FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
CRUZ VILLALÓN
föredraget den 3 september 2015(1)
Mål C‑440/14 P
National Iranian Oil Company
mot
rådet
”Överklagande – Restriktiva åtgärder mot Iran – Förteckning över personer och enheter vars penningmedel och ekonomiska tillgångar ska frysas – Upptagande av klagandens namn i förteckningen – Rättslig grund – Artikel 215 FEUF – Artikel 291.2 FEUF – Invändning om rättsstridighet – Berättigat intresse av att föra talan”
1.        Överklagandet riktar sig mot en dom av tribunalen genom vilken denna ogillade yrkandet om att upptagandet av National Iranian Oil Company (nedan kallat NIOC) i förteckningen över personer och enheter vars tillgångar har frysts på grund av att de ger stöd till en regering mot vilken det har vidtagits restriktiva åtgärder inom ramen för resolutioner som har antagits av FN:s säkerhetsråd, skulle förklaras vara rättsstridigt. Klaganden, som är ett iranskt statligt företag verksamt inom olje- och naturgassektorn, har motsatt sig den restriktiva åtgärd som företaget har blivit föremål för. Klaganden har åberopat sex grunder för talan, i vilka den i huvudsak har gjort gällande, dels att den rättsliga grunden för att ge rådet befogenhet att anta den rättsakt med stöd av vilken åtgärden vidtogs var felaktig, dels att det kriterium som låg till grund för vidtagandet av åtgärden inte var tillräckligt precist och konkret.
2.        Domstolen får här möjlighet att klargöra på vilka villkor det i anslutning till ett överklagande av en restriktiv åtgärd är möjligt att åberopa förfarandefel eller påverkan på tredje mans rättigheter som grund för ett påstående om att den allmänna bestämmelse som ligger till grund för åtgärden är rättsstridig.
3.        Domstolen ges vidare möjlighet att utveckla sin begynnande praxis rörande den genomförandebefogenhet som regleras i artikel 291 FEUF, i det här fallet i motsats till den befogenhet som tilldelats rådet enligt artikel 215 FEUF.
I.      Bakgrund och tillämpliga bestämmelser
4.        FN:s säkerhetsråd utvidgade genom resolution 1929 (2010) av den 9 juni 2010 omfattningen av de restriktiva åtgärder som införts genom säkerhetsrådets resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007) och 1803 (2008) och införde kompletterande restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran.
5.        Europarådet uppmanade den 17 juni 2010 Europeiska unionens råd att anta åtgärder för att genomföra de åtgärder som beslutats i resolution 1929 (2010) samt åtföljande åtgärder i syfte att genom förhandlingar bidra till en lösning av de frågor som uppkommit rörande Irans utveckling av teknik i anslutning till dess kärntekniska program och dess missilprogram.
6.        Den 26 juli 2010 antog rådet beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp.(2) Bilaga II till detta beslut innehåller en förteckning över personer och enheter, utöver dem som angetts på FN-nivå, vars penningmedel och ekonomiska resurser skulle frysas.
7.        Ovanstående beslut ändrades den 23 januari 2012 genom beslut 2012/35/Gusp,(3) i vilket det i skäl 13 angavs att ”[r]estriktionerna för inresa samt frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser bör tillämpas på flera personer och enheter som tillhandahåller sådant stöd till Irans regering som möjliggör för den att bedriva spridningskänslig kärnteknisk verksamhet eller utveckla system för kärnvapenbärare, särskilt personer och enheter som tillhandahåller ekonomiskt, logistiskt eller materiellt stöd till Irans regering”.
8.        Enligt artikel 1.7 a ii i beslut 2012/35 tillades i artikel 20.1 i beslut 2010/413 ett led c, där det föreskrevs att tillgångar tillhörande ”andra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I men som ger stöd till Irans regering samt personer och enheter som är förbundna med dessa, enligt förteckningen i bilaga II” skulle frysas.
9.        Rådet antog den 23 mars 2012 förordning (EU) nr 267/2012,(4) i vilken det i artikel 23.2 föreskrivs att alla tillgångar ska frysas som tillhör de personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX och om vilka det har fastställts att de ”d) är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem”.
10.      I artikel 46.2 i förordningen föreskrivs att ”[o]m rådet beslutar att i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ genomföra sådana åtgärder som avses i artikel 23.2 och 23.3, ska rådet ändra bilaga IX i enlighet med detta”.
11.      Den 15 oktober 2012 antog rådet beslut 2012/635/Gusp(5) (nedan kallat det angripna beslutet), i vilket det i skäl 16 anges att ”ytterligare personer och enheter [bör] föras in på förteckningen över de personer och enheter som omfattas av de restriktiva åtgärderna i bilaga II till beslut 2010/413/Gusp, i synnerhet enheter som ägs av iranska staten och som bedriver verksamhet inom olje- och gassektorn, eftersom dessa utgör en ansenlig inkomstkälla för den iranska regeringen”.
