61999CJ0324_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-324/99,
katere predmet je predlog Bundesverwaltungsgericht (Nemčija), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v postopku v glavni stvari, ki poteka med
DaimlerChrysler AG
in
Land Baden-Württemberg,
sprejme predhodno odločbo o razlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 259/93 z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje (UL L 30, str. 1),
SODIŠČE,
v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, N. Colneric, predsednica senata, C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (poročevalec), L. Sevón, M. Wathelet, R. Schintgen, V. Skouris, J. N. Cunha Rodrigues in C. W. A. Timmermans, sodniki,
generalni pravobranilec: P. Léger,
sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
– za DaimlerChrysler AG L. Giesberts, odvetnik,
– za Land Baden-Württemberg C. Weidemann, odvetnik,
– za nemško vlado W.-D. Plessing in B. Muttelsee-Schön, zastopnika,
– za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
– za nizozemsko vlado M. A. Fierstra, zastopnik,
– za avstrijsko vlado C. Stix-Hackl, zastopnica,
– za vlado Združenega kraljestva J. E. Collins, zastopnik, skupaj z D. Wyattom, QC,
– za Komisijo Evropskih skupnosti G. zur Hausen, zastopnik,
na podlagi poročila za obravnavo,
po predstavitvi ustnih stališč DaimlerChrysler AG, Land Baden-Württemberg, vlade Združenega kraljestva in Komisije na obravnavi 27. marca 2001,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. septembra 2001,
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. S sodbo z dne 24. junija 1999, ki jo je Sodišče prejelo 30. avgusta 1999, je Bundeswalutngsgericht postavilo na podlagi člena 234 ES štiri vprašanja za predhodno odločanje o razlagi Uredbe (EGS) Sveta št. 259/93, z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje (UL L 30, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
2. Ta vprašanja so se pojavila v okviru spora med DaimlerChrysler AG (v nadaljevanju: DaimerChrysler) in Land Baden-Württemberg v zadevi glede zakonitosti dekreta Vlade in ministra za okolje in promet te dežele, ki določa obveznost, da se pooblaščenemu organu predložijo nekateri odpadki za odstranjevanje.
Pravni okvir
Ureditev Skupnosti
3. Direktiva Sveta št. 75/442/EGS, z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str. 39), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta št. 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32, v nadaljevanju: Direktiva), ima namen uskladiti nacionalne zakonodaje v zvezi z odstranjevanjem odpadkov.
4. Členi 3, 4 in 5 Direktive določajo naslednje cilje: najprej, preprečevanje, zmanjševanje, oceno in uporabo odpadkov; nato varovanje zdravja ljudi in okolja pri predelavi odpadkov, namenjenih bodisi za odstranitev ali predelavo, in končno, vzpostavitev na ravni Skupnosti in, če je mogoče, na nacionalni ravni, celovito omrežje obratov za odstranjevanje odpadkov.
5. Tako člen 5 Direktive določa:
„1. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, če je potrebno ali priporočljivo, tudi v sodelovanju z drugimi državami članicami, da vzpostavijo celovito in primerno omrežje obratov za odstranjevanje, pri tem pa upoštevajo najboljšo razpoložljivo tehnologijo brez čezmernih stroškov. Omrežje mora Skupnosti kot celoti omogočiti, da postane samozadostna pri odstranjevanju odpadkov, državam članicam pa, da se temu cilju približujejo posamezno, ob upoštevanju geografskih razmer ali potrebe po specializiranih obratih in napravah za nekatere vrste odpadkov.
2. Omrežje mora tudi omogočiti odstranjevanje odpadkov v enem od najbližjih primernih obratov z uporabo najprimernejših načinov in tehnologij, da bi zagotovili visoko raven varstva okolja in javnega zdravja.“
6. Uredba ureja zlasti nadzorovanje in kontrolo pošiljk odpadkov med državami članicami.
7. Naslov II Uredbe, naslovljen „pošiljke odpadkov med državami članicami“, vsebuje Poglavje A o postopku, ki se uporabi za pošiljke odpadkov za odstranitev.
8. V skladu s členom 4(2)(c) Uredbe, ki je del zgoraj omenjenega poglavja A, lahko pristojni organi namembne države, pristojni organi države odpreme in pristojni organi države tranzita skladno s točkama a) in b) nasprotujejo pošiljkam odpadkov in postavljajo pogoje, ki morajo temeljiti na odstavku 3 te določbe.
