62023CC0397
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 13 februarie 2025 (
1
)
Cauza C‑397/23
FL
împotriva
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
cu participarea
Stadt Bielefeld
[cerere de decizie preliminară formulată de Sozialgericht Detmold (Tribunalul de Contencios Social din Detmold, Germania)]
„Trimitere preliminară – Libera circulație a persoanelor – Cetățean al Uniunii care beneficiază de un drept de ședere în calitate de persoană aflată în căutarea unui loc de muncă – Articolul 18 TFUE – Principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate – Directiva 2004/38/CE – Articolul 24 – Principiul egalității de tratament – Derogare în materie de asistență socială – Domeniu de aplicare – Acordarea unui drept de ședere național în vederea exercitării autorității părintești asupra unui copil minor – Distincție în funcție de cetățenia copilului”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară a fost formulată de Sozialgericht Detmold (Tribunalul de Contencios Social din Detmold, Germania) în cadrul unui litigiu între FL, pe de o parte, și Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Centrul pentru Ocuparea Forței de Muncă din Bielefeld, Germania) (
2
), pe de altă parte, care i‑a refuzat beneficiul prestațiilor de protecție socială de bază prevăzute de reglementarea germană. Întrucât acest refuz se întemeiază de titlul în virtutea căruia FL are reședința legală pe teritoriul german, el contestă, pentru a putea obține aceste prestații, faptul că nu i se poate recunoaște un drept de ședere prevăzut de această reglementare, întemeiat pe exercitarea autorității părintești asupra copilului său, pentru simplul motiv că acesta nu este german.
2.
Spre deosebire de precedentele trimiteri preliminare în materie de prestații de asistență socială de care cetățeni „mobili” al Uniunii Europene (
3
) pretindeau că beneficiază, problema inedită cu care este sesizată Curtea privește o inegalitate de tratament în ceea ce privește condițiile de acordare a unui drept de ședere național, iar nu efectele financiare ale acestuia în raport cu resortisanții naționali.
3.
Astfel, Curtea este invitată să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei reglementări referitoare la un drept de ședere național care nu se aplică unui cetățean „mobil” al Uniunii din cauza cetățeniei copilului său care nu este cetățenia țării gazdă, condițiile de acordare a acestui drept fiind de competența statului membru respectiv.
4.
Împrejurările cauzei principale oferă, așadar, Curții ocazia de a preciza întinderea domeniului de aplicare al articolului 24 din Directiva 2004/38/CE (
4
), referitor la egalitatea de tratament, având în vedere jurisprudența sa recentă referitoare la situația cetățenilor „mobili” ai Uniunii al căror drept de ședere este acordat în temeiul unei reglementări naționale, care îi scutește de îndeplinirea condițiilor privind resursele, astfel cum sunt prevăzute de această directivă (
5
).
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
Articolul 18 primul paragraf TFUE prevede:
„În domeniul de aplicare a tratatelor și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le prevăd, se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate.”
6.
Articolul 14 din Directiva 2004/38, intitulat „Păstrarea dreptului de ședere”, prevede la alineatele (2) și (4):
„(2)   Cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora au dreptul de ședere prevăzut la articolele 7, 12 și 13, atât timp cât îndeplinesc condițiile prevăzute de aceste articole.
[…]
(4)   Prin derogare de la dispozițiile alineatelor (1) și (2) și fără a aduce atingere dispozițiilor capitolului VI, o măsură de expulzare nu poate fi în niciun caz adoptată împotriva unor cetățeni ai Uniunii sau a membrilor de familie ai acestora în cazurile în care:
[…]
(b)
cetățenii în cauză ai Uniunii au intrat pe teritoriul statului membru gazdă în căutarea unui loc de muncă. În acest caz, cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora nu pot fi expulzați atât timp cât cetățenii Uniunii pot dovedi că sunt în continuare în căutarea unui loc de muncă și că au șanse reale de a fi angajați.”
7.
Potrivit articolului 24 din această directivă, intitulat „Egalitatea de tratament”:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de tratat și de dreptul derivat, orice cetățean al Uniunii care, în temeiul prezentei directive, își are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului. […]
(2)   Prin derogare de la dispozițiile alineatului (1), statul membru gazdă nu este obligat să acorde dreptul la prestații de asistență socială în timpul primelor trei luni de ședere sau, după caz, în timpul perioadei mai lungi prevăzute la articolul 14 alineatul (4) litera (b) […] unor persoane altele decât lucrătorii care desfășoară activități salariate sau independente, persoanelor care își mențin acest statut și membrilor familiilor acestora.”
8.
Articolul 37 din directiva menționată, intitulat „Dispoziții de drept intern mai favorabile”, prevede:
„Dispozițiile prezentei directive nu aduc atingere actelor cu putere de lege și actelor administrative ale unui stat membru care cuprind dispoziții mai favorabile persoanelor la care se referă prezenta directivă.”
B.
Dreptul german
1. În materie de ședere
9.
Articolul 28 din Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Legea privind șederea, exercitarea unei activități remunerate și integrarea străinilor pe teritoriul federal) (
6
) din 30 iulie 2004 (
7
) (denumită în continuare „AufenthG”), intitulat „Reîntregirea familiei cu resortisanți germani”, prevede la alineatul (1):
„Permisul de ședere se acordă următorilor străini:
1.
soțului unui resortisant german,
2.
copilului minor necăsătorit al unui resortisant german,
3.
părintelui unui resortisant german minor necăsătorit în vederea exercitării autorității părințești asupra copilului
în cazul în care resortisantul german are reședința obișnuită pe teritoriul federal. […]”
10.
Articolul 11 alineatul (14) din Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Legea privind libera circulație a cetățenilor Uniunii) (
8
) din 30 iulie 2004 (
9
) (denumită în continuare „FreizügG/EU”) prevede:
„Aufenth[G] se aplică și în cazul în care conferă o poziție juridică mai favorabilă decât cea care rezultă din prezenta lege. […]”
2. În materie de prestații de asistență socială
11.
Articolul 7 din Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitsuchende (cartea II din Codul social, protecția socială de bază pentru persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă (
10
)) (
11
) (denumită în continuare „SGB II”), intitulat „Beneficiarii prestațiilor”, prevede la alineatul (1):
„Prestațiile prevăzute în prezenta carte se acordă persoanelor care:
1.
au împlinit vârsta de 15 ani și nu au împlinit încă limita de vârstă prevăzută la articolul 7a,
2.
sunt apte de muncă,
3.
sunt lipsite de mijloace materiale și
4.
au reședința obișnuită în Republica Federală Germania (beneficiari apți de muncă).
