62005CC0081_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ta postopek se nanaša na tri vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je na podlagi člena 234 ES predložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Španija) v zvezi z razlago Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980(2) o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (v nadaljevanju: Direktiva 80/987 ali le Direktiva), kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES(3) (v nadaljevanju: Direktiva 2002/74).
2. Povedano na kratko, vnovič se postavlja vprašanje, ali je v skladu s pravom Skupnosti nacionalna zakonodaja, ki določa, da se pri plačilni nesposobnosti delodajalca delavcem iz jamstvenega sklada izplačajo njihove terjatve (v obravnavanem primeru gre za odpravnine ob odpustu) le, če je bilo o teh odločeno s sodbo ali z upravno odločbo, ne izplačajo pa se terjatve, ki izhajajo iz sporazumov o poravnavi.
I – Pravni okvir
Pravo Skupnosti
3. V členu 1(1) Direktive 80/987 je določeno, da se „[t]a direktiva […] uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz obstoječih pogodb o zaposlitvah ali delovnih razmerij, do delodajalca, ki je plačilno nesposoben v smislu člena 2(1)“.
4. V členu 2(2) Direktive je opredeljeno, da ta „ne posega v nacionalne zakonodaje glede opredelitve izrazov ‚delavec‘, ‚delodajalec‘, ‚plačilo‘, ‚priznana pravica‘ in ‚pričakovana pravica‘“.
5. V skladu s členom 3(1):
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za to, da jamstvene ustanove v skladu s členom 4 jamčijo izplačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki temeljijo na pogodbah o zaposlitvi ali delovnih razmerjih in se nanašajo na plačilo za obdobje pred določenim datumom.“
6. Za ta postopek je pomembna tudi Direktiva 2002/74, s katero je bila Direktiva 80/987 spremenjena in s katero je bilo upoštevno besedilo člena 3 nadomeščeno s tem besedilom:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.“
7. V skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, Direktive 2002/74, ki je začela veljati 8. oktobra 2002, so morale države članice „sprej[eti] zakone in druge predpise, ki so potrebni za uskladitev s to direktivo“, do 8. oktobra 2005. V zvezi s tem je v drugem pododstavku te določbe pojasnjeno, da:
„[Države članice] uporabijo [predpise iz prvega pododstavka] za vsak primer plačilne nesposobnosti, ki je nastopil po dnevu začetka veljave teh predpisov.“
Nacionalna ureditev
8. V členu 26(1) Estatuto de los Trabajadores (v nadaljevanju: delavski statut), kot je bil spremenjen z zakonskim dekretom z dne 24. marca 1995,(4) je določeno:
„1. Kot plača se štejejo vsi prejemki v denarju ali naravi, ki jih prejmejo delavci v zameno za delo, opravljeno za račun drugega v okviru delovnega razmerja, ali za dejansko opravljeno delo, ne glede na obliko plačila, ali za čas odmora, izenačen z delom [...]
2. Kot plača se ne štejejo zneski, ki jih prejme delavec kot povračilo stroškov v zvezi z delom, prejemki in nadomestila iz naslova socialne varnosti ter nadomestila za premestitve, začasne prekinitve ali odpovedi.“
9. V členu 33 delavskega statuta, v različici, ki izhaja iz zakona št. 60 z dne 19. decembra 1997,(5) je določeno:
„1. Jamstveni sklad Fondo de Garantía Salarial [v nadaljevanju: Fogasa], neodvisni organ v okviru ministrstva za delo in socialno varnost […], delavcem izplača zneske plač, ki jim pripadajo pri plačilni nesposobnosti, prekinitvi plačil, stečaju ali prisilni poravnavi delodajalca.
