61989CC0170_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I en af Kontoret for De Europaeiske Forbrugerorganisationer (Bureau européen des unions de consommateurs, herefter benaevnt "BEUC") anlagt sag, som jeg her fremsaetter forslag til afgoerelse i, er der nedlagt paastand om annullation af en skrivelse fra Kommissionen af 15. marts 1989, som jeg mener fortjener at blive gengivet in extenso:
"Som svar paa Deres telefax af 13. marts 1989 beklager jeg herved at maatte meddele Dem, at retten til at goere sig bekendt med Kommissionens dokumenter og samtlige de oplysninger, beroerte parter har givet, ifoelge artikel 7, stk. 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2423/88 er forbeholdt klagerne, de importoerer og de eksportoerer, der vides beroert, samt repraesentanter for eksportlandene. Deres anmodning kan derfor ikke imoedekommes.
Imidlertid vil det formentlig kunne vaere af interesse, at Deres organisation tilkendegiver forbrugernes synspunkter over for Kommissionens tjenestegrene under denne procedure; der vil i den forbindelse kunne tages hensyn til enhver skriftlig meddelelse fra Deres organisations side, ligesom der ogsaa vil kunne gives Dem adgang til en mundtlig hoering."
2. Den udtrykkeligt naevnte bestemmelse i Kommissionens skrivelse, dvs. artikel 7, stk. 4, litra a), i Raadets forordning nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, (herefter benaevnt "grundforordningen") (1) har foelgende ordlyd:
"Klageren og de importoerer og eksportoerer, der vides beroert, samt repraesentanterne for eksportlandet kan faa kendskab til alle de oplysninger, som de parter, der er beroert af en undersoegelse, har stillet til raadighed for Kommissionen, undtagen interne dokumenter udarbejdet af myndighederne i Faellesskabet eller dets medlemsstater, forudsat at disse oplysninger har betydning for varetagelsen af deres interesser og ikke er fortrolige i henhold til artikel 8, og forudsat at Kommissionen anvender dem i undersoegelsen. Med henblik herpaa indgiver de paagaeldende en skriftlig anmodning til Kommissionen med angivelse af de oplysninger, der oenskes. "
3. Kommissionens skrivelse er svaret paa en skriftlig anmodning, som BEUC den 13. marts 1989 havde indgivet til Kommissionen efter offentliggoerelsen af en meddelelse om indledning af en antidumpingprocedure vedroerende importen af audiokassetter med baand samt baand hertil fra Japan, Republikken Korea og Hongkong (2), hvori Kommissionen i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i grundforordningen havde opfordret de beroerte parter til skriftligt at give deres mening til kende og eventuelt senest 30 dage efter meddelelsens offentliggoerelse anmode om at blive hoert mundtligt.
4. BEUC har gjort gaeldende, at grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra a), ikke forbyder Kommissionen at imoedekomme dets anmodning om aktindsigt i de ikke-fortrolige dokumenter, og at bestemmelsen i oevrigt, hvis det var tilfaeldet, ville vaere retsstridig og derfor maatte erklaeres for uanvendelig i medfoer af Traktatens artikel 184. BEUC har til stoette for dette synspunkt principalt paaberaabt sig et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, hvorefter
"en person, foer der traeffes en individuel foranstaltning eller beslutning, som umiddelbart kan beroere hans interesser, har ret til kontradiktion over for den ansvarlige myndighed",
og anfoert, at det er en bestanddel af dette princip, at
"den paagaeldende person - for rent faktisk at kunne udoeve denne ret - har krav paa at faa underretning om de faktiske forhold og om de betragtninger, paa grundlag af hvilke myndigheden vil handle".
BEUC har subsidiaert gjort gaeldende, at Kommissionen ved at naegte det aktindsigt i de ikke-fortrolige dokumenter har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik samt princippet om en konsekvent anvendelse af faellesskabsrettens bestemmelser og sagsbehandlingsregler.
