Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL RIMVYDAS NORKUS
prezentate la 7 mai 2026(1)
Cauza C‑276/25
RÖSLE GROUP GmbH
împotriva
EVROmat a.s.
[cerere de decizie preliminară formulată de Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă)]
„ Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Directiva 2004/48/CE – Respectarea drepturilor de proprietate intelectuală – Acțiune referitoare la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală – Dreptul la informare – Domeniu de aplicare – Dreptul nu numai la informații, ci și la documente relevante care să demonstreze exactitatea și exhaustivitatea acestor informații ”
1.        Dreptul Uniunii urmărește să protejeze drepturile de proprietate intelectuală, care constituie un motor esențial al succesului pieței interne. O măsură procedurală specifică acestei protecții constă în dreptul titularului dreptului de proprietate intelectuală de a obține informații privind originea și rețelele de distribuție a mărfurilor sau a serviciilor care încalcă acest drept. Permite această măsură obținerea unor simple informații, în sensul de date propriu‑zise, sau, de asemenea, și a documentelor justificative, de natură să dovedească exactitatea și caracterul complet al acestor informații? Aceasta este întrebarea asupra căreia Curtea este invitată să se pronunțe în prezenta cauză.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
2.        În prezenta cauză sunt relevante considerentele (1), (3), (10), (13), (14), (17), (20) și (21), precum și articolele 1, 3 și 6-8 din Directiva 2004/48/CE(2).
Dreptul ceh
3.        Articolul
8 din Directiva 2004/48 a fost transpus în dreptul ceh prin articolul
3 din zákon č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví (Legea nr. 221/2006 privind exercitarea drepturilor de proprietate industrială). Acest articol 3 prevede:
„(1)       Titularul dreptului poate solicita de la un terț
a)      care, în vederea obținerii unui avantaj economic sau comercial direct sau indirect, a deținut mărfuri contrafăcute sau
b)      care, în vederea obținerii unui avantaj economic sau comercial direct sau indirect, a utilizat servicii contrafăcute sau
c)      cu privire la care s‑a stabilit că, în vederea obținerii unui avantaj economic sau comercial direct sau indirect, a furnizat servicii utilizate în activități de contrafacere sau
d)      care a fost semnalat de către persoana menționată la litera a), b) sau c) ca intervenind în producerea, prelucrarea, depozitarea sau distribuirea mărfurilor sau în prestarea serviciilor
informații privind originea și rețelele de distribuție a mărfurilor sau a serviciilor contrafăcute.
(2)      Atunci când informațiile menționate la alineatul 1 nu sunt comunicate în mod voluntar într‑un termen rezonabil, titularul dreptului poate solicita comunicarea acestor informații prin introducerea unei cereri în fața unei instanțe judecătorești în cadrul unei proceduri referitoare la încălcarea unui drept. Instanța respinge acțiunea în cazul în care aceasta este disproporționată în raport cu gravitatea amenințării sau a încălcării dreptului.
(3)      Aceste informații includ:
a)      numele și prenumele sau denumirea comercială și locul de reședință sau sediul social al producătorului, al prelucrătorului, al antrepozitarului, al distribuitorului, al furnizorului și al oricărui alt deținător anterior al mărfurilor sau serviciilor contrafăcute;
b)      informații privind cantitățile produse, prelucrate, furnizate, depozitate, primite sau comandate, precum și prețul obținut pentru mărfurile sau serviciile în cauză.
(4) Dispozițiile alineatelor 1 și 2 se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor legislației specifice care reglementează printre altele:
a)      dreptul de a primi informații mai extinse;
b)      utilizarea informațiilor în cauzele civile sau penale;
c)      răspunderea pentru abuzul de drept la informare;
d)      obligația de confidențialitate;
e)      dreptul de a refuza furnizarea de informații care ar constrânge persoana menționată la alineatul 1 să admită propria sa participare sau cea a rudelor sale apropiate la încălcarea unui drept;
f)      protecția confidențialității surselor de informare sau prelucrarea datelor cu caracter personal.”
