62002CC0288_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I den foreliggende sag har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber foreholdt Den Hellenske Republik, at den har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 1, 3 og 6 i Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (herefter »forordning nr. 3577/92« eller blot »forordningen«) (2) .
I – Retsforskrifter
Fællesskabsretten
2. Med henblik på at »afskaffe restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne« (tredje betragtning), har Rådet vedtaget forordning nr. 3577/92, som i artikel 1, stk. 1, bestemmer:
»Fra den 1. januar 1993 gælder princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i en medlemsstat (cabotagesejlads) for EF-redere, hvis skibe er registreret i en medlemsstat og fører dennes flag, forudsat at skibene opfylder alle betingelserne for at få adgang til cabotage i denne medlemsstat […]«
3. I forordningens artikel 2 er følgende fastsat:
»I denne forordning forstås ved:
1) »Tjenesteydelser inden for søtransport i en medlemsstat (cabotagesejlads)«: tjenesteydelser, der sædvanligvis udføres mod betaling, herunder især:
a) »fastlandscabotage«: søtransport af passagerer eller gods mellem havne på en og samme medlemsstats fastland eller hovedområde uden anløb af øer
[…]
c) »ø-cabotage«: søtransport af passagerer eller gods mellem:
– havne på en enkelt medlemsstats fastland eller hovedområde og havne på en eller flere af dens øer
– havne på en enkelt medlemsstats øer.
Ceuta og Melilla behandles på samme måde som ø-havne
[…]«.
4. I direktivets artikel 3 fastsættes det desuden:
»1. For så vidt angår skibe, som udfører fastlandscabotage, og krydstogtskibe skal alle anliggender vedrørende bemanding henhøre under registreringsstatens (flagstatens) kompetence; dette gælder ikke skibe på under 650 bruttotons, som kan underlægges værtsstatens betingelser.
2. For så vidt angår skibe, som udfører ø-cabotage, skal alle anliggender vedrørende bemanding henhøre under den stat, i hvilken skibet udfører en tjenesteydelse inden for søtransport (værtsstaten).
[…]«.
5. Med henblik på at lette »den indsats, der må gøres inden for økonomier på forskellige udviklingstrin« for at gennemføre den fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport (ottende betragtning), bestemmes det endelig i artikel 6, at der skal ske en gradvis åbning af cabotagemarkederne i de sydeuropæiske medlemsstater. Bestemmelsen har følgende ordlyd:
»1. Følgende tjenesteydelser inden for transport i Middelhavet og langs Spaniens, Portugals og Frankrigs kyster undtages midlertidigt fra denne forordnings anvendelsesområde:
– krydstogter, indtil den 1. januar 1995
– fragt af strategiske produkter (olie, olieprodukter og drikkevand), indtil den 1. januar 1997
– tjenesteydelser, som udføres af skibe på under 650 bruttotons, indtil den 1. januar 1998
– fast passager- og færgefart, indtil den 1. januar 1999.
2. Ø-cabotage i Middelhavet og cabotage til og fra De Kanariske Øer, Azorerne og Madeira, Ceuta og Melilla, de franske øer langs Atlanterhavskysten og de franske oversøiske departementer undtages indtil den 1. januar 1999 midlertidigt fra denne forordnings anvendelsesområde.
3. Af hensyn til den socio-økonomiske samhørighed forlænges den i stk. 2 nævnte undtagelse for Grækenlands vedkommende indtil den 1. januar 2004 for så vidt angår fast passager- og færgefart og tjenesteydelser, som udføres af skibe på under 650 bruttotons (3) .«
National ret
6. Artikel 165 i den græske lov om søret (herefter »KDND«) (4) bestemmer:
»1. Retten til at transportere passagerer mellem græske havne, herunder retten til at transportere passagerer, der kommer fra udenlandske havne eller som skal til disse havne, mellem græske havne, under forudsætning af, at disse passagerer er i besiddelse af en transitbillet, tilkommer græske linieskibe i overensstemmelse med bestemmelserne i dette kapitel.