12.      Genom artikel 1.8 a i det angripna beslutet ändrades artikel 20.1 c i beslut 2010/413, varvid den krets på vilka de restriktiva åtgärderna ska tillämpas utvidgades till att omfatta ”andra personer och enheter som inte omfattas av bilaga I som tillhandahåller stöd till Irans regering och enheter som ägs eller kontrolleras av dem eller personer och enheter som är associerade med dem, enligt förteckningen i bilaga II”.
13.      I artikel 2 i det angripna beslutet fördes klagandens namn in tabell I i bilaga II till beslut 2010/413. Tabellen har rubriken ”Personer och enheter som deltar i kärnteknisk verksamhet eller i verksamhet med ballistiska robotar samt personer och enheter som ger stöd till Irans regering”. Till införandet fogades följande anmärkning: ”Företag som ägs och drivs av den iranska staten och som tillhandahåller den iranska regeringen finansiella resurser. Oljeministern är direktör i NIOC:s styrelse och biträdande oljeministern är verkställande direktör för NIOC.”
14.      Samma dag, den 15 oktober 2012, antog rådet genomförandeförordning (EU) nr 945/2012 (nedan kallad den angripna genomförandeförordningen)(6) om genomförande av förordning nr 267/2012.
15.      I artikel 1 i den angripna genomförandeförordningen fördes klagandens namn in under tabellen i bilaga IX till förordning nr 267/2012 som innehåller ”[p]ersoner och enheter som deltar i kärnteknisk verksamhet eller i verksamhet med ballistiska robotar samt personer och enheter som ger stöd till Irans regering”. Till införandet fogades följande anmärkning: ”Företag som ägs och drivs av den iranska staten och som tillhandahåller den iranska regeringen finansiella resurser. Oljeministern är direktör i NIOC:s styrelse och biträdande oljeministern är verkställande direktör för NIOC.”
16.      Det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen delgavs klaganden den 16 oktober 2012, och den 26 december 2012 invände klaganden mot upptagandet av dess firma i förteckningen och begärde att rådet skulle ompröva sitt beslut. Klaganden begärde även tillgång till samtliga handlingar i det ärende som låg till grund för antagandet av det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen, däribland de bevis som låg till grund för upptagandet i förteckningen och namnen på de medlemsstater som hade föreslagit det.
17.      I skrivelse av den 12 mars 2013 delgav rådet klaganden a) förslag till upptagande som hade getts in av fyra medlemsstater, b) protokoll från det möte som arbetsgruppen ”CONEM” (Mellanöstern och Gulfstaterna) höll den 9 oktober 2012 och c) anteckningar av den 11 och 12 oktober 2012 från rådets generalsekretariat till Ständiga representanternas kommitté (Coreper)/rådet och av den 12 oktober 2012 från Coreper till rådet.
18.      Rådet avslöjade inte vilka medlemsstater som stod bakom förslaget, men angav att det hade antagits enhälligt.
19.      Klaganden väckte talan vid tribunalen mot det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen och åberopade åsidosättande av motiveringsskyldigheten, avsaknad av rättslig grund, rättsstridighet, felaktig rättstillämpning, oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna, oriktig bedömning, åsidosättande av rätten till försvar, av principen om god förvaltningssed och av rätten till ett effektivt domstolsskydd, samt åsidosättande av proportionalitetsprincipen och av äganderätten.
20.      Tribunalen ogillade talan genom dom av den 16 juli 2014, National Iranian Oil Company/rådet(7).
II.    Tribunalens dom
21.      Tribunalen delade in de grunder för talan som klaganden hade åberopat i sammanlagt sex grupper. Vad beträffar den första gruppen (åsidosättande av motiveringsskyldigheten på grund av att den rättsliga grunden inte har angetts), vilken behandlades i punkterna 39–44 i den överklagade domen, fann tribunalen att genom att artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 nämns i den angripna genomförandeförordningen, har skyldigheten att ange den rättsliga grunden för rådets antagande av genomförandeförordningen uppfyllts.
22.      Den påstådda avsaknaden av rättslig grund, vilken hade gjorts gällande i den andra grunden för talan, behandlades av tribunalen i punkterna 46–86 i den överklagade domen. Tribunalen prövade där huruvida artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 är rättsenlig i förhållande till artikel 215 FEUF och artikel 291.2 FEUF, varvid den drog slutsatsen att åtgärderna att frysa tillgångar fick beslutas på grundval av den sistnämnda bestämmelsen samt att de relevanta villkoren för att tilldela rådet genomförandebefogenheter var uppfyllda i detta fall.
23.      Den tredje grunden för talan, där klaganden hade gjort gällande att artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 är rättsstridiga, behandlades i punkterna 90–132 i den överklagade domen. Tribunalen fann där att det inte hade skett något åsidosättande av rättsstatens värderingar, äganderätten eller proportionalitetsprincipen, samt att det inte stämde att formuleringen av det omtvistade kriteriet i den tillämpliga bestämmelsen var inkonsekvent.
