62023CJ0581
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 8. maja 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Vertikalni sporazumi – Člen 101(3) PDEU – Uredba (EU) št. 330/2010 – Skupinska izjema – Člen 4(b)(i) – Nedopustna omejitev, zaradi katere se odvzame ugodnost te izjeme – Izjema – Sporazumi o izključni distribuciji – Omejitev aktivne prodaje na izključno ozemlje – Pojem ‚sporazum‘ – Soglasje volj dobavitelja in njegovih kupcev – Dokaz – Izključno ozemlje, dodeljeno kupcu – Neobstoj aktivne prodaje s strani drugih kupcev na to ozemlje“
V zadevi C‑581/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija) z odločbo z dne 13. septembra 2023, ki je na Sodišče prispela 21. septembra 2023, v postopku
Beevers Kaas BV
proti
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
ob udeležbi
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, M. Gavalec, Z. Csehi in F. Schalin, sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodna tajnica: A. Lamote, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. oktobra 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Beevers Kaas BV J. Janssen in F. Petillion, advocaten,
–
za Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV in Ahold België BV H. Burez in M. Varga, advocaten,
–
za B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono L. Bersou, J.-P. Fierens in P. Goffinet, avocats, ter L. Goddeau, advocaat,
–
za belgijsko vlado A. De Brouwer, C. Jacob, C. Pochet in M. Van Regemorter, agenti,
–
za Evropsko komisijo P. Berghe, N. Cambien in D. Viros, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 9. januarja 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(b)(i) Uredbe Komisije (EU) št. 330/2010 z dne 20. aprila 2010 o uporabi člena 101(3) [PDEU] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL 2010, L 102, str. 1).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Beevers Kaas BV in družbami Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV in Ahold België BV (v nadaljevanju skupaj: družbe Albert Heijn), ker so slednje družbe kršile sporazum o izključni distribuciji, ki družbo Beevers Kaas veže na B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (v nadaljevanju: Cono) za distribucijo sira Beemster v Belgiji in Luksemburgu (v nadaljevanju: sporazum o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari).
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uredba št. 330/2010, za katero predložitveno sodišče meni, da se uporablja za spor o glavni stvari, je z učinkom od 1. junija 2010 nasledila Uredbo Komisije (ES) št. 2790/1999 z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) [ES] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 364). Uredba št. 330/2010 je v skladu s členom 10, drugi odstavek, prenehala veljati 31. maja 2022.
4
V skladu s členom 11 Uredbe Komisije (EU) 2022/720 z dne 10. maja 2022 o uporabi člena 101(3) [PDEU] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj (UL 2022, L 134, str. 4) je ta uredba začela veljati 1. junija 2022 in bo prenehala veljati 31. maja 2034.
Uredba št. 330/2010
5
Člen 2 Uredbe št. 330/2010, naslovljen „Izjema“, je v odstavku 1 določal:
„V skladu s členom 101(3) [PDEU] in ob upoštevanju določb te uredbe, se člen 101(1) [PDEU] ne uporablja za vertikalne sporazume.
Ta izjema se uporablja, če taki sporazumi vsebujejo vertikalne omejitve.“
6
Člen 4 te uredbe, naslovljen „Omejitve, zaradi katerih se odvzame ugodnost skupinske izjeme – nedopustne omejitve“, je določal:
„Izjema iz člena 2 se ne uporablja za vertikalne sporazume, katerih namen je, neposredno ali posredno, samostojno ali v kombinaciji z drugimi dejavniki pod nadzorom pogodbenic:
[…]
(b)
omejitev ozemlja, na katero lahko kupec, ki je pogodbenica sporazuma, prodaja pogodbeno blago ali storitve, ali omejitev odjemalcev, ki jim jih lahko prodaja, brez poseganja v omejitev sedeža njegovega podjetja, razen:
(i)
omejitve aktivne prodaje na izključno ozemlje ali izključni skupini odjemalcev, ki si jo je pridržal dobavitelj ali ki jo je dobavitelj dodelil drugemu kupcu, če ta omejitev kupčevim odjemalcem ne omejuje prodaje,
[…].“
Smernice iz leta 2010
7
Evropska komisija je Smernice o vertikalnih omejitvah (UL 2010, C 130, str. 1, v nadaljevanju: Smernice iz leta 2010) objavila hkrati s sprejetjem Uredbe št. 330/2010.