[…]
6. Retten til at medtage passagerer i græske havne med henblik på at udføre et krydstogt med anløb af andre græske havne, tilkommer græske passagerskibe. Dette gælder ligeledes, når krydstogtskibet anløber udenlandske havne, såfremt den endelige udstigningshavn er en græsk havn. Ombordstigning, udførelse af krydstogter og udstigning med hensyn til passagerer, der rejser ombord på skibe, der sejler under udenlandsk flag, kan tillades ved præsidentielt dekret under de betingelser, der er fastsat i den anledning. Forholdene for turistskibe (yachts og små turistbåde) reguleres ved særlige bestemmelser.
Retten til at udføre krydstogter mellem græske fastlandshavne uden anløb af øer gælder også for passagerskibe på over 650 bruttotons, der er indregistreret i andre unionsmedlemsstaters registre og som sejler under disse staters flag, forudsat at disse skibe opfylder alle betingelserne for at få adgang til cabotage i disse stater (5) .«
7. I denne sammenhæng er det yderligere af interesse, at Ypourgeio Emporikis Naftilias (ministeriet for handelsflåden) i 1998 udstedte tre cirkulærer rettet til havnemyndighederne for de indre havne.
8. Det første af disse cirkulærer er cirkulære nr. 1151.65/1/98 af 4. august 1998, der har overskriften »Fragtskibe og tankskibe under fællesskabsflag, der udfører cabotagesejlads«. Det anføres heri, at forordning nr. 3577/92 udgør en integrerende del af den græske lovgivning, og at den har forrang for enhver modstående bestemmelse. Desuden betegnes havnene på Peloponnes som ø-havne (artikel 2.1.1). Endelig bestemmes det, at for at kunne udføre cabotage i græsk farvand skal en ejer af skibe, der er indregistreret i et sekundært eller et internationalt register, fremlægge bevis for, at det pågældende skib kan udføre transportvirksomhed i flagstaten (artikel 2.1.2).
9. Det efterfølgende cirkulære, nemlig cirkulære nr. 1151.65/2/98 af 18. december 1998, der har overskriften »Passagerskibe, turistskibe og krydstogtskibe under fællesskabsflag, der udfører turistfart i de græske farvande (krydstogter)«, gentager bestemmelserne i ovennævnte cirkulære vedrørende Peloponnes og bestemmer følgende i punkt 2.4.1:
»Generelt finder den græske lovgivning (som lovgivning i værtsstaten) anvendelse for sammensætningen af besætningen på passagerskibe, turistskibe og krydstogtskibe under fællesskabsflag, som har tilladelse til at udføre krydstogter mellem fastlandshavnene og øerne eller mellem græske ø-havne, mens flagstatens lovgivning finder anvendelse for krydstogter mellem fastlandshavne (6) .«
10. Endelig er det i cirkulære nr. 2311.10/10/98 af 21. december 1998, der har overskriften »Bemanding af cargoskibe, tankskibe og krydstogtskibe under fællesskabsflag, der udfører cabotagesejlads«, fastsat, at de nationale myndigheder på rederens foranledning udsteder et kapacitetscertifikat i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende bemanding, på grundlag af hvilket de græske havnemyndigheder beregner det nødvendige antal besætningsmedlemmer.
11. Endelig bemærkes, at Grækenland med henblik på at tilpasse den græske lovgivning til bestemmelserne i forordning nr. 3577/92 har vedtaget præsidentielt dekret nr. 344/2003 (FEK 314 A’ af 31.12.2003, herefter »dekret nr. 344/2003«), hvorved visse bestemmelser i KDND, herunder artikel 165, er blevet ændret.
II – Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
12. Efter at have anmodet de græske myndigheder om oplysninger om gennemførelsen af forordning nr. 3577/92 efter den 1. januar 1999, sendte Kommissionen den 3. maj 2000 en åbningsskrivelse til Den Hellenske Republik, hvori den påpegede, at den græske nationale lovgivning på flere punkter var i strid med forordningens bestemmelser.
