62005C0212
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
LEENDERT A. GEELHOED
prezentate la 28 septembrie 2006 (
1
)
I — Introducere
1.
Potrivit Bundeserziehungsgeldgesetz (Legea privind acordarea alocaţiei de educaţie şi a concediului de creştere a copilului, denumită în continuare „BErzGG”), acordarea alocaţiei de educaţie este condiţionată, printre altele, de locuirea în Germania. în această cauză, Bundessozialgericht (Tribunalul Social Federal) solicită Curţii să stabilească dacă această condiţie privind reşedinţa este incompatibilă cu dreptul comunitar, mai exact cu Regulamentul nr. 1612/68 (
2
), cu Regulamentul nr. 1408/71 (
3
), sau cu articolul 18 CE, astfel încât o cetăţeană austriacă cu reşedinţa în Austria împreună cu soţul său de origine germană care lucrează în Germania ca funcţionar ar trebui să poată deopotrivă pretinde dreptul la această alocaţie.
2.
în paralel cu această cauză, Bundessozialgericht a adresat Curţii o altă întrebare cu privire la aceeaşi dispoziţie a legii naţionale privind dreptul la alocaţia de educaţie, de această dată în legătură cu un lucrător frontalier care locuieşte în Ţările de Jos şi lucrează în Germania: cauza C-213/05, Geven. Potrivit dispoziţiei avute în vedere, lucrătorii frontalieri pot pretinde de asemenea dreptul la această alocaţie cu condiţia să exercite în Germania o activitate profesională considerată ca neavând caracter minor. Chiar dacă ambele cauze se află în strânsă legătură, împrejurările de fapt ale acestora sunt complet diferite, astfel încât vom analiza fiecare caz în concluzii separate, care vor fi prezentate împreună.
II — Dispoziţiile relevante
A — Dreptul comunitar
3.
Articolul 7 alineatele (1) şi (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 prevede următoarele:
„(1)
Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, faţă de lucrătorii naţionali, pe criterii de cetăţenie, în ceea ce priveşte condiţiile de încadrare în muncă şi de muncă şi, în special, în ceea ce priveşte remunerarea, concedierea şi, în cazul în care rămâne fără ocupaţie, reintegrarea profesională şi reangajarea.
(2)
Acesta beneficiază de aceleaşi avantaje sociale şi fiscale ca şi lucrătorii naţionali.”
B — Dreptul naţional
4.
Potrivit articolului 1 alineatul 1 din BErzGG, în versiunea din 31 ianuarie 1994 (
4
), poate solicita o alocaţie de educaţie orice persoană care 1) are domiciliul sau reşedinţa obişnuită în Germania, 2) are în îngrijire un copil, 3) asigură creşterea şi educaţia acestui copil, şi 4) nu exercită o activitate profesională ori nu exercită o astfel de activitate cu normă întreagă.
5.
Articolul 1 alineatul 4 din BErzGG prevede că resortisanţii statelor membre ale Uniunii Europene şi lucrătorii frontalieri proveniţi din ţările care au o frontieră comună cu Germania au dreptul la alocaţia de educaţie în măsura în care exercită în Germania o activitate profesională considerată ca neavând caracter minor. Din decizia de trimitere reiese că această dispoziţie nu se aplică funcţionarilor sau soţilor lucrătorilor migranti.
6.
Articolul 1 alineatul 7 din BErzGG, în versiunea din 12 octombrie 2000 (
5
), extinde dreptul la alocaţia de educaţie în favoarea soţului unei persoane încadrate în muncă în serviciul sau în funcţia publică germană, care locuieşte pe teritoriul altui stat membru. Această dispoziţie nu se aplică însă în cazul copiilor născuţi înainte de 1 ianuarie 2001.
III — Situaţia de fapt şi procedura
7.
Acţiunea principală aflată pe rolul Bundessozialgericht priveşte refuzul Freistaat Bayern de a acorda doamnei Hartmann alocaţia de educaţie pentru cei trei copii ai săi, născuţi în 1991, în 1993 şi în 1997.
8.
Doamna Hartmann este cetăţean austriac ce locuieşte în Austria împreună cu soţul său de origine germană şi cu cei trei copii, înainte de căsătorie, domnul Hartmann a locuit în Germania unde a lucrat din anul 1986 ca funcţionar în cadrul Deutsche Bundespost. După căsătorie, în luna mai 1990, domnul Hartmann s-a mutat în Austria, dar a continuat să lucreze în cadrul Deutsche Bundespost, iar mai târziu, începând cu anul 1995, în cadrul Deutsche Telekom AG. Doamna Hartmann nu desfăşoară nicio activitate salariată sau independentă.
9.
Freistaat Bayern a refuzat să acorde doamnei Hartmann alocaţia de educaţie pentru primii doi copii ai săi potrivit BErzGG, deoarece nu locuieşte în Germania, şi nici nu are un raport de muncă în această ţară. Reclamaţiile adresate de doamna Hartmann în octombrie 1996 au fost respinse, la fel ca şi cererea sa privind alocaţia de educaţie pentru primul an de viaţă al celui de al treilea copil.
10.
Doamna Hartmann a atacat aceste decizii fără succes, mai întâi în faţa Sozialgericht München (Tribunalul Social din München), iar ulterior, în calea de atac, în faţa Bayerisches Landessozialgericht (Tribunalul Social Superior din Bavaria). Ulterior, aceasta a atacat deciziile în faţa Bundessozialgericht, care a hotărât să suspende judecarea cauzei şi să adreseze Curţii de Justiţie două întrebări preliminare în temeiul articolului 234 CE.
11.
în decizia de trimitere, Bundessozialgericht a reţinut mai întâi că doamna Hartmann nu putea solicita alocaţia de educaţie în temeiul Regulamentului nr. 1408/71. Chiar dacă această prestaţie socială intră în domeniul de aplicare ratione materiae al acestui regulament şi, prin urmare, doamna Hartmann ar fi putut să pretindă dreptul la respectiva alocaţie, potrivit jurisprudenţei Curţii (Hotărârea Hoever şi Zachów (
6
)), domnul Hartmann, în calitate de funcţionar, nu era, la momentul faptelor, „lucrător salariat” în sensul regulamentului şi nu intra în domeniul de aplicare ratione personae al acestuia. Instanţa naţională a examinat în continuare dacă dreptul doamnei Hartmann se putea întemeia pe articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68. Bundessozialgericht a concluzionat că statutul de funcţionar al domnului Hartmann nu îl împiedică să fie considerat lucrător, dar s-a întrebat dacă drepturile acordate de acest regulament pot fi pretinse de soţul unei persoane care, fără să îşi modifice raportul de muncă, s-a mutat în statul membru de cetăţenie al soţului său. Instanţa naţională a subliniat că, până în prezent, Curtea a considerat că obiectivul principal al articolului 39 CE şi al Regulamentului nr. 1612/68 este de a permite unui lucrător să circule liber pe teritoriul altor state membre şi să locuiască acolo pentru motive legate de activitatea profesională (
7
). Totuşi, Bundessozialgericht a considerat că ar fi posibilă de această dată o interpretare mai puţin restrictivă a liberei circulaţii, întrucât articolul 18 CE a recunoscut un drept general de şedere. Aceste consideraţii au determinat Bundessozialgericht să adreseze Curţii următoarele două întrebări:
(a)
Trebuie considerat lucrător migrant în sensul Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului, pentru perioada cuprinsă între lunile ianuarie 1994 şi septembrie 1998, şi un cetăţean german care şi-a transferat în 1990 domiciliul din Germania în Austria, păstrându-şi totodată postul de funcţionar poştal în Germania, şi îşi exercită, din acel moment, meseria în calitate de lucrător frontalier?
în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
(b)
Constituie discriminare indirectă în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 faptul că soţul persoanei vizate de prima întrebare, fără loc de muncă, cetăţean austriac cu reşedinţa în Austria, nu beneficiază de alocaţia germană de educaţie pentru motivul că nu are nici domiciliul, nici reşedinţa obişnuită în Germania?
12.
Doamna Hartmann, guvernele german, spaniol, guvernul Regatului Unit şi Comisia au prezentat observaţii scrise. în şedinţa din 13 iunie 2006, doamna Hartmann, guvernele german, olandez, guvernul Regatului Unit şi Comisia au prezentat observaţii suplimentare.
IV — Rezumatul observaţiilor prezentate
13.
Atât doamna Hartmann, cât şi guvernul spaniol susţin că ar trebui să se răspundă afirmativ la prima întrebare privind statutul domnului Hartmann drept lucrător migrant în sensul Regulamentului nr. 1612/68. Guvernul spaniol se referă în această privinţă la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1612/68 potrivit căruia „[o]rice resortisant al unui stat membru, indiferent de reşedinţa sa, are dreptul de acces la o activitate salariată şi de a desfăşura această activitate pe teritoriul altui stat membru [...]” şi subliniază că, potrivit articolului 10 din acest regulament, prestaţiile acordate lucrătorilor migranti se extind şi în favoarea soţului acestor lucrători (
8
). Acest guvern observă de asemenea că domnul Hartmann ar trebui considerat lucrător frontalier în sensul articolului 1 litera (b) din Regulamentul nr. 1408/71 (
9
). Doamna Hartmann şi guvernul spaniol consideră că, deşi se poate invoca faptul că domnul Hartmann este funcţionar şi că funcţionarii au fost incluşi în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71 în legătură cu acordarea prestaţiilor familiale numai în 1999 (
10
), în paralel cu domeniul de aplicare ratione personae al articolului 39 alineatul (4) CE, această restricţie ar trebui înţeleasă ca fiind aplicabilă numai acelor funcţionari care participă la exercitarea autorităţii publice. Totuşi, Deutsche Telekom AG este o întreprindere care prestează servicii de interes public, dar nu are atribuţii legate de exercitarea autorităţii publice.
14.
