ker je imel potrebna dovoljenja, ampak le dejstvo, da CD-plošče niso imele razlikovalnega znaka SIAE.
17. Tribunale di Forlì je prav tako ugodilo predlogu odvetnika K. J. W. Schwibberta, naj se Sodišču postavi vprašanje za predhodno odločanje. Predložitvena odločba pa je v prilogi vsebovala le trditve odvetnika K. J. W. Schwibberta in ne natančnih vprašanj. Navedena odločba je bila 21. januarja 2005 vložena v sodnem tajništvu Sodišča.
18. Sodišče je 17. julija 2006 v skladu s členom 104(5) Poslovnika od predložitvenega sodišča zahtevalo pojasnila tako glede dejanskega in pravnega okvira spora o glavni stvari kot tudi glede določb prava Skupnosti, ki zahtevajo razlago, in glede razlogov, zaradi katerih sodišče meni, da je treba nujno zahtevati njihovo razlago. Njegovi odgovori so na Sodišče prispeli 8. novembra 2006.
19. Iz odgovorov Tribunale di Forlì izhaja, da bi bilo mogoče vprašanji, ki ju je to sodišče postavilo Sodišču, oblikovati tako:
„Ali so nacionalne določbe na področju oznake SIAE v skladu s členi 3 ES in od 23 ES do 27 ES, členi 1, 8, 10 in 11 Direktive 98/34/ES z dne 22. junija 1998 in z direktivama 92/100 in 2001/29?“
20. Sodišče je odločilo, da italijanski vladi in Komisiji Evropskih skupnosti pred obravnavo postavi vprašanja, na katera naj pisno odgovorita, in od njiju med drugim zahtevalo, naj pojasnita svoja stališča glede na pojasnila predložitvenega sodišča. Italijanska vlada in Komisija sta pisno odgovorili na navedene zahteve.
IV – Stališča, predložena Sodišču
21. Po mnenju K. J. W. Schwibberta obveznost označitve s kratico SIAE pomeni tehnični predpis, ki bi ga morala Republika Italija v skladu s členom 8(1) Direktive 83/189 sporočiti Komisiji.
22. Obveznost označevanja s tem razlikovalnim znakom naj bi imela poleg tega naravo ukrepa z enakovrednim učinkom, ker pomeni oviro, ki gospodarskim subjektom iz drugih držav preprečuje razvoj njihove dejavnosti na italijanskem trgu.
23. Poleg tega naj označevanje s to kratico avtorju in drugim imetnikom pravic intelektualne lastnine ne bi nudilo nobene zaščite. Italijanska zakonodaja namreč določa kazenske sankcije v primeru pomanjkanja take oznake, neodvisno od dejstva, ali je reprodukcija pomenila zlorabo.
24. Poleg tega naj bi bila obveznost označevanja s kratico SIAE v nasprotju s členoma 23 ES in 25 ES, in sicer s prepovedjo carinskih dajatev in vseh dajatev z enakim učinkom, določeno v Pogodbi, ker ta kratica pomeni strošek in bi bilo treba z njo označevati vsa dela od njihovega vstopa na italijansko ozemlje iz države Skupnosti.
25. Nazadnje naj bi ta obveznost označevanja kršila Direktivo 92/100, katere prve tri uvodne izjave ugotavljajo razliko med različnimi nacionalnimi pravnimi redi in posledično tveganje izkrivljanja konkurence med državami članicami.
26. SIAE, ki ni predložila pisnih stališč, je na obravnavi navedla, da Komisiji ni bila sporočena obveznost označevanja s kratico, ker je bila ta določena že v zakonu iz leta 1941, ki se je takrat nanašal na dela na papirnem nosilcu. Od leta 1971 so bili med vsemi proizvajalci plošč sklenjeni sporazumi glede označevanja s kratico SIAE na tem nosilcu.
27. SIAE je prav tako navedla, da italijanski zakon v času nastanka dejstev ni določal obveznosti označevanja figurativnih umetniških del z razlikovalnim znakom; ta obveznost je nastala šele, ko je začel veljati zakon 248/2000. V tem primeru bi morale biti CD-plošče z glasbeno vsebino označene s kratico SIAE.
28. SIAE glede členov 3, 22 in 27 ES navaja, da prepoved iz teh členov, ki se nanaša na dajatve, naložene pri uvozu, zajema izključno uvožen proizvod ob izključitvi domačega proizvoda. Vendar se italijanska zakonodaja, ki predpisuje označevanje z razlikovalnim znakom, uporablja za vse proizvode, domače ali uvožene. Ti členi se torej ne nanašajo na navedeno obveznost, katere cilj je med drugim, kot navaja tudi italijanska vlada, omogočiti, da organi kazenskega pregona in potrošniki takoj prepoznajo originalna dela v primerjavi s piratskimi deli.
29. SIAE dodaja, da je bila Direktiva 92/100 v italijanski pravni sistem prenesena z zakonsko uredbo št. 685/94. Kot ukrep za uporabo direktive naj bi se ta zakonska uredba, ki je po besedah SIAE „vsebovala notranja pravila v zvezi z razlikovalnim znakom“, sporočila Komisiji.