8
V odstavku 25 Smernic iz leta 2010 je navedeno:
„Ta opredelitev ‚vertikalnega sporazuma‘ iz odstavka 24 vsebuje štiri glavne elemente:
(a)
Uredba o skupinskih izjemah se uporablja za sporazume in usklajena ravnanja. Uredba o skupinskih izjemah se ne uporablja za enostransko ravnanje zadevnih podjetij. Tako enostransko ravnanje lahko spada v področje uporabe člena 102 [PDEU], ki prepoveduje zlorabe prevladujočega položaja. Za obstoj sporazuma v smislu člena 101 [PDEU] zadostuje, da pogodbenice izrazijo skupno namero, da bodo na trgu ravnale na določen način. Oblika, v kateri se navedena namera izrazi, je nepomembna, če izraža njuno resnično namero. Če ni izrecnega sporazuma, ki izraža soglasno voljo, bo Komisija morala dokazati, da je ena pogodbenica privolila v enostransko politiko druge pogodbenice. Pri vertikalnih sporazumih sta dva načina, s katerima je mogoče ugotoviti privolitev v enostransko politiko. Po prvem se privolitev lahko ugotovi iz pristojnosti, ki so pogodbenicam dodeljene s splošnim, vnaprej sestavljenim sporazumom. Če klavzule vnaprej sestavljenega sporazuma določajo ali dovoljujejo, da pogodbenica naknadno sprejme enostransko politiko, ki bo zavezujoča za drugo pogodbenico, se na podlagi tega lahko ugotovi, da je druga pogodbenica privolila v navedeno politiko […]. Z drugim načinom lahko Komisija dokaže obstoj tihe privolitve, čeprav izrecne privolitve ni. Za to je treba pokazati, da ena pogodbenica za izvedbo svoje enostranske politike potrebuje eksplicitno ali implicitno sodelovanje druge pogodbenice in da je druga pogodbenica izpolnila navedeno zahtevo, tako da je navedeno enostransko politiko izvajala v praksi […]. Če dobavitelj na primer objavi, da bo enostransko zmanjšal dobavo zaradi preprečevanja vzporednega trgovanja, nato pa distributerji takoj zmanjšajo svoja naročila in prenehajo sodelovati pri vzporednem trgovanju, so navedeni distributerji molče privolili v dobaviteljevo enostransko politiko. Nasprotno pa temu ni tako, če distributerji še naprej vzporedno trgujejo ali poskušajo najti nove načine vzporednega trgovanja. Podobno se pri vertikalnih sporazumih lahko ugotovi molčečo privolitev glede na pritisk, ki ga pogodbenica uporabi, da svojo enostransko politiko vsili drugi pogodbenici ali pogodbenicam sporazuma, skupaj z nekaterimi distributerji, ki dejansko v praksi izvajajo enostransko politiko dobavitelja. Sistem nadzora in kazni, ki ga vzpostavi dobavitelj, da bi kaznoval tiste distributerje, ki ne izvajajo njegove enostranske politike, na primer kaže na molčečo privolitev v dobaviteljevo enostransko politiko, če mu ta sistem omogoča, da svojo politiko izvaja v praksi. Navedena načina za ugotavljanje privolitve se lahko uporabljata skupaj;
[…].“
9
V odstavku 51 Smernic iz leta 2010 je navedeno:
„Pri nedopustni omejitvi iz člena 4(b) Uredbe [št. 330/2010] o skupinskih izjemah so štiri izjeme. Prva izjema iz člena 4(b)(i) dobavitelju omogoča omejitev aktivne prodaje pri kupcu, ki je pogodbenica sporazuma, na ozemlje ali skupino odjemalcev, ki sta bila izključno dodeljena drugemu kupcu ali ki jih je dobavitelj rezerviral zase. Ozemlje ali skupina odjemalcev sta izključno dodeljena, če se dobavitelj strinja, da bo svoj izdelek prodajal samo enemu distributerju za distribucijo na določenem ozemlju ali določeni skupini odjemalcev in če je izključni distributer po drugi strani zaščiten, tako da na njegovem ozemlju ali njegovi skupini odjemalcev ne morejo aktivno prodajati nobeni drugi kupci dobavitelja znotraj [Evropske u]nije, ne glede na prodajo dobavitelja. Dobavitelj lahko združi dodelitev izključnega ozemlja in izključne skupine odjemalcev tako, da, na primer, imenuje izključnega distributerja za določeno skupino odjemalcev na določenem ozemlju. Vendar pa mora takšna zaščita izključno dodeljenih ozemelj ali skupin odjemalcev omogočati pasivno prodajo na takšnih ozemljih ali takšnim skupinam odjemalcev. Komisija za uporabo člena 4(b) Uredbe [št. 330/2010] ‚aktivno‘ in ‚pasivno‘ prodajo razlaga tako:
–
‚Aktivna‘ prodaja pomeni aktivno nagovarjanje posameznih odjemalcev, na primer s pošiljanjem nezaželene elektronske pošte ali z obiski; ali aktivno nagovarjanje posebne skupine odjemalcev ali odjemalcev na določenem ozemlju z oglaševanjem v medijih, prek interneta ali z drugimi promocijskimi akcijami, ki so posebej usmerjene na zadevno skupino odjemalcev ali namenjene odjemalcem na zadevnem ozemlju. Oglaševanje ali promocija, ki je za kupca privlačna samo, če (hkrati) dosega posebno skupino odjemalcev ali odjemalce na posebnem ozemlju, se obravnava kot aktivna prodaja zadevni skupini odjemalcev ali odjemalcem na zadevnem ozemlju.
[…]“
Belgijsko pravo
10
Člen VI.104 Wetboek van economisch recht (gospodarskopravni zakonik) določa:
„Vsako ravnanje, ki je v nasprotju s pošteno tržno prakso in s katerim podjetje škoduje ali bi lahko škodovalo poklicnim interesom enega ali več drugih podjetij, je prepovedano.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
11
Družba Beevers Kaas je izključni distributer sira Beemster v Belgiji, ki ga kupuje pri proizvajalcu Cono, ki ima sedež na Nizozemskem.
12
Družbi Cono in Beevers Kaas sta 1. januarja 1993 sklenili sporazum o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari.
13
Družbe Albert Heijn opravljajo svoje dejavnosti v sektorju supermarketov v Belgiji in na Nizozemskem. So kupci sira Beemster, ki ga družba Cono proizvaja za trge zunaj Belgije in Luksemburga.
14
Družba Beevers Kaas družbam Albert Heijn očita, da so kot tretje osebe sodelovale pri kršitvi sporazuma o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari, kar po njenem mnenju pomeni kršitev člena VI.104 gospodarskopravnega zakonika. Ta kršitev naj bi izhajala iz dejavnosti nadaljnje prodaje, ki naj bi jo te družbe opravljale na belgijsko ozemlje, čeprav so vedele, da družbi Cono in Beevers Kaas zavezuje sporazum o izključni distribuciji.
15
Po mnenju družb Albert Heijn sta jim družbi Beevers Kaas in Cono skušali naložiti prepovedano prepoved nadaljnje prodaje. Družbe Albert Heijn tako menijo, da sporazum o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari, ker družbi Cono ne nalaga obveznosti, da družbo Beevers Kaas zaščiti pred aktivno prodajo drugih distributerjev, ne izpolnjuje strogih pogojev konkurenčnega prava, da bi se upravičila prepoved nadaljnje prodaje.
16
Predsednik ondernemingsrechtbank Antwerpen (gospodarsko sodišče v Antwerpnu, Belgija) je s sodbo z dne 9. julija 2021 tožbo družbe Beevers Kaas zavrnil kot neutemeljeno, ker „iz nobene pogodbene ali zakonske določbe ne izhaja, da podjetja blaga ne smejo pridobiti neposredno od družbe Cono na Nizozemskem in [ga] distribuirati v Belgiji“. Natančneje, v tej sodbi je bilo ugotovljeno, da je sporazum o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari določal le, da družba Cono sama ne sme prodajati belgijskim distributerjem. Razlaga, ki jo zagovarja družba Beevers Kaas, naj bi tako pomenila, da bi morala ta sporazum spoštovati vsa podjetja ne glede na kraj njihovega sedeža in da sira Beemster, ki ga proizvaja družba Cono, ne bi smela prodajati v Belgiji. Prav tako naj družba Beevers Kaas ne bi uživala pogodbene zaščite na svojem ozemlju izključne distribucije v Belgiji pred aktivno prodajo s strani drugih kupcev, ki blago kupujejo od družbe Cono.