[…]
2. Fondo de Garantía Salarial v primeru, določenem v prejšnjem odstavku, delavcem izplača odpravnino, priznano s sodbo ali z upravno odločbo, zaradi odpovedi ali prenehanja pogodbe v skladu s členi 50, 51 in 52(c) tega zakona, največ do višine enoletne plače in ob upoštevanju, da dnevna plača, ki je podlaga za izračun, ne sme presegati dvakratne minimalne plače za vse poklice.“
10. Na koncu, v odstavku 8 tega člena je določeno, da mora Fogasa, kadar gre za odpuste zaradi poslovnih razlogov v podjetjih z manj kot 25 delavci, izključno na svoje stroške in ne da bi bila nujno podana okoliščina plačilne nesposobnosti delodajalca, izplačati 40 % odpravnine.
II – Dejansko stanje in postopek
11. Družba Transportes San-Gom, SL, je 4. novembra 2002 odpustila C. Alonsa, svojega delavca, iz razloga, povezanega z gospodarskim položajem družbe.
12. Po tem, ko je C. Alonso zoper odpust vložil tožbo, je z družbo Transportes San-Gom sklenil sporazum o poravnavi, ki ga je kasneje potrdilo tudi sodišče ter v katerem sta stranki ugotovili, da je delovno razmerje prenehalo iz razlogov, ki jih je navedel delodajalec, in določili, da bo delavcu izplačana odpravnina v višini 5540,06 EUR.
13. Ker je bila družba Transportes San-Gom 24. aprila 2003 spoznana za plačilno nesposobno, je C. Alonso na jamstveni sklad Fogasa naslovil vlogo za izplačilo zgoraj navedene odpravnine. Sklad je pristal, da bo delavcu na podlagi člena 33(8) delavskega statuta izplačal 40 % dogovorjene odpravnine, vendar je zavrnil izplačilo preostalih 60 %, ker je menil, da ni dolžan prevzeti plačila tega zneska, saj naj bi šlo za odpravnino, dogovorjeno v sporazumu o poravnavi, in ne za odpravnino, določeno s sodno ali z upravno odločbo.
14. Juzgado de lo Social de Palencia je s sodbo z dne 9. julija 2004 zavrnilo tožbo, ki jo je delavec vložil zoper odločbo Fogasa. Zato je C. Alonso proti tej sodbi vložil pritožbo pri Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León, ki je – zaradi dvomov v zvezi z razlago direktiv 80/987 in 2002/74 ter obsegom splošnega načela enakosti in načela primarnosti prava Skupnosti – s sklepom z dne 28. januarja 2005 prekinilo odločanje in Sodišču Evropskih skupnosti v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. Ali obveznost držav članic, da sprejemajo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti (člen 10 ES), in načelo primarnosti prava Skupnosti nad nacionalnim pravom sama po sebi in brez potrebe po izrecnih določbah notranjega prava podeljujeta nacionalnim sodnim organom pristojnost, da odstopijo od uporabe vseh vrst norm notranjega prava, ki so v nasprotju s pravom Skupnosti, ne glede na položaj teh določb v hierarhiji norm (uredbe, zakoni ali ustava)?
2. a)	Ali španski upravni in sodni organi, kadar odločajo o pravici delavca, čigar delodajalec je bil razglašen za plačilno nesposobnega, glede prejemanja odpravnin od [Fogasa], ki mu na podlagi jamstva, ki ga pri plačilni nesposobnosti določa nacionalna zakonodaja, pripadajo ob prenehanju pogodbe o zaposlitvi, uporabijo pravo Skupnosti, čeprav Direktiva 80/987 v členih 1 in 3 ne določa izrecno odpravnin zaradi prenehanja pogodbe?
b) Če je odgovor pritrdilen, ali so španski upravni in sodni organi v okviru uporabe Direktive 80/987 in norm notranjega prava, s katerimi so prenesene določbe omenjene direktive, vezani na načelo enakosti pred zakonom in prepoved vsakršne diskriminacije, ki izhajata iz prava Skupnosti in katerih obseg je opredeljen z razlago Sodišča [...], čeprav ta ni v skladu z razlago podobnih temeljnih pravic, ki jih priznava španska ustava in kot jih v sodni praksi razlaga Tribunal Constitucional espagñol?
