Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 15. maja 2025(1)
Zadeva C-209/23
FT,
RRC Sports GmbH
proti
Fédération internationale de football association (FIFA)
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Mainz (deželno sodišče v Mainzu, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Konkurenca – Notranji trg – Pravila mednarodnih športnih organizacij – Poklicni nogomet – Svetovno športno združenje – Pravila o nogometnih agentih – Člen 101(1) PDEU – Pojem protikonkurenčni ‚cilj‘ – Sodna praksa na podlagi sodbe v zadevi Meca – Medina – Člen 101(3) PDEU – Člen 102 PDEU – Zloraba prevladujočega položaja – Zloraba z izkoriščanjem – Zloraba z izključevanjem – Člen 56 PDEU – Omejitev svobode opravljanje storitev – Varstvo osebnih podatkov – Člen 6(1)(f) Uredbe (EU) 2016/679 “
I.      Uvod
1.        Sodišče je moralo v številnih nedavnih zadevah – na primer ISU,(2) Superleague,(3) Royal Antwerp,(4) in FIFA(5) – presojati o skladnosti nekaterih pravil, ki jih sprejmejo mednarodna ali nacionalna športna združenja, z določbami prava Unije o konkurenci in notranjem trgu.
2.        Obravnavana zadeva po svoji naravi sledi navedenim zadevam. Spor v glavni stvari se namreč nanaša na pravila mednarodnih športnih združenj (v nadaljevanju: zadevna pravila), ki urejajo dejavnosti agentov igralcev (v nadaljevanju: nogometni agenti). Predložitveno sodišče v bistvu prosi za nadaljnje smernice glede več vprašanj razlage, ki se nanašajo na določbe Unije o konkurenci, notranjem trgu in varstvu podatkov.
3.        Zelo podobna vprašanja so postavljena tudi v dveh drugih predlogih za sprejetje predhodne odločbe, in sicer v zadevah C-428/23, ROGON in drugi,(6) ter C-133/24, CD Tondela in drugi,(7) v katerih bom danes prav tako predstavil svoje sklepne predloge. Te sklepne predloge je torej treba brati skupaj s sklepnimi predlogi v navedenih zadevah. Zaradi ekonomičnosti postopka in v pomoč bralcu se bom izogibal nepotrebnim ponavljanjem v navedenih trojih sklepnih predlogih, zato se bom v njih večkrat skliceval na preostale dvoje.
II.    Pravni okvir
4.        Člen 6 Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (SUVP),(8) naslovljen „Zakonitost obdelave“, določa:
„1.      Obdelava je zakonita le in kolikor je izpolnjen vsaj eden od naslednjih pogojev:
[…]
(f)      obdelava je potrebna zaradi zakonitih [legitimnih] interesov, za katere si prizadeva upravljavec ali tretja oseba, razen kadar nad takimi interesi prevladajo interesi ali temeljne pravice in svoboščine posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ki zahtevajo varstvo osebnih podatkov, […]
[…]“.
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
5.        Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta FT, nogometni agent in podpredsednik združenja nogometnih agentov „Football Forum“, ter RRC Sports, družba s sedežem v Nemčiji, katere dejavnost prav tako obsega delo nogometnega agenta, FT pa je njen poslovodja. Tožena stranka, Fédération internationale de football association
(FIFA), je nepridobitno združenje na podlagi švicarskega prava s sedežem v Zürichu (Švica). Gre za krovno nogometno zvezo, ki deluje po vsem svetu in združuje 211 nacionalnih zvez, med njimi je tudi Deutscher Fußball-Bund (nemška nogometna zveza).
6.        V skladu s členom 11(4) in členom 14 Statuta FIFA morajo zveze članice upoštevati pravila FIFE in priznavati njene odločbe.
7.        Svet FIFE je 16. decembra 2022 sprejel FIFA Football Agent Regulations (pravila FIFE o nogometnih agentih, v nadaljevanju: FFAR), ki so bila nato objavljena 6. januarja 2023. Navedena pravila zagotavljajo okvir, ki med drugim ureja plačila, dejavnosti in ravnanja nogometnih agentov. Členi od 1 do 10 in od 22 do 27 FFAR so začeli veljati 9. januarja 2023. Za preostale določbe je bilo predvideno, da začnejo veljati 1. oktobra 2023. V pravilih FFAR so med drugim določene omejitve plačil nogometnih agentov, vsebujejo pa tudi pravila o nasprotju interesov ter pogodbenih določbah.
8.        Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta pri Landgericht Mainz (deželno sodišče v Mainzu, Nemčija) vložili opustitveno tožbo, v kateri sta zahtevali prepoved uporabe nekaterih pravil FFAR(9) (v nadaljevanju: zadevna pravila), ker naj bi bila v nasprotju s členom 56 PDEU, členoma 101 in 102 PDEU ter členom 6 SUVP. FIFA pa trdi, da so pravila, določena v FFAR, zakonita in potrebna za zagotavljanje integritete nogometa, spodbujanje solidarnosti med poklicnim in množičnim športom, zagotavljanje preglednosti ter upoštevanje etičnih standardov.
9.        Landgericht Mainz (deželno sodišče v Mainzu) ima pomisleke glede pravilne razlage zadevnih določb prava Unije, zato se je odločilo prekiniti odločanje in je Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 101 [PDEU] (prepoved omejevalnih sporazumov), člen 102 PDEU (prepoved zlorabe prevladujočega položaja na trgu) in člen 56 PDEU (svoboda opravljanja storitev) ter člen 6 [SUVP] razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi, ki jo sprejme svetovna športna zveza (v obravnavanem primeru: FIFA), ki združuje 211 nacionalnih športnih zvez zadevne športne panoge (v obravnavanem primeru: nogometa) in katere pravila so zato vsekakor zavezujoča za večji del subjektov, dejavnih v nacionalnih profesionalnih ligah zadevne športne panoge (v obravnavanem primeru: društva (pri čemer so s tem mišljeni tudi nogometni klubi, ki so organizirani kot kapitalske družbe), igralce (ki so člani društev) in nogometne agente), in ki določa:
1.      prepovedani so dogovori o nadomestilih za nogometne agente ali plačila takih nadomestil nogometnim agentom, ki presegajo zgornjo mejo, izračunano v odstotku od zneska prestopa ali letne plače tega igralca, kot je to določeno v členu 15(2) [FFAR];
2.      prepovedano je, da tretje osebe plačajo nadomestila za pogodbenega partnerja nogometnega agenta, dolgovana na podlagi pogodbe o posredovanju igralca, kot je to določeno v členu 14(2) in (3) FFAR;
3.      društva v primerih, v katerih nogometni agent deluje za društvo, v katero igralec prestopi, in igralca, ne smejo plačati več kot 50 % nadomestila za storitve nogometnega agenta, ki ga skupno dolgujeta igralec in društvo, kot je to določeno v členu 14(10) FFAR;
4.      za izdajo licence za nogometnega agenta, ki je pogoj za opravljanje storitev posredovanja, se zahteva, da se prosilec zaveže k spoštovanju internih predpisov svetovne športne zveze (v obravnavanem primeru: FFAR, Statutov FIFA, Disciplinskega pravilnika FIFA, Etičnega kodeksa FIFA, Pravilnika FIFA o statusu in prestopu igralcev ter statutov, pravilnikov, smernic in odločitev organov in odborov) ter njene pristojnosti za odločanje o internih kršitvah in sporih in take pristojnosti konfederacij in članskih združenj, kot je to določeno v členih 4(2), 16(2)(b) in 20 FFAR v povezavi s členi 8(3), 57(1) in 58(1) in (2) Statutov FIFA, členi 5(a), 49 in 53(3) Disciplinskega pravilnika FIFA in členoma 4(2) in 82(1) Etičnega kodeksa;
5.      določijo se pogoji za izdajo licence za nogometnega agenta, v skladu s katerimi je trajno izključena možnost izdaje licence v primeru obsodb ali poravnav v kazenskih postopkih ali v primeru vsaj dveletne prepovedi delovanja, mirovanja, odvzema licence ali siceršnje izključitve s strani pristojnega organa ali športne zveze, ne da bi obstajala možnost poznejše izdaje licence, kot je to določeno v členu 5(1)(a), točki (ii) in (iii), FFAR;
6.      nogometni agenti v povezavi s sklenitvijo dogovora o prestopu in/ali pogodbe o zaposlitvi ne smejo opravljati storitev posredovanja ali drugih storitev za spodaj navedene subjekte in za to od njih prejeti plačilo: (a) društvo, iz katerega igralec prestopi, in društvo, v katero igralec prestopi, (b) društvo, iz katerega igralec prestopi, in igralca, (c) vse udeležene subjekte (društvo, iz katerega igralec prestopi, društvo, v katero igralec prestopi, in igralca), kot je to določeno v členu 12(8) in (9) FFAR, in
6a.      nogometni agenti v povezavi s sklenitvijo dogovora o prestopu in/ali pogodbe o zaposlitvi ne smejo skupaj s povezanim nogometnim agentom opravljati storitev posredovanja ali drugih storitev za spodaj navedene subjekte in za to od njih prejeti plačilo: (a) društvo, iz katerega igralec prestopi, in društvo, v katero igralec prestopi, (b) društvo, iz katerega igralec prestopi, in igralca, (c) vse udeležene subjekte (društvo, iz katerega igralec prestopi, društvo, v katero igralec prestopi, in igralca), če pojem povezanega nogometnega agenta obsega sodelovanje v smislu opredelitve ‚Connected Football Agent‘, določene v FFAR (str. 6, četrta opredelitev, FFAR), kot je to določeno v členu 12(10) FFAR v povezavi z opredelitvijo ‚Connected Football Agent‘ (str. 6, četrta opredelitev, FFAR);
7.      nogometni agenti ne smejo vzpostaviti stika ali skleniti pogodbe o posredovanju z društvom, igralcem, članskim združenjem svetovne športne zveze ali pravno osebo, ki upravlja tako imenovano Single-Entity-League, ki lahko najamejo nogometne agente in ki so z drugim nogometnim agentom sklenili ekskluzivno pogodbo, kot to določa člen 16(1)(b) in (c) FFAR;
8.      imena in podrobne informacije vseh nogometnih agentov, imena strank, ki jih zastopajo, storitve posredovanja, ki jih opravljajo za vsakega posameznega naročnika, in/ali podrobnosti vseh transakcij, pri katerih sodelujejo nogometni agenti, vključno z zneskom nadomestila, ki ga je treba plačati nogometnim agentom, se naložijo na platformo svetovne športne zveze in ti podatki morajo biti deloma dostopni drugim društvom, igralcem ali nogometnim agentom, kot je to določeno v členu 19 FFAR;
9.      prepovedani so taki dogovori o nadomestilih za storitve posredovanja, ki ne temeljijo izključno na plači igralca ali znesku prestopa, kot je to določeno v členu 15(1) FFAR;
10.      domneva se, da so druge storitve, ki jih nogometni agent ali z njim povezan nogometni agent 24 mesecev pred ali po izvršitvi storitve posredovanja opravi za stranko, ki je vključena v transakcijo, opravljene za storitve posredovanja in del storitev posredovanja, in če se v tem pogledu domneve ne more ovreči, se nadomestila za druge storitve štejejo kot del nadomestila za storitev posredovanja, kot je to določeno v členu 15(3) in (4) FFAR;
11.      višina nadomestila nogometnega agenta, ki se izračuna odstotkovno, se določi le glede na plačo, dejansko izplačano igralcu, kot je to določeno v členu 14(7) in (12) FFAR;
12.      nogometni agenti morajo svetovni športni zvezi razkriti te podatke:
(a)      v roku 14 dni po sklenitvi: vsak dogovor s stranko, ki ni dogovor o zastopanju, vključno z, med drugim, drugimi storitvami, ter podatke, zahtevane za platformo;
(b)      v roku 14 dni po plačilu nadomestila: podatke, zahtevane za platformo;
(c)      v roku 14 dni po plačilu nadomestila v zvezi z vsakim dogovorom s stranko, ki ni dogovor o zastopanju: podatke, zahtevane za platformo;
(d)      v roku 14 dni po sklenitvi: vsak pogodbeni ali drug dogovor med nogometnimi agenti glede sodelovanja pri opravljanju vsakršnih storitev ali glede delitve prihodkov ali dobičkov iz katerega koli dela njihovih storitev posredovanja;
(e)      pod pogojem, da svoje posle opravljajo prek agencije, v roku 14 dni po prvi transakciji ob sodelovanju agencije: število nogometnih agentov, ki svoje posle opravljajo prek iste agencije, in imena vseh zaposlenih, kot je to določeno v členu 16(2)(j), točke od (ii) do (v), in (k)(ii) FFAR;
13.      društva se za bodoče posredovanje igralca z nogometnimi agenti ne smejo dogovoriti za nadomestila ali dele nadomestil za bodoči prestop igralca oziroma nogometnim agentom ne smejo plačati nadomestil ali delov nadomestil, katerih podlaga za izračun je odvisna (tudi) od odškodnin za bodoči prestop, ki jih društvo prejme za nadaljnji prestop igralca, kot je to določeno v členu 18b(1), prva možnost, FIFA RSTP in členu 16(3)(e) FFAR?“
10.      Pisna stališča so predložili FT, FIFA, grška, francoska in madžarska vlada ter Evropska Komisija.
11.      Sodišče je v dopisu z dne 5. marca 2024 zainteresirane stranke pozvalo, naj na podlagi člena 62(1) Poslovnika Sodišča predložijo svoja stališča o vplivu sodb v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp na odgovor na vprašanje, predloženo v obravnavani zadevi. Svoja stališča so na podlagi navedenega predložili FT, FIFA, grška, francoska in madžarska vlada ter Komisija.
12.      Na obravnavi, ki je potekala 12. februarja 2025, so svoja stališča ustno predstavili FT, FIFA, madžarska vlada in Komisija.
IV.    Analiza
13.      Predložitveno sodišče z vprašanjem prosi za presojo skladnosti pravil, kot so FFAR, ki jih je sprejelo svetovno športno združenje in se nanašajo na dejavnosti nogometnih agentov, s predpisi Unije. Vprašanje se nanaša na pravilno razlago štirih določb prava Unije, zato se postavlja več pravnih vprašanj, ki jih je treba obravnavati ločeno.
14.      Preden se lotim navedenih vprašanj (C, D, E in F), pa želim najprej podati nekaj uvodnih opomb sistemske (A) in metodološke narave (B).
A.      Uvodne opombe (I) – sistemske
15.      Menim, da je koristno, če na začetku navedem tri uvodne opombe, da se bralec teh sklepnih predlogov lažje orientira (prav pa bodo prišli morda tudi bralcem preostalih dvojih sklepnih predlogov, navedenih v točki 3 zgoraj).
16.      Prvič, naj spomnim, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da izvajanje športne dejavnosti, če pomeni gospodarsko dejavnost, spada na področje uporabe določb prava Unije, ki se uporabljajo v primeru take dejavnosti.(10) V skladu s tem velja, da lahko pravila, ki jih športna združenja sprejmejo za urejanje zaposlitve ali opravljanja storitev poklicnih ali polpoklicnih igralcev, ter, širše, pravila, ki sicer formalno ne urejajo te zaposlitve ali opravljanja teh storitev, imajo pa posreden vpliv na navedeno zaposlitev ali navedeno opravljanje storitev, spadajo na področje uporabe določb Unije o prostem pretoku oziroma gibanju. Poleg tega navedena pravila in, širše gledano, ravnanje združenj, ki so jih sprejela, spadajo na področje uporabe določb Unije o konkurenci, če so izpolnjeni pogoji za uporabo teh določb ter če je navedena združenja mogoče opredeliti kot „podjetniška združenja“, zadevna pravila pa kot „sklepe podjetniških združenj“ v smislu člena 101 in/ali 102 PDEU.(11)
17.      Vendar pa je Sodišče dosledno ugotavljalo, da je treba nekatera posebna pravila, ki so bila na eni strani sprejeta izključno iz negospodarskih razlogov in ki se na drugi strani nanašajo samo na vprašanja v zvezi s športom, šteti za nepovezana s kakršno koli gospodarsko dejavnostjo. To zlasti velja za pravila o izključitvi tujih igralcev iz sestave ekip, ki sodelujejo na tekmovanjih med ekipami, ki predstavljajo svojo državo, ali o določitvi meril za razvrstitev, ki se uporabljajo za izbor športnikov, ki na tekmovanjih sodelujejo posamično.(12)
18.      Menim, da bi bilo treba to „izjemo na področju športa“, ki izhaja iz prelomne zadeve Walrave(13) in je pogosto kritizirana v strokovni pravni literaturi(14), razlagati ozko.(15) Sodišče je dosledno ugotavljalo, da dejstvo, da je pravilo povsem športne narave oziroma se uporablja le za šport, še ne pomeni, da sta navedeno pravilo in, še toliko bolj, dejavnost, na katero se nanaša, samodejno izključena s področja uporabe Pogodbe.(16)
19.      „Izjema na področju športa“ nikakor ni resnična izjema od uporabe zadevnih določb Unije, ampak gre za uporabo dveh uveljavljenih načel.
20.      Prvo tako načelo je, da se določbe Unije o prostem pretoku oziroma gibanju in konkurenci na splošno nanašajo na gospodarske dejavnosti in trgovino znotraj Unije.(17) Iz ustaljene sodne prakse na primer izhaja, da dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem prerogativ javne oblasti, niso gospodarske narave,(18) oziroma tiste, ki se zagotavljajo na podlagi solidarnosti in ne pomenijo ponujanja blaga ali storitev na trgu v zameno za plačilo, morda ne spadajo na področje uporabe določb Unije o konkurenci.(19) To velja kljub dejstvu, da lahko iz njih izhajajo nekatere naključne omejitve konkurence.(20) Sodišče je tudi jasno navedlo, da se za ukrepe, ki vplivajo le na negospodarske vidike življenja državljanov Unije, praviloma ne uporabljajo določbe o notranjem trgu.(21)
21.      Drugo načelo je, da tudi če a priori ni mogoče izključiti določenega posrednega vpliva na izvajanje gospodarske dejavnosti ali trgovino znotraj Unije, se ta ne šteje za upoštevnega, če ga je mogoče opredeliti de-minimis. Sodišče je dosledno ugotavljalo, da ukrepov, katerih učinki na trgovino znotraj Unije so preveč negotovi, posredni, nedoločni, oddaljeni, potencialni ali hipotetični, ni mogoče šteti za „omejitve“ v smislu določb Unije o prostem pretoku oziroma gibanju.(22) Koncept „omejitev“ je zagotovo širok, vendar ga ni mogoče raztegniti tako, da bi zaobjel vsako najmanjšo neugodnost glede načina, kako podjetja delujejo.(23) Podobno je uveljavljeno tudi stališče, da ravnanja podjetij, ki nimajo znatnih posledic za trg,(24) na primer ker je vsakršen vpliv na parametre konkurence zgolj neznaten in posreden,(25) ne spadajo na področje prepovedi iz pravil Unije o prepovedi omejevalnih ravnanj.