Sunt exceptați:
1.
străinii care nu desfășoară activități salariate sau independente în Republica Federală Germania și care nu se bucură de dreptul de liberă circulație în temeiul articolului 2 alineatul (3) din [FreizügG/EU], precum și membrii familiilor acestora, în cursul primelor trei luni de ședere,
2.
resortisanții străini
a)
care nu au drept de ședere,
b)
al căror drept de ședere rezultă numai din obiectivul de a căuta un loc muncă […]
[…]
precum și membrii familiilor acestora,
[…]
[…] Prin derogare de la a doua teză punctul 2, resortisanții străini și membrii de familie ai acestora beneficiază de prestații în conformitate cu prezenta carte dacă au reședința obișnuită pe teritoriul federal de cel puțin cinci ani […]”
3. În materie de ajutor social
12.
Articolul 23 din Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe (cartea XII din Codul social, ajutor social) (
12
) (denumită în continuare „SGB XII”), intitulat „Ajutor social pentru resortisanții străini”, prevede:
„(1)   Străinii care locuiesc efectiv pe teritoriul național beneficiază de ajutorul pentru subzistență, de ajutorul pentru persoanele bolnave, de ajutorul pentru femei gravide și de ajutorul pentru maternitate, precum și de ajutorul pentru accesul la îngrijiri medicale în conformitate cu prezenta carte. Dispozițiile capitolului patru rămân aplicabile. De asemenea, ajutorul social poate fi acordat atunci când acest lucru este justificat în raport cu împrejurările din cauză. Restricțiile prevăzute în prima teză nu se aplică străinilor care sunt în posesia unui permis de ședere permanentă sau a unui permis de ședere eliberat pe durată limitată și care intenționează să locuiască permanent pe teritoriul federal. Nu se aduce atingere dispozițiilor în temeiul cărora prestațiile de ajutor social, altele decât cele prevăzute în prima teză, trebuie sau ar trebui să fie plătite.
[…]
(3)   Străinii și membrii de familie ai acestora nu beneficiază de prestații în conformitate cu alineatul (1) sau cu capitolul 4 dacă:
1.
nu desfășoară activități salariate sau independente în Republica Federală Germania și nu se bucură de dreptul de liberă circulație în temeiul articolului 2 alineatul (3) din [FreizügG/EU], în cursul primelor trei luni de ședere,
2.
nu au drept de ședere sau acest drept rezultă exclusiv din obiectivul de a căuta un loc de muncă,
[…]
4.
au intrat pe teritoriul național pentru a obține ajutor social.
[…]
[…] Prin derogare de la a doua teză punctele 2 și 3, resortisanții străini și membrii de familie ai acestora beneficiază de prestații în conformitate cu alineatul (1) prima și a doua teză dacă au reședința obișnuită pe teritoriul federal de cel puțin cinci ani, fără întreruperi semnificative […]”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară
13.
Reclamantul din litigiul principal, FL, resortisant polonez, a intrat în Germania la 30 mai 2020, venind din Țările de Jos, însoțit de „concubina sa” (
13
), având la rândul ei cetățenia poloneză. Aceasta locuise pentru scurt timp în Țările de Jos, în timp ce în Germania își avea reședința de la 30 august 2015, data intrării sale în acest stat, venind din Polonia.
14.
Copilul lor comun s‑a născut la 27 noiembrie 2020 în Germania și are de asemenea cetățenia poloneză.
15.
FL, partenera sa și copilul lor comun au solicitat Jobcenter Bielefeld beneficiul prestațiilor de protecție socială de bază în temeiul SGB II. Prin deciziile din 3 și din 21 decembrie 2020, acesta din urmă a admis cererea partenerei lui FL, începând de la 30 mai 2020, și, pentru copil, începând de la data nașterii sale. În schimb, prin decizia din 21 aprilie 2021, cererea lui FL a fost respinsă pentru perioada cuprinsă între 30 mai 2020 și 28 februarie 2021 pentru motivul că acesta nu ar avea decât un drept de ședere în scopul exclusiv al căutării unui loc de muncă și el că nu ar beneficia în niciun alt temei de un drept de ședere susceptibil să îi dea dreptul la plata unor prestații în temeiul SGB II.
16.
Prin decizia din 19 iulie 2021, Jobcenter Bielefeld a respins contestația formulată de FL ca nefondată, în esență pentru aceleași motive. În special, Jobcenter Bielefeld a reținut că FL nu poate pretinde un drept de ședere:
–
prevăzut de dreptul național, în calitate de membru de familie sau de rudă a partenerei sale care ar beneficia de un drept de ședere permanentă,
–
în cadrul exercitării autorității părintești asupra copilului său minor (
14
), pentru motivul că acesta nu are cetățenia germană,
–
care decurge din Hotărârea din 6 octombrie 2020, Jobcenter Krefeld (
15
), și din Regulamentul (UE) nr. 492/2011 (
16
), întrucât copilul lui FL nu trebuie să urmeze învățământul obligatoriu.
17.
În plus, potrivit Jobcenter Bielefeld, nu este necesar, având în vedere articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 (
17
), să se interpreteze articolul 28 din AufenthG în sensul că dreptul Uniunii ar impune ca tatăl celibatar al unui cetățean al Uniunii care nu trebuie să urmeze învățământul obligatoriu să poată beneficia de un drept de ședere.
18.
Pe de altă parte, simplul fapt că tatăl celibatar nu primește nicio prestație de protecție socială de bază în temeiul SGB II nu ar priva‑o pe partenera sa de beneficiul efectiv al drepturilor sale de liberă circulație și de ședere.
19.
La 12 august 2021, FL a formulat o acțiune contencioasă împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere. El consideră în esență că un drept de ședere ar decurge din dispozițiile coroborate ale articolului 28 alineatul (1) prima teză punctul 3 din AufenthG, ale articolului 6 din Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Legea fundamentală a Republicii Federale Germania) (
18
) și ale articolului 8 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (
19
). El susține că ar fi contrară dreptului Uniunii limitarea reîntregirii familiei în scopul exercitării autorității părintești la cea exercitată asupra unui „resortisant german”. Aceasta ar constitui o discriminare excesivă, precum și o restricție privind libera circulație (
20
).