9. Člen 4(3)(a)(i) Uredbe določa:
„Države članice lahko za izvajanje načela bližine, načela, da ima predelava prednost, in načela samozadostnosti na ravni Skupnosti in na nacionalnih ravneh skladno z Direktivo 75/442/EGS sprejmejo ukrepe v zvezi s Pogodbo, s katerimi splošno ali deloma prepovejo pošiljke odpadkov ali jim sistematično ugovarjajo. O takih ukrepih je treba takoj uradno obvestiti Komisijo, ki bo obvestila druge države članice.“
Nacionalna ureditev
10. Člen 9(1), prvi stavek, zakona o omejitvi v izvoru in ravnanju z odpadki ter obdelavo kontaminirane lokacije v Land Baden-Württemberg („Landesabfallgesetz“, v nadaljevanju: LAbfG) v različici z dne 15. oktobra 1996 (GBI, str. 617), nazadnje spremenjena s členom 4 zakona z dne 16. julija 1998 (GBI, str. 422), določa, da organi te dežele ustanovijo s povzročitelji in imetniki odpadkov centre za obdelavo odpadkov za odstranitev, ki zahteva poseben nadzor.
11. Člen 9(2), drugi stavek, LAbfG pooblašča vlado dežele, da z upravnim predpisom določi, da morajo povzročitelji in imetniki odpadkov, ki zahtevajo poseben nadzor odstranitve, ponuditi odpadke centrom, odgovornim za obdelavo, ali Agenciji za posebne odpadke, ustanovljeni v skladu s členom 28a(1) tega zakona.
12. V skladu s členom 9(2), tretji stavek, LAbfG, je treba odpadke, ki se ne morejo obdelati v centralni čistilni napravi, poslati v napravo za predelavo odpadkov, ki jo je predlagal povzročitelj ali imetnik odpadkov.
13. Dekret deželne vlade in ministra za okolje in promet Land Baden-Württemberg o ravnanju z določenimi odpadki za odstranitev, ki zahteva poseben nadzor, in o Agenciji za posebne odpadke z dne 12. septembra 1996 (GBI, str. 586), spremenjen z dekretom z dne 26. januarja 1998 (GBI, str. 73, v nadaljevanju: dekret), je bil sprejet na podlagi člena 9(2), drugi stavek, LAbfG.
14. V skladu s členom 1(1) dekreta je operater centralne čistilne naprave za odpadke, ki pri odstranitvi zahtevajo poseben nadzor, družba Sonderabfallentsorgung Baden-Württemberg GmbH (v nadaljevanju: družba SBW), ustanovljena leta 1973 in v večinski lasti Land Baden-Württemberg.
15. V skladu s členom 1(2) dekreta so centralne čistilne naprave za odpadke, namenjene za skladiščenje, posebno odlagališče v Billigheimu (Nemčija), in za odpadke, namenjene za sežig, sežigalnica odpadkov družbe Abfall-Verwertungsgesellschaft mbH (v nadaljevanju: družba AVG), s sedežem v Hamburgu (Nemčija) „v okviru veljavnih obveznosti dostave odpadkov“.
16. Na podlagi člena 3(1), prvi stavek, dekreta morajo povzročitelji in imetniki odpadkov, ki so nastali v Land Baden-Württemberg ali ki se morajo tam obdelati, skladiščiti ali odložiti, za odstranitev, ki zahteva poseben nadzor, ponuditi te odpadke Agenciji za posebne odpadke, ki jih pošlje v čistilno napravo, v skladu z določbami člena 4(1) dekreta. Člen 3(1), drugi stavek, dekreta pa določa izjeme od te obveznosti, zlasti ko gre za nižjo količino odpadkov od določene meje ali ko se odpadki pod določenimi pogoji odstranijo v obratih povzročitelja ali imetnika odpadkov.
17. Člen 4(1) dekreta določa:
„Agencija za posebne odpadke pošlje njej ponujene odpadke družbi SBW Sonerabfallentsorgumg Baden-Württemberg GmbH, da se obdelajo v obratih za obdelavo v skladu s členom 1(2), ko gre za odpadke, ki se lahko obdelajo v teh obratih. Za poseben center za sežig družbe Abfall-Verwertungsgesellschaft mbH iz Hamburga je potrebno spoštovati obveznost dobave 20.000 ton na leto. Odpadke, ki jih dobi, na podlagi prvega stavka, pošlje v obrate za obdelavo.
18. Agencija za posebne odpadke pošlje na podlagi člena 4(3) dekreta odpadke, ki niso poslani enemu izmed centrov iz točke 15 te sodbe, v objekt, ki ji ga priporoči povzročitelj ali pa imetnik odpadkov, če se tam lahko obdeluje te odpadke v skladu z nemško ureditvijo v zvezi z varstvom okolja.
19. Obveznost dostave iz členov 1(2) in 4(1) dekreta glede letnega obsega 20.000 ton, ki se dostavi posebnemu centru za sežig v Hamburgu, izhaja iz Konvencije, sklenjene 5. maja 1994 med SBW in AVG (v nadaljevanju: konvencija).