24.      Den fjärde grunden, i vilken tribunalen sammanförde klagandens åberopanden av två fall av felaktig rättstillämpning, en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna och en oriktig bedömning, ogillades av de skäl som anges i punkterna 134–148 i den överklagade domen. Enligt tribunalen saknades det skäl att godta klagandens påstående att det gjorts en felaktig tolkning av artikel 20.1 c i beslut 2010/413, eller att det gjorts en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna då det angavs att klaganden var en enhet som drevs av den iranska staten. Inte heller förelåg det enligt tribunalen någon oriktig bedömning i slutsatsen att klaganden just på grund av att företaget drevs av de iranska myndigheterna försåg den iranska regeringen med penningmedel.
25.      I den femte grunden för talan sammanförde tribunalen påståendena om åsidosättande av motiveringsskyldigheten och av rätten till försvar, principen om god förvaltningssed och rätten till ett effektivt domstolsskydd. Tribunalen förkastade alla dessa påståenden i punkterna 151–166 i den överklagade domen. I några fall berodde det på att det rörde sig om en upprepning av grunder som redan hade underkänts och i andra fall på att omständigheterna som låg till grund för upptagandet av klaganden i de omtvistade förteckningarna tydligt angavs i de angripna rättsakterna och att de hade motiverats i tillräcklig mån.
26.      Den sjätte och sista grunden för talan rörde åsidosättande av proportionalitetsprincipen och av äganderätten. I punkterna 173–177 i den överklagade domen slog tribunalen fast att denna grund är en upprepning av andra som tidigare förkastats och att det inte kunde styrkas att de omtvistade åtgärderna var oproportionerliga genom att åberopa händelser som inträffat efter det att de antagits.
III. Överklagandet och förfarandet vid EU-domstolen
27.      Sex grunder har åberopats till stöd för överklagandet. Rådet och kommissionen anser att de inte ska upptas till prövning, av de skäl som de har redovisat i sina skriftliga yttranden.
28.      NIOC, rådet och kommissionen närvarade vid förhandlingen den 28 april 2015, vid vilken domstolen uppmanade dem att yttra sig över följande frågor avseende: a) huruvida artiklarna 24 och 26 FEU, vilka nämns i artikel 291.2 FEUF, har betydelse med avseende på rådets genomförandebefogenhet, b) huruvida skäl 15 i förordning (EU) nr 961/2010(8), vilket handlar om rådets befogenhet att ändra förteckningarna, har betydelse för den aktuella tvisten, c) huruvida det har betydelse att den befogenhet för rådet som föreskrivs i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 har föreslagits av kommissionen och den höga representanten, med beaktande av att tribunalen i sin dom av den 4 februari 2014 i målet Syrian Lebanese Commercial Bank/rådet(9), förbehöll sökanden rätten att åberopa en grund som i huvudsak avser åsidosättande av Europaparlamentets befogenheter, och d) huruvida det är nödvändigt att åberopa tredje mans grundläggande rättigheter för att försvara klagandens intressen inom ramen för artikel 277 FEUF, med beaktande av domen i målet Wöhrmann och Lütticke/kommissionen(10).
A.      Grunderna för överklagandet och rådets svaromål
1.      Den första grunden för överklagandet
29.      NIOC har till att börja med gjort gällande att förordning nr 267/2012 inte i tillräcklig mån anger den rättsliga grunden för rådets befogenhet att anta den angripna genomförandeförordningen, eftersom det i artikel 46.2 i förordningen inte föreskrivs vilken rättslig form ändringen av bilaga IX ska ha. Tribunalen har därför enligt NIOC gjort en felaktig rättstillämpning då den fann att den angripna genomförandeförordningen genom hänvisningen till den bestämmelsen tydligt angav den rättsliga grunden.
30.      Rådet anser å sin sida i likhet med tribunalen att den befogenhet som föreskrivs i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 utgör den relevanta rättsliga grunden för den angripna genomförandeförordningen. Det innebär enligt rådet att motiveringskravet i artikel 296 FEUF är uppfyllt. Hänvisningen i det första stycket i denna artikel till ”vilken typ av akt som ska antas” ska tolkas så, att endast bestämmelser som ger en eller flera institutioner befogenhet att handla inom ett visst område och där det preciseras vilket förfarande som ska tillämpas för att anta rättsakterna i fråga får användas som rättslig grund, men att det inte är nödvändigt att konkret ange vilken rättslig form de ska ha.
2.      Den andra grunden för överklagandet
31.      Klaganden har i en första delgrund gjort gällande att artikel 215.2 FEUF, enligt domstolens dom av den 19 juli 2012(11) är den enda möjliga rättsliga grunden för att vidta individuella restriktiva åtgärder.
32.      Rådet har i sitt svar gjort gällande att hänvisningen till den domen inte är relevant för avgörandet i förevarande mål, eftersom den fråga som hade hänskjutits i det fallet var om de restriktiva åtgärderna för att bekämpa terrorism skulle antas på grundval av artikel 75 FEUF eller om de även kunde antas på grundval av artikel 215.2 FEUF. Domstolen slog fast att det sistnämnda alternativet var möjligt. Rådet har i övrigt anslutit sig till det svar på detta som återfinns i punkt 54 i den överklagade domen.