22.      Menim, da „izjema na področju športa“ na splošno vključuje osnovna „pravila igre“ in nekatere organizacijske vidike negospodarske narave: kako na primer potekajo tekmovanja (število igralcev, trajanje tekmovanja, kodeks ravnanja na igrišču, zahteve glede oblačil igralcev in podobno) in kako so strukturirani turnirji (število sodelujočih ekip, število odigranih tekem na turnirju, koledar tekem in podobno.).(26)
23.      Nedvomno bi uporaba navedenih pravil hipotetično lahko imela določen vpliv na poslovanje in/ali konkurenco med podjetji na notranjem trgu.(27)
24.      Naj navedem nekaj očitno skrajnih primerov: ni mogoče trditi, da dejstvo, da lahko v nogometni ekipi igra le 11 igralcev (ne pa 12 ali 15), nima nobenega vpliva na prosto gibanje delavcev. Več igralcev na igrišču bi, domnevno, povečalo mobilnost nogometnih igralcev znotraj Unije.(28) Podobno bi lahko trdili tudi, da bi pravilo, da igralci ne smejo imeti oblečeno nič nevarnega (na primer nobenega nakita) ali da gledalci nogometnih tekem ne smejo vstopiti na prizorišče pod vplivom alkohola ali imeti s seboj oziroma prižigati pirotehničnih izdelkov, lahko nekatere odvrnilo od nakupa navedenega blaga, s čimer bi pravilo negativno vplivalo na uvoz iz drugih držav.(29)
25.      Podobno velja, da odločitev, da se število ekip, ki lahko sodelujejo v nogometni ligi, omeji na v naprej določeno število (na primer 18 ekip v Bundesligi) in da se lahko prvi ligi ob koncu sezone pridruži le nekaj novih ekip, in sicer na podlagi sistema napredovanja iz nižje lige in nazadovanja v nižjo ligo, de facto pomeni izredno visok prag za vstop na trg, na katerem navedene ekipe delujejo. Podobno bi lahko pravilo o največjem številu igralcev, ki jih lahko ima ekipa (trenutno v Bundesligi velja omejitev 25 igralcev), negativno vplivalo na nekatere ekipe (na primer na tiste z več finančnimi viri ali bolje razvitimi mladinskimi akademijami), s čimer bi se jim postavile omejitve glede igranja proti drugim ekipam. Prav mogoče bi bilo trditi, da taki ukrepi lahko pomenijo omejitev prostega pretoka kapitala.
26.      Vendar pa navedeno niso omejitve, na katere se nanašajo določbe Unije o prostem pretoku oziroma gibanju in o konkurenci.(30) Namen navedenih določb ni varstvo neomejenega trgovanja gospodarskih subjektov ali splošna deregulacija trgov.(31) Njihov namen je zagotoviti, da notranji trg deluje v skladu z načelom odprtega tržnega gospodarstva, v katerem prost in neizkrivljen pretok proizvodov, storitev in dejavnikov proizvodnje zagotavlja učinkovito porazdelitev virov,(32) kar prispeva k dobrobiti ljudi v Uniji.(33)
27.      Če ni zaznavnega vpliva na vprašanja, ki jih ureja pravo Unije – v obravnavani zadevi torej na trgovino v Uniji in/ali konkurenco – pravo Unije ne more posegati v pravila, ki jih sprejmejo poklicna ali športna združenja(34) (pogosto imenovana lex sportiva),(35) ki bi morala uživati določeno mero notranje avtonomije(36) in varstva njihovih dejavnosti na podlagi člena 12(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki zagotavlja svobodo zbiranja in združevanja.(37)
28.      Ob tem pa, kot je navedeno zgoraj, velja, da zgolj trditev, da gre le za športno pravilo – da je bilo torej sprejeto za namene športa in ureja negospodarske vidike dejavnosti, še ne pomeni, da tega ni mogoče preverjati. O vprašanju, ali se za navedena pravila uporabljajo upoštevne določbe Unije o prostem pretoku oziroma gibanju in konkurenci, bi bilo torej treba presojati v vsakem primeru posebej.
29.      Drugič, razumem, da se nekaterim opazovalcem lahko zdi nenavadno, da se za iste ukrepe uporabljajo določbe o prostem pretoku oziroma gibanju in določbe o konkurenci, morda celo kumulativno. Vsaj načeloma velja, da se prve uporabljajo za omejitve trgovine, ki izhajajo iz posegov države, pravila o konkurenci pa se nanašajo na izkrivljanje trga, ki izhaja iz ravnanj zasebnih podjetij.(38)
30.      Ta nenavadna okoliščina je posledica dejstva, da se lahko na nekaterih področjih organi (Unije in/ali nacionalni organi) odločijo, da ne bodo urejali nekaterih vidikov določene gospodarske dejavnosti, ter to prepustijo zadevnim subjektom na trgu – ki delujejo prek samoupravnih organov, trgovinskih združenj ali reprezentativnih združenj –, ki določijo potrebna pravila in jih, če je ustrezno, izvršujejo ter odločajo v morebitnih sporih.(39) Tako je tudi v športu: obstajati morajo določeni samoupravni organi, ki med drugim določajo splošna pravila športa, odločajo o koledarju tekmovanj in te tudi organizirajo. Ni si mogoče predstavljati, da bi država ali organizacija, kot je Evropska unija, odločala o najmanjših podrobnostih različnih športov, na primer o podrobnostih pravila o prepovedanem položaju v nogometu, višini košev pri košarki oziroma o načinu točkovanja pri odbojki.
31.      V navedenih okoliščinah imajo lahko subjekti na trgu torej dvojno vlogo: so podjetja (ki tekmujejo z drugimi podjetji na trgu) in so regulatorji (ki določajo pravila o konkurenci). Če je tako, je o skladnosti ukrepov, ki jih sprejmejo navedeni subjekti na trgu, s pravom Unije, če je ustrezno, mogoče presojati z dvojnega vidika prava notranjega trga in konkurenčnega prava.(40)
32.      Tretjič, Sodišče je v svoji sodbi v zadevi Superleague jasno navedlo, da člen 165 PDEU – ki se nanaša na ukrepe Unije na področju športa – ne pomeni določbe, na katero se je mogoče sklicevati pri upravičevanju ukrepov, ki kršijo določbe Unije o prostem pretoku oziroma gibanju ali konkurenci. Dodalo pa je tudi, da je posebne značilnosti športa, ki jih priznava člen 165 PDEU, „morebiti mogoče upoštevati, med drugimi elementi in če se izkažejo kot upoštevne, pri uporabi [določb Unije o prostem pretoku oziroma gibanju in konkurenci]“.(41)
33.      To pomeni, da člen 165 PDEU sam po sebi ne more biti podlaga za sklicevanje na izjemo od navedenih določb prava Unije. Ne glede na to pa je interese, ki jih varuje navedena določba, seveda mogoče upoštevati, če so izpolnjeni pogoji iz drugih določb prava Unije o izjemah ali odstopanjih: na primer iz tistih, ki se nanašajo na upravičene omejitve prostega pretoka oziroma gibanja, na legitimne cilje v javnem interesu v smislu sodne prakse na podlagi sodbe v zadevi Meca-Medina, ali na okoliščine, v katerih je mogoče priznati izjemo na podlagi člena 101(3) PDEU. Če so to vrednote, ki jih želi Unija uresničevati na navedenem področju, bi bilo absurdno, če jih ne bi upoštevali na področju prava Unije, kadar jih upoštevajo sama športna združenja.
34.      Na podlagi zgornjih pojasnil lahko v nadaljevanju pojasnim metodologijo, ki jo bom uporabil za izvajanje svoje pravne analize vprašanja, predloženega v obravnavani zadevi. V zvezi s tem želim opozoriti na troje.
B.      Uvodne opombe (II) – metodološke
35.      Prvič, v obravnavani zadevi predložitveno sodišče prosi Sodišče za smernice glede razlage štirih različnih določb prava Unije glede na dokaj podrobna pravila, ki jih je sprejelo svetovno športno združenje in med katerimi je predložitveno sodišče posebej opozorilo na 14 pravil.
36.      Glede na precej zapleteno pravno in ekonomsko ozadje navedenih pravil menim, da ne bi smeli zlahka podati enoznačnega in dokončnega odgovora na navedeno vprašanje skladnosti navedenih pravil s pravom Unije. Stranke bi morale najprej pred predložitvenim sodiščem pojasniti več pravnih in dejanskih vidikov, da bi lahko bolje razumeli pravne mehanizme iz FFAR in njihov vpliv na gospodarske dejavnosti zadevnih gospodarskih subjektov (in primis, nogometnih agentov in nogometnih klubov).
37.      V zvezi s tem naj spomnim, da je na podlagi postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, vloga slednjega načeloma omejena na razlago določb prava Unije, na katere se sklicuje predložitveno sodišče. Običajno torej ni naloga Sodišča ampak predložitvenega sodišča, da uporabi navedene določbe v sporu, o katerem odloča.
38.      Vendar lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi elementov iz spisa, ki ga ima na voljo, poda pojasnila, ki predložitveno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi, da lahko to reši spor. Dejstva, da je Sodišče v nekaterih primerih pripravljeno opravljati svojo nalogo na podlagi člena 267 PDEU na razširjen način, da predložitvenim sodiščem po najboljših močeh pomaga in jim zagotovi odgovor, ki je prilagojen dejanskemu stanju zadeve, oziroma ker želi izdati prelomno odločbo, ni mogoče domnevati, da bo Sodišče tudi običajno tako ravnalo oziroma pričakovati, da bi celo moralo tako ravnati.(42) Povedano drugače, Sodišče lahko zagotovi odgovore v zvezi z rešitvijo posamezne zadeve, ni pa k temu zavezano. Kot sem pojasnil, menim, da obravnavana zadeva ni take vrste, ki bi omogočala dokončne odgovore (angl. outcome case).(43)
39.      Drugič, menim, da bi bilo za lažjo pravno presojo mogoče pravila iz predložitvene odločbe združiti v naslednjih pet kategorij glede na njihovo vsebino in cilje:
–        na pravila, ki se nanašajo na plačilo nogometnih agentov, kot so pravilo o omejitvi višine plačila, pravilo o tem, da stranka plača, pravilo o plačilu največ polovice provizije, pravilo o načinu izračuna omejitve višine plačila, pravilo o domnevi, pravilo o dejansko prejetem plačilu in pravilo o prihodnjih prestopih (točke 1, 2, 3, 9, 10, 11 in 13 predloženega vprašanja);
–        na pravila, ki se nanašajo na licenco nogometnega agenta, kot sta pravilo o spoštovanju predpisov in pravilo o zahtevah (točki 4 in 5 predloženega vprašanja);
–        na pravila o zastopanju več strank hkrati (točki 6 in 6a predloženega vprašanja);
–        na pravilo o vzpostavljanju stika (točka 7 predložitvenega vprašanja); in
–        na pravila, ki se nanašajo na predložitev in razkritje informacij, kot sta pravilo o preglednosti in pravilo o razkritju (točki 8 in 12 predloženega vprašanja).
40.      Tretjič, iz razloga ekonomičnosti postopka se ne bom zadrževal pri vprašanjih, na katere je po mojem mnenju mogoče jasno odgovoriti na podlagi ustaljene sodne prakse. Zlasti menim, da zadevna pravila (i) glede na svojo vsebino, cilje in učinke na gospodarsko dejavnost nogometnih agentov, klubov in igralcev ne spadajo na področje zgoraj navedene „izjeme na področju športa“;(44) (ii) pomenijo „sklepe podjetniških združenj“ v smislu člena 101(1) PDEU;(45) ter (iii) lahko vplivajo na trgovino znotraj Unije v smislu določb Unije o prostem pretoku oziroma gibanju in konkurenci.(46)
41.      Poleg tega so nekatere stranke v stališčih opozorile na določena precej zapletena vprašanja, na katere predložitveno sodišče sicer ni opozorilo v svoji odločbi in/ali za katere se zdi, da niso osrednjega pomena za rešitev spora pred predložitvenim sodiščem. V zvezi z navedenimi bom ponudil nekaj razmislekov, ki bi lahko bili predložitvenemu sodišču v pomoč, pri tem pa se ne bom spuščal v poglobljeno razpravo o njih, saj bi to presegalo obravnavano zadevo.
42.      Na podlagi zgoraj navedenega bom v nadaljevanju analiziral skladnost zadevnih pravil z določbami Unije, kot izhaja iz vprašanja, predloženega v predhodno odločanje.
C.      Člen 101 PDEU
43.      Prva določba, na katero se sklicuje predložitveno sodišče v predložitveni odločbi, je člen 101 PDEU. Po mnenju predložitvenega sodišča se prima facie zdi, da bi nekatera pravila FFAR lahko omejevala konkurenco med nogometnimi agenti ali med nogometnimi klubi, zato se zdi, da spadajo na področje uporabe navedene določbe Pogodbe.
44.      S tem se strinjam. Zdi se mi precej jasno, da bi več navedenih pravil (na primer tista o plačilu ali o zahtevah glede izdaje licenc) načeloma lahko imelo omejevalne učinke na zadevne trge ter bi lahko nogometnim agentom in/ali nogometnim klubom onemogočala prosto konkurenco v tem smislu.
45.      Zato bo moralo predložitveno sodišče pri presoji, ali so navedena pravila v skladu s členom 101 PDEU, v bistvu obravnavati naslednja vprašanja.
1.      Struktura analize
46.      Prvič, predložitveno sodišče bi moralo preveriti, ali navedena pravila pomenijo omejitev konkurence „zaradi cilja“. Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da je tako, mu ne bi bilo treba preverjati dejanskih oziroma potencialnih učinkov navedenih pravil na trg. Navedena pravila bi bila prepovedana, razen če bi bila izvzeta na podlagi člena 101(3) PDEU.
47.      V točkah od 23 do 45 sklepnih predlogov v zadevi CD Tondela sem podrobno obravnaval pojem omejitve „zaradi cilja“ in kako bi bilo treba tako omejitev opredeliti (torej kateri elementi so upoštevni za analizo in kakšen pristop bi bilo treba v zvezi s tem sprejeti). Iz razloga ekonomičnosti postopka bralcu priporočam branje navedenih točk.
48.      Drugič, če cilj navedenih pravil ni preprečevanje konkurence, bi moralo predložitveno sodišče preveriti, ali imajo kljub temu protikonkurenčne učinke, in če je tako, ali so navedeni učinki upravičeni na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina.
49.      Naj spomnim, da gre za sodno prakso Sodišča, ki izhaja iz sodbe v zadevi Wouters, nato pa je bila uporabljena za dejavnosti s področja športa, najprej v zadevi Meca-Medina, nato pa nedavno v zadevah ISU, Superleague in Royal Antwerp ter v nekaterih poznejših sodbah.(47) Iz sodne prakse na podlagi sodbe v zadevi Meca-Medina v bistvu jasno izhaja, da sporazumi, ki omejujejo svobodo ravnanja vpletenih podjetij, ne spadajo v okvir prepovedi iz člena 101(1) PDEU, če: (i) jih upravičuje uresničevanje enega ali več legitimnih ciljev v splošnem interesu, ki kot taki niso protikonkurenčni; (ii) so konkretna sredstva, uporabljena za uresničevanje teh ciljev, resnično potrebna za ta namen; in (iii) tudi če se izkaže, da je inherentna posledica teh sredstev vsaj potencialno omejevanje ali izkrivljanje konkurence, ta inherentna posledica ne presega tistega, kar je potrebno, zlasti z izključitvijo vsakršne konkurence.
50.      V točkah od 21 do 53 sklepnih predlogov v zadevi ROGON sem podrobno obravnaval izvor, logiko in področje uporabe navedene sodne prakse. Iz razloga ekonomičnosti postopka bralcu tudi v tem primeru priporočam branje navedenih točk.
51.      Tretjič, če zadevna pravila pomenijo omejitev „zaradi cilja“ oziroma če jih ni mogoče upravičiti na podlagi sodne prakse, ki temelji na zadevi Meka-Medina, bi moralo predložitveno sodišče ugotoviti, ali za navedena pravila velja izjema na podlagi člena 101(3) PDEU. Na podlagi navedene določbe se prepoved iz člena 101(1) PDEU ne uporablja v primeru ravnanj, ki prispevajo k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka, pri čemer zagotavljajo potrošnikom pravičen delež doseženih koristi, če so pri tem izpolnjeni določeni pogoji.
52.      Kot je navedeno v točkah od 35 do 37 zgoraj, mora o tem presoditi predložitveno sodišče. V pomoč navedenemu sodišču pa bom vsak korak navedene presoje obravnaval glede na zadevna pravila.
2.      Pravila o plačilu nogometnih agentov
53.      S petimi pravili o plačilu nogometnih agentov iz predložitvene odločbe se v bistvu vzpostavlja sistem, v skladu s katerim: (i) nogometni agenti ne smejo prejeti plačila za storitve, povezane s prestopi igralcev, ki bi presegalo omejitev, kot se izračuna v odstotkih zneska prestopa ali letne plače, ki se dejansko izplača igralcu; (ii) plačilo smejo nogometni agenti prejeti le od igralcev ali klubov, ki jih najamejo; (iii) klubi ne smejo plačati več kot 50 % skupnega plačila igralca in kluba, če nogometni agent zastopa oba, klub, v katerega igralec prestopi, in igralca; (iv) se domneva (iuris tantum), da so druge storitve, ki jih zagotavlja isti nogometni agent ali z njim povezan nogometni agent v 24 mesecih pred ali po zagotovitvi glavnih storitev, del navedenih glavnih storitev, zato se domneva, da je plačilo za navedene druge storitve del plačila nogometnega agenta za navedene glavne storitve.
54.      Naj že na začetku navedem, da so po mojem mnenju med vsemi pravili, na katere se nanaša predložitvena odločba, prav pravila glede plačila nogometnih agentov tista, ki zahtevajo najbolj skrbno in najbolj poglobljeno analizo predložitvenega sodišča. V nadaljevanju bom pojasnil, zakaj.
55.      Najprej bom obravnaval vprašanje, ali je treba šteti, da so zadevna pravila omejevalna „zaradi cilja“ v smislu člena 101 PDEU.
56.      Dobro znano je, da so sporazumi med konkurenti,(48) ki se nanašajo na cene, na splošno med najbolj škodljivimi z vidika konkurence. Vendar poleg očitnega dejstva – kot lepo izhaja iz zadev, kot so DLG, Budapest Bank in Super Bock(49) –, da je tudi če sporazum spada v navedeno (precej široko) kategorijo, potrebna njegova posamična presoja glede na vsebinski, pravni in gospodarski vidik ter cilje, da se lahko ugotovi njegova protikonkurenčnost, velja, da je v obravnavani zadevi treba opraviti širšo presojo. Dejansko velja, da tudi če bi zadevna pravila lahko imela dvojni učinek, torej na konkurenco med nogometnimi agenti in na konkurenco med nogometnimi klubi, v nobenem primeru narava in obseg navedenega učinka nista očitna. V prid temu stališču je mogoče navesti več razlogov.
57.      Za začetek mi najbrž ni treba poudarjati, da se sporazumi o cenah med konkurenti ne morejo šteti za dovolj homogeno kategorijo v smislu člena 101(1) PDEU.(50) Taka opredelitev bi bila veliko preširoka in bi vključevala razne sporazume, katerih učinki na konkurenco nikakor niso podobni. V zvezi s tem je pomembno poudariti, da zadevna pravila ne določajo ali priporočajo fiksnih cen ali minimalnih cen oziroma se nanje nikakor ne nanašajo.(51) Z njimi se uvaja mehanizem, ki vpliva na izračun najvišje stopnje plačila, ki ga nogometni agenti lahko zaračunajo za določeno vrsto storitve.