13. Herefter sendte Kommissionen den 18. juli 2001 en begrundet udtalelse.
14. Da Kommissionen ikke fandt, at Den Hellenske Republiks svar og redegørelser var tilfredsstillende, anlagde den den 9. august 2002 nærværende sag med påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, 3 og 6 i forordning (EØF) nr. 3577/92, idet den:
»– udtrykkeligt forbeholder retten til passagertransport mellem de græske fastlandshavne for græske passagerskibe samt forbeholder retten til at udføre krydstogter med passagerskibe på over 650 bruttotons mellem de græske øer for græske passagerskibe
– stiller krav om, at skibe under fællesskabsflag, der er indregistrerede i et sekundært eller et internationalt register, skal fremlægge et certifikat udstedt af en myndighed i flagstaten, hvorved det attesteres, at det pågældende skib har tilladelse til at udføre cabotagesejlads
– anser Peloponnes for at være en ø
– som værtsstat pålægger nationale bestemmelser om bemanding af tankskibe, fragtskibe, passagerskibe og turistskibe, såvel som krydstogtskibe under fællesskabsflag, som udfører cabotagesejlads, og idet den forpligter skibsredere til at indgive en anmodning til kontrolmyndigheden for handelsskibe (DEEP) om opgørelse af skibets samlede kapacitet, med henblik på, at de græske myndigheder kan vurdere besætningens sammensætning«.
15. Henset til visse præciseringer foretaget af den græske regering har Kommissionen under den skriftlige procedure frafaldet anden del af sit fjerde klagepunkt.
16. På retsmødet den 25. marts 2004 meddelte Kommissionen, at den efter Den Hellenske Republiks vedtagelse af dekret nr. 344/2003 også frafaldt første klagepunkt. På retsmødet præciserede Kommissionen desuden, at den med første del af det fjerde klagepunkt foreholder Den Hellenske Republik, at den som værtsstat kun anvender sin egen lovgivning om bemanding på krydstogtsskibe under fællesskabsflag på over 650 bruttotons, der udfører krydstogter til øerne.
17. Efter Kommissionen har foretaget disse præciseringer, skal Domstolen følgelig afgøre, om der kan gives Kommissionen medhold i andet og tredje klagepunkt samt første del af fjerde klagepunkt.
III – Retlig gennemgang
Andet klagepunkt
18. Med det andet klagepunkt har Kommissionen foreholdt Den Hellenske Republik, at den i strid med forordningen kræver, at erhvervsdrivende, der benytter skibe, som er indregistreret i sekundære registre eller i en anden medlemsstats internationale registre og som har til hensigt at udføre tjenesteydelser i form af cabotagesejlads i græsk farvand, skal fremlægge et certifikat, hvoraf det fremgår, at disse skibe har tilladelse til cabotagesejlads i flagstaten.
19. I den anledning skal jeg først og fremmest bemærke, at det i medfør af artikel 1 i forordning nr. 3577/92 kun er skibe, der er »registreret i en medlemsstat og [som] fører dennes flag, forudsat at skibene opfylder alle betingelserne for at få adgang til cabotage i denne medlemsstat«, der kan benytte sig af den frie udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport. For frit at kunne levere sådanne tjenesteydelser er det derfor ikke tilstrækkeligt, at skibet er indregistreret i et nationalt register, der er ligeledes en betingelse, at skibet har tilladelse til at udføre national cabotagesejlads.
20. Jeg skal endvidere bemærke, at der i medlemsstaterne ud over »de primære skibsregistre« også findes såkaldte »sekundære registre« og »internationale registre«. I alle medlemsstater har de skibe, der indregistreret i de primære registre, tilladelse til at udføre national cabotagesejlads, og de opfylder derfor de krav, der er fastsat i forordningen for at få adgang til cabotagesejlads i de øvrige medlemsstater. Det forholder sig imidlertid anderledes for skibe, der er registreret i sekundære og internationale registre. Mens registrering i disse sidstnævnte registre i nogle stater medfører fuld adgang til national cabotagesejlads, er en sådan adgang i andre stater begrænset eller endog udelukket.
21. Herefter skal jeg fremhæve, at Kommissionen og den græske regering er enige om, at medlemsstaterne har adgang til at træffe de fornødne foranstaltninger for at gennemføre direktiv nr. 3577/92 korrekt og navnlig sådanne foranstaltninger, der har til formål at kontrollere, om det skib, der er tiltænkt at skulle præstere tjenesteydelser inden for søtransport i en anden medlemsstat, har tilladelse til cabotagesejlads i flagstaten som omhandlet i artikel 1. De er tillige enige om, at sådanne foranstaltninger skal respektere proportionalitetsprincippet, dvs. at de skal udgøre »et passende middel til gennemførelsen af det tilstræbte mål og ikke gå videre en d nødvendigt for at nå dette (7) «.