33.      I den andra delgrunden har klaganden, åter med hänvisning till den domen i målet parlamentet/kommissionen (EU:C:2012:472), gjort gällande att förfarandena i artikel 215 FEUF och artikel 291 FEUF (genomförandeakter) inte är förenliga med varandra.
34.      Rådet har vidhållit att denna dom inte är relevant och att det inte kan godtas att en användning utan åtskillnad av dessa båda förfaranden medför att personer och enheter som omfattas av restriktiva åtgärder som antagits med stöd av artikel 215 FEUF kan dra fördel av en garanti (nämligen kravet att den rättsakt genom vilken de underkastas dessa åtgärder ska vara ett resultat av ett gemensamt förslag från kommissionen och den höga representanten) som inte omfattar dem som blivit föremål för restriktiva åtgärder på grund av en rättsakt som antagits med stöd av artikel 291.2 FEUF. Det beror på att syftet med att ha olika förfaranden inte i första hand är att ge garantier åt dem som rättsakterna riktar sig till, utan att säkerställa den initiativrätt som fördragen har tilldelat kommissionen och den höga representanten.
35.      Den tredje delgrunden, som åberopas i andra hand, handlar om skälen till att artikel 291 FEUF enligt klaganden inte kan användas. Klaganden har gjort gällande att artikel 291.2 FEUF inte kan tolkas så, att den utgör en rättslig grund som kompletterar den som utgörs av artikel 215 FEUF för att rådet ska få vidta restriktiva åtgärder. Klaganden har anfört två skäl för att artikel 291.2 FEUF inte kan användas. För det första innehåller denna bestämmelse ett undantag från den principiella behörighet för medlemsstaterna som föreskrivs i punkt 1 och bör därför tolkas restriktivt. För det andra har klaganden ifrågasatt resonemanget i punkt 55 i den överklagade domen, att det förfarande som föreskrivs i artikel 215 FEUF kan visa sig olämpligt för att vidta rena genomförandeåtgärder och att artikel 291.2 FEUF skulle avspegla en vilja hos fördragets upphovsmän att införa ett effektivare genomförandeförfarande som är anpassat till den typ av åtgärd som ska genomföras.
36.      Rådet anser att klaganden har feltolkat punkt 55 i den överklagade domen, då bolaget drog slutsatsen att tillämpningen av artikel 291.2 kan motiveras av effektivitetsskäl. Under alla förhållanden utgjorde tribunalens resonemang i den punkten enligt rådet endast ett komplement och det saknar därför betydelse i förevarande mål. Vidare avvisar rådet NIOC:s påstående att artikel 291.2 skulle utgöra ett undantag från medlemsstaternas principiella genomförandebefogenhet som föreskrivs i punkt 1 i samma artikel.
3.      Den tredje grunden för överklagandet (framförd som alternativ grund)
37.      För det fallet att domstolen slår fast att artikel 291.2 FEUF får användas för att anta individuella restriktiva åtgärder, har klaganden i andra hand åberopat en tredje grund som består av två delgrunder. Klaganden har där gjort gällande att artikel 291 FEUF inte kan ligga till grund för antagandet av den angripna genomförandeförordningen och att de restriktiva åtgärder som har vidtagits med stöd av artikel 215 FEUF inte kräver någon genomförandeåtgärd, eftersom de i sig är genomförandeåtgärder. Till stöd för detta har klaganden hänvisat till förteckningen i bilagan till förordning nr 267/2012, vilken antagits med stöd av artikel 215 FEUF.
38.      I den första delgrunden har klaganden med hänvisning till de två fall som anges i artikel 291.2 FEUF, gjort gällande dels att förordning nr 267/2012 inte har något att göra med artiklarna 24 och 26 FEU – och att beslut 2013/35 för övrigt har antagits med stöd av artikel 29 FEU – och dels att hänvisningen till artikel 291 FEUF i detta fall inte kan anses vara ”vederbörligen motiverad”.
39.      Rådet har till skillnad från NIOC gjort gällande att skyldigheten att motivera tilldelningen av en genomförandebefogenhet för rådet enligt artikel 291.2 FEUF, endast är ett uttryck för den allmänna motiveringsskyldighet som föreskrivs i artikel 296 FEUF.
40.      I den andra delgrunden har klaganden ifrågasatt att skäl 28 och artikel 23.2 i förordning nr 267/2012 skulle motivera att de restriktiva åtgärderna omfattas av rådets genomförandebefogenhet enligt artikel 291.2 FEUF, vilket tribunalen slog fast i den överklagade domen.
41.      Rådet har försvarat tribunalens tolkning och dessutom åberopat skäl 11 och följande skäl i förordning nr 267/2012.
4.      Den fjärde grunden för överklagandet (framförd som alternativ grund)
42.      För det fallet att domstolen finner att artikel 291 FEUF kan tillämpas, har klaganden, även här i andra hand, gjort gällande att tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning då den slog fast att artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 ger rådet befogenhet att genomföra bestämmelserna i artikel 23.2 och 23.3 i förordningen, vilket enligt tribunalen räcker för att uppfylla motiveringsskyldigheten vad beträffar angivandet av den rättsliga grunden. Enligt klaganden innehåller förordning nr 267/2012 inte någon hänvisning till artikel 291 FEUF, vilket innebär att det måste vara artikel 215.2 FEUF som det hänvisas till.