58.      To je pomemben element. Zlasti velja, da škoda za potrošnike ni tako očitna, saj je konkurenca med nogometnimi agenti z zmanjševanjem cen (kar je gotovo eden najbolj učinkovitih načinov, kar obstaja) še vedno zelo mogoča.(52) Poleg tega bi se s sistemom, ki omogoča določanje najvišjega plačila za določeno storitev, v nekaterih primerih lahko uravnovesila pomembna asimetrija strokovnega znanja in informacij, ki obstaja med strankami zapletenega sporazuma o zagotavljanju storitev.(53) Kolikor lahko vidim, obstajajo v upravni in sodni praksi(54) ter v pravni in ekonomski strokovni literaturi(55) različna mnenja o tem, ali so sporazumi o določanju najvišjih cen škodljivi.
59.      Res je, da lahko obstajajo primeri, v katerih ponudnik storitev zaradi takih sporazumov omeji svojo realizacijo in/ali vlaganja v raziskave, inovacije ali izboljšanje kakovosti. Poleg tega ni mogoče izključiti možnosti, da se na podlagi sporazumov o najvišjih cenah dejansko sklenejo (izrecni ali implicitni) dogovori o minimalnih ali fiksnih cenah. Vendar pa ni mogoče domnevati, da se bo to najverjetneje zgodilo v večini ali celo v vseh primerih. V spisu obravnavane zadeve ni ničesar, kar bi v tej fazi kazalo na to, da se bo to zgodilo v zvezi z nogometnimi agenti.
60.      Poleg tega nisem pripravljen kar takoj sprejeti stališča Komisije, da so navedena pravila enakovredna oblikovanju „kartela kupcev“ na strani nogometnih klubov. Naj jasno zapišem: vsekakor ne nasprotujem trditvi, da bi nekateri sporazumi med konkurenti, ki se na podlagi svoje občutne tržne moči odločijo za sodelovanje z namenom izkoriščanja svojih (običajno manjših ali finančno šibkejših) dobaviteljev, lahko imeli protikonkurenčne učinke. To izhaja iz samega besedila členov 101 in 102 PDEU.(56) Iz ustaljene sodne prakse obeh sodišč Unije(57) in tujih sodišč izhaja, da ta podpirajo navedeno stališče.(58)
61.      Vendar znova poudarjam, da v večini primerov ne gre nujno za to. V nekaterih okoliščinah je „skupnost za boj proti omejevanju konkurence“ (če lahko uporabim ta izraz) dejansko menila, da so sporazumi med kupci „koristni za družbo, na primer če sporazumi o skupni nabavi med manjšimi kupci tem omogočajo izkoristiti prihranek stroškov, kar nato prenesejo na potrošnike prek nižjih cen“.(59) Splošneje je v nedavnem obvestilu OECD o tej temi naveden „določen dvom izvrševalcev o tem, da naj bi nakupna moč škodila potrošnikom ali gospodarski učinkovitosti“, da „se včasih trdi, da je nakupna moč v korist konkurenci, zlasti v okviru nadzora nad združitvami“ in da „trenutno poteka razprava o ustrezni ravni izvrševanja zoper nakupno moč“.(60)
62.      Pomembnejše je, da je tipičen „kartel kupcev“ – vsaj tak, pri katerem Komisija šteje, da gre za omejitev zaradi cilja – sporazum, katerega cilj je „stiskanje“ dobaviteljev, ki se posamično pogajajo z različnimi kupci in ki na splošno ne vedo, da se pogajanja ne izvajajo neodvisno in v dobri veri, ampak so prirejena zaradi sodelovanja med kupci.(61) V obravnavani zadevi so zadevna pravila javna in pregledna, pri čemer ni videti, da so namenjena spodkopavanju posameznih pogajanj na trgu. Kot taka se v določeni meri zdijo bolj podobna tipični „ureditvi za skupne nabave“, v kateri je „dobaviteljem jasno, da pogajanja potekajo v imenu njenih članov in da bodo člane zavezovali dogovorjeni pogoji za njihove posamezne nabave“.(62) Kot razumem, je lahko več nogometnih agentov in združenj agentov predstavilo svoje mnenje FIFI v postopku sprejemanja FFAR. Sporazumi o skupni nabavi so lahko težava z vidika konkurenčnega prava, ali pa tudi ne, odvisno od okoliščin posamezne zadeve.(63)
63.      Poleg tega – in to je po mojem mnenju najpomembnejše – zadevna pravila ne določajo nobene specifične najvišje ravni plačila. Dejansko ni določena nobena zgornja meja, ki je plačilo nogometnih agentov ne bi smelo preseči. Zadevna pravila določajo le, da mora biti plačilo povezano s stroški prestopa ali plačo igralca, ki mu nogometni agent pomaga, in sicer z zgornjo mejo, določeno v odstotkih. Ker torej ne obstaja zgornja meja navedenih dveh parametrov, nogometni klubi lahko in tudi dejansko tekmujejo med seboj pri iskanju novih igralcev s ponujanjem višjih zneskov za prestop klubu, iz katerega igralec prestopi, in višjih plač zadevnim igralcem, zaradi česar se lahko višajo tudi plačila nogometnim agentom, saj ne obstaja zgornja meja, ki bi to omejevala. Zato so v obravnavanem postopku nekatere stranke omejitev iz FFAR poimenovale dinamična najvišja cena.
64.      Posledično menim, da zadevnih pravil ni mogoče zlahka opredeliti za omejujoča zaradi cilja zgolj zato, ker ustrezajo določeni kategoriji sporazumov, glede katerih se na podlagi izkušenj na splošno šteje, da so sama po sebi škodljiva za konkurenco. Taka ugotovitev bi, če je ustrezno, zahtevala bolj poglobljeno analizo posebnosti navedenih pravil, pravnih in gospodarskih okoliščin, v katerih se uporabljajo, ter nenazadnje njihovih ciljev.(64) Če bi bili na voljo upoštevni (javni ali interni) dokumenti FIFE ali njenih članic, bi bilo iz njih morda mogoče izvedeti več o gospodarskih razlogih za sprejetje obravnavanih pravil in o njihovem subjektivnem namenu.(65) Zlasti cilj izogniti se plačilu, za katerega FIFA ali njene članice menijo, da je nepošteno ali nerazumno,(66) bi se sam po sebi zdel na prvi pogled problematičen. V nasprotju s tem pa bi pristen namen izogniti se nasprotju interesov ali zlorabi s strani nogometnih agentov pomenil, da ne gre za cilj, ki je v nasprotju s konkurenco.
65.      Glede dejanskih ali potencialnih učinkov navedenih pravil je moje predhodno mnenje, da določenih učinkov na konkurenco med klubi in/ali nogometnimi agenti ni mogoče izključiti. Predložitveno sodišče bi torej moralo opraviti hipotetično analizo: v bistvu bi moralo presoditi, ali bi bila konkurenca med nogometnimi agenti in/ali nogometnimi klubi intenzivnejša, če zadevna pravila ne bi obstajala. Povedano drugače, ali navedena pravila v znatni meri omejujejo zmožnost in spodbudo navedenih gospodarskih subjektov na trgu, da konkurirajo svojim tekmecem?
66.      Glede konkurence med nogometnimi agenti bi navedeno sodišče lahko preverilo zlasti, ali je verjetno, da bi zaradi zadevnih pravil pomembno število nogometnih agentov omejilo svoje storitve (ali bi se na primer zaradi nižjega zneska prestopa ali nižje plače izogibali zastopanju igralcev, ki niso dovolj dobičkonosni) oziroma ali bi zmanjšali svoja vlaganja v raziskave in inovacije v svojem poklicu. Menim, da je v zvezi s tem pomembno spomniti, da se zadevna pravila uporabljajo le glede ene vrste storitev, ki jih zagotavljajo nogometni agenti. Plačilo za storitve, ki se nanašajo na druge dejavnosti svetovanja in zastopanja nogometnih agentov, se lahko prosto določajo v pogajanjih med strankami, saj ne spadajo na področje uporabe FFAR. Menim, da pravilo o domnevi iz člena 15(3) in (4) FFAR ne pomeni nobene dejanske ovire v zvezi s tem, saj se glede na pojasnila FIFE zdi, da je tako domnevo mogoče brez težav ovreči.
67.      Glede konkurence med nogometnimi klubi pa bi predložitveno sodišče lahko preverilo, ali ima dejstvo, da zaradi zadevnih pravil klubi ne morejo na primer (i) ponuditi višjega plačila nogometnemu agentu ali, (ii) če nogometni agent deluje v imenu kluba in igralca, ponuditi plačila, ki bi presegalo njihov delež 50 %, znaten učinek na konkurenco.(67)
68.      Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da bi zadevna pravila lahko imela dejanski ali potencialni protikonkurenčni učinek na konkurenco med nogometnimi klubi in/ali nogometnimi agenti, bi moralo preveriti, ali so upravičena na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina. Iz razlogov, ki sem jih navedel v sklepnih predlogih v zadevi ROGON, menim, da je treba šteti, da je nacionalno ali mednarodno športno združenje (kot je FIFA) načeloma upravičeno sprejeti pravila, ki lahko vplivajo na dejavnosti nogometnih agentov, če je cilj navedenih pravil v javnem interesu.(68) Ni dvoma torej, da bi moralo predložitveno sodišče preveriti, ali so pogoji iz navedene sodne prakse v obravnavani zadevi izpolnjeni za vsako posamezno pravilo oziroma sklop pravil.
69.      V prvem koraku takega preverjanja bi moralo predložitveno sodišče preveriti zlasti, kakšni so dejansko specifični cilji zadevnih pravil in ali so navedeni cilji upravičeni do zaščite na podlagi prava Unije. V zvezi s tem naj navedem, da se je v obravnavanem postopku FIFA sklicevala na številne interese, katerih varstvo naj bi zagotavljala FFAR. Vendar je pri tem pomemben dejanski prispevek vsakega pravila oziroma sklopa pravil k varstvu enega ali več specifičnih interesov, na katere se sklicuje.
70.      Poleg tega velja, da nekateri interesi, na katere se sklicuje, očitno spadajo v okvir pojma „legitimni cilji v javnem interesu“, pri drugih pa to po mojem mnenju ni tako očitno. Na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, zgolj gospodarski interesi subjektov na trgu (samega združenja, nogometnih klubov, športnikov ali nogometnih agentov) ne morejo upravičiti omejitev konkurence. Obstajati mora določen javni negospodarski interes, ki bodisi ustreza zasebnemu gospodarskemu interesu subjektov na trgu bodisi je zaščiten v kombinaciji s slednjim. Na primer varstvo zdravja športnikov ali preprečevanje zlorab oziroma goljufivih ali neetičnih praks (vključno z nasprotjem interesov) do športnikov (zlasti mladih) so brez dvoma primeri ciljev v javnem interesu.
71.      Nadalje, cilj v javnem interesu je mogoče prepoznati tudi, če interesi, za katere se trdi, da so s pravili zaščiteni, omogočajo delovanje športnega „ekosistema“ v skladu z načeli iz člena 165 PDEU. Eden od takih ciljev je v določenih okoliščinah na primer lahko ohranjanje pogodbene stabilnosti.(69) Vendar bi sam najverjetneje potreboval podrobno pojasnilo, zakaj naj se šteje, da so cilji, ki so opredeljeni nekoliko nejasno (na primer „zagotavljanje kakovosti storitev, ki jih nogometni agenti ponujajo svojim strankam“) oziroma ki bi lahko v določenih okoliščinah pomenili težave (na primer „krepitev finančne in upravne preglednosti“(70)), v javnem interesu.
72.      V naslednjem koraku preverjanja bi predložitveno sodišče moralo preveriti zlasti, ali so zadevna pravila dejansko potrebna za zaščito zadevnega javnega interesa. To pomeni, da bi moralo predvsem preveriti tri vidike, ki so strogo povezani med seboj, in sicer ali so bila zadevna pravila (i) sprejeta kot odziv na objektivno potrebo po dosegu določenih ciljev; (ii) ali dejansko odražajo skrb za dosledno uresničevanje navedenih ciljev; in (iii) ali so primerna za dosego navedenih ciljev, kar pomeni, da se zdi, da bi lahko pomembno prispevala k njihovemu doseganju.
73.      Naj navedem primer: če bi se izkazalo, da so zadevna pravila razumno potrebna(71) za zagotavljanje, da nogometni agenti opravljajo svoje storitve v interesu svojih strank (in pri tem niso pod neustreznim vplivom ponudb, ki so zanje finančno zanimive, niso pa nujno v interesu njihovih strank), ali za zagotavljanje določene ravni enakih pogojev med ekipami pri pridobivanju novih igralcev (s čimer bi se onemogočil vpliv čezmerne „kupne“ moči najbogatejših ekip), bi bila po mojem mnenju sprejemljiva. To pa seveda ne velja, če je primarni cilj navedenih pravil omejitev stroškov klubov v zvezi s plačevanjem storitev nogometnih agentov.
74.      Pri tretjem in zadnjem koraku preverjanja na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, bi se moralo predložitveno sodišče osredotočiti zlasti na dva vidika, in sicer (i) ali obstajajo drugi ukrepi, s katerimi bi bilo mogoče enakovredno doseči zastavljene cilje in ki manj omejujejo konkurenco, ter (ii) ali imajo obravnavana pravila čezmerne posledice na gospodarske svoboščine nogometnih agentov.
75.      Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da imajo zadevna pravila bodisi protikonkurenčni cilj bodisi omejujoče učinke in ne izpolnjujejo pogojev iz sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, se postavlja vprašanje, ali je mogoče glede nekaterih ali vseh teh pravil uporabiti izjemo na podlagi člena 101(3) PDEU. Člen 101(3) PDEU določa, da morajo biti kumulativno izpolnjeni štirje pogoji.  (72)
76.      Prvič, z zadostno mero verjetnosti mora biti dokazano, da zadevni sporazum omogoča povečanje učinkovitosti s tem, da prispeva bodisi k izboljšanju proizvodnje ali distribucije zadevnih proizvodov ali storitev bodisi k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka. Drugič, v enaki meri zadostnosti mora biti dokazano, da je pravičen delež koristi, ki nastanejo zaradi tega povečanja učinkovitosti, zagotovljen uporabnikom. Tretjič, zadevni sporazum udeleženim podjetjem ne sme nalagati omejitev, ki niso nujne za doseganje takega povečanja učinkovitosti. Četrtič, navedeni sporazum udeleženim podjetjem ne sme dajati možnosti, da popolnoma izključijo učinkovito konkurenco glede znatnega dela zadevnih proizvodov ali storitev.
77.      Ker predložitveno sodišče ne navaja, na kaj specifično se nanaša njegovo vprašanje glede člena 101(3) PDEU, bom navedeni člen obravnaval na kratko in ponudil dva razmisleka.
78.      Prvi se nanaša na različne pogoje, ki jih mora sporazum izpolnjevati na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, in na podlagi člena 101(3) PDEU. Celovita razprava o tej zanimivi, vendar zapleteni temi bi zahtevala preveč časa in v obravnavani zadevi ni potrebna. Zato naj navedem le naslednje.
79.      Na eni strani velja, da je stvarno področje uporabe sodne prakse na podlagi sodbe v zadevi Meca-Medina ožje od stvarnega področja uporabe člena 101(3) PDEU: sporazum je na podlagi prve upravičen le, če sledi legitimnemu javnemu cilju in je dogovorjen znotraj poklicnega ali športnega združenja, pri čemer javni organi priznavajo samoupravne dejavnosti takih združenj; člen 101(3) PDEU pa navedenih zahtev ne vsebuje. Navedena določba se torej uporablja tudi za sporazume med podjetji, ki uresničujejo zgolj gospodarske in zasebne cilje.(73)
80.      To po drugi strani pojasnjuje, zakaj je treba na podlagi člena 101(3) PDEU izpolniti strožje pogoje, hkrati pa so tudi dokazne zahteve v določenih vidikih strožje.(74) Ker z zadevnim sporazumom ni povezan noben javni interes, zmanjšanja konkurence na trgu ni mogoče upravičiti, razen če zadevna podjetja dokažejo – do zahtevanega dokaznega standarda – predvsem povečanje učinkovitosti in dejstvo, da se del tako pridobljenih koristi prenese na uporabnike.
81.      V obravnavani zadevi to pomeni, da bi se FIFA lahko sklicevala na člen 101(3) PDEU glede pravil FFAR, ki – kot je pojasnjeno v točki 70 zgoraj – ne spadajo na področje uporabe izjeme iz sodne prakse na podlagi sodbe v zadevi Meca-Medina, ker so cilji, ki se z navedenimi pravili uresničujejo, zgolj v interesu zadevnih subjektov na trgu.
82.      Moj drugi razmislek se nanaša na določene zahteve iz člena 101(3) PDEU, v zvezi s katerimi se ne strinjam povsem s stališčem Komisije.
83.      Prvič, v skladu z navedeno določbo velja, da se lahko odobri izjema, če sporazum „prispeva[…] k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka“. V obravnavani zadevi to pomeni, da bi moralo predložitveno sodišče preveriti, ali zadevna pravila (i) povečujejo učinkovitost na trgu, na primer tako, da nogometnim klubom omogočajo izkoriščanje sinergij ali prihranek pri stroških, pravičen delež česar se nato prenese na uporabnike; oziroma (ii) zagotavljajo ustrezno izvajanje turnirjev in tekmovanj, kar je v neposredno korist potrošnikom, ki lahko uživajo v športnih dogodkih višje kakovosti.(75)
84.      Vendar je Komisija izrazila določene pomisleke o tem, ali bi bilo na podlagi člena 101(3) PDEU mogoče upoštevati nekatere koristi v zvezi s povečanjem učinkovitosti, ki izhaja iz zadevnih pravil, saj jih je zelo težko „opredeliti“, kot se zahteva na podlagi točke 196 sodbe v zadevi Superleague. V zvezi s tem se Komisija sklicuje tudi na svoje smernice iz leta 2004, ki pomeni določen premik razlage navedene institucije glede vrst koristi, ki upravičujejo uporabo izjeme na podlagi člena 101(3) PDEU. Pred „modernizacijo“ postopkovnih pravil glede konkurence je Komisija dosledno sprejemala stališče, da se navedena določba nanaša tudi na negospodarske koristi,(76) leta 2004 pa se je odločila, da to ni več mogoče in da so – če prav razumem – sprejemljive le gospodarske koristi.
85.      V zvezi s tem menim, da (i) Komisija napačno razlaga točko 196 sodbe v zadevi Superleague ter (ii) da je pristop iz smernic iz leta 2004 morda prestrog.
86.      Prvič, menim, da Komisija razlaga pojem „opredeljivo“ ločeno od sobesedila. Iz navedenega dela sodbe ne izhaja, da bi morala podjetja, ki se sklicujejo na povečanje učinkovitosti, to številčno natančno opredeliti (na primer v denarni vrednosti). To je pogosto težko, če ne že nemogoče. Prihodnje ekonomske vrednosti določene izboljšave v proizvodnji ali distribuciji blaga ali storitev je včasih težko predvideti, zato je tako vrednotenje špekulativno. A fortiori, če povečanje učinkovitosti izhaja iz ukrepov tehničnega ali gospodarskega napredka, pa je navedeni napredek skoraj nemogoče natančno denarno ovrednotiti.
