62023CJ0790
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
30 octombrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul UE și la Tratatul FUE – Acord între Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind criteriile și mecanismele de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate de un resortisant al unei țări terțe – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Articolul 18 alineatul (1) litera (d) – Obligațiile statului membru responsabil – Obligația de reprimire a unui resortisant al unei țări terțe a cărui cerere a fost respinsă și care a depus o cerere în alt stat membru – Noțiunea de «cerere [de protecție internațională]» – Statutul special al Regatului Danemarcei – Noțiunea de «respingere» – Decizie de neprelungire sau de nereînnoire a unui permis de ședere temporară – Excludere”
În cauza C‑790/23 [Qassioun] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda), prin decizia din 18 decembrie 2023, primită de Curte la 21 decembrie 2023, în procedura
X
împotriva
Maahanmuuttovirasto,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii J. Passer (raportor), E. Regan, D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul G. Chiapponi, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 ianuarie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru X, de V. Matilainen, asianajaja;
–
pentru Maahanmuuttovirasto, de I. Haahtela și M. Montin, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;
–
pentru guvernul danez, de D. Elkan, M. Jespersen și C. A. Maertens, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul german, de J. Möller, R. Kanitz și N. Scheffel, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul neerlandez, de M. K. Bulterman și J. M. Hoogveld, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de A. Azéma, A. Katsimerou, T. Simonen și I. Söderlund, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul elvețian, de L. Lanzrein și V. Michel, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 aprilie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între X, o resortisantă siriană, pe de o parte, și Maahanmuuttovirasto (Oficiul pentru Imigrație, Finlanda) (denumit în continuare „Oficiul pentru Imigrație”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie a acestei autorități naționale de respingere a unei cereri de protecție internațională prezentate de X, care prevedea transferul său în Danemarca și îi impunea o interdicție de intrare în Finlanda.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Protocolul privind poziția Danemarcei
3
Articolul 1 din Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul UE și la Tratatul FUE (denumit în continuare „Protocolul privind poziția Danemarcei”), prevăd:
„Danemarca nu participă la adoptarea de către Consiliu a măsurilor propuse care intră sub incidența părții a treia titlul V din Tratatul [FUE]. […]
[…]”
4
Articolul 2 din acest protocol prevede:
„Niciuna dintre dispozițiile părții a treia titlul V din Tratatul [FUE], nicio măsură adoptată în conformitate cu titlul menționat, nicio dispoziție a unui acord internațional încheiat de Uniune[a Europeană] în conformitate cu titlul menționat și nicio decizie a Curții de Justiție a Uniunii Europene de interpretare a oricărei astfel de dispoziții sau măsuri sau a oricărei măsuri modificate sau modificabile în conformitate cu titlul menționat nu este obligatorie pentru Danemarca și nu se aplică în Danemarca. Respectivele dispoziții, măsuri sau decizii nu aduc în niciun fel atingere competențelor, drepturilor și obligațiilor Danemarcei. Respectivele dispoziții, măsuri sau decizii nu modifică în niciun fel acquis‑ul comunitar și nici pe cel al Uniunii și nu fac parte din dreptul Uniunii în forma în care se aplică Danemarcei. […]”
Acordul dintre Uniune și Danemarca
5
Articolul 1 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind criteriile și mecanismele de determinare a statului responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate în Danemarca sau în orice alt stat membru al Uniunii Europene și sistemul „Eurodac” pentru compararea amprentelor digitale în vederea aplicării efective a Convenției de la Dublin (JO 2006, L 66, p. 38, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 271, denumit în continuare „Acordul dintre Uniune și Danemarca”), care a fost aprobat în numele Uniunii prin Decizia 2006/188/CE a Consiliului din 21 februarie 2006 (JO 2006, L 66, p. 37, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 270), prevede:
„(1)   Obiectivul prezentului acord este aplicarea dispozițiilor Regulamentului (CE) nr. 343/2003 al Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate [într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2003, L 50, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 56)], ale Regulamentului (CE) nr. 2725/2000 al Consiliului din 11 decembrie 2000 privind instituirea sistemului «Eurodac» pentru compararea amprentelor digitale în scopul aplicării eficiente a Convenției de la Dublin [(JO 2000, L 316, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 62, denumit în continuare „Regulamentul Eurodac”)], precum și ale măsurilor de aplicare a acestora la relațiile dintre Comunitate și Danemarca, în conformitate cu articolul 2 alineatele (1) și (2).