43.      Rådet har gjort gällande att tribunalen har följt domstolens praxis som innebär att en avsaknad av angivande av den rättsliga grunden inte automatiskt innebär ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Det råder i förevarande fall inte något som helst tvivel om att rådet i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 har tilldelat sig själv genomförandebefogenheten i samband med individuella restriktiva åtgärder.
5.      Den femte grunden för överklagandet (framförd som alternativ grund)
44.      Klaganden har också i andra hand gjort gällande att tribunalen har gjort sig skyldig till en andra felaktig rättstillämpning då den fann att rådet inte har åsidosatt motiveringsskyldigheten på grund av att det har underlåtit att nämna artikel 291 FEUF.
45.      Rådet har här nöjt sig med att åter hänvisa till den rättspraxis som innebär att hänvisningen till den rättsliga grunden inte nödvändigtvis behöver vara uttrycklig.
6.      Den sjätte grunden för överklagandet
46.      I den första delgrunden har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den slog fast att rådets utrymme för bedömning varken är godtyckligt eller skönsmässigt, en slutsats som tribunalen enligt klaganden kom fram till genom att ”skriva om” artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012.
47.      Rådet menar att tribunalen inte har ”skrivit om” bestämmelsen i fråga och det har vidare redovisat skälen till att den överklagade domen enligt rådets uppfattning inte kan tolkas på det sätt som NIOC har gjort.
48.      I den andra delgrunden har klaganden gjort gällande att ”omskrivningen” av artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 har inneburit ett åsidosättande av rätten till försvar.
49.      Rådet har å sin sida vidhållit att tribunalen inte har skrivit om kriteriet i den bestämmelsen.
50.      Klaganden har avslutningsvis i den tredje delgrunden gjort gällande att tribunalen har motsagt sig själv genom att å ena sidan hävda att det omtvistade kriteriet rör formerna för det stöd som på grund av sin kvantitativa eller kvalitativa betydelse bidrar till att den iranska kärntekniska verksamheten kan fortsätta (punkt 119 i den överklagade domen) och å andra sidan påstå att detta kriterium rör allt stöd som, även om det inte har någon direkt eller indirekt koppling till spridningskänslig kärnteknisk verksamhet, på grund av sin kvantitativa eller kvalitativa betydelse kan främja denna verksamhet (artikel 140 i den överklagade domen).
51.      Rådet kan inte se någon sådan självmotsägelse. Enligt rådet gjorde tribunalen i punkt 140 i den överklagade domen bara en sammanfattning av det resonemang som den fört i punkterna 119–121.
B.      Kommissionens ståndpunkt
52.      Kommissionen har medverkat som part i målet och avgett ett samlat svar på de fem första grunderna för överklagandet. Enligt kommissionens uppfattning är det artikel 215 FEUF som skulle ha legat till grund för antagandet av den angripna genomförandeförordningen och inte artikel 291 FEUF, eftersom den rättsakt genom vilken lagstiftaren tilldelar genomförandebefogenheterna, inte avspeglar syftet med förordning nr 267/2012, det vill säga att införa restriktiva åtgärder mot Iran. Beträffande detta har kommissionen påpekat att det finns åtskilliga exempel på förordningar där kommissionen tilldelas genomförandebefogenhet, men att artikel 291 FEUF inte i något fall har ingått i den rättsliga grunden för detta.
53.      Vidare skulle bestämmelserna i artikel 291 FEUF enligt kommissionen även kunna tillämpas i samband med restriktiva åtgärder och kommissionen har här hänvisat till att dess fasta praxis, vid gemensamma förslag som den antar med stöd av artikel 215 FEUF, är att föreslå antagande av genomförandeakter för att ändra bilagor, inbegripet sådana som rör förteckningar över personer vars tillgångar ska frysas.
54.      Vad beträffar den sjätte grunden för överklagandet menar kommissionen att artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 måste ses i sitt sammanhang och med beaktande av hela den tillämpliga lagstiftningen, vilket tribunalen har gjort enligt kommissionen. Slutsatsen kan då utan vidare dras att det omtvistade kriteriet bara omfattar personer eller enheter som ger den iranska regeringen stöd av ”kvalitativ eller kvantitativ betydelse”, vilket enligt kommissionen är fallet med klaganden.
C.      Parternas yrkanden
55.      NIOC har i sitt överklagande avslutningsvis yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, bifalla dess yrkanden vid tribunalen samt förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
56.      Såväl rådet som kommissionen har yrkat att överklagandet ska ogillas och att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
IV.    Bedömning
A.      Inledning
57.      NIOC är ett iranskt statligt företag som är verksamt inom olje- och naturgassektorn. Dess tillgångar frystes den 15 oktober 2012 med stöd av det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen.