20.
Jobcenter Bielefeld și Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Biroul pentru Securitate Socială din orașul Bielefeld, Germania), în calitate de intervenient în procedură, au susținut în răspuns că nu putea rezulta un drept de ședere din articolul 28 alineatul (1) prima teză punctul 3 din AufenthG, care este aplicabil, potrivit însuși modului său de redactare, numai „resortisanților germani”, iar nu „cetățenilor Uniunii”. Ar fi inerent reglementării naționale în materie de imigrare și de ședere să se facă distincție între „resortisanții germani” și „străini”. Această reglementare nu ar fi contrară dreptului Uniunii.
21.
Instanța de trimitere arată că jurisprudența instanțelor superioare este divergentă în ceea ce privește problema dacă reprezintă o discriminare neeliberarea unui permis de ședere unui cetățean al Uniunii care exercită autoritatea părintească asupra unui copil minor ce locuiește pe teritoriul federal, beneficiază de dreptul la liberă circulație și are cetățenia unui alt stat membru.
22.
Această instanță precizează de asemenea că, într‑o ordonanță din 4 octombrie 2019 (
21
), Bundesverfassungsgericht (Curtea Constituțională Federală, Germania) a amintit că, în jurisprudența instanțelor superioare de contencios social și în doctrină, există opinii divergente cu privire la aspectul dacă articolul 11 alineatul (1) a unsprezecea teză din FreizügG/EU, în versiunea în vigoare până la 23 noiembrie 2020 (
22
), coroborat cu articolul 28 alineatul (1) prima teză punctul 3 din AufenthG și cu articolul 18 primul paragraf TFUE poate conferi un drept de ședere părintelui care exercită autoritatea părintească asupra unui cetățean al Uniunii minor care are dreptul la liberă circulație în temeiul articolului 3 alineatul (1) prima teză din FreizügG/EU, întrucât acesta îl însoțește pe celălalt părinte.
23.
În lipsa unei decizii a instanței supreme cu privire la acest aspect, instanța de trimitere consideră că trebuie să sesizeze Curtea pentru ca aceasta să se poată pronunța cu privire la conformitatea reglementării germane cu dreptul Uniunii, în special cu articolul 18, cu articolul 20 și cu articolul 21 alineatul (2) TFUE, precum și cu articolul 33 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (
23
), cu Regulamentul (CE) nr. 987/2009 (
24
), precum și cu Directiva 2004/38.
24.
În aceste condiții, Sozialgericht Detmold (Tribunalul de Contencios Social din Detmold) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia permisul de ședere în cadrul exercitării autorității părintești se acordă numai părintelui străin al unui copil minor necăsătorit resortisant național dacă acesta din urmă își are reședința obișnuită pe teritoriul național, cu consecința că cetățenii Uniunii, resortisanți ai unui stat membru, nu au dreptul la acordarea unui permis de ședere pentru exercitarea autorității părintești asupra unui minor care este cetățean al Uniunii și resortisant al unui alt stat membru decât cel a cărui reglementare este în discuție?”
25.
Comisia Europeană, precum și guvernul german au depus observații scrise și au participat la ședința care a avut loc la 14 noiembrie 2024, în cursul căreia au răspuns de asemenea la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV. Analiză
26.
Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere ridică problema compatibilității cu dreptul Uniunii și în special, având în vedere motivarea cererii sale, cu articolul 18 TFUE și cu articolul 33 alineatul (1) din cartă, precum și cu Directiva 2004/38 a reglementării naționale a unui stat membru în temeiul căreia este exclusă acordarea unui permis de ședere, în scopul exercitării autorității părintești, unui cetățean „mobil” al Uniunii care este părinte al unui copil minor necăsătorit ce nu este resortisant al statului membru gazdă în care își are reședința obișnuită.
27.
Această reglementare națională, care permite unui stat membru să adopte dispoziții mai favorabile în materia dreptului de ședere decât cele prevăzute de dreptul Uniunii (
25
), intră sub incidența articolului 37 din Directiva 2004/38.
28.
Ea favorizează reîntregirea familiei pentru exercitarea autorității părintești asupra unui copil german de către părintele său străin (
26
). În lipsa unei rezerve cu privire la copiii care sunt de asemenea cetățeni ai Uniunii, această reglementare creează o discriminare pe motiv de cetățenie care este interzisă în temeiul dreptului Uniunii. Acest principiu general al egalității face parte dintre principiile fundamentale ale dreptului Uniunii (
27
).
29.
Astfel, conform unei jurisprudențe constante amintite în Hotărârea CG la punctele 62, 63 și 65 (
28
):
–
articolul 20 alineatul (1) TFUE conferă oricărei persoane care are cetățenia unui stat membru statutul de cetățean al Uniunii. Acest statut are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce le permite acelor resortisanți care se găsesc în aceeași situație să obțină, în domeniul de aplicare ratione materiae al Tratatului FUE, același tratament juridic independent de cetățenia lor și sub rezerva excepțiilor expres prevăzute în această privință;
–
prin urmare, orice cetățean al Uniunii se poate prevala de interdicția de discriminare pe motiv de cetățenie prevăzută la articolul 18 TFUE, în toate situațiile care se încadrează în domeniul de aplicare ratione materiae al dreptului Uniunii. Aceste situații le cuprind pe cele care țin de exercitarea libertății de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, conferită de articolul 20 alineatul (2) primul paragraf litera (a) și de articolul 21 TFUE (
29
), și
–
articolul 18 primul paragraf TFUE nu are vocația de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate de dreptul Uniunii pentru care Tratatul FUE nu prevede norme specifice de nediscriminare. În plus, articolul 20 alineatul (2) al doilea paragraf, precum și articolul 21 TFUE condiționează, în termeni analogi, dreptul cetățenilor Uniunii de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre de respectarea limitărilor și condițiilor prevăzute de tratate și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării acestora.
30.
De asemenea, în Hotărârea CG, Curtea a statuat la punctul 66 că „principiul nediscriminării este concretizat la articolul 24 din Directiva 2004/38 în privința cetățenilor Uniunii care își exercită libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre”.
31.