c) Če je odgovor pritrdilen, ali temeljna pravica do enakosti pred zakonom, ki izhaja iz prava Skupnosti, nalaga obveznost enakega obravnavanja primerov, v katerih je bila pravica delavca do odpravnine zaradi prenehanja pogodbe ugotovljena s sodno odločbo, ter primerov, v katerih ta pravica izhaja iz sporazuma med delavcem in delodajalcem, ki je bil sklenjen v prisotnosti sodnika in ga je sodišče potrdilo?
3. a)	Ali je mogoče, kadar je država članica v notranjem pravu že pred začetkom veljavnosti Direktive 2002/74 priznavala pravico delavca, da mu jamstvena ustanova pri plačilni nesposobnosti delodajalca zagotovi varstvo v zvezi z odpravnino zaradi prenehanja pogodbe, šteti, da država članica že od začetka veljavnosti te direktive, to je od 8. oktobra 2002, uporablja pravo Skupnosti, kadar odloča o priznanju teh odpravnin, ki jih je jamstvena ustanova dolžna izplačati ob prenehanju pogodbe pri plačilni nesposobnosti delodajalca, razglašene po 8. oktobru 2002, čeprav rok, določen za prenos Direktive, še ni potekel?
b) Če je odgovor pritrdilen, ali so španski upravni in sodni organi v okviru uporabe Direktive 2002/74 in norm notranjega prava, s katerimi so prenesene določbe omenjene direktive, vezani na načelo enakosti pred zakonom in prepoved vsakršne diskriminacije, ki izhajata iz prava Skupnosti in katerih obseg je opredeljen z razlago Sodišča [...], čeprav ta ni v skladu z razlago podobnih temeljnih pravic, ki jih priznava španska ustava in kot jih v sodni praksi razlaga Tribunal Constitucional espagñol?
c) Če je odgovor pritrdilen, ali temeljna pravica do enakosti pred zakonom, ki izhaja iz prava Skupnosti, nalaga obveznost enakega obravnavanja primerov, v katerih je bila pravica delavca do odpravnine zaradi prenehanja pogodbe ugotovljena s sodno odločbo, ter primerov, v katerih ta pravica izhaja iz sporazuma med delavcem in delodajalcem, ki je bil sklenjen v prisotnosti sodnika in ga je sodišče potrdilo?“
15. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložili Fogasa, španska vlada in Komisija.
III – Pravna presoja
Uporaba Direktive 80/987
16. Najprej bom preučil vprašanji za predhodno odločanje iz točk 2(a) in 3(a), s katerima predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali spada obravnavana nacionalna zakonodaja na področje uporabe prava Skupnosti in zlasti Direktive 80/987.
17. Kot namreč izhaja iz zgoraj navedenega, se glavno vprašanje, postavljeno v okviru spora, o katerem mora odločiti nacionalno sodišče, nanaša na dvom, ali obravnava odpravnin ob odpustu, določenih s sporazumom o poravnavi, kakršna izhaja iz člena 33(2) delavskega statuta, krši načelo enakosti ali ne.(6)
18. Vendar pa, kot je znano, iz ustaljene sodne prakse Sodišča in navedb predložitvenega sodišča izhaja, da je mogoče na podlagi splošnih načel prava Skupnosti, med katere spada tudi načelo enakosti, presojati le o nacionalnih določbah, ki „spada[jo] na področje uporabe prava Skupnosti“, in sicer zato, ker ta načela zavezujejo države članice le, kadar „uresničujejo predpise Skupnosti“.(7)
19. Zato je treba predhodno preučiti navedeni vprašanji, saj zahtevata prav opredelitev, ali navedeni člen 33(2) delavskega statuta dejansko uresničuje določbe Skupnosti in torej spada na področje uporabe prava Skupnosti. Le če bo odgovor na to vprašanje pritrdilen, bo mogoče preveriti, ali je obravnavana določba v skladu z načelom enakosti.
