Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 23. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom – Direktiva 93/13/EGS – Člen 2(c) – Pojem ‚prodajalec ali ponudnik‘ – Člen 6(1) – Učinki ugotovitve nepoštenosti takega pogoja – Neveljavnost pogodbe – Člen 7(1) – Odvračalni učinek prepovedi nepoštenih pogojev – Kreditna pogodba v tuji valuti – Pogodbeni pogoj, v skladu s katerim valutno tveganje nosi potrošnik – Prenos med prodajalci ali ponudniki na podlagi nacionalnega prava – Prodajalec ali ponudnik, zoper katerega lahko potrošnik uveljavlja pravne posledice neveljavnosti nepoštenega pogoja iz prenesene pogodbe “
V zadevi C‑761/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Budapest Környéki Törvényszék (županijsko sodišče za okolico Budimpešte, Madžarska) z odločbo z dne 10. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 5. novembra 2024, v postopku
HM,
JD
proti
AXA Bank Belgium SA,
OTP Bank Nyrt.,
OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt.,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi O. Spineanu-Matei, predsednica senata, S. Rodin in N. Piçarra (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: D. Spielmann,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za HM in JD L. Marczingós, ügyvéd,
–        za OTP Bank Nyrt. in OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt. A. Lendvai, ügyvéd,
–        za madžarsko vlado D. Csoknyai in M. Z. Fehér, agenta,
–        za Evropsko komisijo O. Dani in P. Kienapfel, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(c), člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med dvema potrošnikoma, HM in JD (v nadaljevanju: potrošnika), na eni strani, ter tremi kreditnimi institucijami, in sicer AXA Bank Belgium SA (v nadaljevanju: AXA), OTP Bank Nyrt. (v nadaljevanju: OTP) in OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt. (v nadaljevanju: OTP Faktoring), na drugi strani, glede kreditne institucije, zoper katero lahko ta potrošnika uveljavljata pravne posledice neveljavnosti nepoštenega pogoja iz kreditne pogodbe, ki je bila sklenjena s pravno prednico družbe AXA in nato prenesena na družbo OTP, ki je terjatev iz te pogodbe odstopila družbi OTP Faktoring.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        V enaindvajseti in štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker morajo države članice zagotoviti, da se nepošteni pogoji ne uporabljajo v pogodbah, ki jih s potrošniki sklene prodajalec ali ponudnik, in če se taki pogoji vendarle uporabijo, da niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev;
[…]
ker morajo imeti sodišča ali upravni organi držav članic na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v potrošniških pogodbah“.
4        V členu 2(c) te direktive je „prodajalec ali ponudnik“ opredeljen kot „fizična ali pravna oseba, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.“
5        Člen 6(1) navedene direktive določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
6        Člen 7(1) iste direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Madžarsko pravo
Civilni zakonik
7        Člen 6:202 Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (zakon št. V iz leta 2013 o civilnem zakoniku), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), naslovljen „Prenos pravice“, v odstavku 3 določa:
„Za prenos pravice se smiselno uporabljajo ustrezna pravila o odstopu.“
8        Člen 6:208 civilnega zakonika, naslovljen „Učinki prenosa pogodb“, določa:
„1.      Stranka, ki izstopi iz pogodbenega razmerja, njena sopogodbenica in stranka, ki vstopi v pogodbeno razmerje, se lahko dogovorijo, da se na zadnjenavedeno prenesejo vse pravice in obveznosti, ki pripadajo prvonavedeni.
2.      Stranka, ki vstopi v pogodbeno razmerje, uživa enake pravice in prevzame enake obveznosti, kot so pogodbeno vezale stranko, ki je izstopila iz pogodbenega razmerja, s sopogodbenico. Stranka, ki vstopi v pogodbeno razmerje, ne more pobotati drugih terjatev, ki jih ima stranka, ki je izstopila iz pogodbenega razmerja, do sopogodbenice. Sopogodbenica ne more pobotati drugih terjatev, ki jih ima do stranke, ki je izstopila iz pogodbenega razmerja.