17
Družba Beevers Kaas je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija), ki je predložitveno sodišče.
18
Pred navedenim sodiščem se stranke ne strinjajo glede vprašanja, ali je sporazum o izključni distribuciji iz postopka v glavni stvari v skladu s konkurenčnim pravom in, natančneje, s pogoji, ki so določeni v členu 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010. Razprava se nanaša na tako imenovani pogoj „vzporedne naložitve obveznosti“, v skladu s katerim dobavitelj ščiti izključnega distributerja pred aktivno prodajo, ki jo na izključnem ozemlju, dodeljenem temu dobavitelju, izvajajo drugi kupci tega distributerja.
19
Po mnenju navedenega sodišča mora družba Beevers dokazati, da domnevna zaščita, ki ji jo družba Cono zagotavlja pred aktivno prodajo, spada pod izjemo iz tega člena 4(b)(i).
20
Predložitveno sodišče je v vmesni sodbi z dne 27. aprila 2022 razsodilo, da je družba Beevers Kaas dokazala, da so družbe Albert Heijn vsaj tiho privolile v prepoved aktivne prodaje. Vendar mora po mnenju navedenega sodišča družba Beevers Kaas dokazati tudi, da so v to prepoved privolili tudi vsi drugi preprodajalci, ki kupujejo blago od družbe Cono.
21
Predložitveno sodišče se strinja s stališčem belgijskega organa, pristojnega za konkurenco, ki ga je s to vmesno sodbo pozvalo, naj intervenira kot amicus curiae, in ki meni, da je treba pogoj vzporedne naložitve obveznosti razlagati ob upoštevanju pojma „sporazum“ v smislu člena 101 PDEU.
22
Navedeno sodišče v zvezi s tem navaja, da Uredba št. 330/2010 in Smernice iz leta 2010 ne opredeljujejo načina, kako mora dobavitelj svoje izključne distributerje zaščititi pred aktivno prodajo, ki jo na izključnem ozemlju, ki je dodeljeno tem distributerjem, izvajajo drugi kupci tega dobavitelja. Natančneje, ta uredba in te smernice naj ne bi določale načina, kako bi moral navedeni dobavitelj te druge kupce obvestiti o taki prepovedi aktivne prodaje oziroma kako bi morali ti privoliti v to prepoved.
23
V obravnavani zadevi naj ne bi bilo nobenega dokaza o tem, da so vsi drugi preprodajalci družbe Cono izrecno privolili v prepoved aktivne prodaje. Belgijski organ, pristojen za konkurenco, meni, da bi lahko predložitveno sodišče tiho privolitev v to prepoved s strani teh preprodajalcev izpeljalo zgolj iz dejstva, da trenutno noben od njih ne prodaja proizvodov, kupljenih od družbe Cono, v Belgiji. Družba Beevers Kaas se s tem stališčem strinja in meni, da je zato zadostno dokazala, da so navedeni preprodajalci privolili v navedeno prepoved.
24
Družbe Albert Heijn nasprotno menijo, da je s tako razlago kršeno dokazno breme, ki je na strani družbe Beevers Kaas. Trdijo, da je za obstoj tihe privolitve potrebno, da družba Beevers Kaas dokaže, da so bili o strategiji družbe Cono, da se v Belgiji ne sme aktivno prodajati sir Beemster, kupljen na Nizozemskem, na dan, ko so bile izključne pravice podeljene, obveščeni vsi preprodajalci, ki jim je bila na ta dan dovoljena prodaja, in nato vsakemu novemu imenovanemu preprodajalcu, in da se mora s to strategijo uskladiti vsak izmed njih.
25
V teh okoliščinah je hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je mogoče šteti, da je izpolnjen pogoj vzporedne naložitve obveznosti iz člena 4(b)(i) Uredbe [št. 330/2010] in ali torej lahko dobavitelj, ki izpolnjuje druge pogoje iz [te uredbe], enemu od svojih kupcev pravno veljavno prepove aktivno prodajo na ozemlje, za katero je bil izključno določen drug kupec, že samo na podlagi ugotovitve, da drugi kupci na to ozemlje ne opravljajo aktivne prodaje? Z drugimi besedami: Ali je obstoj sporazuma o prepovedi aktivne prodaje med temi drugimi kupci in dobaviteljem zadostno dokazan že samo na podlagi ugotovitve, da ti drugi kupci ne opravljajo aktivne prodaje na izključno dodeljeno ozemlje?