22. Parterne har imidlertid en divergerende opfattelse af spørgsmålet om, hvorvidt den konkrete foranstaltning, som Grækenland har truffet, er forenelig med dette princip.
23. Ifølge Kommissionen er det nemlig ikke nødvendigt at pålægge rederne en forpligtelse til at fremlægge det omhandlede certifikat, da medlemsstaterne allerede er tilstrækkeligt informeret om de nationale bestemmelser om sekundære og internationale registre i kraft af de rapporter om gennemførelsen af forordning nr. 3577, som Kommissionen hver andet år skal forelægge Rådet i medfør af forordningens artikel 10 (8) .
24. Ifølge den sagsøgende institution kan en korrekt gennemførelse af forordningen under alle omstændigheder sikres ved hjælp af midler, der er mindre indgribende end fremlæggelse af det pågældende certifikat.
25. Man kunne navnlig forestille sig følgende:
– en forpligtelse for rederne til at forelægge myndighederne i værtsstaten en kopi af lovgivningen i flagstaten, hvoraf det fremgår, at de skibe, der er registreret i sekundære og internationale registre, har tilladelse til at udføre cabotagesejlads i den pågældende stat
– indførelse af en praksis med årlige konsultationer mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder med gensidig orientering om udviklingen i lovgivningen på dette område
– uformelle henvendelser til Kommissionen.
26. Efter min opfattelse må Kommissionens argumentation imidlertid forkastes.
27. For det første er jeg ikke enig i, at kravet om at fremlægge et certifikat er overflødigt som følge af de oplysninger, som medlemsstaterne allerede råder over i kraft af rapporterne om gennemførelsen af forordning nr. 3577/92.
28. Som den græske regering med rette har anført, udgives disse rapporter nemlig hvert andet år, og de beskriver de lovændringer, der har fundet sted i medlemsstaterne i de to år, der går forud for udgivelsen. Medlemsstaterne får således kendskab til ændringerne i de nationale bestemmelser og navnlig til ændringerne i de bestemmelser, der vedrører de omhandlede registre, efter de er blevet vedtaget, med en forsinkelse på op til to år.
29. Til forskel fra fremlæggelse af et certifikat, gør disse rapporter det således ikke muligt for værtsstaten med sikkerhed at fastslå, om et skib under fællesskabsflag har tilladelse til at udføre cabotagesejlads i henhold til det regelsæt, der rent faktisk er gældende i denne stat på det pågældende tidspunkt.
30. Ikke nok med det. Som den græske regering har påvist, kan den ordning, der hviler på certifikaterne, endog i visse tilfælde være mere fordelagtig for rederne end den, der hviler på Kommissionens rapporter, og dermed være bedre egnet til at sikre den frie udveksling af tjenesteydelser på cabotageområdet.
31. Dette gælder navnlig i tilfælde af, at lovgivningen i en medlemsstat, hvorefter det ikke eller kun delvist var tilladt skibe, der er registreret i sekundære eller internationale registre, at udføre national cabotagesejlads, efter udgivelsen af en rapport ændres således, at de pågældende skibe får lov til at præstere disse ydelser. I dette tilfælde skulle værtsstaten nemlig under henvisning til de oplysninger, som forefindes i den senest tilgængelige rapport, forbyde skibe under fællesskabsflag at udføre cabotagesejlads, hvorimod denne situation ikke vil opstå ved fremlæggelse af et certifikat, hvoraf det fremgår, at det nu er blevet muligt at udføre søtransport i flagstaten.
32. Herefter skal jeg for så vidt angår de mindre indgribende midler, som Den Hellenske Republik ifølge Kommissionen kunne benytte sig af som alternativ til forpligtelsen til fremlæggelse af et certifikat, bemærke som følger.
