61993CC0308(01)_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Efter det att jag den 21 september 1994 hade avgivit mitt förslag till avgörande i detta mål(1), beslöt domstolen att återuppta det muntliga förfarandet. Domstolen beslöt samtidigt att målet skulle avgöras i plenum och ställde vissa frågor till parterna vid den nationella domstolen, till kommissionen och till medlemsstaterna för att få deras synpunkter på den åtskillnad mellan egna rättigheter och härledda rättigheter som gjordes i domen i målet Kermaschek(2) och som har bekräftats i senare rättspraxis(3) (nedan kallad rättspraxis Kermaschek).
Låt mig erinra om att denna åtskillnad innebär att den som är arbetstagare enligt rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad och uppdaterad genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6, nedan kallad förordningen), kan göra gällande rätten till förmåner som utgör egna rättigheter, medan familjemedlemmar och efterlevande make till en migrerande arbetstagare bara kan göra anspråk på härledda rättigheter, det vill säga rättigheter som de förvärvar i sin egenskap av familjemedlem eller efterlevande make till en migrerande arbetstagare.
2 Jag vill vidare erinra om att Fru Cabanis-Issarte, som är fransk medborgare, under nästan 18 år var bosatt i Nederländerna på grund av makens yrkesverksamhet.(4) Hon har ansökt om att få rätt till samma avgiftsnedsättning som den som beviljas nederländska medborgare - på grundval av Algemene Ouderdomswet (nederländsk lag om allmän ålderspensionsförsäkring, nedan kallad AOW) - i det fall då rätt till pension förvärvas genom frivillig försäkring, men detta med avseende på en period under vilken hon varken bodde eller arbetade i denna stat.
Centrale Raad van Beroep, som är den nationella domstol vid vilken tvisten mellan fru Cabanis-Issarte och Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (nederländsk försäkringskassa, nedan kallat SVB) är anhängig, har följaktligen begärt att domstolen skall göra en tolkning av punkt 2a, 2e och 2c under J (Nederländerna) i bilaga 6 till samma förordning, för att fastställa om det enligt dessa bestämmelser är möjligt för en person i fru Cabanis-Issartes ställning att göra anspråk på den rätt till nedsatta avgifter som tillkommer nationella medborgare.
3 Dessutom erinras om att jag i mitt förslag till avgörande av den 21 september 1994 föreslog domstolen att besvara den nationella domstolens fråga med att de ovan nämnda bestämmelserna i förordningen skulle tolkas på så sätt att de inte hindrar tillämpningen av en nationell lagstiftning, genom vilken rätten att betala nedsatta avgifter vid frivillig försäkring begränsas till att bara omfatta nationella medborgare och personer som är arbetstagare på det sätt som avses i nämnda förordning.
4 Jag är fortfarande, av de skäl som redan har redovisats i nämnda förslag till avgörande,(5) övertygad om att fru Cabanis-Issarte för att få rätt till en avgiftsnedsättning inte kan åberopa bestämmelserna i punkt 2a och 2e under J (Nederländerna) i bilaga 6, till vilka den nationella domstolen har hänvisat i punkterna a och c i sin första fråga. Jag vill bara påminna om att det förhållandet att gifta kvinnor under vissa omständigheter kan göra gällande bestämmelserna i bilaga 6 till förordningen för att få ett erkännande av försäkringsperioder enligt AOW saknar all betydelse när det gäller villkoren för anslutning till en frivillig försäkring, eftersom dessa fortfarande regleras i nationell lagstiftning och i vart fall inte berörs i bilagan i fråga.
Jag anser också fortfarande att om den åtskillnad mellan egna rättigheter och härledda rättigheter som följer av domen i målet Kermaschek tillämpas på det ifrågavarande fallet, leder detta oundvikligen till slutsatsen att fru Cabanis-Issarte inte är berättigad till avgiftsnedsättningen i fråga.(6) Eftersom alla personer som är bosatta i Nederländerna direkt och personligen omfattas av AOW från 15 till och med 65 års ålder, oberoende av kön och äktenskaplig status, är det uppenbart att rätten till pension och villkoren för denna rättighet - även vad beträffar anslutning till en frivillig försäkring - inte är en rättighet som man erhåller i egenskap av familjemedlem eller efterlevande till en migrerande arbetstagare, utan är en egen rättighet för varje individ.
