62023TJ0329_RES
Zadeva T‑329/23
Češka republika
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (deseti razširjeni senat) z dne 9. aprila 2025
„Lastna sredstva Unije – Finančna odgovornost držav članic – Obveznost držav članic, da dajo Komisiji na razpolago lastna sredstva – Plačilo zneskov, ki ustrezajo neizterjanim lastnim sredstvom, Komisiji – Uvozne dajatve – Uvoz tekstilnih izdelkov, obutve in sončnih očal iz Azije – Carinska vrednost – Neobstoj prenizkega vrednotenja – Neobstoj obveznosti predložitve zavarovanja pred prepustitvijo – Neupravičena obogatitev Unije“
Lastna sredstva Evropske unije – Določanje in dajanje na voljo s strani držav članic – Dajanje na razpolago s pridržki – Tožba, ki temelji na neupravičeni obogatitvi Unije – Dokazno breme
(člena 268 in 340, drugi odstavek, PDEU)
(Glej točki 38 in 39.)
Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Določitev – Metode določitve – Določitev na podlagi statistične vrednosti, kot je najnižja sprejemljiva cena (NSC) – Nedopustnost za določanje carinske vrednosti z uporabo rezervne metode – Uporaba statistične vrednosti, pridržane za odkrivanje uvoza, ki bi lahko bil prenizko ovrednoten
(Uredba Parlamenta in Sveta št. 2913/92, člen 29)
(Glej točke od 82 do 84 in 93.)
Lastna sredstva Evropske unije – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Obveznost držav članic – Predložitev zavarovanja za uvoz, katerega carinska vrednost bi lahko bila prenizko ovrednotena – Zahteva – Elementi, na podlagi katerih je mogoče izračunati višji carinski znesek od tistega, ki je določen na podlagi prijavljene carinske vrednosti
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2913/2012, člen 13(1) ter členi 29, 30 in 31; Uredba Komisije št. 2454/2012, člen 248(1))
(Glej točke od 85 do 87, 94 in 95.)
Povzetek
Splošno sodišče, pri katerem je bila vložena tožba zaradi neupravičene obogatitve Evropske unije, ki ji je ugodilo, se je izreklo o novem vprašanju, ki se nanaša, na eni strani, na preučitev tožbe, ki jo je država članica vložila na podlagi domnevne neupravičene obogatitve lastnih sredstev na carinskem področju, in na drugi strani, na upoštevanje statistične vrednosti kot podlage za izračun carinske vrednosti blaga.
Po odpravi vseh veljavnih kvot za uvoz tekstilnih izdelkov in oblačil s poreklom iz držav članic Svetovne trgovinske organizacije (STO) od 1. januarja 2005 je bila Unija izpostavljena zelo velikemu obsegu uvoza tekstilnih in obutvenih izdelkov s poreklom iz Azije, zlasti iz Kitajske, in tveganju prenizkega vrednotenja carinske vrednosti navedenega uvoza. V odgovor na to tveganje so bile v okviru operacije prednostnega kontrolnega območja, (
1
) poimenovane „Discount“ (v nadaljevanju: PKO Discount), pri kateri so sodelovale vse države članice, predvidene podrobnejše carinske kontrole, nanašala pa se je na uvoz nekaterih tekstilnih izdelkov, obutve in sončnih očal s poreklom iz Kitajske, Tajske in Vietnama z nizko carinsko vrednostjo. V okviru te operacije so bili določeni pragovi tveganja. Ti so carinskim organom držav članic omogočali odkrivanje posebej nizkih vrednosti, prijavljenih ob uvozu, in posledično uvoza, ki pomeni znatno tveganje prenizkega vrednotenja njihove carinske vrednosti. Za to je bilo ustvarjenih 20 oznak integrirane tarife Evropske unije, za vsako od teh oznak pa je Evropska komisija določila „popravljeno povprečno ceno“ (v nadaljevanju: PPC). Dalje, povprečje za celotno Unijo je bilo izračunano na podlagi aritmetičnega povprečja PPC, zabeleženih v vseh državah članicah, pri čemer so bile izključene nenormalno visoke ali nizke vrednosti. Nazadnje, izračunana je bila „najnižja sprejemljiva cena“ (v nadaljevanju: NSC), ki ustreza 50 % PPC, in uporabljena kot prag tveganja.
Komisija je med 10. in 14. novembrom 2014 v Češki republiki opravila inšpekcijski pregled v zvezi s tem, kako zadnjenavedena izvaja PKO Discount. Komisija je po tej misiji češkim organom poslala poročilo, v katerem je izrazila zadržke glede izvajanja te operacije. Konkretno, ugotovila je, da ni bilo učinkovitega nadzora nad vsemi zadevnimi carinskimi deklaracijami in da je bilo vse blago prepuščeno brez zahteve za zavarovanje kljub razumnim dvomom o obstoju prenizkega vrednotenja carinske vrednosti navedenega blaga. Po njenem mnenju je ta situacija povzročila izgubo tradicionalnih lastnih sredstev Unije, za katero so bili odgovorni češki organi ter ki je bila enaka razliki med carinsko dajatvijo, izračunano na podlagi prijavljene carinske vrednosti, in carinsko dajatvijo, izračunano na podlagi NSC. V korespondenci med Češko republiko in Komisijo, v okviru katere zadnjenavedena ni sprejela dokazov, ki jih je država članica predložila, je Komisija dosledno vztrajala, naj Češka republika proračunu Unije da na voljo najprej razliko med carinsko dajatvijo, izračunano na podlagi prijavljene carinske vrednosti, in dajatvijo, izračunano na podlagi NSC, nato pa razliko med carinsko dajatvijo, izračunano na podlagi prijavljene carinske vrednosti, in dajatvijo, izračunano na podlagi PPC (namesto NSC). Češka republika je, čeprav je temu večkrat nasprotovala, pod nekaterimi pogoji proračunu Unije dala na voljo zneske, ki izhajajo iz izračuna zgoraj navedenih razlik. V korist Češke republike je bil 22. junija 2020 izveden delni pobot plačanega zneska.