Situația de fapt din litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
4.        Cauza principală are ca obiect un litigiu între RÖSLE GROUP, o societate de drept german, titulară a desenelor sau modelelor industriale comunitare nr. 004702645‑0001 și nr. 004702645‑0002 (ambele cu data de prioritate 9 februarie 2018), care a utilizat aceste desene sau modele industriale în fabricarea produselor sale, pe de o parte, și EVROmat, o societate de drept ceh care, potrivit RÖSLE GROUP, a comercializat un produs (o clapetă ca parte a unui sistem de evacuare a apelor pluviale) identic ca formă cu desenele sau modelele industriale ale acesteia din urmă, pe de altă parte.
5.        RÖSLE GROUP a solicitat printre altele să se dispună ca EVROmat să se abțină de la fabricarea, oferirea și vânzarea produsului în cauză și să fie obligată de asemenea să comunice
RÖSLE GROUP informațiile relevante cu privire la acest produs, inclusiv documentele adecvate în susținerea acestor informații.
6.        Městský soud v Praze (Tribunalul Municipal din Praga, Republica Cehă), în calitate de instanță de prim grad de jurisdicție, a respins cererea RÖSLE GROUP în întregime. Cu toate acestea, în apel, Vrchní soud v Praze (Curtea Superioară din Praga, Republica Cehă) a modificat hotărârea pronunțată în primă instanță, obligând EVROmat, pe de o parte, să se abțină de la fabricarea, oferirea și vânzarea produsului și, pe de altă parte, să comunice RÖSLE GROUP următoarele informații privind acest produs: a)
numele și prenumele sau denumirea comercială și locul de reședință sau sediul social al producătorului, al prelucrătorului, al distribuitorului, al furnizorului și al oricărui alt deținător anterior al mărfurilor respective și b)
informațiile privind cantitățile produse, prelucrate, furnizate, depozitate, primite sau comandate, precum și prețul obținut pentru mărfurile respective.
7.        Instanța de apel a confirmat însă respingerea de către instanța de prim grad de jurisdicție a cererii RÖSLE GROUP privind prezentarea documentelor în sprijinul acestor informații. Instanța de apel și‑a motivat decizia privind dreptul la informare prin faptul că, în conformitate cu articolul
3 alineatul
1 litera
a) din Legea nr. 221/2006, este posibil să se dispună doar comunicarea de informații, iar nu prezentarea de documente justificative, întrucât o obligație de a prezenta documentele relevante ar extinde în mod semnificativ obligația legală și ar crește printre altele costurile pentru persoana obligată să furnizeze informațiile.
8.        RÖSLE GROUP
și EVROmat au formulat recurs împotriva hotărârii instanței de apel la Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă), instanța de trimitere, invocând un motiv întemeiat pe o eroare de drept.
9.        Potrivit instanței de trimitere, Curtea nu a soluționat până în prezent problema „dacă o parte, subiect de drept privat supus obligației de a furniza informații în temeiul articolului 8 din Directiva 2004/48/CE – sau al normei de drept intern prin care este transpus dreptul la informare –, poate fi obligată în același timp să dovedească exactitatea și caracterul complet al informațiilor furnizate prin punerea la dispoziția reclamantului a documentelor relevante”. Instanța de trimitere consideră că dispozițiile de drept al Uniunii în materie nu oferă un răspuns neechivoc la întrebarea adresată, astfel încât acesta să poată fi obținut fără nicio îndoială rezonabilă, cu alte cuvinte că acestea nu constituie un acte clair.
10.      În aceste condiții, Nejvyšší soud (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dispozițiile articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva [2004/48] trebuie interpretate în sensul că instanța națională este obligată, la cererea reclamantului, să dispună obligarea contravenientului (sau a oricărei alte persoane menționate în aceste dispoziții) nu numai la furnizarea informațiilor prevăzute de aceste dispoziții, ci și la demonstrarea exactității
și caracterului complet al acestor informații prin prezentarea documentelor relevante către reclamant?”
11.      Decizia de trimitere din 19 martie 2025 a fost primită la grefa Curții la 11 aprilie 2025. Au fost prezentate observații scrise de către recurenta‑reclamantă din litigiul principal, RÖSLE GROUP, și de către Comisia Europeană. În temeiul articolului
76 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să nu organizeze o ședință de audiere a pledoariilor.