Formaliteten
5. Kommissionen har i foerste raekke gjort gaeldende, at sagen skal afvises, idet dens skrivelse af 15. marts 1989 ikke er en afgoerelse, der kan anfaegtes under et annullationssoegsmaal, men blot en meddelelse, der indeholder oplysninger om gaeldende ret. Den har herved henvist til Domstolens praksis, hvorefter en retsakt kun kan anfaegtes i medfoer af Traktatens artikel 173, saafremt den er
"en foranstaltning, som har retligt bindende virkninger, og som kan beroere sagsoegerens interesser gennem en vaesentlig aendring af hans retsstilling" (3).
6. Det maa imidlertid fastslaas, at spoergsmaalet om, hvorvidt den anfaegtede skrivelse har affoedt retsvirkninger, der beroerer BEUC' s interesser ved at aendre BEUC' s retsstilling, haenger uadskilleligt sammen med en undersoegelse af, hvilken raekkevidde den omtvistede faellesskabsretlige bestemmelse helt praecist har; er BEUC' s synspunkt korrekt, er det utvivlsomt, at Kommissionens skrivelse har haft retsvirkninger over for BEUC derved, at den indeholder et afslag paa at udoeve en ret, der bestaar i henhold til faellesskabsretten. Paa baggrund heraf mener jeg, at jeg kan gaa over til en undersoegelse af sagens realitet.
Anerkendelse af retten til forsvar
7. Det er i retsmoedet klart kommet frem, at den grundsaetning, BEUC vil stoette sit krav paa, er grundsaetningen om anerkendelse af retten til forsvar, som Domstolen har fastslaaet er et grundlaeggende princip i Faellesskabets retsorden (4).
8. Domstolen har i sine domme af 10. juli 1986, Belgien mod Kommissionen, i henholdsvis praemis 27 og praemis 28 (sag 234/84, Sml. s. 2263, og sag 40/85, Sml. s. 2321) fastslaaet, at
"retten til forsvar under en hvilken som helst procedure, der indledes over for nogen, og som kan foere frem til en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod denne, udgoer et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv i tilfaelde, hvor der ikke foreligger regler for den paagaeldende procedure".
Den fastslog videre, at
"det fremgaar af fast retspraksis, at retten til forsvar kraever, at den paagaeldende person, som Kommissionen har indledt en administrativ procedure overfor, saettes i stand til under denne procedure at tage stilling dels til, om de fremfoerte faktiske forhold og andre omstaendigheder virkelig foreligger og hvilken betydning, de da har, dels til de dokumenter, som Kommissionen paaberaaber sig til stoette for, at der foreligger en overtraedelse af faellesskabsretten".
9. I det foreliggende tilfaelde er antidumpingproceduren imidlertid ikke blevet indledt "over for" BEUC og vil ikke kunne foere frem til en retsakt, "der indeholder et klagepunkt" imod BEUC. Der findes derfor ikke dokumenter, som Kommissionen eventuelt kunne overveje at paaberaabe sig til stoette for, at der foreligger en overtraedelse af faellesskabsretten fra BEUC' s side. Resultatet bliver derfor dels, at BEUC ikke kan paaberaabe sig princippet om retten til forsvar med det indhold dette princip virkelig har, og dels, at artikel 7, stk. 4, litra a), i grundforordningen ikke udgoer en tilsidesaettelse af retten til forsvar derved, at Kommissionen ikke efter denne bestemmelse er forpligtet til at give sammenslutninger som BEUC adgang til de ikke-fortrolige dokumenter.