20. Iz predložitvene odločbe izhajajo določeni dvomi o tem, ali je mogoče za spor, ki je predmet postopka v glavni stvari, uporabiti Direktivo 80/987, ali njeno izvirno ali spremenjeno različico. Predložitveno sodišče se namreč sprašuje, prvič, ali je mogoče za prejemke, izplačane ob prenehanju delovnega razmerja, kakršni so ti, ki so predmet spora, šteti, da so „plačilo“ v smislu člena 3(1) Direktive (izvirna različica), in torej ali spadajo na področje uporabe obveznosti jamstva, določene v tem členu. Drugič pa ga zanima, ali je mogoče namesto zgoraj navedene določbe uporabiti člen 3, kot je bil spremenjen z Direktivo 2002/74, ki izrecno navaja „odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja“.
21. Predložitveno sodišče se ob navedbi te možnosti izrecno nanaša na okoliščino, da je španska zakonodaja ob nastanku dejanskega stanja – čeprav se takrat rok za prenos Direktive še ni iztekel – že določala, in sicer v členu 33 delavskega statuta, da Fogasa jamči za odpravnine ob odpustu. Lahko bi torej šteli, da je navedeni člen 33 že ob uveljavitvi Direktive o spremembah (ta je začela veljati, preden je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari odpuščena in pred ugotovitvijo o plačilni nesposobnosti tožene stranke) veljal kot ukrep, s katerim je bil v notranjo zakonodajo prenesen novi člen 3 Direktive 2002/74.
22. Stranke predlagajo različne odgovore na ta vprašanja.
23. Fogasa in španska vlada namreč trdita, da sporne odpravnine ne spadajo na področje uporabe Direktive, in sicer iz dveh razlogov. Prvič, sprememb, uvedenih z Direktivo 2002/74, naj ne bi bilo mogoče uporabiti, ker rok, določen za njen prenos, ob nastanku dejanskega stanja še ni potekel. Drugič, v zvezi s temi odpravninami naj ne bi bilo mogoče govoriti niti o „plačilu“ v smislu izvirne različice Direktive 80/987, ker upoštevna nacionalna zakonodaja (v obravnavanem primeru gre za člen 26(2) delavskega statuta),(8) na katero v zvezi z opredelitvijo tega pojma napotuje člen 2 Direktive, izrecno izključuje možnost, da bi se za nadomestilo ob odpovedi štelo, da je plača.
24. Komisija pa navaja predvsem, da mora nacionalno sodišče, čeprav je pojem „plačilo“ opredeljen v ureditvi vsake države članice, zmeraj in kakor koli dolžno razlagati svojo zakonodajo v skladu s pravom Skupnosti, vključno z direktivami, kakršna je Direktiva 2002/74, ki so ob nastanku dejanskega stanja že začele veljati, čeprav se rok za njihov prenos takrat še ni iztekel.(9) Komisija nadaljuje, da mora zato predložitveno sodi šče v obravnavanem primeru dati prednost tisti razlagi spornih določb delavskega statuta, ki je v skladu z besedilom in duhom sprememb, uvedenih z Direktivo 2002/74, in torej med terjatve, zajamčene v skladu s pravom Skupnosti, vključiti tudi odpravnine ob odpustu.
25. Sam najprej ugotavljam, da vsebuje Direktiva 2002/74 določbi, ki bi lahko bili še posebej pomembni za ta postopek.
26. Spremenjena različica predvsem – drugače kot prva različica, ki je opredelitev terjatev, ki so predmet varstva, naloženega jamstvenim ustanovam, prepuščala državam članicam – izrecno pojasnjuje, da morajo te ustanove pri plačilni nesposobnosti delodajalca zagotoviti plačilo „odpravnin […] ob prenehanju delovnega razmerja“, kadar to „zahteva nacionalna zakonodaja“ (novi člen 3).