Analiză
12.      Prin intermediul întrebării preliminare unice, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al dreptului la informare prevăzut la articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48. Este vorba în special despre clarificarea aspectului dacă acest articol conferă titularului unui drept de proprietate intelectuală, căruia i se aduce atingere, prerogativa de a obține, dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul menționat, numai comunicarea informațiilor enumerate la același articol sau și prezentarea documentelor de natură să dovedească exactitatea și caracterul complet al acestor informații.
13.      Instanța de trimitere, care pare să acorde o importanță deosebită semnificației termenului „informare”, care figurează la articolul
8 alineatul
(1) și alineatul (2) din Directiva 2004/48, care, în opinia sa, ar face trimitere la datele propriu‑zise, consideră că numai comunicarea lor ar putea face obiectul procedurii în temeiul acestui articol. În schimb, Comisia și RÖSLE GROUP susțin în esență că domeniul de aplicare al dreptului la informare în sensul articolului menționat ar trebui interpretat în sens larg, ca incluzând nu numai furnizarea informațiilor, ci și prezentarea documentelor de natură să dovedească exactitatea și caracterul lor complet.
14.      În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, potrivit articolului
8 alineatul
(1) din Directiva 2004/48, statele membre asigură ca, în cadrul unei acțiuni referitoare la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală și ca răspuns la o cerere justificată și rezonabilă a reclamantului, autoritățile judecătorești competente să poată ordona ca informațiile privind originea și rețelele de distribuție a mărfurilor sau a serviciilor care aduc atingere unui drept de proprietate intelectuală să fie furnizate de contravenient și/sau de orice altă persoană care a fost găsită în timp ce furniza, la scară comercială, servicii utilizate în activități de contrafacere.
15.      Articolul
8 alineatul
(2) din Directiva 2004/48 precizează că informațiile menționate la alineatul (1) al acestui articol cuprind, după caz, denumirea și adresele producătorilor, fabricanților, distribuitorilor, furnizorilor și ale celorlalți deținători anteriori ai mărfurilor sau ai serviciilor, precum și ale angrosiștilor destinatari și ale vânzătorilor cu amănuntul, și informații privind cantitățile produse, fabricate, livrate, primite sau comandate, precum și prețul obținut pentru mărfurile sau serviciile respective.
16.      Textul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 nu conține nicio mențiune cu privire la aspectul dacă statele membre trebuie să se asigure că instanțele competente pot, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, să dispună ca pârâtul nu numai să furnizeze informațiile solicitate, ci și să dovedească exactitatea și caracterul lor complet. Cu alte cuvinte, modul de redactare a acestui articol nu permite să se deducă forma în care trebuie furnizate informațiile sau modalitățile de transmitere a acestora. Totuși, textul articolului
8 alineatele (1) și (2) menționat nu permite nici să se excludă posibilitatea ca aceste informații să fie furnizate sub formă de documente care să dovedească astfel exactitatea și caracterul lor complet(3).
17.      În aceste condiții, reiese din jurisprudența Curții că procedura de cerere de informații prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2004/48 în favoarea titularului drepturilor de proprietate intelectuală constituie o procedură cu caracter autonom și o specificitate a dreptului Uniunii(4). Dreptul la informare prevăzut la acest articol
8 alineatul
(1) concretizează dreptul fundamental la o cale de atac eficientă garantat la articolul
47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și asigură astfel exercitarea efectivă a dreptului fundamental de proprietate, din care face parte dreptul de proprietate intelectuală protejat la articolul
17 alineatul
(2) din aceasta. Așadar, acest drept la informare permite titularului unui drept de proprietate intelectuală să identifice cine încalcă acest drept și să ia măsurile necesare, cum ar fi formularea unor cereri de măsuri provizorii prevăzute la articolul 9 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 sau de daune interese prevăzute la articolul 13 din această directivă, pentru a proteja dreptul respectiv. Astfel, în lipsa unei cunoașteri depline a întinderii încălcării dreptului său de proprietate intelectuală, titularul unui asemenea drept nu ar fi în măsură să stabilească sau să calculeze în mod precis daunele interese la care ar avea dreptul ca urmare a acelei încălcări(5). Prin urmare, este cert că articolul
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 prevede o măsură procedurală care oferă titularului dreptului de proprietate intelectuală posibilitatea de a obține informațiile care să îi permită să cunoască persoanele implicate în încălcarea dreptului său și cu privire la amploarea acestei încălcări.