10. Man maa ogsaa maerke sig, at BEUC' s argumentation har sin egen saeregne logik. For i staevningens punkt 24 siges det foerst ganske utvetydigt, at den grundsaetning, BEUC paaberaaber sig, og som det finder belaeg for i generaladvokat Warners forslag til afgoerelse i sag 113/77, NTN Toyo Bearing mod Raadet (Sml. 1979, s. 1212, jf. s. 1261), er blevet ivaerksat ved grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra b), hvorefter retten til under en antidumpingprocedure at blive
"underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, paa grundlag af hvilke det paataenkes at anbefale paalaeggelse af endelig told eller endeligt at opkraeve beloeb, for hvilket der er stillet sikkerhed i form af midlertidig told",
er forbeholdt eksportoerer og importoerer, hvorefter det dernaest i punkt 28 i staevningen anfoeres, at
"en persons ret til at blive underrettet om, hvad der laegges ham til last, kan ikke blot bestaa i oplysning om de forhold, Kommissionen endeligt paaberaaber sig over for ham ved undersoegelsens afslutning",
hvorefter det til slut i punkt 31 i staevningen fastslaas, at alle beroerte parter, og ikke blot klageren, importoererne og eksportoererne, paa et hvilket som helst tidspunkt under proceduren boer tilkendes den i grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra a), omhandlede ret til at goere sig bekendt med alle ikke-fortrolige dokumenter, uanset disses art.
11. Det maa i oevrigt kunne spoerges, om det ikke er, fordi BEUC har erkendt, at det ikke er omfattet af retten til forsvar i snaever forstand, at det har forsoegt at udvide droeftelsen og har gjort gaeldende, at det for at kunne paaberaabe sig grundsaetningen maa godtgoere, at vedtagelsen af en antidumpingforanstaltning vedroerende importen af audiokassetter med baand samt baand hertil fra Japan, Republikken Korea og Hongkong er en individuel foranstaltning, der umiddelbart vil kunne beroere dets interesser. Det har herved navnlig paaberaabt sig grundforordningens artikel 11, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, hvorefter det er en forudsaetning for paalaeggelse af midlertidig eller endelig antidumpingtold, at "det af hensyn til Faellesskabets interesser [er] paakraevet, at der gribes ind", og har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke lovligt, da forbrugernes interesser jo er en del af Faellesskabets interesser, kan fastlaegge faellesskabsinteressen uden at give forbrugerne mulighed for at redegoere for og forsvare deres retmaessige interesser under proceduren.
12. Selv om der nu i naervaerende sammenhaeng, hvor der ikke er tale om formaliteten i en sag, der er anlagt af en fysisk eller juridisk person til anfaegtelse af en beslutning, som den ikke er adressat for, ses bort fra Domstolens praksis, hvorefter en organisation, der er dannet for at repraesentere en gruppe borgeres faelles interesser, ikke kan anses for individuelt beroert af en retsakt, der beroerer vedkommende gruppes generelle interesser (5), maa det fastslaas, at BEUC' s argumentation om, at dets interesser umiddelbart er beroert, er en cirkelargumentation (6). BEUC henter nemlig hjemmelen for sin ret til at deltage i proceduren og til at goere sig bekendt med dennes dokumenter i nogle afgoerelser fra Domstolen, hvorefter det, for at en person kan antages at besidde en saadan ret eller for at begrunde, at vedkommende har spillet en afgoerende rolle under proceduren, er en afgoerende forudsaetning, at vedkommendes interesser har vaeret umiddelbart beroert. Domstolen har i praemis 23 og 24 i dom af 28. januar 1986, Cofaz mod Kommissionen (sag 169/84, Sml. s. 391), henvist til disse afgoerelser med foelgende udtalelse:
"... Domstolen [har] ved flere lejligheder fastslaaet, at klagende virksomheder, der ved en forordning er tillagt processuelle garantier, hvorefter de kan fremsaette en begaering til Kommissionen om konstatering af en overtraedelse af faellesskabsretten, ogsaa maa have adgang til at anlaegge sag med henblik paa beskyttelse af deres berettigede interesser (dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875; af 5.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913, og af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045).