58.      De kriterier som tillämpats för upptagande i förteckningen över personer och enheter vars tillgångar ska frysas har varierat över tiden. Ursprungligen krävdes det att man hade deltagit i eller varit direkt knuten till Irans kärntekniska verksamhet.(12) Detta kriterium utvidgades första gången år 2010(13) och därefter ytterligare en gång, vilket är aktuellt här, år 2012 genom förordning nr 267/2012. I artikel 23.2 i denna förordning föreskrivs att alla tillgångar tillhörande personer, enheter och organ som förtecknas i bilaga IX ska frysas, för vilka det har fastställts att de ”d) är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem”.
59.      Vidare föreskrivs i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 att ”[o]m rådet beslutar att i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ genomföra sådana åtgärder som avses i artikel 23.2 och 23.3, ska rådet ändra bilaga IX [till förordningen] i enlighet med detta”.
60.      NIOC väckte talan vid tribunalen och yrkade tribunalen skulle ogiltigförklara det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen, samt att den skulle slå fast att rådets förordning nr 267/2012 inte får tillämpas i det aktuella fallet. Tribunalen meddelade dom och ogillade NIOC:s talan. NIOC har nu överklagat domen och åberopat sex grunder, vilka jag, i likhet med kommissionen, anser kan sammanföras till två grupper som rör den rättsliga grunden för den angripna genomförandeförordningen (den första till den femte grunden) respektive frågan huruvida det var rättsenligt att utvidga kriteriet för upptagande i förteckningen genom beslut 2012/35 och förordning nr 267/2012 (den sjätte grunden).
B.      Upptagande till sakprövning av grunderna för överklagandet
61.      Som framgår av punkt 28 i detta förslag till avgörande, uppmanade domstolen parterna att besvara ett antal frågor i samband med förhandlingen, varav två handlade om huruvida NIOC har det intresse som krävs för att kunna åberopa de grunder för överklagandet som utgör invändning om rättsstridighet avseende förordning nr 267/2012. I synnerhet diskuterades det vid förhandlingen huruvida dels åsidosättande av kommissionens och den höga representantens rätt att lägga fram förslag, dels åsidosättande av tredje mans grundläggande rättigheter, kan åberopas som grund för överklagandet.
62.      Vad beträffar den första frågan, det vill säga huruvida åsidosättande av kommissionens och den höga representantens rätt att lägga fram förslag kan åberopas som grund för överklagandet, har rådet påpekat att ett eventuellt fel beträffande angivandet av den rättsliga grunden endast skulle påverka jämvikten mellan unionens institutioner. Skälet till att olika förfaranden föreskrivs i artikel 291 FEUF och i artikel 215 FEUF bygger på en konkret definition av rådets, kommissionens och den höga representantens respektive ställning, vilket inte får några konsekvenser för säkerställandet av individuella rättigheter.
63.      Vad gäller möjligheten att åberopa tredje mans rättigheter har rådet gjort gällande att eftersom NIOC:s invändning att kriteriet för upptagande i förteckningen är rättsstridigt bygger på argumentet att en tillämpning av detta kriterium, så som det har definierats av unionslagstiftaren, skulle åsidosätta tredje mans rättigheter, är syftet med NIOC:s överklagande egentligen att få till stånd en abstrakt prövning av de bestämmelser som NIOC har gjort gällande är rättsstridiga.
64.      Enligt min uppfattning kan samtliga grunder för överklagandet tas upp till sakprövning.
1.      Huruvida NIOC har ett berättigat intresse av att göra gällande att förordning nr 267/2012 är rättsstridig
65.      NIOC:s intresse – och därmed dess rätt att åberopa de konkreta grunder som överklagandet bygger på – bör beaktas mot bakgrund av de konsekvenser som en rättsstridighetsförklaring avseende förordning nr 267/2012 skulle kunna få för giltigheten av det angripna beslutet och den angripna genomförandeförordningen. Kort sagt skulle NIOC ha rätt att framställa denna invändning om rättsstridighet som grund för sitt överklagande, om rättsstridigheten skulle påverka beslutets och genomförandeförordningens giltighet. Detta gäller oberoende av vilka grunderna för rättsstridigheten i fråga kan tänkas vara. Oavsett om det rör sig om en formell eller en processuell grund för rättsstridighet eller om skälet för den påstådda ogiltigheten har att göra med innehållet i den aktuella bestämmelsen, är det i detta sammanhang uppenbart att NIOC inte kan nekas rätten att åberopa en rättsstridighet som, om den skulle anses styrkt, skulle medföra att de bestämmelser och rättsakter som på ett så omedelbart och direkt vis påverkar klaganden, som de omtvistade restriktiva åtgärderna gör, inte ska tillämpas.