87.      Če prav razumem, je Sodišče v navedenem delu sodbe v zadevi Superleague ugotovilo, da ni mogoče sprejeti nejasnih, neutemeljenih ali preprosto špekulativnih trditev o povečanju učinkovitosti. Stranke bi morale dovolj natančno opredeliti, za kakšno vrsto povečanja učinkovitosti gre, pojasniti, kako se bo trg na podlagi tega izboljšal, in dovolj utemeljeno in/ali z dokazi dokazati, da gre za dejansko in pomembno povečanje učinkovitosti.(77) O tem obstaja ustaljena sodna praksa(78) in tudi sama Komisija v svojih smernicah navaja, da morajo zadevna podjetja dokazati, da je povečanje učinkovitosti, na katerega se sklicujejo, „objektivno, konkretno in preverljivo“.(79) Menim, da v nasprotnem primeru pristojni organi ne bi mogli opraviti tehtanja, kot ga zahteva člen 101(3) PDEU. Čeprav pri navedenem tehtanju ne gre za povsem aritmetično ali finančno računanje, pa kljub temu zahteva presojo različnih koristi, ki imajo – široko gledano – določen gospodarski vidik.
88.      Prav tako me ne prepriča stališče Komisije glede vrste koristi, ki jih je mogoče upoštevati na podlagi člena 101(3) PDEU. Zdi se mi, da navedeni pristop ni le v nasprotju z njeno predhodno prakso, ampak – pomembneje – tudi z besedilom Pogodbe in ustaljeno sodno prakso Sodišča v zvezi s tem.
89.      Člen 101(3) PDEU razlikuje med „izboljšanj[em] proizvodnje ali distribucije blaga“ in „pospeševanj[em] tehničnega ali gospodarskega napredka“. Pojma „gospodarski napredek“ v členu 101(3) PDEU ni mogoče razumeti kot sinonim za „gospodarsko rast“ ali „bogastvo“. Člen 3(3) PEU se nanaša na prizadevanje Unije „za vzpostavi[tev] notranj[ega] trg[a] [ter] za trajnostni razvoj Evrope, ki temelji na uravnoteženi gospodarski rasti in stabilnosti cen, za visoko konkurenčno socialno tržno gospodarstvo, usmerjeno v polno zaposlenost in socialni napredek, ter za visoko raven varstva in izboljšanje kakovosti okolja. Spodbuja znanstveni in tehnološki napredek.“(80) Če uporabim preprosto metaforo, lahko rečem, da „napredek“ – z vidika notranjega trga in konkurence – ne pomeni le povečanja torte, ampak lahko pomeni tudi izboljšanje kakovosti torte, bolj pravično razdelitev torte ali zagotavljanje, da bo mogoče tudi v predvidljivi prihodnosti speči enako okusno torto.
90.      Poleg tega se zdi, da pristop Komisije ni skladen s pristopom snovalcev Pogodb glede prostega pretoka oziroma gibanja(81) ter z razlago Sodišča glede navedenih določb.(82) Omejitve prostega pretoka oziroma gibanja, ki so načeloma prepovedane, so sicer lahko utemeljene iz negospodarskih razlogov, zato ne bi imelo nobenega smisla, če omejitve konkurence ne bi mogle biti utemeljene iz enakih razlogov. V zvezi s tem ne bi smeli spregledati, da, kot je navedeno v Protokolu (št. 27) o notranjem trgu in konkurenci, notranji trg, kot je opredeljen v členu 3 PEU, vključuje sistem, ki preprečuje izkrivljanje konkurence. Čeprav ima vsak od navedenih dveh sklopov pravil svoje cilje in specifične pogoje uporabe,(83) pa gre za dva elementa istega pravnega projekta,(84) zato bi bilo logično uporabiti primerljiv okvir za analizo, da se v konkretnih zadevah izognemo paradoksalnim rezultatom.(85)
91.      V celoti se strinjam s tistimi, ki trdijo, da se v analizo konkurenčnega prava ne bi smelo posegati z namenom doseči politične cilje (na primer cilje v zvezi z industrijsko politiko) oziroma da navedene analize ne bi smeli onesnaževati z negospodarskimi vidiki (na primer s poštenostjo ravnanja podjetij). To bi bil primer neupoštevanja bistva navedenega pravnega področja, pravna analiza pa bi postala nepredvidljiva, neuporabna in nepregledna, če ne celo v celoti pristranska. Vendar pa to niti slučajno ne pomeni, da ne bi smeli upoštevati dejstva, da cilj zagotoviti prosto in neizkrivljeno konkurenco obstaja poleg drugih ciljev, ki so v pravnem redu Unije enako pomembni, zato bi ga bilo treba uskladiti z njimi. Če so izpolnjeni strogi pogoji iz člena 101(3) PDEU – v okviru enega od njih se zahtevajo, kot je bilo pojasnjeno, določene pozitivne gospodarske posledice na upoštevnem trgu (ali na povezanih trgih) – bi morali organi imeti možnost uravnotežiti okoliščine ne glede na naravo zadevne koristi.
92.      Ozek pristop Komisije se tudi zdi neskladen z ustaljeno sodno prakso. Sodišče je v znani zadevi Metro jasno ugotovilo, da „iz pristojnosti, ki jih Komisiji podeljuje [člen 101(3) PDEU], izhaja, da je zahteve glede ohranjanja delujoče konkurence mogoče uskladiti z varstvom drugačnih ciljev in da so v ta namen dovoljene določene omejitve konkurence […]“.(86) Ne poznam nobenega novejšega primera sodne prakse, v katerem bi Sodišče zavrnilo to jasno načelno trditev.(87)
93.      Tudi v tem primeru menim, da podrobna razprava o tem za namene teh sklepnih predlogov ni potrebna. Iz zgornjih razmislekov izhaja, zakaj menim, da so lahko na podlagi člena 101(3) PDEU upoštevne tudi koristi negospodarske narave, če imajo oprijemljive pozitivne posledice na upoštevne trge ali na trge, ki so z njimi strogo povezani.(88)
94.      Na podlagi navedenega menim, da na primer cilji preprečevanja goljufij, nasprotij interesov ali zlorab in izkoriščanja mladih športnikov nedvomno prispevajo k izboljšanju delovanja nogometnega ekosistema na splošno, kar ima pozitiven vpliv na zadevne trge proizvodov oziroma storitev. Povsem jasno je, da sta integriteta in odgovornost v zadnjem času postali pomembni temi v industriji športa(89) in da so številni škandali resno škodovali ugledu športnih združenj.(90) Naivno bi bilo trditi, da navedeni dogodki ne vplivajo na interes in pripravljenost potrošnikov, podpornikov in radiodifuzijskih hiš za financiranje športa.(91)
95.      Nazadnje, glede pojma „potrošniki“ iz člena 101(3) PDEU velja, da se v obravnavani zadevi navedeni pojem nanaša seveda najprej in predvsem na podpornike: na tiste, ki v bistvu financirajo sistem, zlasti z nakupom vstopnic za tekmovanja, uradnih izdelkov klubov ali drugih storitev, ki jih ponujajo nogometni klubi, ter storitev radiodifuzije. Vendar navedenega pojma ne bi smeli razlagati preozko, saj se ne bi smel nanašati le na končne potrošnike.(92) Sodišče se je v svoji sodni praksi glede člena 101(3) PDEU dejansko pogosto sklicevalo na „uporabnike“, na primer ko je poudarjalo, da morajo stranke, ki se sklicujejo na navedeno določbo, dokazati, da iz upoštevnih ukrepov izhajajo pomembne objektivne prednosti za različne skupine uporabnikov, s čimer se uravnotežijo slabosti z vidika konkurence na upoštevnih trgih. Sodišče je na primer v sodbi v zadevi Superleague glede uporabnikov navedlo, da gre „med drugim [za] nacionalne nogometne zveze, profesionaln[e] ali amatersk[e] klub[e], profesionaln[e] ali amatersk[e] igralc[e], mlad[e] igralc[e] ter, širše, potrošnik[e], naj bodo ti obiskovalci tekem ali televizijski gledalci“.(93) V ta namen je mogoče koristi za različne skupine uporabnikov upoštevati skupaj, kadar se jih presoja glede na posledične omejevalne učinke.(94)
3.      Pravila o licenci nogometnega agenta
96.      V zvezi s pravili o licenci
nogometnega agenta na podlagi člena 101(3) PDEU menim naslednje.
97.      Prvič, neizpodbitno dejstvo je, da morajo ponudniki storitev v današnji družbi v številnih poklicih pridobiti licenco ali potrdilo (običajno od) samoupravnega organa na področju zadevnega poklica (ki je lahko organ javnega ali zasebnega prava). V ta namen mora kandidat dokazati, da izpolnjuje določena merila, in/ali mora opraviti določeno ad hoc usposabljanje in/ali opraviti določen izpit ali preizkus. Pri tem je povsem običajno, da se ponudnik storitev zaveže upoštevati pravila, ki jih izda združenje, ter sprejme, da se mu lahko izreče določena sankcija, če navedenih pravil ne bo upošteval.(95) Pri tem velja, da morajo biti navedene sankcije objektivne, sorazmerne in nediskriminatorne ter podvržene učinkoviti sodni presoji.(96)
98.      OECD je v nedavnem dokumentu o politiki poudarila, da se je število poklicev, v katerih se zahteva pridobitev licence, nedavno povečalo, v nekaterih pristojnostih dosega celo do 30 % vseh zaposlitev. Zahteve glede licenc so pogosto določene z zakonodajo ali drugim javnim regulativnim aktom. Vendar imajo na tem področju pomembno vlogo tudi samoupravne dejavnosti zasebnih združenj. Razlogi za take sisteme so večinoma povezani z asimetrijo informacij (torej stranke v večini primerov ne morejo oceniti kakovosti storitve ponudnika), zunanjimi dejavniki (torej zagotavljanje zadevnih storitev lahko negativno vpliva na tretje osebe, kar je treba preprečiti oziroma čim bolj zmanjšati) ali varstvom javnih dobrin (torej storitve vplivajo na določen javni interes, zato je treba zagotoviti določeno mero kakovosti in količine dobave).(97)
99.      V kolikor zahteve glede licence izhajajo iz pravil, ki jih sprejmejo zasebna poklicna ali športna združenja (in jih torej ni mogoče pripisati državi), menim, da je dokaj jasno, da lahko imajo navedene zahteve v določenih primerih omejevalne učinke na konkurenco, saj omejujejo vstop na trg. To pa ne velja, če pravila za pridobitev licence zahtevajo minimalno mero truda in stroškov in če se uporabljajo odprto, pregledno in nediskriminatorno. V takih primerih je mogoče trditi, da učinek na konkurenco ni znaten.
100. Ob tem pa se je treba vprašati, ali bi podobna pravila lahko imela protikonkurenčni cilj? Menim, da je to vprašanje bolj zapleteno, predvsem iz dveh razlogov: (i) kot sem pojasnil zgoraj, je razlog za sprejetje takih pravil pogosto odprava določenih neskladij na trgu s ciljem varstva potrošnikov, zaščite javne varnosti ali varstva določenih skupnih dobrin; ter (ii) njihova zmožnost imeti znaten vpliv na dostop na trg (in v kolikšni meri je tako) se zelo razlikuje, predvsem je odvisna od zahtev za izdajo licence in delovanja postopka za pridobitev licence.(98)
101. Komisija je v svojem poročilu iz leta 2004 o konkurenci v sektorju svobodnih poklicev (Report on competition in professional services) med drugim navedla: (i) „kvalitativne omejitve dostopa skupaj s pridržanimi pravicami zagotavljajo, da lahko določene naloge opravljajo le izvajalci z ustreznimi kvalifikacijami in kompetencami, s čimer [navedene omejitve] pomembno prispevajo k zagotavljanju kakovosti v sektorju svobodnih poklicev“; (ii) „verjetno je, da bi pretirano urejanje podeljevanja licenc zmanjšalo število ponudnikov storitev, kar bi imelo negativne posledice na konkurenco in kakovost storitev“; (iii) „v nekaterih primerih je ureditev podeljevanja licenc lahko preveč omejujoča […] potrošniki bi lahko imeli koristi od omilitve obstoječih pravil“; ter (iv) „v primerih, pri katerih se zdi, da so zahteve glede dostopa nesorazmerno visoke glede na zahtevnost nalog poklica, bi se lahko navedene zahteve znižale“.(99)
102. Menim, da navedeni razmisleki – ki se zdijo precej razumni – na splošno ustrezajo ugotovitvam sodišč Unije v postopkih, v katerih so ta preverjala zasebna pravila, ki bi lahko na podlagi zahtev glede licenciranja ali drugih enakovrednih ukrepov omejevala dostop do trga storitev.(100) Iz sodne prakse izhaja, da so protikonkurenčne značilnosti takih sistemov odvisne predvsem od njihovih specifičnih ciljev in zasnove. Ali obstaja pristen in objektiven razlog (ki sam po sebi ni v nasprotju s konkurenco), zakaj je za opravljanje določenega poklica potreben sistem podeljevanja licenc? Ali sistem deluje odprto, pregledno in nediskriminatorno? Ali sistem očitno presega tisto, kar je potrebno za varstvo upoštevnih interesov? V navedeni sodni praksi so se sodišča Unije večinoma osredotočila na ta vprašanja. Seveda je potrebna še večja previdnost pri presoji, če tudi združenje, ki omogoča dostop na trg, sámo ponuja proizvode ali storitve na takem trgu. V takem primeru lahko pravila združenja učinkujejo tako, da si združenje pridrži zase pomemben delež na trgu, oziroma lahko pomenijo diskriminacijo zoper dejanske ali potencialne konkurente in zaščito de facto monopola združenja.(101)
103. Na podlagi navedenega torej menim, da ni mogoče za vsak nabor zasebnih pravil, s katerimi se ureja podeljevanje licence za opravljanje določenega poklica, kar prima facie trditi, da ima protikonkurenčni cilj. Vse je odvisno od vsebine, konteksta in ciljev vzpostavljenega sistema. Povedano drugače, ne poznam nobene jasne in dobro opredeljene kategorije predpisov o podeljevanju licenc, katerih škodljivost bi bila dobro znana ali splošno sprejeta. Oziroma, obravnavanih pravil vsekakor ne morem uvrstiti v določeno in homogeno kategorijo vedenj, za katere iz izkušenj izhaja, da so v svojem bistvu protikonkurenčna. Zato je moje začetno stališče, da obravnavana pravila nimajo protikonkurenčnega cilja.
104. To pa ne bi veljalo, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da so navedena pravila očitno nepotrebna, saj ne obstaja javni interes, ki bi dejansko zahteval tako raven varstva,(102) in da je njihovo sprejetje mogoče pojasniti (zgolj ali večinoma) z željo vpletenih subjektov na trgu (nogometnih klubov in/ali samih nogometnih agentov) omejiti število strokovnjakov, ki na zadevnem trgu ponujajo storitve nogometnih agentov.
105. Na podlagi navedenega torej menim, da če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da obravnavana pravila nimajo protikonkurenčnega cilja, ampak da lahko imajo določene omejevalne učinke na upoštevni trg, bi navedeno sodišče moralo preveriti, ali so navedena pravila utemeljena na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meka-Medina. Ne glede na navedeno pa bi obravnavana pravila lahko bila tudi predmet presoje na podlagi člena 101(3) PDEU.
106. V zvezi z navedenima dvema korakoma analize nimam več veliko dodati k zgoraj navedenemu. Naj zgolj spomnim, da je bilo med pravili FIFE o nogometnih agentih, ki jih je Splošno sodišče preverjalo v zadevi Piau (kot so takrat veljala), tudi pravilo, ki je določalo, da morajo nogometni agenti pridobiti licenco, ki jo izda pristojno nacionalno združenje. V zvezi z navedenim je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo, da (i) tako pravilo pomeni omejevanje konkurence „po učinku“ na podlagi (današnjega) člena 101(1) PDEU, ter (ii) Komisija ni storila nobene očitne napake pri presoji, ko je ugotovila, da pravilo izpolnjuje pogoje za uporabo izjeme na podlagi člena 101(3) PDEU. Splošno sodišče je zlasti ugotovilo, da sistem podeljevanja licenc ne odpravlja konkurence na upoštevnem trgu. Z navedenim sistemom je bil vzpostavljen mehanizem, ki je po navedbah Splošnega sodišča „doprinesel h kakovostnemu izboru, s katerim je cilj profesionalizacije dejavnosti agenta igralcev mogoče doseči prej kot z omejevanjem dostopa“.(103) Na podlagi informacij v spisu ne morem zavrniti možnosti, da podobni razmisleki ne bi mogli smiselno veljati tudi v obravnavani zadevi.
4.      Pravila o zastopanju več strank hkrati
107. Če prav razumem, so pravila o zastopanju več strank hkrati – ki nogometnim agentom prepovedujejo trojno zastopanje (igralca, klub, v katerega igralec prestopi, in klub, iz katerega igralec prestopi) in določene kombinacije dvojnega zastopanja (igralca in klub, iz katerega igralec prestopi, oziroma klub, iz katerega igralec prestopi, in klub, v katerega igralec prestopi) – namenjena preprečevanju nasprotja interesov, ki bi lahko škodovalo vpletenim strankam, zlasti športnikom, ki so lahko slabše obveščeni in manj pozorni kot nogometni klubi. Iz tega je mogoče sklepati, da obravnavana pravila prima facie ne omejujejo konkurence po cilju in – če gre za omejitev po učinku, kar je mogoče,(104) – bi jih najbrž bilo mogoče utemeljiti na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, oziroma bi se zanje uporabljala izjema iz člena 101(3) PDEU, če bi bili izpolnjeni ustrezni pogoji.
108. Menim, da bo v obeh primerih moralo predložitveno sodišče preveriti, ali obstajajo alternativni ukrepi, ki bi manj omejevali konkurenco (na primer obveznosti agentov glede preglednosti in obveščanja ali obveznost pridobitve pisne privolitve zadevnih strank) in bi bili enako učinkoviti. Zdi se, da se mnenja o tej temi razhajajo.(105) Če se ugotovi, da so argumenti obeh strani na splošno enake teže, bi sam športnim združenjem prepustil določeno mero proste presoje, in sicer iz razlogov, navedenih v točkah od 35 do 37 mojih sklepnih predlogov v zadevi ROGON (v zvezi s sodno prakso, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina) in v točkah od 83 do 94 zgoraj (glede člena 101(3) PDEU).
5.      Pravilo o vzpostavljanju stika
109. V zvezi s pravilom o vzpostavljanju stika menim, da gre v bistvu za pravilo, ki omejuje konkurenco – kot trdijo tožeči stranki v postopku v glavni stvari in Komisija. Namen pravila je preprečiti nogometnim agentom ponujati storitve določenim kategorijam potencialnih novih strank – tistim, ki že imajo izključnega agenta, razen če se jim trenutna pogodba izteče v manj kot dveh mesecih.
110. Menim, da ni dvoma, da sta cilj in učinek takega pravila protikonkurenčna. Prav tako od strank nisem slišal nobenega prepričljivega pojasnila, kako bi bilo tako pravilo mogoče upravičiti na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ali na podlagi izjeme iz člena 101(3) PDEU.