I den forbindelse bemaerkes, at Domstolen i dom af 20. marts 1985 (sag 264/82, Timex Corporation mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 849) udtalte, at det i den forbindelse navnlig maa undersoeges, hvilken rolle sagsoegeren har spillet i den forudgaaende administrative procedure. Den har ved bedoemmelsen af, om den omtvistede akt beroerer virksomheden i den i Traktatens artikel 173, stk. 2, forudsatte betydning, bl.a. lagt vaegt paa, at virksomheden var én af initiativtagerne til den klage, der gav anledning til ivaerksaettelsen af undersoegelsen, at virksomheden blev hoert, og at dens redegoerelse i vidt omfang var afgoerende for forloebet af undersoegelsen."
13. Efter min opfattelse kan BEUC saaledes ikke - rent bortset fra, at det ikke har stilling som klager - paaberaabe sig denne praksis til stoette for retten til aktivt at deltage i antidumpingproceduren.
14. Paa samme maade forholder det sig med Domstolens dom af 2. februar 1988 (forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219), som BEUC har paaberaabt sig til stoette for det synspunkt, at
"Domstolen under visse omstaendigheder vil naa til det resultat, at en sammenslutning, der repraesenterer kollektive interesser, kan vaere umiddelbart og individuelt beroert af en procedure, hvorunder Kommissionen er forpligtet til at afveje de forskellige parters interesser" (jf. sidste afsnit, s. 10, i den duplikerede udgave af retsmoederapporten).
Som BEUC selv har erkendt, kunne Domstolen i dommen i Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen fastslaa, at Landbouwschap var umiddelbart og individuelt beroert af en kommissionsbeslutning, der var truffet med hjemmel i Traktatens artikel 93, idet naevnte organisation havde forhandlet gastariffer i gartnernes interesse, deltaget aktivt i proceduren efter Traktatens artikel 93, stk. 2, og undertegnet aftalen om indfoerelsen af den af Kommissionen anfaegtede tarif.
15. BEUC har ikke godtgjort, at det i det foreliggende tilfaelde har vaeret i en stort set tilsvarende stilling. Organisationen har navnlig, for saa vidt angaar dens deltagelse i proceduren, blot gjort gaeldende, at den har indtaget en rolle, der kan sammenlignes med den, Landbouwschap virkelig indtog, for den har bestemt ikke virkelig spillet en saadan rolle.
16. Resultatet bliver herefter, for saa vidt angaar artikel 7, stk. 4, litra a), at Kommissionen ikke er forpligtet til at give en organisation som BEUC med de kendetegn, denne har, mulighed for "at goere sig bekendt med de ikke-fortrolige dokumenter, Kommissionen raader over, og de oplysninger, parterne har givet" under en antidumpingprocedure.
17. Jeg er imidlertid enig med BEUC i, at den omhandlede bestemmelse ikke afskaerer Kommissionen fra at tilstille organisationen ikke-fortrolige aktstykker. Der kan da heller ikke rejses kritik af Kommissionen, fordi den som anfoert af BEUC i punkt 10 i staevningen har tilstillet BEUC en ikke-fortrolig kopi af klagen.
Retten til at blive hoert og dens virkninger
18. BEUC har i replikken endvidere gjort gaeldende, at organisationen har ret til at blive hoert og dermed til at faa tilstillet sagens akter, hvorved der henvises til artikel 7, stk. 5, i grundforordningen, der har foelgende ordlyd,
"Kommissionen kan hoere de beroerte parter. Disse skal hoeres, naar de inden for den frist, der er fastsat i den i De Europaeiske Faellesskabers Tidende offentliggjorte meddelelse, skriftligt anmoder om en saadan hoering og i denne forbindelse godtgoer, at de er en impliceret part, der sandsynligvis vil blive beroert af resultatet af proceduren, samt at der er saerlige grunde til, at de boer hoeres mundtligt."
BEUC har imidlertid i retsmoedet bekraeftet, at det fortsat grunder sit soegsmaal paa det paaberaabte grundlaeggende princip, og at det faktisk kun har henvist til artikel 7, stk. 5, som svar paa en udtalelse i Kommissionens svarskrift, hvorefter sagsoegeren i det hoejeste kan vaere "en beroert part" i betydningen i foerste punktum i denne bestemmelse, dvs. en part som Kommissionen kan hoere.