27. Glede roka za uporabo teh sprememb naj spomnim, da je člen 3 Direktive 2002/74 določal, da začne ta veljati z dnem objave v Uradnem listu Evropske unije, to je 8. oktobra 2002, medtem ko je rok za njen prenos v nacionalne pravne rede, ki je določen v členu 2(1), 8. oktober 2005. Vendar je prav v drugem pododstavku člena 2(1) podrobneje pojasnjeno, da države članice „uporabijo [predpise, potrebne za uskladitev z Direktivo] za vsak primer plačilne nesposobnosti, ki je nastopil po dnevu začetka veljave teh predpisov“.
28. Iz tega izhaja, da morajo biti nacionalne določbe, skladne z Direktivo, kadar je ta v notranji red prenesena predčasno, uporabljene za vse primere plačilne nesposobnosti, ki so nastopili po uveljavitvi teh predpisov, vključno s tistimi, ki so bili ugotovljeni pred 8. oktobrom 2005. Jasno je, da spadajo v takšnih okoliščinah ti ukrepi na področje uporabe določb Skupnosti, saj se te z njimi uresničujejo.
29. Menim, da so v obravnavani zadevi podane prav takšne okoliščine. Iz predložitvene odločbe namreč jasno izhaja, da:
(i) je bil delodajalec, družba Transportes San-Gom, razglašen za plačilno nesposobnega 24. aprila 2003, to je po 8. oktobru 2002, dnevu uveljavitve Direktive 2002/74;
(ii) ob razglasitvi plačilne nesposobnosti je že veljal člen 33(2) delavskega statuta, ki je določal, da Fogasa zagotavlja kritje odpravnin ob odpustu, kar je torej popolnoma v skladu s spremembami, uvedenimi z Direktivo 2002/74. Povedano drugače in kot pojasnjuje prav predložitveno sodišče, mogoče je šteti, da je bil ob nastanku dejanskega stanja novi člen 3 Direktive, čeprav predpisa za njegov prenos ad hoc
ni bilo, že uresničen znotraj obstoječe nacionalne zakonodaje.(10) Kot je namreč znano, je v sodni praksi Skupnosti izrecno priznano, da za sprejetje direktive ni zmeraj potreben formalni akt, posebej namenjen prenosu, pri čemer te potrebe zlasti ni, kadar je nacionalna zakonodaja že v skladu z ureditvijo Skupnosti.(11)
30. Če sledimo tej razlagi, bi torej lahko sklenili, da uporaba nacionalnega predpisa, kakršen je člen 33(2) delavskega statuta, v okoliščinah, kot so te iz obravnavane zadeve, lahko spada na področje uporabe Direktive 80/987, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74.
31. Tudi če bi Sodišče ugotovilo, da je treba v obravnavani zadevi uporabiti prvotno in ne spremenjene različice Direktive, iz tega ne bi izhajalo, da so zadevne odpravnine izključene s področja uporabe prava Skupnosti, ker naj ne bi spadale v okvir pojma „plačilo“ v smislu člena 3(1) Direktive 80/987.
32. Spomnim naj namreč, da je Sodišče v sodbi Olaso Valero pojasnilo, da čeprav „je nacionalna zakonodaja opredelila izraz ‚plačilo‘ in mu določila vsebino“, „[d]ejstvo, da Direktiva 80/987 veže izplačilo plačila na referenčna obdobja, ne izključuje njene uporabe za odškodnino zaradi nezakonite odpovedi […]“, saj „[t]o ugotovitev potrjuje[jo]“ tudi spremembe, uvedene z Direktivo 2002/74, ki ob nastanku dejanskega stanja še ni začela veljati.(12) Povedano drugače, še pred uveljavitvijo nove direktive je lahko pojem „plačilo“ zajemal ne le terjatve, povezane s plačo, to je s plačilom za delo, opravljeno v določenem obdobju, temveč tudi terjatve drugačne narave, kakršne so odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja.
