62024CJ0230
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 13. marca 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 6(1) in člen 7(1) – Načelo enakovrednosti – Hipotekarne kreditne pogodbe – Pogoj, ki določa plačilo stroškov v zvezi s pogodbo v breme potrošnika – Ničnostna tožba – Zastaralni rok za tožbo zaradi vračila neupravičeno plačanih zneskov – Tožbi za ugotovitev ničnosti pogodbenega pogoja in za uveljavljanje restitucijskih učinkov take ugotovitve, za kateri veljajo različni zastaralni roki“
V zadevi C‑230/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (sodišče prve stopnje št. 8 v A Coruñi, Španija) z odločbo z dne 12. marca 2024, ki je na Sodišče prispela 26. marca 2024, v postopku
MF
proti
Banco Santander SA,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi N. Jääskinen, predsednik senata, M. Condinanzi, sodnik, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Banco Santander SA G. Fernández-Bravo, C. García Vega in J. Rodríguez Cárcamo, abogados,
–
za špansko vlado A. Pérez-Zurita Gutiérrez, agentka,
–
za Evropsko komisijo I. Galindo Martín in P. Kienapfel, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela enakovrednosti, člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med MF, potrošnico, in družbo Banco Santander SA v zvezi s predlogom za ugotovitev ničnosti pogoja iz kreditne pogodbe zaradi njegove nepoštenosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika […].“
4
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Špansko pravo
Splošni zakon o varstvu potrošnikov in uporabnikov
5
Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kraljeva zakonska uredba 1/2007 o prenovitvi splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov in drugih dopolnjujočih zakonov) z dne 16. novembra 2007 (BOE št. 287, z dne 30. novembra 2007, str. 49181), s katero je bila uradno razglašena prenovitev tega zakona, ki je bil spremenjen z zakonom 5/2019 (v nadaljevanju: splošni zakon o varstvu potrošnikov in uporabnikov)
6
Člen 82, naslovljen „Pojem nepoštenih pogojev“ določa:
„1.   Za nepoštene pogoje se štejejo vsi pogoji, o katerih se stranki nista dogovorili posamično, in vse prakse, v zvezi s katerimi ni bila dana izrecna privolitev in ki v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika in uporabnika povzročijo znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank.
[…]
3.   Nepoštenost pogodbenega pogoja se presoja ob upoštevanju narave blaga ali storitev, ki so predmet pogodbe, ter ob upoštevanju vseh okoliščin, ki so obstajale ob sklenitvi pogodbe, in vseh drugih pogojev, določenih v tej pogodbi ali drugi pogodbi, od katere je pogoj odvisen.
[…]“
7
Člen 83 splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov, naslovljen „Ničnost nepoštenih pogojev in nadaljnji obstoj pogodbe“, določa:
„Nepošteni pogoji so nični po samem pravu in se štejejo za neobstoječe. Zato sodišče po opredelitvi strank ugotovi ničnost nepoštenih pogojev iz pogodbe, ta pa vseeno ostane za stranki zavezujoča z enako vsebino, če lahko dalje obstaja brez nepoštenih pogojev.
[…]“
Civilni zakonik
8
Člen 6(3) Código Civil (civilni zakonik) določa:
„Akti, ki so v nasprotju s prisilnimi in prepovednimi predpisi, so nični po samem zakonu, razen če je v njih določena drugačna sankcija za njihovo kršitev.“
9
Člen 1303 civilnega zakonika določa:
„Če se obveznost razglasi za nično, morajo pogodbene stranke vzajemno vrniti stvari, ki so bile predmet te pogodbe, in njihove plodove ali ceno, skupaj z obrestmi […].“
10
Na dan podpisa pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki je predmet spora o glavni stvari, je člen 1964 tega zakonika določal:
„Izvršba na podlagi hipoteke zastara po dvajsetih letih, zahtevki posameznikov, za katere ni določen poseben zastaralni rok, pa po petnajstih letih.“
11
Med izpolnjevanjem pogodbe je bil ta člen 1964 spremenjen z Ley 42/2015 de reforma de la Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zakon 42/2015 o spremembi zakona o civilnem postopku 1/2000) z dne 5. oktobra 2015 (BOE št. 239 z dne 6. oktobra 2015, str. 90240). Po tej spremembi ta določba predpisuje:
„1.   Izvršba na podlagi hipoteke zastara v dvajsetih letih.