20. V skladu s preambulo te konvencije, sklenjene za obdobje 15 let, Land Hamburg daje na razpolago Landu Baden-Württemberg del svojih kapacitet za sežig posebnih odpadkov družbe SBW po ceni 12.000 DEM na tono sežganih odpadkov. Odpadki se sežgejo v sežigalnici družbe AVG.
21. Konvencija dovoljuje družbi SBW, da dobavi družbi AVG največ 30.000 ton na leto. Družba SBW se zavezuje, da bo družbi AVG poslala najmanj 20.000 ton na leto in plačala znesek, ki ustreza tej količini, četudi bi dejansko dobavljena količina bila manjša od navedene. Za zagotovitev pokritja morebitne izgube družbe SBW mora Land Baden-Württemberg odobriti garancijo v višini 180 milijonov DEM.
Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
22. DaimlerChrysler je 4. decembra 1996 vložil tožbo pred Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Nemčija), s katero je izpodbijal zakonitost dekreta, in zahteval, da se razglasi za ničnega.
23. DaimlerChrysler meni, da je bil oškodovan zaradi obveznosti, da ponudi posebne odpadke v center za sežig s sedežem v Hamburgu, iz razloga, ker mu to preprečuje, da odpadke iz svojih tovarn v Land Baden-Württemberg sežge po nižjih stroških v tujini, zlasti v Belgiji. Prevoz odpadkov do obrata v Hamburgu na razdalji običajno med 600 do 800 km bi zanj pomenil vsako leto za 2,2 milijona DEM dodatnih stroškov.
24. Svojo tožbo DaimlerChrysler utemeljuje s tem, da je obveznost, predvidena v dekretu, da ponudi odpadke v center za sežig družbe AVG, enaka količinski omejitvi pri izvozu, ki je po členu 34 Pogodbe ES prepovedana (po spremembi postal člen 29 ES), in je v nasprotju z določbami Direktive in Uredbe.
25. Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg je ničnostno tožbo s sklepom z dne 24. novembra 1997 zavrnilo kot neutemeljeno. Bundesverwaltungsgericht je s sklepom z dne 14. maja 1998 na pritožbo DaimlerChrysler dopustilo revizijo.
26. V predložitvenem sklepu zastopa Bundesverwaltungsgericht stališča, da dekret o posebnih odpadkih ne krši nacionalnega prava. Glede združljivosti dekreta s pravom Skupnosti pa ugotavlja, da naj bi uvedba obveznosti za povzročitelja in imetnika odpadkov, da jih ponudi Agenciji za posebne odpadke, predstavljala prepoved izvoza za odpadke, ki je v skladu s členom 4(3)(a)(i) Uredbe.
27. Vendar pa je Bundesverwaltungsgericht zaradi preverjanja drugih aspektov usklajenosti dekreta s pravom Skupnosti prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:
„1) Če obstaja splošni ukrep prepovedi izvoza odpadkov, katerih odstranitev zahteva poseben nadzor, ki je utemeljen z načelom bližine, prednosti ponovne uporabe in samozadostnosti, ali pomeni izraz „v skladu s Pogodbo“ iz člena 4(3)(a)(i) Uredbe Sveta št. 259/93, da je treba preveriti tudi, ali je prepoved izvoza v skladu s primarnim pravom Evropske unije in zlasti s prepovedjo količinskih omejitev v izmenjavi med državami članicami na podlagi člena 28 in naslednjih Pogodbe?
2) Če je odgovor pritrdilen; ali se lahko preizkus skladnosti s pravom Skupnosti nanaša le na zakonodajo ali pa je treba preveriti skladnost s pravom Skupnosti v vsakem posameznem primeru, kjer se nameravan izvoz prepove z uporabo te zakonodaje, če prepoved izvoza zadeva le omejene količine in je predvidena z zakonom? Ali se lahko v tem okviru z zakonsko uvedbo obveznosti, da se ponudi odpadke v čistilno napravo na nacionalnem ozemlju, kateri za odstranitev zahtevajo poseben nadzor, „predpiše“ prepoved izvoza odpadkov za obdobje 15 let, če se je v obdobju, ko je ta obveznost nastala, varnost v obdelavi lahko zagotovila le s sklenitvijo pogodbe z uporabnikom tega centra za isto obdobje?
3) Ali člen 4(3) Uredbe (EGS) št. 259/93 dovoljuje državam članicam, da sprejemajo ureditev, ki skozi obveznost, da se pooblaščenemu centru ponudi odpadke, katerih odstranitev zahteva poseben nadzor, pogojuje pošiljko drugi državi članici s tem, da je načrtovana odstranitev v skladu s kriteriji države odpreme glede varstva okolja?