2.
Ali je mogoče šteti, da je izpolnjen pogoj vzporedne naložitve obveznosti iz člena 4(b)(i) Uredbe [št. 330/2010] in ali torej lahko dobavitelj, ki izpolnjuje druge pogoje iz [te uredbe], enemu od svojih kupcev pravno veljavno prepove aktivno prodajo na ozemlje, za katero je bil izključno določen kupec, če dobavitelj pridobi privolitev svojih drugih kupcev le tedaj, če in ko se pripravljajo na začetek aktivne prodaje na tako izključno dodeljeno ozemlje? Ali pa se nasprotno zahteva, da se taka privolitev pridobi od vsakega dobaviteljevega kupca, neodvisno od tega, ali se ta kupec pripravlja na aktivno prodajo na izključno dodeljeno ozemlje?“
Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka
26
Družbi Beevers Kaas in Cono sta z vlogama, ki sta ju 11. oziroma 28. februarja 2025 vložili v sodnem tajništvu Sodišča, predlagali, naj se na podlagi člena 83 Poslovnika Sodišča odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka.
27
V utemeljitvi svojih predlogov navajata, da je generalna pravobranilka v sklepnih predlogih, na prvem mestu, odgovorila na vprašanje, ki je drugačno od vprašanja, ki ga je predložitveno sodišče postavilo v okviru drugega vprašanja za predhodno odločanje, in se je, na drugem mestu oprla na napačne dejanske in pravne elemente, da bi odgovorila na to drugo vprašanje, kakor je bilo preoblikovano. V teh okoliščinah bi bilo nujno, da lahko stranke iz postopka v glavni stvari ali drugi zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije izrazijo svoje stališče o teh elementih, da bi se zaščitile njihove procesne pravice in preprečilo, da bi Sodišče odgovorilo na vprašanje, ki ni nujno za rešitev spora o glavni stvari.
28
Sodišče lahko na podlagi člena 83 Poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu tega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča, ali če je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.
29
Vendar je treba v zvezi s tem najprej poudariti, da vsebina sklepnih predlogov generalnega pravobranilca kot taka ne more biti tako novo dejstvo, sicer bi stranke s sklicevanjem na tako dejstvo imele možnost odgovoriti na navedene sklepne predloge. O sklepnih predlogih generalnega pravobranilca pa stranke ne morejo razpravljati. Sodišče je tako imelo priložnost poudariti, da je v skladu s členom 252 PDEU dolžnost generalnega pravobranilca to, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih se v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahteva njegovo sodelovanje, da bi Sodišču pomagal pri opravljanju njegove naloge, ki je zagotoviti upoštevanje prava pri razlagi in uporabi Pogodb. V skladu s členom 20, četrti odstavek, tega statuta in členom 82(3) Poslovnika se s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca konča ustni del postopka. Ker o sklepnih predlogih stranke ne razpravljajo, se z njimi začne faza posvetovanja Sodišča. Ne gre torej za mnenje, namenjeno sodnikom ali strankam, ki bi ga izdal organ zunaj Sodišča, ampak za individualno, obrazloženo in javno izraženo mnenje člana same institucije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, točka 21 in navedena sodna praksa).
30
Iz tega med drugim izhaja, da okoliščina, da je generalni pravobranilec vprašanje za predhodno odločanje preučil na podlagi preoblikovanja, sama po sebi ni razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega dela postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2003, Makedoniko Metro in Michaniki, C‑57/01, EU:C:2003:47, točke od 33 do 36).
31
V obravnavanem primeru Sodišče po opredelitvi generalne pravobranilke ugotavlja, da elementi, ki jih je predložila družba Beevers Kaas, ne razkrivajo nobenega novega dejstva, ki bi lahko odločilno vplivalo na odločitev, ki jo mora sprejeti v tej zadevi, in da v tej zadevi ni treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke oziroma zainteresirane stranke iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljale. Poleg tega ima Sodišče ob koncu pisnega in ustnega dela postopka na voljo vse potrebne elemente in je torej zadeva dovolj razjasnjena, da lahko o njej odloči.