19. Det maa faktisk fastslaas, at BEUC' s egentlige paastande kun gaelder meddelelsen af dokumenter som omhandlet i grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra a), men ikke en eller anden form for underretningspligt, der skulle foelge af retten til at blive hoert i medfoer at artikel 7, stk. 5.
20. Subsidiaert er jeg i al fald af den opfattelse, at BEUC ikke under denne sag har vaeret i stand til at godtgoere, at det burde have vaeret anset for "en impliceret part, der sandsynligvis vil blive beroert af resultatet af proceduren", eller at der har foreligget "saerlige grunde til, at det burde hoeres mundtligt".
21. For det foerste kan argumentet om, at BEUC tilhoerer den gruppe af parter, der er omtalt i artikel 7, stk. 5, fordi organisationen skulle vaere individuelt og umiddelbart beroert af antidumpingproceduren, ikke anerkendes af de ovenfor anfoerte grunde.
22. Endvidere kan den omstaendighed, at BEUC efter artikel 2 i organisationens vedtaegter har til opgave - en opgave som organisationen har givet sig selv - at tilkendegive sine medlemmers (dvs. nationale forbrugerorganisationers) synspunkt, og at selve organisationens eksistens beror paa dens evne til effektivt at repraesentere forbrugernes interesser over for faellesskabsinstitutionerne, ikke udgoere et bevis for, at organisationen er beroert af resultatet af en antidumpingprocedure, som Kommissionen har indledt. Den omstaendighed, at repraesentanter fra BEUC er medlemmer af Den Raadgivende Forbrugerkomité, der blev oprettet ved Kommissionens afgoerelse 73/306/EOEF af 25. september 1973 (EFT L 283, s. 18), som aendret bl.a. ved afgoerelse 80/1087/EOEF af 16. oktober 1980 (EFT L 320, s. 33), aendrer intet herved; denne komité, hvis medlemmer udnaevnes af Kommissionen, og som traeder sammen efter dennes indkaldelse
"har til opgave at repraesentere forbrugernes interesser over for Kommissionen og afgive udtalelse over for Kommissionen om samtlige problemer vedroerende udformning og gennemfoerelse af politikken og aktionerne for forbrugerbeskyttelse og -oplysning" (artikel 2 ),
som Kommissionens foranstaltninger inden for rammerne af antidumpingforordningerne, der henhoerer under handelspolitikken, ikke er en del af.
23. I oevrigt er den betragtning, at den enkelte forbruger er for svagt stillet til at kunne goere sine interesser gaeldende over for Faellesskabets institutioner, efter min mening ikke en "saerlig grund", jf. artikel 7, stk. 5, i grundforordningen, der kan foere til, at BEUC har ret til at blive hoert i det foreliggende tilfaelde; efter min opfattelse er en "saerlig grund" i betydningen i denne bestemmelse alene en grund, der er saerlig i relation til den paagaeldende antidumpingprocedure, ikke helt generelle grunde, der gaelder enhver procedure uanset formaalet.
24. Endelig er det min faste overbevisning, at retten til at blive hoert i henhold til artikel 7, stk. 5, ikke indebaerer, at der haves adgang til samtlige ikke-fortrolige dokumenter i Kommissionens besiddelse, hvilket BEUC har haevdet. For det foerste bestemmes det i selve artikel 7, stk. 4, litra a), som BEUC mener at vaere omfattet af, kun, at der kan gives adgang til saadanne ikke-fortrolige dokumenter, som har betydning for de paagaeldendes varetagelse af deres interesser, og som Kommissionen anvender i undersoegelsen, og artikel 7, stk. 5, kan ikke aabne for endnu mere omfattende rettigheder. Der kan ikke argumenteres herimod paa grundlag af Domstolens dom af 20. marts 1985, Timex Corporation mod Raadet og Kommissionen (sag 264/82, Sml. s. 849). Domstolen fortolkede ganske vist i denne dom artikel 7, stk. 4, litra a), vidt og fastslog, at
"alle de oplysninger af ikke-fortrolig karakter, som stilles til raadighed af en virksomhed inden for Faellesskabet eller i et tredjeland, ... boer ... stilles til raadighed for den klager, som anmoder herom",
men den tilfoejede dog, at der saa skulle vaere tale om oplysninger
"som er blevet anvendt af Kommissionen under undersoegelsen og har vaeret bestemmende for dennes afgoerelse med hensyn til antidumpingtolden" (praemis 25).
