62022CJ0548
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
z dne 12. septembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP – Določbi 4 in 5 – Načelo prepovedi diskriminacije – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Honorarni člani pravosodja in redni člani pravosodja – Ukrepi za sankcioniranje zlorabe pogodb za določen čas – Delo za določen čas – Postopek za ustalitev funkcije – Odpoved ex lege vsem zahtevkom za obdobje pred ustalitvijo funkcije – Povrnitev škode, nastale zaradi neustreznega izvajanja prava Unije“
V zadevi C‑548/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Giudice di pace di Fondi (mirovni sodnik v Fondiju, Italija) z odločbo z dne 18. avgusta 2022, ki je na Sodišče prispela 18. avgusta 2022, v postopku
M. M.
proti
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi A. Arabadjiev (poročevalec), predsednik senata, T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin, sodniki, in I. Ziemele, sodnica,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: C. Di Bella, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. februarja 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za osebo M. M. G. Falso in E. Iorio, avvocati,
–
za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. Fiandaca in F. Sclafanijem, avvocati dello Stato,
–
za Evropsko komisijo B.‑R. Killmann in D. Recchia, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. februarja 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 288 PDEU, členov 17, 31, 34 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381), določbe 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenega 6. junija 1997 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom), ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267) in določbe 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o delu za določen čas), ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. M., namestnico honorarnega državnega tožilca, ter Presidenza del Consiglio dei ministri (predsedstvo sveta ministrov, Italija), Ministero della Giustizia (ministrstvo za pravosodje, Italija) in Ministero dell’Economia e delle Finanze (ministrstvo za gospodarstvo in finance, Italija) v zvezi z zahtevkom M. M. za plačilo zneskov, ki naj bi ji bili dolgovani zaradi opravljanja njene funkcije honorarne članice pravosodja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom
3
Določba 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, naslovljena „Načelo nediskriminacije“, v točki 1 določa:
„Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.“
Okvirni sporazum o delu za določen čas
4
Določba 2 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, naslovljena „Področje uporabe“, v točki 1 določa:
„Ta sporazum se uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.“
5
Določba 4 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, naslovljena „Načelo nediskriminacije“, v točki 1 določa:
„Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.“
6
Določba 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, naslovljena „Ukrepi za preprečevanje zlorab“, določa:
„1. Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen čas, države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako, da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:
(a)
objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij;
(b)
najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
(c)
število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.
2.
Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja:
(a)
štejejo za ‚zaporedna‘;
(b)
štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“
Direktiva 2003/88
7
Člen 7 Direktive 2003/88, naslovljen „Letni dopust“, v odstavku 1 določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.“
Italijansko pravo
8
Člen 29, od (1) do (3) in (5), decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (zakonska uredba št. 116 o celoviti reformi statusa honorarnih članov pravosodja in o drugih določbah o mirovnih sodnikih ter prehodni ureditvi, ki se uporablja za honorarne člane pravosodja, ki opravljajo funkcijo, na podlagi zakona št. 57 z dne 28. aprila 2016), z dne 13. julija 2017 (GURI št. 177 z dne 31. julija 2017, str. 1; v nadaljevanju: zakonska uredba št. 116), kakor je bila nadomeščena s členom 1(629) zakona št. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022–2024 (zakon št. 234 o začasnem državnem proračunu za proračunsko leto 2022 in večletnem proračunu za triletno 2022–2024) z dne 30. decembra 2021 (GURI št. 310 z dne 31. decembra 2021, str. 1) (v nadaljevanju: člen 29 zakonske uredbe št. 116) določa:
„1.   Mandat honorarnih članov pravosodja, ki opravljajo funkcijo na datum začetka veljavnosti te uredbe, se lahko na podlagi prošnje podaljša do dopolnjenega 70. leta starosti.
2.   Honorarni člani pravosodja, ki opravljajo funkcijo na datum začetka veljavnosti te uredbe, imajo, če se njihov mandat ne podaljša, ker ne vložijo prošnje za podaljšanje ali ne opravijo izpita v postopku ocenjevanja iz odstavka 3, pravico (ki jo lahko zavrnejo) do nadomestila v višini 2500 EUR bruto pred davčnimi odtegljaji za vsako leto opravljanja funkcije, v katerem so imeli obravnave vsaj 80 dni, in 1500 EUR bruto pred davčnimi odtegljaji za vsako leto opravljanja funkcije, v katerem so imeli obravnave manj kot 80 dni, pri čemer najvišje skupno nadomestilo znaša 50.000 EUR bruto pred davčnimi odtegljaji. Za izračun nadomestila iz prejšnje povedi se obdobja opravljanja funkcije, daljša od šestih mesecev, štejejo kot eno leto. Prejetje nadomestila pomeni odpoved vsakršnim nadaljnjim zahtevkom zaradi predhodno izvajanih funkcij honorarnega člana pravosodja.