3.      Jamstva za pravice, prenesene na stranko, ki vstopi v pogodbeno razmerje, se ohranijo. Jamstva za izpolnitev obveznosti, prenesenih na stranko, ki vstopa v pogodbeno razmerje, prenehajo veljati, razen če garant soglaša s prenosom pogodbe.“
Zakon CCXXXVII. iz leta 2013
9        Člen 17(1) a hitelintézetekről és a penzügyi vállalkozásokról szóló 2013. évi CCXXXVII. törvény (zakon št. CCXXXVII. iz leta 2013 o kreditnih institucijah in finančnih podjetjih) določa:
„Vloge in druga vračljiva sredstva ter portfelj okvirnih pogodb o plačilnih storitvah se lahko z odobritvijo [Magyar Nemzeti Bank (madžarska narodna banka), ki deluje kot nadzorni organ,] ter na podlagi sporazuma med kreditno institucijo prenosnico in kreditno institucijo prevzemnico prenesejo. Za prenos portfeljev je treba uporabljati pravila civilnega zakonika o prenosu pogodb, z izjemo, da jamstva iz pogodbe s prenosom portfeljev ne prenehajo veljati in da izjava volje druge pogodbene stranke ni potrebna. [Ta odobritev] ne nadomesti odobritve, ki jo izda Gazdasági Versenyhivatal (organ, pristojen za konkurenco, Madžarska) na podlagi zakona o prepovedi nepoštenih tržnih praks in omejevanja konkurence.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
10      Potrošnika sta 12. junija 2008 s pravno predhodnico družbe AXA sklenila kreditno pogodbo v švicarskih frankih (CHF), ki se je nanašala na znesek 141.536,00 CHF, ki ustreza približno 20.075.000 madžarskih forintov (HUF) po pretvorbi po nakupnem tečaju, ki ga je kreditna institucija določila na dan izplačila sredstev. Ta kreditna pogodba, sklenjena za obdobje 19 let, je določala, da je treba mesečne obroke kredita po pretvorbi po prodajnem tečaju švicarskega franka, ki ga je določila ta kreditna institucija, plačati v madžarskih forintih. Poleg tega je navedeni kreditni instituciji omogočala, da enostransko spremeni znesek obresti in stroškov upravljanja, ki sta jih morala nositi oba potrošnika.
11      Družba AXA je od navedene kreditne pogodbe odstopila z učinkom od 4. junija 2013 zaradi domnevne zamude pri plačilu, ki jo je mogoče pripisati potrošnikoma. V obračunu z dne 4. marca 2015 je bil ugotovljen dolg v korist družbe AXA v višini 42.815.836 HUF.
12      Potrošnika sta 21. oktobra 2015 pri Budapest Környéki Törvényszék (županijsko sodišče za okolico Budimpešte, Madžarska), ki je predložitveno sodišče, zoper družbo AXA vložila tožbo, s katero sta predlagala, prvič, naj se ugotovi neveljavnost navedene kreditne pogodbe, ker vsebuje nepoštene pogoje, ki jih zato proti njima ni mogoče uveljavljati, in drugič, naj se odpravijo posledice te neveljavnosti.
13      Družba AXA je 31. oktobra 2016 na družbo OTP prenesla portfelj pogodb, ki je vseboval kreditno pogodbo iz postopka v glavni stvari ter vse z njo povezane pravice in obveznosti. Družba OTP je 2. novembra 2016 terjatev, ki izhaja iz te kreditne pogodbe, odstopila družbi OTP Faktoring.
14      Predložitveno sodišče je z vmesno sodbo z dne 25. oktobra 2022 navedeno kreditno pogodbo v celoti razglasilo za neveljavno zaradi nepravilnosti informacij o valutnem tveganju. Vendar je bila ta sodba s sklepom z dne 19. aprila 2023 v pritožbenem postopku razveljavljena, zadeva pa je bila vrnjena predložitvenemu sodišču.
15      Predložitveno sodišče je 21. septembra 2023, ker je menilo, da mora ugotoviti tudi, za katero od zadevnih kreditnih institucij veljajo sankcije iz Direktive 93/13, pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se je nanašal na razlago člena 2(c) te direktive. Spraševalo se je o zakonitosti uporabe teh sankcij za prevzemnico kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, ker je imela ta prevzemnica korist od gospodarskih in finančnih učinkov te kreditne pogodbe, ne da bi sama vstavila pogoj, ki ga je predložitveno sodišče opredelilo za nepoštenega.
16      S sklepom z dne 9. aprila 2024, AXA Bank Europe in drugi (C‑628/23, EU:C:2024:317), je bil ta predlog zavržen kot očitno nedopusten, ker ni izpolnjeval zahtev iz člena 94 Poslovnika Sodišča.