33. Zdi se mi, da je podobna razlaga v obravnavanem primeru tem bolj upravičena, saj je Direktiva 2002/74 ob nastanku zadevnega dejanskega stanja že veljala. Ta sklep ni le v skladu z zgoraj navedeno obveznostjo skladne razlage,(13) kot pravilno poudarja Komisija (glej točko 24 zgoraj), skladen je tudi – na splošnejši ravni – s cilji varstva delavcev, ki jih zasleduje zakonodaja Skupnosti.
Kršitev načela enakosti
34. Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León z vprašanjema za predhodno odločanje iz točk 2(c) in 3(c) v bistvu sprašuje, ali splošno načelo enakosti – če spada zadevna zakonodaja na področje uporabe prava Skupnosti – nasprotuje temu, da je jamstvo, ki ga zagotavlja Fogasa, omejeno na odpravnine ob odpustu, določene v sodnih ali upravnih odločbah, in da so zato iz tega varstva izključene odpravnine, dogovorjene v sporazumih o poravnavi.
35. Takoj naj povem, da je mogoče odgovor na ti vprašanji zlahka razbrati iz sodne prakse Skupnosti. V navedenih sodbah Rodríguez Caballero, Olaso Valero in Guerrero Pecino se je namreč Sodišče že izreklo o ureditvi, ki se v Španiji uporablja za terjatve delavcev, priznane v okviru postopka poravnave. Sodišče Skupnosti je v vseh navedenih sodbah ugotovilo, da ta ureditev krši načelo enakosti, saj, prvič, nacionalna zakonodaja dopušča različno obravnavanje delavcev, ki „so v enakem položaju“,(14) in drugič, „ni bil predstavljen noben prepričljiv argument za utemeljitev različne obravnave terjatev […], priznanih s sodbo ali z upravno odločbo, in terjatev […], priznanih v poravnalnem postopku“(15) .
36. Tudi v obravnavanem primeru gre za različno obravnavanje delavcev, ki so v enakem položaju, saj so bili odpuščeni iz poslovnih razlogov in imajo zato enako pravico do izplačila odpravnine. Naj dodam, da niti predložitveno sodišče niti stranke, ki sodelujejo v tem postopku, niso predložili nobenega novega argumenta, ki ga Sodišče ne bi že preučilo v okviru presoje zgoraj navedenih zadev. Španska vlada in Fogasa stališč glede tega vprašanja sploh nista predstavila.
37. Iz teh razlogov menim, da splošno načelo enakosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta, ki je predmet spora v obravnavani zadevi in določa, da nacionalna jamstvena ustanova, ki je subsidiarno odgovorna za poravnavo terjatev, izplača odpravnine ob odpustu le, kadar je o teh odločeno s sodno ali z upravno odločbo, ter zato iz tega jamstvenega sistema izključuje odpravnine ob odpustu, priznane v sporazumu o poravnavi.
Učinki razlage Sodišča
38. Na koncu je treba odgovoriti na vprašanja za predhodno odločanje iz točk 1, 2(b) in 3(b), s katerimi predložitveno sodišče sprašuje o pravnih učinkih, ki izhajajo iz morebitne sodbe Sodišča, s katero bi bilo ugotovljeno, da zadevna zakonodaja ni v skladu s pravom Skupnosti, in prosi zlasti za pojasnilo, ali bo moralo na podlagi takšne sodbe odstopiti od uporabe navedene zakonodaje v okviru postopka v glavni stvari.