5 Efter att ha påpekat detta måste jag dock tillstå att jag kände en viss olust när jag föreslog domstolen att tillämpa åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter i fru Cabanis-Issartes fall, just på grund av de följer som denna åtskillnad kan få för personers fria rörlighet, som visserligen inte hindras, men som inte heller uppmuntras. Denna olust tilltog några månader senare när jag, i mitt förslag till avgörande i målet Krid(7), konstaterade att enligt ett av domstolens tidigare avgöranden(8) skulle rättspraxis Kermaschek inte tillämpas på familjemedlemmar och efterlevande till arbetstagare från tredje länder med vilka gemenskapen har slutit samarbetsavtal.
Det rör sig kort sagt om en åtskillnad som jag tycker är förvirrande av mer än en anledning. Återupptagandet av det muntliga förfarandet, med hänsyn för övrigt tagen till de svar som SVB, medlemsstaterna och kommissionen har lämnat på domstolens frågor rörande det aktuella problemet, ger mig således tillfälle att ytterligare fördjupa mig i frågan.
6 Det förefaller lämpligt att först erinra om att det i artikel 3.1 i förordningen föreskrivs att "[o]m något annat inte följer av de särskilda bestämmelserna i denna förordning har personer, som är bosatta inom en medlemsstats territorium och för vilka denna förordning gäller, samma skyldigheter och rättigheter enligt en medlemsstats lagstiftning som denna medlemsstats egna medborgare". Den berörda bestämmelsen slår därmed fast principen att nationella medborgare och de personer som omfattas av förordningen skall behandlas lika, under förutsättning att de senare är bosatta inom en medlemsstats territorium och att det inte påverkar de särskilda bestämmelserna i själva förordningen.
Enligt artikel 2.1 skall förordningen tillämpas på "anställda och egenföretagare som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en medlemsstat ... samt deras familjemedlemmar och efterlevande". Beträffande den fråga som här behandlas, måste dessutom klargöras att med begreppet "familjemedlem" menas "den som definieras eller erkänns som familjemedlem eller som betecknas som medlem av hushållet i den lagstiftning enligt vilken förmåner utges, eller ... i lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium personen är bosatt" (artikel 1 f). Begreppet "efterlevande" definieras på ett i det stora hela motsvarande sätt (artikel 1 g). I båda fallen begränsas dock hänvisningen till nationell lagstiftning av det faktum att "personen för sin försörjning huvudsakligen [skall vara] ekonomiskt beroende" av arbetstagaren, på så sätt att villkoret att vara "familjemedlem" och/eller "efterlevande" i detta fall ändå skall anses vara uppfyllt vid förordningens tillämpning.(9)
7 Av de bestämmelser till vilka jag just har hänvisat framgår det klart dels att förordningen inte bara skall tillämpas på arbetstagare, utan även på deras familjemedlemmar och/eller efterlevande, dels att principen om likabehandling, när det saknas särskilda bestämmelser i själva förordningen, borde tillämpas på såväl arbetstagare som deras familjemedlemmar.
Mot bakgrund av dessa normer skapades rättspraxis Kermaschek som enligt min mening inte är alldeles konsekvent. I vart fall anser jag det lämpligt med en kort sammanfattning av denna rättspraxis, särskilt för att bättre förstå resonemanget bakom åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter. Utgångspunkten för denna undersökning måste bli domen i målet Kermaschek.
8 Då domstolen i detta mål anmodades att uttala sig om tillämpningen av artiklarna 67 och 70 i förordningen, angående arbetslöshetsförmåner, på makan - en medborgare i tredje land - till en tysk arbetstagare som var "bofast" och således inte hade utnyttjat bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare, fastslog domstolen att artikel 2.1 i förordningen "gäller två klart åtskilda kategorier: arbetstagare å ena sidan, och deras familjemedlemmar och efterlevande å andra sidan".(10) Med utgångspunkt i denna premiss har domstolen sedan fastställt åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter. Denna åtskillnad skulle enligt domstolen bekräftas av artikel 2.2 samt artikel 1 f och g.(11)
Artikel 2.2 - enligt vilken arbetstagare som inte är medborgare i en medlemsstat skall likställas med sådana medborgare vad avser deras efterlevandes rättigheter, förutsatt att de efterlevande är medborgare i en medlemsstat - är i praktiken begränsad till att säkerställa att de medborgare i medlemsstaterna som är familjemedlemmar till en arbetstagare som är medborgare i ett tredjeland kan göra gällande förordningen i sin egenskap av efterlevande. Den berörda bestämmelsen - som förvisso var relevant i detta fall, eftersom fru Kermaschek, innan hon blev familjemedlem till en medborgare i en medlemsstat, hade bott och arbetat i en medlemsstat - angav således obestridligen att de arbetstagare som inte är medborgare i en medlemsstat inte kan göra gällande bestämmelserna i förordningen i sin egenskap av arbetstagare, även om de är familjemedlemmar till en medborgare i en medlemsstat. Ur den synvinkeln tycks det mig inte som om artikel 2.2 i förordningen ger stöd för åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter, i varje fall inte på det vida och allmänna sätt på vilket den har bekräftats i senare rättspraxis.