În această privință, Curtea a amintit la punctul 67 din acea hotărâre în esență că cetățenii „mobili” ai Uniunii (
30
) intră în domeniul de aplicare al Directivei 2004/38 și sunt beneficiari ai drepturilor conferite de aceasta și a statuat că aspectul dacă astfel de cetățeni suferă o discriminare pe motiv de cetățenie trebuie apreciat în raport cu articolul 24 din această directivă, iar nu cu articolul 18 primul paragraf TFUE.
32.
Observăm că, în acest stadiu al motivării Hotărârii CG, faptul că dreptul de ședere este prevăzut de dispoziții naționale mai favorabile decât cele prevăzute de Directiva 2004/38 este lipsit de relevanță, în condițiile în care în acea speță persoana în cauză beneficia de un drept de ședere național, iar articolul 24 alineatul (1) din această directivă limitează expresia principiului egalității de tratament la cetățenii Uniunii care își au reședința pe teritoriul statului membru gazdă în temeiul directivei menționate (
31
).
33.
În consecință, la prima vedere, din moment ce, în speță, FL își are reședința legală pe teritoriul german în calitate de persoană aflată în căutarea unui loc de muncă (
32
), pare coerent, astfel cum susține Comisia, să ne întemeiem pe articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 pentru a răspunde instanței de trimitere că reglementarea națională care operează o diferență de tratament în raport cu resortisanții naționali contravine principiului egalității de tratament prevăzut la acest articol, pentru motivul în esență că această reglementare aduce atingere exercitării efective a dreptului la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre.
34.
Este necesar să se precizeze, în plus, în ceea ce privește copilul lui FL, că faptul că s‑a născut pe teritoriul german și că nu și‑a exercitat niciodată dreptul la liberă circulație nu are incidență asupra exercitării drepturilor sale în materie de liberă circulație și de ședere a persoanelor în calitate de cetățean al Uniunii (
33
).
35.
Cu toate acestea, nu suntem convinși de aplicabilitatea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 în speță. Acesta este motivul pentru care, după expunerea rezervelor noastre, vom arăta ce temeiuri ar trebui, în opinia noastră, să fie reținute.
A.
Cu privire la aplicarea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38
36.
Alegerea unui astfel de temei, care implică o comparație cu resortisanții naționali, se bazează pe două abordări diferite ale discriminării în discuție pe motiv de cetățenie a copilului, după cum ne raportăm la punctul de vedere al copilului sau al părintelui străin, astfel cum arată Comisia.
37.
Reglementarea națională în cauză are ca efect faptul că un copil care nu este cetățean german suferă o discriminare directă în raport cu un copil german care poate beneficia de prezența părintelui său străin pe teritoriul german în scopul exercitării autorității părintești.
38.
În ceea ce privește părintele străin al cărui copil nu este german, trebuie să se considere că acesta suferă, din cauza cetățeniei copilului său, o discriminare directă (
34
), care îl împiedică să își exercite autoritatea părintească asupra copilului său în aceleași condiții ca un părinte german. În măsura în care este legată de cetățenia copilului, ea ar putea fi calificată drept discriminare „prin asociere” (
35
) sau „indirectă” (
36
), aceste expresii fiind utilizate în mod echivalent. Ele urmăresc să califice o situație în care persoana care face obiectul discriminării directe bazate pe un criteriu (handicap sau alt criteriu, precum cetățenia, în speță faptul de a fi un copil german) nu îndeplinește acest criteriu, însă criteriul menționat constituie motivul tratamentului mai puțin favorabil invocat. În acest caz, este mobilizat dreptul persoanei afectate de criteriul discriminatoriu, iar nu un drept propriu al persoanei în cauză.
39.
Cu toate acestea, fie că este vorba despre copil sau despre părinte, apare o dificultate serioasă din cauza obiectului litigiului, care este acordarea unui drept de ședere național (
37
).
40.
Amintim că articolul 24 alineatul (1) prima teză din Directiva 2004/38 prevede că, „[s]ub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de tratat și de dreptul derivat, orice cetățean al Uniunii care, în temeiul [acestei] directive, își are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului”.
41.
Desigur, în speță, atât copilul, cât și părintele își au reședința în Germania în temeiul Directivei 2004/38. În plus, deși întrebarea instanței de trimitere privește condițiile de acordare a unui drept de ședere național, aceasta urmărește recunoașterea unui drept la prestații de protecție socială de bază, în aceleași condiții ca și pentru resortisanții naționali.
42.
În opinia noastră, acest aspect trebuie să fie foarte clar. Egalitatea de tratament care este dezbătută în cauza principală privește numai condițiile de acordare a unui permis de ședere, iar nu accesul la prestații de protecție socială de bază. Odată obținut acest permis, prestațiile sunt plătite fără distincție în funcție de beneficiari (
38
).
43.
Or, principiul egalității de tratament în raport cu resortisanții naționali, prevăzut la articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, nu poate conduce la acordarea unui drept de ședere, în beneficiul direct al tatălui sau indirect al copilului.
44.
Până în prezent, în jurisprudența Curții, acest articol 24 a fost interpretat în cazuri privind o cerere de prestații de asistență socială, în care inegalitatea de tratament era invocată în comparație cu drepturile acordate resortisanților naționali în aceeași situație economică (
39
). Curtea s‑a pronunțat cu privire la condițiile de aplicare a principiului egalității de tratament în raport cu resortisanții naționali în ceea ce privește efectele unui drept de ședere (
40
). Acesta trebuie acordat în temeiul Directivei 2004/38 (
41
) și, în ceea ce privește efectele sale, sunt prevăzute în mod expres numai excepții proprii anumitor categorii de persoane în materie de prestații de asistență socială (
42
).
45.
În speță, cererea formulată de FL se situează într‑un stadiu anterior, cel al beneficiului unui drept de ședere.
46.
Acesta este motivul pentru care considerăm, contrar opiniei Comisiei întemeiate pe articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38, că acest principiu nu poate fi utilizat pentru a conferi un drept de ședere, întrucât nu prevede o derogare de la principiul egalității de tratament în ceea ce privește dreptul de ședere. Cu alte cuvinte, obținerea unui permis de ședere precum cel prevăzut de reglementarea națională în cauză nu poate fi un efect al principiului menționat de care beneficiază cetățenii Uniunii ca urmare a dreptului lor de ședere acordat în temeiul acestei directive.