39. Predložitveno sodišče navaja v besedilu tega vprašanja zlasti dejstvo, da mu španska ureditev ne dopušča odstopanja od uporabe norme, sprejete na ravni zakona, kakršen je delavski statut, in da razlaga načela enakosti, ki jo je Sodišče podalo v sodbah Rodríguez Caballero in Olaso Valero, ni v skladu z razlago ustavnega načela „enakosti pred zakonom“ iz člena 14 španske ustave, kakršno sprejema več nacionalnih sodišč, vključno z ustavnim.(16)
40. Vendar moram opozoriti, da je Sodišče tudi v zvezi s takšnimi pomisleki že pred časom oblikovalo popolnoma nedvoumen odgovor. Iz njegove ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da mora nacionalno sodišče „v celoti uporabljati pravo Skupnosti in varovati pravice, ki jih to zagotavlja posameznikom, ter odstopiti od uporabe morebitnih določb notranje zakonodaje, ki niso v skladu s pravom Skupnosti, ne da bi predlagalo ali čakalo na njihovo predhodno razveljavitev po zakonodajni poti ali po kakem drugem ustavnem postopku“.(17)
41. Poleg tega je Sodišče prav v zvezi z obravnavano vsebino pred kratkim – v sodbi Rodríguez Caballero – poudarilo, da mora „nacionalno sodišče […] odstopiti od kakršne koli diskriminacijske nacionalne določbe [, ki je v nasprotju s splošnim načelom enakosti,] in za predstavnike skupine, ki je v slabšem položaju, uporabiti enako ureditev, kot se zagotavlja drugim delavcem“.(18)
42. Zato menim, da lahko v zvezi s tem sklenem, da mora nacionalno sodišče odstopiti od uporabe notranje norme, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki ob kršenju načela enakosti iz jamstva za plačilo terjatev, določenega v zadevni zakonodaji, izključuje odpravnine ob odpustu, določene v dogovoru o poravnavi.
IV – Predlog
43. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León, odgovori:
1. Uporaba nacionalnega predpisa, kakršen je člen 33(2) delavskega statuta, v okoliščinah, kot so te iz obravnavane zadeve, spada na področje uporabe Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002.
2. Splošno načelo enakosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta, ki je predmet spora v obravnavani zadevi, ki določa, da nacionalna jamstvena ustanova, ki je subsidiarno odgovorna za poravnavo terjatev, izplača odpravnine ob odpustu le, kadar je o teh odločeno s sodno ali z upravno odločbo, in zato iz tega jamstvenega sistema izključuje odpravnine ob odpustu, priznane v sporazumu o poravnavi.
3. Nacionalno sodišče mora odstopiti od uporabe notranje norme, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki ob kršenju načela enakosti iz jamstva za plačilo terjatev, določenega v zadevni zakonodaji, izključuje odpravnine ob odpustu, določene v dogovoru o poravnavi.
(1) .
(2)
–	UL L 283, str. 23.
(3)
–	Direktiva 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 80/987/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 270, str. 10).
(4)
–	BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654.
(5)
–	BOE št. 304 z dne 20. decembra 1997, str. 37453.
(6)
–	Načelo, po katerem se, kot je znano, „zahteva, da se primerljive okoliščine ne obravnavajo različno, razen če je razlikovanje objektivno utemeljeno“. Glej, izmed mnogih, sodbe z dne 8. januarja 2002 v zadevi Denkavit (C-507/99, Recueil, str. I-169, točka 44); z dne 12. decembra 2002 v zadevi Rodríguez Caballero (C‑442/00, Recueil, str. I-11915, točka 32) in z dne 16. decembra 2004 v zadevi Olaso Valero (C‑520/03, ZOdl, str. I-12065, točka 34) ter sklep z dne 13. decembra 2005 v zadevi Guerrero Pecino (C-177/05, ZOdl., str. I‑10887, točka 26).
(7)
–	Zgoraj navedena sodba Rodríguez Caballero, točke od 30 do 32. O skladnosti nacionalnih določb, sprejetih za izvedbo aktov Skupnosti, s splošnim načelom enakosti je bilo razsojeno še v sodbah z dne 25. novembra 1986 v združenih zadevah Klensch (201/85 in 202/85, Recueil, str. 3477, točki 9 in 10); z dne 14. julija 1994 v zadevi Graff (C-351/92, Recueil, str. I‑3361, točke od 15 do 17) ter z dne 17. aprila 1997 v zadevi EARL de Kerlast (C-15/95, Recueil, str. I‑1961, točke od 35 do 40).