Även om det faktiskt stämmer att det beträffande definitionen av "familjemedlem" och/eller "efterlevande" i artikel 1 f och g i förordningen hänvisas till den nationella lagstiftning enligt vilken förmånerna utges eller till lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium personen är bosatt, är det även riktigt att det enda syftet med denna hänvisning är att avgöra om det rör sig om en person som är medlem av arbetstagarens hushåll eller ej,(12) och den har med all säkerhet inte den av SVB och vissa medlemsstater förespråkade innebörden att det skulle ankomma på de nationella lagstiftningarna att fastställa vilka av de förmåner som omfattas av förordningens tillämpningsområde som tillkommer familjemedlemmarna till en arbetstagare.
9 Den åtskillnad mellan egna och härledda rättigheter som fastställdes i domen i målet Kermaschek kom sedan att bekräftas vid senare tillfällen.(13) Jag anser det viktigt att understryka att i de flesta av de fall som underkastats domstolens prövning har de förmåner som förvägrades enligt förordningen, eftersom de ansågs utgöra egna rättigheter, ändå beviljats på grundval av artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68(14), enligt vilken en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat skall, inom en annan medlemsstats territorium, åtnjuta "samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare".
Den vidsträckta tolkning som domstolen i en fast rättspraxis(15) har givit begreppet "sociala förmåner" gör det därför möjligt att bevilja familjemedlemmen till en arbetstagare försäkringsförmåner - i den mån de utgör en social förmån för arbetstagaren - som har förvägrats honom enligt förordningen, eftersom de inte anses vara rättigheter som härleds ur egenskapen av familjemedlem.(16) Som den franska regeringen har påpekat kan man härigenom undanröja eventuella negativa följder av tillämpningen av rättspraxis Kermaschek.
10 Enligt min uppfattning kan dock den nyss anförda omständigheten inte anses vara av sådan art att den förjagar alla tvivel i fråga om åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter. Detta utvisas till att börja med av det aktuella fallet, på så sätt att artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 inte alltid kan användas för att undgå de begränsningar som denna åtskillnad innebär. Vidare framgår av rättspraxis Kermaschek betraktad i sin helhet att denna åtskillnad, som - det bör sägas - har fastställts i ett mycket speciellt fall och motiverats med avseende på detta fall(17), sedan har fått en alltför vid och allmän räckvidd, till den grad att den riskerar att strida mot förordningens syfte, vilket först och främst måste betraktas ur aspekten fri rörlighet för arbetstagare.
I detta hänseende skadar det inte att erinra om lydelsen av femte övervägandet i förordningen, enligt vilken "[b]estämmelserna om samordning av nationella lagstiftningar om social trygghet ingår som del i den fria rörligheten för arbetare som är medborgare i någon av medlemsstaterna, och bör således bidra till en förbättring av deras levnadsstandard och anställningsvillkor genom att inom gemenskapen garantera dels att alla medlemsstaters medborgare behandlas lika enligt medlemsstaternas olika lagstiftningar, dels att arbetare och deras familjemedlemmar får del av sociala trygghetsförmåner var de än är anställda eller bosatta".
11 Jag anser det obestridligt att denna målsättning åtminstone skulle hamna i skymundan, om det överlämnades åt varje nationell lagstiftning att genom definition av egna kriterier och kännemärken bestämma vilka sociala förmåner som skall tillkomma familjemedlemmar och/eller efterlevande till arbetstagare. Till detta kommer, som kommissionen har påpekat, att dessa förmåner för tillfället allt oftare - och särskilt mot bakgrund av samhällsutvecklingen - utformas som egna rättigheter snarare än härledda rättigheter.
Från denna utgångspunkt är det bara alltför uppenbart att vidmakthållandet av åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter, enligt den formulering som härrör från domen i målet Kermaschek, slutligen leder till den ganska ynkliga slutsatsen att familjemedlemmar till en arbetstagare med säkerhet, om än inte uteslutande, har rätt till sjukförmåner, familjebidrag och efterlevandepensioner. Med hänsyn till arten av dessa förmåner tycks det mig dock befogat att fråga sig vad den likabehandlingsprincip som fastställts i artikel 3.1 i förordningen har för värde och räckvidd. Det kan erinras att om inte annat följer av särskilda bestämmelser i själva förordningen, gäller denna princip inte bara för arbetstagare utan för alla personer som omfattas av förordningen, följaktligen även familjemedlemmar och/eller efterlevande till arbetstagare.