66.      Jag har med min kursivering velat betona uttrycket ”inte ska tillämpas”, eftersom det är vad det egentligen och uteslutande handlar om. I artikel 277 FEUF föreskrivs tydligt att ”parterna i en tvist om en akt med allmän giltighet ... [får] inför Europeiska unionens domstol göra gällande att akten inte ska tillämpas”. Att akten inte ska tillämpas får göras gällande ”med stöd av artikel 263 [FEUF] andra stycket”, det vill säga med stöd av grunderna för rättsstridighet. När det gäller artikel 277 FEUF medför dessa rättsstridighetsgrunder emellertid inte att bestämmelsen i fråga blir ogiltig eller rättsstridig, utan bara att den inte ska tillämpas i det konkreta fallet.(14)
67.      Enligt domstolens praxis är det inte möjligt att särskilt ifrågasätta lagligheten hos en förordning under ett förfarande som rör beslut som inte är genomförandeåtgärder för förordningen.(15) I förevarande fall är emellertid de angripna bestämmelsernas giltighet direkt avhängig av om förordning nr 267/2012 är giltig. Det innebär att omständigheterna här skiljer sig från dem som låg till grund för domen i målet rådet/Chvatal, i vilken domstolen slog fast att tjänstemän vid domstolen inte hade rätt att framställa invändning om att en förordning, vars tillämpningsområde endast omfattade Europaparlamentet, var rättsstridig. Även om förordningen skulle vara rättsstridig skulle det följaktligen inte innebära att det skapades en rättslig grund som kan åberopas av tjänstemännen i fråga.(16)
68.      Domstolen klargjorde visserligen för parterna att tribunalen i domen i målet Syrian Lebanese Commercial Bank/rådet lämnade öppet för möjligheten att ”sökanden [en bank som ägs av staten i ett tredjeland] har rätt att åberopa en grund som i huvudsak avser åsidosättande av parlamentets befogenheter”(17). Inte desto mindre har det i domstolens praxis varit naturligt att godta denna möjlighet i tvister i vilka diskussionen om lämpligheten hos den rättsliga grunden för de omtvistade bestämmelserna i sista hand har innefattat ett problem med jämvikt mellan institutionerna som i princip legat långt från det ”subjektiva intresset” hos den som ifrågasatt om bestämmelserna kan tillämpas.(18)
69.      Det enda subjektiva intresse som är relevant inom ramen för artikel 277 FEUF är intresset av att en bestämmelse som omfattas av en rättsstridighetsgrund inte ska tillämpas. Som jag ovan erinrat om får parterna enligt artikel 277 FEUF göra gällande att en akt inte ska tillämpas, ”med stöd av artikel 263 [FEUF] andra stycket”, det vill säga genom att åberopa ”bristande behörighet, åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, åsidosättande av fördragen eller av någon rättsregel som gäller deras tillämpning eller ... maktmissbruk”. Det handlar således inte i första hand om att den bestämmelse som invändningen om rättsstridighet riktar sig mot ska förklaras ogiltig, utan snarare att den på grund av att den är rättsstridig inte ska tillämpas, i klagandens konkreta fall.
70.      I förevarande fall är det uppenbart att om förordning nr 267/2012 hade varit rättsstridig på grund av att den enligt artikel 46.2 tilldelar rådet befogenhet att ändra bilaga IX, skulle följden bli att upptagandet av klaganden i förteckningen i denna bilaga skulle sakna relevant rättslig grund och följaktligen skulle den vara behäftad med ett fel vars konsekvens endast skulle kunna bli att förordningen inte ska tillämpas i det aktuella fallet och att upptagandet av NIOC i förteckningen skulle vara ogiltigt.
71.      Som rådet har påpekat är skillnaden mellan den rättsliga grunden i artikel 215 FEUF och den i artikel 291.2 FEUF visserligen endast begränsad till förfarandena, och den motiveras när allt kommer omkring av en vilja att i det förstnämnda fallet säkerställa en initiativrätt för kommissionen och den höga representanten. Det innebär emellertid inte att valet mellan den ena eller den andra rättsliga grunden endast kan få till följd att den institutionella jämvikt som eftersträvas i FEUF genom införandet av de två lagstiftningsförfarandena, rubbas.
72.      Det råder inget tvivel om att en tillämpning av förfarandet i artikel 291.2 FEUF i ett fall där det enligt FEUF är nödvändigt att förfara i enlighet med artikel 215 FEUF, skulle innebära att förordning nr 267/2012 var rättsstridig och att den följaktligen inte ska tillämpas på klagandens fall. Det skulle också innebära att det beslut med stöd av vilket klaganden upptogs i den omtvistade förteckningen skulle vara ogiltigt. Ur intressesynpunkt handlar kommissionens och den höga representantens intresse om att förordning nr 267/2012 ska respektera fördragen, medan NIOC:s intresse är att förordningen inte ska tillämpas på företaget, just på grund av att den är rättsstridig. Det är detta sistnämnda intresse som i själva verket har betydelse för tillämpningen av artikel 277 FEUF och därmed är det enda som ska beaktas vid prövningen av huruvida de grunder för överklagandet som bygger på att förordningen är rättsstridig kan tas upp till sakprövning.