în ceea ce priveşte a doua întrebare, doamna Hartmann şi guvernul spaniol afirmă că refuzul de a se acorda doamnei Hartmann alocaţia de educaţie reprezintă o discriminare indirectă care încalcă articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 şi articolul 39 CE. în timp ce instanţele naţionale consideră că posibilitatea de a exporta prestaţii sociale depinde de existenţa unui raport de muncă, guvernul spaniol, întemeindu-se pe Hotărârea Hoever şi Zachow (
11
), arată că faptul care generează dreptul la alocaţiile familiale, precum alocaţia de educaţie, este că unul dintre părinţi hotărăşte să se consacre el însuşi sau ea însăşi educaţiei copilului, indiferent dacă respectivul părinte este afiliat la un sistem de asigurări sociale sau dacă lucrează. în prezenta cauză, soţul doamnei Hartmann stabileşte legătura doamnei Hartmann cu sistemul de asigurări sociale din Germania.
15.
Guvernul german şi guvernul Regatului Unit consideră că o persoană care nu şi-a exercitat dreptul la liberă circulaţie pentru a se angaja într-un alt stat membru, ci numai şi-a schimbat ţara de reşedinţă nu poate fi considerată lucrător migrant în sensul Regulamentului nr. 1612/68. în subsidiar, în ceea ce priveşte a doua întrebare, aceste guverne subliniază că, deşi s-a stabilit că alocaţia de educaţie respectivă intră în domeniul de aplicare ratione materiae al Regulamentului nr. 1408/71, domnul Hartmann, în calitate de funcţionar, nu intra, la momentul respectiv, sub incidenţa acestui regulament ratione personae în privinţa acordării alocaţiilor familiale. Contrar Regulamentului nr. 1408/71, Regulamentul nr. 1612/68 nu prevede posibilitatea exportării prestaţiilor sociale şi nu conţine dispoziţii menite să prevină cumularea alocaţiilor. întrucât primul regulament trebuie privit ca lex specialis în raport cu cel din urmă sau, după cum s-a exprimat guvernul Regatului Unit, are o relativă prioritate faţă de cel din urmă, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 nu trebuie interpretat astfel încât să diminueze eficienţa regimului stabilit prin Regulamentul nr. 1408/71. Guvernul german recunoaşte că cerinţa reşedinţei prevăzută prin BErzGG poate constitui o discriminare indirectă, dar consideră că este justificată pentru a asigura o legătură efectivă între beneficiar şi societatea germană. Guvernul Regatului Unit susţine că statele membre nu ar trebui să fie obligate să prezinte o justificare obiectivă pentru neacordarea de avantaje, precum alocaţia de educaţie, persoanelor care au reşedinţa în alte state membre.
16.
Comisia este de acord cu guvernul german şi cu guvernul Regatului Unit că Regulamentul nr. 1612/68 şi Regulamentul nr. 1408/71 nu se aplică în speţă pentru aceleaşi motive expuse de acestea. Totuşi, având în vedere observaţia prezentată de Bundessozialgericht în decizia de trimitere, potrivit căreia noţiunii de liberă circulaţie, garantată prin Regulamentul nr. 1612/68, i se poate da o interpretare mai extinsă din moment ce în prezent articolul 18 CE prevede dreptul de circulaţie şi de şedere în alte state membre independent de vreun scop economic, Comisia consideră că ar trebui să se examineze de către Curte şi aspectul dacă doamna Hartmann ar putea avea dreptul la alocaţia germană de educaţie în temeiul acestei dispoziţii.
17.
în ceea ce priveşte această întrebare, care se referă la principiile generale privind cetăţenia, rezumate de Curte în Hotărârea Pusa (
12
), Comisia arată că legislaţia naţională care dezavantajează anumiţi resortisanţi ai săi pentru simplul motiv că şi-au exercitat dreptul de liberă circulaţie şi de şedere în alt stat membru ar da naştere unei inegalităţi de tratament care ar putea fi considerată compatibilă cu articolul 18 CE numai dacă se justifică prin motive obiective independente de cetăţenia persoanelor vizate şi dacă este proporţională cu obiectivul legitim al dispoziţiilor naţionale. în cazul în care este evident că aplicarea condiţiei privind reşedinţa din BErzGG constituie un asemenea dezavantaj, Comisia împărtăşeşte îndoielile exprimate de Bundessozialgericht în legătură cu justificarea acesteia. Comisia găseşte o confirmare în acest sens în faptul că, între timp, BErzGG a fost modificată pentru a permite plata alocaţiei de educaţie către soţii funcţionarilor germani rezidenţi în alte state membre. Potrivit Comisiei, care face trimitere la hotărârea Curţii în cauza Bidar (
13
), nu este necesar, „pentru motive evidente”, să se examineze dacă domnul Hartmann, în calitate de funcţionar care lucrează în ţara sa de origine, este suficient de integrat în aceasta sau are o legătură reală cu societatea germană.
18.
în şedinţă, guvernul german şi guvernul Regatului Unit au subliniat că doamna Hartmann, şi nu domnul Hartmann este cea care pretinde dreptul la alocaţia de educaţie în temeiul BErzGG. întrucât doamna Hartmann nu a exercitat ea însăşi drepturile garantate prin articolul 18 CE, nu este îndreptăţită să invoce această dispoziţie, în această privinţă, cazul său trebuie diferenţiat, de exemplu, de cauza în care s-a pronunţat Hotărârea D 'Hoop (
14
) şi de cea în care s-a pronunţat Hotărârea Pusa (
15
). Articolul 18 CE nu poate fi interpretat astfel încât să se permită unei persoane care nu s-a mutat într-un alt stat membru să invoce drepturile soţului său care şi-a exercitat acest drept. Drepturile garantate prin articolul 18 CE sunt limitate. Astfel de limite sunt prevăzute prin Regulamentul nr. 1408/71 în privinţa caracterului exportabil al prestaţiilor de asigurări sociale.
19.
Ca răspuns la poziţia Comisiei privind aplicabilitatea articolului 18 CE, guvernul olandez arată că, deşi există o anumită similitudine a împrejurărilor de fapt între prezenta cauză şi cauza în care s-a pronunţat Hotărârea Schempp (
16
), spre deosebire de această din urmă cauză, exercitarea de către domnul Hartmann a dreptului său de a circula într-un alt stat membru nu a afectat în niciun mod dreptul doamnei Hartmann la prestaţii sociale în Germania. Nu avea importanţă, în această privinţă, dacă domnul Hartmann locuia în Germania sau în Austria. Subliniind că, în prezenta cauză, soţul cetăţeanului migrant este cel care urmăreşte să i se recunoască drepturile în ţara de origine a acestuia din urmă, guvernul olandez afirmă că, în stadiul actual, dreptul comunitar recunoaşte numai anumite drepturi derivate în favoarea membrilor familiei cetăţenilor migranti în statul membru gazdă (
17
). Doamna Hartmann nu poate invoca dreptul la alocaţia de educaţie potrivit articolului 18 CE pentru simplul motiv că nu a exercitat ea însăşi dreptul de a circula. Domnul Hartmann nu a fost în niciun fel împiedicat să îşi exercite dreptul de a circula în Austria.
V — Apreciere
A — Consideraţii introductive
20.
Mai întâi, ar trebui să se sublinieze că doamna Hartmann nu poate invoca dreptul comunitar în mod independent pentru a contesta deciziile prin care cererile sale privind alocaţia de educaţie au fost respinse, deoarece nu a utilizat dreptul său la libera circulaţie potrivit dreptului comunitar. Singura modalitate în care aceasta poate beneficia de respectiva alocaţie este în mod indirect prin intermediul legăturii sale conjugale cu domnul Hartmann, care, de altfel, nu îndeplineşte nici el condiţiile prevăzute la articolul 1 alineatul 1 din BErzGG.
21.
Prin urmare, întrebările adresate de Bundessozialgericht vizează în principal posibilul statut de lucrător migrant al domnului Hartmann şi consecinţele pe care acesta le-ar putea avea asupra dreptului doamnei Hartmann la alocaţia germană de educaţie. Faptul că domnul Hartmann s-a mutat în Austria pentru a locui în această ţară cu soţia şi cu copiii săi, păstrându-şi în acelaşi timp locul de muncă în Germania, înseamnă că în acest moment trebuie să fie considerat ca lucrător migrant căruia îi este aplicabil Regulamentul nr. 1612/68, creându-se astfel, prin efectul combinat al articolului 7 alineatul (2) şi al articolului 10 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menţionat, un drept al doamnei Hartmann de a pretinde un tratament egal în legătură cu avantajele sociale în statul membru în care lucrează soţul său, şi anume Germania?
22.
înainte de a examina aceste întrebări ar trebui să se analizeze pe scurt, în vederea exhaustivităţii, dacă doamna Hartmann nu putea beneficia de un drept la alocaţia germană de educaţie în temeiul articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71. Această întrebare a fost examinată de către Bundessozialgericht, care i-a răspuns în sens negativ şi care, prin urmare, nu a adresat nicio întrebare cu privire la acest aspect. Totuşi, doamna Hartmann şi guvernul spaniol au ridicat din nou problema, în observaţiile scrise. Aceasta a fost de asemenea examinată de guvernul Regatului Unit şi de către Comisie.
B — Regulamentul nr. 1408/71
23.
Potrivit articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71 „un lucrător care face obiectul legislaţiei unui stat membru, [...], are dreptul, pentru membrii familiei sale care îşi au reşedinţa pe teritoriul unui alt stat membru, la prestaţii familiale prevăzute de legislaţia primului stat [...], ca şi când şi-ar avea reşedinţa pe teritoriul primului stat”. în Hotărârea Hoever şi Zachów, Curtea a interpretat această dispoziţie în sensul că „atunci când un lucrător salariat este supus legislaţiei unui stat membru şi locuieşte cu familia sa într-un alt stat membru, soţul acestuia are dreptul, în temeiul articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71, să primească o prestaţie precum alocaţia de educaţie în statul în care se află locul său de muncă” (
18
). Cu alte cuvinte, contrar redactării concrete a acestei dispoziţii, soţul unui lucrător are un drept independent la prestaţie familială în statul membru în care acesta din urmă lucrează.
24.