18.      Considerăm că amploarea reală a încălcării și persoanele implicate în aceasta nu pot fi considerate a fi cunoscute decât dacă informațiile comunicate sunt exacte și complete. Pentru a garanta exactitatea și caracterul complet al acestor informații, dreptul la informare, în sensul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48, trebuie interpretat în sensul că privește nu numai furnizarea informațiilor prevăzute la acest articol, ci și prezentarea documentelor care confirmă exactitatea și caracterul complet, atunci când reclamantul solicită acest lucru. Elemente contextuale și teleologice sunt de natură să susțină această abordare(6).
19.      În ceea ce privește contextul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48, trebuie arătat că considerentul (21) al acesteia enunță că dreptul la informare, care urmărește să asigure un nivel ridicat de protecție, permite obținerea de informații exacte privind originea mărfurilor sau a serviciilor contrafăcute, circuitele de distribuție și identitatea terților implicați în infracțiune. Acest considerent este astfel de natură să consolideze interpretarea potrivit căreia dreptul la informare, în sensul articolului
8 alineatele (1) și (2), ar trebui să asigure titularului dreptului de proprietate intelectuală, căruia i s‑a adus atingere, obținerea datelor determinate cu exactitate(7), pe baza elementelor de confirmare.
20.      Instanța de trimitere consideră că prezentarea de documente în susținerea unei pretinse încălcări a unui drept de proprietate intelectuală ar trebui să facă obiectul unei proceduri de executare ulterioare, în conformitate cu normele dreptului național, sub rezerva respectării normelor prevăzute la articolele 6 și 7 din Directiva 2004/48. Cu alte cuvinte, procedurile inițiate în temeiul articolelor 6 și 7 și al articolului
8 din această directivă ar fi distincte sau chiar cea din urmă ar fi prealabilă unor proceduri inițiate în temeiul acestor articole 6 și 7.
21.      Se va observa că niciun element din Directiva 2004/48 nu indică faptul că aceste măsuri procedurale ar trebui să respecte în mod obligatoriu ordinea cronologică sugerată de instanța de trimitere. Trebuie amintit că toate acestea sunt enumerate în capitolul II din această directivă, intitulat „Măsuri, proceduri și mijloace de reparație”, repartizate între diferite secțiuni în funcție de categoria lor procedurală.
22.      În secțiunea 2 privind dovezile din Directiva 2004/48, articolele 6 și 7 ale acesteia, care stabilesc în special obligațiile care revin statelor membre pentru a garanta că există mijloace eficiente de a prezenta și de a conserva dovezile, urmăresc să pună la dispoziția reclamantului și a autorităților judecătorești competente informațiile necesare pentru a stabili dacă a avut loc o încălcare a drepturilor de proprietate intelectuală și consecințele acesteia, dacă este cazul(8). De altfel, considerentul (20) al acestei directive subliniază nu numai importanța dovezii pentru stabilirea încălcării drepturilor de proprietate intelectuală, ci și importanța care trebuie acordată asigurării mijloacelor de a prezenta, de a obține și de a conserva dovezile. Or, dreptul la informare, în sensul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48, urmărește mai degrabă să permită titularului dreptului de proprietate intelectuală să cunoască nu însăși existența încălcării, ci sursa și amploarea acesteia.
23.      În plus, măsurile procedurale prevăzute la articolele 6 și 7 din Directiva 2004/48 par să aibă un domeniu de aplicare mai extins decât cel prevăzut la articolul
8 din această directivă în ceea ce privește informațiile în cauză. Astfel, articolul
8 alineatul
(2) delimitează în mod exhaustiv informațiile care pot face obiectul acestei măsuri procedurale, în timp ce articolele 6 și 7 se mărginesc la a viza în general dovezile, fără a limita faptele pe care sunt destinate să le demonstreze. Pe de altă parte, articolul
8 din Directiva 2004/48 permite accesul la informații suplimentare față de cele care pot fi obținute doar de la contravenient și, așadar, identificarea tuturor celor care sunt „în culisele” contrafacerii, adesea ca parte a unei rețele de distribuție complexe(9). Caracteristicile măsurilor procedurale citate anterior par să susțină concluzia potrivit căreia aceste măsuri se prezintă ca fiind autonome în opoziție cu orice dependență a uneia în raport cu cealaltă și cu ordinea în care trebuie puse în aplicare.
