62006CC0311
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. POIARES MADURO
fremsat den 28. februar 2008 (
1
)
Sag C-311/06
Consiglio Nazionale degli Ingegneri
mod
Ministero della Giustizia og Marco Cavallera
»Anerkendelse af eksamensbeviser — direktiv 89/48/EØF — godkendelse af eksamensbeviser — ingeniør«
1.
I den foreliggende sag er Domstolen, der skal træffe præjudiciel afgørelse, anmodet om at udtale sig om fortolkningen af Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed (
2
). Den forelæggende ret har nærmere bestemt i det væsentlige spurgt, om det under hensyn til direktivets formål er tilladt, at en EF-statsborger, som har gennemført hele sin akademiske uddannelse i oprindelseslandet Italien, og som gennem en anerkendelse af sit kvalifikationsbevis i Spanien har opnået et eksamensbevis, der giver adgang til mekanikingeniørerhvervet i dette land, kan drage fordel af den gensidige anerkendelse af det spanske eksamensbevis i Italien med henblik på at udøve dette erhverv i oprindelsesstaten, selv om han hverken har fulgt en akademisk uddannelse i Spanien eller opnået erhvervserfaring i denne stat.
I — De faktiske og retlige omstændigheder i tvisten i hovedsagen
2.
Marco Cavallera, der er italiensk statsborger, erhvervede den 9. marts 1999 et eksamensbevis som mekanikingeniør (»laurea in ingegneria meccanica«) fra universitetet i Torino (Italien), som godtgjorde et studieforløb på tre år. Han ansøgte derpå Ministerio de Educación y Ciencia (undervisnings- og videnskabsministeriet) om anerkendelse af hans akademiske kvalifikationsbevis. Anerkendelsen blev meddelt den 17. oktober 2001, hvorefter Marco Cavallera samtidig blev optaget ved ingeniøruddannelsen i Catalonien, hvilket gav ham beføjelse til at udøve ingeniørerhvervet i Spanien.
3.
Indtil det spanske kongelige dekret nr. 285/2004 (
3
) trådte i kraft i løbet af september 2004, var proceduren for anerkendelse af eksamensbeviser fra udenlandske universiteter i Spanien nemlig reguleret ved kongeligt dekret nr. 86/1987 (
4
). I medfør af artikel 1 i dekret nr. 86/1987 er anerkendelsen betinget af, at den officielle gyldighed af eksamensbeviser fra videregående uddannelser i udlandet anerkendes i Spanien for så vidt angår akademiske formål. Denne kan i overensstemmelse med dekretets artikel 2 betinges af fremlæggelsen af yderligere eksamensbeviser, når den uddannelse, som eksamensbeviset attesterer, ikke er ligeværdig med den uddannelse, som et spansk eksamensbevis godtgør.
4.
Denne procedure adskiller sig fra proceduren for gensidig anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der blev indført med kongeligt dekret nr. 1665/1991, som gennemfører direktiv 89/48 i den spanske retsorden. Marco Cavallera har ikke et eksamensbevis i Italien, som giver ham adgang til mekanikingeniørerhvervet i denne stat, men blot et akademisk kvalifikationsbevis, som godtgør en universitetsuddannelse på tre år, hvorfor alene anerkendelsesproceduren fandt anvendelse på ham. Det er dermed i medfør af kongeligt dekret nr. 86/1987, at han opnåede en beslutning om anerkendelse af hans akademiske uddannelsesforløb, som attesterer, at hans italienske universitetsuddannelse er ligeværdig med den spanske universitetsuddannelse.
5.
For at drage fordel af en anerkendelse på grundlag af direktivet skulle han nemlig først have bestået den italienske statseksamen, som i overensstemmelse med kongeligt dekret nr. 2537 af 25. oktober 1925 (
5
) og med dekret fra republikkens præsident (DRP) nr. 328 af 5. juni 2001 (
6
) er en betingelse for adgangen til mekanikingeniørerhvervet i Italien.
6.
Beslutningen om anerkendelse i Spanien er imidlertid tilstrækkelig til at kunne udøve erhvervet i denne stat. I modsætning til Italien kræver Spanien ikke, at der bestås en statseksamen. Adgangen til mekanikingeniørerhvervet i Spanien er kun betinget af, at der er erhvervet et officielt universitetseksamensbevis, og at vedkommende er tilknyttet ingeniørernes fagorganisation. Denne optagelse i fagorganisationen består ligesom i Italien af en simpel administrativ foranstaltning. Da anerkendelsen i overensstemmelse med spansk ret har den virkning, at det udenlandske eksamensbevis gives de samme virkninger på hele det nationale område som det spanske eksamensbevis eller den akademiske grad, med hvilken det er anerkendt som ligeværdigt i overensstemmelse med gældende lovgivning, fra det tidspunkt, hvor anerkendelsen meddeles, og hvor den tilsvarende attestering gives, har Marco Cavallera kunnet blive optaget på ingeniøruddannelsen i Catalonien, hvilket gav ham beføjelse til at udøve mekanikingeniørerhvervet i Spanien.
7.
Da Marco Cavallera imidlertid havde et spansk eksamensbevis som mekanikingeniør, ansøgte han derpå den 6. marts 2002 de kompetente italienske myndigheder om anerkendelse i Italien af dette kvalifikationsbevis med henblik på for første gang at udøve mekanikingeniørerhvervet i Italien.
8.
Ved dekret af 23. oktober 2002 tog den italienske justitsminister ansøgningen til følge og anerkendte gyldigheden af Marco Cavalleras spanske kvalifikationsbevis med henblik på hans optagelse i registeret for ingeniørernes fagorganisation i Alessandria.
9.
Consiglio nazionale degli Ingegneri (det nationale ingeniørråd), som er sagsøgeren i hovedsagen, anfægtede ministerialdekretet om anerkendelse af det spanske kvalifikationsbevis ved Tribunale amministrativo regionale del Lazio (TAR Lazio). Ingeniørrådet anførte, at de italienske myndigheder ikke kunne give Marco Cavallera dette kvalifikationsbevis på grundlag af direktivet, i det omfang udøvelsen af ingeniørfaget i medfør af national ret kræver — ud over det akademiske eksamensbevis, som Marco Cavallera kan påberåbe sig — at der bestås en statseksamen.