(2)   Obiectivul părților contractante este de a ajunge la o aplicare și interpretare uniforme a dispozițiilor regulamentelor și ale măsurilor de aplicare a acestora în toate statele membre.
[…]”
6
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din acest acord:
„Dispozițiile [Regulamentului nr. 343/2003], care este anexat la prezentul acord și face parte din acesta, împreună cu măsurile de aplicare […] se aplică, în conformitate cu dreptul internațional, relațiilor dintre Comunitate și Danemarca.”
7
Articolul 3 din acordul menționat, intitulat „Modificările Regulamentului [nr. 343/2003] și ale Regulamentului Eurodac”, prevede:
„(1)   Danemarca nu ia parte la adoptarea modificărilor Regulamentului [nr. 343/2003] și ale Regulamentului Eurodac și nicio astfel de modificare nu este obligatorie și nu se aplică în Danemarca.
(2)   Atunci când se adoptă modificări ale regulamentelor, Danemarca trimite Comisiei o notificare cu privire la decizia sa de a pune sau nu în aplicare modificările respective. Notificarea se face la data adoptării modificărilor sau în termen de 30 de zile de la data respectivă.
[…]”
8
În conformitate cu această din urmă dispoziție, Danemarca a notificat Comisiei decizia sa de a aplica Regulamentul nr. 604/2013.
Regulamentul nr. 604/2013
9
Articolul 2 din Regulamentul nr. 604/2013 prevede:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
(b)
«cerere de protecție internațională» înseamnă o cerere de protecție internațională, astfel cum este definită la articolul 2 litera (h) din Directiva 2011/95/UE [a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9)];
[…]
(l)
«permis de ședere» însemnă orice autorizație eliberată de autoritățile statelor membre care autorizează un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid să stea pe teritoriul său, inclusiv documentele care materializează autorizația de a rămâne pe teritoriu în cadrul unui regim de protecție temporară sau până ce încetează circumstanțele care împiedică ducerea la îndeplinire a unui ordin de expulzare, cu excepția vizelor și a autorizațiilor de ședere eliberate în perioada necesară pentru determinarea statului membru responsabil, astfel cum este stabilit prin prezentul regulament sau în timpul examinării unei cereri de protecție internațională sau a unei cereri de permis de ședere;
[…]”
10
Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Accesul la procedura de examinare a unei cereri de protecție internațională”, prevede:
„(1)   Statele membre examinează orice cerere de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid pe teritoriul oricăruia dintre ele, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit. Cererea este examinată de un singur stat membru și anume acela pe care criteriile stabilite de capitolul III îl desemnează responsabil.
(2)   Atunci când niciun stat membru responsabil nu poate fi desemnat pe baza criteriilor menționate în prezentul regulament, primul stat membru în care a fost prezentată cererea de protecție internațională este responsabil de examinarea acesteia.
[…]”
11
Capitolul III din acest regulament, intitulat „Criteriile de determinare a statului membru responsabil”, cuprinde articolele 7-15 din acesta. Articolul 12 din același regulament, intitulat „Eliberarea permiselor de ședere sau a vizelor”, prevede:
„(1)   În cazul în care solicitantul se află în posesia unui permis de ședere valabil, statul membru care a eliberat documentul este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională.
(2)   În cazul în care solicitantul deține o viză valabilă, statul membru care a eliberat viza este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională […]
[…]
(4)   Atunci când solicitantul este titularul numai al unuia sau al mai multor permise de ședere care au expirat cu mai puțin de doi ani înainte sau al uneia sau mai multor vize care au expirat cu mai puțin de șase luni înainte și care i‑au permis acestuia să intre pe teritoriul statului membru, alineatele (1), (2) și (3) se aplică atât timp cât solicitantul nu a părăsit teritoriile statelor membre.
Atunci când solicitantul este titularul unuia sau a mai multor permise de ședere care au expirat de mai mult de doi ani sau al uneia sau mai multor vize care au expirat de mai mult de șase luni și care i‑au permis acestuia să intre pe teritoriul unui stat membru și când acesta nu a părăsit teritoriile statelor membre, statul membru în care este depusă cererea de protecție internațională este responsabil.