33. For det første tvivler jeg i lighed med den græske regering på, at forslaget om at pålægge EF-redere en forpligtelse til at forsyne de græske myndigheder med en kopi af den gældende lovgivning i flagstaten skulle udgøre en mindre indgribende løsning end den, der gælder efter græsk lovgivning. Denne lovgivning skulle nemlig først oversættes på den pågældende reders foranledning og derefter fortolkes af myndighederne. Dette ville højst sandsynligt være mere besværligt for den pågældende reder og under alle omstændigheder tage længere tid, ligesom risikoen for fejl ville blive højere end den, der gælder ved aflevering af et certifikat, der blot angiver, om dette bestemte skib, der er registreret i det sekundære register, har tilladelse til at udføre cabotagesejlads eller ej.
34. Jeg mener heller ikke, at det ville være mindre indgribende at indføre en praksis med årlige konsultationer mellem de nationale myndigheder. En sådan praksis ville nemlig i lighed med de toårige rapporter, der er omtalt ovenfor, ikke gøre det muligt at efterprøve, om et skib under fællesskabsflag har tilladelse til cabotagesejlads i flagstaten i henhold til den lovgivning, der rent faktisk er gældende i denne stat på det pågældende tidspunkt. Desuden kan dette middel ligeledes være en ulempe for rederne i tilfælde, hvor en lovændring, hvorved deres skibe får tilladelse til at udføre national cabotagesejlads, indtræffer efter en sådan konsultation.
35. Hvad endelig angår muligheden for at henvende sig direkte til Kommissionen skal jeg for det første bemærke, at Kommissionen – som den selv har medgivet – kun er i stand til at afgive oplysninger om udviklingen i lovgivningen vedrørende de sekundære og de internationale registre til de berørte medlemsstater, når medlemsstaterne har notificeret lovændringerne for Kommissionen i tide.
36. Desuden får værtsstaten ved fremlæggelse af et certifikat mulighed for straks og utvetydigt at forvisse sig om, at betingelsen i direktivets artikel 1 om, at skibet skal have tilladelse til at udføre national cabotagesejlads, er opfyldt, hvorimod en anmodning til Kommissionen om oplysninger risikerer at tage længere tid og dermed at være mere besværlig for rederen.
37. Overordnet set mener jeg, at fremlæggelse af et certifikat under alle omstændigheder – sammenlignet med de alternativer, som Kommissionen har foreslået – indebærer en højere grad af sikkerhed for, at betingelserne er opfyldt, og denne sikkerhed ville man i de øvrige tilfælde ofre til fordel for en højst tvivlsom forenkling.
38. Af ovennævnte grunde er det følgelig min opfattelse, at Kommissionens andet klagepunkt bør forkastes.
Tredje klagepunkt
39. Med det tredje klagepunkt har Kommissionen foreholdt Den Hellenske Republik, at den har anset Peloponnes for at være en ø og for dermed ulovligt at have anvendt forordningens artikel 6, stk. 3, på havnene i denne region. Det fremgår af denne bestemmelse, at visse cabotageydelser mellem de græske øer
undtages fra liberaliseringen indtil den 1. januar 2004.
40. Kommissionen er nemlig af den opfattelse, at Peloponnes ikke kan betragtes som en ø, eftersom den er blevet adskilt fra resten af Grækenland ved hjælp af en kunstig kanal, og den fortsat er forbundet med resten af landet i form af vej- og jernbaneforbindelser.
41. Den græske regering mener derimod, at Peloponnes er en selvstændig ø, for så vidt som den er fuldstændigt omgivet af hav, og det gælder, uanset om dette forhold kan tilskrives menneskelig indgriben. Regeringen har endvidere tilføjet, at forordningens artikel 2 sidestiller havnene i Ceuta og Melilla på det afrikanske kontinent med »ø-havne«. Det ville derfor være selvmodsigende at anse disse havne for at være »ø«-havne, mens havne på Peloponnes, der er helt omgivet af vand, anses for at være fastlandshavne.
42. Den græske regering har endvidere understreget, at den undtagelse fra liberaliseringen, der i medfør af artikel 6, stk. 3, gælder for visse cabotageydelser mellem de græske øer, er begrundet i hensynet til den socio-økonomiske samhørighed. Det ville derfor være i overensstemmelse med dette formål også at anvende undtagelsen på Peloponnes, idet der er tale om en region med en meget lav udviklingsfrekvens.