10.
TAR Lazio gav ikke ingeniørrådet medhold, idet den fandt, at justitsministeren ikke havde begået en retlig fejl. Consiglio di Stato, som skal behandle appellen iværksat til prøvelse af denne dom, er imidlertid af den opfattelse, at direktivet ikke finder anvendelse på Marco Cavalleras situation, eftersom han ikke har erhvervet noget eksamensbevis i Spanien i direktivets artikel 1, litra a)’s forstand.
11.
Direktivets artikel 1 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
eksamensbevis: ethvert eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis eller samtlige sådanne eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser under ét:
—
som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne stats love eller administrative bestemmelser
—
hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed eller af tilsvarende varighed på deltid, ved et universitet eller en anden højere læreanstalt eller ved en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau, og i påkommende tilfælde, at han med positivt resultat har gennemgået den erhvervsmæssige uddannelse, der kræves ud over den post-gymnasiale uddannelse, og
—
hvoraf det fremgår, at indehaveren besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv i den pågældende medlemsstat eller til at udøve det
såfremt den uddannelse, som dette eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis er udstedt for, overvejende har fundet sted i Fællesskabet, eller såfremt indehaveren har en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis udstedt i et tredjeland.
[…]
b)
værtsland: den medlemsstat, hvori en EF-statsborger ansøger om tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv, og som ikke er den stat, i hvilken den pågældende erhvervede sit eksamensbevis eller først udøvede det pågældende erhverv
[…]«
12.
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 89/48 bestemmer:
»Dette direktiv gælder for enhver EF-statsborger, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller lønmodtager i et værtsland.«
13.
Direktivets artikel 3, stk. 1, bestemmer:
»Når der i værtslandet kræves et eksamensbevis for at optage eller udøve et bestemt lovreguleret erhverv, kan den kompetente myndighed ikke under henvisning til manglende kvalifikationer nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et sådant erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere […]«
14.
Da Consiglio di Stato er i tvivl om fortolkningen af fællesskabsretten, nærmere bestemt af direktiv 89/48, har retten i overensstemmelse med artikel 234 EF besluttet at udsætte sagen og stille Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder direktiv 89/48/EØF anvendelse på en italiensk statsborger, som a) har fulgt den treårige undervisning med henblik på endelig eksamen som ingeniør i Italien, b) har opnået anerkendelse af, at det italienske kvalifikationsbevis er ligeværdigt med det tilsvarende spanske kvalifikationsbevis, c) er blevet optaget i det spanske ingeniørregister, men aldrig har udøvet erhvervet i Spanien, og d) er blevet optaget i ingeniørregisteret i Italien på grundlag af det spanske anerkendelsesbevis?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende spørges, om den italienske regel (artikel 1 i lovdekret nr. 115 af 1992[ (
7
)]) — som ikke giver mulighed for anerkendelse i Italien af et kvalifikationsbevis fra en medlemsstat, der på sin side udelukkende er frugten af anerkendelse af et forudgående italiensk kvalifikationsbevis — er forenelig med direktiv 89/48/EØF?«
II — Juridisk analyse
15.
Hovedspørgsmålet i denne sag er dermed afgørelsen af, i hvilket omfang en EF-statsborger kan påberåbe sig direktivbestemmelserne i sin oprindelsesstat med henblik på anerkendelse af et eksamensbevis, som følger af en simpel anerkendelse af et universitetskursus på tre år, som han har fulgt i oprindelsesmedlemsstaten, uden at den vandrende arbejdstager dog har gennemført en yderligere akademisk eller erhvervsmæssig uddannelse i den medlemsstat, som har udstedt eksamensbeviset.
16.
Denne sag fører mig til at overveje direktivets anvendelsesområde og muligheden for, at en borger, der befinder sig i en situation som den, der ligger bag de stillede præjudicielle spørgsmål, kan påberåbe sig det.
A — Direktivets anvendelse på tvisten
17.
Direktiv 89/48 indfører en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og nærmere bestemt for faglige kvalifikationer mellem medlemsstaterne i henhold til princippet om gensidig anerkendelse. I henhold til direktivets artikel 2 gælder det for »enhver EF-statsborger, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv […] i et værtsland«. Værtslandet er i direktivets artikel 1, litra b), defineret som »den medlemsstat, hvori en EF-statsborger ansøger om tilladelse til at udøve et lovreguleret erhverv, og som ikke er den stat, i hvilken den pågældende erhvervede sit eksamensbevis eller først udøvede det pågældende erhverv«. I denne sag skal disse betingelser anses for opfyldt, i det omfang Marco Cavallera faktisk er en EF-statsborger, som har erhvervet et eksamensbevis udstedt i Spanien, som gør det muligt for ham at udøve ingeniørfaget i denne stat, og med hensyn til hvilket eksamensbevis han ansøger om anerkendelse i Italien, som er det værtsland, han samtidig stammer fra.
18.
Det er af flere medlemsstater blevet anført, at betingelserne ikke er opfyldt efter læsning af visse af direktivets sprogversioner, som i ovennævnte bestemmelser samt i artikel 3, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, litra a), henviser til en statsborger fra en anden medlemsstat end værtslandet (
8
). En fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af disse varianter skal imidlertid forkastes, henset til direktivets formål. Domstolen har meget tidligt præciseret, at arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsretten er grundlæggende friheder, som ikke fuldt ud ville kunne gennemføres, såfremt medlemsstaterne kunne undlade at anvende fællesskabsretlige bestemmelser på de af deres statsborgere, som har udnyttet disse muligheder for bevægelighed og etablering, og som i kraft heraf har erhvervet faglige kvalifikationer i en anden medlemsstat end den, hvori de er statsborgere (
9
). Direktivet kan således påberåbes af en statsborger i vedkommendes egen medlemsstat. Forskellene i sprogversionerne skal reelt fortolkes som en erindring om kravet om en tilknytning til udlandet for, at fællesskabsretten finder anvendelse. Hvad angår Marco Cavallera, som har et spansk eksamensbevis, med hensyn til hvilket han ansøger om anerkendelse i Italien, kan man antage, at hans situation har en åbenbar tilknytning til fællesskabsretten, således at ovennævnte artikler ikke efter min opfattelse i sig selv udelukker, at direktivet finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i denne sag.