[…]”
12
Potrivit articolului 18 din Regulamentul nr. 604/2013, intitulat „Obligațiile statului membru responsabil”:
„(1)   Statul membru responsabil în conformitate cu prezentul regulament este obligat să:
[…]
(d)
reprimească […] un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid a cărui cerere a respinsă și care a depus o cerere în al stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere.
[…]”
13
Articolul 48 din Regulamentul nr. 604/2013 prevede că Regulamentul nr. 343/2003 se abrogă și că trimiterile la acest regulament se interpretează ca trimiteri la Regulamentul nr. 604/2013.
Directiva 2011/95
14
Articolul 2 litera (h) din Directiva 2011/95 definește expresia „cererea de protecție internațională”, în scopurile acestei directive, ca fiind „cererea de protecție prezentată unui stat membru de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid, care poate fi înțeleasă ca urmărind să obțină statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție subsidiară, care nu solicită în mod explicit un alt tip de protecție în afara domeniului de aplicare al [directivei menționate] și care poate face obiectul unei cereri separate”.
15
Articolul 19 din aceeași directivă, intitulat „Revocarea, încetarea sau refuzul de reînnoire a statutului conferit prin protecție subsidiară”, prevede:
„(1)   În ceea ce privește cererile de protecție internațională […], statele membre revocă statutul conferit prin protecție subsidiară acordat de o autoritate guvernamentală, administrativă, judiciară sau cvasijudiciară unui resortisant al unei țări terțe sau unui apatrid, dispun încetarea sau refuză reînnoirea acestuia atunci când persoana în cauză a încetat să mai fie eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară […]
[…]
(4)   Fără să aducă atingere obligației oricărui resortisant al unei țări terțe sau a unui apatrid […] de a declara toate faptele relevante și de a furniza toate documentele justificative de care dispune, statul membru care a acordat statutul conferit prin protecție subsidiară demonstrează, de la caz la caz, că respectiva persoană a încetat să mai facă parte sau nu face parte din categoria persoanelor eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară […].”
Directiva 2013/32/UE
16
Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60) prevede la articolul 11, intitulat „Cerințe cu privire la decizia autorității decizionale”:
„(1)   Statele membre se asigură că deciziile privind cererile de protecție internațională se comunică în scris.
(2)   De asemenea, statele membre se asigură că, în cazul respingerii unei cereri referitoare la statutul de refugiat și/sau de protecție subsidiară, decizia este motivată în fapt și în drept și se comunică în scris informații despre posibilitățile de a ataca o decizia negativă.
Statele membre nu sunt obligate să comunice în scris, cu privire la o decizie, informații despre modul în care poate fi contestată o decizie negativă atunci când solicitantul a fost informat într‑o etapă anterioară fie în scris, fie printr‑un mijloc electronic la care acesta are acces.
[…]”
Dreptul finlandez
17
În temeiul articolului 103 alineatul 2 din Ulkomaalaislaki (301/2004) [Legea 301/2004 privind străinii] din 30 aprilie 2004, o cerere de protecție internațională care a fost prezentată în Finlanda poate fi respinsă ca inadmisibilă dacă persoana care a prezentat această cerere poate fi trimisă într‑un alt stat membru care, în temeiul Regulamentului nr. 604/2013, este responsabil de examinarea cererii menționate.
Dreptul danez
18
Articolul 7 din Udlændingeloven (Legea privind străinii), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind străinii”), prevede:
„[…]
2.   Străinului care, în cazul întoarcerii în țara de origine, riscă să fie supus pedepsei capitale, torturii sau tratamentelor inumane sau degradante ori să fie pedepsit i se eliberează la cerere un permis de ședere temporară. […]
3.   În cazurile prevăzute la alineatul 2, în care pericolul de a fi supus pedepsei capitale, torturii sau tratamentelor inumane sau degradante ori de a fi pedepsit este consecința situației din țara de origine, caracterizată prin violențe generalizate și atacuri asupra populației civile, se eliberează un permis de ședere temporară. […]
[…]”
19
Articolul 11 alineatul 2 din această lege prevede:
„[…] Prelungirea temporară a permiselor de ședere prevăzute la articolul 7 […] este decisă din oficiu de autoritatea pentru străini dacă motivele pentru care au fost acordate inițial continuă să existe. […]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
20
Recurenta din litigiul principal este o resortisantă siriană.