17      Potrošnika pred predložitvenim sodiščem izpodbijata nacionalno sodno prakso, v skladu s katero se je na pravne posledice neveljavnosti pogodbe z nepoštenimi pogoji, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, mogoče sklicevati le zoper prevzemnika pogodbe. Trdijo, da bi bil odvračalni učinek, ki ga člen 6(1) Direktive 93/13 v povezavi s členom 7(1) te direktive pripisuje ugotovitvi nepoštenosti teh pogojev, ogrožen, če bi se prodajalec ali ponudnik, ki je navedene pogoje vključil v tako pogodbo, lahko izognil pravnim posledicam neveljavnosti te pogodbe, tako da bi jo prenesel na tretjo osebo.
18      Po mnenju tega sodišča iz določb civilnega zakonika v zvezi s prenosom pogodb, ki se prav tako uporabljajo za prenos portfeljev, izhaja, da lahko potrošnik, ki želi doseči vračilo morebitnega preplačila, v primeru, da je kreditna pogodba razglašena za neveljavno, ukrepa le proti prevzemniku, ne pa tudi proti prenosniku. Zaradi potencialno velikega števila tožb, ki bi lahko bile vložene zoper tega prevzemnika, pa bi ta lahko postal plačilno nesposoben, kar bi temu potrošniku lahko odvzelo učinkovito sodno varstvo.
19      Poleg tega se navedeno sodišče sprašuje, ali je mogoče odvračalni učinek, ki ga Direktiva 93/13 pripisuje ugotovitvi nepoštenosti pogodbenega pogoja, uveljavljati zoper prevzemnika, čeprav ta ni odgovoren za vključitev tega pogoja v zadevno pogodbo.
20      Predložitveno sodišče tako v bistvu prosi Sodišče, naj ugotovi, kdo je glede na Direktivo 93/13 prodajalec ali ponudnik, zoper katerega lahko potrošnika uveljavljata pravne posledice neveljavnosti kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, pri čemer pa pojasnjuje, da ne namerava uporabiti določb madžarske zakonodaje, ki veljajo za spor o glavni stvari, če bi Sodišče to direktivo razložilo tako, da mora te pravne posledice odpraviti le prenosnik.
21      V teh okoliščinah je Budapest Környéki Törvényszék (županijsko sodišče za okolico Budimpešte) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali člena 6(1) in 7(1) Direktive [93/13] nasprotujeta nacionalni sodni praksi ali razlagi nacionalnega prava s strani nacionalnega sodišča, ki v primeru neveljavnosti potrošniške pogodbe v celoti zaradi nepoštenega pogodbenega pogoja, ki je bil uporabljen v njej:
–        ne odpravlja pravnih posledic neveljavnosti v pravnem razmerju med prvotnim dajalcem kredita in potrošnikom kot dolžnikom, ker nacionalna ureditev določa možnost sporazuma med prvotnim dajalcem kredita in tretjo osebo, ki povzroči spremembo pogodbenih strank,
–        odpravlja le pravne posledice neveljavnosti med potrošnikom in pravnim naslednikom, ki po prenosu pogodbe vstopi v pogodbeno razmerje kot nova stranka, tako da mora potrošnik vsa morebitna plačila izvesti v korist nove pogodbene stranke in ne prvotnega dajalca kredita oziroma, obratno, lahko morebitne zneske vračil zahteva le od nove pogodbene stranke, tudi če tej stranki ni nakazal nobenega plačila[?]
2.      Ali je nacionalna sodna praksa ali razlaga nacionalnega prava s strani nacionalnega sodišča, v skladu s katero je mogoče pravne posledice neveljavnosti nepoštene potrošniške pogodbe izpeljati le med sedanjima strankama pogodbe, to je med novim dajalcem kredita, ki vstopi v pogodbeno razmerje zaradi spremembe pogodbenih strank, in potrošnikom kot dolžnikom, v nasprotju s pojmom ‚prodajalec ali ponudnik‘
iz člena 2(c) Direktive [93/13] [?]“
Vprašanji za predhodno odločanje
Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
22      Družba AXA
trdi, da vprašanji za predhodno odločanje nista dopustni, ker nimata nobene zveze s sporom o glavni stvari in sta zato povsem hipotetični. Na eni strani naj ne bi bilo mogoče izhajati iz neveljavnosti kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari, saj naj bi bila vmesna sodba, v kateri je bila najprej podana taka ugotovitev, nato razveljavljena v pritožbenem postopku. Na drugi strani, ker je prišlo do odstopa od te kreditne pogodbe pred prenosom iz postopka v glavni stvari, naj bi bil predmet tega prenosa terjatev, ki izhaja iz te pogodbe, in ne navedena kreditna pogodba.