12 Jag måste här erinra om vad jag redan tidigare har påpekat, nämligen att åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter inte är tillämplig när det rör sig om familjemedlemmar från tredje länder med vilka gemenskapen har ingått samarbetsavtal. I domen i målet Kziber(18) - vilket gällde en tvist rörande ett arbetslöshetsbidrag som dottern till en marockansk arbetstagare ansökte om - fastställde nämligen domstolen, beträffande räckvidden av de rättigheter som tillkom de familjemedlemmar som bodde med honom, att "principen om att det inte får ske någon diskriminering på grund av nationalitet inom området för social trygghet ... innebär att den person som uppfyller samtliga villkor för rätten till ungdomsarbetslöshetsunderstöd enligt nationell lagstiftning inte kan förvägras dessa förmåner på grund av sin nationalitet".(19)
I det senare målet Krid(20), i vilket domstolen uttryckligen anmodades att tillämpa rättspraxis Kermaschek även på familjemedlemmar till arbetstagare från tredjeländer med vilka gemenskapen har ingått samarbetsavtal - i detta fall gällde det ett samarbetsavtal med Algeriet - fann domstolen att denna rättspraxis inte kunde tillämpas, eftersom den personkrets som omfattas av avtalets tillämpningsområde "inte sammanfaller med den som avses i artikel 2 i förordning nr 1408/71". Jag kan bara delvis ansluta mig till detta resonemang. Det är naturligtvis riktigt att det i de ifrågavarande avtalen finns bestämmelser enligt vilka all diskriminering på grund av nationalitet är förbjuden när det gäller nationella medborgare å ena sidan och arbetstagare från tredje land och deras familjemedlemmar å andra sidan, vilket gör det möjligt - så länge samarbetsrådet inte har antagit de redan planerade tillämpningsföreskrifterna - att inte i fråga om arbetstagarnas familjemedlemmar begränsa den föreskrivna likabehandlingen till att endast gälla förmåner som kan framstå som härledda rättigheter. Det tycks mig dock lika riktigt att det inte finns någon grund för att låta bli att tillämpa likabehandlingsprincipen, såsom den framgår av artikel 3 i förordningen, närhelst det inte uttryckligen föreskrivs i själva förordningen att den berörda förmånen endast och uteslutande tillkommer arbetstagare.
13 Detta synsätt framgick för övrigt redan av domen i målet makarna F(21), i vilken domstolen fastställde just att "familjemedlemmar till en arbetstagare bör, inom ramen för förordningens materiella tillämpningsområde och i frånvaro av motsatta särskilda bestämmelser, åtnjuta rättigheter enligt bosättningsstatens lagstiftning på samma villkor som medborgarna i denna stat. I fråga om rättigheter enligt en nationell lagstiftning om handikappbidrag får således varken arbetstagaren själv eller hans familjemedlemmar behandlas mindre förmånligt än medborgarna i bosättningsstaten bara på grund av att de inte själva är nationella medborgare". Domstolen drog således den slutsatsen att förordningen, särskilt artiklarna 2.1 och 3.1 i denna, inte gjorde det möjligt att neka sonen till en migrerande arbetstagare rätten till ett bidrag för vuxna handikappade.(22)
Det bör understrykas att domstolen kom fram till samma lösning i domen av den 16 december 1976 i målet Inzirillo(23), som avkunnades - om än bara något - senare än domen i målet Kermaschek. Jag vill tillägga att denna lösning förefaller mig bättre motsvara inte bara syftet med, utan även lydelsen av, de relevanta bestämmelserna i förordningen.
14 Detta betyder naturligtvis inte att familjemedlemmarna till arbetstagare har rätt till alla de sociala förmåner som föreskrivs i förordningen, utan helt enkelt att de har rätt till dem enligt likabehandlingsprincipen, så länge inte något annat följer av förordningens ordalydelse. Jag anser med andra ord att man visst bör upprätthålla åtskillnaden mellan arbetstagare och deras familjemedlemmar, med den följden att vissa förmåner uteslutande tillkommer arbetstagaren(24), medan åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter förvisso måste avskaffas om den som i rättspraxis Kermaschek skall förstås på ett sådant sätt att arbetstagares familjemedlemmar endast får rätt till sociala förmåner som uttryckligen tillkommer dem även enligt olika nationella lagstiftningar.