19.
Efter denne præcisering gælder det også, at det kvalifikationsbevis, som Marco Cavallera påberåber sig, svarer til definitionen af »eksamensbevis«, således som det er præciseret i direktiv 89/48 for, at det kan finde anvendelse. I medfør af direktivets artikel 1, litra a), skal tre kumulative betingelser være opfyldt, for at kvalifikationsbeviset og/eller den erhvervsmæssige erfaring, med hensyn til hvilken der er ansøgt om anerkendelse, kan anses for et eksamensbevis.
20.
Eksamensbeviset skal for det første være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat. I denne sag skal betingelsen anses for opfyldt, eftersom eksamensbeviset er blevet udstedt af den spanske undervisnings- og videnskabsminister, som i overensstemmelse med spansk lovgivning har beføjelse til at udstede eksamensbeviser for industritekniske ingeniører. Eksamensbeviset skal for det andet attestere, at dets indehaver har fulgt »en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed eller af tilsvarende varighed på deltid, ved et universitet eller en anden højere læreanstalt eller ved en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau, og i påkommende tilfælde, at han med positivt resultat har gennemgået den erhvervsmæssige uddannelse, der kræves ud over den post-gymnasiale uddannelse« (
10
). Eksamensbeviset skal for det tredje give adgang til et erhverv i oprindelseslandet. Det vil sige, at eksamensbeviset skal give mulighed for faktisk at udøve et erhverv i den stat, som har udstedt det. Med forbehold for opfyldelsen af den anden betingelse, skal denne sidstnævnte betingelse ligeledes anses for opfyldt. Det spanske eksamensbevis, som sagsøgte har påberåbt sig, giver ham nemlig mulighed for i eksamensbevisets udstedelsesstat, i denne sag Spanien, at udøve mekanikingeniørerhvervet.
21.
De væsentligste forskelle i fortolkningen af direktivets artikel 1, litra a), vedrører således i det væsentlige den anden betingelse, som indebærer, at eksamensbeviset godtgør en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed.
22.
De procesdeltagere, der har anfægtet direktivets anvendelse i denne sag, har i det væsentlige støttet sig til dette forhold for at benægte den kvalifikation, der fremgår af det kvalifikationsbevis, som sagsøgte har erhvervet i Spanien. De har til støtte for deres argumentation i det væsentlige gjort gældende, at Marco Cavalleras ansøgning om anerkendelse til de italienske myndigheder ikke bygger på et eksamensbevis, der er erhvervet i forbindelse med en spansk akademisk eller erhvervsmæssig uddannelse, men blot på en beslutning om anerkendelse fra Spanien, som attesterer, at det italienske kvalifikationsbevis er ligeværdigt med det spanske kvalifikationsbevis. Selve anerkendelsen har dermed haft den følge at give sagsøgte adgang til ingeniørerhvervet i Spanien.
23.
Det er nemlig klart fastslået, at sagsøgte hverken har studeret eller arbejdet i Spanien, således at han nærmere bestemt ikke har fulgt nogen erhvervsmæssig eller akademisk uddannelse i denne stat. Det eksamensbevis som mekanikingeniør, der er erhvervet i Spanien, følger dermed af en »simpel« anerkendelse af, at det italienske universitets/akademiske kvalifikationsbevis er ligeværdigt med kvalifikationsbeviset som ingeniero técnico industrial, especialidad en mécanica. Det spanske eksamensbevis følger med andre ord af, at sagsøgtes italienske akademiske kvalifikationsbevis gennem en administrativ anerkendelsesprocedure er blevet omdannet til et spansk kvalifikationsbevis for en erhvervsmæssig kompetence.
24.
Alt afhænger således af fortolkningen af begrebet »eksamensbevis« i direktivet. Ifølge en streng fortolkning sidestilles beslutningen om anerkendelse ikke med et eksamensbevis i direktivets forstand, således at denne beslutning ikke kan give anledning til en gensidig anerkendelse på grundlag af den med direktivet indførte generelle ordning. Ifølge en vid fortolkning kan en sådan beslutning derimod anses for et eksamensbevis i direktivets forstand. Hvis denne sidstnævnte hypotese skal fastholdes, rejser det ikke desto mindre — henset til det fællesskabsretlige princip om forbud mod misbrug — det spørgsmål, om Marco Cavallera kan påberåbe sig de rettigheder, som direktivet giver.
25.
Det skal allerede nu anerkendes, at valget af en indskrænkende eller vid fortolkning af direktivet giver Domstolen to lige muligheder, eftersom den vide fortolkning ledsages af en anvendelse af princippet om forbud mod misbrug. Disse fremgangsmåder udtrykker to anbringender, således som det er fremgået, som Fællesskabets retsinstanser frit kan vælge mellem for at nå til et identisk resultat. Jeg foretrækker ikke desto mindre en vid fortolkning af denne tekst, nærmere bestemt af begrebet »eksamensbevis«. En sådan valgmulighed giver ikke kun den fordel, at medlemsstaters beføjelse vedrørende vilkårene for adgangen til og udøvelsen af erhverv, der er dækket af direktivet, bibeholdes, men navnlig at den undgår, således som der nedenfor vil blive redegjort for, at udelukke situationer fra direktivets anvendelsesområde, der er helt i tråd med formålet om den frie bevægelighed.
26.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har til støtte for en indskrænkende fortolkning af begrebet eksamensbevis, som udelukker, at en beslutning om anerkendelse som den ovenfor beskrevne kan sidestilles med et eksamensbevis, henvist til 12. betragtning til direktiv 2005/36/EF (
11
), som fremover erstatter direktiv 89/48. Denne betragtning udelukker fra sit anvendelsesområde: »[…] medlemsstaternes anerkendelse af beslutninger om anerkendelse, der er truffet i andre medlemsstater under henvisning til dette direktiv. Som følge heraf kan en person […] ikke henvise til denne anerkendelse med henblik på at opnå andre rettigheder i hjemlandet end dem, der følger af den erhvervsmæssige kvalifikation, han har erhvervet i denne medlemsstat, medmindre den pågældende kan godtgøre at have erhvervet yderligere erhvervsmæssige kvalifikationer i værtslandet«.