111. Kakor koli, sam ne vidim nobenega legitimnega cilja v javnem interesu, ki bi zahteval tako pravilo. FIFA se v zagovoru navedenega pravila sklicuje na krepitev pogodbene stabilnosti. Vendar menim, da gre pri tem za gospodarski in povsem zasebni interes. Določena mera stabilnosti pogodb med igralci in klubi je bistvenega pomena za zagotavljanje regulativnosti na turnirjih,(106) vendar dvomim, da je enako logiko mogoče uporabiti tudi pri pogodbah med nogometnimi agenti in igralci oziroma klubi. Iz istega razloga ne vidim, kakšne koristi glede učinkovitosti bi se z obravnavanim pravilom dosegle na trgu, da bi se upravičili protikonkurenčni učinki.
6.      Pravila o predložitvi in razkritju informacij
112. Pravila o predložitvi in razkritju informacij se sama po sebi ne zdijo posebno problematična z vidika konkurence, razen če bi predložitveno sodišče ugotovilo – kot je pojasnjeno v točkah 171 in 187 v nadaljevanju –, da bi zaradi narave poslovnih informacij, ki si jih izmenjujejo nogometni agenti, ki so si dejanski ali potencialni konkurenti, to vodilo v neke vrste sodelovanje med njimi.(107)
113. Če povzamem razmisleke na podlagi člena 101 PDEU, iz navedenega izhaja, da bo odgovor na vprašanje, ali so obravnavana pravila skladna z navedeno določbo, odvisen predvsem od tega, ali je kakršne koli znatne protikonkurenčne učinke navedenih pravil mogoče utemeljiti na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, ali na podlagi izjeme iz člena 101(3) PDEU.
D.      Člen 102 PDEU
114. Drugi vidik predloženega vprašanja se nanaša na skladnost pravil, kot je FFAR, s členom 102 PDEU.
115. Sodišče je v sodbi v zadevi Superleague spomnilo na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero se člen 102 PDEU „uporablja[...] za vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost in jih je kot take treba opredeliti kot podjetja, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja“. Navedena določba se torej uporablja tudi za „subjekte, ustanovljene v obliki združenj, katerih namen je – v skladu z njihovim statutom – organizacija in nadziranje danega športa, ker ti subjekti s ponujanjem blaga ali storitev opravljajo gospodarsko dejavnost, ki je povezana s tem športom, in ker jih je treba v tej vlogi opredeliti kot ‚podjetja‘“.(108) Sodišče je nato ugotovilo, da ima FIFA „prevladujoči položaj na trgu organizacije in trženja nogometnih klubskih tekmovanj na ozemlju Unije ter izkoriščanja različnih pravic, povezanih s temi tekmovanji“ (v nadaljevanju: trgi, na katerih obstaja prevladujoči položaj).(109)
116. Iz sodbe v zadevi Superleague ter iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da člen 102 PDEU podjetjem ne prepoveduje le zlorabe moči na trgih, na katerih obstaja prevladujoči položaj, ali na drugih trgih, na katerih delujejo, ampak tudi na drugih povezanih ali sosednjih trgih, na katerih ne delujejo,(110) na primer na nabavnih ali prodajnih trgih.(111)
117. Na podlagi navedenega menim, da je precej jasno, da lahko FIFA s sprejetjem predpisov, kot so FFAR, uporablja svojo tržno moč na trgih, na katerih obstaja prevladujoči položaj, da bi vplivala na konkurenco na obeh trgih, ki sta z navedenimi trgi povezana: na trgu storitev nogometnih agentov (na katerem si konkurirajo nogometni agenti) in na trgu prestopov igralcev (na katerem si konkurirajo nogometni klubi) (v nadaljevanju: povezana trga).
118. Pravila FFAR zlasti določajo, kdo lahko vstopi na trg storitev nogometnih agentov (na podlagi pravil o podeljevanju licenc) ter kako si nogometni agenti lahko konkurirajo in kako si ne smejo (kdaj lahko na primer vzpostavijo stik z novimi strankami). Poleg tega urejanje dejavnosti nogometnih agentov nujno vpliva tudi na nadaljnji trg prestopov igralcev, saj so nogometni agenti na navedenem trgu ključni akterji in imajo pomemben vpliv na to, ali igralec prestopi od enega kluba k drugemu in kako.
119. Ali torej iz obravnavanih pravil izhajajo očitane zlorabe? Menim, da mora na navedeno vprašanje dokončno odgovoriti predložitveno sodišče. Kljub temu pa bom v pomoč predložitvenemu sodišču pri tej nalogi v nadaljevanju ponudil nekaj svojih razmislekov o tem.
120. Najprej naj navedem, da je nekoliko težko opraviti podrobno analizo vprašanja, ali različna zadevna pravila lahko omogočijo zlorabo prevladujočega položaja, saj je teorija škode, ki naj bi bila povzročena z domnevno zlorabo, včasih nekoliko nejasna. V bistvu vprašanja iz predložitvene odločbe, ki se nanašajo na člen 102 PDEU, in vprašanja, ki so jih stranke obravnavale v pisnih in ustnih stališčih, ustrezajo tistim, ki so bila obravnavana na podlagi člena 101 PDEU. Ob tem se sprašujem, kakšna je dodana vrednost presoje obravnavanih pravil na podlagi člena 102 PDEU.
121. V vsakem primeru se zdi, da tožeči stranki v postopku v glavni stvari menita, da imajo obravnavana pravila določene učinke izkoriščanja in določene učinke izključevanja. Če prav razumem njune trditve, so domnevni protikonkurenčni učinki zadevnih pravil z vidika člena 102 PDEU naslednji.
122. Učinki izkoriščanja naj bi izhajali iz dejstva, da se jima z zadevnimi pravili (na primer s tistimi o plačilu ter o predložitvi in razkritju informacij) nalagajo nepošteni tržni pogoji. Zlasti naj bi veljalo, kot trdita, da če bi se področje prepustilo običajnim pogojem konkurence, bi lahko nogometni agenti svojim strankam zaračunavali višja plačila oziroma plačila obračunavali na podlagi drugačnih parametrov. Menita, da zadevna pravila preveč kaznujejo nogometne agente, saj nista ustrezno upoštevani kakovost in pomembnost storitev, ki jih zagotavljajo.
123. Učinki izključevanja pa naj bi bili posledica dejstva, da nekatera zadevna pravila omejujejo načine, na katere lahko nogometni agenti vstopajo na trg svojih storitev in nato na njem konkurirajo (na primer pravila glede podeljevanja licenc, o zastopanju več strank hkrati in o vzpostavljanju stika), druga pravila pa omejujejo način, na katerega si klubi konkurirajo na trgu prestopov (na primer pravila glede plačila nogometnih agentov).
124. Zlorabe z izkoriščanjem in zlorabe z izključevanjem se nekoliko razlikujejo po svoji naravi in po načinu, kako škodijo potrošnikom.
1.      Zlorabe z izkoriščanjem
125. Pri zlorabah z izkoriščanjem moram najprej poudariti, da zahtevajo še posebno skrbno analizo.(112) Na svobodnem in odprtem trgu so take zlorabe zelo malo verjetne, saj se običajno uravnajo same. Drugače pa je, če obstajajo visoke ovire za vstop ali če podjetja s prevladujočim položajem delujejo v okoliščinah de jure ali de facto monopola.(113)
126. Na podlagi obstoječe sodne prakse Sodišča menim, da je osnovni preizkus obstoja zlorab z izkoriščanjem, ali podjetje s prevladujočim položajem svojim strankam ali dobaviteljem postavlja tržne pogoje, ki nimajo nobene razumne povezave z naravo transakcije in/ali vrednostjo zadevnega proizvoda ali storitve.(114) Taka presoja se opravi v dveh korakih.
127. V prvem koraku je treba preveriti, ali obstaja razlika med tržnimi pogoji, ki jih nalaga podjetje s prevladujočim položajem, in tistimi, ki bi se uporabljali, če bi na trgu obstajala učinkovita konkurenca. Ta razlika mora biti znatna in negativno vplivati na zadevne stranke ali dobavitelje.(115)
128. Če je tako, je v naslednjem koraku analize treba ugotoviti, ali so tržni pogoji, ki jih postavlja podjetje s prevladujočim položajem, „nepošteni“, bodisi sami po sebi bodisi v primerjavi s konkurenčnimi proizvodi ali storitvami, s katerimi se trguje. Potreba po preverjanju, ali obstaja razumno gospodarsko razmerje med zadevnimi tržnimi pogoji in z njimi povezano gospodarsko transakcijo, torej pridobi ves svoj pomen šele v tem drugem koraku analize. Ali je bilo potrebno (oziroma razumno), da je podjetje s prevladujočim položajem navedeni pogoj postavilo, da bi uresničilo določen legitimen komercialni interes? Ali je pogoj pravičen v smislu, da je njegov vpliv na položaj zadevne stranke ali dobavitelja sorazmeren s ciljem, ki ga želi doseči podjetje s prevladujočim položajem? To so nekatera vprašanja, ki se v navedenem okviru običajno obravnavajo.(116) Če povsem poenostavim, velja, da če za določitev tržnih pogojev, ki se zdijo oderuški ali pretirani za stranke ali dobavitelje podjetja s prevladujočim položajem, ni legitimnega in racionalnega razloga, se lahko navedeni pogoji opredelijo kot „nepošteni“ in posledično za zlorabo na podlagi člena 102 PDEU.(117)
129. V obravnavani zadevi naj navedem dvoje.
130. Na eni strani skoraj ni mogoče ugovarjati dejstvu, da imajo okoliščine v postopku v glavni stvari dve značilnosti, ki – kot je navedeno zgoraj – na splošno omogočajo zlorabe z izkoriščanjem.(118) Najprej, za vstop na trge, na katerih delujejo športna združenja (kot je FIFA), so postavljene zelo visoke ovire.(119) Poleg tega je njihov de facto monopolni status na navedenih trgih le v omejeni meri posledica večje učinkovitosti, naložb ali inovacij. Dejstvo je, da večinoma izhaja iz piramidne strukture industrije športa v Uniji. Navedeni monopolni status še krepi vloga združenj kot de facto regulatorja celotnega ekosistema (v središču katerega so trgi, na katerih obstaja prevladujoči položaj(120)), ki jo z izrecno ali tiho podporo omogočajo organi Unije in nacionalni organi.(121)
131. Na drugi strani pa so zlorabe z izkoriščanjem zelo posebna vrsta zlorab, zato bi bilo treba prag, pri katerem se pogodbena določba, ki jo določi podjetje s prevladujočim položajem, opredeli za nepošteno v smislu člena 102 PDEU, postaviti dokaj visoko. Določba ni nepoštena zgolj zato, ker je stranke ali dobavitelji podjetja s prevladujočim položajem ne bi sprejeli, če je ne bi uveljavilo navedeno podjetje zaradi svojega monopolnega položaja. Ni vsaka omejitev pogodbene svobode protikonkurenčna. Kot je bilo pojasnjeno zgoraj, je potrebno še nekaj več. Na podlagi (omejenih) informacij iz spisa menim, da nobeno od zadevnih pravil, ob upoštevanju njihovega temeljnega namena, ni očitno oderuško ali pretirano za nogometne agente. Vendar mora o tem odločiti predložitveno sodišče.
2.      Zlorabe z izključevanjem
132. Na podlagi sodbe v zadevi Superleague(122) in drugih sodb, izdanih v istem obdobju (kot so zlasti sodbe v zadevah SEN, Unilever, Google Shopping in Alphabet(123)), je danes bolj jasen pojem „zlorabe z izključevanjem“ v smislu člena 102 PDEU. Sodišče je poudarilo zlasti dva elementa analize, ki sta povezana z ravnanjem podjetja s prevladujočim položajem: ali je navedeno ravnanje v skladu s „konkurenco na podlagi zaslug“ (oziroma z „drugačni[mi] sredst[vi] od tistih, ki so značilna za konkurenco med podjetji“) in ali lahko povzroči učinke izključitve.
133. Podrobna razprava o naravi navedenih elementov in njihovem medsebojnem razmerju bi presegala obseg teh sklepnih predlogov. Za namene obravnavane zadeve zadošča poudariti, da moči športnih združenj sprejemati pravila, ki vplivajo na konkurenco na določenem upoštevnem trgu, nikakor ni mogoče obravnavati kot izraz „konkurence na podlagi zaslug“. Kot sem pojasnil zgoraj, navedena moč izhaja predvsem iz statusa športnih združenj kot de facto monopolistov na trgih, na katerih obstaja prevladujoči položaj, ter iz njihove vloge kot de facto regulatorja celotnega ekosistema, v središču katerega so trgi, na katerih obstaja prevladujoči položaj.
134. Seveda to ne pomeni, da bi bilo treba pravila, ki jih sprejmejo športna združenja, obravnavati kot sumljiva ali celo domnevati, da gre za zlorabo. Pomeni le, da bi bilo treba njihovo skladnost s členom 102 PDEU presojati v vsakem primeru posebej, kot v primeru drugih (enostranskih) ravnanj podjetij s prevladujočim položajem. Tako kot v primeru večstranskih ravnanj iz člena 101(1) PDEU, bi bilo treba tudi v primeru enostranskih ravnanj presojati njihovo protikonkurenčnost z analizo cilja ravnanja ali njegovih učinkov.(124)
135. Res je, da za razliko od zadeve Superleague športno združenje pri urejanju povezanih trgov ne ravna v okoliščinah potencialnega nasprotja interesov. Jasno je, da pravila FFAR FIFI ne dajejo nobene prednosti pred podjetji, ki so dejanski ali potencialni konkurenti.
136. Vendar pa dejstvo, da FIFA ni (in ne namerava biti) dejavna na nobenem od povezanih trgov(125) in da gre za subjekt, ki ne želi ustvarjati dobička,(126) v obravnavani zadevi ni upoštevno. Prav tako ne bi bilo točno trditi, da FIFA nima nobenih gospodarskih interesov. Dejstvo je, da ima morda FIFA
posredni interes za urejanje konkurence na navedenih trgih, saj gre za zvezo, katere članice so nacionalne nogometne zveze, ki imajo tudi same za člane oziroma ki tudi same vključujejo subjekte, kot so na primer nogometni klubi.(127) Nogometni klubi so, kot sem pojasnil, podjetja, ki si konkurirajo na enem od povezanih trgov in ki so kupci na drugem povezanem trgu.
137. Menim, da če lahko podjetje de jure ali de facto izvršuje regulativno vlogo in določa pogoje, pod katerimi lahko podjetja vstopajo na določen trg, ter oblikuje pogoje, pod katerimi si lahko navedena podjetja nato konkurirajo, je treba táko moč strogo omejiti in previdno izvrševati, ne glede na to, ali je zadevno podjetje tudi sámo dejavno na navedenem trgu ali ne.(128)
138. Na podlagi zgornjih pojasnil in ob upoštevanju, da – kot je navedeno v točki 120 zgoraj – so vprašanja iz predložitvene odločbe, ki se nanašajo na člen 102 PDEU, in tista, o katerih so razpravljale stranke v svojih pisnih in ustnih stališčih, v bistvu enaka tistim, ki so bila postavljena in obravnavana v zvezi s členom 101 PDEU, se razmisleki, predstavljeni v teh sklepnih predlogih glede slednje določbe, lahko smiselno uporabljajo tudi za presojo na podlagi prve določbe.
139. Kot je Sodišče ugotovilo v sodbi v zadevi Superleague, lahko isto ravnanje povzroči kršitev člena 101 in člena 102 PDEU, čeprav imata različna cilja in različno področje uporabe. Navedena člena se zato lahko uporabljata hkrati, če so izpolnjeni pogoji za uporabo vsakega od njiju. Pri tem je Sodišče poudarilo tudi, da je navedeni določbi treba razlagati in uporabljati skladno, vendar pri tem upoštevati posebnosti, značilne za eno in drugo od njiju.(129)
140. V zvezi s tem želim dodati pomemben element: Sodišče je v točkah od 182 do 209 in od 231 do 240 sodbe v zadevi Superleague jasno navedlo, da bi bilo treba razne utemeljitve in izjeme od prepovedi iz člena 101(1) PDEU in člena 102 PDEU razlagati kolikor je mogoče usklajeno. Nasprotno namreč s pravnega in gospodarskega vidika ne bi bilo smiselno. Če bi torej predložitveno sodišče ugotovilo, da nekatera obravnavana pravila ne spadajo na področje uporabe člena 101(1) PDEU (ker se na primer uporablja sodna praksa, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina) ali da zanje veljajo izjeme na podlagi člena 101(3) PDEU, bi moralo to upoštevati in ustrezno uporabiti pri presoji vprašanja, ali se enako ravnanje lahko šteje za upravičeno na podlagi člena 102 PDEU.
141. V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da mora podjetje s prevladujočim položajem upravičiti svoje ravnanje, za katerega bi lahko veljala prepoved iz člena 102 PDEU. Podjetje lahko v ta namen zlasti dokaže bodisi da je njegovo ravnanje objektivno potrebno bodisi da je mogoče učinek izključitve, ki ga ima tako ravnanje, izničiti ali celo preseči s povečanjem učinkovitosti, ki koristi tudi potrošnikom.(130)
142. V zvezi s skladnostjo zadevnih pravil s členom 102 PDEU je torej eno od ključnih vprašanj pri presoji predložitvenega sodišča naslednje: ali imajo navedena pravila dejansko legitimen cilj ter so potrebna in sorazmerna z navedenim ciljem oziroma ali je protikonkurenčne učinke mogoče izničiti ali celo preseči s povečanjem učinkovitosti na zadevnih trgih, ki koristi tudi potrošnikom.
E.      Člen 56 PDEU
143. Tretji vidik iz vprašanja za predhodno odločanje se nanaša na skladnost pravil, kot so FFAR, s členom 56 PDEU.
144. Navedena določba zagotavlja svobodo opravljanja storitev v korist ponudnikov in prejemnikov takih storitev. V ta namen prepoveduje kakršne koli nacionalne ukrepe – tudi če se ta uporabljajo brez razlikovanja –, ki lahko ovirajo uresničevanje te svoboščine s tem, da prepovedujejo, ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost dejavnosti ponudnikov v državah članicah, ki niso tiste, v katerih imajo sedež.(131)
145. Sodišče je ugotovilo, da se ta prepoved uporablja tudi, če skupina ali organizacija izvaja določeno pravico nad posamezniki in jim lahko naloži pogoje, ki ovirajo izvajanje temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo.(132) V tem smislu se prepoved ne uporablja le za nacionalne ukrepe, ampak tudi za zasebna pravila ali prakse, vključno s tistimi, ki jih sprejmejo športne federacije.(133)
146. Kljub temu pa velja, da so zasebna pravila dovoljena, tudi če ovirajo svobodo opravljanja storitev, če se dokaže, prvič, da je njihovo sprejetje utemeljeno z legitimnim ciljem v splošnem interesu, ki ni izključno gospodarski, in drugič, da spoštujejo načelo sorazmernosti, kar pomeni, da so primerna za zagotovitev uresničitve tega cilja in ne presegajo tega, kar je potrebno, da se ta cilj doseže. Stranka, ki sprejme ukrepe, mora dokazati, da so navedeni pogoji izpolnjeni.(134)
147. Načeloma mora predložitveno sodišče presoditi, ali zadevna pravila iz postopka v glavni stvari omejujejo trgovino znotraj Unije, in če je tako, ali jih je mogoče upravičiti na podlagi trditev in dokazov strank.(135) Kljub temu pa naj navedem naslednje.