2.   Zahtevki posameznikov, za katere ni določen poseben rok, zastarajo po petih letih od dneva, ko se šteje, da je obveznost zapadla. V zvezi s trajnimi dajatvenimi ali opustitvenimi obveznostmi rok začne teči z vsako neizpolnitvijo teh obveznosti.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12
MF je 19. januarja 2009 z banko Banco Santander sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu. Na podlagi pogoja iz te pogodbe je MF kot kreditojemalka nosila vse stroške, povezane s sklenitvijo te pogodbe, kot so pripravljalni stroški transakcije ter stroški in davki, ki so nastali z ustanovitvijo hipoteke, njenim vpisom v zemljiško knjigo, stroški upravljanja in stroški, povezanimi s spremembo ali razveljavitvijo navedene pogodbe (v nadaljevanju: pogoj o stroških).
13
MF je 27. februarja 2023 pri Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (sodišče prve stopnje št. 8 v A Coruñi, Španija), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo za ugotovitev ničnosti pogoja o stroških, ker je nepošten. MF s to tožbo predlaga tudi vračilo zneska, ki ustreza polovici notarskih honorarjev in vsem stroškom, povezanim z vpisom v zemljiško knjigo, skupaj z zakonskimi obrestmi.
14
Družba Banco Santander trdi, da je tožba za vračilo tega zneska zastarala. Čeprav je namreč ob podpisu pogodbe o hipotekarnem kreditu člen 1964 civilnega zakonika določal, da taka tožba zastara po petnajstih letih, je bil ta rok spremenjen z zakonom št. 42/2015 in skrajšan na pet let.
15
Predložitveno sodišče dvomi o možnosti, da se z vidika načela enakovrednosti različno obravnavata, na eni strani, predlog za ugotovitev ničnosti domnevno nepoštenega pogoja in, na drugi strani, zahtevek, ki temelji na restitucijskih učinkih take ugotovitve, kot je ta, o katerem odloča.
16
V španskem pravnem redu naj namreč ne bi obstajalo nobeno pravno pravilo niti pravilo sodne prakse, ki bi omogočalo, da se zastaralni rok za tožbo za ugotovitev ničnosti pogodbenega pogoja razlikuje od zastaralnega roka, ki se uporablja za tožbo, ki temelji na učinkih take ugotovitve.
17
V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 8 de La Coruña (sodišče prve stopnje št. 8 v A Coruñi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je uporaba možnosti ločevanja med ničnostjo zaradi nepoštenosti in restitucijskimi učinki, pri čemer se ohrani nezastarljivost ničnosti in hkrati zastarljivost restitucijskega zahtevka, v nasprotju z Direktivo [93/13] in načelom enakovrednosti, če v španskem notranjem pravnem redu ni pravila ali sodne prakse, na podlagi katerih bi se ta možnost uporabljala za druga pravna razmerja?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
18
Družba Banco Santander izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker v njem ni natančno opredeljeno domnevno nacionalno pravilo, ki naj bi se uporabljalo ugodneje za tožbe, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, kot za tožbe, ki temeljijo na kršitvi prava Unije. Tako naj Sodišče ne bi imelo na voljo elementov španskega prava, ki so potrebni za to, da preveri, ali je načelo enakovrednosti spoštovano.
19
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču, pri čemer za ta vprašanja velja domneva upoštevnosti. Zato Sodišče, kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago ali veljavnost pravila prava Unije, načeloma mora odločiti, razen če je očitno, da zahtevana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na navedeno vprašanje dalo koristen odgovor (sodba z dne 12. decembra 2024, Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, točka 59 in navedena sodna praksa).