4) Ali člen 3 in naslednji Uredbe (EGS) št. 259/93 prepovedujejo, da država članica uporabi pred postopkom prijave svoj postopek v zvezi s ponudbo in dodelitvijo odpadkov, ki se uporabi pri nameravanih čezmejnih transportih odpadkov, katerih odstranitev zahteva poseben nadzor?“
28. Uvodoma se ugotovi, kot je pravilno navedla Komisija, da če se v svojih vprašanjih nacionalno sodišče sklicuje na odstranitev odpadkov, ki „zahtevajo poseben nadzor“, Uredba, ko določa v svojem naslovu II, poglavje A, postopek, ki se uporabi za pošiljko odpadkov za odstranitev med državami članicami, ne loči med posebnimi kategorijami glede na naravo zadevnih odpadkov. Zaradi tega se odgovor na ta vprašanja brez razlike uporabi za pošiljko vseh odpadkov za odstranitev, ki jih ureja Uredba, brez upoštevanja dejstva, da gre ali pa ne za odpadke, za katere je potreben poseben nadzor.
Prvo vprašanje
29. Uvodoma se ugotovi, da je po eni strani člen 3(1), prvi stavek, dekreta, na podlagi katerega je nastala obveznost, da se ponudi lokalnemu objektu odpadke, namenjene za odstranitev, bil sprejet na podlagi člena 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, ki dovoljuje državam članicam, da pod določenimi pogoji sprejmejo splošne ukrepe, ki omejujejo pošiljke odpadkov med državami članicami, in po drugi strani, da je na podlagi stališča predložitvenega sodišča ta nacionalna določba skladna z zadevno določbo Uredbe št. 259/93.
30. Med drugim se ugotovi, da nacionalno sodišče ne dvomi v veljavnost člena 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, kar zadeva določbe členov 30 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 28 ES), 34 in 36 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 30 ES).
31. V tem kontekstu je treba prvo vprašanje predložitvenega sodišča razumeti tako, da se nanaša na vprašanje, ali je, kadar je nacionalni ukrep, ki na splošno prepoveduje izvoz odpadkov za odstranjevanje, utemeljen z načelom bližine, načelom, da ima predelava prednost, in načelom samozadostnosti v skladu s členom 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, ker določba uporablja izraz „skladno s Pogodbo“, treba še nadalje in na ločen način preveriti skladnost tega nacionalnega ukrepa s členoma 34 in 36 Pogodbe.
32. V zvezi s tem se ugotovi, da če je neko vprašanje usklajeno na ravni Skupnosti, je treba nacionalne ukrepe, ki se nanj nanašajo, proučiti na podlagi določb te uskladitve in ne členov 30, 34 in 36 Pogodbe (glej sodbo z dne 12. oktobra 1993 v zadevi Vanacker in Lesange, C-37/92, Recueil, str. I-4947, točka 9).
33. Uvodoma se navede, da je Uredba št. 259/93 razveljavila in nadomestila Direktivo Sveta št. 84/631/EGS z dne 6. decembra 1984 o nadzoru in kontroli
čezmejnih pošiljk nevarnih odpadkov (UL L 326, str. 31), ki je, kot je ugotovilo tudi Sodišče, vzpostavila popoln sistem, ki se nanaša zlasti na čezmejne pošiljke nevarnih odpadkov, namenjenih za odstranjevanje v konkretno določenih objektih in temelječih na obveznosti podrobne predhodne prijave s strani imetnika odpadkov (sodba z dne 9. julija 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-2/90, Recueil, str. I-4431, točka 20, in z dne 10. maja 1995 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-422/92, Recueil, str. I-1097, točka 32).
34. Uredba izvira iz predloga Uredbe Sveta (EGS) 90/C 289/05 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje (UL C 289, str. 9), ki ga je Komisija predstavila dne 10. oktobra 1990. Iz obrazložitve tega predloga izhaja, da je izbiro oblike uredbe kot sredstva za uresničevanje sprememb predpisov Skupnosti o pošiljkah odpadkov narekovala potreba, da se zagotovi, da se bodo predpisi uporabili istočasno in usklajeno v vseh državah članicah.
35. Sicer pa izhaja iz prvih štirih uvodnih izjav Uredbe, da je bila sprejeta z namenom, da nadomesti Direktivo 84/631 z Uredbo, ob upoštevanju zavez Skupnosti v okviru različnih mednarodnih konvencij in zlasti Konvencije o nadzoru prehoda nevarnih odpadkov preko meja in njihovega odstranjevanja, podpisane v Baslu (Švica) 22. marca 1989 in sprejete v imenu Skupnosti z Odločbo Sveta 93/98/EGS z dne 1. februarja 1993 (UL L 39, str. 1).
36. Na podlagi člena 1(1) Uredbe št. 259/93 se ta uporabi za pošiljke odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje ob upoštevanju izjem, predvidenih v členu 1(2) in (3).