I Timex-sagen skulle det i oevrigt ikke afgoeres, hvilke parter der kunne faa adgang til de omhandlede dokumenter, men derimod, hvem der var "parter, der var beroert af undersoegelsen", idet oplysninger givet af de sidstnaevnte skal meddeles de foerstnaevnte, og navnlig klagerne. Det er med henblik paa at give disse mulighed for paa hensigtsmaessig maade at kunne fremfoere deres opfattelse, at Domstolen fastslog, at de ogsaa skal gives adgang til oplysninger, der stilles til raadighed af virksomheder i tredjelande, som undersoegelsen ikke er rettet imod.
25. Endelig vil det nok i denne sammenhaeng vaere paa sin plads kort at se paa konkurrencereglerne, selv om den undersoegelsesprocedure, der er indfoert ved Raadets forordning nr. 17 (7), ikke i enhver henseende kan sammenlignes med antidumpingproceduren. Domstolen har i praemis 25 i dom af 17. januar 1984, VBVB og VBBB mod Kommissionen (forenede sager 43/82 og 63/82, Sml. s. 19), udtrykkeligt fastslaaet, at
"selv om hensynet til retten til forsvar kraever, at den beroerte virksomhed (det drejede sig her om de virksomheder, som proceduren var blevet indledt overfor) har vaeret i stand til paa hensigtsmaessig maade at tilkendegive sine synspunkter vedroerende de dokumenter, som Kommissionen har anvendt til at tilvejebringe de resultater, som ligger til grund for dens beslutning, er der ingen bestemmelser, der paalaegger Kommissionen pligt til at goere de beroerte parter bekendt med sagsakterne".
Endvidere fremgaar det af Domstolens dom af 17. november 1987, BAT og Reynolds mod Kommissionen (forenede sager 142/84 og 156/84, Sml. s. 4487), at en undersoegelse, som Kommissionen har indledt i forbindelse med dens pligt til at sikre, at konkurrencereglerne overholdes, ikke er udtryk for en kontradiktorisk sagsbehandling mellem klagerne paa den ene side og de virksomheder, som proceduren er blevet indledt overfor, paa den anden side (jf. praemis 19 i denne dom). Domstolen bemaerkede dernaest (i praemis 20), at
"... de rettigheder, der tilkommer klagere under sagsbehandlingen, [er imidlertid] ikke lige saa vidtgaaende, som den retsstilling, der efter princippet om retten til forsvar tilkommer de virksomheder, der er genstand for Kommissionens undersoegelser",
og at,
"de foerstnaevnte rettigheder ... under alle omstaendigheder [maa] vige, i det omfang de kolliderer med de naevnte firmaers ret til forsvar".
Saadan maa det saa meget mere forholde sig, naar der ikke er tale om klagerne, men blot om beroerte parter (hvis dette antages at vaere tilfaeldet for BEUC' s vedkommende).