47.
Un alt argument se poate întemeia pe modul de redactare a acestei dispoziții. Ea prevede în mod expres o comparație cu resortisanții naționali. Or, aceștia nu pot pretinde pentru ei înșiși niciun drept de ședere din moment ce acesta este necondiționat (
43
). Prin urmare, principiul egalității de tratament prevăzut de Directiva 2004/38 nu este aplicabil în ceea ce privește dreptul de ședere, indiferent dacă este reglementat de dispoziții naționale mai favorabile.
48.
Totuși, astfel cum sugerează Comisia, din moment ce comparația cu resortisanții naționali trebuie efectuată „în domeniul de aplicare al tratatului”, ar putea fi privilegiată o interpretare teleologică a articolului 24 din Directiva 2004/38 (
44
)? Cu alte cuvinte, dacă nu este vorba în mod direct despre egalitatea de tratament în raport cu resortisanții statului membru gazdă în ceea ce privește dreptul de ședere, ar putea fi vorba în mod direct despre aceasta în alte domenii de aplicare ale tratatului în temeiul exclusiv al finalității reglementării în cauză. În acest sens, Comisia susține, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, raportându‑se la punctul de vedere al copilului, că reglementarea națională în cauză aduce atingere efectului util al dreptului de ședere de care beneficiază copilul pe teritoriul german în temeiul acestei directive (
45
), în măsura în care acesta nu poate beneficia de o viață de familie în același mod ca un copil german. Ea arată, pe de o parte, că dreptul Uniunii, în special articolele 7 și 24 din cartă, nu protejează numai viața de familie și dreptul copilului la bunăstare și, pe de altă parte, că efectul util al dreptului de ședere al unui copil de vârstă mică presupune ca acest copil să aibă dreptul de a fi însoțit și luat în îngrijire de persoana care îi asigură îngrijirea (
46
).
49.
Prin urmare, plasate în cadrul articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, aceste argumente presupun să se considere că reglementarea în cauză, care facilitează exercitarea autorității părintești de către părinții străini asupra copiilor germani, permite, în comparație cu resortisanții naționali care exercită aceleași drepturi părintești, să beneficieze pe deplin de drepturile legate de exercitarea libertății de circulație și de ședere, care includ dreptul de a duce o viață de familie cu toate drepturile aferente acesteia, pentru părinți în relațiile cu copiii lor (
47
).
50.
Se poate arăta de asemenea că reglementarea națională în cauză adoptată în favoarea părinților străini, care combină un permis de ședere dedicat reîntregirii familiei și posibilitatea de a obține prestații de protecție socială de bază în acest scop, contribuie la garantarea libertății de circulație și a unei vieți de familie în condiții normale și demne (
48
).
51.
Prin urmare, aceste drepturi care trebuie protejate independent de cetățenie ar justifica aplicarea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 pentru aprecierea conformității cu dreptul Uniunii a reglementării naționale în cauză, ceea ce ar declanșa un drept de ședere pe teritoriul național.
52.
Astfel, drepturile menționate sunt primordiale. Totuși, din această perspectivă, principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate, astfel cum este concretizat la articolul 24 din Directiva 2004/38, cu excepțiile prevăzute la alineatul (2) al acestuia, ar avea un domeniu de aplicare deosebit de extins, cu riscul de a fi în contradicție cu economia acestei directive.
53.
În această privință, situația lui FL furnizează o demonstrație concretă a importanței de a nu se angaja pe calea unei interpretări extensive a domeniului de aplicare al articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38. Amintim că FL dispune pe teritoriul german de un drept de ședere prevăzut de această directivă pentru a căuta un loc de muncă și poate, așadar, în acest temei, să invoce aplicarea articolului 24 alineatul (1) din directiva menționată pentru alte efecte decât cele prevăzute în materie de prestații de protecție socială de bază, din moment ce nu poate beneficia de acestea în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din aceeași directivă.
54.
Pe de altă parte, având în vedere precizările procedurale furnizate de instanța de trimitere (
49
), este cert că FL nu poate dispune de un drept de ședere în niciun alt temei în conformitate cu Directiva 2004/38, bazat printre altele pe relațiile sale familiale (
50
), și, prin urmare, nu poate pretinde prestațiile de protecție socială de bază aferente acestuia.
55.
În consecință, a admite că FL poate obține, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, un drept de ședere care să îi permită să ducă o viață de familie în aceleași condiții precum cele prevăzute pentru resortisanții naționali repune în discuție, din punctul nostru de vedere, limitele stabilite de această directivă în materie familială și economică (
51
) și, prin urmare, echilibrul global ales de legiuitorul Uniunii.
56.
Acest lucru justifică, în plus, să nu se aplice principiul nediscriminării concretizat la articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 în privința unei reglementări naționale care permite acordarea unui permis de ședere unui cetățean al Uniunii a cărui situație intră sub incidența acestei directive.
57.
În aceste condiții, este necesar să se rețină că principiul enunțat în Hotărârea CG potrivit căruia aspectul dacă cetățenii „mobili” ai Uniunii suferă o discriminare pe motiv de cetățenie trebuie apreciat în raport cu articolul 24 din Directiva 2004/38, iar nu cu articolul 18 primul paragraf TFUE (
52
), trebuie să fie limitat la situațiile în care efectele unui drept de ședere acordat în temeiul acestei directive sunt discutate în comparație cu resortisanții naționali, ceea ce exclude măsurile naționale mai favorabile în ceea ce privește dreptul de ședere.
58.
În lipsa interpretării articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, este necesar să se precizeze condițiile în care este aplicabil articolul 18 TFUE în acest caz.
B.
Cu privire la aplicarea articolului 18 TFUE
59.
Alegerea unui astfel de temei al dreptului la egalitate de tratament pentru obținerea unui permis de ședere rezultă din constatarea că reglementarea în cauză creează pentru părinte o discriminare între cetățeni „mobili” ai Uniunii, pe motiv de cetățenie a copilului în privința căruia exercită autoritatea părintească. Curtea a statuat deja că articolul 18 primul paragraf TFUE vizează situațiile care fac parte din domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în care un resortisant al unui stat membru este supus unui tratament discriminatoriu față de resortisanții naționali ai unui alt stat membru exclusiv pe motiv de cetățenie (
53
).