3.   Za podaljšanje iz odstavka 1 vrhovni sodni svet s sklepom organizira tri ločene postopke ocenjevanja, ki se izvedejo vsako leto v triletnem obdobju 2022-2024. Nanašajo se na honorarne člane pravosodja, ki opravljajo funkcijo in ki imajo na dan začetka veljavnosti te uredbe:
(a)
več kot 16 let opravljanja funkcije;
(b)
od 12 do 16 let opravljanja funkcije;
(c)
manj kot 12 let opravljanja funkcije.
[…]
5.   Prošnja za sodelovanje v postopkih ocenjevanja iz odstavka 3 pomeni odpoved vsakršnim nadaljnjim zahtevkom iz naslova preteklega opravljanja funkcije honorarnega člana pravosodja, razen pravici do nadomestila iz odstavka 2, če se njihov mandat ne podaljša.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
9
M. M. je honorarna članica pravosodja, ki od 4. aprila 2001 opravlja funkcijo namestnice honorarnega državnega tožilca. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je funkcija M. M. primerljiva s funkcijo rednega člana pravosodja, ki opravlja dejavnost državnega tožilca, in da ima M. M. enak pravni in ekonomski položaj kot honorarni mirovni sodniki. Od začetka opravljanja njene funkcije je bila funkcija te članice pravosodja večkrat podaljšana, nazadnje z odločbo vrhovnega sodnega sveta z dne 29. aprila 2020.
10
M. M. je od 4. aprila 2001 kot zastopnica državnega tožilstva med drugim sodelovala na desetih kazenskih obravnavah, ki so predmet spora o glavni stvari in za katere je prejela plačilo v višini 98 EUR na obravnavo, od katerih so bili odbiti davki. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da za M. M. ni bil vplačan noben prispevek za socialno varnost ali za socialno zavarovanje, s čimer ji je bilo odvzeto vsakršno socialno varstvo. Nasprotno pa bruto dnevna plača rednega člana pravosodja, ki opravlja funkcijo za nedoločen čas, znaša 248 EUR, država pa za vsakega rednega člana pravosodja plačuje prispevke v pristojne institucije, da bi zagotovila njihovo socialno varstvo.
11
Ker je M. M. menila, da je žrtev nezakonitega različnega obravnavanja, kar zadeva plačilo za njeno funkcijo, je pri Tribunale di Roma (sodišče v Rimu, Italija) vložila tožbo za povračilo škode, ki naj bi ji nastala zaradi neprenosa direktiv 1999/70 in 2003/88 ter Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 110) (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS), v italijanski pravni red. To sodišče je s sklepom z dne 13. januarja 2021 Presidenza del Consiglio dei ministri (predsedstvo sveta ministrov) naložilo povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki je bila M. M. povzročena zaradi neprenosa navedenih direktiv, čeprav ji na dan vložitve predložitvene odločbe še ni bilo izplačano nobeno nadomestilo na podlagi te obsodbe.
12
M. M. je nato pri Giudice di pace di Fondi (mirovni sodnik v Fondiju, Italija), ki je predložitveno sodišče, glede navedenih obravnav vložila tožbo za plačilo dodatnega zneska 150 EUR na obravnavo, kar je skupaj 1500 EUR, iz naslova odškodnine zaradi nadaljnje opustitve prenosa navedenih direktiv. V utemeljitev tožbe navaja, da razlika v obravnavanju med njenim finančnim obravnavanjem in finančnim obravnavanjem rednih članov pravosodja pomeni diskriminacijo, ki je prepovedana z direktivami 1999/70, 97/81 in 2003/88.
13
V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bila M. M., čeprav je od 4. aprila 2001 neprekinjeno opravljala funkcijo honorarne državne tožilke, 28. junija 2022 prisiljena vložiti prošnjo za sodelovanje v postopku ocenjevanja iz člena 29 zakonske uredbe št. 116, da bi se izognila takojšnjemu prenehanju te funkcije.