20
Spomniti je treba tudi, da načelo enakovrednosti pomeni, da pravila za izvajanje prava Unije, ki so določena v nacionalnem pravnem redu držav članic na podlagi načela postopkovne avtonomije držav članic, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne notranje položaje (glej v tem smislu sodbo z dne 17. maja 2022, Unicaja Banco, C‑869/19, EU:C:2022:397, točka 22 in navedena sodna praksa).
21
Predložitveno sodišče pa v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da v španskem pravu obstaja več tožb, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti, katerih ureditev zastaranja naj se ne bi razlikovala od ureditve za tožbo, ki je pripeljala do te ugotovitve.
22
Iz tega po mnenju predložitvenega sodišča izhaja, da so v španskem pravnem redu pogoji za vložitev tožb, ki temeljijo na restitucijskih učinkih ugotovitve ničnosti nepoštenega pogodbenega pogoja, manj ugodni od pogojev, ki veljajo za druge primerljive tožbe, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti.
23
Prav tako ni očitno, da zahtevana razlaga prava Unije, zlasti načela enakovrednosti, ni upoštevna za odločitev, ki jo mora sprejeti predložitveno sodišče, ali da zahtevana razlaga določb prava Unije, na katere se nanaša postavljeno vprašanje, ne bi bila povezana s predmetom spora o glavni stvari.
24
Tudi španska vlada dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker izpodbija premiso, na katero sodišče opira ta predlog, in sicer, da v nacionalnem pravnem redu obstaja ureditev ali sodna praksa, ki na splošno določa, da za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov ugotovitve ničnosti velja enak zastaralni rok kot za tožbo, na podlagi katere je bila ugotovljena ta ničnost. Evropska komisija izraža enake dvome glede tega, da v španskem pravu obstaja nacionalno pravilo, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče.
25
Vendar pa v okviru sistema pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, Sodišče ni pristojno, da preveri ali podvomi v pravilnost razlage nacionalnega prava, ki jo poda nacionalno sodišče, saj je za to razlago pristojno izključno zadnjenavedeno sodišče. Poleg tega se mora Sodišče, kadar mu nacionalno sodišče predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, držati razlage nacionalnega prava, ki mu jo je podalo navedeno sodišče (glej po analogiji sodbo z dne 12. decembra 2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, točka 18 in navedena sodna praksa).
26
Iz tega sledi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Vprašanje za predhodno odločanje
27
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter načelo enakovrednosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi ali sodni praksi, ki ob tem, da določa, da tožba za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne zastara, za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov te ugotovitve določa zastaralni rok, medtem ko v nacionalnem pravnem redu za druge tožbe, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti, ne velja drugačna ureditev zastaranja od ureditve za tožbo, ki je pripeljala do te ugotovitve.
28
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da v španskem pravu načeloma ni nobenega primera, v katerem bi za ničnost in njene učinke veljali dve različni ureditvi zastaranja.
29
V tem okviru je treba navesti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba za pogodbeni pogoj, ki je razglašen za nepoštenega, načeloma šteti, da ni nikoli obstajal, tako da ne sme imeti učinkov za potrošnika. Zato mora biti posledica sodne ugotovitve nepoštenosti takega pogoja načeloma to, da se ponovno vzpostavi pravni in dejanski položaj potrošnika, v katerem bi ta bil, če ne bi bilo tega pogoja. Iz tega izhaja, da obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nepoštenega pogodbenega pogoja, ki nalaga plačilo zneskov, ki so se izkazali za neupravičene, načeloma zajema ustrezajoči restitucijski učinek glede teh zneskov (sodba z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 54 in navedena sodna praksa).
30
Vendar je Sodišče na eni strani že priznalo, da varstvo potrošnika ni absolutno in da je določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev v interesu pravne varnosti združljiva s pravom Unije (sodba z dne 22. aprila 2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, točka 57).