32
Sodišče zato meni, da ni treba odrediti ponovnega odprtja ustnega dela postopka.
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
33
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da kadar je dobavitelj dodelil izključno ozemlje enemu od svojih kupcev, za uporabo te določbe zgolj ugotovitev, da drugi kupci tega dobavitelja ne opravljajo aktivne prodaje na to ozemlje, zadostuje za ugotovitev, da med navedenim dobaviteljem in temi drugimi kupci obstaja sporazum glede prepovedi aktivne prodaje na navedeno ozemlje.
34
Opozoriti je treba, da člen 2(1) Uredbe št. 330/2010 določa skupinsko izjemo od prepovedi sporazumov, ki spadajo na področje uporabe člena 101(1) PDEU za vertikalne sporazume. V tem členu je namreč določeno, da se v skladu s členom 101(3) PDEU člen 101(1) PDEU ne uporablja za vertikalne sporazume, ki izpolnjujejo pogoje iz te uredbe.
35
Vendar se ta izjema ne uporablja za vertikalne sporazume, ki vsebujejo nedopustne omejitve, ki so naštete v členu 4 navedene uredbe.
36
V skladu s členom 4(b) Uredbe št. 330/2010 se navedena izjema „ne uporablja za vertikalne sporazume, katerih namen je, neposredno ali posredno, samostojno ali v kombinaciji z drugimi dejavniki pod nadzorom pogodbenic, omejitev ozemlja, na katero lahko kupec, ki je pogodbenica sporazuma, prodaja pogodbeno blago ali storitve, ali omejitev odjemalcev, ki jim jih lahko prodaja, brez poseganja v omejitev sedeža njegovega podjetja“.
37
V skladu s členom 4(b)(i) te uredbe je vertikalni sporazum, katerega namen je omejitev ozemlja ali skupine odjemalcev kupca, lahko vseeno upravičen do skupinske izjeme iz člena 2(1) navedene uredbe, kadar gre za omejitve aktivne prodaje tega kupca na ozemlje ali skupini odjemalcev, ki si jo je izključno pridržal dobavitelj ali ki jo je dodelil drugemu kupcu, če ta omejitev odjemalcem prvega kupca ne omejuje prodaje.
38
Omejitve aktivne prodaje na izključno ozemlje, ki ga je dobavitelj dodelil enemu od svojih kupcev, so torej lahko upravičene do te izjeme, če so izpolnjeni pogoji iz Uredbe št. 330/2010.
39
Kot pa je generalna pravobranilka v bistvu poudarila v točkah od 39 do 43 sklepnih predlogov in kot je razvidno zlasti iz odstavka 51 Smernic iz leta 2010, to, da dobavitelj enemu od svojih kupcev podeli ozemeljsko izključnost, nujno spremlja vzporedna obveznost tega dobavitelja, da tega kupca zaščiti pred aktivno prodajo drugih kupcev navedenega dobavitelja. Iz tega sledi, da je namen člena 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 zajeti omejitve aktivne prodaje, ki jih mora dobavitelj iz tega naslova naložiti svojim kupcem, da se zagotovi učinkovitost take izključnosti na ozemlju, ki ga je dodelil enemu od svojih kupcev.
40
Za presojo, ali je sporazum o distribuciji, sklenjen med dobaviteljem in kupcem, mogoče opredeliti kot vertikalni sporazum, ki je lahko zajet s členom 4(b)(i) te uredbe, je treba upoštevati pojem „sporazum“ v smislu člena 101 PDEU.
41
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za obstoj „sporazuma“ v smislu člena 101(1) PDEU zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način. Sporazum torej ne more temeljiti na izrazu povsem enostranske politike ene stranke distribucijske pogodbe (sodba z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točki 47 in 48 ter navedena sodna praksa).
42
Vendar očitno enostranski akt ali ravnanje pomeni „sporazum“ v smislu člena 101(1) PDEU, če je izraz soglasne volje vsaj dveh strank, pri čemer oblika tega soglasja sama po sebi ni odločilna (glej v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točka 49).
