62024CJ0129_RES
Cauza C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
împotriva
Commissioner for Environmental Information
[cerere de decizie preliminară formulată de High Court (Irlanda)]
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 15 ianuarie 2026
„Trimitere preliminară – Mediu – Convenția de la Aarhus – Directiva 2003/4/CE – Accesul publicului la informațiile despre mediu – Noțiunile de «solicitant» și de «cerere» – Solicitanți anonimi sau care utilizează pseudonime – Dreptul de acces la informațiile despre mediu – Modalități practice – Obligația solicitanților de a‑și comunica numele real și o adresă fizică actuală – Nevaliditatea cererii”
Mediu – Dreptul de acces la informații – Directiva 2003/4 – Solicitant de informații despre mediu – Obligația solicitantului de a se identifica prin numele său real și/sau prin adresa sa fizică actuală – Inexistență – Reglementare națională prin care i se impune solicitantului o astfel de identificare – Admisibilitate – Condiții – Respectarea principiilor echivalenței și efectivității
(Convenția de la Aarhus, art. 2 punctul 4 și art. 4, Directiva 2003/4 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 punctul 5)
(a se vedea punctele 27-44 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar, Curtea lămurește noțiunea de cerere de acces la informațiile despre mediu în sensul Directivei 2003/4 (
1
), interpretată în lumina Convenției de la Aarhus (
2
), și se pronunță cu privire la aspectul dacă o autoritate publică poate considera o astfel de cerere ca fiind nevalidă pentru motivul că solicitantul nu a respectat o reglementare națională care îi impune să indice numele său real și/sau adresa sa fizică actuală.
Între lunile martie și iunie 2022, Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (denumită în continuare „Coillte”), o întreprindere forestieră comercială care aparține parțial statului irlandez, a primit 97 de cereri de acces la informații despre mediu de la solicitanți anonimi sau care utilizau pseudonime, fără a se furniza o adresă fizică.
Reglementarea națională de transpunere a Directivei 2003/4 prevede că orice persoană care depune o cerere de acces la informații despre mediu trebuie să indice numele său real și/sau adresa sa. Întrucât a considerat că cererile sus‑menționate nu erau menite în mod real obținerii de informații despre mediu, ci făceau parte dintr‑o campanie organizată desfășurată pentru motive contestabile precum cel de perturbare a funcționării sale, Coillte a solicitat solicitanților în cauză să îi indice adresele lor actuale și să confirme că, în aceste cereri, au utilizat adevăratele lor nume legale. Neprimind niciun răspuns, ea a respins în esență aceste cereri ca fiind nevalide.
Solicitanții în cauză au solicitat așadar Coillte să efectueze o reexaminare internă a acestor decizii de respingere. Aceasta din urmă a solicitat din nou solicitanților respectivi să îi confirme sau să îi indice numele lor legale și să îi comunice adresele lor actuale. Întrucât aceste informații nu au fost furnizate, cererile de reexaminare internă au fost respinse ca nevalide.
Dintre aceste decizii de respingere, 81 au făcut obiectul unor căi de atac administrative în fața Commissioner for Environmental Information (comisarul pentru informații despre mediu, Irlanda). Pronunțându‑se cu privire la primele 58 de cazuri de respingere, acesta a adoptat o decizie prin care a constatat că Coillte nu era îndreptățită să trateze cererile de informații despre mediu în cauză ca fiind nevalide.
Coillte a formulat recurs împotriva acestei din urmă decizii la High Court (Înalta Curte, Irlanda), instanța de trimitere. Aceasta a sesizat Curtea cu întrebări preliminare prin care solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea de solicitant, în sensul articolului 2 punctul 5 din Directiva 2003/4, citit în lumina Convenției de la Aarhus, trebuie interpretată în sensul că impune identificarea unei persoane fizice sau juridice prin numele său real și/sau printr‑o adresă fizică actuală și dacă, în cazul unui răspuns negativ, ea se opune unei reglementări naționale care impune o astfel de identificare a solicitantului.
Aprecierea Curții
Curtea începe prin a constata că Directiva 2003/4 nu condiționează calitatea de „solicitant” de o identificare a persoanei fizice sau juridice care solicită informații despre mediu prin indicarea numelui său real și/sau a adresei sale fizice actuale, astfel încât statele membre nu au obligația de a solicita o asemenea identificare.
Această inexistență a obligației nu este infirmată de obiectivele urmărite de Directiva 2003/4, și anume, pe de o parte, garantarea dreptului de acces la informațiile despre mediu deținute de autoritățile publice sau în numele acestora și stabilirea condițiilor de bază și a modalităților practice de exercitare a acestui drept, precum și, pe de altă parte, asigurarea punerii progresive la dispoziția publicului a informațiilor despre mediu pentru a se realiza cea mai largă disponibilitate și diseminare sistematică a informațiilor despre mediu la nivelul publicului.
Astfel fiind, Curtea subliniază că Directiva 2003/4 nu impune autorităților publice să pună la dispoziția unei alte entități decât o persoană fizică sau juridică informațiile despre mediu pe care le dețin sau care sunt deținute în numele lor. Această directivă nu impune acestor autorități nici, după ce au acordat acces la aceste informații unei persoane fizice sau juridice, să acorde din nou acces la informațiile respective, într‑un interval foarte scurt de timp, ca urmare a unui număr important de cereri identice formulate de această persoană fizică sau juridică. Astfel, asemenea cereri pot afecta eficacitatea accesului altor persoane fizice sau juridice la informațiile despre mediu, ținând seama de faptul că autoritățile publice nu dispun de resurse nelimitate.
Prin urmare, în lipsa unei dispoziții de drept al Uniunii Europene care să definească mai precis modalitățile practice de acces la informațiile despre mediu, statelor membre le revine sarcina de a defini în ordinile lor juridice respective modalități care să permită să se asigure că cererile de acces la aceste informații sunt formulate efectiv de persoane fizice și juridice și nu constituie cereri precum cele sus‑menționate.
Curtea precizează însă că aceste modalități nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele care reglementează situații similare cărora li se aplică dreptul intern (principiul echivalenței) și nici să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității). În speță, Curtea nu are îndoieli cu privire la conformitatea reglementării naționale în cauză cu principiul echivalenței. În plus, comunicarea numelui real și/sau a adresei fizice actuale a solicitantului în cauză nu este de natură să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea dreptului de acces la informațiile despre mediu conferit de ordinea juridică a Uniunii.
În aceste împrejurări, Curtea concluzionează că o reglementare națională poate impune ca orice persoană care depune o cerere de acces la informații despre mediu în sensul Directivei 2003/4 să poată fi identificată de autoritatea publică căreia îi este adresată o astfel de cerere, prin numele său, adresa sa și orice alte date de contact relevante, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității.
(
1
)	Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO 2003, L 41, p.26, Ediție specială 15/vol.09, p.200).
(
2
)	Convenția privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, semnată la Aarhus (Danemarca) la 25 iunie 1998 și aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 (JO 2005, L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201, denumită în continuare „Convenția de la Aarhus”).