27.
Dette argument er ikke overbevisende. For det første er den beslutning, som Marco Cavallera har påberåbt sig, ikke en »beslutning om anerkendelse«, der støttes på direktivet, men en beslutning om anerkendelse af ligeværdighed meddelt i medfør af national ret. Det italienske eksamensbevis er nemlig ikke et »eksamensbevis« i den i direktivets artikel 1, litra a)’s omhandlede forstand. Det er netop problemet i denne sag, eftersom det eksamensbevis, som Marco Cavallera har erhvervet i Italien, selv om det godtgør et uddannelsesforløb på tre år, ikke giver adgang til ingeniørerhvervet i Italien. Under disse omstændigheder er det tredje krav for, at kvalifikationsbeviset kan kvalificeres som et »eksamensbevis« i direktivets forstand, ikke opfyldt. Herudover sker anerkendelsen og derefter optagelsen i ingeniørernes fagorganisation i Spanien kun på grundlag af national ret og ikke på grundlag af direktiv 89/48.
28.
Dernæst er der en vis fortolkningsmæssig modsigelse i 12. betragtning til direktiv 2005/36 ved afgørelsen af, om den pågældende beslutning svarer til definitionen af »eksamensbevis« i direktiv 89/48’s forstand. Anbringendet kan nemlig kun være relevant, hvis og i det omfang det allerede forudsættes, at beslutningen om anerkendelse ikke udgør et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48, dvs. hvis man allerede har valgt at fortolke eksamensbeviset indskrænkende. Under disse omstændigheder svarer dette til at gå ud fra en fortolkning af begrebet eksamensbevis for at udlede den fortolkning, som dette begreb kan tillægges. Der forekommer mig at være visse huller i denne bevisførelse.
29.
En sådan indskrænkende fortolkning kan derimod snarere begrundes i henhold til første og femte betragtning til direktivet, hvoraf det i det væsentlige fremgår, at et kvalifikationsbevis for en erhvervsmæssig kompetence ikke kan sidestilles med et eksamensbevis, uden at der foreligger en hel eller delvis erhvervelse af kvalifikationer i den medlemsstat, som har udstedt eksamensbeviset.
30.
Dette synspunkt synes i øvrigt at være bekræftet i Domstolens praksis. I bl.a. Kraus-dommen fandt Domstolen, at en statsborger fra en medlemsstat kun i denne stat kunne påberåbe sig et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, hvis og kun hvis dette dokument »attesterer, at indehaveren besidder en ekstra erhvervsmæssig kvalifikation [i forhold til den uddannelse, han har fulgt i oprindelsesmedlemsstaten] og dermed bekræfter, at dens indehaver er kvalificeret til en bestemt stilling […]« (
12
).
31.
I denne sag kan det heraf udledes, at i det mindste en del af den akademiske uddannelse skal være gennemført i Spanien, eller en erhvervsmæssig uddannelse skal være opnået i denne stat, for at direktivet finder anvendelse. Som det imidlertid er godtgjort, og således som Kommissionen har understreget, har Marco Cavallera ikke fulgt eller opnået nogen specifik kvalifikation eller kompetence i denne stat, undtagen hvis det antages, at erhvervelsen blot gennem anerkendelsen af et kvalifikationsbevis for en erhvervsmæssig kompetence svarer til erhvervelsen af en sådan erhvervsmæssig kvalifikation.
32.
Dette fortolkningsmæssige valg har imidlertid den risiko, at der fra direktivets anvendelsesområde udelukkes situationer, som reelt helt svarer til formålene med den frie bevægelighed. Den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser skal nemlig finde anvendelse på en beslutning om anerkendelse af ligeværdighed, når den er truffet af en medlemsstat, hvori der er erhvervet en erhvervsmæssig kompetence, som navnlig skyldes udøvelsen af erhvervet på denne medlemsstats område. Under disse omstændigheder skal anerkendelsen, som attesterer statsborgerens akademiske kvalifikationer og den erhvervserfaring, der er opnået på denne stats område, gøre det muligt for denne person at udøve sit erhverv i en anden medlemsstat i medfør af en gensidig anerkendelse af hans erhvervsmæssige kvalifikationer i henhold til direktivet (
13
). En beslutning om anerkendelse af ligeværdighed skal med andre ord efter min opfattelse under visse omstændigheder svare til kvalificeringen af eksamensbeviset med forbehold for, at direktivets formål bringes i fare. Den indskrænkende fortolkning risikerer imidlertid at føre til en systematisk udelukkelse af disse situationer fra direktivets anvendelsesområde.
33.
Da den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser herudover bygger på princippet om gensidig tillid, kan en for indskrænkende fortolkning af direktivet skade disse principper. Domstolen har i denne henseende stedse bemærket, at »[d]irektiv 89/48 […] i modsætning til de sektordirektiver, der vedrører særlige erhverv, ikke [har] til formål at harmonisere betingelserne for at optage og udøve de forskellige erhverv, som det finder anvendelse på. Medlemsstaterne har bevaret kompetencen til at fastsætte de nævnte betingelser inden for de grænser, der er fastsat ved fællesskabsretten« (
14
).
34.
Ud fra dette synspunkt skal Spanien anses for frit at kunne fastlægge adgangen til ingeniørerhvervet i Spanien, såvel på grundlag af en beslutning om anerkendelse af en uddannelse, der er gennemført på en anden medlemsstats område, som på grundlag af et eksamensbevis, som godtgør landets egne uddannelser, i det omfang direktivets eneste krav er, at kvalifikationsbeviset attesterer, »at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed […] hvoraf det fremgår, at indehaveren besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv i den pågældende medlemsstat eller til at udøve det« (
15
).
35.
Det er for forståelsen af denne artikel af mindre betydning, i henhold til hvilke fremgangsmåder eller procedurer eksamensbeviset er blevet tildelt, og på hvilket område uddannelsen er blevet gennemført, eftersom den i overvejende grad har fundet sted på Fællesskabets område (
16
). Den vide fortolkning af direktivet garanterer således overholdelsen af den skønsmargin, som medlemsstaterne har for så vidt angår kvalificeringen af »eksamensbeviset«. I det omfang Spanien er af den opfattelse, at Marco Cavallera har tilstrækkelige og nødvendige erhvervsmæssige kompetencer til at udøve erhvervet på Spaniens område, forekommer det vanskeligt at nægte, at det kvalifikationsbevis, som Marco Cavallera har erhvervet i Spanien, er et »eksamensbevis« (
17
).