14
V skladu s tem členom lahko honorarni član pravosodja, ki opravlja funkcijo, zaprosi za sodelovanje v postopku ocenjevanja in za ustalitev funkcije, ki mu omogoča, da v primeru uspeha ocenjevalnega postopka še naprej opravlja funkcijo do 70. leta starosti. Prav tako ima možnost, da ne vloži prošnje za sodelovanje v tem postopku in mu posledično preneha funkcija. V tem primeru lahko – v skupni meji 50. 000 EUR bruto – zahteva nadomestilo v višini 1500 EUR bruto za vsako leto dela, v katerem je sodeloval na obravnavah manj kot 80 dni, ali nadomestilo v višini 2500 EUR bruto za vsako leto dela, v katerem je sodeloval na obravnavah vsaj 80 dni. To nadomestilo naj bi se dodelilo tudi honorarnim članom pravosodja, ki tega niso uspešno opravili, čeprav so zaprosili za sodelovanje v navedenem postopku.
15
Prošnja za sodelovanje v postopku za ustalitev funkcije ali prejemanje navedenega nadomestila pa naj bi honorarni članici pravosodja, kot je M. M., povzročila, da se ex lege odpove vsem drugim zahtevkom, ki izhajajo iz opravljanja funkcije honorarne članice pravosodja, ki jo je opravljala pred tem. Edina možnost, da se taki zahtevi ne odpove, je, da zapusti službo, ne da bi prejela kakršno koli nadomestilo.
16
M. M. zato pred predložitvenim sodiščem trdi, da ji italijanska zakonodaja ne omogoča, da zahteva zneske, do katerih bi bila upravičena zaradi neprenosa direktiv 1999/70, 2003/88 in 92/85, tako da naj bi bila ta zakonodaja v nasprotju s pravom Unije in bi moralo to sodišče opustiti uporabo navedene zakonodaje.
17
Navedeno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbah z dne 16. julija 2020, Governo della Repubblica italiana (Status italijanskih mirovnih sodnikov) (C‑658/18, EU:C:2020:572), in z dne 7. aprila 2022, Ministero della Giustizia in drugi (Status italijanskih mirovnih sodnikov) (C‑236/20, EU:C:2022:263), razsodilo, da morajo države članice zagotoviti prenos direktiv iz točke 16 te sodbe, kar zadeva mirovne sodnike, katerih funkcija je v italijanskem pravu izenačena z nalogami namestnikov honorarnih državnih tožilcev.
18
Če bi se v obravnavanem primeru za M. M. uporabil člen 29 zakonske uredbe št. 116, bi se morala odpovedati kakršnikoli terjatvi, ki bi izhajala iz opravljanja funkcije honorarne članice pravosodja, in bi bila tako prikrajšana za varstvo njenih pravic, ki jih zagotavljata ti direktivi.
19
Poleg tega predložitveno sodišče v bistvu navaja, da je italijanska zakonodaja zaradi boja proti negotovemu statusu honorarnih članov pravosodja s to nacionalno določbo določila negotovo ustalitev njihove funkcije prek njihovega sodelovanja v postopkih ocenjevanja in ustalitve funkcije ali plačilom neznatnega nadomestila glede na škodo, nastalo v zvezi s prenehanjem njihove funkcije.
20
V teh okoliščinah je Giudice di pace di Fondi (mirovni sodnik v Fondiju) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali je treba člen 288 [PDEU], člene 17, 31, 34 in 47 [Listine], člen 7 [Direktive 2003/88], določbo 4 [okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom] in določbo 4 [okvirnega sporazuma o delu za določen čas] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je določena v [členu 29 zakonske uredbe št. 116], ki določa samodejno odpoved ex lege vsem zahtevkom glede izvajanja direktiv [1999/70, 97/81 in 2003/88] in izgubo vsakega drugega varstva, določenega za plače, delavce in socialno varstvo, ki ga zagotavlja pravo Unije:
(a)
če honorarni član pravosodja kot evropski delavec, zaposlen za določen čas in s krajšim delovnim časom, ki je primerljiv s poklicnim sodnikom kot evropskim delavcem, zaposlenim za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, vloži prošnjo za sodelovanje v postopkih za ustalitev, s katerimi se samo formalno izvaja določba 5(1) [okvirnega sporazuma o delu za določen čas],
(b)
oziroma če takrat, kadar v tem postopku ne uspe ali ne vloži prošnje, prejme denarno nadomestilo, ki očitno ni primerno in ni sorazmerno s škodo, ki je nastala zaradi neprenosa navedenih direktiv?“
Postopek pred Sodiščem
21
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku iz člena 105 Poslovnika Sodišča. V utemeljitev svojega predloga to sodišče poudarja, da mora tožeča stranka v postopku v glavni stvari v skladu s členom 29 zakonske uredbe št. 116 izbirati med, prvič, odpovedjo vsem zahtevkom, ki bi jih lahko uveljavljala proti italijanski državi, in drugič, takojšnjim prenehanjem opravljanja sodne funkcije brez nadomestila za škodo, ki ji je nastala zaradi dejstva, da Italijanska republika ni prenesla direktiv 97/81, 1999/70 in 2003/88. Ta izbira bi pomenila resen poseg v neodvisnost sodstva, kar bi upravičevalo čimprejšnjo obravnavo te zadeve.