23      V skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanja, ki ga postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (sodba z dne 11. decembra 2025, Kuszycka, C‑767/24, EU:C:2025:962, točka 33 in navedena sodna praksa).
24      Za vprašanja v zvezi s pravom Unije velja tako domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 11. decembra 2025, Kuszycka, C‑767/24, EU:C:2025:962, točka 34 in navedena sodna praksa).
25      Poleg tega je v okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, nacionalno sodišče edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari ter za opredelitev točnega obsega nacionalnih zakonov in drugih predpisov. Sodišče je pristojno odločati le o razlagi ali veljavnosti prava Unije glede na dejanski in pravni položaj, kot ga je opisalo predložitveno sodišče, ne da bi lahko podvomilo vanj ali preverilo njegovo pravilnost (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, Ferrovienord, C‑363/21 in C‑364/21, EU:C:2023:563, točki 54 in 55).
26      V obravnavanem primeru se trditve, ki jih družba AXA navaja v utemeljitev hipotetičnosti vprašanj za predhodno odločanje, nanašajo na ugotavljanje in presojo dejanskega stanja v postopku v glavni stvari. Vendar Sodišče ni pristojno, da podvomi v to ugotavljanje in presojo, saj spadata v pristojnost nacionalnega sodišča. Ta argumentacija zato ne more zadostovati za ovrženje domneve upoštevnosti, navedene v točki 24 te sodbe.
27      Zato sta vprašanji za predhodno odločanje dopustni.
Vsebinska obravnava
28      Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(c), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik, ki je sklenil pogodbo s kreditno institucijo, ki je bila pozneje prenesena na drugo kreditno institucijo, pravice, ki jih ima na podlagi te direktive, uveljavljati le zoper prevzemnika te pogodbe.
29      Na prvem mestu, v členu 2(c) Direktive 93/13 je „prodajalec ali ponudnik“ opredeljen kot fizična ali pravna oseba, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.
30      Široka opredelitev pojma „prodajalec ali ponudnik“, ki jo je zakonodajalec Unije tako nameraval določiti (glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 2022, S. V. (Stavba v etažni lastnini), C‑485/21, EU:C:2022:839, točka 28 in navedena sodna praksa), nasprotuje temu, da bi se ta pojem razlagal tako, da bi pod ta pojem spadala le oseba, ki je prvotno sklenila pogodbo s potrošnikom, s čimer bi bila s področja uporabe Direktive 93/13 izključena vsaka druga oseba, tudi če bi ta oseba kot prevzemnik te pogodbe delovala v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti.
31      Taka razlaga člena 2(c) Direktive 93/13 bi bila poleg tega nezdružljiva s ciljem te direktive, ki je zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2025, Myszak, C‑324/23, EU:C:2025:324, točka 44 in navedena sodna praksa). Obveznost, naložena potrošnikom, da uveljavljajo pravice, ki jih imajo na podlagi navedene direktive, zoper prodajalca ali ponudnika, ki ni več stranka sporne pogodbe, lahko namreč v praksi oteži uveljavljanje takih pravic.
32      Iz navedenega izhaja, da kreditna institucija, ki je prevzemnik potrošniške kreditne pogodbe, spada pod pojem „prodajalec ali ponudnik“ v smislu člena 2(c) Direktive 93/13. Vendar ta določba sama po sebi ne omogoča ugotoviti, ali se je na pravne posledice neveljavnosti nepoštenega pogoja iz te pogodbe mogoče sklicevati le zoper tega prevzemnika.
33      Na drugem mestu, člen 6(1) Direktive 93/13 v povezavi z njeno enaindvajseto uvodno izjavo državam članicam nalaga, da določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, „kakor je določeno z nacionalnim pravom“, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.