31
Po drugi strani člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13 ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki ob tem, da določa, da tožba za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne zastara, določa zastaralni rok za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov te ugotovitve, če ta rok ni manj ugoden od roka, ki velja za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogoča ali čezmerno otežuje uresničevanja pravic, ki jih daje pravni red Unije, zlasti Direktiva 93/13 (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 58, in z dne 8. septembra 2022, D.B.P. in drugi (Hipotekarni kredit, izražen v tuji valuti), od C‑80/21 do C‑82/21, EU:C:2022:646, točka 90).
32
Zlasti v zvezi z načelom enakovrednosti, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje, je treba opozoriti, da spoštovanje tega načela zahteva, da se zadevno nacionalno pravilo brez razlikovanja uporablja za tožbe, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in tožbe, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, če imajo podoben predmet in podlago (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 76 in navedena sodna praksa).
33
Tako Direktiva 93/13 in načelo enakovrednosti ne nasprotujeta temu, da za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov ugotovitve ničnosti nepoštenega pogodbenega pogoja velja zastaralni rok, pri čemer se ohrani nezastarljivost tožbe za ugotovitev ničnosti takega pogoja, če ta zastaralni rok ni manj ugoden od zastaralnega roka, ki se uporablja za tožbe, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava ter imajo podoben predmet in podlago.
34
V obravnavanem primeru mora nacionalno sodišče preveriti, ali obstaja podobnost med tožbami iz postopkov v glavni stvari in drugimi vrstami tožb, ki temeljijo na nacionalnem pravu in ki jih navaja v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, z vidika njihovega predmeta, podlage in bistvenih elementov (glej po analogiji sodbo z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 77).
35
To sodišče bo moralo zato za to preučitev preveriti, ali španski pravni red na področjih, ki niso zajeta z Direktivo 93/13, določa tožbe, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti, ki bi bile glede na predmet, podlago in bistvene elemente podobni tožbi, ki jo je pri njem vložila MF, vendar za katere v skladu z nacionalnim pravom ali sodno prakso ne bi veljal zastaralni rok, primerljiv s tistim, ki se uporablja za zadnjenavedeno tožbo. Če je odgovor pritrdilen, bi bilo z nacionalno ureditvijo, ki določa uporabo tega zastaralnega roka za tožbo iz postopka v glavni stvari, kršeno načelo enakovrednosti.
36
V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti spoštovanje načela enakovrednosti ob upoštevanju elementov iz točk od 32 do 35 te sodbe (glej po analogiji sodbo z dne 26. septembra 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Odložni učinek pritožbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, točka 42 in navedena sodna praksa).
37
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 ter načelo enakovrednosti razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi ali sodni praksi, ki ob tem, da določa, da tožba za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne zastara, za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov te ugotovitve določa zastaralni rok, če nacionalni pravni red na področjih, ki niso zajeta z Direktivo 93/13, določa tožbe, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti ter ki bi bile glede na svoj predmet, podlago in bistvene elemente podobni tožbi, s katero se uveljavljajo taki restitucijski učinki, in za katere velja primerljiv zastaralni rok, kot je tisti, ki se uporablja za to zadnjenavedeno tožbo.
Stroški
38
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah ter načelo enakovrednosti
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo nacionalni ureditvi ali sodni praksi, ki ob tem, da določa, da tožba za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, ne zastara, za tožbo za uveljavljanje restitucijskih učinkov te ugotovitve določa zastaralni rok, če nacionalni pravni red na področjih, ki niso zajeta z Direktivo 93/13, določa tožbe, ki temeljijo na učinkih ugotovitve ničnosti ter ki bi bile glede na svoj predmet, podlago in bistvene elemente podobni tožbi, s katero se uveljavljajo taki restitucijski učinki, in za katere velja primerljiv zastaralni rok, kot je tisti, ki se uporablja za to zadnjenavedeno tožbo.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.