30. Na koncu, če bi Sodišče vprašanje za predhodno odločanje glede členov 28 ES in 30 ES želelo preoblikovati, SIAE navaja, da bi bilo treba obveznost označevanja šteti kot sorazmerno s cilji, zlasti boja proti piratstvu in obveščanja potrošnikov, ki imajo v primeru nakupa nezakonitih kopij možnost sprožiti kazenski pregon.
31. Italijanska vlada meni, da vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno, ker je predložitveno sodišče ugodilo le predlogu, ki ga je predložil odvetnik obtoženca. Nacionalno sodišče pa bi moralo vsaj pojasniti razloge, zaradi katerih določbe prava Skupnosti, o katerih sprašuje Sodišče, zahtevajo razlago Sodišča.
32. Italijanska vlada navaja, da je SIAE javno podjetje, ki ima pravni monopol in katerega naloga je zlasti pobiranje, kot je določeno v zakonu, prihodkov, ki izhajajo iz označevanja s kratico SIAE. Z navedbo te kratice SIAE za svoje člane opravi storitev, ki zagotavlja zakonitost reprodukcij. Ta storitev sodi v okvir boja proti piratstvu in v ničemer ne vpliva na prosti pretok blaga. Kot SIAE tudi italijanska vlada meni, da naj bi člen 30 ES dopuščal uzakonitev obveznosti označevanja s kratico SIAE. Ta ukrep, ki nima diskriminirajočega učinka, naj bi spoštoval tudi Direktivo 92/100.
33. Kot SIAE tudi italijanska vlada trdi, da obveznosti označevanja s kratico, ki je določena v zakonu št. 121/87, ni bilo treba sporočiti Komisiji, ker ta obveznost obstaja od leta 1941 in je uvedba nove kazenske sankcije le prilagoditev pojavu novih tehnoloških nosilcev na trgu.
34. Nazadnje, italijanska vlada trdi, da duhovnih stvaritev ni mogoče enačiti s katero koli drugo tržno dobrino znotraj Skupnosti, ker naj te stvaritve ne bi bile blago. Razlikovalnega znaka SIAE ni mogoče enačiti z oznako na podlagi tehničnih predpisov v smislu Direktive 83/189, ker naj bi ta razlikovalni znak oziroma ta znamka opredeljevala predvsem značilnosti reproducirane duhovne stvaritve in torej corpus mysticum, pri čemer naj ne bi označevala corpus mecchanicum
oziroma nosilca. Tako se ne bi bilo mogoče sklicevati na sodbo BIC Bénélux(10), kot je to storila Komisija. V tej sodbi je bil namen znamke obveščati javnost o učinkih proizvoda BIC na okolje; opisovala je torej značilnosti tega proizvoda. Znamka SIAE pa naj ne bi vsebovala nobenega opisa značilnosti proizvoda. Šlo naj bi le za pokazatelj, namenjen organom kazenskega pregona in potrošnikom, da je bila ta znamka postavljena v skladu z zakonom. Zato naj bi bil ukrep vsekakor postranski glede na namen, ki naj bi bil zagotovitev, da so se pravila spoštovala.
35. Komisija na podlagi pisnih odgovorov, podanih na pisna vprašanja Sodišča in na stališča, ki so jih na obravnavi podale različne stranke, meni, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
36. Komisija vztraja pri dejstvu, da je le člen 2 zakona 121/87 razširil obveznost označevanja z znakom SIAE na avdiokasete in CD-plošče. To pravilo naj bi pomenilo tehnični predpis, ki bi ga bilo treba sporočiti Komisiji. Komisija navaja člen 1, točka 5, Direktive 83/189(11), ki je veljaven od leta 1987, v skladu s katerim so tehnični predpisi „tehnične specifikacije, skupaj z ustreznimi upravnimi določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju in uporabi […]“. Pri trženju videokaset in CD-plošč leta 1987 v Italiji je bilo treba uporabljati to kratico. Šlo naj bi torej za tehnični predpis, katerega upoštevanje je obvezno pri trženju v Italiji.
37. Komisija dodaja, da je zakonska uredba 685/94, ki je bila razveljavljena z zakonom 121/87, edino besedilo, uporabno v času nastanka dejstev. Tudi njen člen 171b(c), ki pod grožnjo kazenskih sankcij prav tako določa obveznost označevanja s kratico SIAE, bi se moral sporočiti Komisiji. Ta kratica, s katero je mogoče označiti neposredno CD-ploščo ali zunanjo embalažo, je primerljiva z označbo. Ta primer naj bi bil torej primerljiv s primerom v zgoraj navedeni zadevi BIC Benelux, ki se nanaša na davčne vidike. Komisija v zvezi s tem prav tako napotuje na sodbo CIA Security International(12), v kateri je Sodišče nespoštovanje obveznosti sporočanja, ki je med drugim določena v členu 8 Direktive 89/189, razlagalo kot dejstvo, ki povzroča neuporabnost zadevnih tehničnih predpisov, ki jih ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.