34      Vendar ureditev varstva, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, z nacionalnim pravom ne sme spremeniti obsega in torej vsebine tega varstva ter tako ogroziti krepitve učinkovitosti tega varstva s sprejetjem enotnih pravil glede nepoštenih pogojev (sodba z dne 16. marca 2023, M. B. in drugi (Učinki ugotovitve neveljavnosti pogodbe), C‑6/22, EU:C:2023:216, točka 20 in navedena sodna praksa).
35      Ta ureditev z nacionalnim pravom tudi ne sme pretirano oteževati ali v praksi onemogočati uveljavljanja pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi te direktive. Natančneje, države članice morajo zagotoviti spoštovanje varstva, ki ga navedena direktiva zagotavlja potrošniku, tako da zagotovijo vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bil potrošnik, če takega pogoja ne bi bilo, zlasti tako, da določijo pravico do vračila ugodnosti, ki jih je prodajalec ali ponudnik na podlagi tega nepoštenega pogoja v njegovo škodo neupravičeno pridobil (glej v tem smislu sodbi z dne 16. marca 2023, M. B. in drugi (Učinki ugotovitve neveljavnosti pogodbe), C‑6/22, točka 22, in z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 61 in navedena sodna praksa).
36      Iz navedenega izhaja, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da kadar je bila pogodba, ki jo je potrošnik sklenil s prodajalcem ali ponudnikom, v skladu z nacionalnim pravom, ki se uporablja, prenesena na tretjo osebo, ki je prodajalec ali ponudnik, mora imeti ta potrošnik možnost, da se glede na okoliščine primera sklicuje na neveljavnost nepoštenega pogoja iz take pogodbe ali navedene pogodbe kot celote zoper prevzemnika na enak način, kot bi to lahko storil zoper prenosnika, če takega prenosa ne bi bilo. Subrogacija prevzemnika, ki izhaja iz tega prenosa, v zvezi z vsemi pravicami in obveznostmi prenosnika do potrošnika na podlagi iste pogodbe namreč ne more spremeniti vsebine teh pravic in obveznosti niti zato ne more vplivati na varstvo potrošnikov, ki morajo imeti možnost, da zoper prevzemnika uveljavljajo vse pravne posledice, ki izhajajo iz nepoštenosti izpodbijanega pogodbenega pogoja.
37      Na tretjem mestu, člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo državam članicam nalaga, da zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.
38      Poleg prvega in takojšnjega cilja varstva potrošnika pred nepoštenimi pogoji v pogodbah, ki jih sklene s prodajalci ali ponudniki, s tem, da se pravno in dejansko vzpostavi položaj, v katerem bi bil, če takih pogojev ne bi bilo, je namen člena 7(1) Direktive 93/13 dolgoročno zagotoviti, da prodajalci ali ponudniki prenehajo uporabljati nepoštene pogoje. Neuporaba teh pogojev v razmerju do potrošnika ima namreč odvračalni učinek na prodajalce ali ponudnike glede njihove uporabe (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2023, M. B. in drugi (Učinki ugotovitve neveljavnosti pogodbe), C‑6/22, točke od 24 do 26).
39      Iz tega izhaja, da odvračalni učinek glede uporabe nepoštenih pogojev zadeva prodajalce ali ponudnike na splošno in ne le posameznega prodajalca ali ponudnika, ki je prvotno uporabil izpodbijani nepošteni pogoj.
40      V zvezi s tem je treba poudariti, da v okviru Direktive 93/13 neveljavnost pogodbenega pogoja ni odvisna niti od krivdnega ravnanja zadevnega prodajalca ali ponudnika niti od tega, da mora ta zanj odgovarjati, temveč le od objektivne nepoštenosti izpodbijanega pogodbenega pogoja (glej v tem smislu sodbo z dne 22. aprila 2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, točka 65).
41      Iz tega sledi, da ta direktiva ne izključuje, da lahko pravne posledice, ki izhajajo iz nepoštenosti pogoja iz pogodbe, sklenjene s potrošnikom, veljajo za drugega prodajalca ali ponudnika, ki ni tisti, ki je ta pogoj prvotno uporabil.
42      V obravnavanem primeru bo moralo predložitveno sodišče presoditi, ali razlaga upoštevnih nacionalnih določb s strani madžarskih sodišč lahko ogrozi vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bila potrošnika, če zadevnega nepoštenega pogoja ne bi bilo.