26. Efter min mening er der i oevrigt ikke nogen grund til at ikke ogsaa at anvende disse grundsaetninger under en procedure som den, der er blevet indfoert ved forordning nr. 2423/88, og som saedvanligvis saettes i gang af klagere. Men bortset fra at andre beroerte parter end klagerne lige saa lidt som dem kan faa adgang til forretningshemmeligheder, hvilket foelger af en generel retsgrundsaetning, der finder anvendelse i det hele taget under afviklingen af en administrativ procedure (8), maa man efter min mening i al fald af disse grundsaetninger kunne udlede, at over for en beroert part at afslaa adgang til alle en undersoegelses ikke-fortrolige dokumenter, herunder saadanne dokumenter, der eventuelt ikke har nogen forbindelse med vedkommende parts interesser, ikke paa nogen maade udgoer en overtraedelse af retten til forsvar eller af mulige retmaessige interesser.
27. Paa baggrund af det anfoerte finder jeg, at BEUC, heller ikke selv om denne organisation skulle anses for "en impliceret part, der sandsynligvis vil blive beroert af resultatet af proceduren", jf. artikel 7, stk. 5, i grundforordningen, paa grundlag heraf kunne have gjort krav paa - som det hedder i paastanden -
"aktindsigt i Kommissionens ikke-fortrolige dokumenter og kendskab til oplysninger, der er stillet til raadighed af parterne i antidumpingproceduren vedroerende importen af audiokassetter med baand samt baand hertil fra Japan, Republikken Korea og Hongkong".
28. Naar henses til, at denne sag er anlagt som et direkte soegsmaal, og at BEUC' s paastande er formuleret, som jeg netop har refereret dem, er det ufornoedent, at Domstolen afgoer spoergsmaalet om, hvorvidt en beroert part, der har ret til at blive hoert, dermed ogsaa har ret til at goere sig bekendt med enkelte dokumenter (i modsaetning til samtlige ikke-fortrolige dokumenter) i Kommissionens sag.
29. Paa baggrund heraf har mine bemaerkninger i det foelgende en helt subsidiaer karakter.
30. Der maa vaere en forskel mellem de i artikel 7, stk. 4, litra a), naevnte parter og de parter, der naevnes i artikel 7, stk. 5. De foerstnaevnte er klagerne og de importoerer og eksportoerer, der vides beroert. Deres ret bestaar alene i retten til at goere sig bekendt med oplysninger, der har betydning for varetagelsen af deres interesser. Heraf foelger efter min mening, at de importoerer og eksportoerer, der ikke vides beroert, ikke har denne ret, hvilket sikkert beror paa, at deres interesser ikke i samme grad er umiddelbart beroert. Men forbrugerbeskyttelsesorganisationer er endnu mindre umiddelbart beroert end de sidstnaevnte. De kan altsaa ikke have stoerre ret end disse.
31. Det er givet, at Kommissionen, med henblik paa, at en hoering af dem, der "er en impliceret part, der sandsynligvis vil blive beroert af resultatet af proceduren", i videst muligt omfang kommer til at virke efter hensigten, kan anse det for hensigtsmaessigt at forelaegge dem et dokument. Det har Kommissionen gjort i det foreliggende tilfaelde. Efter min mening har den imidlertid her handlet paa grundlag af et skoen.
32. Lad det i forbifarten vaere sagt, at klagen formentlig var det dokument, som en forbrugerbeskyttelsesorganisation kunne vaere mest kompetent til at fremsaette bemaerkninger til. Det er jo saedvanligvis klagen, der indeholder oplysninger om prisudviklingen og udviklingen i salget af produkter, der er fremstillet i Faellesskabet, samt om konkurrenceforholdene paa Faellesskabets marked, hvilket er de punkter, hvor BEUC efter udtalelserne i staevningen (punkt 11-14) mener at kunne bidrage vaesentligt til undersoegelsen. Paa forhaand er det faktisk ikke saerlig sandsynligt, at en organisation som BEUC vil kunne give oplysninger om, hvorvidt der er tale om dumping, dvs. om, hvorvidt prisen ved eksport til Faellesskabet af vedkommende vare er lavere end den normale vaerdi for samme vare (artikel 2, stk. 2, i grundforordningen). Den sammenligning, der skal gennemfoeres, vedroerer ikke, som BEUC tilsyneladende (ifoelge staevningens punkt 13) mener, "importoerens pris" paa den ene side og "faellesskabsproducentens pris" paa den anden side.