37. Naslov II Uredbe št. 259/93 se nanaša na pošiljke odpadkov med državami članicami
in razlikuje med odpadki za odstranjevanje (poglavje A, členi 3 do 5) in odpadki za predelavo (poglavje B, členi 6 do 11). Kot tudi izhaja iz devete uvodne izjave te uredbe, ta naslov uvaja sistem predhodne prijave pošiljk odpadkov pristojnim organom, da se jim omogoči, da so obveščeni zlasti o tipu, prehodu in odstranitvi ali predelavi odpadkov, da lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe za varstvo zdravja ljudi in okolja, vključno z možnostjo obrazloženega ugovora v zvezi s pošiljkami.
38. Člen 13 Uredbe št. 259/93 iz naslova III se nanaša na pošiljke odpadkov znotraj držav članic. V skladu s peto uvodno izjavo te uredbe sta nadzorovanje in kontrola pošiljk nalogi držav članic. Nacionalni sistemi, ki jih te ustanavljajo v ta namen, morajo upoštevati nujnost zagotovitve doslednosti s sistemom Skupnosti, ustanovljenim z Uredbo št. 259/93 (člen 13(2)). Države članice lahko tudi uporabijo v svoji pristojnosti sistem, ki ga Uredba predvideva za pošiljke med državami članicami (člen 13(4)).
39. Naslovi IV, V in VI Uredbe št. 259/93 določajo pravila, ki se uporabijo zlasti za izvoz odpadkov iz Skupnosti, uvoz odpadkov v Skupnost, kot tudi za tranzit odpadkov, katerih izvor je zunaj Skupnosti v Skupnost za odstranitev ali predelavo zunaj nje.
40. Naslov VII Uredbe št. 259/93 „Skupne določbe“ predvideva zlasti pogoje, v katerih je treba pošiljke odpadkov šteti za nezakonit promet, in ukrepe, ki jih je v takšnem primeru treba sprejeti (člen 26).
41. V zvezi z ničnostno tožbo zoper Uredbo št. 259/93 je Sodišče odločilo, da ta uredba določa pogoje, ki veljajo za pošiljke odpadkov med državami članicami, in postopke, ki jih je treba uporabiti za njihovo dovolitev, in da je celota teh pogojev in postopkov bila sprejeta v skrbi za zagotovitev varstva okolja in ob upoštevanju ciljev okoljske politike, kot so načelo bližine, načelo, da ima predelava prednost, in načelo samozadostnosti na ravni Skupnosti in nacionalni ravni (sodba z dne 28. junija 1994 v zadevi Parlament proti Svetu, C-187/93, Recueil, str. I-2857, točka 21 in 22). Sodišče je med drugim poudarilo z namenom, da se presodi, ali bi Uredba lahko bila veljavno sprejeta na podlagi člena 130 S Pogodbe ES (po spremembi postal člen 175 ES), da je cilj Uredbe določiti sistem usklajenih postopkov, s katerimi je mogoče omejiti pretok odpadkov zaradi zagotovitve varstva okolja (zgoraj navedena sodba Parlament proti Svetu, točka 26).
42. Zato iz okoliščin, v katerih je bila Uredba št. 259/93 sprejeta, iz njene narave, ciljev, ki jih zasleduje, in vsebine, ki jo ureja na usklajen način na ravni Skupnosti, izhaja vprašanje pošiljk odpadkov zaradi zagotovitve varstva okolja.
43. Zaradi tega je vsak nacionalni ukrep, ki se nanaša na pošiljke odpadkov, treba presoditi v luči določb te uredbe in ne členov 30, 34 in 36 Pogodbe.
44. V teh okoliščinah bi bilo treba razumeti, da izraz „skladno s Pogodbo“ v členu 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93 pomeni, da mora biti nacionalni ukrep, ki izpolnjuje zahteve te določbe, razen tega predmet ločene obravnave o skladnosti z določbami členov 30, 34 in 36 Pogodbe.
45. Izraz „skladno s Pogodbo“ iz člena 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93 tudi ne pomeni, da se mora za vse nacionalne ukrepe, ki omejujejo pošiljke odpadkov, domnevati, da so skladni s pravom Skupnosti le zaradi tega, ker je njihov namen izvesti enega ali več načel, navedenih v tej določbi. Ta izraz je treba zlasti razložiti v tem smislu, da morajo ti nacionalni ukrepi, poleg tega da so skladni z Uredbo št. 259/93, upoštevati tudi pravila ali splošna načela Pogodbe, ki niso neposredno navedena z ureditvijo, sprejeto na področju pošiljk odpadkov.
46. Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da kadar je nacionalni ukrep, ki na splošno prepoveduje izvoz odpadkov za odstranitev, utemeljen z načelom bližine, načelom, da ima predelava prednost, in načelom samozadostnosti skladno s členom 4(3)(a)(i) Uredbe 259/93, ga ni treba ločeno preverjati, ali je skladen s členoma 34 in 36 Pogodbe.