43
Tako lahko glede omejitve aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno kupcu, navedeno soglasje volj strank izhaja tako iz klavzul pogodb o distribuciji, ki dobavitelja vežejo na kupce, ki niso upravičeni do ozemeljske izključnosti, kadar te pogodbe vsebujejo izrecno prepoved take prodaje, kot iz izrecnega ali tihega ravnanja strank, na podlagi katerega je mogoče sklepati, da so ti kupci privolili v poziv tega dobavitelja, naj ne opravlja navedene prodaje (glej po analogiji sodbo z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točka 50 in navedena sodna praksa).
44
Glede dokaza o obstoju „sporazuma“ v smislu člena 101(1) PDEU iz sodne prakse Sodišča izhaja, da kadar ni pravil Unije v zvezi z načeli o presoji dokazov in zahtevanega dokaznega standarda v okviru nacionalnega postopka za uporabo člena 101 PDEU, se ta pravila določijo v notranjem pravnem redu posamezne države članice na podlagi načela procesne avtonomije, če niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če z njimi ni v praksi onemogočeno ali preveč oteženo uveljavljanje pravic, ki jih podeljuje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (sodba z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točka 55 in navedena sodna praksa).
45
Načelo učinkovitosti zahteva, da se lahko dokaz o kršitvi konkurenčnega prava Unije zagotovi ne le z neposrednimi dokazi, ampak tudi z indici, če so ti objektivni in skladni. V večini primerov je namreč treba na obstoj usklajenega ravnanja ali sporazuma sklepati iz več naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih skladnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi pravil o konkurenci (glej v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točka 56 in navedena sodna praksa).
46
Iz tega sledi, da je mogoče obstoj „sporazuma“ v smislu člena 101(1) PDEU, katerega namen je omejitev aktivne prodaje na izključno ozemlje, dokazati ne le z neposrednimi dokazi, ampak tudi na podlagi objektivnih in skladnih indicev, če je iz tega mogoče dovolj zanesljivo sklepati, da je dobavitelj svoje kupce pozval, naj ne izvajajo take prodaje na to ozemlje, in da so ti kupci v praksi spoštovali ta poziv (glej po analogiji sodbo z dne 29. junija 2023, Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, točka 57 in navedena sodna praksa).
47
V obravnavanem primeru je iz navedb predložitvenega sodišča razvidno, po eni strani, da sporazumi o distribuciji, sklenjeni med družbo Cono in njenimi kupci, ne vsebujejo nobene klavzule, s katero bi se jim naložila prepoved aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno družbi Beevers Kaas. Po drugi strani, razen družb Albert Heijn, take prodaje na to ozemlje ni opravljal noben kupec družbe Cono.
48
Predložitveno sodišče mora presoditi okoliščine spora o glavni stvari ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 42 do 46 te sodbe.
49
Tako bo, na prvem mestu, moralo glede na vse elemente, ki jih ima na voljo, določiti, ali je mogoče ugotoviti, da je v obravnavani zadevi družba Cono svoje kupce v kakršni koli obliki pozvala k temu, naj ne opravljajo aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno družbi Beevers Kaas.
50
Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 78 sklepnih predlogov, se tak poziv lahko poda v različnih oblikah, kot na primer v obliki posebnega sporočila, ki ga dobavitelj pošlje svojim kupcem in jih pozove, naj spoštujejo izključno ozemlje, ali v obliki posebne klavzule ali navedbe v zvezi s tem v splošnih pogojih dobavitelja.
51
Na drugem mestu, moralo bo tudi ugotoviti, ali so kupci družbe Cono izrecno ali tiho privolili v morebitni poziv tega dobavitelja.
52
Glede na zahtevi, na kateri je bilo opozorjeno v točkah 49 in 51 te sodbe, je treba ugotoviti, da okoliščina, da razen družb Albert Heijn noben drug kupec družbe Cono ni izvajal aktivne prodaje na izključno ozemlje družbe Beevers Kaas, sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev obstoja „sporazuma“ v smislu člena 101 PDEU.
53
Po eni strani na podlagi take okoliščine ni mogoče sklepati, da je družba Cono svoje kupce pozvala, naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno družbi Beevers Kaas. V zvezi s tem je treba pojasniti, da zgolj na podlagi ugotovitve, da je družba Cono dodelila izključno ozemlje družbi Beevers Kaas in da so drugi kupci družbe Cono morebiti vedeli za obstoj takega ozemlja, zlasti ker ni bilo posebnega obvestila, naslovljenega na te druge kupce, s katerim bi se od njih zahtevalo spoštovanje tega izključnega ozemlja, ni mogoče sklepati, da jih je družba Cono pozvala, naj ne izvajajo aktivne prodaje na navedeno ozemlje.