V tem kontekstu je Češka republika vložila to tožbo, ki temelji na neupravičeni obogatitvi Unije.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu, Splošno sodišče je opozorilo na dokazna pravila, ki se uporabljajo za odškodninsko tožbo, ki temelji na neupravičeni obogatitvi Unije. V skladu s sodno prakso Sodišča mora Splošno sodišče v okviru tovrstne tožbe, ki jo je vložila država članica, ki je Komisiji dala na razpolago znesek lastnih sredstev Unije z navedbo pridržkov glede utemeljenosti njenega stališča, presoditi zlasti, ali upravičenje za prikrajšanje države članice, ki ima status tožeče stranke, ki ustreza dajanju tega zneska na razpolago Komisiji, in za posledično obogatitev zadnjenavedene izhaja iz obveznosti, ki jih ima navedena država članica na podlagi prava Unije na področju lastnih sredstev Unije, ali pa, nasprotno, takega upravičenja zanju ni. (
2
)
Tako mora država članica dokazati, da na podlagi pravil Unije, ki urejajo sistem lastnih sredstev, Komisiji ni bila dolžna dati na razpolago zneska lastnih sredstev, ki so predmet spora, in da je izpolnila svoje obveznosti. Vendar to dokazno breme ne pomeni, da se lahko Komisija omeji na to, da na splošno in brez dokazov, ki bi to podprli, navede, da dokazi, ki jih navaja država članica, ne zadostujejo.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v zvezi z upoštevnostjo statistične vrednosti kot podlage za oceno carinske vrednosti ugotovilo, da Komisija v bistvu trdi, da dokler je prijavljena carinska vrednost nižja od NSC, je ni mogoče sprejeti, in da morajo posledično nacionalni organi pred prepustitvijo zahtevati predložitev zavarovanja. Vendar je štelo, da se pri predpostavki, v skladu s katero je treba načeloma zavrniti vsako carinsko vrednost, ki je nižja od NSC, ne glede na obseg dvomov, ki lahko ostanejo ali ne po preverjanjih in kontrolah, ki jih izvedejo carinski organi, ne bi upošteval manevrski prostor, ki ga imajo države članice pri izvajanju carinskih kontrol in carinskih predpisov, ki določajo poseben postopek v primeru izpodbijanja prijavljene carinske vrednosti.
Zato je Splošno sodišče ugotovilo, da se lahko statistična vrednost, kot je NSC, uporabi le kot orodje za analizo tveganja, to je orodje, ki na podlagi profilov tveganja omogoča odkrivanje uvoza, ki bi lahko bil prenizko ovrednoten in ki ga je treba preveriti, ne pa za določitev njegove carinske vrednosti.
Na tretjem in zadnjem mestu, Splošno sodišče je v okviru ocene dejanskih možnosti čeških carinskih organov, da določijo višjo carinsko vrednost, preučilo, ali bi ti organi z uporabo sekundarnih metod (
3
) za določitev carinske vrednosti lahko dosegli višjo carinsko vrednost od transakcijske vrednosti (
4
) in ali bi zato predložitev zavarovanja pred prepustitvijo zadevnega blaga prispevala k zaščiti finančnih interesov Unije.
V zvezi s tem je opozorilo, da je cilj zavarovanja carinskim organom omogočiti, na eni strani, da dovolijo prepustitev blaga, pri čemer to blago in spremljajočo dokumentacijo še naprej pregledujejo, in na drugi strani, da preprečijo izterjavo morebitnega carinskega dolga, ki izhaja iz takega pregleda. Zato iz tega sledi, da le v primeru, da imajo carinski organi države članice na voljo elemente, na podlagi katerih lahko izračunajo znesek carinskih dajatev, ki je višji od tistega, ki je bil pobran na podlagi prijavljene carinske vrednosti, in določijo dodatno pravico do lastnih sredstev v korist Unije, predložitev jamstva prispeva k zaščiti finančnih interesov Unije. Poleg tega je Splošno sodišče opozorilo, da se statistična vrednost, kakršna je NSC, ne uporablja za določitev carinske vrednosti blaga niti v okviru določitve vrednosti z uporabo rezervne metode.
Tako je Splošno sodišče ugotovilo, da – glede na to, da je bila uporaba arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti s carinskim zakonikom Skupnosti (
5
) in sodno prakso izključena – spis ne vsebuje elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da bi uporaba rezervne metode (
6
) privedla do pobiranja dodatnega zneska carinskih dajatev in s tem lastnih sredstev Unije.
Posledično je Splošno sodišče ugotovilo, da Češka republika na podlagi pravil Unije, ki urejajo sistem lastnih sredstev, Komisiji ni bila dolžna dati na razpolago zneska lastnih sredstev, ki so predmet spora, in zadnjenavedeni naložilo, naj ga vrne zadevni državi članici.
(
1
)	Na podlagi člena 13(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik Skupnosti).
(
2
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Češka republika/Komisija (C‑575/18 P, EU:C:2020:530, točka 83).
(
3
)	Določene so v členih 30 in 31 carinskega zakonika Skupnosti.
(
4
)	Na podlagi člena 29 carinskega zakonika Skupnosti.
(
5
)	Člen 30(2) carinskega zakonika Skupnosti.
(
6
)	V smislu člena 31 carinskega zakonika Skupnosti.