148. Prvič, v določeni meri drži, da zadevna pravila na evropski ravni harmonizirajo zahteve glede opravljanja dejavnosti nogometnih agentov. Na določen način navedena pravila spodbujajo prosti pretok storitev, saj lahko nogometni agenti iz ene države članice skoraj samodejno zagotavljajo svoje storitve v vseh drugih državah članicah.(136) Čeprav so nekatere države članice sprejele zakonodajo, ki se razlikuje od FFAR (in na podlagi katere morajo zadevne nacionalne nogometne zveze sprejeti pravila, ki deloma dopolnjujejo ali nadomeščajo FFAR),(137) pa velja, če se ne motim, da se ključna pravila FFAR uporabljajo v celotni Uniji.
149. Vendar ni mogoče zanikati, da so nekatera zadevna pravila nogometnim agentom iz nekaterih držav članic (v katerih dejavnosti nogometnih agentov niso bile regulirane oziroma le v minimalni meri) otežila delovanje v tujini. Taki nogometni agenti morajo zdaj pridobiti licenco in upoštevati številna pravila (ki med drugim urejajo, koga smejo zastopati in kako lahko pridobivajo nove stranke), za kršitev katerih so določene sankcije.
150. Zato menim, da bi se pravila športnih združenj, kot so tista glede podeljevanja licenc, zastopanja več strank hkrati in o vzpostavljanju stikov, lahko štela za omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 56 PDEU.
151. Nasprotno pa menim, da tega ni mogoče trditi v zvezi s pravili o plačilu nogometnih agentov ter predložitvi in razkritju informacij. Menim, da se glede navedene kategorije lahko v postopku v glavni stvari smiselno uporabljajo ugotovitve Sodišča v zvezi z italijansko zakonodajo o najvišjih tarifah odvetnikov.(138) Glede pravil o predložitvi informacij je moje uvodno mnenje, da je kakršen koli negativen vpliv, ki bi ga navedena pravila lahko imela na zmožnost in pripravljenost nogometnih agentov za čezmejno opravljanje svojih storitev, preveč negotov in preveč posreden, da bi bila upravičena uporaba člena 56 PDEU.(139)
152. Glede utemeljitve sem že pojasnil, zakaj je nekatere cilje, na katere se sklicuje FIFA, načeloma mogoče šteti za legitimne in v javnem interesu. Odgovor pa ni tako preprost glede drugih ciljev, na katere se sklicuje. Moji razmisleki o tem so upoštevni tudi v tem kontekstu.
153. Vendar pa bi moralo predložitveno sodišče preveriti, ali so zadevna pravila primerna za dosego navedenih ciljev. Zlasti bi moralo presoditi, ali ta pravila resnično odražajo skrb za dosledno in sistematično doseganje navedenih ciljev.(140)
154. Menim, da je to posebno pomemben korak v analizi. Predložitveno sodišče bi moralo preveriti, ali so zadevna pravila res namenjena uresničevanju ciljev, na katere se sklicuje FIFA, in ali ta s sprejetjem navedenih pravil ne uresničuje kakšnega skritega cilja. Kot sem navedel v točki 50 sklepnih predlogov v zadevi ROGON, dejansko sumim, da je za skoraj vsak ukrep, ki ga sprejme športna federacija, mogoče ex post opredeliti nek splošni interes, če se pokaže potreba po utemeljitvi ukrepa. Poleg tega ni treba posebej poudarjati, da ni mogoče šteti, da je ukrep resnično v javnem interesu, če pomembno ne prispeva k uresničevanju takega interesa.
155. Nazadnje, predložitveno sodišče mora preveriti, ali zadevna pravila presegajo, kar je potrebno za dosego zadevnih ciljev. Pri tem koraku je najprej in predvsem treba preveriti, ali je enako raven varstva zadevnega interesa mogoče doseči z ukrepi, ki manj omejujejo gospodarske svoboščine nogometnih agentov. Nazadnje, predložitveno sodišče bi moralo zagotoviti tudi, da so zadevna pravila sorazmerna stricto sensu, da je torej bilo najdeno pravično ravnovesje med interesi, ki jih želi FIFA zaščititi, in interesi nogometnih agentov, na katere pravila negativno vplivajo. To ne bi bilo tako, če pravilo na primer ne bi bilo namenjeno uresničevanju legitimnega in veljavnega interesa, temveč bi bilo breme, ki se v ta namen naloži nogometnim agentom, ne glede na to, ali obstajajo alternativni ukrepi, v vsakem primeru nerazumno in pretirano.
156. V skladu z navedenim velja, da bo moralo predložitveno sodišče na podlagi člena 56 PDEU preveriti, ali so pravila, ki ovirajo svobodo opravljanja storitev, utemeljena z legitimnim ciljem v javnem interesu, ki ni zgolj gospodarske narave, in ali so skladna z načelom sorazmernosti, kar pomeni, da so primerna za doseganje navedenega cilja in ne presegajo, kar je v ta namen potrebno.
F.      Člen 6 SUVP
157. Četrti in zadnji vidik predloženega vprašanja se nanaša na skladnost pravil, kot je FFAR, s členom 6 SUVP. Predložitveno sodišče v svoji odločbi opozarja na obdelavo podatkov iz člena 16(2)(j), od (ii) do (v), in člena 16(2)(k)(ii) FFAR ter člena 19 FFAR.
158. V bistvu velja, da morajo nogometni agenti na podlagi člena 16(2)(j), od (ii) do (v), in člena 16(2)(k)(ii) FFAR v 14 dneh naložiti podatke o dogovorih s strankami, plačilu in sodelovanju na platformo, ki jo ureja FIFA. Člen 19 FFAR nadalje določa, da morajo nogometni agenti FIFI razkriti osebne podatke, vključno z informacijami o strankah, storitvah in transakcijah, te pa so nato dane na voljo določenim deležnikom z namenom preverjanja skladnosti z materialnimi določbami FFAR.
159. Člen 6(1) SUVP določa izčrpen in taksativen seznam primerov, v katerih je mogoče šteti, da je obdelava osebnih podatkov zakonita. Predložitveno sodišče sicer ni navedlo, kateri primer na podlagi navedene določbe šteje za upošteven v postopku v glavni stvari, vendar iz informacij v predložitveni odločbi in iz narave obravnavanih pravil FFAR izhaja, da je upošteven člen 6(1)(f).
160. Člen 6(1)(f) SUVP določa, da je obdelava osebnih podatkov zakonita, če je „potrebna zaradi zakonitih [legitimnih] interesov, za katere si prizadeva upravljavec ali tretja oseba, razen kadar nad takimi interesi prevladajo interesi ali temeljne pravice in svoboščine posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ki zahtevajo varstvo osebnih podatkov […]“.
161. V skladu z ustaljeno sodno prakso navedena določba predpisuje tri kumulativne pogoje za to, da je obdelava osebnih podatkov, na katere se nanaša, zakonita. Prvič, upravljavec ali tretja oseba si mora prizadevati za legitimni interes. Drugič, obdelava osebnih podatkov je potrebna za uresničitev navedenega interesa. Tretjič, nad legitimnim interesom upravljavca ali tretje osebe ne prevladajo interesi ali temeljne pravice in svoboščine posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki.(141)
162. V obravnavani zadevi mora sicer na koncu predložitveno sodišče presoditi, ali so v zvezi z obdelavo osebnih podatkov iz postopka v glavni stvari izpolnjeni zgoraj navedeni trije pogoji, vendar lahko Sodišče, ki odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, poda pojasnila, ki predložitveno sodišče usmerjajo pri tem ugotavljanju.(142) Zato bom v nadaljevanju poskušal ponuditi nekaj smernic o tem, kako naj predložitveno sodišče preveri, ali se trije kumulativni pogoji iz predhodne točke lahko uporabijo za pravila, kot je FFAR.
163. Najprej pa moram navesti opozorilo: v skladu s členom 1(1) SUVP navedena uredba zagotavlja varstvo glede obdelave podatkov le fizičnim osebam. Kot je jasno navedeno v uvodni izjavi 14 navedene uredbe, se ne uporablja za „obdelav[o] osebnih podatkov glede pravnih oseb in zlasti družb, ustanovljenih kot pravne osebe, vključno z imenom in obliko ter kontaktnimi podatki pravne osebe“. Če bi torej predložitveno sodišče ugotovilo, da zadevna pravila niso skladna s členom 6 SUVP, bi se taka ugotovitev uporabljala le za (osebne) podatke nogometnih agentov, ki so fizične osebe in nogometaši oziroma – če je upoštevno – drugih posameznikov (na primer osebja vpletenih nogometnih klubov ali agencij, prek katerih nogometni agenti morda opravljajo svojo dejavnost).
1.      FFAR in legitimni interesi
164. V zvezi s prvim pogojem, ki se nanaša na zasledovanje
legitimnih interesov, je treba opozoriti, da mora upravljavec v skladu s členom 13(1)(d) SUVP zadevnemu posamezniku takrat, ko pridobi osebne podatke, zagotoviti informacije o legitimnih interesih, za uveljavljanje katerih si prizadeva, če navedena obdelava temelji na točki (f) člena 6(1) navedene uredbe. Zato bo moralo predložitveno sodišče najprej preveriti, ali je FIFA izpolnila to obveznost tako, da je nogometne agente ob pridobitvi podatkov neposredno obvestila o legitimnih interesih, za uveljavljanje katerih si prizadeva.
165. Če ta obveznost ni bila izpolnjena, pridobitev ni bila upravičena na podlagi člena 6(1)(f) SUVP.
166. Pri tem je treba navesti, da v SUVP ni opredeljen pomen pojma „zakoniti [legitimni] interes“, zato je načeloma mogoče kot legitimne šteti številne interese. Kot jasno izhaja iz uvodne izjave 47 SUVP, navedeni pojem ni omejen le na interese, opredeljene v zakonu, saj se tudi gospodarski interesi lahko štejejo za legitimne. Tak legitimni interes lahko na primer obstaja, kadar obstaja zadevno in ustrezno razmerje med posameznikom, na katerega se nanašajo osebni podatki, in upravljavcem, na primer kadar je tak posameznik stranka upravljavca ali dela zanj oziroma celo v okviru neposrednega trženja.(143)
167. V obravnavani zadevi razmerje med FIFO in nogometnimi agenti ni podobno klasičnemu razmerju med stranko in ponudnikom storitev, kot je navedeno v uvodni izjavi 47 SUVP. Kljub temu pa so dejavnosti nogometnih agentov – kot je pojasnjeno tudi v točkah 57, 58 in 65 mojih sklepnih predlogov v zadevi ROGON – tesno povezane z regulativnim okvirom FIFE. Nogometni agenti so akreditirani strokovnjaki, registrirani pri FIFI in pooblaščeni za svetovanje deležnikom in njihovo zastopanje v ekosistemu nogometne industrije, zanje pa veljajo pravila, ki jih sprejme navedeni regulativni organ. Zato menim, da je med navedenima upoštevno in ustrezno razmerje bližine.
168. Poleg tega, kar je v obravnavani zadevi še posebno pomembno, člen 1(2) FFAR določa, da je namen navedenih pravil zagotoviti skladnost ravnanja nogometnih agentov s temeljnimi cilji sistema prestopov v nogometu in drugimi cilji, ki vključujejo – kot navaja
FIFA
– ohranjanje kakovosti storitev, ki jih strankam zagotavljajo nogometni agenti, po pravičnih in razumnih cenah, omejevanje nasprotja interesov, krepitev finančne in upravne preglednosti ter preprečevanje zlorab. FIFA v pisnih stališčih nadalje pojasnjuje, da člen 16(2)(j), od (ii) do (v), in člen 16(2)(k)(ii) FFAR ter člen 19 FFAR zagotavljajo predvsem preglednost, omogočajo nadzor in zagotavljajo skladnost z materialnimi določbami FFAR.
169. V zvezi s tem želim opozoriti na troje.
170. Prvič, menim, da sta omejevanje nasprotja interesov in preprečevanje zlorab povsem jasno legitimna interesa v smislu člena 6 SUVP. Podobno je tudi cilj FIFE omogočati spremljanje in zagotavljanje skladnosti z materialnimi določbami FFAR načeloma sprejemljiv cilj, če – in tega mi najbrž ni treba dodati – zadevna materialna pravila niso v nasprotju z določbami prava Unije.
171. Drugič, menim, da se „preglednost“ gotovo lahko šteje za vrednoto, ki jo je treba zaščititi samo po sebi, kadar se nanaša na dejavnosti javnih organov, saj v okviru javne uprave obstaja očitna povezava med demokracijo in preglednostjo (ali odprtostjo).(144) Vendar glede gospodarskih dejavnosti zasebnih oseb to ni tako jasno. Pri preglednosti je treba upoštevati tudi zasebnost. Poleg tega ima lahko preglednost glede gospodarskih in finančnih informacij osebe določene neželene posledice – o čemer več v nadaljevanju –, kot je na primer spodbujanje nedovoljenega dogovarjanja med konkurenti ali omogočanje dejanj nelojalne konkurence. V zvezi s tem torej menim, da bi moralo predložitveno sodišče glede vsake vrste informacij, ki jih je treba predložiti (domnevno) iz razloga preglednosti, odgovoriti na naslednje vprašanje: za kateri namen se zagotavlja preglednost?
172. Tretjič, nekoliko me preseneča cilj „ohranjanja kakovosti storitev, ki jih strankam zagotavljajo nogometni agenti, po pravičnih in razumnih cenah“.(145) „Pravično“ in „razumno“ sta pridevnika, ki nedvomno zahtevata subjektivno presojo. Odgovor na vprašanje, ali je določeno plačilo „pravično in razumno“ ali ne, je seveda odvisen od stališča osebe, ki o tem presoja. Prepričan sem, da se nogometne ekipe in agenti o tem velikokrat ne strinjajo. Poleg tega se sprašujem, ali lahko združenje podjetij (v obravnavani zadevi FIFA) veljavno trdi, da uresničuje legitimen interes, ko od nekaterih poslovnih partnerjev (v obravnavani zadevi nogometnih agentov) zahteva razkritje zaupnih gospodarskih in finančnih informacij, da bi z njimi „dosegla boljši dogovor“ (v obravnavani zadevi nižje plačilo) kot bi ga dosegla, če bi bilo to vprašanje prepuščeno običajnim pogojem konkurence. Stvari pa bi bile drugačen, če bi se – kot je pojasnjeno zgoraj – štelo, da je določen mehanizem za opredelitev višine plačila potreben, da se zagotovi minimalna stopnja konkurenčnosti in poštenosti na turnirjih ali za zaščito drugih vpletenih subjektov na trgu (na primer športnikov, zlasti mladih) pred nasprotjem interesov oziroma zlorabami ali goljufijami.
2.      FFAR in merilo, v kolikšni meri je obdelava potrebna
173. Glede drugega pogoja, torej v kolikšni meri je obdelava potrebna, bi moralo predložitveno sodišče preveriti, ali je legitimne interese glede obdelave podatkov mogoče razumno in enako učinkovito doseči z drugimi ukrepi, ki manj posegajo v temeljne pravice in svoboščine posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, kot jih zagotavljata člena 7 in 8 Listine.(146)
174. V tem okviru je treba tudi opozoriti, da je treba pogoj v zvezi s potrebo po obdelavi preučiti skupaj z načelom „najmanjšega obsega podatkov“ iz člena 5(1)(c) SUVP, v skladu s katerim morajo biti osebni podatki „ustrezni, relevantni in omejeni na to, kar je potrebno za namene, za katere se obdelujejo“.(147)
175. V zvezi s tem je treba pri ugotavljanju, ali je določena obdelava podatkov „potrebna“ v smislu člena 6(1)(f) SUVP, preveriti zlasti, ali ukrepi, s katerimi se določi taka obdelava: (i) dejansko ščitijo zadevne javne interese (v smislu, da v ozadju ne gre za skrivni namen), (ii) ali so bili sprejeti na podlagi objektivne potrebe po uresničevanju navedenega cilja, (iii) ali so primerni za dosego navedenih ciljev (torej ali se zdi, da bi lahko v pomembni meri prispevali k njihovemu uresničevanju), ter (iv) ali bi jih bilo mogoče nadomestiti z alternativnimi ukrepi, ki manj posegajo v zasebnost vpletenih fizičnih oseb.
176. V obravnavani zadevi FIFA trdi, da navedene določbe zahtevajo predložitev zgolj bistvenih informacij ter da so te dostopne le strankam, ki jih morajo poznati, da lahko opravljajo svoje gospodarske dejavnosti.
177. Vendar pa ugotavljam, da obravnavane določbe FFAR od nogometnih agentov zahtevajo, da morajo FIFI predložiti precejšen obseg podatkov (v smislu raznih vrst podatkov in njihove količine).(148) Ti ne vključujejo le osebnih informacij o profilu nogometnega agenta, seznamu strank in storitev, ki jih zagotavlja, ampak tudi podrobne informacije o pogodbenih dogovorih, finančnih transakcijah in plačilu. V skladu z navedenimi določbami naj bi se dostop do dela teh informacij omogočil tudi potencialno velikemu številu fizičnih in pravnih oseb: drugim klubom, igralcem in nogometnim agentom igralcev.
178. Če je tako, menim, da je eno od ključnih vprašanj, na katero bo moralo predložitveno sodišče odgovoriti, ali je mogoče omejiti obseg podatkov, ki jih je treba predložiti FIFI, ter podatkov, ki se razkrijejo tretjim osebam, in/oziroma ali so na voljo enako učinkovite in manj vsiljive alternative.
179. V ta namen menim, da bi FIFA morala predložitvenemu sodišču za vsako posamezno vrsto informacij pojasniti, zakaj se ni mogoče odpovedati njihovi predložitvi s strani nogometnih agentov in, če je ustrezno, njihovemu razkritju deležnikom, saj bi to pomenilo, da je za FIFO nemogoče ali pretirano oteženo zaščititi upoštevne legitimne interese.
3.      FFAR in prevladujoči interesi posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki
180. Nazadnje pa je glede tretjega pogoja treba ugotoviti, ali interesi oziroma temeljne pravice in svoboščine posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, prevladajo nad legitimnimi interesi upravljavca ali tretje osebe. V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da navedeni pogoj zahteva tehtanje obstoječih nasprotujočih si pravic in interesov, kar je načeloma odvisno od posebnih okoliščin posamezne zadeve.
181. Navedeno tehtanje – ki zahteva dokaj poglobljeno poznavanje nasprotujočih si interesov(149) – mora sicer opraviti predložitveno sodišče, vendar bom v pomoč predložitvenemu sodišču navedel naslednje razmisleke.
182. Ta pogoj v bistvu pomeni preverjanje naslednjega: ob predpostavki, da je obdelava podatkov resnično namenjena uresničevanju legitimnih interesov in da je v ta namen potrebna, ali je obdelava kljub temu pretirana, ker posameznikom, na katere se nanašajo osebni podatki, nalaga neznosno breme? Povedano drugače, ali je žrtvovanje interesov posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, preprosto pretirano glede na razloge za obdelavo podatkov in glede na način obdelave?
183. V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da je treba pri tehtanju zadevnih nasprotujočih si pravic upoštevati zlasti razumna pričakovanja posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, obseg obdelave in njen vpliv na zadevnega posameznika.(150) Iz uvodne izjave 47 SUVP namreč izhaja, da lahko interesi in temeljne pravice posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, zlasti prevladajo nad interesi upravljavca podatkov, kadar se osebni podatki obdelujejo v okoliščinah, ko posamezniki, na katere se nanašajo osebni podatki, razumno ne pričakujejo take obdelave.