38. Na trditev, ki jo je na obravnavi podala SIAE, da naj bi Komisija na podlagi posredovanja zakonske uredbe št. 685/94 kot ukrepa prenosa Direktive 92/100 vedela za obveznost označevanja s kratico, je Komisija odgovorila, da ta obveznost ni ukrep prenosa Direktive 92/100, ker ta obveznost ni nujna za prenos direktive. Zato posredovanja kot ukrepa prenosa Direktive 92/100 ni mogoče razumeti kot eno izmed hipotez, določenih v členu 10 Direktive 83/189, na podlagi katerega so države članice oproščene obveznosti sporočanja aktov o prenosu direktiv Skupnosti.
39. V teh pripombah, ki jih Komisija šteje za zadostne, pa SIAE navaja, da obveznost označevanja s kratico SIAE ni niti v nasprotju s členoma 23 ES in 25 ES, ker ni vezana na prestop meje, ampak je obveznost, ki jo je treba spoštovati pred trženjem, niti z Direktivo 92/100, ki se omejuje na opredelitev področja uporabe določenih pravic, državam članicam pa pušča izbiro mehanizmov za zagotovitev spoštovanja teh pravic; vendar je obveznost označevanja mogoče šteti kot mehanizem.
V – Presoja
A – Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje
40. Kljub stališčem italijanske vlade menim, da je to vprašanje za predhodno odločanje dopustno. Gotovo dejstvo, da se je predložitveno sodišče odločilo pridružiti predlogu za sprejetje predhodne odločbe, kot ga je oblikoval odvetnik ene stranke, ni zaželeno in je Sodišču preprečilo, da bi v skladu s členom 104(5) Poslovnika od predložitvenega sodišča zahtevalo pojasnila tako glede dejanskega in pravnega spora o glavni stvari kot tudi glede določb prava Skupnosti, ki naj se razložijo, in glede razlogov, zaradi katerih sodišče meni, da je treba nujno zaprositi za razlago. Vendar iz nobenega besedila in zlasti ne iz informativnega sporočila o uvedbi postopkov predhodnega odločanja s strani nacionalnih sodišč(13) ne izhaja, da bi moralo nacionalno sodišče samo uradno sestaviti vprašanje ali vprašanja in samo posredovati vse koristne informacije o zadevnem primeru(14), sicer bi tvegalo nedopustnost. Poleg tega je predložitveno sodišče v tem primeru, citirano po njegovih besedah, „v svoji sodbi štelo za reprodukcijo“ dokument, ki ga je predložil odvetnik K. J. W. Schwibberta.
B – Svojevrstnost italijanskega zakona
41. V veliki večini držav članic zakon ne določa obveznosti, da se kratica nacionalnega organa, pristojnega za upravljanje z avtorskimi pravicami, označi na nosilcih(15) . Vendar če ti organi kot pogoj za odobritev reprodukcije zahtevajo ali priporočajo, da so nosilci označeni z določenimi oznakami(16), morajo biti s temi oznakami označene le reprodukcije, nikakor pa se ne zahteva, da so reprodukcije opremljene z nalepkami, ki jih prodajajo zadevni organi. Poleg tega morebitna zahteva organov po označitvi reprodukcij z njihovimi kraticami ne temelji na zakonski obveznosti, pač pa le na pogodbi, sklenjeni med temi organi in imetnikom dovoljenja za reprodukcijo. Tako bi lahko pomanjkanje označitve s kratico vodilo le do pogodbenih sankcij, kot je plačilo dodatnih pristojbin.
42. Italijanski pravni sistem, ki v primeru neoznačitve s kratico organa, pristojnega za zaščito avtorskih pravic, določa kazenske sankcije, se zdi svojevrsten glede na sisteme drugih držav članic Evropske unije.
C – Obveznost označevanja s kratico SIAE: tehnični predpis, za katerega velja obveznost sporočanja
43. Člen 8 Direktive 98/34 državam članicam nalaga, naj Komisiji takoj sporočijo vsak osnutek tehničnega predpisa. SIAE in italijanska vlada trdita, da Republika Italija ni bila dolžna sporočiti obveznosti označevanja s kratico SIAE, ker naj ne bi šlo za tehnični predpis. Zato je treba preučiti pojem tehnični predpis(17) in presoditi, ali ta pojem lahko zajema obveznost označevanja s tako kratico.
44. Po mnenju Sodišča na primer nacionalne določbe, ki se omejujejo na določitev pogojev za ustanovitev podjetij, kot so določbe, na podlagi katerih je opravljanje poklicne dejavnosti podvrženo predhodnemu dogovoru, ne pomenijo tehničnega predpisa(18) . Prav tako nacionalni predpisi na področju zapiralnega časa trgovin, ki ne urejajo potrebnih značilnosti proizvoda, ne pomenijo tehničnih predpisov(19) .