43. Jeg skal først og fremmest anføre, at i mangel af en udtrykkelig definition af begrebet »ø« i forordning nr. 3577/92, forekommer Kommissionens standpunkt, hvorefter Pelopennes ikke kan karakteriseres som en ø, mig mere overbevisende og fornuftigt.
44. Ud fra et historisk synspunkt er der nemlig ingen tvivl om, at Peloponnes i geografisk henseende var en halvø, som efterfølgende blev adskilt fra resten af Grækenland ved en kunstig kanal. Efter denne ændring har regionen nemlig bibeholdt sit præg af halvø. Selv hvis der ses bort fra den omstændighed, at kanalen kun er få meter bred, bemærkes, at Peloponnes til forskel fra øerne er strukturelt forbundet med fastlandet via jordanlæg, og at regionen følgelig nyder godt af faste forbindelser med resten af det græske fastland. På trods af den kunstige adskillelse mener jeg således, at Peloponnes bør anses for at være en halvø.
45. Det kan heller ikke indvendes, at forordningens artikel 2 sidestiller havnene i Ceuta og Melilla med »ø-havne«. Havnene i disse byer er ganske vist kontinentale i forhold til det afrikanske kontinent, men i forhold til det europæiske kontinent, og navnlig i forhold til den iberiske halvø, kan de i det hele sammenlignes med »ø-havne«, netop fordi de ikke er landfaste med Spanien. Disse havne befinder sig følgelig i en anden situation end den, der gælder for havnene på Peloponnes, der som nævnt flere gange ovenfor er fast forbundet med resten af Grækenland.
46. Denne fortolkning kan efter min opfattelse heller ikke bestrides under henvisning til de økonomiske grunde, der berettiger undtagelsen til fordel for øerne, hvilken undtagelse angiveligt skulle udstrække sig til Peloponnes på grund af regionens svage udviklingsfrekvens.
47. Hvis den undtagelse fra liberaliseringen, der er fastsat for ø-cabotage i Middelhavet indtil den 1. januar 1999 og for visse transportaktiviteter mellem de græske øer indtil den 1. januar 2004 (artikel 6, stk. 2 og 3) blev udstrakt til alle de regioner i de sydeuropæiske medlemsstater, der, uanset at de ikke kan betegnes som »øer« i teknisk forstand, har lave økonomiske udviklingsfrekvenser, ville den åbning af de nationale cabotagemarkeder, som fællesskabslovgiver tilstræber, i strid med formålet med forordning nr. 3577/92 blive underlagt en begrænsning, der er ligeså væsentlig, som den er uberettiget, fordi den savner hjemmel.
48. Jeg mener derfor, at Kommissionens tredje klagepunkt bør tages til følge.
Første del af det fjerde klagepunkt
49. Med første del af det fjerde klagepunkt har Kommissionen foreholdt Den Hellenske Republik, at den som værtsstat anvender sin egen lovgivning om bemanding af krydstogtsskibe under fællesskabsflag på over 650 bruttotons, der udfører krydstogter mellem øerne i denne stat.
50. Ifølge Kommissionen er dette uforeneligt med ordlyden af forordningens artikel 3, stk. 1. Denne bestemmelse foreskriver nemlig, at alle anliggender vedrørende bemanding af krydstogtsskibe reguleres efter flagstatens lovgivning, uanset om disse skibe udfører fastlandscabotage eller ø-cabotage.
51. Den græske regering har derimod anført, at flagstatens lovgivning om bemanding af skibe i medfør af artikel 3, stk. 1, kun finder anvendelse på krydstogtsskibe, der anløber fastlandshavne, hvorimod det i medfør af artikel 2, stk. 3, er værtsmedlemsstatens lovgivning, der finder anvendelse på skibe, der anløber ø-havne.
52. Efter min opfattelse er Kommissionens standpunkt mest i overensstemmelse med bestemmelsens ordlyd.
53. Som Kommissionen med rette har anført, fremgår det nemlig klart af bestemmelsens ordlyd, at alle anliggender vedrørende bemanding henhører under flagstatens kompetence »for så vidt angår skibe, som udfører fastlandscabotage og krydstogtsskibe « (9) . Efter bestemmelsens ordlyd omfatter flagstatens kompetence følgelig alle krydstogtsskibe, og denne kompetence begrænses således ikke til krydstogtsskibe, der anløber fastlandshavne.