Chiar dacă regula menţionată ar părea că se aplică exact în situaţia doamnei Hartmann, Bundessozialgericht a observat în mod corect că aceasta nu putea să pretindă totuşi dreptul la alocaţia de educaţie în temeiul articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71, deoarece, ca funcţionar, domnul Hartmann nu îndeplinea la momentul respectiv calitatea de „lucrător salariat” în vederea aplicării capitolului III din acest regulament privind acordarea prestaţiilor familiale. Această restricţie a fost prezentată la punctul I rubrica C din anexa I la Regulamentul nr. 1408/71 şi a fost abrogată numai odată cu adoptarea Regulamentului nr. 1399/1999 (
19
), care a intrat în vigoare la 1 septembrie 1999. Articolul 1 alineatul (7) din acest regulament a extins definiţia lucrătorului salariat în contextul capitolului III din Regulamentul nr. 1408/71 în privinţa Germaniei la „funcţionarul care, dat fiind statutul său, se bucură de un nivel de remunerare care este cel puţin egal cu acela care, în cazul unui salariat, ar avea ca rezultat o asigurare obligatorie împotriva riscului de şomaj”.
25.
Faptul că funcţionarii au fost excluşi din domeniul de aplicare al dispoziţiilor Regulamentului nr. 1408/71 cu privire la prestaţiile familiale a fost confirmat deja de Curte în Hotărârea Kulzer (
20
) la care a făcut trimitere şi Bundessozialgericht. în această hotărâre, Curtea a subliniat că definiţia lucrătorului salariat „este înlocuită prin definiţia de la punctul I rubrica C din anexa I la regulament în cazul în care instituţia competentă pentru acordarea prestaţiilor familiale este, conform capitolului 7 din titlul III al regulamentului, germană” (
21
). Aceasta a arătat în continuare că „a permite unui funcţionar pensionat, precum reclamantul din acţiunea principală, să invoce articolul 73 pentru a beneficia de alocaţii familiale germane pentru motivul că, în general, situaţia funcţionarilor trebuie asimilată celei a lucrătorilor salariaţi implică neluarea în considerare a dispoziţiilor din anexa I” (
22
).
26.
Afirmaţia doamnei Hartmann şi a guvernului spaniol, potrivit căreia excluderea funcţionarilor din domeniul de aplicare al capitolului III din Regulamentul nr. 1408/71 este limitată la funcţionarii care îndeplinesc funcţii acoperite prin articolul 39 alineatul (4) CE, astfel cum a fost interpretat de către Curte, şi anume că aceştia sunt implicaţi în exercitarea autorităţii publice, este de nesusţinut. Obiectivul esenţial al acestei dispoziţii este de a permite statelor membre să menţină condiţii privind cetăţenia pentru îndeplinirea anumitor funcţii publice. Aceasta nu este destinată să delimiteze noţiunea de lucrător salariat ca atare. Mai mult, contrar observaţiilor guvernului spaniol, aceasta reprezintă numai o excepţie de la dispoziţiile articolului 39 alineatele (1)-(3) CE, iar nu de la celelalte dispoziţii din titlul III privind libera circulaţie a lucrătorilor, mai exact de la articolul 42 CE privind coordonarea regimurilor de securitate socială.
27.
Prin urmare, Bundessozialgericht şi-a concentrat întrebările, în mod întemeiat, pe interpretarea care trebuie dată noţiunii de lucrător migrant în vederea aplicării Regulamentului nr. 1612/68.
C — Regulamentul nr. 1612/68: statutul de lucrator
28.
în definirea domeniului de aplicare al dispoziţiilor privind libera circulaţie a lucrătorilor, Curtea a susţinut într-o jurisprudenţă constantă că „orice resortisant comunitar care, indiferent de locul de reşedinţă şi de naţionalitate, şi-a exercitat dreptul de liberă circulaţie a lucrătorilor şi a exercitat o activitate profesională într-un alt stat membru decât cel de reşedinţă intră în domeniul de aplicare al articolului [39 CE]” (
23
). De asemenea, Curtea a descris obiectivul articolului 39 CE, pe care Regulamentul nr. 1612/68 urmăreşte să îl pună în aplicare, drept „permiţând unui lucrător să circule în mod liber şi să locuiască pe teritoriul celorlalte state membre pentru a exercita o activitate profesională” (
24
).
29.
Prin prisma acestei descrieri a domeniului de aplicare al articolului 39 CE, şi, prin urmare, al Regulamentului nr. 1612/68, s-ar părea că se pot distinge două situaţii acoperite prin dispoziţiile privind libera circulaţie a lucrătorilor. Prima situaţie este cea a ceea ce putem numi modelul clasic al resortisantului comunitar care pleacă să locuiască într-un alt stat membru pentru a exercita o activitate profesională. A doua situaţie este cea a lucrătorului frontalier, în cazul în care un resortisant comunitar continuă să locuiască în statul membru de reşedinţă, dar lucrează în mod regulat într-un alt stat membru. în ambele cazuri, factorul esenţial este că persoana s-a deplasat într-un alt stat membru pentru a exercita o activitate profesională.
30.
în mod evident, domnul Hartmann nu se încadrează în niciuna dintre aceste categorii, întrucât faptul că şi-a stabilit reşedinţa în Austria nu avea nicio legătură cu obiectivul stabilirii unor relaţii profesionale.
31.
Cu toate acestea, ca o consecinţă a unei recente dezvoltări a jurisprudenţei, se poate pune la îndoială dacă această diferenţiere foarte strictă mai este valabilă. în Hotărârea sa recentă Ritter-Coulais (
25
), Curtea a considerat că articolul 39 CE putea fi invocat de un cuplu german (
26
) care lucrează în Germania, dar care locuieşte în Franţa pentru a se asigura că pierderile de venit rezultate din închirierea locuinţei lor în Franţa sunt luate în considerare în stabilirea impozitului pe venit datorat în Germania. După ce a invocat jurisprudenţa la care s-a făcut referire la punctul precedent, Curtea a concluzionat că „situaţia soţilor Ritter-Coulais, care lucrau într-un alt stat membru decât cel în care îşi aveau reşedinţa reală, intră în domeniul de aplicare al articolului [39] CE” (
27
).
32.
Această concluzie a Curţii ar însemna că faptul de a se fi stabilit că o persoană are reşedinţa într-un stat membru, dar lucrează într-un alt stat membru este suficient pentru a determina aplicabilitatea articolului 39 CE. Cu alte cuvinte, potrivit acestei abordări, nu au importanţă motivele pentru care resortisantul comunitar îşi transferă reşedinţa într-un alt stat membru. Dacă într-adevăr aceasta este situaţia, nu este nicio problemă ca faptele din prezenta cauză să fie analizate sub imperiul acestei reguli pentru a concluziona că domnul Hartmann a dobândit într-adevăr statutul de lucrător comunitar prin transferul reşedinţei sale în Austria. Cu toate acestea, se poate ridica problema dacă acest rezultat este conform sistemului comunitar al liberei circulaţii a persoanelor între statele membre, astfel cum este stabilit prin Tratatul CE.
33.
Acest sistem se bazează pe diferenţa dintre patru categorii de liberă circulaţie, în funcţie de motivele pentru care un resortisant comunitar doreşte să se deplaseze într-un alt stat membru. Iniţial, potrivit tratatului, un drept la libera circulaţie s-a acordat numai în scopuri economice şi s-au stabilit regimuri juridice distincte pentru resortisanţii statelor membre care doreau să se deplaseze în alte state membre pentru a ocupa un loc de muncă, pentru a se stabili sau pentru a presta servicii pe teritoriul acestora. Ulterior, odată cu introducerea dispoziţiilor privind cetăţenia europeană prin Tratatul de la Maastricht, li s-a acordat şi resortisanţilor statelor membre dreptul de circulaţie şi de şedere în alte state membre pentru motive economice.
34.
Drepturile care au legătură cu fiecare categorie de liberă circulaţie diferă, chiar dacă de-a lungul timpului s-a atins un anumit grad de convergenţă în interpretarea dispoziţiilor tratatului privind lucrătorii salariaţi, stabilirea şi serviciile şi există o mai mare omogenitate în modul de aplicare a acestor dispoziţii. în schimb, dispoziţiile tratatului privind cetăţenia rămân o categorie distinctă, iar drepturile care pot rezulta din acest statut, deşi evoluează, sunt limitate comparativ cu cele care rezultă din libertăţile economice. Pentru a stabili ce dispoziţie a tratatului şi, prin urmare, ce regim juridic este aplicabil într-o anumită situaţie, este încă esenţial să se stabilească, în mod obiectiv, motivul pentru care persoana interesată îşi exercită dreptul de a se deplasa într-un alt stat membru. Acesta reprezintă factorul de legătură cu una sau cu alta dintre dispoziţiile tratatului privind libera circulaţie.
35.
Consecvent cu această abordare, în Hotărârea Werner (
28
), Curtea a considerat că un medic stomatolog german, care şi-a dobândit toate calificările profesionale în Germania, şi-a practicat profesia numai în Germania şi a fost supus legislaţiei fiscale germane, dar avea reşedinţa în Ţările de Jos, nu poate invoca articolul 43 CE pentru a se opune impunerii unei sarcini fiscale mai mari decât cea pe care ar fi suportat-o dacă ar fi avut reşedinţa în Germania. Singurul factor care a scos cazul domnului Werner dintr-un context pur naţional este faptul că locuia într-un alt stat membru decât cel în care îşi practica profesia (
29
). Simplul fapt că acesta a plecat să locuiască în Ţările de Jos nu era suficient pentru a concluziona că activitatea sa profesională în Germania echivala cu o stabilire transfrontalieră care să îi permită să invoce articolul 43 CE.
36.
Trebuie să se remarce că Hotărârea Werner este anterioară intrării în vigoare a dispoziţiilor privind cetăţenia. Dacă faptele din această cauză ar fi fost ulterioare, rezultatul ar fi fost diferit, având în vedere clarificările aduse între timp în privinţa domeniului de aplicare al acestor dispoziţii.
37.
Această observaţie ar putea furniza o explicaţie privind abordarea adoptată de Curte în Hotărârea Ritter-Coulais. Chiar dacă obiectul acestei cauze intra ratione materiae în domeniul de aplicare al dispoziţiilor privind libera circulaţie a capitalurilor (deductibilitate fiscală a pierderilor rezultate din închirierea proprietăţii imobiliare) şi, în opinia noastră, ratione personae în domeniul de aplicare al dispoziţiilor privind cetăţenia, niciuna dintre acestea nu era aplicabilă ratione temporis, deoarece cauza se raporta la anul fiscal 1987. Prin urmare, la sugestia Comisiei, Curtea a examinat cauza în temeiul articolului 48 CEE (devenit, după modificare, articolul 39 CE) şi a ajuns la concluzia citată la punctul 31 de mai sus.