43      Vendar je Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe pristojno, da na podlagi spisa iz postopka v glavni stvari, s katerim razpolaga, in stališč, ki so mu bila predložena, predložitvenemu sodišču navede koristne napotke, ki mu omogočajo, da odloči o sporu, ki mu je predložen (glej v tem smislu sodbo z dne 2. marca 2023, PrivatBank in drugi, C‑78/21, EU:C:2023:137, točka 71).
44      Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da je bila v skladu s členom 17(1) zakona št. CCXXXVII. iz leta 2013 o kreditnih institucijah in finančnih podjetjih za prenos kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari potrebna odobritev madžarske narodne banke, ki deluje kot nadzorni organ. Ta ukrep je načeloma primeren za varstvo interesov potrošnikov.
45      Vendar mora predložitveno sodišče za zagotovitev visoke ravni varstva potrošnikov iz Direktive 93/13 in zlasti tega, da tak prenos zadevnemu potrošniku ne odvzame pravic, ki so mu zagotovljene na podlagi člena 6(1) te direktive, med drugim preveriti, ali je, kot trdi madžarska vlada, izdaja take odobritve predmet bonitetnega nadzora, katerega namen je preveriti, ali plačilna sposobnost prevzemnika te pogodbe zadostuje za kritje tveganj, povezanih z navedeno pogodbo.
46      Poleg tega je iz nacionalnega pravnega okvira, ki ga je opisalo predložitveno sodišče, razvidno, da je prevzemnik kreditne pogodbe iz postopka v glavni stvari kot pravni naslednik vstopil v vse pravice in obveznosti, ki jih je imel prenosnik na podlagi te kreditne pogodbe v razmerju do dolžnikov. Potrošnika naj bi tako imela pravico, da zoper prevzemnika uveljavljata vse pravne posledice, ki izhajajo iz nepoštenosti pogoja iz navedene kreditne pogodbe, in to pod enakimi pogoji, kot bi to lahko storila zoper prenosnika.
47      Glede na zgoraj navedeno ni razvidno – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da bi bilo v obravnavanem primeru v praksi pretirano težko ali praktično nemogoče odpraviti pravne posledice neveljavnosti nepoštenega pogoja iz postopka v glavni stvari v okviru razmerja med potrošnikoma in prevzemnikom te kreditne pogodbe.
48      Če pa bi to sodišče ugotovilo, da določbe nacionalnega prava, ki jih je treba uporabiti, ne omogočajo, da se zagotovi vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bila ta potrošnika, če zadevnega nepoštenega pogoja ne bi bilo, načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije zahteva, da nacionalna sodišča ob spoštovanju med drugim prepovedi razlage nacionalnega prava contra legem, ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih to pravo priznava, storijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (sodba z dne 27. novembra 2025, Gryczara, C‑746/24, EU:C:2025:925, točka 60 in navedena sodna praksa).
49      Če nacionalno sodišče, ki mora v okviru svojih pristojnosti uporabiti določbe prava Unije, ne more podati razlage nacionalne ureditve, ki bi bila v skladu z zahtevami tega prava, ima kot organ države članice dolžnost, da v sporu, ki mu je predložen, zagotovi polni učinek teh določb, pri čemer po potrebi po uradni dolžnosti odloči, da ne bo uporabilo nobene določbe nacionalnega prava, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom (sodba z dne 3. julija 2025, Ati-19, C‑605/23, EU:C:2025:513, točka 52 in navedena sodna praksa).
50      Glede na vse navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 2(c), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik, ki je sklenil pogodbo s kreditno institucijo, ki je bila pozneje prenesena na drugo kreditno institucijo, pravice, ki jih ima na podlagi te direktive, uveljavljati le zoper prevzemnika te pogodbe, če ta prenos v praksi ne onemogoča ali pretirano otežuje uveljavljanja pravic, ki jih ima ta potrošnik na podlagi te direktive.
Stroški
51      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Člen 2(c), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora potrošnik, ki je sklenil pogodbo s kreditno institucijo, ki je bila pozneje prenesena na drugo kreditno institucijo, pravice, ki jih ima na podlagi te direktive, uveljavljati le zoper prevzemnika te pogodbe, če ta prenos v praksi ne onemogoča ali pretirano otežuje uveljavljanja pravic, ki jih ima ta potrošnik na podlagi te direktive.
Podpisi
*      Jezik postopka: madžarščina.