54
Po drugi strani je ta okoliščina sicer lahko upošteven dejavnik, ki se upošteva pri dokazovanju morebitne tihe privolitve drugih kupcev družbe Cono v njen poziv, naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključno ozemlje družbe Beevers Kaas. Vendar sama po sebi ne zadostuje za dokaz o obstoju take privolitve.
55
Na podlagi navedene okoliščine, obravnavane ločeno, namreč ni mogoče z zadostno gotovostjo dokazati, da je neobstoj aktivne prodaje na izključno ozemlje družbe Beevers Kaas posledica volje teh drugih kupcev, da sledijo morebitnemu pozivu družbe Cono, naj ne izvajajo take prodaje, ali samostojne poslovne odločitve navedenih drugih kupcev, da ne bodo prodajali na to ozemlje.
56
Vendar bi ista okoliščina lahko bila dokaz o implicitni privolitvi zadevnih kupcev, kadar, kot je razvidno iz odstavka 25 Smernic iz leta 2010, vzporedno obstajata izrecni poziv dobavitelja, naj se spoštuje prepoved aktivne prodaje na izključno ozemlje, in sredstva, ki temu dobavitelju omogočajo, da to prepoved izvaja v praksi, kot je sistem spremljanja in kazni, ki ga je vzpostavil navedeni dobavitelj, da bi sankcioniral kupce, ki ne bodo spoštovali navedene prepovedi.
57
Ob upoštevanju vseh navedenih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da kadar je dobavitelj enemu od svojih kupcev dodelil izključno ozemlje, za uporabo te določbe zgolj ugotovitev, da drugi kupci tega dobavitelja ne opravljajo aktivne prodaje na to ozemlje, ne zadostuje za ugotovitev obstoja sporazuma med navedenim dobaviteljem in temi drugimi kupci glede prepovedi aktivne prodaje na navedeno ozemlje.
Drugo vprašanje
58
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da se ugodnost izjeme iz te določbe odobri za obdobje, za katero je dokazano, da obstaja privolitev kupcev enega dobavitelja v njegov poziv, naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno drugemu kupcu.
59
Iz odgovora na prvo vprašanje izhaja, da prepoved aktivne prodaje spada na področje uporabe tega člena 4(b)(i), kadar je, prvič, dobavitelj svoje kupce pozval, naj ne izvajajo take prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno drugemu kupcu, in drugič, kadar so zadevni kupci v ta poziv privolili.
60
Zato mora stranka, ki se sklicuje na izjemo iz navedenega člena 4(b)(i), predložiti dokaz – po potrebi na podlagi objektivnih in skladnih indicev – da sta izpolnjena oba elementa, navedena v prejšnji točki. Ugodnost te izjeme se torej odobri za obdobje, za katero je bilo mogoče predložiti tak dokaz.
61
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010 razlagati tako, da se ugodnost izjeme iz te določbe odobri za obdobje, za katero je dokazano, da so kupci nekega dobavitelja privolili v njegov poziv, naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno drugemu kupcu.
Stroški
62
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Člen 4(b)(i) Uredbe Komisije (EU) št. 330/2010 z dne 20. aprila 2010 o uporabi člena 101(3) [PDEU] za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj
je treba razlagati tako, da
kadar je dobavitelj enemu od svojih kupcev dodelil izključno ozemlje, za uporabo te določbe zgolj ugotovitev, da drugi kupci tega dobavitelja ne opravljajo aktivne prodaje na to ozemlje, ne zadostuje za ugotovitev obstoja sporazuma med navedenim dobaviteljem in temi drugimi kupci glede prepovedi aktivne prodaje na navedeno ozemlje.
2.
Člen 4(b)(i) Uredbe št. 330/2010
je treba razlagati tako, da
se ugodnost izjeme iz te določbe odobri za obdobje, za katero je dokazano, da so kupci nekega dobavitelja privolili v njegov poziv, naj ne izvajajo aktivne prodaje na izključno ozemlje, dodeljeno drugemu kupcu.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.