38.
Deşi contextul de fapt aflat la baza Hotărârii Ritter-Coulais era în mare parte similar celui din Hotărârea Werner, ni se pare că instanţa comunitară ar fi trebuit să abordeze această cauză în acelaşi mod. Conştientizăm faptul că aceasta ar fi produs un rezultat care poate fi considerat nesatisfăcător prin prisma reglementării în vigoare la acest moment. Acesta este rezultatul care ar fi fost conform reglementării în vigoare în 1987. Consecinţa abordării din Hotărârea Ritter-Coulais este aceea că diferenţa dintre libera circulaţie a lucrătorilor şi libera circulaţie întemeiată pe cetăţenia europeană s-a estompat. Potrivit acestei abordări, în cazul în care un cetăţean european se deplasează într-un alt stat membru pentru motive care nu sunt economice, acest fapt poate avea drept efect să îi permită să invoce drepturi care, în sistemul actual, sunt rezervate celor care şi-au exercitat dreptul de liberă circulaţie pentru motive profesionale, pentru a se stabili sau pentru a presta servicii.
39.
în acest context, este necesar să se facă referire la o altă hotărâre, Hotărârea Elsen (
30
), căreia guvernul german şi guvernul Regatului Unit i-au acordat o anumită atenţie, deoarece faptele prezintă o anumită asemănare cu prezenta cauză. în această hotărâre, Curtea a statuat că o femeie resortisant german, care a lucrat în Germania şi care şi-a transferat reşedinţa în Franţa continuând să lucreze în Germania, poate, în calitate de fost lucrător frontalier, să invoce articolele 18 CE, 39 CE şi 42 CE pentru ca perioada de timp necesară îngrijirii copilului în Franţa să fie luată în considerare în scopul calculării pensiei pentru limită de vârstă în Germania.
40.
Cu toate acestea, nu considerăm că se poate deduce din această hotărâre că o persoană care are o activitate salariată într-un stat membru, care se mută numai pentru a locui într-un alt stat membru, trebuie să fie considerată în mod automat ca fiind lucrător în sensul articolului 39 CE şi al Regulamentului nr. 1612/68. Deşi, în dispozitivul hotărârii, Curtea s-a referit la articolele 39 CE şi 42 CE, este evident că aspectul statutului exact al doamnei Elsen a fost examinat şi a fost stabilit prin prisma articolului 13 alineatul (2) literele (a) şi (b) din Regulamentul nr. 1408/71. Deoarece doamna Elsen „a lucrat exclusiv în Germania şi a fost supusă, în calitate de lucrător frontalier, legislaţiei germane la momentul naşterii copilului, [această] împrejurare [a permis] stabilirea unei legături strânse între perioadele de educaţie respective şi perioadele de asigurare realizate în Germania în temeiul exercitării unei activităţi profesionale în acest stat” (
31
). Prin urmare, aceasta era supusă legislaţiei germane în vederea calculării pensiei pentru limită de vârstă chiar şi după încetarea ocupării oricărui loc de muncă salariat în acel stat membru. Faptul că doamna Elsen putea fi considerată ca lucrător frontalier pentru a stabili că era supusă legislaţiei germane privind asigurarea socială nu înseamnă că aceasta avea statutul de lucrător într-un sens mai general în scopul aplicării dispoziţiilor privind libera circulaţie a lucrătorilor. în repetate rânduri, Curtea a subliniat că „definiţia lucrătorului utilizată în contextul articolului [39] din Tratatul CE şi al Regulamentului nr. 1612/68 nu coincide în mod necesar cu definiţia utilizată în contextul articolului [42] din Tratatul CE şi al Regulamentului nr. 1408/71 (
32
)”.
41.
Mai general, este util să se amintească faptul că, din perspectivă economică, normele de bază privind piaţa comună au fost concepute pentru liberalizarea circulaţiei, nu numai a produselor rezultate din procesul economic (bunuri şi servicii), ci şi a aportului în acest proces, şi anume factorii de producţie (muncă şi capital). în această privinţă, este posibil să se disocieze cetăţeanul migrant ca persoană de ceea ce reprezintă acesta din punct de vedere economic. în ipoteza în care un lucrător se deplasează într-un alt stat membru pentru a lucra şi pentru a locui în acest stat, sau pentru a lucra continuând să locuiască în statul membru de origine, factorul muncă este transferat statului membru al locului de muncă. Contrar, dacă, precum în prezenta cauză, o persoană se deplasează într-un alt stat membru numai pentru a locui pe teritoriul acestuia, păs-trându-şi raportul de muncă în statul membru de origine, aceasta înseamnă că factorul de producţie muncă rămâne in situ. Raportul de muncă, şi, prin urmare, factorul muncă nu s-au deplasat într-un alt stat membru. în acest caz nu există temei pentru aplicarea articolului 39 CE ca factor de legătură care duce la aplicarea acestei dispoziţii.
42.
Având în vedere sistemul comunitar care guvernează libera circulaţie a persoanelor, o situaţie precum cea din acţiunea principală intră în mod evident în domeniul de aplicare al articolului 18 CE privind cetăţenia. Vom reveni în continuare la acest aspect.
43.
Acest fapt ne conduce la concluzia că o persoană poate fi considerată ca lucrător migrant în vederea aplicării Regulamentului nr. 1612/68 numai dacă s-a deplasat într-un alt stat membru cu intenţia de a căuta sau de a ocupa un loc de muncă în acel stat membru. în cazul în care această persoană s-a deplasat într-un alt stat membru pentru motive care nu au legătură cu căutarea sau cu ocuparea unui loc de muncă în acel stat, nu i se aplică dispoziţiile privind libera circulaţie a lucrătorilor. O persoană care şi-a exercitat dreptul de liberă circulaţie într-un alt stat membru pentru motive care nu sunt economice intră exclusiv în domeniul de aplicare al dispoziţiilor tratatului cu privire la cetăţenie.
44.
Deşi această concluzie răspunde la prima întrebare adresată de Bundessozialgericht şi deşi, având în vedere natura condiţională a celei de a doua întrebări, nu este necesar să se răspundă la aceasta, vom continua analiza luând în considerare ipoteza în care Curtea ar considera că domnul Hartmann a dobândit statutul de lucrător. Este vorba despre problema dacă un lucrător migrant aflat în situaţia sa poate pretinde egalitate de tratament în ceea ce priveşte acordarea avantajelor sociale în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68.
D — Regulamentul nr. 1612/68: lucratorii frontalieri şi avantajele sociale
45.
Faptul că domnul Hartmann trebuie considerat ca fiind lucrător migrant sau frontalier ori faptul că are un statut similar cu cel al unui lucrător frontalier nu înseamnă în mod automat că acesta are dreptul la egalitate de tratament în ceea ce priveşte toate avantajele sociale acordate în statul membru al locului de muncă. în opinia noastră, un astfel de drept depinde de obiectivul pentru care articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 prevede că lucrătorii migranti vor beneficia de aceleaşi avantaje fiscale şi sociale ca şi lucrătorii naţionali.
46.
în această privinţă, Curtea a afirmat într-o jurisprudenţă constantă că „referirea la «avantaje sociale» în articolul 7 alineatul (2) nu poate fi interpretată restrictiv” (
33
) şi „că prin noţiunea «avantaje sociale» trebuie să se înţeleagă toate avantajele care, cu sau fără legătură cu un contract de muncă, sunt acordate în general lucrătorilor naţionali în temeiul calităţii lor obiective de lucrători sau în temeiul simplului fapt că locuiesc pe teritoriul naţional, şi a căror extindere la lucrătorii resortisanţi ai altor state membre pare, prin urmare, aptă să faciliteze mobilitatea acestora în cadrul Comunităţii” (
34
).
47.
Cu toate că noţiunea de avantaj social nu ar trebui să fie interpretată restrictiv, definiţia Curţii cuprinde o serie de elemente care indică faptul că această noţiune nu este nici nelimitată. Astfel, Curtea arată că avantajul respectiv trebuie acordat în temeiul calităţii obiective de lucrator sau că este acordat pentru simplul fapt că lucratorul are reşedinţa pe teritoriul naţional în plus, se prezumă că a oferi lucrătorilor migranti accesul la un astfel de avantaj ar facilita mobilitatea acestora în cadrul Comunităţii.
48.
în contextul mai diferit al caracterizării ajutorului de întreţinere acordat studenţilor drept avantaj social în sensul Regulamentului nr. 1612/68, Curtea a formulat de asemenea observaţia generală potrivit căreia „egalitatea de tratament de care beneficiază lucrătorii unui stat membru care ocupă un loc de muncă într-un alt stat membru, în raport cu lucrătorii naţionali, în ceea ce priveşte avantajele acordate membrilor familiilor lor, contribuie la integrarea acestor lucrători în viaţa socială a ţării gazdă, în conformitate cu obiectivele liberei circulaţii a lucrătorilor” (
35
).
49.
Toate aceste consideraţii ale Curţii se concentrează asupra situaţiei lucrătorilor care s-au deplasat din ţara lor de origine într-un alt stat membru pentru a locui şi pentru a lucra. Egalitatea de tratament pentru această categorie de lucrători în ceea ce priveşte acordarea de avantaje sociale, astfel cum se prevede la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, serveşte la ameliorarea posibilităţilor acestora de integrare socială în noul stat de reşedinţă şi la creşterea şanselor lor de a participa în cadrul comunităţii naţionale. Lucrătorii frontalieri se află în mod evident într-o poziţie diferită, deoarece îşi păstrează reşedinţa în statul membru de origine în care, se poate prezuma, sunt integraţi pe deplin. Deşi această categorie de lucrători beneficiază deopotrivă de protecţia conferită prin articolul 39 CE şi de alte diferite dispoziţii privind libera circulaţie a lucrătorilor, s-ar părea că, din punct de vedere funcţional, această protecţie trebuie îndreptată numai către inegalitatea de tratament în ceea ce priveşte condiţiile de muncă. Nu ar trebui ca lucrătorii frontalieri să poată fi trataţi diferit în ceea ce priveşte, de exemplu, remuneraţia sau avantajele specifice legate de munca lor, pentru simplul motiv că nu sunt rezidenţi în statul membru al locului de muncă. în ceea ce priveşte avantajele legate de drepturile lor în calitate de membri ai societăţii, acestea sunt de competenţa statului membru de reşedinţă.