36.
For at blive overbevist herom er det tilstrækkeligt igen at erindre om, at artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 89/48 forbyder medlemsstaterne at nægte en statsborger adgang til et erhverv, eftersom han »er i besiddelse af det eksamensbevis, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv«.
37.
Af alle disse grunde forekommer det mig, at direktivet skal anses for at finde anvendelse i denne sag. Direktivets anvendelse skal imidlertid ikke forveksles med, at det kan påberåbes. Således som det er understreget, tilskynder de særegne faktiske omstændigheder i denne sag, som navnlig følger af en sammenblanding af oprindelsesstaten og værtslandet, til en dybere analyse af, hvorvidt direktivet kan påberåbes, nærmere bestemt en analyse af, om der foreligger misbrug af rettigheder.
B — Muligheden for påberåbelse af direktivet
38.
Retten til gensidig anerkendelse af eksamensbeviser på Fællesskabets område er en ret, der er tilknyttet personers frie bevægelighed, som er garanteret i EF-traktaten. Ansøgningen om, at værtslandet anerkender et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, for at et erhverv kan udøves, udgør ikke i sig selv misbrug af fællesskabsretten. Imidlertid kan »personer, der er omfattet af traktathjemlede rettigheder, ikke […] påberåbe sig disse med henblik på uretmæssigt at unddrage sig en anvendelse af national lovgivning, ligesom disse rettigheder ikke er til hinder for, at medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger til at forhindre misbrug af denne art« (
18
).
39.
Når den forelæggende ret stiller spørgsmålstegn ved, om den nationale regel (artikel 1 i lovdekret nr. 115 af 1992), som ikke giver mulighed for anerkendelse i Italien af et kvalifikationsbevis fra en medlemsstat, der på sin side udelukkende er frugten af anerkendelse af et forudgående italiensk kvalifikationsbevis, er forenelig med fællesskabsretten, giver den sig tilfældigvis i kast med dette problem.
40.
Hvis en medlemsstat imidlertid ønsker at gøre et sådant princip gældende til støtte for en restriktiv national lovgivning, skal den også, idet der ikke er nogen tvingende almene hensyn, der begrunder dette, sikre sig, at den i denne sag omtvistede situation faktisk opfylder betingelserne for misbrug, således som det er defineret i Domstolens praksis. Dette forudsætter en konkret undersøgelse af hver enkelt situation for at efterprøve, om betingelserne for misbrug er opfyldt.
41.
Selv om det påhviler den nationale ret at foretage prøvelsen af, hvorvidt der i tvisten i hovedsagen foreligger faktiske omstændigheder, der udgør misbrug, kan Domstolen i en præjudiciel forelæggelsessag imidlertid give nærmere oplysninger med henblik på at vejlede den nationale ret i dens fortolkning (
19
). Da Domstolen endnu ikke har behandlet dette spørgsmål i forbindelse med den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, forekommer det mig vigtigt at give anvisninger for indførelsen af generelle kriterier for misbrug på dette særlige område.
42.
På grundlag af disse præciseringer bliver det så meget lettere at give den nationale ret de oplysninger, som gør det muligt for den at afgøre, om den restriktive nationale lovgivning er forenelig med fællesskabsretten.
1. Identifikationen af misbrug i forbindelse med den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser
43.
Der findes i fællesskabsretten et principielt forbud mod misbrug, hvorefter »borgerne ikke kan påberåbe sig fællesskabsbestemmelser til opnåelse af bedrageri eller misbrug« (
20
). Domstolens praksis har imidlertid givet dette princip et forholdsvist nøjagtigt indhold (
21
).
44.
Misbrug forudsætter, at to kriterier, som er forbundet, og som begge bygger på objektive omstændigheder, er opfyldt (
22
). For at det eventuelt kan konkluderes, at der er tale om misbrug, skal der for det første foreligge et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som fællesskabsbestemmelserne forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt, og for det andet skal det af disse omstændigheder fremgå, at det væsentligste formål med den gennemførte transaktion er at erhverve en fordel efter fællesskabsbestemmelserne ved kunstigt at skabe de hertil krævede betingelser (
23
).
45.
Hvad for det første angår det første kriterium, hvorefter der skal være en modsætning mellem det opnåede resultat og det med fællesskabsbestemmelsen forfulgte formål, skal det undersøges, om anerkendelsen af det spanske eksamensbevis i Italien fører til, at der opnås en fordel, som er i strid med formålet med den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser.
46.
Denne første etape i identifikationen af misbrug indebærer, at der nøjagtigt sondres mellem direktivets formål. Den gensidige anerkendelse tilsigter frem for alt at lette personers frie bevægelighed på Fællesskabets område ved at begunstige etableringsfriheden, den frie udveksling af tjenesteydelser og arbejdskraftens frie bevægelighed.
47.
Dette formål indeholder reelt tre dimensioner. Det indebærer, at en kvalificeret statsborger kan udøve sit erhverv i en anden medlemsstat, på trods af forskelle i oprindelsesstatens og værtslandets retsforskrifter (
24
). Det forudsætter ligeledes, at en statsborger kan vælge den medlemsstat, hvori han ønsker at opnå sine erhvervsmæssige kvalifikationer (
25
). Det tilsigter endelig at give en medlemsstats uddannelsesinstitutioner mulighed for at levere deres tjenesteydelser til andre medlemsstaters borgere og endog at levere sådanne tjenesteydelser på andre medlemsstaters område (
26
). Ordningen med anerkendelse af eksamensbeviser finder med andre ord anvendelse på statsborgere, som ønsker at »udøve erhverv som selvstændig eller lønmodtager i en anden medlemsstat end den, hvori de har opnået deres erhvervsmæssige kvalifikationer« (
27
), på dem, som ønsker at »erhverve faglige kvalifikationer i et andet medlemsland end det land, [hvori de er statsborgere]« (
28
), eller på dem, som ønsker »i en anden medlemsstat [at erhverve] en akademisk kvalifikation, som udvider [deres] grunduddannelse« (
29
).