22
V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 105(1) Poslovnika, če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, predsednik Sodišča na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se z odstopanjem od določb tega poslovnika predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
23
V obravnavanem primeru je predsednik Sodišča 30. septembra 2022 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalne pravobranilke odločil, da predlog iz točke 21 te sodbe zavrne.
24
Na podlagi predložitvene odločbe Sodišče namreč ne more razumeti niti posledic, ki bi jih utrpela M. M., če ne bi bilo hitrega postopka, niti kako bi lahko ta neobstoj konkretno ogrozil neodvisnost sodstva.
25
Vsekakor je treba opozoriti, da ob neobstoju dokazov, da bi obravnava zadeve po hitrem postopku omogočila izognitev takim posledicam, pravna negotovost, ki vpliva na tožečo stranko v postopku v glavni stvari, sama po sebi ne more upravičiti uporabe tega postopka (glej v tem smislu sklep Sodišča z dne 27. junija 2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, točka 11).
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
26
V skladu z ustaljeno sodno prakso je postopek, uveden s členom 267 PDEU, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, zaradi katerega prvo drugim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev sporov, ki jih obravnavajo (sodba z dne 22. februarja 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, točka 20 in navedena sodna praksa).
27
Ker je predložitvena odločba podlaga za ta postopek, mora nacionalno sodišče v sami predložitveni odločbi pojasniti dejanski in pravni okvir spora o glavni stvari in pojasniti razloge, zaradi katerih je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago zahteva, ter zvezo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu pred njim (sodba z dne 22. februarja 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, točka 21 in navedena sodna praksa).
28
V zvezi s tem je treba tudi poudariti, da morajo informacije iz predložitvenih odločb omogočiti, prvič, Sodišču, da poda koristne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo nacionalno sodišče, in drugič, vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam, da uveljavijo pravico do predložitve stališč, ki jim je dodeljena s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije. Sodišče je dolžno skrbeti za uresničevanje te pravice, ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi te določbe zadevnim strankam vročijo le predložitvene odločbe (sodba z dne 22. februarja 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, točka 22 in navedena sodna praska).
29
Te zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ga mora natančno upoštevati. Poleg tega so navedene v točkah 13, 15 in 16 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL 2019, C 380, str. 1) (sodba z dne 22. februarja 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, točka 23 in navedena sodna praksa).
30
Poudariti je treba, da predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 288 PDEU, člene 17, 31, 34 in 47 Listine, člen 7 Direktive 2003/88, določbo 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in določbo 4 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa, da morajo honorarni člani pravosodja, da bi lahko še naprej opravljali svojo funkcijo, sodelovati v postopku ocenjevanja, ki jim, prvič, ob pozitivnem rezultatu omogoča, da dosežejo spremembo svojega delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas do 70. leta starosti, in drugič, tem članom v primeru negativnega rezultata omogoča, da prejmejo nadomestilo, če tako uspešna kot neuspešna ocena s sprejetjem nadomestila povzročita odpoved, ex lege, vsakemu zahtevku, ki bi ga lahko uveljavljali na podlagi teh določb v zvezi s funkcijo honorarnega člana pravosodja, ki so jo opravljali prej.
31
V zvezi s tem je treba, prvič, poudariti, da predložitveno sodišče ne prosi za avtonomno razlago člena 288 PDEU ali členov 17, 31, 34 in 47 Listine, saj se te določbe navajajo le v utemeljitev predloga za razlago Direktive 2003/88, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in Okvirnega sporazuma o delu za določen čas (glej po analogiji sodbo z dne 7. aprila 2022, Ministero della Giustizia in drugi (Status italijanskih mirovnih sodnikov) (C‑236/20, EU:C:2022:263, točka 26).
32
Drugič, v zvezi s členom 7 Direktive 2003/88 je treba ugotoviti, da ta člen ni upošteven za rešitev spora o glavni stvari, ker se M. M. v okviru tega spora ne sklicuje na spoštovanje pravice do plačanega letnega dopusta iz navedene določbe, ampak v bistvu na plačilo nadomestila, ki je enako tistemu, ki ga prejme redni član pravosodja.