Drugo vprašanje
47. Drugo vprašanje je predložitveno sodišče postavilo le, če bi na prvo vprašanje bil dan pritrdilni odgovor; zdaj torej nanj ni treba odgovoriti.
Tretje vprašanje
48. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 4(3) Uredbe št. 259/93 dovoljuje državi članici, ki je sprejela ureditev o uvedbi obveznosti ponudbe odpadkov za odstranitev pooblaščenemu organu, da zagotovi, da če odpadki niso dodeljeni čistilni napravi tega organa, je njihova pošiljka v obrate za obdelavo v drugih državah članicah dovoljena le pod pogojem, da načrtovana odstranitev ustreza zahtevam ureditve te države članice v zvezi z varstvom okolja.
49. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da mora na podlagi člena 4(2)(c) Uredbe št. 259/93 nasprotovanje pošiljkam odpadkov temeljiti na členu 4(3) te določbe.
50. Primeri, v katerih države članice lahko nasprotujejo pošiljki odpadkov za odstranitev med državami članicami, so izčrpno našteti v členu 4(3) Uredbe št. 259/93.
51. Člen 4(3)(a) Uredbe št. 259/93 zadeva primere, v katerih lahko države članice sprejmejo ukrepe splošne ali delne prepovedi ali ugovor v zvezi z vsako pošiljko odpadkov za odstranitev. Člen 4(3)(b)(c) zadeva primere, v katerih lahko države članice ugovarjajo pošiljkam odpadkov.
52. Nacionalna ureditev v zadevi v glavni stvari, na katero se nanaša tretje vprašanje, uvaja sistem, ki prepoveduje izvoz odpadkov, ob upoštevanju nekaterih odstopanj. Prva kategorija izjem v določenih primerih izvzema povzročitelje in imetnike odpadkov iz zahteve, da odpadke ponudijo pooblaščenemu organu, ki je zadolžen za ravnanje z odpadki, zlasti kadar je količina odpadkov nižja od določenega praga. Druga kategorija izjem, na katero se izrecno nanaša tretje vprašanje, zagotavlja, da kadar so bili odpadki ponujeni pooblaščenemu organu, ki je zadolžen za ravnanje z odpadki za odstranitev, vendar pa ne morejo biti obdelani v čistilni napravi tega organa, zlasti zato, ker so prekoračene zmogljivosti takšne čistilne naprave, se dovoli njihova pošiljka v objekt za obdelavo, ki ga priporoči povzročitelj ali imetnik odpadkov, pod pogojem da načrtovana odstranitev ustreza zahtevam ureditve države odpreme v zvezi z varstvom okolja.
53. Kot je DaimlerChrysler pravilno ugotovil, je dekret, katerega zakonitost se ugotavlja v postopku v glavni stvari, abstrakten in splošen akt ene države članice, kot je predviden v členu 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, tako da mora biti vprašanje, ali pravo Skupnosti dopušča nacionalni ukrep, kot je ta dekret, proučeno ob upoštevanju te določbe Uredbe št. 259/93 in ne ob upoštevanju drugih določb člena 4(3).
54. Glede vprašanja skladnosti dekreta s členom 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93 Land Baden-Württemberg zlasti navaja, da glede na to, da ta določba priznava državi članici pravico, da na splošno prepove izvoz odpadkov, je treba državi članici, ki tega ne prepove a fortiori
priznati pravico, uporabljeno v ureditvi v postopku v glavni stvari, da zahteva, da se v primeru, ko so odpadki odstranjeni v tujini, spoštujejo njena pravila glede varstva okolja.
55. Te navedbe niso utemeljene.
56. Pravzaprav nacionalno ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki jo je treba obravnavati kot ukrep za delno prepoved pošiljk odpadkov, lahko, tako kot tudi ukrepe za splošno prepoved ali sistematično ugovarjanje, omenjeno v členu 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, država članica sprejme le, če zadovolji pogojem, določenim s to določbo, kar pomeni izvajanje načela bližine, načela, da ima predelava prednost, in načela samozadostnosti na ravni Skupnosti in na nacionalni ravni na način, ki ustreza načelu sorazmernosti.
57. Ker člen 4(3)(a)(i) Uredbe ne predvideva možnosti za prepoved pošiljk odpadkov, če njihova odstranitev ne izpolnjuje zahtev ureditve države odpreme v zvezi z varstvom okolja, je treba proučiti, ali je možnost lahko utemeljena na podlagi enega izmed treh načel, omenjenih v tej določbi.
58. Kar zadeva v prvi vrsti načelo bližine, se ugotovi, da
nacionalna ureditev, ki – v primerih, ko dovoljuje pošiljke odpadkov v drugo državo članico z namenom njihove odstranitve – pogojuje dovoljenje te pošiljke s tem, da se ta odstranitev lahko izvede na način, ki ustreza zahtevam ureditve države odpreme v zvezi z varstvom okolja, ne more biti šteta, kot da izvaja to načelo.