60.
În ceea ce privește copilul, se poate invoca egalitatea de tratament în raport cu un copil german întrucât permisul de ședere prevăzut pentru părintele său de reglementarea națională garantează efectivitatea libertății sale de circulație și de ședere pe teritoriul german, conferită de articolul 20 alineatul (2) primul paragraf litera (a) și de articolul 21 TFUE. Această pretenție se poate întemeia pe articolul 18 TFUE, întrucât nu este vorba despre o consecință a unui drept de ședere acordat în temeiul Directivei 2004/38, în sensul articolului 24 din aceasta (
54
).
61.
O asemenea analiză privind atât situația lui FL, cât și pe cea a copilului său (
55
), chiar dacă aceștia își au reședința în Germania în temeiul Directivei 2004/38, prezintă avantajul de a se înscrie în continuarea părții din motivarea Hotărârii CG în care Curtea a arătat că statele membre nu pun în aplicare Directiva 2004/38 atunci când prevăd un drept de ședere potrivit unui regim mai favorabil decât cel instituit prin această directivă (
56
).
62.
Astfel, o asemenea analiză rămâne în liniile jurisprudenței Curții referitoare la dispozițiile speciale care pun în aplicare principiul enunțat la articolul 18 TFUE și la drepturile întemeiate pe articolele 20 și 21 TFUE.
63.
În această privință, în ședință, guvernul german a susținut că intenția legiuitorului era de a concretiza un drept în temeiul articolului 11 din Legea fundamentală, care apără unitatea familială pe teritoriul național german. În același sens, Comisia a precizat că, ceea ce inițial, în anul 1990, nu era decât un drept rezervat resortisanților germani, în temeiul dreptului fundamental german, a devenit în prezent un drept fundamental al Uniunii. Potrivit acestei instituții, justificarea șederii unui părinte în beneficiul unui copil german, care trebuia protejat, trebuie să se aplice în prezent tuturor copiilor care își au reședința legală în Germania, din moment ce sunt cetățeni ai Uniunii. Astfel, s‑a ajuns la un consens cu privire la constatarea că reglementarea națională în cauză are un temei echivalent cu cel consacrat la articolele 20 și 21 TFUE.
64.
Prin urmare, în lipsa unor dispoziții speciale care să prevadă o adaptare a principiului nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate într‑un astfel de caz, condițiile de acordare a unui permis de ședere care creează o discriminare între cetățenii „mobili” ai Uniunii intră sub incidența articolului 18 TFUE. Faptul că această problemă privește un cetățean „mobil” al Uniunii a cărui situație este reglementată de Directiva 2004/38 este lipsit de relevanță.
65.
În speță, reglementarea națională încalcă un astfel de principiu fundamental prin faptul că acordă un tratament mai favorabil părinților copiilor germani în ceea ce privește permisele de ședere.
66.
În plus, deși stabilirea condițiilor mai favorabile decât cele ale dreptului Uniunii în această materie ține de exercitarea competenței statelor membre, acestea din urmă trebuie să respecte obligațiile care decurg pentru ele din dreptul Uniunii.
C.
Cu privire la prezentarea limitelor exercitării de către statele membre a competențelor lor
67.
Trebuie amintită decizia Curții în Hotărârea CG în ceea ce privește aplicarea cartei, și anume că, atunci când un stat membru prevede o normă națională referitoare la ședere în condiții de aplicare mai favorabile decât cele ale Directivei 2004/38, acesta pune în aplicare dispozițiile Tratatului FUE referitoare la statutul de cetățean al Uniunii, care și‑a exercitat libertatea de circulație pe teritoriul statelor membre, conferită de articolul 21 alineatul (1) TFUE. În consecință, conform articolului 51 alineatul (1) din cartă, respectivul stat membru este obligat să se conformeze dispozițiilor cartei (
57
).
68.
În situația care face obiectul litigiului principal, astfel cum am arătat deja (
58
), dreptul la respectarea vieții private și de familie garantat la articolul 7 din cartă, precum și drepturile copilului garantate la articolul 24 din aceasta, în special dreptul la luarea în considerare a interesului superior al copilului ca considerație primordială în toate acțiunile referitoare la copii, precum și dreptul de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți sunt fundamentale (
59
).
69.
În răspunsul care trebuie dat la întrebarea instanței de trimitere, constatarea unei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate este, în opinia noastră, suficientă, fără a fi necesar să se precizeze căror alte drepturi fundamentale din cartă trebuie să se conformeze statul membru în cauză în cadrul exercitării competenței sale în situații care intră sub incidența dreptului Uniunii. În această privință, este lipsit de relevanță dacă discriminarea directă este prin asociere (
60
) sau nu, din moment ce, în orice caz, justificarea reglementării naționale nu este operantă în raport cu principiile invocate care sunt de asemenea consacrate și protejate în dreptul Uniunii (
61
).
70.
În consecință, propunem Curții să își limiteze răspunsul la interpretarea articolului 18 TFUE coroborat cu articolul 20 alineatul (2) primul paragraf litera (a) și cu articolul 21 alineatul (1) TFUE.
V. Concluzie
71.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sozialgericht Detmold (Tribunalul de Contencios Social din Detmold, Germania) după cum urmează:
Articolul 18 TFUE coroborat cu articolul 20 alineatul (2) primul paragraf litera (a) și cu articolul 21 alineatul (1) TFUE
trebuie interpretat în sensul că
se opune reglementării naționale a unui stat membru gazdă în temeiul căreia acordarea unui permis de ședere în scopul exercitării autorității părintești este rezervată numai cetățenilor „mobili” ai Uniunii, părinți ai unui copil minor necăsătorit resortisant al statului membru gazdă în care acesta își are reședința obișnuită, și este refuzată atunci când copilul este resortisant al unui alt stat membru.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Denumit în continuare „Jobcenter Bielefeld”.
(
3
)	Este vorba despre cetățeni ai Uniunii care nu au cetățenia statului membru pe teritoriul căruia locuiesc.
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO 2004, L 158, p. 77, rectificări în JO 2004, L 229, p. 35 și JO 2005, L 197, p. 34, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 15 iulie 2021, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, denumită în continuare „Hotărârea CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	BGBl. 2004 I, p. 1950.
(
7
)	În versiunea rezultată din Legea din 27 iulie 2015 (BGBl. 2015 I, p. 1386).