24.      Așadar, dreptul la informare constituie o „altă” măsură prin care se urmărește asigurarea unui nivel ridicat de protecție în raport cu cele care privesc prezentarea, obținerea și conservarea dovezilor(10). În această privință, dreptul la informare și mijloacele de prezentare și de conservare a dovezilor pot fi totuși considerate, dacă este cazul, complementare. Astfel, deși dreptul la informare, ca mijloc procedural, urmărește să permită obținerea informațiilor enumerate la articolul
8 alineatul
(2) din Directiva 2004/48, considerăm că acest drept poate fi exercitat împreună cu alte măsuri procedurale, referitoare în special la prezentarea și la obținerea dovezilor privind încălcarea dreptului de proprietate intelectuală, dacă sunt îndeplinite condițiile pentru exercitarea acestor din urmă măsuri, în conformitate cu articolul
6 alineatul
(1) din această directivă.
25.      Considerentul (14) al Directivei 2004/48 permite susținerea concluziei cu privire la caracterul complementar al măsurilor procedurale prevăzute, pe de o parte, la articolul
8 alineatele (1) și (2) din această directivă și, pe de altă parte, în special la articolul
6 alineatul
(1) din directiva menționată. Astfel, acest considerent grupează măsurile prevăzute la articolul
6 alineatul
(1) și la articolul
8 alineatul
(2) din aceeași directivă ca fiind aplicabile numai actelor întreprinse la scară comercială, fără a aduce atingere posibilității pe care o au statele membre de a aplica aceste măsuri și altor acte(11).
26.      În plus, potrivit jurisprudenței Curții, o cerere de informații în temeiul articolului
8 alineatul
(1) din Directiva 2004/48 poate fi formulată atât înainte de introducerea unei acțiuni referitoare la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală(12), cât și după soluționarea definitivă a unei astfel de acțiuni(13). Or, ordinea cronologică, sugerată de instanța de trimitere, în care ar trebui introduse cererile de obținere a informațiilor, pe de o parte, și obținerea documentelor în susținerea acestora, pe de altă parte, riscă să nu se potrivească cu contextul descris mai sus.
27.      În plus, ordinea cronologică de soluționare a unei cereri de informații înainte de a verifica exactitatea și caracterul complet al acesteia se poate dovedi contrară obligației generale prevăzute la articolul
3 din Directiva 2004/48, care, având în vedere natura sa de dispoziție generală, astfel cum indică titlul secțiunii 1 în care această obligație figurează în cadrul capitolului II din această directivă privind „Măsuri, proceduri și mijloace de reparație”, are vocația de a se aplica în mod transversal în domeniul protecției drepturilor de proprietate intelectuală vizat de directiva menționată(14). Mai precis, în cazul în care exactitatea și caracterul complet al informațiilor furnizate în temeiul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 ar trebui verificat în cadrul unei proceduri ulterioare de executare, acest lucru ar risca să prelungească și să complice în mod inutil procedura sau chiar să o facă mai costisitoare, în special pentru titularul dreptului de proprietate intelectuală care a fost încălcat(15). De altfel, o soluție care urmărește să distingă furnizarea informațiilor de prezentarea documentelor în susținerea exactității și a caracterului complet al acestora se poate dovedi puțin justificată din punctul de vedere al bunei administrări a justiției.
28.      În consecință, acest context se opune, în opinia noastră, concluziei preconizate de instanța de trimitere potrivit căreia verificarea caracterului complet și a exactității informațiilor furnizate în sensul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 ar trebui efectuată cu ocazia unei proceduri de executare ulterioare și distincte, sub rezerva respectării normelor care intră sub incidența articolelor 6 și 7 din Directiva 2004/48, în condițiile în care titularul dreptului de proprietate intelectuală a solicitat acest lucru în cadrul exercitării dreptului său la informare.
29.      Din punct de vedere teleologic, concluzia referitoare la faptul că, la cererea titularului dreptului de proprietate intelectuală în sensul articolului
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48, trebuie furnizate nu numai informațiile prevăzute la acest articol, ci și elementele care confirmă exactitatea și caracterul complet al acestora, pare să corespundă cel mai bine obiectivului Directivei 2004/48.