50.
în legătură cu acest din urmă aspect, atât Bundessozialgericht, în decizia de trimitere, cât şi guvernul german şi guvernul Regatului Unit, în observaţiile prezentate Curţii, arată că nu trebuie să se excludă posibilitatea ca o persoană aflată în situaţia domnului Hartmann să poată beneficia de avantaje similare alocaţiei de educaţie în ţara sa de reşedinţă. întrucât Regulamentul nr. 1612/68, spre deosebire de Regulamentul nr. 1408/71, nu prevede un mecanism de prevenire a cumulului de avantaje sociale, ar trebui să se manifeste reticenţă în acceptarea, fără o examinare suplimentară, a posibilităţii de exportare a avantajelor sociale. Suntem de acord cu guvernul german că, în ipoteza în care s-a stabilit că un anumit avantaj nu a devenit exportabil potrivit Regulamentului nr. 1408/71, pentru motivul că un potenţial beneficiar nu intră în domeniul de aplicare ratione personae al acestui regulament, astfel cum este cazul în prezenta cauză, acest efect nu ar trebui suprimat prin permiterea accesului la beneficiul respectiv prin regula egalităţii de tratament prevăzută la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68. Acesta ar părea să fie obiectivul exact al articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, potrivit căruia regulamentul nu aduce atingere măsurilor adoptate în conformitate cu articolul 42 CE, şi anume Regulamentului nr. 1408/71. în consecinţă, această dispoziţie stabileşte o ierarhie relativă între cele două regulamente, în sensul că Regulamentul nr. 1408/71, în calitate de regulament special, ar trebui să prevaleze faţă de articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 în cazul în care aplicarea celor două regulamente ar duce la rezultate contradictorii.
51.
Această interpretare, potrivit căreia articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 este destinat în primul rând lucrătorilor migranti care îşi stabilesc reşedinţa în statul membru al locului de muncă şi poate fi invocat de lucrătorii frontalieri numai în privinţa avantajelor care au legătură directă cu raportul lor de muncă, este confirmată de redactarea acestei dispoziţii. Astfel cum a subliniat guvernul german în şedinţă, versiunea germană a acestei dispoziţii precizează prin intermediul cuvântului „dort” că avantajele sociale trebuie primite pe teritoriul statului membru al locului de muncă. Două dintre celelalte versiuni redactate în limbi oficiale la momentul adoptării Regulamentului nr. 1612/68 folosesc aceeaşi terminologie (franceză: „Il y beneficie [...]; olandeză: „Hij geniet er [...]”); numai versiunea italiană nu cuprinde o astfel de referire.
52.
Deşi al patrulea considerent din preambulul Regulamentului nr. 1612/68 sugerează că lucrătorii frontalieri intră pe deplin în domeniul de aplicare al protecţiei acestui regulament, s-ar părea că această consideraţie se referă în special („acest drept”) la dreptul acestora de a circula în scopuri profesionale şi la dreptul de a exercita activitatea pe care o aleg (
36
). Dimpotrivă, al cincilea considerent (
37
) se referă la probleme care pot să nu aibă niciun impact asupra situaţiei lucrătorilor frontalieri precum accesul la o locuinţă, dreptul lucrătorului de a-şi reîntregi familia şi condiţiile de integrare a familiei sale în ţara gazdă. Acesta sugerează de asemenea că lucrătorii frontalieri pot beneficia de drepturile descrise în Regulamentul nr. 1612/68 numai în măsura în care acestea au o legătură funcţională cu locul lor de muncă în statul membru gazdă.
53.
Restrângerea domeniului de aplicare ratione materiae al articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 în ceea ce priveşte lucrătorii frontalieri este consecventă cu hotărârea pronunţată de Curte în cauza Meints (
38
). Această cauză se referea la dreptul unui lucrător frontalier german, care lucrase într-o fermă în Ţările de Jos continuând în acelaşi timp să locuiască în Germania, de a beneficia de o prestaţie specială pentru lucrătorii agricoli al căror contract de muncă încetase ca urmare a scoaterii temporare din circuitul agricol a terenurilor fostului lor angajator. Curtea a concluzionat că o astfel de prestaţie ar trebui considerată drept avantaj social în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, având în vedere că „dreptul la prestaţie este legat intrinsec de calitatea obiectivă de lucrători a beneficiarilor acesteia” (
39
).
54.
Este adevărat că, în cauza Meints, Curtea a respins în mod explicit argumentul guvernelor celor două state membre potrivit căruia Regulamentul nr. 1612/68 nu prevede posibilitatea de a exporta avantaje sociale. Pentru această concluzie, Curtea s-a referit la al patrulea considerent din preambulul acestui regulament, citat mai sus, şi la faptul că articolul 7 se referă, fără restricţie, la lucrătorii care sunt resortisanţi ai unui stat membru (
40
). Deşi redactată în termeni generali, ni se pare că reacţia Curţii cu privire la acest aspect a fost determinată de natura specifică a avantajului social în cauză în această speţă, care în mod evident avea legătură cu locul de muncă şi, prin urmare, putea fi considerat ca fiind exportabil. Trimiterea făcută la preambul nu presupune, în opinia noastră, că lucrătorii frontalieri se bucură de egalitate de tratament în privinţa tuturor avantajelor sociale disponibile în statul membru al locului de muncă, după cum am arătat la punctul 52 de mai sus. Suntem de acord în această privinţă cu avocatul general Lenz care, în concluziile pe care le-a prezentat în cauza Meints, a precizat:
„Considerăm că nu se justifică temerile [...] că, având în vedere aprecierea poziţiei lucrătorilor frontalieri, prestaţiile de asistenţă socială ar deveni exportabile, rezultat pe care Regulamentul nr. 1408/71 a urmărit să îl împiedice în mod explicit şi Regulamentul nr. 1612/68 în mod implicit.
[...] Contractul de muncă efectiv trebuie să fie punctul de legătură pentru acordarea unui avantaj social. Curtea a luat deja în considerare această condiţie, cel puţin în esenţă, prin referirea, în definirea avantajelor sociale, la calitatea obiectivă de lucrător şi la contractul de muncă. Nu se pune problema plăţii pe viitor a prestaţiilor de asistenţă socială peste hotare ca rezultat al articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68. Tocmai legătura cu statutul de lucrător şi cu contractul de muncă este cea care exclude beneficiile de asistenţă socială clasice” (
41
).
55.
în consecinţă, concluzia noastră cu privire la acest aspect este că, în contextul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, lucrătorii frontalieri au dreptul la egalitate de tratament în statul membru al locului de muncă în privinţa acordării de avantaje sociale numai în măsura în care aceste avantaje sunt în mod direct sau exclusiv legate de locul de muncă.
E — Alocaţia de educaţie şi locul de munca
56.
Problema care se pune în continuare este dacă alocaţia de educaţie acordată potrivit BErzGG poate fi considerată un avantaj social suficient de legat de locul de muncă, astfel încât să poată fi solicitată de lucrătorii frontalieri sau de persoane aflate în situaţia domnului Hartmann şi, prin intermediul lor, de către soţii acestora. în sine, aceasta este o întrebare de fapt de competenţa instanţei naţionale. Cu toate acestea, Curtea s-a exprimat deja cu privire la caracterul alocaţiei de educaţie în contextul unei cauze privind lucrători rezidenţi în statul membru al locului de muncă. în Hotărârea Martínez Sala, instanţa comunitară a concluzionat că, întrucât alocaţia de educaţie prevăzută de BErzGG se acordă inter alia lucrătorilor cu fracţiune de normă, aceasta trebuie să fie considerată un avantaj social în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 (
42
).
57.
în Hotărârea Hoever şi Zachow (
43
), în care această problemă a fost ridicată în legătură cu lucrători frontalieri, Curtea nu a trebuit să răspundă la întrebarea dacă alocaţia de educaţie este un avantaj social legat de locul de muncă deoarece respectiva cauză a fost soluţionată în temeiul articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71. Cu toate acestea, în hotărârea menţionată, Curtea a caracterizat alocaţia de educaţie drept „urmărind să permită unuia dintre părinţi să se consacre el însuşi sau ea însăşi educaţiei unui copil mic” şi ca fiind „destinată mai exact să remunereze educaţia furnizată copilului, să compenseze celelalte costuri de supraveghere şi de educaţie, dacă este cazul, să atenueze dezavantajele financiare pe care le presupune renunţarea la un venit obţinut dintr-o activitate cu normă întreagă” (
44
). Această descriere sugerează că, deşi lucrătorii cu fracţiune de normă sunt eligibili pentru acest beneficiu, legătura cu locul de muncă este slabă.
58.
în decizia de trimitere, Bundessozialgericht a arătat că BErzGG nu leagă dreptul la o prestaţie socială de existenţa unui raport de muncă şi că de fapt, o activitate profesională remunerată prea extinsă chiar ar exclude dreptul la alocaţia de educaţie. Totuşi, acesta observă că un raport de muncă stabilit în Germania, actual sau anterior, în calitate de salariat sau de funcţionar prezintă importanţă în cazul exportării prestaţiilor. în justificarea îndoielilor pe care le are cu privire la legalitatea în dreptul comunitar a restricţiilor privind caracterul exportabil al alocaţiei de educaţie pentru lucrătorii frontalieri, această instanţă consideră că cerinţa privind exercitarea în Germania a unei activităţi profesionale considerate ca neavând caracter minor este, în sine, relativ ilogică în privinţa alocaţiei de educaţie, în special pentru că, prin această prestaţie, se urmăreşte nu mai puţin decât facilitarea renunţării la un loc de muncă remunerat. Bundessozialgericht observă de asemenea o discrepanţă evidentă între coexistenţa excluderii lucrătorilor salariaţi cu normă întreagă şi condiţia (aplicabilă lucrătorilor frontalieri) privind exercitarea unei activităţi profesionale considerate ca neavând caracter minor pentru a putea beneficia de alocaţia de educaţie.
59.