54. Hvis det ikke forholdt sig således, ville præcisionen »og krydstogtsskibe« i den omhandlede bestemmelse desuden miste sin betydning. Såfremt fællesskabslovgiver havde haft til hensigt at tildele flagstaten kompetencen for så vidt angår krydstogtsskibe, der udfører »fastlands«cabotage, og tildele værtsstaten kompetencen for så vidt angår krydstogtsskibe, der udfører »ø«-cabotage, kunne den nemlig meget vel have begrænset sig til i bestemmelsens første stykke at henvise til de skibe, der udfører fastlandscabotage (der også omfatter skibe, som udfører krydstogter med anløb af fastlandshavne) og i bestemmelsens andet stykke at henvise til de skibe, der udfører ø-cabotage (som også omfatter krydstogter med anløb af ø-havne).
55. Den præcision, der er tilføjet i bestemmelsens første stykke, har følgelig en selvstændig retsvirkning, idet den netop tildeler flagstaten kompetence til at regulere anliggender vedrørende bemanding også for krydstogtsskibe, der anløber ø-havne, bortset fra skibe på under 650 bruttotons, således som det er præciseret i bestemmelsen.
56. Første del af Kommissionens fjerde klagepunkt bør følgelig efter min opfattelse tages til følge.
IV – Sagsomkostninger
57. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, kan Domstolen fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Da jeg som anført ovenfor er af den opfattelse, at Den Hellenske Republik og Kommissionen begge delvis har tabt sagen, finder jeg det rimeligt, at de hver bærer deres egne omkostninger.
V – Forslag til afgørelse
58. Henset til ovennævnte betragtninger skal jeg derfor foreslå Domstolen at fastslå følgende:
»1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 1, 3 og 6 i Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads), idet den anser Peloponnes for at være en ø, og idet den som værtsstat anvender sine nationale regler om bemanding på krydstogtskibe under fællesskabsflag på over 650 bruttotons.
2) I øvrigt frifindes Den Hellenske Republik.
3) Hver part bærer sine egne omkostninger.«
(1) .
(2)
–	EFT L 364, s. 7.
(3) – Det bemærkes, at Grækenland har besluttet at give EF-rederne adgang til at udføre de tjenesteydelser inden for ø-cabotage, der er nævnt i forordningens artikel 6, stk. 3, før fristens udløb i 2004. I første afdeling af lov nr. 2932/2001, der blev offentliggjort den 27.6.2001, er det nemlig fastsat, at disse tjenesteydelser liberaliseres med virkning fra den 1.11.2002.
(4) –	Lovdekret nr. 187/1973 (FEK A’ 261) som ændret ved præsidentielt dekret nr. 113/97 (FEK A’ 99) og nr. 84/98 (FEK A’ 77).
(5) – Uofficiel oversættelse.
(6) – Uofficiel oversættelse.
(7) –	Jf. dom af 20.2.2001, sag C-205/99, Analir m.fl., Sml. I, s. 1271, præmis 25. Jf. også dom af 25.7.1991, forenede sager C-1/90 og C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior e Publivía, Sml. I, s. 4151, præmis 16, af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, præmis 32, og af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, præmis 37.
(8) –	Indtil dags dato er der forelagt fire rapporter: Beretning fra Kommissionen til Rådet – Gennemførelsen af forordning 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (1993-1994), 7.9.1995, (KOM(1995) 383 endelig udg.), Beretning fra Kommissionen til Rådet om gennemførelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport (cabotagesejlads) 1995-1996 samt om de økonomiske og sociale virkninger af liberaliseringen af ø-cabotage, 17.6.1997, (KOM(1997) 296 endelig udg.), Beretning fra Kommissionen - Tredje beretning om gennemførelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport (cabotagesejlads) (1997-1998), 2.3.2000, (KOM(2000) 99 endelig udg.), og Beretning fra Kommissionen – Fjerde rapport om gennemførelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport (cabotagesejlads) (1999-2000), 24.4.2002, (KOM(2002) 203 endelig udg.).
(9) –	Min fremhævelse.