21
La 1 iulie 2016, aceasta a depus o cerere de protecție internațională în Regatul Danemarcei.
22
La 29 august 2016, autoritatea daneză competentă în materie i‑a eliberat un permis de ședere temporară, în temeiul articolului 7 alineatul 3 din Legea privind străinii. Permisul de ședere respectiv, care a intrat în vigoare la data eliberării sale, era valabil inițial pentru o perioadă de un an. El a fost prelungit ulterior de mai multe ori pentru aceeași perioadă, la inițiativa aceleiași autorități. La 17 noiembrie 2020, aceasta a decis totuși, tot din proprie inițiativă, să nu reînnoiască titlul menționat, în temeiul articolului 11 alineatul 2 din Legea privind străinii.
23
La 27 iulie 2021, recurenta din litigiul principal a depus o cerere de protecție internațională în Finlanda.
24
La 29 iulie 2021, Oficiul pentru Imigrație, care este autoritatea finlandeză competentă în materie, a prezentat autorității daneze competente o cerere de reprimire a recurentei din litigiul principal de către Regatul Danemarcei, în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013.
25
La 5 august 2021, Regatul Danemarcei a acceptat această cerere.
26
La 12 noiembrie 2021, Oficiul pentru Imigrație, considerând că Regatul Danemarcei era statul membru responsabil de examinarea cererii de protecție internațională care îi fusese prezentată de recurenta din litigiul principal, a adoptat o decizie de respingere a acestei cereri ca inadmisibilă, prevăzând transferul persoanei interesate în Danemarca și impunându‑i o interdicție de intrare în Finlanda pentru o perioadă de doi ani.
27
Recurenta din litigiul principal a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Helsinki, Finlanda), care a respins‑o.
28
Ulterior, aceasta a solicitat să i se permită să formuleze recurs la Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda), care este instanța de trimitere.
29
Pentru a se putea pronunța cu privire la această cerere, instanța menționată apreciază în esență că este necesar să se stabilească dacă articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 este aplicabil într‑o situație precum cea în care se află recurenta din litigiul principal și, în acest scop, dacă cererea de protecție internațională prezentată de aceasta în Regatul Danemarcei poate fi considerată o „cerere [care] a fost respinsă”, în sensul acestei dispoziții.
30
În această privință, instanța de trimitere arată, în primul rând, că această cerere a făcut inițial obiectul unei serii de decizii parțial favorabile, în măsura în care autoritatea daneză competentă i‑a eliberat recurentei din litigiul principal un permis de ședere temporară, pe care ulterior i l‑a prelungit în mai multe rânduri. Această instanță adaugă că abia ulterior și la inițiativa autorității menționate a intervenit o decizie de nereînnoire a permisului de ședere temporară respectiv. Ținând seama de aceste elemente, instanța menționată ridică problema dacă este posibil să se considere că cererea menționată a fost „respinsă”, în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013.
31
În al doilea rând, instanța de trimitere amintește că Regatul Danemarcei beneficiază, astfel cum îi permite Protocolul privind poziția Danemarcei, de un statut special în raport cu sistemul european comun de azil. Astfel, în temeiul Acordului dintre Uniune și Danemarca, acest stat membru s‑ar fi angajat să aplice Regulamentul nr. 604/2013. În schimb, statul membru menționat nu s‑ar fi angajat să aplice actele de drept derivat al Uniunii la care face trimitere acest regulament. În special, acesta nu ar aplica Directiva 2011/95, la care face trimitere în special articolul 2 litera (b) din regulamentul menționat. În consecință, singurele forme de protecție internațională care ar putea fi solicitate în mod util autorității daneze competente și acordate de aceasta ar fi cele care sunt prevăzute de dreptul intern, cu excluderea celor la care se referă această directivă, observându‑se în esență că în speță nu protecția aplicabilă refugiaților, ci protecția subsidiară prevăzută de Legea privind străinii a fost acordată recurentei din litigiul principal. Ținând seama de acest statut special, ar trebui să se stabilească dacă o cerere de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe acestei autorități poate fi considerată o „cerere [de protecție internațională]”, în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013.