59. Pravzaprav takšna ureditev ne upošteva bližine obrata za obdelavo, ki ga priporoči povzročitelj ali imetnik odpadkov.
60. Kar zadeva v drugi vrsti načelo, da ima predelava prednost, ki izhaja iz člena 3(1)(b) Direktive, na podlagi katerega morajo države članice sprejeti ustrezne ukrepe za vzpodbujanje predelave odpadkov, ne more biti po definiciji izvedeno z nacionalno ureditvijo, katere cilj ni spodbujanje take predelave, ampak le določitev obrata za obdelavo, v katerem se odpadki lahko odstranijo.
61. Tretjič, glede načela samozadostnosti na ravni Skupnosti in na nacionalni ravni izhaja iz člena 5(1) Direktive, da je namen tega načela omogočiti Skupnosti kot celoti, da postane samozadostna v odstranjevanju svojih odpadkov, in državam članicam, da se posamično približajo temu cilju s celovitim in primernim omrežjem obratov za odstranjevanje.
62. Zagotovo lahko izvedba tega načela v teoriji utemelji ureditev, ki uvaja obveznost, da se odpadki za odstranitev ponudijo pooblaščenemu organu, ki jih pošlje v obrate za obdelavo, v kolikor je ta obveznost utemeljena s potrebo po zagotovitvi ravni aktivnosti, ki je potrebna za preživetje teh obratov za obdelavo, in posledično omogoča obdržanje kapacitet obdelave, kar pomaga izpolniti načelo samozadostnosti na nacionalni ravni.
63. Vendar pa pogoj, na podlagi katerega je pošiljka odpadkov za odstranitev dovoljena le, če je odstranitev izvedena v skladu z zahtevami ureditve države odpreme v zvezi z varstvom okolja, ne prispeva k izvedbi načela samozadostnosti, ker bodo glede na to, da se uporablja le v primeru, ko teh odpadkov ni mogoče obdelati v obratu pooblaščenega organa, zadolženega za ravnanje z odpadki za odstranitev, v vsakem primeru poslani objektu za obdelavo, ki ga priporoči povzročitelj ali imetnik odpadkov.
64. Iz zgoraj navedenega izhaja, da ko ena država dovoljuje pošiljke odpadkov v obrat za obdelavo druge države članice, ki ga je predlagal povzročitelj ali imetnik odpadkov, in ne v obrat, ki ga sama določi, člen 4(3) Uredbe št. 259/93 državi članici ne dovoljuje, da postavi pogoj, da mora nameravana odstranitev zadostiti pogojem njene ureditve.
65. Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti, da člen 4(3) Uredbe št. 259/93 ne dovoljuje državi članici, ki je sprejela ureditev o obveznosti ponudbe odpadkov za odstranitev pooblaščenemu organu, da zagotovi, da če odpadki niso dodeljeni čistilni napravi tega organa, je njihova pošiljka dovoljena v obrate za obdelavo, ki se nahajajo v drugih državah članicah, le pod pogojem, da načrtovana odstranitev ustreza zahtevam ureditve te države članice v zvezi z varstvom okolja.
Četrto vprašanje
66. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali členi od 3 do 5 Uredbe (EGS) št. 259/93 nasprotujejo temu, da ena država članica uporabi za pošiljke odpadkov za odstranitev med državami članicami pred izvedbo postopka prijave, predvidenega s to uredbo, svoj postopek glede ponudbe in dodeljevanja odpadkov.
67. V tem oziru je treba ugotoviti, da se z Uredbo št. 259/93 izvedena uskladitev v zvezi s pošiljkami odpadkov nanaša tako na materialne pogoje, pod katerimi se te pošiljke lahko izvedejo, kot tudi na postopek, ki se uporabi za te pošiljke.
68. Zlasti na podlagi členov od 3 do 5 Uredbe št. 259/93 se postopek, ki se uporabi za pošiljke odpadkov za odstranitev med državami članicami karakterizira z obveznostjo, naloženo povzročitelju ali imetniku odpadkov, ki ponudi pošiljanje ali odpravo pošiljke, da predhodno prijavi ta projekt pristojnemu organu namembne države.
69. Ta prijava je bistven del postopka, ki ga predvideva Uredba št. 259/93 za ta tip pošiljk, natančno določa informacije v zvezi s pošiljko, ki jih mora prijava vsebovati, ter določa, da od potrditve sprejema prijave začnejo teči roki, v katerih pristojni organi namembne države, države odpreme in države tranzita uporabijo pravico, ki jim jo priznava Uredba št. 259/93, da nasprotujejo pošiljki, ali pravice ne uporabijo ali pa da določijo pogoje glede pošiljke.