(
8
)	BGBl. 2004 I, p. 1986.
(
9
)	În versiunea rezultată din Legea din 12 noiembrie 2020 (BGBl. 2020 I, p. 2416).
(
10
)	De la 1 ianuarie 2023 a fost adăugat în titlul acestei cărți II termenul „Bürgergeld” („venit de cetățenie”).
(
11
)	În versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2020, rezultată din Legea din 30 noiembrie 2019 (BGBl. 2019 I, p. 1948).
(
12
)	În versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2020, rezultată din Legea din 22 decembrie 2016 (BGBl. 2016 I, p. 3155).
(
13
)	Denumită în continuare „partenera”. Acest termen este utilizat în cererea de decizie preliminară fără legătură cu noțiuni din Directiva 2004/38. În acest sens, el este echivalent cu „partener de viață” sau cu „concubină”.
(
14
)	În temeiul articolului 28 alineatul (1) prima teză punctul 3 din AufenthG, luat în considerare individual sau coroborat cu articolul 11 alineatul (14) prima teză din FreizügG/EU.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii (JO 2011, L 141, p. 1).
(
17
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO 2004, L 166, p. 1, și rectificare în JO 2004, L 200, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82). Acest articol, intitulat „Egalitatea de tratament”, prevede că, „[c]u excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament beneficiază de aceleași prestații și sunt supuse acelorași obligații, în temeiul legislației unui stat membru, ca și resortisanții acelui stat membru”.
(
18
)	Denumită în continuare „Legea fundamentală”. Acest articol urmărește printre altele să garanteze beneficiul unei protecții speciale în ceea ce privește căsătoria și familia și prevede obligațiile părinților în materie de îngrijire și de educație față de copiii lor. În plus, el consacră principiul egalității de tratament în drept între copiii născuți în afara căsătoriei și copiii născuți din căsătorie.
(
19
)	Semnată la Roma la 4 noiembrie 1950.
(
20
)	Având în vedere temeiurile invocate de FL, instanța de trimitere a arătat că cererea sa privind prestațiile de protecție socială de bază nu se poate referi la o perioadă care începe la 30 mai 2020, data intrării sale în Germania pentru a căuta un loc de muncă în acest stat. Fiind întemeiată pe exercitarea autorității părintești asupra fiului său, ea ar trebui să înceapă la data nașterii acestui copil, și anume la 27 noiembrie 2020. Rezultă că durata beneficiului prestațiilor de protecție socială de bază solicitate este de trei luni.
(
21
)	Instanța de trimitere a arătat că această decizie poate fi consultată prin intermediul următorului link: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html, punctul 12.
(
22
)	De la 24 noiembrie 2020, acest articol a devenit articolul 11 alineatul (14) prima teză.
(
23
)	Denumită în continuare „carta”.
(
24
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO 2009, L 284, p. 1).
(
25
)	A se vedea, în cazul unui părinte resortisant al unei țări terțe, cauza Stadt Wuppertal (C‑130/24), pendinte în prezent. A se vedea de asemenea, pentru alte situații, Hotărârea din 21 decembrie 2011, Ziolkowski și Szeja (C‑424/10 și C‑425/10, EU:C:2011:866, punctul 50), precum și Hotărârea CG (punctul 82).
(
26
)	În ședință, guvernul german a precizat că un copil german se poate reuni cu familia sa în conformitate cu articolul 28 din AufenthG, în temeiul articolului 11 din Legea fundamentală, referitor la dreptul de ședere al germanilor în Germania. A se vedea de asemenea punctul 63 din prezentele concluzii.
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Republica Cehă (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic) (C‑808/21, EU:C:2024:962, punctul 97), și Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Polonia (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic) (C‑814/21, EU:C:2024:963, punctul 96).
(
28
)	A se vedea de asemenea, în ceea ce privește acest punct 65, Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Republica Cehă (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic) (C‑808/21, EU:C:2024:962, punctul 98), și Hotărârea din 19 noiembrie 2024, Comisia/Polonia (Eligibilitate și calitate de membru al unui partid politic) (C‑814/21, EU:C:2024:963, punctul 97).
(
29
)	A se vedea de asemenea Hotărârea CG (punctul 58).
(
30
)	La acest punct se precizează că, „în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38, intră în domeniul de aplicare al acestei directive și sunt beneficiari ai drepturilor conferite de aceasta cetățenii Uniunii care se deplasează sau au reședința într‑un stat membru, altul decât cel ai cărui resortisanți sunt, precum și membrii familiei lor, conform definiției de la articolul 2 punctul 2 din directiva menționată, care îi însoțesc sau li se alătură (Hotărârea din 10 septembrie 2019, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, punctul 54 și jurisprudența citată)”.
(
31
)	A se vedea Hotărârea CG (punctul 83).
(
32
)	A se vedea punctul 15 din prezentele concluzii.
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 42).
(
34
)	În speță, criteriul este cel al cetățeniei, iar nu un criteriu neutru, care are ca efect producerea acestei discriminări pe motiv de cetățenie.
(
35
)	A se vedea prin analogie această expresie în Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, punctele 4, 5 și 20, precum și nota de subsol 5).
(
36
)	A se vedea Concluziile avocatei generale Kokott prezentate în cauza CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:170, punctul 55).
(
37
)	A se vedea punctul 19 din prezentele concluzii.
(
38
)	În ceea ce privește efectele sale în materie de prestații de protecție socială de bază, din modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) din SGB II și a articolului 23 din SGB XII rezultă că este lipsit de relevanță faptul că reclamantul nu este resortisant național și că dreptul său de ședere este prevăzut de Directiva 2004/38 sau de reglementarea națională în cauză. În acest din urmă caz, reglementarea germană în materie de prestații de asistență socială este favorabilă cetățenilor Uniunii, din moment ce Curtea a statuat, în Hotărârea CG, că cei care nu beneficiază de un drept de ședere în temeiul Directivei 2004/38 nu se pot prevala de principiul nediscriminării concretizat la articolul 24 alineatul (1) din această directivă (a se vedea în acest sens punctele 80 și 83 din această hotărâre).
(
39
)	A se vedea în special Hotărârea CG (punctul 77 și jurisprudența citată).