45. Po drugi strani so tehnični predpisi podrobna pravila, ki opredeljujejo pogoje, ki se nanašajo na preizkuse kakovosti in dobrega delovanja, ki morajo biti izpolnjeni, da je proizvod mogoče odobriti in tržiti(20) . Tehnični predpisi so tudi določbe, ki podjetja zavezujejo, naj za svoj material zahtevajo predhodno odobritev(21) . Sodišče je prav tako ugotovilo, da pojem tehnična specifikacija zajema metode in postopke proizvodnje v zvezi z zdravili(22) . Sodišče je še pojasnilo, da pravila, ki se nanašajo na preprečevanje upravljanja s snovmi, ki imajo simpatikomimetični učinek na nekatera goveda za pitanje, pomenijo tehnične specifikacijie, ker ta pravila sprejemajo nacionalni upravni organi, pri čemer se uporabljajo na celotnem nacionalnem ozemlju in so za svoje naslovnike zavezujoča(23) . Sodišče je v sodbi Bic Benelux prav tako navedlo, da se oznaka, katere namen je obveščati javnost o učinkih proizvoda na okolje, čeprav jo spremlja sistem ekoloških dajatev, ne razlikuje od drugih znakov, ki potrošnike opozarjajo na škodljive učinke zadevnih proizvodov na okolje. Zato take oznake ni mogoče šteti, da je izključno spremljajoč davčni ukrep, ki ga je torej treba sporočiti(24) . Poleg tega je treba prav tako sporočiti obveznost oznake porekla proizvoda na nalepki(25) . Celo nacionalne določbe, ki vsebujejo prepoved organiziranja iger na srečo z izkoriščanjem določenih naprav za igre na igralnih avtomatih(26), zahteve v zvezi z največjo dolžino in višino ter omejitvijo moči za motorne čolne za rekreacijo(27) ali nacionalne zakonske določbe, ki prepovedujejo uporabo vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger v vseh javnih in zasebnih prostorih kot tudi uporabo iger za računalnike, ki se nahajajo v podjetjih za internetne storitve, in ki poslovanje teh podjetij pogojujejo s pridobitvijo posebne odobritve, je treba opredeliti kot tehnične predpise(28) .
46. Kot navaja Komisija, je v tem primeru obveznost označevanja s kratico SIAE primerljiva z obveznostjo označevanja v zgoraj navedeni zadevi Bic Benelux, ki se nanaša na obveznost označevanja, katerega namen je obveščanje javnosti o učinkih proizvoda na okolje. V obravnavani zadevi je namreč namen kratice, kot sta v svojih pripombah navedli SIAE in italijanska vlada, obveščanje potrošnikov in organov kazenskega pregona, da so reprodukcije zakonite. Kot je Sodišče odločilo v točki 23 v zgoraj navedeni zadevi Bic Benelux, bi bilo treba tako šteti, da obveznost označevanja s kratico SIAE pomeni, če povzamem besede, ki jih je Sodišče uporabilo v navedeni točki 23, „v skladu z opredelitvijo tega pojma iz [točke 11 Direktive 98/48] formalni tehnični predpis, ker je njegovo ‚upoštevanje obvezno [...] za trženje‘ zadevnega proizvoda in ker gre v skladu z opredelitvijo tega pojma iz [točke 2 člena 5 Direktive 98/34] za tehnično specifikacijo, ker predpis opredeljuje ‚zahtevane lastnosti proizvoda, kot so [...] zahteve v zvezi s proizvodom glede [...] označevanja ali etiketiranja [...]‘“.
47. Tako je treba zavrniti trditev italijanske vlade, da duhovne stvaritve ni mogoče enačiti s katero koli drugo tržno dobrino, ker naj te stvaritve ne bi bile blago. Direktiva 98/34 se bolj navezuje na pojem „proizvod“(29) kot na pojem „blago“. Vendar v skladu z besedilom člena 1, točka 1, Direktiva 98/34 zajema „kateri koli industrijsko izdelan proizvod“. Nesporno so CD-plošče industrijsko izdelani proizvodi. Poleg tega ta direktiva iz svojega področja uporabe ne izključuje nobenega področja, zlasti ne duhovnih stvaritev(30) . Direktiva 98/48(31), ki je bila sprejeta en mesec po Direktivi 98/34, med drugim širi svoje področje uporabe na „storitve informacijske družbe“, in sicer na „vse storitve, ki se navadno proti plačilu na razdaljo opravljajo elektronsko […]“. Glede takih storitev, ki so dejansko „duhovne stvaritve“, ni mogoče trditi, da se duhovne stvaritve ne nanašajo na področja, na katerih je predpise mogoče označiti kot tehnične predpise.
48. Prav tako je treba zavrniti trditev italijanske vlade, da razlikovalnega znaka SIAE ni mogoče enačiti z oznako na podlagi tehničnih predpisov, ker naj bi ta razlikovalni znak označeval predvsem značilnosti reproducirane duhovne stvaritve in torej „ corpus mysticum “, ni pa označeval „ corpus mecchanicum “, to je nosilca. To razlikovanje je dejansko iluzorno. Namen razlikovalnega znaka SIAE je, kot sem opozorila, obveščati potrošnike in organe kazenskega pregona, da so se CD-plošče prepisovale ob spoštovanju avtorskih pravic. Ta znak se torej dejansko nanaša na nosilec.
49. Tako bi morala Republika Italija na podlagi člena 8 Direktive 98/34, v skladu s katerim „države članice takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega predpisa“, sporočiti obveznost označevanja s kratico SIAE, kot izhaja iz nacionalnih določb, ki so veljale v času nastanka dejstev, in sicer iz zakonske uredbe št. 685/94.