Din caracterizarea alocaţiei de educaţie efectuată atât de Curte, în Hotărârea Hoever şi Zachow, cât şi de Bundessozialgericht, în decizia de trimitere, rezultă că obiectivul esenţial al acestei prestaţii este de a recompensa o persoană care ori nu a avut niciodată un loc de muncă remunerat ori a renunţat, total sau parţial, la un raport de muncă pentru a se consacra educaţiei unui copil pentru inactivitatea economică pe care acest lucru o presupune. Această alocaţie este, aşadar, în mod intrinsec, opusul unei prestaţii legate de locul de muncă. Este adevărat că legiuitorul german a extins dreptul la alocaţia de educaţie la două categorii de persoane care au într-adevăr o legătură cu piaţa muncii din Germania (în mod indirect: soţii funcţionarilor publici începând cu anul 2001; în mod direct: lucrătorii frontalieri implicaţi în exercitarea unei activităţi profesionale considerate ca neavând caracter minor). Chiar dacă introducerea acestui criteriu ar părea să contrazică concluzia că alocaţia de educaţie nu are legătură cu locul de muncă, acest criteriu serveşte numai drept factor necesar de legătură cu ordinea juridică germană prin substituirea condiţiei privind reşedinţa care, în mod evident, nu poate fi aplicată în aceste cazuri. Condiţiile esenţiale pentru a avea dreptul la prestaţie, prevăzute la articolul 1 alineatele 1, 2 şi 3 din BErzGG, rămân independente de locul de muncă, astfel încât alocaţia în sine are acelaşi obiectiv în toate cazurile.
60.
în temeiul acestor consideraţii nu suntem de părere că alocaţia de educaţie are suficientă legătură cu locul de muncă sau cu calitatea obiectivă de lucrător astfel încât să fie considerată un avantaj social cu privire la care lucrătorii frontalieri pot pretinde egalitate de tratament în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68.
61.
în cazul în care Curtea sau instanţa naţională ar ajunge la o altă concluzie cu privire la caracterul alocaţiei de educaţie, rezultă că este necesar să se analizeze în continuare compatibilitatea condiţiei privind reşedinţa cu articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68.
F — Discriminarea indirecta: justificata?
62.
Nu se contestă, nici chiar de către guvernul german, că cerinţa privind reşedinţa, prevăzută la articolul 1 alineatul 1 punctul 1 din BErzGG, reprezintă o discriminare indirectă împotriva lucrătorilor frontalieri deoarece resortisanţii germani pot să îndeplinească această condiţie mai uşor decât lucrătorii străini. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă această condiţie se poate justifica şi dacă este proporţională cu obiectivul urmărit.
63.
Mai întâi, ar trebui să se amintească faptul că, într-o serie de cauze, Curtea a statuat deja că o condiţie privind reşedinţa impusă pentru avantaje sociale similare nu se poate justifica prin prisma obiectivelor pentru care a fost impusă această condiţie. Astfel, Marele Ducat al Luxemburgului nu a reuşit să convingă Curtea că cerinţa reşedinţei de un an, precum şi obligaţia de a se supune unor examinări medicale periodice, care au fost impuse drept condiţii pentru a putea beneficia de alocaţiile de naştere şi de maternitate, se justificau pentru motive de sănătate publică (
45
).
64.
La fel, în Hotărârea Meints, Curtea a statuat că o condiţie privind reşedinţa nu era nici necesară, nici adecvată pentru a atinge obiectivul de excludere de la beneficiul unui ajutor de şomaj special agricol a persoanelor rămase fără ocupaţie din motive imputabile lor însele. Aceasta a considerat că reşedinţa solicitantului nu avea legătură cu împrejurarea dacă acesta a rămas fără ocupaţie din motive imputabile lui însuşi (
46
).
65.
în prezenta cauză, Bundessozialgericht a adresat o întrebare numai în legătură cu compatibilitatea cu articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 a condiţiei potrivit căreia un solicitant al alocaţiei de educaţie trebuie să aibă domiciliul sau reşedinţa obişnuită în Germania. îndoielile pe care le-a exprimat cu privire la justificarea condiţiilor prevăzute prin BErzGG priveau în principal condiţiile impuse lucrătorilor frontalieri cu privire la caracterul semnificativ al activităţii profesionale. întrucât aceste condiţii nu constituie în mod expres obiectul prezentei trimiteri preliminare, ci au fost invocate în contextul Hotărârii Geven (
47
), le vom discuta în concluziile pe care le vom prezenta în respectiva cauză, care vor fi expuse în acelaşi timp cu prezentele concluzii.
66.
Pentru a stabili obiectivul pentru care este acordată alocaţia de educaţie în Germania, subliniem din nou că este util să facem trimitere la observaţiile prezentate de Bundessozialgericht în decizia de trimitere cu privire la acest aspect. Pe baza expunerii de motive pentru proiectul BErzGG şi pe baza jurisprudenţei naţionale, Bundessozialgericht a rezumat aceste obiective după cum urmează:
„Beneficiul alocaţiei de educaţie este destinat să permită sau să faciliteze unuia dintre părinţi să se consacre îngrijirii şi educaţiei unui copil în prima etapă a vieţii sale, care este decisivă pentru întreaga dezvoltare ulterioară [...]. Plata serveşte la recunoaşterea muncii efectuate de familiile tinere în educaţia copiilor [...] şi în stimularea natalităţii, facilitând luarea unei decizii în favoarea naşterii unui copil, şi nu a întreruperii sarcinii [...]. Obiectivul principal este de a permite părinţilor să îşi îngrijească ei înşişi copiii, renunţând la activitatea lor profesională sau reducând această activitate [...]. Motivaţia legiuitorului a fost de asemenea faptul că îngrijirea unui copil în Germania reprezintă o contribuţie la viitorul politic, economic şi social al societăţii acestei ţări [...]. Prin urmare, legiuitorul a acţionat astfel încât a restrâns dreptul la alocaţia de educaţie al resortisanţilor străini care locuiesc în Germania [...] la persoanele de la care se poate aştepta că vor rămâne permanent în Germania [...]; de asemenea, legiuitorul nu a considerat că este obligat să acorde beneficiul prestaţiei dacă, în cazul reşedinţei în străinătate, nu există o legătură comparabilă sub forma unei contribuţii la piaţa forţei de muncă sau la comunitatea naţională”.
67.
Din această descriere rezultă că alocaţia de educaţie trebuie considerată drept un instrument de politică familială naţională care deserveşte obiective sociale, economice şi demografice pe termen lung. Curtea a recunoscut la rândul ei că aceasta este natura esenţială a alocaţiei de educaţie atunci când o caracterizează ca fiind „o prestaţie necon-tributivă care face parte dintr-un set de măsuri din domeniul politicii familiale” (
48
).
68.
Cu toate acestea, se ridică problema dacă un stat membru poate impune o condiţie privind reşedinţa în ceea ce priveşte accesul la prestaţii în vederea atingerii unor astfel de obiective politice legitime. Potrivit unei jurisprudente constante, o astfel de condiţie se poate justifica numai dacă se bazează pe criterii obiective independente de cetăţenia persoanelor vizate şi dacă este proporţională cu obiectivul legitim al dispoziţiilor nationale respective” (
49
).
69.
Nu poate exista nicio îndoială că statele membre sunt pe deplin îndreptăţite să urmărească politici destinate promovării natalităţii în vederea garantării unui anumit grad de stabilitate în compoziţia demografică a populaţiei lor. Prin însăşi natura lor, astfel de politici trebuie să asigure că măsurile adoptate vizează persoanele rezidente pe teritoriul lor naţional. Potrivit aceluiaşi raţionament, ar fi absurd să se considere că statele membre ar trebui în orice caz să contribuie la dezvoltarea demografică a altor state membre prin extinderea instrumentelor lor de politică familială în favoarea persoanelor care nu locuiesc pe teritoriul lor. în consecinţă, s-ar părea că o condiţie privind reşedinţa ar fi adecvată pentru a garanta că alocaţia de educaţie este acordată persoanelor care aparţin populaţiei naţionale a statului membru, care, bineînţeles, include nu numai resortisanţi germani, ci şi toate persoanele care au reşedinţa legală în Germania indiferent de cetăţenia acestora.
70.
în această privinţă, observăm o paralelă evidentă între condiţiile privind reşedinţa care au fost examinate în Hotărârile Collins (
50
), Bidar (
51
) şi De Cuyper (
52
).
71.
în Hotărârea Collins, Curtea a recunoscut că este „legitim ca un stat membru să acorde o astfel de alocaţie numai după ce s-a stabilit că există o legătură reală între persoana aflată în căutarea unui loc de muncă şi piaţa muncii din acel stat”. Pentru a respecta principiul proporţionalităţii, perioada de reşedinţă impusă nu trebuie „să depăşească perioada necesară pentru ca autorităţile naţionale să se poată asigura că persoana interesată caută într-adevăr un loc pe piaţa muncii din statul membru gazdă” (
53
).
72.
în Hotărârea Bidar, Curtea a considerat că este legitim ca statele membre să impună unui student să demonstreze un anumit grad de integrare în comunitatea naţională a acelui stat pentru a putea beneficia de ajutorul de întreţinere pentru studenţi în acel stat membru şi că o condiţie de şedere anterioară de trei ani a fost considerată o garanţie suficientă în această privinţă. Totuşi, având în vedere că unui student i se impunea de asemenea să demonstreze că avea reşedinţa în Regatul Unit şi având în vedere că reglementarea naţională în cauză excludea orice posibilitate a unui resortisant dintr-un alt stat membru să obţină, în calitate de student, statutul de rezident permanent, această reglementare făcea imposibil ca un astfel de resortisant, indiferent de gradul său de integrare, să aibă acces la acest ajutor (
54
).
73.
Mai recent, în Hotărârea De Cuyper, Curtea a statuat că un stat membru este îndreptăţit să impună o condiţie de reşedinţă efectivă unei persoane fără loc de muncă, de peste 50 de ani, care este scutită de a dovedi că este disponibilă pentru muncă, drept condiţie pentru menţinerea dreptului acesteia la ajutorul de şomaj. Această condiţie era necesară în vederea monitorizării situaţiei profesionale şi familiale a şomerilor şi în vederea luării în considerare a modificărilor în situaţia personală a acestora care pot avea efecte asupra prestaţiei acordate. întrucât măsuri mai puţin restrictive ar fi deopotrivă mai puţin constrângătoare, condiţia privind reşedinţa a fost considerată de asemenea proporţională cu acest obiectiv (
55
).