(
40
)	A se vedea în această privință Hotărârea CG (punctul 83 și jurisprudența citată cu privire la libertatea statelor membre de a preciza efectele unui drept de ședere acordat exclusiv în temeiul dreptului național).
(
41
)	Din Hotărârea CG rezultă că nu se poate prevala de principiul nediscriminării, concretizat la articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, pentru a obține prestațiile de asistență socială plătite resortisanților naționali care se află în aceeași situație, un cetățean al Uniunii care poate deveni o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă (punctul 80) sau al cărui drept de ședere a fost acordat în temeiul unei reglementări naționale mai favorabile decât dispozițiile Directivei 2004/38 (punctul 83), acordat fără a fi supus unei condiții legate de resurse (punctul 81).
(
42
)	A se vedea articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38.
(
43
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2017, Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, punctul 37), și Hotărârea din 22 iunie 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Mamă thailandeză a unui copil minor neerlandez) (C‑459/20, EU:C:2023:499, punctul 41). A se vedea de asemenea Comunicarea Comisiei intitulată „Orientări privind dreptul la liberă circulație pentru cetățenii Uniunii și familiile acestora” (JO C, C/2023/1392), în special p. 6.
(
44
)	A se vedea prin comparație, în ceea ce privește prestațiile de asistență socială, Lenaerts, K., și Gutiérrez‑Fons, J., Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2020, în special punctul 71 (p. 69-71), precum și Lenaerts, K., „The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, vol. 24, nr. 4, ERA, Trier, 2023, p. 589-598, în special p. 595 și 596.
(
45
)	Amintim că, în speță, copilul lui FL beneficiază de un drept de ședere derivat din cel al mamei sale. Curtea a statuat că „articolul 20 TFUE se opune unor măsuri naționale, inclusiv unor decizii prin care se refuză acordarea dreptului de ședere membrilor familiei unui cetățean al Uniunii care au ca efect privarea cetățenilor Uniunii de beneficiul efectiv al esenței drepturilor conferite de statutul lor” [a se vedea Hotărârea din 10 mai 2017, Chavez‑Vilchez ș.a. (C‑133/15, EU:C:2017:354, punctul 61 și jurisprudența citată)].
(
46
)	A se vedea de asemenea argumentele lui FL, amintite în esență la punctul 19 din prezentele concluzii.
(
47
)	A se vedea în special Hotărârea CG (punctul 90) și Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayonPancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctul 47 și jurisprudența citată, precum și punctele 59 și 65). În speță, FL ar putea susține că este descurajat să rămână în Germania pentru a exercita autoritatea părintească în acest stat numai din motive economice, din moment ce are un drept de ședere în Germania pentru a căuta un loc de muncă în statul respectiv fără a beneficia de prestații de protecție socială de bază. De asemenea, s‑ar putea susține că, în funcție de cetățenia lor și fără a se ține seama de faptul că unul dintre părinți ar fi cetățean al Uniunii, copiii în cauză, cetățeni ai Uniunii, vor putea sau nu să trăiască pe teritoriul german împreună cu acest părinte care își are reședința legală pe acest teritoriu, beneficiind de prestații de protecție socială de bază plătite acestuia.
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea CG (punctele 89 și 91).
(
49
)	A se vedea punctele 16-19 din prezentele concluzii.
(
50
)	Din lectura motivelor de respingere a cererii formulate de FL ar trebui să se deducă faptul că, în perioada vizată în cererea sa introductivă, acesta trăia în Germania, fără a avea o relație stabilă cu mama copilului său și fără a‑și asuma îngrijirea efectivă a acestuia. În această privință, dacă persistă incertitudini cu privire la faptul că FL nu poate beneficia în niciun temei de un drept de ședere bazat pe Directiva 2004/38, revine instanței de trimitere sarcina de a le înlătura [a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, punctul 52), și Hotărârea din 6 octombrie 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punctul 69)]. Prin urmare, nu este necesar să se extindă analiza situației lui FL, astfel cum sugerează Comisia în observațiile sale scrise, la articolul 3 din Directiva 2004/38, al cărui alineat (2) a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 5 septembrie 2012, Rahman ș.a. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	A se vedea în special, în ceea ce privește evocarea condițiilor stabilite de Directiva 2004/38 într‑o situație comparabilă cu cea a copilului lui FL, Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctele 44-47). A se vedea de asemenea, în ceea ce privește aceste criterii de interpretare, prin analogie, Hotărârea CG (punctul 81).
(
52
)	A se vedea punctul 31 din prezentele concluzii.
(
53
)	A se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2021, État belge (Dreptul de ședere în caz de violență în familie) (C‑930/19, EU:C:2021:657, punctul 51 și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea punctul 57 din prezentele concluzii.
(
55
)	Articolul 20 alineatul (2) primul paragraf litera (a) TFUE este singurul aplicabil în cazul său. A se vedea punctul 34 din prezentele concluzii.
(
56
)	A se vedea Hotărârea CG (punctele 82, 83 și 87).
(
57
)	A se vedea Hotărârea CG (punctele 84, 85, 86 și 88). A se vedea de asemenea Lenaerts, K., „The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, op. cit., în special nota de subsol 40 (p. 596), potrivit căruia, în raport cu Hotărârea din 11 noiembrie 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), și cu Hotărârea din 15 septembrie 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), Hotărârea CG a adus o nuanță importantă în anul 2021. Se subliniază că, în esență, Curtea a decis în această hotărâre că un stat membru „pune în aplicare” drepturile la liberă circulație ale unui cetățean al Uniunii în temeiul articolului 21 alineatul (1) TFUE atunci când acordă acestui cetățean un drept de ședere, chiar dacă acest drept nu îndeplinește condițiile stabilite de Directiva 2004/38. Acest lucru declanșează aplicarea anumitor drepturi prevăzute de cartă și, prin urmare, impune statului membru gazdă să acorde cetățeanului „mobil” al Uniunii mijloacele de subzistență necesare pentru a duce o viață conformă cu demnitatea umană.
(
58
)	A se vedea punctele 48-52 din prezentele concluzii.
(
59
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayonPancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctul 59). În ceea ce privește copilul din procedura principală, s‑ar putea invoca în special articolul 24 alineatul (3) din cartă.
(
60
)	A se vedea punctul 38 din prezentele concluzii.
(
61
)	A se vedea punctul 63 din prezentele concluzii.