48.
Direktiv 89/48 og sektordirektiverne, som ledsager det, tilsigter således udtrykkeligt at lette den effektive udøvelse af personers frie bevægelighed. Anerkendelsen af eksamensbeviser er dermed snævert forbundet med den effektive udøvelse af de friheder, der er anerkendt i traktaten, for inden for Fællesskabet at begunstige »det økonomiske og sociale samarbejde« (
30
) på dette område. Dette er grunden til, at en statsborger fra en medlemsstat, som hverken har arbejdet, studeret eller opnået et eksamensbevis, der godtgør en uddannelse i en anden medlemsstat end oprindelsesstaten, ikke kan påberåbe sig de rettigheder, der tildeles med direktiv 89/48 (
31
).
49.
Dette økonomiske og sociale samarbejde, som søges med ordningen for anerkendelse af eksamensbeviser, forudsætter derfor i det mindste, at der helt eller delvist er fulgt en uddannelse i den medlemsstat, som har udstedt eksamensbeviset, eller i forbindelse med de uddannelser, som den udbyder, eller mere generelt at der er erhvervet en akademisk eller erhvervsmæssig erfaring, som territorielt eller materielt kan knyttes til den medlemsstat, som har udstedt det eksamensbevis, med hensyn til hvilket der er ansøgt om anerkendelse i en anden medlemsstat.
50.
Den omstændighed, at den uddannelse, som har givet mulighed for at erhverve det eksamensbevis, med hensyn til hvilket der er ansøgt om anerkendelse, er gennemført i den medlemsstat, hvor dette eksamensbevis ønskes påberåbt, kan således ikke anses for at være i strid med de formål, der forfølges med personers frie bevægelighed, eftersom denne uddannelse er knyttet til en anden medlemsstat, navnlig fordi den gives inden for rammerne af denne stats uddannelsessystem. Under disse omstændigheder skal udøvelsen af retten til fri bevægelighed anses for effektiv, i det omfang EF-statsborgeren har kunnet drage fordel af en adgang til en akademisk og/eller erhvervsmæssig uddannelse, der gives inden for rammerne af systemet i en anden medlemsstat end oprindelsesstaten (
32
). Ligeledes opfylder en sådan omstændighed helt formålet med den frie udveksling af tjenesteydelser, i det omfang den ikke er til hinder for, at en institution fra en medlemsstat udbyder en uddannelse på en anden medlemsstats område. Direktiv 89/48 tilsigter nemlig i sidste ende at indføre et europæisk arbejdsmarked, hvilket ikke kan gennemføres uden at tage udspring i et uddannelsesmarked på europæisk niveau.
51.
På samme måde svarer det forhold, at en EF-statsborger har kunnet drage fordel af en gunstigere adgang til et erhverv i en anden medlemsstat end den, hvori han har fulgt sine studier, i sig selv helt til de fællesskabsretlige formål.
52.
Når en statsborger derimod i medlemsstat A, hvor han har gennemført hele sin akademiske uddannelse, som ikke giver ham adgang til det erhverv, han eftertragter i denne stat, eller i en anden medlemsstat C, ønsker at påberåbe sig et eksamensbevis, der er erhvervet i medlemsstat B, og som giver ham en sådan adgang i denne stat, men uden at han har opnået nogen erhvervsmæssig eller akademisk erfaring, der kan knyttes til den medlemsstat, som har udstedt eksamensbeviset, altså med andre ord uden at han har studeret i forbindelse med de uddannelser, der udbydes, eller arbejdet i stat B, kan man rimeligvis tvivle på, at der foreligger en effektiv udøvelse af den frie bevægelighed, i det omfang der ikke har fundet nogen aktivitet sted i værtslandet. Sammenfattende er det økonomiske og sociale samarbejde på grundlag af arbejdskraftens frie bevægelighed ikke-eksisterende.
53.
Det resultat, som statsborgeren når til på grundlag af direktivet, når han opfylder alle formelle betingelser for ansøgningen, svarer hverken til at udøve et erhverv som selvstændig eller lønmodtager i en anden medlemsstat end den, hvori han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer, eller til at erhverve faglige kvalifikationer i et andet medlemsland end det land, hvori han er statsborger, eller til i en anden medlemsstat eller under dennes tilsyn at erhverve en akademisk kvalifikation, som udvider hans grunduddannelse Under disse omstændigheder giver den gensidige anerkendelse personen mulighed for i oprindelsesstaten at få adgang til et erhverv, som han i henhold til national ret ikke har de nødvendige erhvervsmæssige kvalifikationer til. Tiende betragtning til direktivet anfører imidlertid udtrykkeligt, at den indførte generelle ordning for anerkendelse »hverken har til formål at ændre de erhvervsmæssige, herunder etiske, bestemmelser, som gælder for enhver, der udøver et erhverv på en medlemsstats område, eller at unddrage vandrende arbejdstagere anvendelsen af disse bestemmelser«. Ud fra dette synspunkt og på trods af den formelle overholdelse af betingelserne for fællesskabsrettens anvendelse er det opnåede resultat således åbenbart i strid med direktivets formål.
54.
Det opnåede resultats åbenbare modstrid med formålene med den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser kan imidlertid ikke i sig selv kendetegne et misbrug. Det er nemlig også nødvendigt, at den fordel, der opnås på tværs af de fællesskabsretlige bestemmelser, ikke kan være objektivt begrundet i nogen anden betragtning end at omgå bestemmelserne i den nationale lovgivning med henblik på at opnå adgang til et erhverv i en medlemsstat uden at opfylde betingelserne.
55.
Ved bedømmelsen af denne betingelse kan man »tage transaktionernes rent kunstige karakter […] i betragtning« (
33
), i denne sag transaktionerne med anerkendelse af ligeværdighed og anerkendelse, med henblik på at afgøre, om de kan anses for at have en anden begrundelse — henset til forskellige opregnede formål — end blot interessen i at omgå gældende national lovgivning.
56.