32
În aceste condiții, Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul [nr. 604/2013] trebuie interpretat în sensul că respingerea cererii, în înțelesul acestei dispoziții, cuprinde situația în care permisul de ședere temporară, eliberat anterior în Danemarca la cererea persoanei în cauză în considerarea vulnerabilității sale, nu a fost prelungit, dacă decizia prin care s‑a refuzat prelungirea nu a fost adoptată în urma unei cereri prezentate de această persoană, ci din oficiu de către autoritate?”
Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii
33
Prin înscrisul depus la grefa Curții la 1 iulie 2025, guvernul danez a solicitat redeschiderea fazei orale a procedurii, în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură al Curții. În susținerea cererii sale, acesta a arătat în esență că raționamentul care stă la baza concluziilor prezentate de avocatul general nu ținea seama în mod corespunzător de ansamblul cadrului juridic în care se înscrie participarea Regatului Danemarcei la Regulamentul nr. 604/2013.
34
În această privință, trebuie să se arate, pe de o parte, că Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură nu prevăd posibilitatea ca părțile din litigiul principal și persoanele interesate să prezinte observații ca răspuns la concluziile prezentate de avocatul general. Pe de altă parte, în temeiul articolului 252 al doilea paragraf TFUE, avocatul general prezintă în mod public, cu deplină imparțialitate și în deplină independență, concluzii motivate cu privire la cauzele care, în conformitate cu Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, necesită intervenția sa. Nici concluziile acestuia, nici motivarea pe care se întemeiază avocatul general nu sunt obligatorii pentru Curte. În consecință, dezacordul unei părți din litigiul principal sau al unei persoane interesate față de concluziile avocatului general, oricare ar fi chestiunile pe care le examinează în cadrul acestora, nu constituie, în sine, un motiv care să justifice redeschiderea fazei orale a procedurii [Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 38 și jurisprudența citată].
35
Desigur, conform articolului 83 din Regulamentul de procedură, Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte din litigiul principal sau o persoană interesată a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei pe care este chemată să o pronunțe.
36
În speță, Curtea consideră totuși, după ascultarea avocatului general, că dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța și că cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii formulată de guvernul danez nu evidențiază niciun fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei pe care este chemată să o pronunțe.
37
În consecință, nu este necesar să se dispună redeschiderea fazei orale a procedurii.
Cu privire la întrebarea preliminară
38
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că neprelungirea sau nereînnoirea unui permis de ședere eliberat anterior unui resortisant al unei țări terțe poate fi asimilată unei respingeri a cererii de protecție internațională prezentate de acest resortisant, în sensul acestei dispoziții.
39
Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 într‑un context juridic specific.
40
Astfel, obiectul litigiului principal este de a se stabili dacă Regatul Danemarcei este obligat să reprimească o resortisantă a unei țări terțe care, după ce a prezentat o cerere de protecție internațională în acest stat membru și a obținut beneficiul protecției subsidiare prevăzute de dreptul intern al acestuia, a prezentat o nouă cerere de protecție internațională în Finlanda.
41
Or, așa cum Curtea a arătat deja, Regatul Danemarcei beneficiază, în temeiul articolelor 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, de un statut special, care îl distinge de celelalte state membre, în ceea ce privește partea a treia titlul V din Tratatul FUE, din care fac parte în special politicile referitoare la controlul la frontiere, la dreptul de azil și la imigrare [Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Cerere de azil respinsă de Danemarca), C‑497/21, EU:C:2022:721, punctul 35].
42
În cadrul acestui statut special, articolul 1 alineatul (1) și articolul 2 alineatul (1) din Acordul dintre Uniune și Danemarca prevăd că dispozițiile Regulamentului nr. 343/2003 sunt puse în aplicare și de Regatul Danemarcei. În urma adoptării Regulamentului nr. 604/2013, care a abrogat Regulamentul nr. 343/2003, Regatul Danemarcei a notificat, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din acest acord, decizia sa de a aplica și Regulamentul nr. 604/2013.