Princippet om god forvaltningsskik
33. BEUC har subsidiaert gjort gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af princippet om god forvaltningsskik samt princippet om en konsekvent anvendelse af faellesskabsrettens bestemmelser og sagsbehandlingsregler.
34. Hvad det foerste princip angaar, er det tilstraekkeligt at fastslaa, at BEUC' s argumentation stoettes paa en forudsaetning, som organisationen ikke har kunnet bevise rigtigheden af, selv under henvisning til et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, nemlig forudsaetningen om, at organisationen skulle have samme ret til at faa adgang til oplysninger som eksportoerer, importoerer og klagere, idet dens ret til at anfaegte procedurens resultat for Domstolen skulle vaere den samme.
35. BEUC' s paaberaabelse af den anden grundsaetning tager sigte paa den omstaendighed, at organisationen som intervenient i en for Domstolen verserende sag ville kunne faa adgang til de ikke-fortrolige dokumenter, der var fremlagt i sagen af de oevrige parter. Der er nu efter min mening intet fornuftsstridigt eller inkonsekvent i, at retten til aktindsigt under to vaesensforskellige procedurer, der foregaar ved to forskellige instanser, for én og samme person er forskellig, og det saa meget mere som sagsakterne ikke selv noedvendigvis er identiske. Desuden er den omstaendighed, at der blev givet BEUC adgang til at intervenere til stoette for Kommissionens paastand i de forenede sager 228/82 og 229/82 R samt i de forenede sager 228/82 og 229/82, Ford mod Kommissionen (Sml. 1982, s. 3091, jf. s. 3097, og Sml. 1984, s. 1129, jf. s. 1137) vedroerende en paastand om annullation af en procedure i henhold til Traktatens artikel 85, ikke ensbetydende med, at organisationen noedvendigvis ogsaa skal gives adgang til at intervenere i en tvist, der er foranlediget af en antidumpingprocedure. BEUC har ikke samme rolle i de to slags procedurer. Det er saaledes ikke udelukket, at organisationen kan henfoeres til gruppen af "fysiske eller juridiske personer, som kan godtgoere en berettiget interesse", der ifoelge artikel 3, stk. 2, litra b), i naevnte forordning nr. 17 udtrykkeligt har ret til at fremsaette en begaering til Kommissionen. I oevrigt begrundes i den kendelse, hvorved Domstolen tillod organisationen at intervenere i de forenede sager 228/82 og 229/82, dette navnlig med, at den havde deltaget i proceduren paa dennes tidligere trin. Den havde herved efter min mening spillet en rolle, der lignede en klagers.
36. BEUC' s subsidiaere anbringende kan derfor heller ikke anerkendes.
37. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at frifinde Kommissionen og at paalaegge sagsoegeren at betale sagens omkostninger, bortset fra Raadets; dette har interveneret til stoette for Kommissionens paastande, men har ikke i interventionsindlaegget nedlagt nogen paastand vedroerende sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - EFT L 209, s. 1.
(2) - EFT 1989 C 11, s. 9.
(3) - Jf. bl.a. dom af 24.6.1986 (sag 53/85, AKZO mod Kommissionen, Sml. s. 1965, praemis 16).
(4) - Jf. bl.a. dom af 21.9.1989 (forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, praemis 14) og af 18.10.1989 (sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283, praemis 32).
(5) - Jf. bl.a. kendelse af 5.11.1986 (sag 117/86, UFADE mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3255, punkt 12).
(6) - Dette fremgaar saerdeles klart af punkt 60 og 62 i staevningen.
(7) - Forordning af 6.2.1962 (EFT 1959-1962, s. 81).
(8) - Jf. i overensstemmelse hermed praemis 21 i dommen af 17.11.1987, hvori der henvises til dom af 24.6.1986 (sag 53/85, AKZO mod Kommissionen, Sml. s. 1965, praemis 28).