74.
în toate aceste cazuri a existat o relaţie clară între natura prestaţiei şi tipul de legătură cu statul membru care s-a impus pentru a putea beneficia de respectiva prestaţie.
75.
în prezenta cauză, condiţia privind reşedinţa urmăreşte să asigure că alocaţia de educaţie este primită de persoane care, foarte probabil, vor face parte din populaţia germană pe o perioadă îndelungată şi este, aşadar, un instrument adecvat pentru a atinge obiectivele de politică familială pentru care se acordă această prestaţie. Prestaţia se acordă indiferent de cetăţenie şi, întrucât se pare că nu s-au stabilit alte condiţii privind durata reşedinţei, condiţia privind reşedinţa poate fi considerată ca fiind proporţională cu acest obiectiv. Am adăuga că aspectul justificării condiţiei privind reşedinţa ca atare trebuie, bineînţeles, să se deosebească de cel legat de metodele de dovedire a reşedinţei, care au făcut obiectul cauzei Martínez Sala.
76.
Concluzia noastră cu privire la acest aspect este, prin urmare, că cerinţa privind reşedinţa prevăzută la articolul 1 alineatul 1 din BErzGG este întemeiată.
G — Articolul 18 CE: restrângerea drepturilor privind cetăţenia?
77.
Posibila aplicare a articolului 18 CE în acest caz a fost invocată de Comisie ca răspuns la o afirmaţie a Bundessozialgericht în decizia de trimitere în sensul că o interpretare mai puţin restrânsă a noţiunii de liberă circulaţie în temeiul Regulamentului nr. 1612/68 ar putea fi posibilă în acest moment, având în vedere că articolul 18 CE garantează un drept general de şedere, independent de orice activitate economică. Chiar dacă instanţa naţională nu sugera că doamna Hartmann poate fi în măsură să invoce articolul 18 CE pentru a contesta condiţia privind reşedinţa din BErzGG, această problemă ar trebui totuşi examinată.
78.
Deoarece doamna Hartmann nu a exercitat ea însăşi vreun drept de liberă circulaţie în cadrul Comunităţii, singura problemă care se pune este dacă refuzul de a acorda doamnei Hartmann alocaţia de educaţie pentru motivul că aceasta nu locuieşte în Germania a restrâns exercitarea de către domnul Hartmann a drepturilor sale de a se muta în Austria şi de a locui pe teritoriul acestei ţări, astfel cum se garantează prin articolul 18 CE.
79.
în primul rând, ar trebui să se arate că domnul Hartmann s-a mutat în Austria în 1990, cu alte cuvinte cu trei ani şi jumătate înainte de intrarea în vigoare a dispoziţiilor privind cetăţenia, la 1 noiembrie 1993. Aceasta înseamnă că întrebarea trebuie înţeleasă ca semnificând că orice restricţie care rezultă din aplicarea condiţiei privind reşedinţa din BErzGG trebuie să se refere la reşedinţa sa continuă în Austria după 1 noiembrie 1993.
80.
Mai mult, din decizia de trimitere reiese că cererile, respinse, privind alocaţia de educaţie pentru cei trei copii ai familiei Hartmann priveau, pentru primul copil, o perioadă în totalitate anterioară anului 1993, pentru al doilea copil, o perioadă parţial anterioară şi parţial ulterioară lunii noiembrie a anului 1993, iar pentru al treilea copil, o perioadă integral ulterioară acestei date. în consecinţă, posibilitatea eventuală de a invoca articolul 18 CE în această cauză ar putea duce numai la acordarea unei alocaţii parţiale pentru al doilea copil şi a unei alocaţii integrale pentru al treilea copil.
81.
Curtea a examinat deja o serie de cauze având ca obiect restricţii impuse de statele membre în privinţa propriilor resortisanţi ulterior exercitării de către aceştia a drepturilor conferite la articolul 18 CE de a circula într-un alt stat membru, în special în cauzele D'Hoop şi Pusa (
56
). în hotărârile pronunţate în aceste cauze, Curtea a expus ca principiu general de interpretare a acestei dispoziţii a tratatului că „ar fi incompatibil cu dreptul de liberă circulaţie [ca unui cetăţean al Uniunii] să i se aplice, în statul membru al cărui resortisant este, un tratament mai puţin favorabil decât cel de care ar beneficia dacă nu ar fi utilizat posibilităţile conferite de tratat în legătură cu circulaţia” (
57
). Aceasta a adăugat că „[o] reglementare naţională care dezavantajează anumiţi resortisanţi anaţio-nali prin simplul fapt că aceştia şi-au exercitat dreptul de liberă circulaţie şi de şedere într-un alt stat membru ar da naştere unei inegalităţi de tratament, contrară principiilor care stau la baza statutului de cetăţean al Uniunii, mai exact, garantarea aceluiaşi tratament legal în exercitarea dreptului la libera circulaţie. O asemenea reglementare s-ar justifica numai dacă s-ar întemeia pe consideraţii obiective independente de cetăţenia persoanelor implicate şi proporţionale cu obiectivul legitim al dispoziţiilor naţionale” (
58
).
82.
în cele două cauze citate la punctul precedent, părţile implicate au suferit dezavantaje tangibile ca urmare a exercitării drepturilor lor de a circula într-un alt stat membru. Domnişoara D'Hoop, resortisant belgian care a obţinut bacalaureatul în Franţa, nu a îndeplinit condiţiile, potrivit dreptului belgian, pentru a primi o alocaţie de şomaj deoarece nu a efectuat ciclul secundar de învăţământ în acel stat membru. Domnul Pusa, resortisant finlandez care s-a stabilit în Spania şi a cărui pensie a fost poprită, a fost dezavantajat de faptul că dreptul finlandez, în calcularea părţii din pensia sa care poate fi poprită, nu a luat în considerare impozitul pe venit plătibil de el în Spania, în timp ce impozitul pe venit plătibil de el în Finlanda ar fi fost dedus dacă ar fi rămas în Finlanda. în cele două cauze era evident că ambelor persoane le-au fost restrânse drepturile pe care le deţineau în temeiul legislaţiei din ţara lor de origine, cauza directă fiind faptul că se mutaseră într-un alt stat membru.
83.
Dimpotrivă, din prezenta cauză reiese că domnul Hartmann nu a suferit niciun dezavantaj privind drepturile sale potenţiale în temeiul BErzGG stabilindu-şi reşedinţa în Austria. într-adevăr, dacă ar fi decis să îşi păstreze reşedinţa în Germania, statul membru al locului de muncă, nici el, nici soţia sa nu ar fi îndeplinit condiţiile pentru a putea beneficia de alocaţia de educaţie. Prin urmare, mutarea sa în Austria nu a avut niciun efect în această privinţă.
84.
Nici Doamna Hartmann nu a pierdut vreun drept ca urmare a mutării soţului său în Austria pentru a o însoţi în acest stat. în această privinţă, situaţia poate fi diferenţiată de cea din cauza Schempp (
59
). în respectiva cauză, exercitarea de către doamna Schempp a dreptului său de cetăţean de a se muta într-un alt stat membru a avut un efect imediat asupra poziţiei juridice a fostului său soţ care rămăsese în Germania, în sensul că a influenţat capacitatea acestuia de a deduce din venitul său impozabil în Germania pensia alimentară plătită acesteia (
60
). Mutarea domnului Hartmann în Austria nu a avut astfel de efecte asupra posibilităţii doamnei Hartmann de a putea invoca dreptul la alocaţia de educaţie în Germania.
85.
în plus, dacă doamna Hartmann ar fi avut un asemenea drept, acesta ar putea fi exercitat numai prin intermediul drepturilor de care beneficiază soţul său. în lipsa oricărei dispoziţii care să permită exercitarea unor astfel de drepturi derivate şi având în vedere că se pare că domnul Hartmann nu îndeplineşte în niciun caz condiţiile pentru a primi alocaţia de educaţie, nu există temei pentru ca doamna Hartmann să pretindă un astfel de drept prin intermediul soţului său.
86.
în termeni mai generali, ar trebui să se observe că, atunci când o persoană decide să se mute într-un alt stat membru, exerci-tându-şi drepturile conferite prin articolul 18 CE sau prin orice altă dispoziţie care garantează libera circulaţie, acest fapt nu garantează că respectivul transfer al reşedinţei sau al activităţilor va fi neutru din punct de vedere fiscal (
61
). Orice decizie de a se muta într-un alt stat membru presupune atât apariţia anumitor dezavantaje, cât şi dobândirea unor noi avantaje ca urmare a diferenţelor dintre legislaţiile statelor membre implicate, în special în domeniul securităţii sociale şi în cel fiscal. Revine cetăţeanului Comunităţii ca, prin adoptarea deciziei, să compare argumentele pentru cu cele împotrivă, dar aceasta nu trebuie să însemne aşteptarea de a extinde dreptul său la orice fel de prestaţie socială pe care statul membru de origine îl poate acorda pentru diferite motive de politică generală. După cum s-a arătat mai sus, acest fapt depinde numai de natura prestaţiei avute în vedere. Având în vedere că nu există o garanţie de neutralitate fiscală în transferul reşedinţei către un alt stat membru, ar trebui să se aplice acelaşi principiu păstrării drepturilor de asigurări sociale. Nu ar trebui să se piardă din vedere că, prin transferul reşedinţei într-un alt stat membru, se pot deschide alte tipuri de drepturi în statul membru gazdă. Pentru a parafraza afirmaţia guvernului german din şedinţă, deşi statele membre sunt obligate să nu impună nicio restricţie în privinţa propriilor resortisanţi care doresc să se mute într-un alt stat membru, nici nu se impune acestora să le acorde un bonus pentru plecare.
87.
în consecinţă, nu există niciun temei pentru a considera că respingerea cererilor doamnei Hartmann privind alocaţia de educaţie, pentru motivul că aceasta nu îndeplinea condiţia privind reşedinţa prevăzută la articolul 1 alineatul 1 din BErzGG, este incompatibilă cu articolul 18 CE. Chiar dacă s-ar statua că aceste refuzuri au afectat într-o anumită măsură drepturile domnului Hartmann la circulaţie şi la şedere conferite prin articolul 18 CE, această restricţie trebuie considerată ca fiind justificată pentru motivele expuse în secţiunea anterioară a prezentelor concluzii.