43
Articolul 18 alineatul (1) litera (d) din acest ultim regulament prevede că un stat membru este obligat să reprimească un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid a cărui cerere a fost respinsă și care a depus o cerere în alt stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere. În consecință, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unei țări terțe a prezentat o cerere de protecție internațională în Regatul Danemarcei, un alt stat membru în care acest resortisant a prezentat o nouă cerere de protecție internațională poate solicita Regatului Danemarcei să reprimească resortisantul menționat dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute de această dispoziție.
44
În schimb, în conformitate cu Protocolul privind poziția Danemarcei, Directiva 2011/95 nu se aplică Regatului Danemarcei [a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Cerere de azil respinsă de Danemarca), C‑497/21, EU:C:2022:721, punctul 43].
45
Astfel, în special, nu se aplică acestui stat membru definiția noțiunii de „cerere de protecție internațională” care figurează la articolul 2 litera (b) din Regulamentul nr. 604/2013, în măsura în care această definiție face trimitere ea însăși la articolul 2 litera (h) din Directiva 2011/95, potrivit căruia această noțiune vizează o cerere de protecție care a fost prezentată unui stat membru de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid și care poate fi înțeleasă ca urmărind să obțină statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție subsidiară.
46
În consecință, având în vedere acest context juridic specific, care decurge din statutul special de care beneficiază Regatul Danemarcei, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere, referitoare la cerința prevăzută la articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013, potrivit căreia cererea de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe precum recurenta din litigiul principal trebuie să fi fost respinsă.
47
În această privință, în primul rând, trebuie amintit că, în ceea ce privește Regatul Danemarcei, cererea care trebuie să fi fost astfel respinsă nu poate fi decât o cerere prezentată autorităților competente ale acestui stat membru în vederea obținerii beneficiului uneia dintre formele de protecție internațională prevăzute de dreptul intern al acestuia, după cum a arătat avocatul general la punctul 47 din concluzii.
48
Astfel, din moment ce Directiva 2011/95 nu se aplică statului membru menționat, după cum rezultă din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, cererile care sunt prezentate autorităților competente ale acestuia nu pot viza în mod util obținerea uneia dintre formele de protecție internațională prevăzute de această directivă [Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Cerere de azil respinsă de Danemarca), C‑497/21, EU:C:2022:721, punctul 43, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2024, Khan Yunis și Baabda, C‑123/23 și C‑202/23, EU:C:2024:1042, punctul 60].
49
Cu privire la acest aspect, punerea în aplicare a articolului 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 în cazul în care trebuie să se stabilească dacă revine sau nu Regatului Danemarcei o obligație de reprimire se diferențiază, așadar, de punerea în aplicare a acestei dispoziții în ceea ce privește orice alt stat membru, care necesită existența unei cereri de protecție internațională în sensul articolului 2 litera (h) din Directiva 2011/95.
50
Cu toate acestea, din moment ce Uniunea și Regatul Danemarcei au încheiat un acord internațional prin care se urmărește să se permită acestui stat membru să participe la punerea în aplicare a Regulamentului nr. 604/2013, cererile care sunt prezentate statului membru menționat în vederea obținerii beneficiului uneia dintre formele de protecție internațională prevăzute de dreptul intern al acestuia din urmă trebuie să fie asimilate, în scopul articolului 18 alineatul (1) litera (d) din acest regulament, cererilor care pot fi prezentate în orice alt stat membru în vederea obținerii beneficiului uneia dintre formele de protecție internațională prevăzute de Directiva 2011/95. Astfel, o asemenea asimilare se impune pentru a asigura efectul util al acestui acord internațional, care reflectă voința comună a Uniunii și a Regatului Danemarcei de a permite acestui stat membru să participe la punerea în aplicare a Regulamentului nr. 604/2013.
51
În al doilea rând, cererea la care se referă articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie să fi fost respinsă de autoritatea competentă.
52
Întrucât termenul „respinsă” care figurează în această dispoziție nu este însoțit de nicio trimitere explicită la dreptul intern al statelor membre, trebuie să se considere că noțiunea de „respingere”, în sensul dispoziției menționate, constituie o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie să facă obiectul, conform jurisprudenței constante a Curții, unei interpretări uniforme [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Natura dreptului de ședere în temeiul articolului 20 TFUE), C‑624/20, EU:C:2022:639, punctul 19 și jurisprudența citată], care trebuie efectuată ținând seama nu numai de acest termen în sine, ci și de contextul în care se înscrie articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013, precum și de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte această dispoziție.