184. V specifičnih okoliščinah obravnavane zadeve, v katerih nogometni agenti delujejo v regulativnem okviru, kot je FFAR, se zdi razumno pričakovati, da bo regulativni organ, ki je določil navedeni okvir, obdeloval njihove podatke. Zlasti velja, da učinkovito spremljanje in zagotavljanje skladnosti s strani FIFE ne bi bilo izvedljivo brez dostopa do upoštevnih informacij glede nogometnih agentov in njihovih storitev.
185. Vendar se lahko tudi v tem okviru postavijo vprašanja, ali lahko nogometni agenti razumno pričakujejo, da bodo vsi navedeni podatki ali njihovi določeni vidiki razkriti drugim osebam, ne le organu, ki ureja področje nogometa. Ni namreč jasno, kako razkritje podatkov o nogometnih agentih klubom, igralcem in drugim nogometnim agentom prispeva k legitimnemu interesu, za uresničevanje katerega
FIFA obdeluje navedene podatke – torej k izvrševanju njenih regulativnih pristojnosti v smislu uresničevanja ciljev iz FFAR.
186. Nogometni agenti delujejo na zelo konkurenčnem trgu, na katerem so informacije o njihovih strankah in pogodbenih dogovorih dragoceni poslovni podatki. Če bi take informacije postale dostopne konkurentom (drugim nogometnim agentom) ali potencialnim strankam (igralcem in klubom), bi to lahko na eni strani vplivalo na konkurenčno strukturo trga, na drugi strani pa nogometnim agentom povzročilo veliko finančno škodo.
187. Kot je navedeno v točki 171 zgoraj, bi lahko razkritje gospodarskih in finančnih podatkov nogometnih agentov konkurentom spodbujalo nedovoljeno dogovarjanje na trgu. Lahko bi spodbujalo tudi nelojalno konkurenco, saj bi konkurentom omogočalo poseganje v prihodnja pogajanja. Poleg tega bi lahko spodkopavalo zaupanje v razmerje med nogometnim agentom in stranko, saj bi ju lahko tveganje razkritja občutljivih pogodbenih in finančnih informacij odvračalo od odkritih pogajanj, s čimer bi se nazadnje spodkopalo tudi zaupanje v regulativni okvir. V kolikor FIFA regulativno posega v delovanje nogometnih agentov, bi morali ti imeti določena zagotovila, da bo navedeni organ upošteval njihove legitimne interese, ki se nanašajo na zasebnost in zaupnost. Pravni okvir se ne more osredotočati izključno na interese klubov in igralcev, ne glede na to, kako zelo legitimni so lahko.
188. Daljnosežna obveznost predložitve podatkov in možnost, da do teh podatkov dostopajo tretje osebe, torej lahko posega ne le v pravico nogometnih agentov do spoštovanja zasebnega življenja in v pravico do varstva osebnih podatkov (člena 7 in 8 Listine), ampak potencialno tudi v njihovo svobodo gospodarske pobude (člen 16 Listine).
189. Na podlagi navedenega torej ni mogoče izključiti, da obdelava osebnih podatkov, na katero se nanaša postopek v glavni stvari, morda, vsaj deloma, ni upravičena kot potrebna za uresničevanje legitimnih interesov v smislu člena 6(1)(f) SUVP, zlasti v kolikor se nekatere gospodarske in finančne informacije dajo na voljo tudi drugim osebam, ne le FIFI in njenim organom.
190. Glede na navedeno bi bilo treba na četrti del predloženega vprašanja odgovoriti tako, da so pravila, ki jih sprejmejo športna združenja in ki se nanašajo na predložitev osebnih podatkov fizičnih oseb ter njihovo razkritje tretjim osebam, v skladu s členom 6(1) SUVP, zlasti če so navedena pravila (i) resnično namenjena uresničevanju interesa, ki je vreden zaščite, (ii) omejena na tisto, kar je nujno potrebno v ta namen, ter (iii) posameznikom, na katere se nanašajo osebni podatki, ne nalagajo neznosnega bremena glede njihove pravice do zasebnosti in njihovih finančnih interesov.
V.      Predlog
191. Predlagam torej, naj Sodišče na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Landgericht Mainz (deželno sodišče v Mainzu, Nemčija), odgovori tako, da pravila, ki jih izdajo športna združenja in ki se nanašajo na dejavnosti nogometnih agentov, niso v nasprotju
–        s členom 101 PDEU, če je mogoče znatne protikonkurenčne učinke navedenih pravil upravičiti na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, oziroma na podlagi izjeme iz člena 101(3) PDEU;
–        s členom 102 PDEU, če navedena pravila resnično uresničujejo legitimni cilj, so potrebna za dosego takega cilja in sorazmerna z njim oziroma če je nastale protikonkurenčne učinke mogoče izničiti ali celo preseči s povečanjem učinkovitosti na zadevnih trgih, ki koristi tudi potrošnikom;
–        s členom 56 PDEU, če so navedena pravila, kadar omejujejo svobodo opravljanja storitev, utemeljena z legitimnim ciljem v javnem interesu, ki ni zgolj gospodarske narave, ter so v skladu z načelom sorazmernosti, kar pomeni, da so primerna za doseganje navedenega cilja in ne presegajo, kar je v ta namen potrebno; ter
–        s členom 6 Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov), če so navedena pravila, ki se nanašajo na predložitev osebnih podatkov fizičnih oseb in njihovo razkritje tretjim osebam, resnično namenjena uresničevanju interesov, ki jih je vredno zaščititi, se nanašajo le na podatke, ki so v ta namen nujno potrebni, in posameznikom, na katere se nanašajo osebni podatki, ne nalagajo neznosnega bremena glede njihove pravice do zasebnosti in njihovih finančnih interesov.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Sodba z dne 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisija (C-124/21 P, EU:C:2023:1012; v nadaljevanju: sodba v zadevi ISU).
3      Sodba z dne 21. decembra 2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011; v nadaljevanju: sodba v zadevi Superleague).
4      Sodba z dne 21. decembra 2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010; v nadaljevanju: sodba v zadevi Royal Antwerp).
5      Sodba z dne 4. oktobra 2024, FIFA (C-650/22, EU:C:2024:824; v nadaljevanju: sodba v zadevi FIFA).
6      C-428/23 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi ROGON).
7      EU:C:2025:…. C-133/24 (v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi CD Tondela).
8      UL 2016, L 119, str. 1, ter popravek v UL 2018, L 127, str. 2.
9      Kot je upoštevno in kot se uporabljajo skupaj z drugimi pravili FIFE, na primer s členom 18b FIFA Regulations on the Status and Transfer of Players (pravila FIFE o statusu in prestopih igralcev, v nadaljevanju: FIFA RSTP), členom 7 FIFA Regulations on Working with Intermediaries (pravila FIFE o delu s posredniki), členi 8, 14, 57 in 58 FIFA Statutes 2021 (statut FIFE iz leta 2021), členi 5, 49 in 53 FIFA Code of Conduct 2019 (kodeks ravnanja FIFE iz leta 2019), ter členoma 4 in 82 FIFA Code of Ethics 2020 (etični kodeks FIFE iz leta 2020).
10      Glej sodbo v zadevi Superleague, točka 83 in navedena sodna praksa.
11      Prav tam, točke od 85 do 87 in navedena sodna praksa.
12      Prav tam, točka 84.
13      Sodba z dne 12. decembra 1974, Walrave in Koch (36/74, EU:C:1974:140, točka 8; v nadaljevanju: sodba v zadevi Walrave). Pozneje je bila med drugim potrjena v sodbah z dne 15. decembra 1995, Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, točka 76; v nadaljevanju: sodba v zadevi Bosman), in z dne 11. aprila 2000, Deliège (C-51/96 in C-191/97, EU:C:2000:199, točka 43; v nadaljevanju: sodba v zadevi Dèliege).
14      Glej z nadaljnjimi sklici Parrish, R. in Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, T.M.C. Asser Press, 2008, in Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law“, The International Sports Law Journal, zvezek 23, 2023, str. 414.
15      Glej na primer sodbo v zadevi Walrave, točka 9, ter sodbe z dne 14. julija 1976, Donà (13/76, EU:C:1976:115, točka 15); z dne 8. maja 2003, Deutscher Handballbund (C-438/00, EU:C:2003:255, točke od 54 do 56), in z dne 18. julija 2006, Meca-Medina in Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492, točka 26; v nadaljevanju: sodba v zadevi Meca-Medina). v strokovni literaturi glej tudi Ibáñez Colomo, P., „Competition law and sports governance: Disentangling a complex relationship“, World Competition, zvezek 45, izdaja 3, 2022, str. od 331 do 334.
16      Glej med drugim sodbo z dne 13. junija 2019, TopFit in Biffi (C-22/18, EU:C:2019:497, točki 49 in 53; v nadaljevanju: sodba v zadevi TopFit), in sodbo v zadevi FIFA, točka 79.
17      Glej v tem smislu sodbo z dne 19. februarja 2002, Wouters in drugi (C-309/99, EU:C:2002:98, točka 57 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba v zadevi Wouters). Glej tudi splošneje sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura v zadevi FENIN/Komisija (C-205/03 P, EU:C:2005:666, točka 15 in navedena sodna praksa).
18      Glej na primer sodbi z dne 1. julija 2008, MOTOE (C-49/07, EU:C:2008:376, točka 24; v nadaljevanju: sodba v zadevi MOTOE), in z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, EU:C:2024:49, točka 61 in navedena sodna praksa).
19      Glej med drugim sodbo z dne 11. junija 2020, Komisija in Slovaška republika/Dôvera zdravotná poist'ovňa (C-262/18 P in C-271/18 P, EU:C:2020:450, točke od 26 do 52 in navedena sodna praksa).
20      Glej zlasti sodbo z dne 21. septembra 1999, Albany (C-67/96, EU:C:1999:430, točki 59 in 60). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Albany (C-67/96, EU:C:1999:28, točka 182), in generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi FNV Kunsten Informatie en Media (C-413/13, EU:C:2014:2215, točke od 31 do 35).
21      Glej na primer sodbi z dne 5. oktobra 1988, Steymann (196/87, EU:C:1988:475, točka 9), in z dne 31. maja 1989, Bettray (344/87, EU:C:1989:226, točke od 17 do 20).
22      Glej med številnimi sodbe z dne 7. marca 1990, Krantz (C-69/88, EU:C:1990:97, točka 11); z dne 16. decembra 1992, B & Q (C-169/91, EU:C:1992:519, točka 15); z dne 14. julija 1994, Peralta (C-379/92, EU:C:1994:296, točka 24), in z dne 26. maja 2005, Burmanjer in drugi (C-20/03, EU:C:2005:307, točka 31).
23      Glej moje sklepne predloge v zadevi Fastweb in drugi (Interval za obračun) (C-468/20, EU:C:2022:996, točka 50).
24      Glej nedavno v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp in KIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, točka 28 in točke od 32 do 34), ter sodbo v zadevi ISU, točka 109. Glej tudi sodbo z dne 13. decembra 2012, Expedia (C-226/11, EU:C:2012:795, točki 16 in 17).
25      Glej na primer sodbo z dne 12. septembra 2000, Pavlov in drugi (od C-180/98 do C-184/98, EU:C:2000:428, točke od 90 do 97).
26      V zvezi s tem glej Report from the Commission to the European Council with a view to safeguarding current sports structures and maintaining the social function of sport within the Community framework (poročilo Komisije Evropskemu svetu s ciljem zaščite trenutne strukture športa in ohranjanja družbene funkcije športa v okviru Skupnosti) z dne 10. decembra 1999; imenovano tudi: Helsinško poročilo o športu) (COM(1999) 644 final), točka 4.2.1.1.
27      Prav tako kot lahko ima upravičenost do igranja v državni reprezentanci in/ali izbor vanjo določen vpliv na kariero igralca, s tem pa tudi na javno podobo njegovega nogometnega kluba.
28      Glej na primer argument iz sodbe z dne 23. novembra 1989, B & Q (C-145/88, EU:C:1989:593, točka 7).
29      Glej mutatis mutandis sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Mickelsson in Roos (C-142/05, EU:C:2006:782, točka 45).
30      Glej, podobno, sodbo v zadevi Deliège, točke od 64 do 66, v kateri se Sodišče sklicuje na pravila športnih združenj, ki „neizogibno pomenijo omejitev števila udeležencev na tekmovanju“, vendar je navedeni učinek „bistveni del mednarodnega športnega dogodka na visoki ravni, pri katerem je nujno treba sprejeti določena pravila oziroma merila glede selekcije“. Moj poudarek.
31      Glej na primer sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Tesaura v zadevi Hünermund in drugi (C-292/92, EU:C:1993:863, točki 1 in 28), ter generalnega pravobranilca A. Tizzana v zadevi CaixaBank France (C-442/02, EU:C:2004:187, točka 63).
32      Glej člena 120 in 199 PDEU ter Protokol (št. 27) o notranjem trgu in konkurenci. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca C. Ch. Gulmanna v zadevi Schindler (C-275/92, EU:C:1993:944, točka 123), in generalnega pravobranilca M. Szpunarja v združenih zadevah X in Visser (C-360/15 in C-31/16, EU:C:2017:397, točka 1).
33      Glej zlasti člen 3(1) in (3) PEU. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi AC-Treuhand/Komisija (C-194/14 P, EU:C:2015:350, točka 45).
34      Glej v tem smislu sodbi v zadevi Deliège, točki 67 in 68, ter v zadevi TopFit, točka 60.
35      O pojmu lex sportiva glej na primer Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart Publishing, 2010, str. od 20 do 23, ter Parrish, R., „Lex Sportiva and EU sports law“, European Law Review, zvezek 37, izdaja 6, 2012, str. 716.
36      Glej na primer člen 4 revidirane Evropske listine o športu, ki jo je leta 2022 sprejel Svet Evrope: „Organizacije s področja športa v celoti uživajo svobodo združevanja iz Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [v nadaljevanju: EKČP]. Samostojno sprejemajo odločitve in demokratično izbirajo svoje voditelje, v skladu z načeli dobrega upravljanja.“
37      Kot je ugotovilo Sodišče, je člen 12(1) Listine, ki ustreza členu 11(1) EKČP, „eden od bistvenih temeljev demokratične in pluralistične družbe, ker državljanom omogoča, da skupno delujejo na področjih skupnega interesa in s tem prispevajo k dobremu delovanju javnega življenja“. Ta pravica ne vključuje samo možnosti ustanovitve ali razpustitve združenja, ampak tudi možnost, da združenje deluje, kar med drugim pomeni, da lahko opravlja svoje dejavnosti in deluje brez neupravičenega poseganja države. Glej, s sklici na upoštevno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, sodbo z dne 18. junija 2020, Komisija/Madžarska (Preglednost združenj) (C-78/18, EU:C:2020:476, točke od 110 do 113).
38      Glej na primer sodbo z dne 5. aprila 1984, van de Haar in Kaveka De Meern (177/82 in 178/82, EU:C:1984:144, točki 11 in 12).
39      Za primerjavo glej na primer sodbo z dne 19. februarja 2002, Arduino (C-35/99, EU:C:2002:97, točka 43).
40      O tej temi glej tudi nekatere dodatne razmisleke v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi FIFA (C-650/22, EU:C:2024:375, točke od 31 do 34).
41      Glej sodbo v zadevi Superleague, točke od 95 do 106 in navedena sodna praksa.
42      Glej moje sklepne predloge v zadevi KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:522, točki 104 in 105 in navedena sodna praksa).
43      V zvezi s tem izrazom v pravni strokovni literaturi glej na primer Tridimas, T., „Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction“, International Journal of Constitutional Law, zvezek 9, izdaja 3-4, 2011, str. 737 do 756.
44      Glej v tem smislu sodbo z dne 26. januarja 2005, Piau/Komisija (T-193/02, EU:T:2005:22, točka 73; v nadaljevanju: sodba v zadevi Piau).
45      Glej med drugim sodbi v zadevi Piau, točke od 69 do 75, in v zadevi FIFA, točke od 117 do 120. Glej tudi zgoraj, točka 16 teh sklepnih predlogov.
46      Glej v tem smislu sodbo v zadevi FIFA, točki 122 in 123 ter navedena sodna praksa.
47      Glej sodbi z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, EU:C:2024:49, točke od 97 do 105), in z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točke od 21 do 35 in od 42 do 54).
48      S pojmom „sporazumi“ mislim na vse oblike ravnanja, na katere se nanaša člen 101 PDEU: „sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja“.
49      Sodbe z dne 15. decembra 1994, DLG (C-250/92, EU:C:1994:413); z dne 2. aprila 2020, Budapest Bank in drugi (C-228/18, EU:C:2020:265), in z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas (C-211/22, EU:C:2023:529).
50      Glej v tem smislu točki 41 in 42 mojih sklepnih predlogov v zadevi CD Tondela.
51      V zvezi z navedenimi sporazumi glej med drugim sodbi z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi (C-128/21, EU:C:2024:49, točka 91 ter navedena sodna praksa), in z dne 25. januarja 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, točke od 50 do 53).
52      Gledano zgolj z vidika dobrobiti potrošnika se pravila o najvišjih možnih cenah na nabavnih trgih lahko štejejo celo za koristna, saj lahko konkurenca glede ponujanja proizvodov ali storitev pod najvišjo možno ceno znižuje skupne stroške proizvoda ali storitve, ki se ponuja na prodajnem trgu. V obravnavani zadevi to pomeni, da bi z nižjim plačilom nogometnim agentom nogometni klubi lahko hipotetično namenili več sredstev drugim področjem in prihranili, od česar bi delno imeli koristi tudi potrošniki (na primer z znižanjem cen vstopnic za ogled tekem). V zvezi s tem naj navedem, da je Komisija v svojem sporočilu Report on competition in professional services (poročilo o konkurenci v sektorju svobodnih poklicev, COM/2004/83 final) navedla: (i) „določanje fiksnih cen in minimalnih cen sta regulativna instrumenta, za katera je verjetno, da bosta imela najbolj škodljive učinke na konkurenco, s čimer bi se odpravile oziroma resno zmanjšale koristi konkurenčnih trgov za potrošnike“ (točka 31); ter (ii) „možno je, da bi določanje najvišjih cen lahko ščitilo potrošnike pred prekomernim zaračunavanjem na trgih z visokimi ovirami za vstop in pomanjkanjem učinkovite konkurence. Vendar se zdi, da za večino poklicev v Uniji to ne velja“ (točka 35). Moj poudarek.
53      Glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2019, Komisija/Nemčija (C-377/17, EU:C:2019:562, točke 77, 80 in 94), in sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mazáka v zadevi Komisija/Italija (C-565/08, EU:C:2010:403, točka 34).