50. Poleg tega je treba SIAE, ki navaja, da če bi bilo treba obveznost označevanja s kratico SIAE šteti za tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti, naj bi bil ta sporočen posredno, ker se je zakonska uredba Komisiji sporočila kot izvedbeni ukrep Direktive 92/100, odgovoriti, da v skladu s členom 8 Direktive 98/34 države članice „Komisiji navedejo tudi razloge, na podlagi katerih je uzakonitev takega tehničnega predpisa potrebna“. Poleg tega je Sodišče že imelo priložnost navesti, da je namen te določbe „omogočiti Komisiji pridobitev čim popolnejše informacije o vsakem osnutku tehničnega predpisa glede njegove vsebine, obsega in splošnega konteksta, da bi lahko najučinkoviteje izvajala pooblastila, ki so ji dodeljena z Direktivo [83/189]“(32) . Ugotoviti je treba, da v ta namen ni bila posredovana nobena notifikacija. Ta določba zahteva tudi to, da „države članice hkrati sporočijo besedilo temeljnih zakonskih in drugih predpisov, ki jih predvsem in neposredno zadeva, če je poznavanje takega besedila potrebno, da bi se ugotovile posledice osnutka tehničnega predpisa“. Glede svojevrstnosti italijanskega zakona na tem področju glede na pravne sisteme drugih držav članic in glede na splošni namen direktive(33) naj to posredovanje ne bi bilo odvečno.
D – Obveznost sporočanja o razširitvi področja uporabe tehničnega predpisa
51. SIAE in italijanska vlada trdita, da se obveznost označevanja s kratico, ki je določena v zakonu št. 121/87, ni sporočila Komisiji, ker je bila ta obveznost za dela na papirnem nosilcu določena že v zakonu iz leta 1941. Zato naj ne bi bilo treba sporočiti zakona 121/87, ki je to obveznost razširil na druga področja in določil denarne sankcije, niti zakonske uredbe št. 685/94, ki je razveljavila zakon 121/87, pri čemer naj bi se oba zgolj prilagodila tehničnemu napredku in razširitvi področij, za katera velja obveznost označevanja s kratico SIAE.
52. Vendar člen 8 Direktive 98/34 prav tako določa, da „države članice ponovno sporočijo osnutek tehničnega predpisa […] če ga spremenijo tako, da znatno spremenijo njegovo področje uporabe“. Sodišče je prav tako že navedlo, da razširitev področja uporabe tehničnega predpisa na druge proizvode pomeni nov tehnični predpis(34) .
E – Obveznost nacionalnega sodišča, da odkloni uporabo tehničnega predpisa, ki ni bil sporočen Komisiji
53. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ker Republika Italija obveznosti označevanja s kratico SIAE ni sporočila Komisiji, italijanski organi ne morejo očitati K. J. W. Schwibbertu, da tega ni storil.
54. V zgoraj navedeni sodbi CIA Security International(35) je Sodišče namreč navedlo, da je treba člena 8 in 9 Direktive 83/189 razlagati tako, da se lahko posamezniki na njiju sklicujejo pred nacionalnim sodiščem, ki mora odkloniti uporabo nacionalnega tehničnega predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z direktivo. Sodišče pojasnjuje, prvič, da so določbe, ki državam članicam nalagajo natančno obveznost, naj sporočijo osnutke pred njihovim sprejetjem, z vidika vsebine brezpogojne in dovolj natančne. Drugič, razlaga direktive v tem smislu, da nespoštovanje obveznosti sporočanja pomeni bistveno kršitev, ki ima za posledico neuporabnost zadevnih tehničnih predpisov za posameznike, zagotavlja učinkovitost preventivnega skupnostnega nadzora, ki ga je določila direktiva za zagotovitev zaščite prostega pretoka blaga, ki je postavljen kot cilj(36) . Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 6. junija 2002 v zadevi Sapod Audic navedlo, da se posameznik lahko sklicuje na neposredovanje nacionalne določbe, ki bi jo bilo treba razlagati, kot da vsebuje obveznost označevanja ali etiketiranja, in ki nacionalnemu sodišču tako nalaga odklonitev uporabe te določbe(37) .
55. Iz navedenega izhaja, da je treba obveznost označevanja s kratico SIAE, ki je določena v zakonski uredbi št. 685/94(38), šteti kot tehnični predpis. Ta tehnični predpis v nasprotju z določbami člena 8 Direktive 98/34 ni bil sporočen Komisiji. Italijanski organi zato K. J. W. Schwibbertu ne morejo očitati, da tega ni storil. Zato na druge pomisleke, navedene v vprašanju za predhodno odločanje, ni treba odgovoriti, ker njihova rešitev ne koristi rešitvi spora o glavni stvari(39) .
VI – Predlog
56. Glede na navedena stališča Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je postavilo Tribunale di Forlì, odgovori:
Nacionalne določbe, ki predpisujejo označevanje z razlikovalnim znakom nacionalnega organa, pristojnega za zaščito avtorskih pravic, pomenijo tehnični predpis, ki ga je treba v skladu s členom 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/34 z dne 22. julija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov, sporočiti Komisiji Evropskih skupnosti. Sporočiti je treba vsako razširitev področja uporabe navedene obveznosti. Nacionalno sodišče mora odkloniti uporabo določbe, glede katere ta obveznost sporočanja ni bila izpolnjena.