53
În ceea ce privește, mai întâi, termenul „respingere”, trebuie arătat că, potrivit sensului său obișnuit, acest termen face trimitere la acțiunea care constă în refuzul de a da un răspuns pozitiv la o cerere. Termenul menționat nu poate, așadar, să facă trimitere la acțiunea care constă în a accepta formularea unui răspuns pozitiv la o astfel de cerere, independent de aspectul dacă această acceptare și acest răspuns pozitiv au un caracter temporar sau definitiv.
54
Prin urmare, pe plan strict literal, noțiunea de „respingere” care figurează la articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 nu poate fi interpretată astfel încât să includă neprelungirea sau nereînnoirea unui permis de ședere eliberat anterior unui resortisant al unei țări terțe care a prezentat o cerere de protecție internațională. Dimpotrivă, existența acestei neprelungiri sau a acestei nereînnoiri implică în mod necesar că s‑a dat un răspuns pozitiv la această cerere într‑o etapă anterioară, chiar dacă acest răspuns pozitiv a avut un caracter temporar.
55
Din această perspectivă, instanța de trimitere consideră în esență că, în scopul soluționării litigiului principal, o decizie prin care autoritatea daneză competentă eliberează un permis de ședere temporară unui resortisant al unei țări terțe care a prezentat o cerere de protecție internațională în Regatul Danemarcei, în temeiul articolului 7 alineatele (2) și (3) din Legea privind străinii, trebuie asimilată, având în vedere conținutul acestei legi, unei decizii de acordare a unei protecții subsidiare, cu titlu temporar, acestui resortisant. Guvernul danez explică, la rândul său, în observațiile sale scrise prezentate în fața Curții, că există o corespondență între aceste două tipuri de decizii. În special, acesta subliniază că permisul de ședere temporară care a fost eliberat recurentei din litigiul principal materializează acordarea protecției subsidiare care corespunde în dreptul intern protecției subsidiare prevăzute de Directiva 2011/95.
56
În continuare, din punct de vedere contextual, este necesar să se constate că atât analiza Regulamentului nr. 604/2013 însuși, cât și cea a altor acte de drept derivat al Uniunii, în concordanță cu care trebuie interpretat acest regulament în măsura în care dispozițiile lor respective pot face obiectul unei aplicări coroborate, susțin interpretarea literală care figurează la punctul 54 din prezenta hotărâre.
57
În ceea ce privește, pe de o parte, Regulamentul nr. 604/2013, trebuie să se observe în special că articolul 2 litera (l) din acest regulament definește noțiunea de „permis de ședere”, în scopul regulamentului menționat, ca fiind orice autorizație eliberată de autoritățile unui stat membru care autorizează un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid să stea pe teritoriul său, cu excepția vizelor și a autorizațiilor de ședere eliberate în perioada necesară pentru determinarea statului membru responsabil în temeiul aceluiași regulament sau în timpul examinării unei cereri de protecție internațională sau a unei cereri de permis de ședere.
58
Astfel, această definiție confirmă că eliberarea unui permis de ședere unui resortisant al unei țări terțe materializează o autorizație acordată acestui resortisant de a se menține pe teritoriul statului membru în cauză, ca urmare a acordării unei protecții internaționale acestuia. Din acest punct de vedere, este lipsit de relevanță faptul că această acordare și această eliberare fac obiectul, în funcție de dreptul intern aplicabil, al unor acte juridice distincte și succesive, al unor acte juridice distincte, dar concomitente sau chiar al unuia și aceluiași act juridic, cum este cazul în speță, astfel cum rezultă din explicațiile guvernului danez amintite la punctul 55 din prezenta hotărâre. Ca atare, eliberarea menționată implică faptul că este sau a fost dat un răspuns pozitiv la cererea de protecție internațională a resortisantului respectiv, motiv pentru care aceasta nu poate fi asimilată, nici chiar atunci când are un caracter temporar, unei forme de „respingere” a acestei cereri, în sensul articolului 18 alineatul (1) litera (d) din regulamentul menționat.