VI — Concluzie
88.
Prin prisma observaţiilor precedente sugerăm Curţii să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundessozialgericht după cum urmează:
„1)
Un resortisant german care şi-a transferat domiciliul din Germania în Austria în 1990, continuând să îşi păstreze locul de muncă în calitate de funcţionar în cadrul serviciilor poştale în Germania, şi care, din acel moment, şi-a desfăşurat activitatea ca lucrător frontalier nu poate fi considerat lucrător migrant în sensul Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulaţie a lucrătorilor în cadrul Comunităţii [...] pentru perioada ianuarie 1994-septembrie 1998.
2)
O persoană, resortisant austriac, care nu şi-a exercitat dreptul de liberă circulaţie şi de şedere într-un alt stat membru, în situaţia în care soţul său s-a mutat în statul membru de reşedinţă al acesteia, continuând să îşi păstreze locul de muncă în statul membru de origine, nu poate să invoce articolul 18 CE pentru a contesta o condiţie privind reşedinţa care este impusă pentru a putea beneficia de dreptul la alocaţia de educaţie în statul membru de origine al soţului său.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulaţie a lucrătorilor în cadrul Comunităţii (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1612/68”) (JO L 257, p. 2, Ediţie specială, 05/vol. 1, p. 11).
(
3
)	Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariaţi, cu lucrătorii care desfăşoară activităţi independente şi cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunităţii (JO L 149, p. 2, Ediţie specială, 05/vol. 1, p. 26), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3095/95 din 22 decembrie 1995 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariaţi, cu lucrătorii care desfăşoară activităţi independente şi cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunităţii, a Regulamentului (CEE) nr. 574/72 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71, a Regulamentului (CEE) nr. 1247/92 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 şi a Regulamentului (CEE) nr. 1945/93 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1247/92 (JO L 335, p. 1, Ediţie specială, 05/vol. 3, p. 142) şi prin Regulamentul (CE) nr. 3096/95 al Consiliului din 22 decembrie 1995 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariaţi, cu lucrătorii care desfăşoară activităţi independente şi cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunităţii şi a Regulamentului (CEE) nr. 574/72 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 [JO L 335, p. 10 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”)].
(
4
)	BGBl I, p. 180.
(
5
)	BGBl I, p. 1426.
(
6
)	Hotărârea din 10 octombrie 1996, Hoever şi Zachow (C-245/94 şi C-312/94, Rec., p. I-4895).
(
7
)	Bundessozialgericht s-a referit în această privinţă la Hotărârea din 5 iunie 1997, Uecker şi Jacquet (C-64/96 şi C-65/96, Rec., p. I-3171, punctul 21).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 18 iunie 1987, Lebon (316/85, Rec., p. 2811), şi Hotărârea din 26 februarie 1992, Bernini (C-3/90, Rec., p. I-1071).
(
9
)	„«[L]ucrător frontalier» reprezintă orice lucrător încadrat în muncă pe teritoriul unui stat membru şi avându-şi reşedinţa pe teritoriul unui alt stat membru în care se întoarce, în principiu, zilnic sau cel puţin o dată pe săptămână”.
(
10
)	Regulamentul (CE) nr. 1399/1999 al Consiliului din 29 aprilie 1999 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariaţi, cu lucrătorii care desfăşoară activităţi independente şi cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunităţii, precum şi a Regulamentului (CEE) nr. 574/72 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 (JO L 164, p. 1, Ediţie specială, 05/vol. 5, p. 115, denumit în continuare Regulamentul nr. 1399/1999).
(
11
)	Citată la nota de subsol 6.
(
12
)	Hotărârea din 29 aprilie 2004, Pusa (C-224/02, Rec., p. I-5763, punctele 16-20).
(
13
)	Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar (C-209/03, Rec., p. I-2119, punctele 55-62).
(
14
)	Hotărârea din 11 iulie 2002, D'Hoop (C-224/98, Rec., p. I-6191).
(
15
)	Citată la nota de subsol 12.
(
16
)	Hotărârea din 12 iulie 2005, Schempp (C-403/03, Rec., p. I-6421).
(
17
)	S-a făcut referire la Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulaţie şi şedere pe teritoriul statelor membre pentru cetăţenii Uniunii şi membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 şi de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE şi 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, Ediţie specială, 05/vol. 7, p. 56).
(
18
)	Hotărâre citată la nota de subsol 6, punctul 38.
(
19
)	Citată la nota de subsol 10.
(
20
)	Hotărârea Curţii din 5 martie 1998, Kulzer (C-194/96, Rec., p. I-895).
(
21
)	Punctul 35 din hotărâre.
(
22
)	Punctul 37 din hotărâre. A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 iunie 1997, Merino García (C-266/95, Rec., p. I-3279, punctele 25 şi 26).
(
23
)	Hotărârea din 12 decembrie 2002, De Groot (C-385/00, Rec., p. I-11819, punctul 76), Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Schilling şi Fleck-Schilling (C-209/01, Rec., p. I-13389, punctul 23), şi Hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter-Coulais (C-152/03, Rec., p. I-1711, punctul 31).
(
24
)	Hotărârea Uecker şi Jacquet, citată la nota de subsol 7.
(
25
)	Citată la nota de subsol 23.
(
26
)	De fapt, mai exact, domnul Ritter-Coulais avea numai cetăţenia germană, în timp ce doamna Ritter-Coulais avea dublă cetăţenie, franceză şi germană.
(
27
)	Punctul 32 din hotărâre.
(
28
)	Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Werner (C-112/91, Rec., p. I-429).
(
29
)	Punctul 16 din hotărâre.
(
30
)	Hotărârea din 23 noiembrie 2000, Elsen (C-135/99, Rec., p. I-10409).
(
31
)	Punctul 26 din hotărâre.
(
32
)	Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala (C-85/96, Rec., p. I-2691, punctul 31).
(
33
)	Hotărârea din 30 septembrie 1975, Cristini (32/75, Rec., p. 1085, punctul 12), şi Hotărârea din 27 noiembrie 1997, Meints (C-57/96, Rec., p. I-6689, punctul 39).
(
34
)	Hotărârea din 27 mai 1993, Schmid (C-310/91, Rec., p. I-3011, punctul 18), şi Hotărârea Meints, citată la nota de subsol precedentă, punctul 39.
(
35
)	Hotărârea din 15 martie 1989, Echternach şi Moritz (389/87 şi 390/87, Rec., p. 723, punctul 20) (sublinierea noastră).
(
36
)	Al treilea şi al patrulea considerent ale Regulamentului nr. 1612/68 sunt redactate după cum urmează: „întrucât libera circulaţie reprezintă un drept fundamental al lucrătorilor şi familiilor acestora; întrucât mobilitatea forţei de muncă în cadrul Comunităţii trebuie să constituie unul dintre mijloacele prin care li se garantează lucrătorilor posibilitatea de a-şi îmbunătăţi condiţiile de viaţă şi de muncă şi de a avansa pe plan social, contribuind totodată la satisfacerea nevoilor economiei statelor membre; întrucât este necesară afirmarea dreptului tuturor lucrătorilor din statele membre de a desfăşura, în cadrul Comunităţii, o activitate la alegerea lor; întrucât acest drept trebuie recunoscut, fără discriminare, lucrătorilor «permanenţi», sezonieri şi frontalieri, precum şi celor angajaţi în activităţi de prestare de servicii” (sublinierea noastră).
(
37
)	„[Î]ntrucât exercitarea nestingherită şi demnă a dreptului la libera circulaţie necesită, conform unor standarde obiective, asigurarea unui tratament egal, în fapt şi în drept, în ceea ce priveşte toate aspectele legate de desfăşurarea în sine a unei activităţi salariate şi de accesul la locuinţă, precum şi înlăturarea obstacolelor în ceea ce priveşte mobilitatea lucrătorilor, în special în ceea ce priveşte dreptul lucrătorilor de a-şi întregi familia şi condiţiile de integrare a familiei în tara gazdă”.
(
38
)	Citat la nota de subsol 33.
(
39
)	Punctul 41 din hotărâre.
(
40
)	Punctele 49 şi 50 din hotărâre.
(
41
)	Punctele 57 şi 58 din Concluziile prezentate în cauza Meints (citată la nota de subsol 33).
(
42
)	Hotărârea Martínez Sala, citată la nota de subsol 32, punctul 26.
(
43
)	Citată la nota de subsol 6.
(
44
)	Punctul 25 din hotărâre.
(
45
)	Hotărârea din 10 martie 1993, Comisia/Luxemburg (C-111/91, Rec., p. I-817, punctele 12, 15 şi 34).
(
46
)	Hotărârea Meints, citată la nota de subsol 33, punctul 48.
(
47
)	A se vedea punctul 2 din prezentele concluzii.
(
48
)	Hotărârea Martínez Sala, citată la nota de subsol 32, punctul 8.
(
49
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 23 martie 2004, Collins (C-138/02, Rec., p. I-2703, punctul 66).
(
50
)	Citată la nota de subsol precedentă.
(
51
)	Citată la nota de subsol 13.
(
52
)	Hotărârea din 18 iulie 2006, De Cuyper (C-406/04, Rec., p. I-6947).
(
53
)	Hotărârea Collins, citată la nota de subsol 49, punctele 69 şi 72.
(
54
)	Hotărârea Bidar, citată la nota de subsol 13, punctele 57-61.
(
55
)	Hotărârea De Cuyper, citată la nota de subsol 52, punctele 41-48.
(
56
)	Hotărârea D'Hoop, citată la nota de subsol 14, şi Hotărârea Pusa, citată la nota de subsol 12.
(
57
)	Hotărârea D'Hoop, punctul 30, şi Hotărârea Pusa, punctul 18.
(
58
)	Hotărârea D'Hoop, punctele 34-36, şi Hotărârea Pusa, punctul 20.
(
59
)	Hotărârea Schempp, citată la nota de subsol 16.
(
60
)	Punctul 24 din hotărâre.
(
61
)	Hotărârea din 15 iulie 2004, Lindfors (C-365/02, Rec., p. I-7183, punctul 34), şi Hotărârea Schempp, citată la nota de subsol 16, punctul 45.