I denne sag forekommer arrangementet sandsynligvis kunstigt i mangel af enhver effektiv udøvelse af den frie bevægelighed. Det opnåede resultat, der langt fra begunstiger det økonomiske og sociale samarbejde, synes at give en EF-statsborger adgang til et erhverv i oprindelsesstaten, uden at han har opnået de krævede kvalifikationer i overensstemmelse med forskrifterne i denne medlemsstats lovgivning, og uden at det har været nødvendigt at erhverve erhvervsmæssige og/eller akademiske kompetencer inden for rammerne af et system, der udbydes i en anden medlemsstat. Resultatet er, at der opnås fællesskabsretlige fordele i en faktisk situation, som reelt er helt intern, men som er blevet kunstigt placeret inden for fællesskabsrettens anvendelsesområde.
57.
Det skal således anses for en fordel, der er strid med bestemmelserne i direktivet, at give adgang til et lovreguleret erhverv i en medlemsstat, uden at vedkommende opfylder betingelserne i de gældende nationale retsforskrifter, ved at påberåbe sig et eksamensbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, hvor der ikke er erhvervet nogen erhvervsmæssig kvalifikation enten ved at have fulgt en yderligere akademisk uddannelse inden for rammerne af uddannelsessystemet i denne stat eller ved at have erhvervet en erhvervsmæssig erfaring, der kan knyttes til denne medlemsstat, når der ikke kan påberåbes nogen begrundelse forbundet med formålet med den frie bevægelighed.
58.
Hvis den nationale ret når den konklusion, at Marco Cavallera har misbrugt fællesskabsretten, skal den konkludere, at han ikke kan påberåbe sig direktivets bestemmelser, selv om hans kvalifikationsbevis opfylder de formelle betingelser for at kunne kvalificeres som et eksamensbevis i direktivets forstand. Denne konklusion er imidlertid ikke tilstrækkelig i sig selv i denne sag til at erklære, at den nationale lovgivning, som tilsigter at begrænse anerkendelsen af eksamensbeviser, er forenelig med fællesskabsretten.
2. Betingelserne for, at den restriktive italienske lovgivning er forenelig med henblik på at bekæmpe misbrug
59.
Denne anden etape i argumentationen er snævert forbundet med den første. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om begrænsningen af den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser i den italienske lovgivning kan være »begrundet i hensynet til bekæmpelsen af rent kunstige arrangementer, og om den i så fald fremtræder som forholdsmæssig i betragtning af dette formål« (
34
).
60.
Henset til de tidligere beskrevne formål er det således, at for at en begrænsning i anerkendelsen af eksamensbeviser kan være »begrundet i hensynet til bekæmpelse af misbrug, skal det specifikke formål med en sådan restriktion være at hindre adfærd, der består i at oprette rent kunstige arrangementer, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet« (
35
), dvs. at arrangementerne viser, at der ikke på noget tidspunkt er en effektiv udøvelse af bevægelsesfrihederne. Disse arrangementer viser således, at transaktionerne har som eneste formål at omgå anvendelsen af den nationale lovgivning om adgangen til erhvervet.
61.
I denne sag kan den italienske lovgivning, som nægter anerkendelse af »et kvalifikationsbevis fra en medlemsstat, der på sin side udelukkende er frugten af anerkendelse af et forudgående italiensk kvalifikationsbevis«, sandsynligvis bidrage til dette formål.
62.
Den omtvistede italienske lovgivning skal imidlertid også være forholdsmæssig i betragtning af det forfulgte formål, og den skal ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det. I denne sag afhænger alt af fortolkningen af udtrykket »udelukkende er frugten af«. Som det er blevet anført, skal statsborgeren, hvis han kan begrunde erhvervelsen af erhvervsmæssige kompetencer i den medlemsstat, som har udstedt eksamensbeviset, kunne påberåbe sig det i oprindelsesstaten gennem en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.
63.
Det tilkommer således den nationale ret at efterprøve, at den italienske lovgiver ved »udelukkende er frugten af« ikke udelukker sådanne situationer og begrænser sig til den omstændighed, at en borger fra en medlemsstat ikke i den medlemsstat, der har udstedt eksamensbeviset, kan begrunde nogen yderligere erhvervsmæssig eller akademisk erfaring i forhold til den, han allerede oprindeligt havde opnået i Italien. Anvendelsen af denne lovgivning skal derimod udelukkes, når ansøgningen om anerkendelse kan begrundes med et af formålene med den frie bevægelighed, således som det er blevet præciseret i punkt 47 i dette forslag til afgørelse.
64.
En national lovgivning kan således kun begrænse den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, når de formelle betingelser for en sådan anerkendelse er opfyldt, hvis og kun hvis den er begrundet i bekæmpelsen af misbrug, som navnlig kendetegnes ved kunstige arrangementer, og forudsat at den er forholdsmæssig i betragtning af dette specifikke formål.
III — Forslag til afgørelse
65.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de stillede præjudicielle spørgsmål således:
»1)
En beslutning om anerkendelse af ligeværdighed som den i hovedsagen omtvistede udgør et eksamensbevis i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, eftersom den opfylder de objektive betingelser i denne bestemmelse.
2)
Direktiv 89/48 skal imidlertid fortolkes således, at det ikke kan påberåbes til støtte for en ansøgning om anerkendelse af et eksamensbevis, når sidstnævnte udgør misbrug.
For det første kræver konstateringen af, at der foreligger misbrug, at ansøgningen om anerkendelse har det resultat — på trods af den formelle anvendelse af betingelserne i de relevante bestemmelser i direktiv 89/48 — at der opnås en fordel, hvis tildeling er i strid med disse bestemmelsers formål. For det andet skal det ligeledes følge af et sammenfald af objektive omstændigheder, at de pågældende transaktioners væsentligste formål er at opnå denne fordel.
Det skal anses for en fordel, der er i strid med de relevante bestemmelser i direktiv 89/48, at der gives adgang til et lovreguleret erhverv i en medlemsstat, uden at vedkommende opfylder betingelserne i de gældende nationale retsforskrifter, idet der påberåbes et eksamensbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, hvor der ikke er erhvervet nogen erhvervsmæssig kvalifikation enten ved at have fulgt en yderligere akademisk uddannelse inden for rammerne af uddannelsessystemet i denne stat eller ved at have erhvervet en erhvervsmæssig erfaring, der kan knyttes til denne medlemsstat, når der ikke kan påberåbes nogen begrundelse forbundet med formålet med den frie bevægelighed.