70. Tako postopek, določen v Uredbi št. 259/93, zagotavlja prijavitelju, da se bo njegov projekt pošiljke proučil v rokih, določenih z Uredbo, in da bo najkasneje ob izteku tega roka obveščen, ali in pod katerimi pogoji se pošiljka lahko izvede.
71. Nacionalna ureditev, ki nalaga proizvajalcu ali imetniku odpadkov, ki se ponudi za pošiljanje ali opravo pošiljke, da opravi ločen postopek, ki predvideva posebne formalnosti in roke glede ponudbe in dodelitve odpadkov, pred postopkom na ravni Skupnosti, ki se začne s prijavo, predvideno v Uredbi št. 259/93, ni skladen s postopkom, določenim v členih od 3 do 5 Uredbe št. 259/93.
72. Iz navedenega izhaja, da členi od 3 do 5 Uredbe št. 259/93, ki določajo postopek, ki se uporabi za pošiljke odpadkov za odstranitev med državami članicami, nasprotujejo, da ena država članica uporabi, preden se izvede postopek prijave, predviden s to uredbo, svoj postopek glede ponudbe in dodelitve odpadkov.
73. Navedbe Land Baden-Württemberg ne nasprotujejo tej razlagi, na podlagi katerih – glede na to, da Uredba št. 259/93 dovoljuje v členu 4(3)(a)(i) državam članicam, da sprejmejo splošne omejevalne ukrepe za pošiljke odpadkov – je treba državam članicam a fortiori
za izvedbo nacionalnih ukrepov dovoliti uvedbo samostojnega postopka, v okviru katerega je treba predlog za pošiljko odpadkov za odstranitev predhodno proučiti.
74. Ko države članice uporabijo pravice, da sprejmejo splošne omejevalne ukrepe za pošiljke odpadkov, ki jim jih ponuja člen 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, ne kršijo postopka prijave, predvidenega s to uredbo. Nasprotno, to pravico morajo izvesti v postopkovnem okviru, ki ga predvideva Uredba, na podlagi katerega je predhodna prijava projekta pošiljke prvi del postopka, ki pripelje do morebitnega dovoljenja.
75. Zlasti kadar država članica sprejme ukrep delne prepovedi pošiljke odpadkov v skladu z določbami člena 4(3)(a)(i) Uredbe št. 259/93, ukrep, ki predvideva, da je treba določene odpadke ponuditi pooblaščenemu organu, ki je zadolžen za ravnanje z odpadki za odstranitev, in ki določa, da jih je dovoljeno poslati v obrat za obdelavo v drugi državi le v primeru, ko se teh odpadkov ne da obdelati v obratu tega organa, mora biti morebitno ugovarjanje pošiljkam organa države odpreme, obrazloženo s sklicevanjem na ta ukrep prepovedi, opravljeno na načine, predvidene z Uredbo.
76. Na četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da členi od 3 do 5 Uredbe nasprotujejo temu, da ena država članica uporabi za pošiljke odpadkov za odstranitev med državami članicami pred izvedbo postopka prijave, predvidenega s to uredbo, svoj postopek glede ponudbe in dodeljevanja odpadkov.
Stroški
77. Stroški nemške, danske, nizozemske, avstrijske vlade in vlade Združenega kraljestva ter Komisije, ki so Sodišču predložile svoja stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, odloči o stroških to sodišče.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE
v odgovor na vprašanja, ki ga je Bundesverwaltungsgericht postavil s sodbo z dne 24. junija 1999, razsodilo:
1) Kadar je na cionalni ukrep, ki na splošno prepoveduje izvoz odpadkov za odstranitev, utemeljen z načelom bližine, načelom, da ima predelava prednost, in načelom samozadostnosti, skladno s členom 4(3)(a)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 259/93 z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje, ni treba ločeno preveriti, ali je ta nacionalni ukrep skladen s členoma 34 in 36 Pogodbe ES (sedaj člena 29 ES in 30 ES).
2) Člen 4(3) Uredbe št. 259/93 ne dovoljuje državi članici, ki je sprejela ureditev o uvedbi obveznosti ponudbe odpadkov za odstranitev pooblaščenemu organu, da zagotovi, da če odpadki niso dodeljeni čistilni napravi tega organa, je njihova pošiljka v obrate za obdelavo, ki se nahajajo v drugih državah članicah, dovoljena le pod pogojem, da načrtovana odstranitev ustreza zahtevam ureditve te države članice v zvezi z varstvom okolja.
3) Členi 3 do 5 Uredbe št. 259/93 prepovedujejo, da bi ena država članica uporabila za pošiljke odpadkov za odstranitev med državami članicami pred izvedbo postopka prijave, predvidenega s to uredbo, svoj postopek glede ponudbe in dodeljevanja odpadkov.