Min ovan redovisade tes, som för övrigt till fullo överensstämmer med domen i målet makarna F och domen i målet Inzirillo, betyder slutligen att egenskapen av egen eller härledd rättighet skall fastställas mot bakgrund av förordningen och inte av olika nationella lagstiftningar. Klart uttryckt: med hänsyn till att förordningens huvudsakliga syfte är att säkerställa den fria rörligheten för arbetare och att det är just från denna utgångspunkt som familjemedlemmar och/eller efterlevande till arbetstagare har innefattats i den personkrets på vilken förordningen är tillämplig, kan begreppet härledd rättighet - och därmed de förmåner som familjemedlemmar till arbetstagare har rätt till i denna ställning - bara vara ett gemenskapsrättsligt begrepp. Jag drar härav slutsatsen att enligt likabehandlingsprincipen har arbetstagares familjemedlemmar rätt till varje sådan förmån för nationella medborgare som inte på något sätt är knuten till ett innehav av anställning, och som därmed inte utgör en egen rättighet som bara tillkommer arbetstagaren.
Denna tolkning förefaller mig inte stå i strid med den under förfarandet åberopade omständigheten att förordningen är avsedd att få till stånd en samordning av nationell lagstiftning på området för social trygghet, dock utan några bestämmelser om harmonisering. I detta hänseende vill jag bara anmärka att den föreslagna lösningen inte innebär någon form av harmonisering och att den förvisso inte kommer att påverka skillnaderna mellan nationella lagstiftningar på området.
15 För att återvända till det aktuella fallet, i vilket det är fråga om avgiftsnedsättningar som endast beviljas nationella medborgare i samband med frivillig pensionsförsäkring, vill jag framhäva att fru Cabanis-Issarte - som framgår av punkt b i första frågan - för vissa försäkringsperioder har förvärvat rätt till pension i sin egenskap av familjemedlem till en migrerande arbetstagare, vilket således utgör en härledd rättighet enligt rättspraxis Kermaschek, och för andra försäkringsperioder har förvärvat rätt till pension såsom en egen rättighet. Hon har närmare bestämt förvärvat en egen rättighet under de perioder då hon var bosatt i Nederländerna, eftersom AOW är tillämplig på alla som är bosatta där. Under de perioder som omfattades av övergångsbestämmelser eller då hon inte var bosatt i Nederländerna har hon däremot förvärvat rättigheter i egenskap av maka till en arbetstagare, det vill säga en härledd rättighet.
Efter att ha sagt detta vill jag precisera att det enda problemet i detta sammanhang är det avgiftsbelopp för frivillig försäkring som skall betalas för perioden från den 15 juli 1969 (den dag då fru Cabanis-Issarte upphörde att vara bosatt i Nederländerna) till den 13 maj 1974 (den dag då hon fyllde 65 år). Med hänsyn till att fru Cabanis-Issarte under denna period inte längre bodde i Nederländerna och att hennes make redan var pensionerad, skulle en tillämpning av rättspraxis Kermaschek leda till den slutsatsen att hon under nämnda period förvärvade rätt till pension som en egen rättighet, med den följden att hon inte på något sätt kan göra anspråk på de avgiftsnedsättningar som tillkommer nationella medborgare.
16 Av övervägandena ovan framgår klart att det inte längre är en sådan lösning som jag har att föreslå domstolen. Jag vill för övrigt påpeka att fru Cabanis-Issartes fall tydligt avslöjar de absurda resultat som åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter kan leda till. I detta fall är nämligen indelningen i härledda rättigheter och enskilda rättigheter beroende av särdrag i den nationella lagstiftningen i fråga, medan det inte tas någon som helst hänsyn till det faktum att för fru Cabanis-Issarte är rättigheten i fråga nära knuten till hennes egenskap av familjemedlem till en arbetstagare.
De pensionsrättigheter som fru Cabanis-Issarte har förvärvat enligt nederländsk lagstiftning beror uteslutande på den omständigheten att hon är maka till en migrerande arbetstagare som var anställd i Nederländerna. Man bör i synnerhet beakta att hon fram till sin makes död inte erhöll någon egen pension, eftersom hennes pensionsrättigheter utgjorde en del av hennes makes rättigheter, på så sätt att han erhöll en pension för äkta par. Mot denna bakgrund kan den omständigheten att hon inte var bosatt i Nederländerna under den berörda perioden och att hennes make vid det laget var pensionerad inte på något vis anses vara av sådant slag att möjligheten att förvärva rätt till pension - som SVB för övrigt själv har erbjudit henne - kan underkastas mindre förmånliga villkor än de som gäller för nationella medborgare.
Jag anser slutligen att fru Cabanis-Issarte enligt artikel 2.1 i förordningen, mot bakgrund av artikel 3.1 i denna, har rätt att i sin egenskap av familjemedlem till en migrerande arbetstagare åtnjuta samma avgiftsnedsättningar som de som beviljas nationella medborgare vid frivillig försäkring.