33
Tretjič, v zvezi z določbo 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom je treba navesti, da iz predložitvene odločbe ni razvidno, da M. M. dela s krajšim delovnim časom v smislu tega okvirnega sporazuma.
34
Četrtič, v zvezi z določbo 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas je treba ugotoviti, da se predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje o zakonitosti mehanizma iz člena 29 zakonske uredbe št. 116 glede na to določbo, ker naj bi bilo s to nacionalno določbo, ki omogoča spremembo delovnega razmerja honorarnega člana pravosodja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas, temu članu pravosodja preprečeno, da bi prejel enako plačilo, kot ga prejmejo redni člani pravosodja, ki opravljajo primerljive funkcije, ker bi to preoblikovanje pomenilo ex lege odpoved vsem zahtevkom, ki izhajajo iz prenehanja opravljanja funkcije honorarnega člana pravosodja.
35
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej ugotoviti, ali navedena določba okvirnega sporazuma o delu za določen čas nalaga, da se honorarnim članom pravosodja in rednim članom pravosodja za opravljanje nalog dodeli enako plačilo. V zvezi s tem je treba zlasti presoditi, prvič, ali je honorarnega člana pravosodja, ki je v položaju, v kakršnem je M. M., mogoče opredeliti kot „delavca“, zaposlenega za določen čas, v smislu določbe 2 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, drugič, ali se zatrjevano različno obravnavanje nanaša na „pogoj zaposlitve“ v smislu določbe 4 tega okvirnega sporazuma, tretjič, ali je ta član pravosodja v položaju, ki je primerljiv s položajem rednega člana pravosodja, in četrtič, ali je to različno obravnavanje mogoče upravičiti na podlagi „objektivnega razloga“ v smislu zadnjenavedene določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2024, Peigli, C‑41/23, EU:C:2024:554, točke od 39 do 50).
36
Vendar je treba ugotoviti, da tudi če bi bili prvi trije pogoji, navedeni v prejšnji točki te sodbe, izpolnjeni, Sodišče nima na voljo elementov, na podlagi katerih bi lahko presodilo morebitni obstoj „objektivnega razloga“ v smislu določbe 4(1) tega okvirnega sporazuma. V tem okviru Sodišče nima na voljo informacij, na podlagi katerih bi bilo mogoče pojasniti, ali bi morebitne razlike zlasti v zvezi z vrsto in vrednostjo sporov, ki jih morajo obravnavati te kategorije članov pravosodja, ali celo načini zaposlovanja navedenih članov pravosodja, lahko upravičile zakonitost različnega obravnavanja, kakršno je to v obravnavani zadevi. Nazadnje, informacije, ki so na voljo Sodišču, ne omogočajo ocene razlik v plačah med honorarnimi člani sodišča in rednimi člani sodišča.
37
Poudariti je treba tudi, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da se M. M., čeprav zahteva enako „dnevno nadomestilo“, kot ga prejema redni član pravosodja, sklicuje na različno obravnavanje, pri čemer se sklicuje na plačilo, ki ga ni prejela za en delovni dan, temveč za udeležbo na obravnavah, ki ne presegajo trajanja petih ur. V teh okoliščinah Sodišče nima na voljo informacij, na podlagi katerih bi lahko izvedelo, ali se zahtevki tožeče stranke v postopku v glavni stvari nanašajo na enako vrsto dela, kot ga opravljajo redni člani pravosodja.
38
Poleg tega je iz točk 34 in 36 sklepnih predlogov generalne pravobranilke v bistvu razvidno, da na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče ugotoviti, ali oziroma koliko je treba plačo, ki jo prejema tožeča stranka v postopku v glavni stvari in ki je nižja od plače rednih članov pravosodja, šteti za neupravičeno manj ugodno obravnavanje v smislu določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma o delu za določen čas.
39
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ne izpolnjuje zahtev iz člena 94 Poslovnika in ga je zato treba razglasiti za nedopustnega.
40
Vendar je treba opozoriti, da predložitveno sodišče ohrani možnost, da vloži nov predlog za sprejetje predhodne odločbe, tako da Sodišču predloži vse elemente, ki mu omogočajo odločanje (sodba z dne 22. februarja 2024, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, točka 35).
Stroški
41
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je Giudice di pace di Fondi (mirovni sodnik v Fondiju, Italija) vložil z odločbo z dne 18. avgusta 2022, ni dopusten.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.