(1) .
(2)
–	UL L 109, str. 8.
(3)
–	UL L 204, str. 37.
(4)
–	UL L 217, str. 18.
(5)
–	UL L 346, str. 61.
(6)
–	UL L 167, str. 10.
(7)
–	GURI št. 166 z dne 16. julija 1941.
(8)
–	GURI, št. 73 z dne 28. marca 1987.
(9)
–	GURI, št. 293 z dne 16. decembra 1994.
(10)
–	Sodba z dne 20. marca 1997 (C-13/96, Recueil, str. I-1753).
(11)
–	Formulacija, ki je veljala v času nastanka dejstev in velja še danes, je navedena v točki 11 Direktive 98/48 (glej zgoraj: Pravni okvir).
(12)
–	Sodba z dne 30. aprila 1996 (C-194/94, Recueil, str. I-2201).
(13)
–	UL 2005, C 143, str. 1.
(14)
–	Tako je Sodišče v sodbi z dne 3. maja 2005 v zadevi Berlusconi in drugi (C-387/02, C-391/02 in C-403/02, ZOdl., str. I-03565, točka 37), samo postavilo vprašanja glede obrazložitve predložitvene odločbe.
(15)
–	Portugalsko in romunsko pravo določata obveznost označevanja s tako znamko na reprodukcijah, ki so bile uvožene ali izdelane na nacionalnem ozemlju. Označitev s to znamko se šteje kot zaščitni ukrep lastninskih pravic proti piratstvu.
V skladu s portugalskim pravom (uredba-zakon št. 39/88 z dne 6. februarja 1988, kot je bila spremenjena z uredbo-zakonom št. 121/2004 z dne 21. maja 2004, Diário da República I, serija A, št. 31 z dne 6. februarja 1988, str. 418, spremenjena z uredbo-zakonom št. 121/2004 z dne 21. maja 2004, Diário da República I, serija A, št.º119, z dne 21. maja 2004, str. 3326) mora imetnik pravic izkoriščanja pri Inspection générale des activités culturelles (IGAC) zaprositi za izdajo znamke, s katero se označi vsaka kopija. Na znamki, ki je bila odobrena z odlokom, so zlasti kratica IGAC, naslov, klasifikacija in številka registracije. Za vsako znamko ta organ zaračuna znesek v višini 0,18 eura (kateremu se doda letna taksa, ki se izplača Commission de classification des spectacles v višini 37,41 eurov). Distribucija ali razstava reprodukcij, ki nimajo obvezne znamke IGAC, se kaznuje z globo v višini od 500 do 3470 eurov, če jo je izvedla fizična oseba, in z globo v višini od 1000 do 3000 eurov, če jo je izvedla pravna oseba.
Romunsko pravo (zakon št. 8 z dne 14. marca 1996 o avtorski in sorodnih pravicah, „Monitorul Oficial“, prvi del, št. 60 z dne 26. marca 1996 in št. 843 z dne 19. septembra 2005, in sklep vlade št. 25 z dne 26. januarja 2006 o okrepitvi upravnih pristojnosti romunskega urada za avtorske pravice (ORDA), „Monitorul Oficial“ prvi del, št. 84 z dne 30. januarja 2006) določa obveznost označevanja reprodukcij s holografsko oznako. Ta oznaka, ki jo je odobril ORDA, je sestavljena iz samolepljive znamke srebrne barve, ki ima tridimenzionalno podobo, alfanumerično kodo in navedbo MOSTRA ORDA. Navedeni urad izda holografske oznake na prošnjo in po izdaji potrdila o vpisu reprodukcije v nacionalni register video zapisov. Zainteresirani mora plačati pristojbino, sorazmerno s prodajno ceno, ter pristojbino za kritje upravnih stroškov. Trženje reprodukcij brez oznake ali njihovo posedovanje z namenom trženja pomeni kršitev, za katero je določena globa.
V grškem in ciprskem pravu so bili predvideni podobni ukrepi, ampak niso bili nikoli sprejeti.
(16)
–	Oznake reprodukcij so naslednje: Avstrija: © VBK (Verwertungsgesellschaft bildender Künstler)/ime avtorja/naslov dela, Nemčija: © VG (Verwertungsgesellschaft BILD-KUNST) Bild-Kunst, Bonn, leto odobritve; Finska: ime avtorja/© Kuvasto/leto odobritve; Švedska: 	© ime avtorja/BUS (Bildkonst Upphovsrätt i Sverige)/leto odobritve; Danska: © ime avtorja/COPY-DAN Billedkunst / številka licence; Francija:	© ime avtorja/datum objave dela; Madžarska:	ime avtorja/naslov dela/HUNGART ©; Združeno kraljestvo:© ime avtorja/naslov dela/DACS (Design and Artists Copyright Society Limited)/datum odobritve; Nizozemska: © ime avtorja/naslov originalnega dela (morebiti skupaj s prevodom)/leto izdelave/c/o Beeldrecht Amsterdam/datum odobritve; Luxembourg: logotip SDRM (Société des droits de reproduction mécaniques) - SACEM (Société des auteurs, compositeurs et éditeurs musicaux); Španija: logotip SGAE (La Sociedad General de Autores y Editores). Tudi Irska pozna take zahteve oziroma priporočila.