17 Eftersom mitt förslag är att domstolen skall - om än bara delvis - ändra den rättspraxis som härrör från målet Kermaschek, finner jag det nödvändigt att bedöma huruvida det är lämpligt att begränsa rättsverkan i tiden av ett avgörande i enlighet med den lösning som jag har föreslagit.
Jag vill tillägga att när SVB och medlemsstaterna har yttrat sig i detta hänseende - vilket för övrigt skedde för att besvara en uttrycklig fråga från domstolen vid återupptagandet av det muntliga förfarandet - har de begärt att för den händelse rättspraxis Kermaschek överges skall domstolen begränsa domens rättsverkan i tiden. Kommissionen har inte invänt mot en sådan lösning, även om den inte bedömer de praktiska och finansiella följderna för de sociala trygghetssystemen som särskilt allvarliga.
18 I detta hänseende bör först och främst erinras om det välkända faktum att den tolkning som domstolen ger en bestämmelse inom ramen för sin behörighet enligt artikel 177 i fördraget klargör och preciserar innebörden av denna bestämmelse, såsom den bör eller borde ha förståtts och tillämpats från den tidpunkt då den trädde i kraft. I princip kan och bör därför domstolarna tillämpa den tolkade bestämmelsen även på rättsförhållanden som har uppkommit och skapats före tolkningsavgörandet, förutsatt att det inte rör sig om förhållanden som redan har upphört och att villkoren för att få bestämmelsen tillämpad i en tvist vid behörig domstol är uppfyllda.(25)
Det är således bara under exceptionella omständigheter som domstolen med tillämpning av rättssäkerhetsprincipen har begränsat möjligheten för de berörda att göra gällande den tolkade bestämmelsen.(26) Vid ett sådant beslut har domstolen dels tagit hänsyn till risken för allvarliga ekonomiska återverkningar på grund av det stora antal rättsförhållanden som i god tro har upprättats på grundval av bestämmelser som betraktades som giltiga, dels bedömt huruvida det av objektiva skäl förelåg en betydande osäkerhet beträffande räckvidden av de gemenskapsbestämmelser som är föremål för tolkningsavgörandet.
19 Med hänsyn till övervägandena ovan vill jag först påpeka att om rättspraxis Kermaschek överges, lär det knappast medföra betydande finansiella följder för de sociala trygghetssystemen i medlemsstaterna. Detta bekräftas av de svar som medlemsstaterna har lämnat på domstolens uttryckliga fråga.(27) Det är emellertid så att den lösning som jag har föreslagit innebär en ändring av en rättspraxis som gäller sedan 20 år tillbaka, varför det inte går att förneka att det föreligger en objektiv och betydande osäkerhet i fråga om räckvidden av de bestämmelser som här har tolkats.
Jag anser därför att det i detta fall är nödvändigt att begränsa domens rättsverkan i tiden. Enligt principen om fullt domstolsskydd, vilken är en av de grundläggande principer som domstolen skall säkerställa, måste hänsyn naturligtvis tas till rättigheterna för de personer som före den dag då domen avkunnas har väckt talan vid domstol eller anfört ett motsvarande klagomål.
20 Mot bakgrund av ovanstående överväganden måste jag föreslå domstolen en annan lösning än den som jag kom fram till i mitt förslag av den 21 september 1994. Jag föreslår således att domstolen lämnar följande svar på den nationella domstolens frågor:
"1) Artiklarna 2.1 och 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad och uppdaterad genom rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983, skall tolkas på så sätt att de utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka familjemedlemmar och/eller efterlevande till en arbetstagare, i den mening som avses i denna förordning, på grund av sin bosättning förvägras en sådan rätt till avgiftsnedsättning som beviljas nationella medborgare vid frivillig försäkring.
2) Artiklarna 2.1 och 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 kan inte åberopas av familjemedlemmar och/eller efterlevande till en arbetstagare till stöd för anspråk på förmåner som avser perioder före den dag då domen avkunnades, om det inte rör sig om personer som redan har väckt talan vid domstol eller anfört ett motsvarande klagomål."
(1) - Till detta förslag hänvisas inte bara vad avser en beskrivning av bakgrund och tillämpliga gemenskapsrättsliga och nationella bestämmelser utan även i fråga om alla aspekter som inte är förknippade med skillnaden mellan egna och härledda rättigheter. De synpunkter som här följer rör nämligen uteslutande denna skillnad och dess inverkan på det aktuella målet.
(2) - Dom av den 23 november 1976 (40/76, Rec. s. 1669, punkt 8).