(8)
–	Glej točko 8 zgoraj.
(9)
–	V zvezi s tem se Komisija nanaša zlasti na sodbo z dne 8. oktobra 1987 v zadevi Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Recueil, str. 3969, točka 15) in na sklepne predloge, ki jih je 20. maja 1992 predstavil generalni pravobranilec Jacobs za sodbo v zadevi Parlament proti Komisiji (C‑295/90, Recueil, str. I-4193, točka 43), ter sklepne predloge, ki jih je 17. novembra 1993 predstavil generalni pravobranilec Darmon za sodbo v zadevi Regione Lombardia (C‑236/92, Recueil, str. I-483, točka 27).
(10)
– Zdi se, da tako razlago potrjuje tudi dejstvo, da Španija, kolikor je znano, vse doslej ni sprejela nobenega posebnega predpisa za prenos obravnavane zakonodaje.
(11)
– Glej na primer sodbe z dne 23. maja 1985 v zadevi Komisija proti Nemčiji (29/84, Recueil, str. 1661, točka 23); z dne 9. aprila 1987 v zadevi Komisija proti Italiji (363/85, Recueil, str. 1733, točka 7); z dne 16. novembra 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji (C‑214/98, Recueil, str. I‑9601, točka 49) in z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C‑144/99, Recueil, str. I-3541, točka 17).
(12)
–	Zgoraj navedena sodba Olaso Valero, točki 31 in 32. V tej zadevi je namreč predložitveno sodišče trdilo, da bi se navedba, vsebovana v Direktivi, v zvezi plačili, ki se nanašajo na določena obdobja, „slabo sklada[la] z institutom odškodnine“ (ibidem, točka 26).
(13)
–	O obstoju te obveznosti tudi v zvezi z direktivami, ki so že začele veljati, vendar rok za njihov prenos še ni potekel, glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Kolpinghuis Nijmegen, točki 15 in 16. V istem smislu glej tudi sklepne predloge, ki sem jih predstavil 30. junija 2005 za sodbo v zadevi Mangold (C-144/04, ZOdl., str. I‑9981, točke od 115 do 120).
(14)
–	Zgoraj navedena sodba Rodríguez Caballero, točka 33.
(15)
–	Zgoraj navedena sodba Olaso Valero, točka 37. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo Rodríguez Caballero, točke od 34 do 39, in zgoraj navedeni sklep Guerriero Pecino, točki 28 in 29.
(16)
–	Predložitveno sodišče se v sklepu nanaša na sodbo Tribunal Constitucional
št. 306 z dne 25. oktobra 1993, v kateri je to sodišče štelo, da se v členu 33 delavskega statuta ne krši načela enakosti pred zakonom.
(17)
–	Tako izhaja iz znane sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal (106/77, Recueil, str. 629, točki 21 in 24). Vendar tudi med drugim iz sodb z dne 19. junija 1990 v zadevi Factortame (C‑213/89, Recueil, str. I‑2433, točka 20); z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I‑5357, točka 32); z dne 8. junija 2000 v zadevi Carra in drugi (C‑258/98, Recueil, str. I‑4217, točka 16); z dne 18. septembra 2003 v zadevi Morellato (C‑416/00, Recueil, str. I‑9343, točki 43 in 44) ter z dne 3. maja 2005 v združenih zadevah Berlusconi in drugi (C-387/02, C-391/02 in C-403/02, ZOdl., str. I‑3565, točka 72).
(18)
–	Zgoraj navedena sodba Rodríguez Caballero, točka 43 in tam navedena sodna praksa. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo Olaso Valero, točka 38, in zgoraj navedeni sklep Guerrero Pecino, točka 30.