30.      Astfel, prin această directivă, legiuitorul Uniunii a ales să asigure un nivel de protecție ridicat, echivalent și omogen al proprietății intelectuale în cadrul pieței interne, prin apropierea legislațiilor statelor membre(16), și să realizeze o armonizare minimală privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală în general(17). Protecția proprietății intelectuale este un element esențial pentru succesul pieței interne. În special, această protecție este importantă nu numai pentru promovarea inovației și a creației, ci și pentru dezvoltarea ocupării forței de muncă și ameliorarea competitivității(18).
31.      Mijloacele de a impune respectarea drepturilor de proprietate intelectuală au o importanță esențială pentru succesul pieței interne(19). În acest sens, Directiva 2004/48 prevede măsurile, procedurile și mijloacele de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală(20). Curtea a decis că dispozițiile acestei directive nu urmăresc să reglementeze toate aspectele legate de drepturile de proprietate intelectuală, ci doar pe cele care sunt inerente, pe de o parte, respectării acestor drepturi și, pe de altă parte, încălcărilor acestora din urmă, impunând existența unor căi legale eficace, destinate să prevină, să pună capăt sau să remedieze orice încălcare a unui drept de proprietate intelectuală existent(21).
32.      Astfel, dreptul la informare, prevăzut la articolul
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48, constituie un drept procedural, destinat să garanteze protecția efectivă a proprietății intelectuale, care are scopul de a echilibra într‑o oarecare măsură gradul diferit de informație de care dispune persoana despre care se presupune că a încălcat un drept de proprietate intelectuală și titularul respectivului drept(22). Prin urmare, exactitatea și caracterul complet al informațiilor a căror obținere o permite acest drept la informare
ni se par, asemenea Comisiei, esențiale pentru a asigura efectul util al dreptului respectiv și, în general, al protecției drepturilor de proprietate intelectuală pe care măsurile prevăzute de Directiva 2004/48 urmăresc să o garanteze.
33.      În acest sens, trebuie amintit că, în Hotărârea Knor, atunci când i s‑a solicitat să se pronunțe cu privire la cerințele pe care reclamantul are obligația de a le demonstra, în scopul cererii de informații întemeiate pe articolul
8 alineatul
(1) din Directiva 2004/48, referitoare la faptul că este titularul dreptului de proprietate intelectuală, Curtea a considerat că, pentru a preciza caracterul suficient al probelor prezentate în cadrul procedurii privind această cerere de informații, trebuie să se ia în considerare natura dreptului de proprietate intelectuală, eventualele formalități speciale care condiționează calitatea de titular al dreptului respectiv și, prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a examina dacă acest reclamant prezintă elemente de probă suficiente care dovedesc că este titularul dreptului de proprietate intelectuală(23).
34.      În această privință, nu ar fi oportun să se analizeze eventuala necesitate a unui paralelism al cerințelor în materie de protecție a drepturilor de proprietate intelectuală în temeiul Directivei 2004/48, astfel cum este asigurat prin măsura procedurală prevăzută la articolul
8 alineatul
(1) din aceasta? În special, dacă reclamantul, pentru a solicita informații cu privire la amploarea încălcării dreptului său de proprietate intelectuală, este obligat să prezinte dovezi suficiente pentru a stabili existența acestui drept, de ce contravenientul sau orice terț ar fi scutit de obligația de a prezenta documente de natură să confirme caracterul complet și exactitatea informațiilor furnizate în cadrul acestei proceduri?
35.      Considerăm că această cerință de a prezenta nu numai informațiile, ci și documentele care le susțin este cu atât mai justificată cu cât dreptul la informare, în sensul articolului
8 din Directiva 2004/48, nu este un drept absolut. Astfel, acesta este reglementat, întrucât nu este tolerată nicio folosire abuzivă a acestui drept(24). În special, dacă se constată că cererea de a beneficia de dreptul la informare este abuzivă, aceasta trebuie respinsă de instanța de trimitere(25). Este de asemenea de la sine înțeles că principiul general de drept al Uniunii potrivit căruia „nimeni nu poate fi obligat să facă imposibilul”(26) își găsește aplicarea atunci când se impune unui contravenient sau oricărui terț să furnizeze informații titularului dreptului de proprietate intelectuală, în conformitate cu acest articol
8, inclusiv documentele care le confirmă. În special, ar trebui să se impună doar furnizarea de documente în sprijinul informațiilor care sunt în mod rezonabil accesibile, și aceasta în conformitate cu modalitățile prevăzute de dreptul național, care trebuie să fie concepute astfel încât să permită realizarea obiectivelor Directivei 2004/48, în special prin asigurarea caracterului efectiv și proporțional al măsurii procedurale pe care o reprezintă dreptul la informare(27), asigurându‑se în același timp un echilibru între drepturile și obligațiile părților în proces.