(17)
–	Direktiva 98/48, s katero je bila spremenjena Direktiva 98/34, pojem tehnični predpis opredeljuje na naslednji način: „[…] tehnična specifikacija […], skupaj z ustreznimi upravnimi določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju […]“. Pojem tehnična specifikacija je še vedno opredeljen v Direktivi 98/34; gre za „v dokumentu vsebovano specifikacijo, ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja kakovosti, zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom glede imena, pod katerim se prodaja, izrazoslovjem, simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki, embalažo, označevanjem ali etiketiranjem in metodami ter postopki proizvodnje […]“. Iz besed „kakor so“ je treba sklepati, da ta seznam tehničnih specifikacij ni povsem izčrpen. Glej Fronia, J., „Transparenz und Vermeidung von Handelshemmnissen bei Produktspezifikationen im Binnenmark“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, št. 4, 1996, str. 102. Glede pojma tehničnega predpisa, glej tudi Lecrenier, S., „Les articles 30 et suivants CEE et les procédures de contrôle prévues par la directives 83/189/CEE“, Revue du Marché commun, št. 283, januar 1985, str. 10; Bernhard, A., in Madner, V., Das Notifikationsverfahren nach der Informationsrichtlinie, Eine Auseinandersetzung im Lichte des ‚CIA-Urteils‘ des EuGH, Journal für Rechtspolitik
št. 6, str. 87; in Weber, D. M., The notification of Directive 83/189/EEC in the field of direct and indirect taxation, EC Tax Review, 1998, str. 276.
(18)
–	Sodba z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital (C-390/99, Recueil, str. I-607, točka 45), ki se nanaša na špansko zakonodajo, ki določa dolžnost obratovalcev televizijskih storitev s pogojnim dostopom, da se vpišejo v nacionalni register, ustanovljen v ta namen, v katerem navedejo značilnosti tehničnih sredstev, ki jih uporabljajo, in nato pridobijo njihovo upravno homologacijo.
(19)
–	Sodba z dne 20. junija 1996 v zadevi Semeraro Casa Uno in drugi (od C-418/93 do C-421/93, od C- 460/93 do C-462/93, C-464/93, od C-9/94 do C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94, od C-24/94 do C-332/94, Recueil, str. I-2975, točka 38).
(20)
–	Zgoraj navedena sodba CIA Security International, točka 26.
(21)
–	Idem, točka 30 in zgoraj navedena sodba Canal Satélite Digital, točka 46.
(22)
–	Sodba z dne 17. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Italiji, tako imenovana „Mollusques“ (C-289/94, Recueil, str. I-4405, točka 51).
(23)
–	Sodba z dne 11. maja 1999 v zadevi Albers in drugi (od C-425/97 do C-427/97, Recueil, str. I-2947, točke od 16 do 18).
(24)
–	Zgoraj navedena sodba, točka 24 (glej Levis, L., „Bic Benelux SA v. Belgium State - Case C-13/96“, Review of European Community & International Environmental Law, 1997, str. 334 in 335 in Rainer, A., Internationales Steuerrecht, 1997, str. 287).
(25)
–	Sodba z dne 26. septembra 2000 v zadevi Unilever (C-443/98, Recueil, str. I-7535, točka 26), v zvezi z zakonom, ki ureja etiketiranje, ki se nanaša na poreklo olivnega olja v Italiji.
(26)
–	Sodba z dne 21. aprila 2005 v zadevi Lindberg (C-267/03, ZOdl., str. I-3247, točka 80) (glej Segura Roda, I., „La sentencia ‚Lindberg‘: el TJCE confirma y precisa su jurisprudencia relativa al procedimiento de información en materia de reglamentaciones técnicas, Directivas 83/189/CEE y 98/34/CE“, Unión Europea Aranzadi, 2005, št. 11, str. 23).
(27)
–	Sodba z dne 8. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-500/03, neobjavljena v ZOdl., točki 30 in 31).
(28)
–	Sodba z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-65/05, ZOdl., str. I-10341, točka 61).
(29)
–	Direktiva se nanaša na „zakone in druge predpise držav članic, ki prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo proizvoda […]“ (točka 9 Direktive 98/34 se nadomesti s točko 11 Direktive 98/48).
(30)
–	Nasprotno, direktiva pokriva tudi kmetijske proizvode, živila in krmo ter zdravila (člen 1, točka 2, Direktive 98/34).
(31)
–	Ta direktiva v členu 1, točka 2, izrecno določa področja, ki so izključena iz njenega področja uporabe. Gre zlasti za zvokovne in televizijske radiodifuzne storitve.