(3) - Dom av den 6 juni 1985, Frascogna (157/84, Rec. s. 1739, punkterna 16 och 17), dom av den 20 juni 1985, Deak (94/84, Rec. s. 1873, punkt 14-16), dom av den 17 december 1987, Zaoui (147/87, Rec. s. 5511, punkterna 12 och 13), dom av den 8 juli 1992, Rec. s. I-4401, punkterna 8 och 9), dom av den 16 juli 1992, Hughes (C-78/91, Rec. s. I-4839, punkterna 25 och 26), och dom av den 27 maj 1993, Schmid (C-310/91, Rec. s. I-3011, punkterna 12 och 13).
(4) - Fru Cabanis-Issarte har närmare bestämt varit bosatt i Nederländerna från den 23 november 1948 till den 15 juli 1969, bortsett från ett avbrott som varade från den 20 oktober 1960 till den 12 november 1963.
(5) - Se särskilt punkt 12-14.
(6) - Se i detta hänseende punkt 9-11 i förslaget till avgörande av den 21 september 1994.
(7) - Förslag till avgörande av den 23 februari 1995, mål C-103/94, som föregick domen av den 5 april 1995 (REG s. I-719).
(8) - Dom av den 31 januari 1991, Kziber (C-18/90, Rec. s. I-199, punkt 28).
(9) - Se artikel 1 f, i, andra meningen, och artikel 1 g, andra meningen.
(10) - Dom i målet Kermaschek, citerad i fotnot 2, punkterna 6 och 7.
(11) - Idem, punkt 8.
(12) - Denna tolkning bekräftas av det redan understrukna faktum att hänvisningen till nationell lagstiftning begränsas av villkoret att personen för sin försörjning huvudsakligen skall vara ekonomiskt beroende av arbetstagaren.
(13) - Se de domar som anges i fotnot 3.
(14) - Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT nr L 257, s. 2).
(15) - Se bland annat dom av den 27 mars 1985, Hoeckx (249/83, Rec. s. 973).
(16) - Domstolen har således tolkat artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 på så sätt att begreppet social förmån särskilt kan anses omfatta ålderdomsbidrag (domen i målet Frascogna, nämnd i fotnot 3, punkt 20-24), ungdomsarbetslöshetsunderstöd (domen i målet Deak, nämnd i fotnot 3, punkt 21-24) och handikappbidrag (domen i målet Schmid, nämnd i fotnot 3, punkt 18-22). Det enda undantaget utgörs av målet
i vilket det dock var fråga om samma handikappbidrag som det som gav upphov till målet Schmid. Att domstolen här kom fram till en annan lösning berodde på att den nationella lagstiftning som var i fråga i de båda målen inte gjorde det möjligt för medborgare i tredje land att, ens om de var familjemedlemmar till en arbetstagare, göra anspråk på förmånerna i fråga. Till skillnad från herr Schmid var fru trots att hon var maka till en migrerande arbetstagare (medborgare i en medlemsstat), inte själv medborgare i en medlemsstat. I detta hänseende måste jag dock påpeka att domstolen erkände, fortfarande på grundval av artikel 7.2, en rätt till bidrag för herr Deak som, även om han var familjemedlem till en migrerande arbetstagare, var medborgare i ett tredje land. Detta skedde trots att inte ens familjemedlemmar till inhemska arbetstagare i den berörda medlemsstaten hade rätt till sådana bidrag enligt denna stats lagstiftning, om de var medborgare i tredje land.
(17) - Man bör nämligen inte glömma att det fall som ledde till åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter var av särskild karaktär. Jag åsyftar då särskilt den omständigheten att fru Kermaschek ansökte om arbetslöshetsförmåner därför att hon hade arbetat i en medlemsstat och därefter flyttat till en annan medlemsstat där hon, efter att ha övergivit sin yrkesverksamhet, erhöll egenskapen av familjemedlem till en arbetstagare som var (bofast) medborgare i en medlemsstat. Ansökan om att få rätt till dessa förmåner i egenskap av familjemedlem till en arbetstagare förklaras av just det faktum att det rörde sig om en medborgare i ett tredje land. Annars kunde ansökan om dessa förmåner ha gjorts i egenskap av arbetstagare. Efter detta påpekande måste jag dock medge att jag i viss mån tvivlar på att förordningen är tillämplig på en person i fru Kermascheks situation, och det naturligtvis även om rätten till arbetslöshetsförmåner hade ansetts vara en härledd rättighet. Även om det stämmer att förordningen inte bara är tillämplig på migrerande arbetstagare utan på alla arbetstagare, även de (bofasta) som flyttar inom gemenskapen av andra skäl än utövande av yrkesverksamhet, och därmed även på medföljande familjemedlemmar, kan jag inte förstå på vilket sätt en bofast arbetstagares familjemedlem, som aldrig har flyttat i egenskap av familjemedlem till en arbetstagare, kan göra anspråk på "härledda rättigheter". Domstolen har dock närmat sig en sådan slutsats i domen i målet Zaoui (nämnd i fotnot 3). Domstolen nekade nämligen herr Zaoui, en algerisk medborgare som aldrig hade flyttat inom gemenskapen, rätten till ett bidragstillägg som betalades till pensionärer genom en nationell solidaritetsfond och som herr Zaoui ansökte om i egenskap av make till en fransk medborgare som aldrig hade utnyttjat rätten till fri rörlighet inom gemenskapen, av det enda skälet att domstolen ansåg att det rörde sig om en egen och inte en härledd rättighet. Detta betyder, liksom i målet Kermaschek, att han skulle ha haft rätt till det ansökta bidraget, om detta i den nationella lagstiftningen hade varit utformat som en rättighet härledd ur egenskapen av familjemedlem.