36.      În sfârșit, din punct de vedere practic, trebuie amintit că printre informațiile pentru care RÖSLE GROUP solicită elemente în sprijinul acestora figurează informații referitoare la cantitățile produse, prelucrate, livrate, depozitate, primite sau comandate, precum și la prețul plătit și obținut pentru aceste mărfuri.
37.      Or, în ceea ce privește aceste informații și în special în ceea ce privește cantitățile și prețul plătit și obținut pentru mărfuri, este dificil de imaginat că, în viziunea legiuitorului Uniunii, ar fi fost suficient ca un contravenient sau orice terț vizat la articolul
8 alineatul
(1) din Directiva 2004/48 să comunice numai informațiile, în sensul datelor aferente, fără documentele care le atestă, precum bonurile de comandă, confirmările de primire sau facturile. Din această perspectivă și în special ținând seama de nivelul ridicat de protecție pe care acest legiuitor urmărea să îl asigure prin intermediul Directivei 2004/48, ar fi dificil de conceput să se separe comunicarea informațiilor privind amploarea încălcării unui drept de proprietate intelectuală de prezentarea documentelor în sprijinul acestor informații. Într‑adevăr, fără documente prezentate în susținerea informațiilor furnizate, titularul dreptului de proprietate intelectuală căruia i se aduce atingere nu ar dispune de niciun mijloc de a verifica caracterul eronat, imprecis sau incomplet al acestor informații. Or, în astfel de împrejurări, obligarea acestuia să inițieze la întâmplare o procedură ulterioară pentru a obține prezentarea documentelor justificative, fără a dispune de indicii cu privire la exactitatea informațiilor furnizate, s‑ar dovedi puțin satisfăcătoare având în vedere nivelul ridicat de protecție a drepturilor de proprietate intelectuală prevăzut de Directiva 2004/48.
38.      Pentru toate motivele care precedă, considerăm că este necesar să se răspundă în mod afirmativ la întrebarea preliminară adresată în prezenta cauză. În special, articolul
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48 trebuie interpretat în sensul că, la cererea titularului dreptului de proprietate intelectuală în înțelesul acestui articol, trebuie furnizate nu numai informațiile menționate în acest articol, ci și documentele adecvate de natură să confirme exactitatea și caracterul complet al acestora.
Concluzie
39.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Nejvyšší soud (Curtea Supremă, Republica Cehă) după cum urmează:
Articolul
8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală
trebuie interpretat în sensul că
instanța națională trebuie să fie poată, la cererea justificată și rezonabilă a reclamantului, să dispună obligarea contravenientului sau a oricărei alte persoane menționate la acest articol nu numai la furnizarea informațiilor prevăzute de aceste dispoziții, ci și la demonstrarea exactității
și caracterului complet al acestor informații prin prezentarea documentelor relevante către reclamant.
1      Limba originală: franceza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, rectificare în JO 2004, L 195, p. 16, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56).
3      În această privință, trebuie să se admită că termenul „informații” este foarte larg și, în sensul său obișnuit, face trimitere la orice informație, independent de suportul – inclusiv un suport scris – pe care acestea figurează. Prin urmare, nu ar fi oare artificial să se facă, încă de pe acum, la nivelul textului, distincție între datele propriu‑zise și documentele în care acestea figurează? De altfel, în alte contexte decât cel al Directivei 2004/48, desigur, foarte specifice, precum în materia dreptului concurenței, în legătură cu colectarea de informații privind obiectul unei investigații, Curtea a considerat că, având în vedere caracterul generic al termenului „informații”, care figurează la articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), această dispoziție se aplică fără distincție atât categoriei „indicii”, cât și celei de „probe” (Hotărârea din 9 martie 2023, Intermarché Casino Achats/Comisia, C‑693/20 P, EU:C:2023:172, punctele 103-108).