(32)
–	Sodbi z dne 16. septembra 1997 v zadevi Komisija proti Italiji, t.i. „Amiante“ (C-279/94, Recueil, str. I-4743, točka 40), ki se nanaša na predpise glede prenehanja uporabe azbesta v Italiji, in z dne 7. maja 1998 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-145/97, Recueil, str. I-2643, točka 12), ki se nanaša na predpise o kakovosti in varnosti dajanja v najem opremljene nastanitve v Belgiji.
(33)
–	Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi CIA Security International, točka 50, prav tako navedlo, da „cilj direktive ni zgolj obveščati Komisije, ampak je točno […] njen splošnejši namen odpraviti ali omejiti ovire pri trgovini, obveščati druge države članice o tehničnih predpisih, ki jih določajo države, Komisiji in drugim državam članicam dati potreben čas za odgovor in predlagati spremembo, ki bi omogočila zmanjševanje omejitev prostega pretoka blaga, ki izhajajo iz predvidenega ukrepa in Komisiji dati potreben čas, v katerem naj predlaga uskladitveno direktivo. Poleg tega je besedilo členov 8 in 9 Direktive 83/189 jasno, ker določa postopek skupnostnega nadzora nad osnutki nacionalnih predpisov in podreditev datuma njihove izvršitve dovoljenju oziroma nenasprotovanju Komisije“.
(34)
–	Sodba z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Nemčiji, t.i. „Sterilni medicinski instrumenti“ (C-317/92, Recueil, str. I-2039, točka 25), ki se nanaša na razširitev določenih obveznosti etiketiranja, ki so se že uporabljale za zdravila, na sterilne medicinske instrumente za enkratno uporabo. Poleg tega je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Lindberg, točki 84 in 85, navedlo, da ponovna opredelitev storitve, povezane z izdelavo proizvoda, zlasti storitve, ki pomeni uporabo določenih naprav za igre na srečo, v nacionalni ureditvi, lahko pomeni tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti (glej zgoraj navedena A. Bernhard in V. Madner, str. 94).
(35)
–	Ta zadeva se je nanašala na belgijsko zakonodajo na področju trženja alarmnih sistemov in mrež, ki pred trženjem predpisuje njihovo homologacijo. Dva izmed konkurentov družbe CIA, ki sta tržila alarmne sisteme, sta zoper to družbo sprožila postopek, ker eden izmed njenih proizvodov ni bil v skladu z zahtevami belgijske zakonodaje. Sodišče določa, da obveznost homologacije pomeni tehnični predpis, ki ga je treba sporočiti.
(36)
–	Zgoraj navedena sodba CIA Security International, točke 40, 44, 48 in 55 (glej Picod, F., Revue des affaires européennes, 1996, str. 183; D. Simon, Europe, junij 1996, Comm. št. 245, str. 11; Vorbach, U., Das EuGH-Urteil Security International: Keine Anwendung von nationalen technischen Vorschriften, die nicht zuvor der EU-Kommission notifiziert wurden, Österreichische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, št. 4, 1997, str. 110; Lecrenier, S., „Le contrôle des règles techniques des États et la sauvegarde des droits des particuliers“, Journal des tribunaux, 1997, str. 1; Fronia, J., Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1996, str. 383; Berrod, F., Revue du marché unique européen, 1996, št. 2, str. 217; Slot, P. J., Common Market Law Review, 1996, str. 1035, Candela Castillo, F., „La confirmation par la Cour du principe de non-opposabilité aux tiers des règles techniques non notifiées dans le cadre de la directive 83/189/CEE“, Revue du Marché commun, 1997, str. 51).
(37)
–	Sodba v zadevi Sapod Audic proti Eco-Emballages SA (Recueil, str. I-5031), ki se nanaša na francosko zakonodajo, ki določa, da se je treba za odvoz odpadkov, nastalih iz odpadne embalaže, obrniti na v ta namen določeno podjetje ali organizirati lasten sistem zbiranja odpadkov.
(38)
–	Zakonska uredba 685/94 se nanaša na vse „nosilce, ki vsebujejo zvočne ali video zapise filmskih ali avdiovizualnih del ali vrsto zaporednih slik v gibanju“. Iz dejstev, kot jih je predstavilo predložitveno sodišče in jih je v odgovor na vprašanja Sodišča pojasnil odvetnik K. J. W. Schwibberta, izhaja, da so nekateri CD-ji vsebovali le reprodukcije slik, brez videa ali glasbene spremljave. Taki CD-ji naj torej ne bi sodili na področje uporabe te zakonske uredbe in naj jih torej obveznost označevanja s kratico SIAE ne bi zadevala.
(39)
–	Glede prostega pretoka blaga naj navedem le, da je Sodišče poudarilo, da je namen direktive s preventivnim nadzorom varovati to svobodo, ki je ena izmed temljev Skupnosti. Ta nazor je koristen v delu, v katerem tehnični predpisi s področja uporabe direktive lahko pomenijo ovire blagovni menjavi med državami članicami, pri čemer pa so te ovire dopustne le, če so potrebne za izpolnitev zavezujočih zahtev, ki sledijo cilju splošnega interesa (zgoraj navedena sodba CIA Security International, točka 40, in sodba z dne 16. junija 1998 v zadevi Lemmens, C-226/97, Recueil, str. I-3711, točka 35).