(18) - Dom nämnd i fotnot 8, punkt 28.
(19) - I detta hänseende det kan finnas skäl att erinra om att generaladvokaten Van Gerven företrädde en annan uppfattning i sitt förslag till avgörande i detta mål, då han hävdade att "den tolkning av artiklarna 2 och 3 i förordning nr 1408/71 i målet Kermaschek som har bekräftats och tillämpats på det ungdomsarbetslöshetsunderstöd som behandlas i domen i målet Deak bör även gälla artikel 41 i avtalet. Med beaktande av avtalets målsättning och räckvidd samt lydelsen av artikel 41, som är avsedd att säkerställa en likabehandling, kan det inte accepteras att denna bestämmelse ger familjemedlemmarna till en marockansk arbetstagare mer vidsträckta rättigheter (nämligen inte bara härledda utan även egna rättigheter) än de som enligt förordning nr 1408/71, vars syfte är att säkerställa den fria rörligheten för arbetstagare inom gemenskapen, beviljas familjemedlemmar till arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat" (Rec. 1991, s. I-219).
(20) - Dom nämnd i fotnot 7, punkterna 38 och 39.
(21) - Dom av den 17 juni 1975 (7/75, Rec. s. 675, punkterna 16 och 17).
(22) - Domstolen fastslog dessutom i samma dom att "om det inte förhöll sig på det viset, skulle den arbetstagare som önskar tillförsäkra sitt barn en varaktig rätt till bidrag, som är nödvändig med hänsyn till den handikappades tillstånd, inte förmå stanna kvar i den medlemsstat i vilken han bosatt sig och hittat en anställning. Detta skulle strida mot det mål som eftersträvas genom principen om fri rörlighet för arbetstagare inom gemenskapen, bland annat med tanke på den i enlighet med denna princip erkända rätten för en arbetstagare och hans familjemedlemmar att på de villkor som fastställts i förordning nr 1521/70 bosätta sig i den medlemsstat där arbetstagaren har varit anställd" (punkt 20). Slutligen anser jag att det finns skäl att erinra om att den nationella lagstiftning som var i fråga i detta fall är precis densamma som gav upphov till målen i vilka domstolen emellertid genom att tillämpa åtskillnaden mellan egna och härledda rättigheter kom fram till den annorlunda slutsatsen att förordningen inte var tillämplig, och det just därför att rätten till bidrag för vuxna handikappade betecknades som en egen rättighet.
(23) - Mål 63/76 (Rec. s. 2057, punkt 15-17). Även i detta fall gällde frågan rätten till ett bidrag för vuxna handikappade, vilket var utformat som en egen rättighet i den nationella lagstiftningen i fråga.
(24) - Detta gäller inte bara arbetssjukdomar och olycksfall i arbetet, utan även arbetslöshetsförmåner som enligt artikel 67-70 i förordningen endast är avsedda för dem som är arbetstagare i den mening som avses i nämnda förordning.
(25) - Se domarna av den 27 mars 1980, Denkavit (61/79, Rec. s. 1205, punkt 16), och Salumi (66/79, 127/79 och 128/79, Rec. s. 1237, punkt 9).
(26) - Se dom av den 8 april 1976, Defrenne (43/75, Rec. s. 455, punkt 69-75), och senast dom av den 15 december 1995, Bosman (C-415/93, REG s. I-4921, punkt 136-146).
(27) - När de anmodades att ange vilka praktiska och finansiella följder som ett övergivande av rättspraxis Kermaschek möjligen kunde få för de sociala trygghetsorganen, kunde varken medlemsstaterna eller SVB själv lämna några upplysningar i detta hänseende.