3)
En national lovgivning kan kun begrænse den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, når de formelle betingelser for en sådan anerkendelse er opfyldt, hvis og kun hvis den er begrundet i bekæmpelsen af misbrug, som navnlig kendetegnes ved kunstige arrangementer, og forudsat at den er forholdsmæssig i betragtning af dette specifikke formål.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EFT 1989 L 19, s. 16.
(
3
) – Kongeligt dekret af 20.2.2004, BOE af 4.3.2004.
(
4
) – Kongeligt dekret af 16.1.1987, BOE af 23.1.1987.
(
5
) – Kongeligt dekret af 23.10.1925 om godkendelse af retsforskrifterne vedrørende ingeniør- og arkitekterhvervene, GURI nr. 37 af 15.2.1926.
(
6
) – Dekret, som ændrer og supplerer retsforskrifterne vedrørende betingelserne for adgang til statseksamen og tilhørende prøver med henblik på udøvelse af visse erhverv samt retsforskrifterne vedrørende de pågældende fagorganisationer, almindeligt tillæg til GURI nr. 190 af 17.8.2001.
(
7
) – Dekret af 27.1.1992, GURI nr. 40 af 18.1.1992, s. 6.
(
8
) – Jf. den italienske og ungarske version af artikel 1, litra b), i direktiv 89/48, den tyske og ungarske version af artikel 2, stk. 1, i direktiv 98/48 samt den spanske, italienske og slovenske version af artikel 3, stk. 1, i direktiv 89/48.
(
9
) – Jf. bl.a. dom af 7.2.1979, sag 115/78, Knoors, Sml. s. 399, præmis 20, og af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, præmis 16.
(
10
) – Artikel 1, litra a), andet led, i direktiv 89/48.
(
11
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 7.9.2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).
(
12
) – Præmis 19 (min fremhævelse), og dom af 9.9.2003, sag C-285/01, Burbaud, Sml. I, s. 8219, præmis 50 og 52.
(
13
) – Jf. i denne retning Kraus-dommen, præmis 15-18.
(
14
) – Dom af 7.9.2006, sag C-149/05, Price, Sml. I, s. 7691, præmis 54.
(
15
) – Artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 89/48.
(
16
) – Jf. i denne retning, punkt 34-39 i generaladvokat Bots forslag til afgørelse fremsat den 19.4.2007 i sag C-274/05, Kommissionen mod Grækenland, som stadig verserer for Domstolen.
(
17
) – Det skal i øvrigt understreges, at anerkendelsesproceduren ikke indebærer en fuldstændig ligestilling og skal igennem en nøjagtig efterprøvelse af ansøgerens kvalifikation, jf. artikel 4 ff. i kongeligt dekret nr. 86/1987 af 16.1.1987, BOE af 23.1.1987, som fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i denne sag.
(
18
) – Jf. Knoors-dommen, præmis 25, dom af 3.10.1990, sag C-61/89, Bouchoucha, Sml. I, s. 3551, præmis 14, af 7.7.1992, sag C-370/90, Singh, Sml. I, s. 4265, præmis 24, af 9.3.1999, sag C-212/97, Centros, Sml. I, s. 1459, præmis 24, af 21.11.2002, sag C-436/00, X og Y, Sml. I, s. 10829, præmis 41 og 45, og af 30.9.2003, sag C-167/01, Inspire Art, Sml. I, s. 10155, præmis 136.
(
19
) – Jf. bl.a. dom af 21.2.2006, sag C-255/02, Halifax m.fl., Sml. I, s. 1609, præmis 76 og 77.
(
20
) – Dom af 12.5.1998, sag C-367/96, Kefalas m.fl., Sml. I, s. 2843, præmis 20, og af 23.3.2000, sag C-373/97, Diamantis, Sml. I, s. 1705, præmis 33, dommen i sagen Halifax m.fl., præmis 68, og dom af 12.9.2006, sag C-196/04, Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, Sml. I, s. 7995, præmis 35.
(
21
) – Jeg kan henvise til punkt 62 i mit forslag til afgørelse i sagen Halifax m.fl., som indeholder en redegørelse for udviklingen i retspraksis vedrørende misbrug af rettigheder.
(
22
) – Jf. vedrørende betydningen af at kræve, at det godtgøres, at misbruget bygger på objektive omstændigheder, uden at den formodede ophavsmands intentioner skal efterprøves, mit forslag til afgørelse i sagen Halifax m.fl., punkt 70 og 71.
(
23
) – Jf. dom af 14.12.2000, sag C-110/99, Emsland-Stärke, Sml. I, s. 11569, præmis 52 og 53, og i samme retning Centros-dommen, præmis 24, dommen i sagen Halifax m.fl., præmis 74 og 75, og i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 64.
(
24
) – Jf. nærmere bestemt for så vidt angår etableringsfriheden Centros-dommen, præmis 25, dommen i sagen X og Y, præmis 42, og i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 41 og 42.
(
25
) – Dette formål skal tilnærmes artikel 3, stk. 1, litra q), EF, og artikel 149, stk. 2, andet led, EF, som omhandler underviseres og studerendes bevægelighed. Jf. ligeledes dom af 11.7.2002, sag C-224/98, D’Hoop, Sml. I, s. 6191, præmis 30-32, og af 7.7.2005, sag C-147/03, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 5969, præmis 44.
(
26
) – Jf. punkt 39 i generaladvokat Bots forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Grækenland.
(
27
) – Dom af 2.7.1998, forenede sager C-225/95 — C-227/95, Kapasakalis m.fl., Sml. I, s. 4239, præmis 18.
(
28
) – Kraus-dommen, præmis 16.
(
29
) – A.st., præmis 17.
(
30
) – Dommen i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 53.
(
31
) – Jf. bl.a. dommen i sagen Kapasakalis m.fl., præmis 22.
(
32
) – Jf. punkt 39 i generaladvokat Bots forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Grækenland.
(
33
) – Dommen i sagen Halifax m.fl., præmis 81.
(
34
) – Dommen i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 57.
(
35
) – A.st., præmis 55.