59
Pe de altă parte, astfel cum a subliniat domnul avocat general la punctul 43 din concluzii, interpretarea care figurează la punctele 54 și 58 din prezenta hotărâre este susținută de faptul că situația unui resortisant al unei țări terțe care, precum recurenta din litigiul principal, deține un permis de ședere expirat, pe de o parte, și nu a părăsit teritoriul statelor membre, pe de altă parte, este vizată în mod explicit la articolul 12 alineatul (4) din Regulamentul nr. 604/2013, așadar, de o altă dispoziție decât articolul 18 alineatul (1) litera (d) din acest regulament. Acest articol 12 alineatul (4) reglementează tocmai modalitățile de determinare a statului membru responsabil într‑o asemenea situație. În această privință, din această din urmă dispoziție reiese că o astfel de determinare depinde de timpul care s‑a scurs de la data la care permisul de ședere eliberat resortisantului în cauză a expirat, element a cărui verificare revine exclusiv instanței de trimitere.
60
Pe de altă parte, trebuie amintit că, astfel cum rezultă în mod clar din articolul 1 alineatul (2) din Acordul dintre Uniune și Danemarca, respectarea cerinței de interpretare și aplicare uniforme a Regulamentului nr. 604/2013 trebuie asigurată și în situațiile care implică Regatul Danemarcei.
61
Cerința menționată implică interpretarea Regulamentului nr. 604/2013 ținând seama de dispozițiile Directivei 2011/95 și de cele ale Directivei 2013/32, în măsura în care această luare în considerare se limitează la clarificarea conținutului noțiunii de „respingere” care figurează la articolul 18 alineatul (1) litera (d) din acest regulament.
62
Or, aceste două directive disting în mod clar situația în care o cerere de protecție internațională este „respinsă” de autoritatea competentă a unui stat membru de situațiile în care această autoritate pune capăt protecției internaționale care a fost acordată unui resortisant al unei țări terțe, o retrage, o revocă sau nu o reînnoiește. În ceea ce privește în special protecția subsidiară prevăzută de Directiva 2011/95, articolul 19 din această directivă precizează printre altele, la alineatele (1) și (4), condițiile în care statutul conferit prin această protecție poate fi eliminat în cazul în care resortisantul unei țări terțe căruia i‑a fost acordat acest statut încetează să mai poată beneficia de acesta. Un dispozitiv analog este prevăzut de alte dispoziții ale directivei menționate în ceea ce privește statutul de refugiat.
63
Deciziile adoptate în materie, care presupun toate că s‑a dat anterior un răspuns pozitiv la cererea de protecție internațională prezentată de acest resortisant, se disting, pe de altă parte, atât pe plan material, cât și procedural de deciziile prin care o astfel de cerere de protecție internațională este respinsă, denumite și „decizii negative”, care sunt, la rândul lor, vizate la articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2013/32.
64
Așadar, examinarea contextului în care se înscrie articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 confirmă că noțiunea de „respingere” la care se referă această dispoziție nu poate fi interpretată astfel încât să includă neprelungirea sau nereînnoirea unui permis de ședere eliberat anterior unui resortisant al unei țări terțe care a prezentat o cerere de protecție internațională.
65
În sfârșit, analiza textuală și contextuală a noțiunii de „respingere” care figurează la articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013, astfel cum este expusă la punctele 53-64 din prezenta hotărâre, răspunde obiectivului acestui regulament care constă, după cum rezultă din articolul 3 alineatele (1) și (2) din acesta, în a supune examinarea cererilor de protecție internațională unuia și aceluiași stat membru, desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor uniforme care sunt prevăzute în capitolul III din regulamentul menționat. Acest obiectiv este, de altfel, amintit de Acordul dintre Uniune și Danemarca, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 60 din prezenta hotărâre.
66
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că neprelungirea sau nereînnoirea unui permis de ședere eliberat anterior unui resortisant al unei țări terțe nu poate fi asimilată unei respingeri a cererii de protecție internațională prezentate de acest resortisant, în sensul dispoziției menționate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
67
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
Articolul 18 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid
trebuie interpretat în sensul că
neprelungirea sau nereînnoirea unui permis de ședere eliberat anterior unui resortisant al unei țări terțe nu poate fi asimilată unei respingeri a cererii de protecție internațională prezentate de acest resortisant, în sensul dispoziției menționate.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: finlandeza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.