4      Hotărârea din 27 aprilie 2023, Castorama Polska și Knor (C‑628/21, denumită în continuare „Hotărârea Knor”, EU:C:2023:342, punctele 40 și 45).
5      A se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2017, NEW WAVE CZ (C‑427/15, EU:C:2017:18, punctul 25 și jurisprudența citată).
6      Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție [a se vedea Hotărârea Knor (punctul 36 și jurisprudența citată)].
7      Cu privire la semnificația termenului „exact” ca sinonim al termenului „precis”, a se vedea Centre national de ressources textuelles et lexicales (CNRTL), https://www.cnrtl.fr/definition/pr%C3 %A9cis.
8      A se vedea în acest sens Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu și Comitetul Economic și Social European din 29 noiembrie 2017, Orientări cu privire la anumite aspecte ale Directivei 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală [COM(2017) 708 final, p. 29].
Utilizarea termenului „informații” în această comunicare, în contextul articolelor 6 și 7 din Directiva 2004/48, ni se pare de natură să confirme ideea că nu este oportun să se separe în mod clar informațiile de dovezi. Astfel, nimic nu se opune ca informațiile să figureze în aceste dovezi.
9      Raportul Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor din 22 decembrie 2010, Aplicarea Directivei 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală [SEC(2010) 1589 final, p. 11].
10      Considerentul (21) coroborat cu considerentul (20) al Directivei 2004/48.
11      Potrivit considerentului (14) al Directivei 2004/48, „[a]ctele întreprinse la scară comercială sunt cele care au ca scop obținerea unui avantaj economic sau comercial direct sau indirect, ceea ce exclude în mod normal actele consumatorilor finali care acționează cu bună-credință”.
12      Hotărârea din 17 iunie 2021, M.I.C.M. (C‑597/19, EU:C:2021:492; punctele 84 și 96).
13      Hotărârea din 18
ianuarie 2017, NEW WAVE CZ (C‑427/15, EU:C:2017:18, punctul 28).
14      Potrivit acestei dispoziții, pe de o parte, măsurile, procedurile și mijloacele de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, din care face parte și dreptul la informare prevăzut la articolul
8 din Directiva
2004/48, trebuie să fie corecte și echitabile, nu trebuie să fie complicate în mod inutil sau costisitoare ori să presupună termene nerezonabile sau să atragă întârzieri nejustificate [alineatul (1) al acestei dispoziții]. Pe de altă parte, aceste măsuri, proceduri și mijloace de reparație trebuie să fie de asemenea eficiente, proporționale și disuasive și să fie aplicate astfel încât să se evite crearea unor obstacole în calea comerțului legal și să se ofere protecție împotriva folosirii lor abuzive [alineatul (2) al dispoziției menționate].
15      În această privință, subliniem că, dacă, dimpotrivă, costurile pot fi mai ridicate pentru contravenient sau pentru orice terț implicat în contrafacere, acest lucru nu ni se pare problematic, în măsura în care aceste costuri pot fi percepute ca o descurajare a încălcărilor drepturilor de proprietate intelectuală, în conformitate cu articolul
3 alineatul
(2) din Directiva 2004/48.
16      A se vedea considerentul (10) al Directivei 2004/48 și Hotărârea din 18 decembrie 2019, IT Development (C‑666/18, EU:C:2019:1099, punctul 38).
17      Hotărârea din 9 iulie 2020, Constantin Film Verleih (C‑264/19, EU:C:2020:542, punctul 36).
18      Considerentul (1) al Directivei 2004/48.
19      Considerentul (3) al Directivei 2004/48.
20      Articolul 1 din Directiva 2004/48.
21      A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 73 și jurisprudența citată).
22      A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Coty Germany (C‑580/13, EU:C:2015:243, punctul 24).
23      Hotărârea Knor, punctele 46, 47 și 51.
24      Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2004/48.
25      A se vedea Hotărârea Knor (punctul 53 și jurisprudența citată).
26      A se vedea Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Comisia, Comisia/Scuola Elementare Maria Montessori și Comisia/Ferracci (C‑622/16 P‑C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punctul 79 și jurisprudența citată).
27      Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2004/48.