54      Zlasti zanimiva se mi zdi v zvezi s tem sodna praksa sodišč ZDA. V zadevi State Oil Co. proti Khan (522 U.S. 3, 1997) je Supreme Court of the United States (vrhovno sodišče ZDA) na primer spremenilo predhodni precedens in v bistvu ugotovilo, da se določanje najvišjih cen ne bi smelo šteti za nezakonito samo po sebi, ampak bi ga bilo treba „razumno“ presojati, kar pomeni analizo dejanskih učinkov takih praks na konkurenco v okoliščinah določenega trga. Poleg tega je United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (pritožbeno sodišče ZDA za deveto okrožje) v zadevi NCAA proti Alston in drugim (375, F. Supp.3d 1058, District Court, 2019) presojalo o omejitvah plačil, ki jih je za športnike študente uvedla National Collegiate Athletic Association (nacionalno športno združenje na področju kolidžev) in ki so jih morale upoštevati šole, članice navedenega združenja. Z navedenimi pravili so bile določene cene na nakupni strani trga dela, s čimer se je plačilo nekaterih športnikov študentov znižalo pod znesek, ki bi ga dobili na prostem trgu. Kljub temu je navedeno sodišče omejitve razumno presojalo, med drugim na podlagi trditve, da je na upoštevnem trgu potrebna določena mera sodelovanja. Sodbo okrožnega sodišča je potrdilo Supreme Court of the United States (vrhovno sodišče ZDA) z mnenjem z dne 21. junija 2021 (141 S. Ct. 2141 (2021)). V zvezi s tem mnenjem glej moje sklepne predloge v zadevi ROGON, opomba 61.
55      Glej z nadaljnjimi sklici Easterbrook, F.H., „Maximum price fixing“, The University of Chicago Law Review, zv. 48(4), 1981, str. od 886 do 910; ter Whish, R. in Bailey, D., „Horizontal guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions – Final report“, ki ga je leta 2022 objavila Evropska komisija.
56      V členu 101(1)(a) in (c) PDEU so kot primer prepovedane vrste sporazumov navedeni tisti, ki „neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja“, ter tisti, ki „določajo razdelitev trgov in virov nabave“. Zlorabe na podlagi člena 102 PDEU pa zlasti vključujejo „neposredno ali posredno določanje nepoštenih nakupnih ali prodajnih cen ali drugih nepoštenih pogojev poslovanja“. Moj poudarek.
57      Glej na primer sodbi z dne 4. junija 2009, T-Mobile Netherlands in drugi (C-8/08, EU:C:2009:343, točka 37), in z dne 7. novembra 2019, Campine in Campine Recycling/Komisija (T-240/17, EU:T:2019:778, točka 297).
58      Glej, če navedem le en primer, Supreme Court of the United States (vrhovno sodišče ZDA), Mandeville Island Farms, Inc. proti American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948).
59      Glej OECD, „Purchasing power and buyers' cartels“, OECD competition policy roundtable background note, Pariz, 2022, str. 6 in 7.
60      Prav tam. Glej tudi OECD, Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions, Pariz, 20. junij 2022; in Khemani, R.S., United Nations Conference on Trade and Development (konferenca Združenih narodov o trgovini in razvoju), Application of competition law: Exemptions and exceptions, 2002, str. 29.
61      V zvezi s tem naj mimogrede omenim, da so sodišča ZDA na splošno presodila, da se športne lige ne štejejo za „kartele“. Vendar pa so mnenja v strokovni literaturi iz ZDA deljena glede najprimernejšega načina, kako na podlagi konkurenčnega prava obravnavati ravnanja športnih združenj. Za primerjavo glej, s sklici na sodno prakso in strokovno literaturo, Roberts, G.R., „The antitrust status of sports leagues revisited“, Tulane Law Review, zvezek 64, izdaja 1, 1989, str. 117; Ross, S.F. in Szymanski, S., „Antitrust and inefficient joint ventures: Why sports leagues should look more like McDonald’s and less like the United Nations“, Marquette Sports Law Review, zvezek 16, izdaja 2, 2006, str. 213; in Dabscheck, B., „The sporting cartel in history“, Sport in History, zvezek 28, izdaja 2, 2008, str. 329.
62      Sporočilo Komisije – Smernice o uporabi člena 101 [PDEU] za sporazume o horizontalnem sodelovanju (UL 2023, C 259, str. 1), točke od 278 do 304.
63      Glej sodbo z dne 15. decembra 1994, DLG (C-250/92, EU:C:1994:413, točke od 28 do 45).
64      Glej moje sklepne predloge v zadevi CD Tondela, točke od 43 do 45.
65      Prav tam, točki 29 in 38.
66      Glej v zvezi s tem člen 1(2)(b) FFAR.
67      Naj ob tem dodam, da če in v kolikor je namen takih pravil zagotoviti, da nogometni agenti delujejo v interesu svojih strank in da se prepreči nasprotje interesov, so taka pravila lahko upravičena na podlagi sodne prakse, ki temelji na sodbi v zadevi Meca-Medina, oziroma so izvzeta na podlagi člena 101(3) PDEU. Glej več v nadaljevanju.
68      Glej točke od 56 do 74 navedenih sklepnih predlogov.
69      Glej sodbo v zadevi FIFA, točke od 100 do 102 in navedena sodna praksa.
70      Glej v zvezi s tem točko 171 v nadaljevanju.
71      Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v zadevi ROGON, točke od 35 do 37.
72      Glej med drugim sodbo v zadevi FIFA, točki 154 in 155 ter navedena sodna praksa.
73      V zvezi s tem na splošno glej Monti, G., „Article 81 EC and public policy“, Common Market Law Review, zvezek 39, izdaja 5, 2002, str. 1057.
74      Glej v tem smislu sodbo v zadevi FIFA, točka 153 in navedena sodna praksa.
75      Glej v tem smislu Communication from the Commission – Notice – Guidelines on the application of Article 81(3) [EC] (Sporočilo Komisije – Obvestilo – Smernice glede uporabe člena 81(3) [ES] ; UL 2004, C 101, str. 97; v nadaljevanju: smernice iz leta 2004), točke od 102 do 104.
76      Glej obširno o tem Brook, O., „Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities“, Common Market Law Review, zvezek 56, izdaja 1, 2019, str. od 121 do 156.
77      Glej na primer sodbo v zadevi Superleague, točki 237 in 238.
78      Glej sodbo v zadevi Royal Antwerp, točka 120 in navedena sodna praksa.
79      Glej na primer točki 341 in 559 smernic, navedenih v opombi 62 zgoraj, in točko 56 smernic iz leta 2004.
80      Moj poudarek.
81      Glej zlasti člen 36 ter člene 45(3), 52(1) in 65(1) PDEU.
82      Najbrž mi v zvezi s tem ni treba posebej opozarjati na ustaljeno sodno prakso glede „obveznih zahtev“ ali „nujnih razlogov“ v javnem interesu, s katerimi je mogoče upravičiti omejitve pravil o prostem pretoku oziroma gibanju, ki temelji na prelomni sodbi v zadevi Cassis de Dijon: sodba z dne 20. februarja 1979, Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, točka 8).
83      Glej sodbo v zadevi FIFA, točka 83.
84      Glej v tem smislu na primer sodbo z dne 12. maja 2022, Servizio Elettrico Nazionale in drugi (C-377/20, EU:C:2022:379, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba v zadevi SEN).
85      Glej primer iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi FIFA (C-650/22, EU:C:2024:375, točka 35).
86      Glej zlasti sodbo z dne 25. oktobra 1977, Metro SB-Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, točka 21; moj poudarek). V strokovni literaturi glej med drugim Lugard, P. in Hancher, L. „Honey, I shrunk the article!  A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty“, European Competition Law Review, zvezek 25, izdaja 7, 2004, str. 410; in Bourgeois, J._H._J. in Bocken, J., „Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction“, Legal Issues of Economic Integration, zvezek 32, izdaja 2, 2005, str. 111 do 121.
87      Treba je priznati, da v zadnjih letih ni bilo izdanih veliko sodb, ki bi se nanašale na člen 101(3) PDEU. Zdi se mi, da sta v zvezi s tem ključni sodbi z dne 6. oktobra 2009, GlaxoSmithKline Services in drugi/Komisija in drugi (C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P in C-519/06 P, EU:C:2009:610; v nadaljevanju: sodba v zadevi GlaxoSmithKline), in z dne 11. septembra 2014, MasterCard in drugi/Komisija (C-382/12 P, EU:C:2014:2201; v nadaljevanju: sodba v zadevi MasterCard).
88      Na področju nogometa, kjer je zagotavljanje različnih storitev medsebojno povezano, je pri presoji koristi treba upoštevati splošni sistem, katerega del so tudi obravnavana pravila, vključno z, če je ustrezno, vsemi objektivnimi prednostmi, ki iz njih izhajajo, in to ne samo na trgu, glede katerega je bila ugotovljena omejitev (v obravnavani zadevi na trgih, na katerih si konkurirajo nogometni agenti in/ali klubi), ampak tudi na drugih trgih, s katerimi prvi sodelujejo. Glej v zvezi s tem sodbo v zadevi MasterCard, točki 236 in 237.
89      Glej na primer Sporočilo Komisije – Razvijanje evropske razsežnosti v športu z dne 18. januarja 2011 (COM(2011) 12 final, točka 4.1).
90      Glej na primer Urad Združenih narodov za droge in kriminal, Global report on corruption in sport, 2022 (na voljo na spletu), str. 3.
91      Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi ROGON, točka 49.
92      Glej zlasti sodbo z dne 23. novembra 2006, Asnef-Equifax in Administración del Estado (C-238/05, EU:C:2006:734, točke od 64 do 71).
93      Točka 195 navedene sodbe. Glej tudi sodbe v zadevi GlaxoSmithKline, točka 92, v zadevi Royal Antwerp, točki 121 in 122, in v zadevi FIFA, točka 154.
94      Glej v tem smislu sodbo v zadevi MasterCard, točka 241.
95      Glej po analogiji sodbo v zadevi Superleague, točke od 144 do 146. Glej tudi sodbo v zadevi Piau, točka 92.
96      Glej v tem smislu sodbe v zadevah ISU, točke od 133 do 139, v zadevi Superleague, točke od 146 do 152, in v zadevi FIFA, točka 111.
97      Glej na splošno Evropska komisija, Report on competition in professional services (poročilo o konkurenci v sektorju svobodnih poklicev) iz opombe 52 zgoraj, zlasti str. 9 in 10; Sporočilo Komisije: Svobodni poklici – (Možnost) Prostor za nadaljnje reforme – Nadaljevanje Poročila o konkurenci v sektorju svobodnih poklicev (COM(2005) 405 final), zlasti točke od 10 do 13 in 33, ter OECD, „Competition and regulation in professions and occupations – OECD roundtables on competition policy papers, 2024, zlasti str. 6, 13, 14, 29, 31 in 47.
98      Glej dokumente, navedene v predhodnih opombah. Glej tudi – v drugih jurisdikcijah – Canadian Competition Bureau, Self-regulated professions, balancing competition and regulation, poročilo, 11. december 2007, in Australian Competition and Consumer Commission, Regulation, competition and the professions, 13. julij 2001. Oboje je na voljo na spletu.
99      Kot je navedeno v opombah 52 in 97 zgoraj, točke od 49 do 53.
100      Glej na primer sodbo z dne 28. februarja 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C-1/12, EU:C:2013:127, točke 68, 69 in 82; v nadaljevanju: sodba v zadevi OTOC).
101      Glej v tem smislu sodbe v zadevi MOTOE, točki 51 in 52, v zadevi OTOC, točke 62 in od 88 do 92, v zadevi ISU, točke od 144 do 146, in v zadevi Superleague, točka 176. Glej tudi sklep z dne 23. februarja 2006, Piau/Komisija (C-171/05 P, EU:C:2006:149, točka 38).
102      Glede tega je morda zanimivo dodati, da iz nekaterih poročil, ki jih je v preteklih letih naročila Komisija, izhaja, da bi sistem podeljevanja licenc lahko bil potreben za zagotavljanje dobrega upravljanja na področju storitev nogometnih agentov. Glej na primer „Study on sports agents in the European Union“, november 2009, str. 7 in od 84 do 91 ter od 107 do 132, ter Parrish, R., in drugi, „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report“, 2019, str. od 56 do 70 (v nadaljevanju: poročilo Parrish). Poleg tega je Evropski parlament v svoji resoluciji z dne 17. junija 2010 o zastopnikih igralcev v športu (2011/C 236 E/14) izrazil mnenje, da je treba vzpostaviti sistem podeljevanja licenc zastopnikom v nogometu.
103      Glej točke od 100 do 104 sodbe v zadevi Piau. V postopku pritožbe glej sklep z dne 23. februarja 2006, Piau/Komisija (C-171/05 P, EU:C:2006:149, točka 38).
104      Če na primer obravnavana pravila ne bi veljala, bi lahko nogometni agenti strankam predlagali uporabo nižje provizije pro quota, če bi lahko zastopali več kot eno stranko v transakciji.
105      Glej v zvezi s tem poročilo Parrish, str. od 78 do 84.
106      Glej v zvezi s tem in s sklici na sodno prakso moje sklepne predloge v zadevi CD Tondela, točki 58 in 79.
107      Za ustaljena načela v zvezi s tem glej med drugim sodbo z dne 12. januarja 2023, HSBC Holdings in drugi/Komisija (C-883/19 P, EU:C:2023:11, točki 113 in 114 ter navedena sodna praksa).
108      Točki 112 in 113 sodbe v zadevi Superleague.
109      Prav tam, točka 117.
110      Glej na primer sodbo v zadevi Superleague, točka 129, in novejšo sodbo z dne 25. februarja 2025, Alphabet in drugi (C-233/23, EU:C:2025:110, točka 54 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba v zadevi Alphabet).
111      Glej na primer sodbo z dne 19. aprila 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C-525/16, EU:C:2018:270, točka 24 in navedena sodna praksa).
112      Glej na primer sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra - Latvijas Autoru apvienība (C-177/16, EU:C:2017:286, točke od 36 do 54; v nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi AKKA-LAA).
113      Prav tam, točki 3 in 4. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Pitruzzelle v zadevi SABAM (C-372/19, EU:C:2020:598, točke od 23 do 25).
114      Glej v tem smislu sodbe z dne 14. februarja 1978, United Brands in United Brands Continentaal/Komisija (27/76, EU:C:1978:22); z dne 14. septembra 2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (C-177/16, EU:C:2017:689, točka 35; v nadaljevanju: sodba v zadevi AKKA-LAA), in z dne 25. novembra 2020, SABAM (C-372/19, EU:C:2020:959, točka 28; v nadaljevanju: sodba v zadevi SABAM).
115      Glej v tem smislu točke od 56 do 58 sodbe v zadevi AKKA-LAA.
116      Glej na primer sodbe z dne 30. janurja1974, BRT in Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, točke od 10 do 15); z dne 6. oktobra 1994, Tetra Pak/Komisija (T-83/91, EU:T:1994:246, točka 140), in z dne 22. novembra 2001, AAMS/Komisija (T-139/98, EU:T:2001:272, točka 79).
117      Glej v tem smislu sodbo v zadevi AKKA-LAA, točka 36, sodbo v zadevi SABAM, točka 31, in sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi AKKA-LAA, točka 131.
118      V strokovni literaturi glej, z nadaljnjimi sklici, Lianos, I., Korah, V. in Siciliani, P., Competition Law – Analysis, Cases, & Materials, Oxford University Press, 2019, str. 1228, in O’Donoghue in R., Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, 3. izdaja, Hart Publishing, 2020, str. od 294 do 315.
119      Glej točko 36 sodbe v zadevi Superleague.
120      Glej v zvezi s tem točko 149 sodbe v zadevi Superleague.
121      Glej tudi točko 80 mojih sklepnih predlogov v zadevi CD Tondela.
122      Glej zlasti točke od 124 do 126 in 131 navedene sodbe.
123      Sodba v zadevi SEN, točke od 44 do 48 in od 65 do 77, ter sodbi z dne 19. januarja 2023, Unilever Italia Mkt.  Operations (C-680/20, EU:C:2023:33, točka 39); z dne 10. septembra 2024, Google in Alphabet/Komisija (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726, točke od 165 do 167; v nadaljevanju: sodba v zadevi Google Shopping), in sodba v zadevi Alphabet, točke 37, 38 in od 54 do 58).
124      Glej v tem smislu sodbi v zadevi Superleague, točka 131, in v zadevi Google Shopping, točka 167. Glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah Illumina in Grail/Komisija (C-611/22 P in C-625/22 P, EU:C:2024:264, točka 230).
125      To izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 116 zgoraj. Glej po analogiji tudi sodbo z dne 22. oktobra 2015, AC-Treuhand/Komisija (C-194/14 P, EU:C:2015:717, točke 27 in od 34 do 36).
126      Tudi ta element ni upošteven. Glej v tem smislu sodbi v zadevah MOTOE, točka 27, ter OTOC, točka 56 in navedena sodna praksa.
127      Glej sodbo v zadevi FIFA, točka 118 in navedena sodna praksa.
128      Glej v tem smislu sodbo v zadevi Superleague, točke od 135 do 137 in navedena sodna praksa.
129      Točka 119 navedene sodbe.
130      Glej nedavno sodbo v zadevi Alphabet, točki 70 in 71 ter navedena sodna praksa.
131      Glej med drugim sodbo v zadevi Superleague, točka 247 in navedena sodna praksa.
132      Glej na primer sodbo v zadevi TopFit, točka 39 in navedena sodna praksa.
133      Prav tam, točka 49.
134      Glej sodbo v zadevi Superleague, točki 251 in 252 ter navedena sodna praksa.
135      Glej v tem smislu sodbo v zadevi Royal Antwerp, točka 143.
136      Glej zlasti člen 2 FFAR.
137      Glej člen 3(3) FFAR.
138      Sodba z dne 29. marca 2011, Komisija/Italija (C-565/08, EU:C:2011:188, točke od 47 do 54).
139      Glej po analogiji sodbo z dne 22. decembra 2022, Airbnb Ireland in Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, točke 45, 50 in 51).
140      Glej v tem smislu sodbo v zadevi FIFA, točka 95 in navedena sodna praksa.
141      Sodba z dne 9. januarja 2025, Mousse (C-394/23, EU:C:2025:2, točka 45 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: sodba v zadevi Mousse).
142      Prav tam, točka 51 in navedena sodna praksa.
143      Prav tam, točki 46 in 47 ter navedena sodna praksa. Glej tudi uvodno izjavo 47 SUVP.
144      Glej zlasti člen 15(1) PDEU, ki določa, da „[i]nstitucije, organi, uradi in agencije Unije zaradi spodbujanja dobrega upravljanja in zagotovitve sodelovanja civilne družbe pri svojem delu kar najbolj upoštevajo načelo javnosti delovanja“ (moj poudarek). Glej tudi člen 15(2) in (3) PDEU in člen 11, od (1) do (3), PEU.
145      Moj poudarek.
146      Sodba z dne 4. oktobra 2024, Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond (C-621/22, EU:C:2024:858, točka 42 in navedena sodna praksa).
147      Prav tam, točka 43 in navedena sodna praksa.
148      Pri tem naj mimogrede navedem, da iz poročila FIFE o nogometnih agentih iz leta 2024 (Football Agents Report 2024) izhaja, da je na dan 5. december 2024 imelo licenco za nogometnega agenta skupno 7558 posameznikov. To pomeni, da bi se podatki obdelovali v precej velikem obsegu, kar bi ustrezalo pojmu „obsežno“ iz uvodne izjave 91 SUVP, ki se nanaša na obdelavo „precejšnje količine“ osebnih podatkov, ki bi lahko vplivali na veliko število posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki. Navedena opredelitev kategorije ima določene posledice na podlagi določb SUVP.
149      Sodba v zadevi Mousse, točka 50 in navedena sodna praksa.
150      Glej zlasti sodbo z dne 4. julija 2023, Meta Platforms in drugi (Splošni pogoji uporabe družbenega omrežja) (C-252/21, EU:C:2023:537, točka 116).