2.      Huruvida NIOC har ett berättigat intresse av att göra gällande att det kriterium som har tillämpats för att uppta företaget i den omtvistade förteckningen är rättsstridigt
73.      Vad beträffar den invändning om rättegångshinder som bygger på att tredje mans intressen och rättigheter åberopas, det vill säga NIOC:s ifrågasättande av det materiella innehållet i kriteriet för att uppta företaget i den omtvistade förteckningen, har klaganden när allt kommer omkring enligt min uppfattning endast åberopat sina egna rättigheter och intressen. I själva verket har NIOC inte åberopat de iranska medborgarnas intressen i allmänhet, utan genom att åberopa sina egna individuella intressen i egenskap av företag som upptagits i den omtvistade förteckningen, har det gjort gällande att detta upptagande är en följd att ett kriterium tillämpats som gör det möjligt att uppta vem som helst i förteckningen.
74.      I det perspektivet har frågan inte så mycket att göra med huruvida invändningen kan tas upp till sakprövning utan huruvida invändningen är motiverad i sak. Det handlar således om huruvida klaganden har rätt i sitt påstående om att tribunalen har ”skrivit om” kriteriet i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 och på så sätt har förvrängt det som klaganden menar är bestämmelsernas egentliga innebörd, nämligen en önskan att när allt kommer omkring göra det möjligt att uppta vilken iransk individ eller enhet som helst i förteckningen.
75.      Således anser jag att samtliga grunder för överklagandet som klaganden har åberopat kan tas upp till sakprövning.
C.      De olika grunderna för överklagandet
1.      Inledning
76.      Som jag har påpekat i punkt 60 kan de sex grunder för överklagandet som klaganden har åberopat med hänsyn till sitt innehåll indelas i två grupper: dels de som handlar om den rättsliga grunden för den angripna genomförandeförordningen (den första till den femte grunden), dels den sjätte grunden, som innebär ett ifrågasättande av huruvida det kriterium som har tillämpats för att uppta NIOC i den omtvistade förteckningen är rättsenligt. Vidare har tre av dessa grunder anförts i första hand (den första, den andra och den sjätte grunden), medan de övriga tre (den tredje, den fjärde och den femte) endast har anförts i andra hand, för det fallet att domstolen i likhet med tribunalen skulle finna att det är den rättsliga grunden i artikel 291 FEUF som är tillämplig i förevarande fall.
77.      Vad beträffar den rättsliga grunden för den angripna genomförandeförordningen, har NIOC för det första hävdat att det i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 borde anges vilken rättslig form som rådets beslut att ändra bilagan med förteckningen över personer vars tillgångar ska frysas ska ha (den första grunden för överklagandet, vilken innebär en invändning om rättsstridighet avseende förordning nr 267/2012). För det andra har klaganden gjort gällande att åtgärderna i fråga borde bygga på artikel 215.2 FEUF(19) och inte på artikel 291 FEUF(20) (den andra grunden för överklagandet, som riktar sig mot den angripna genomförandeförordningen och som också utgör en invändning om rättsstridighet avseende förordning nr 267/2012).
78.      Klaganden har avslutningsvis i andra hand gjort gällande att om det slås fast att användandet av artikel 291 FEUF är rättsenligt, borde det ha motiverats (den tredje – där det upprepas att artikel 291 FEUF inte är tillämplig –, den fjärde och den femte grunden för överklagandet, vilka också utgör en invändning om rättsstridighet avseende förordning nr 267/2012).
79.      Vad beträffar det tillämpade kriteriets rättsenlighet (den sjätte grunden för överklagandet) har klaganden gjort gällande att den lagstadgade definitionen är alltför allmän och obestämd och att tribunalen har gjort en veritabel ”omskrivning” av det för att kunna tillämpa det i förevarande fall.
2.      Den första grunden för överklagandet. Omnämnandet av den rättsliga grunden
80.      Den första grunden för överklagandet som har riktats mot förordning nr 267/2012 handlar om att det i artikel 46.2 inte föreskrivs vilken form ett beslut om ändring av bilaga IX ska ha, vilket enligt klaganden innebär att denna bestämmelse inte kan utgöra rättslig grund för den angripna genomförandeförordningen.
81.      I nämnda artikel föreskrivs att ”[o]m rådet beslutar att i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ genomföra sådana åtgärder som avses i artikel 23.2 och 23.3, ska rådet ändra bilaga IX i enlighet med detta”.
82.      Som NIOC har påpekat öppnar denna avsaknad av föreskrift upp för två möjliga rättsliga former: Antingen ett beslut som antas med stöd av artikel 215 FEUF, eller en genomförandeförordning enligt artikel 291 FEUF. Den form som slutligen antogs i det aktuella fallet var en genomförandeförordning, eftersom det förutsattes att artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 kunde hänvisa just till förfarandet i artikel 291.
83.      Enligt min uppfattning saknade denna tolkning av artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 inte alls grund, eftersom den befogenhet som där tilldelas rådet tidigare hade föreskrivits i andra rättsakter som hade antagits inom ramen för politiken rörande införande av restriktiva åtgärder mot Iran.
84.      Så var fallet med förordning (EG) nr 423/2007(21) och förordning (EU) nr 961/2010. I artikel 15.2 i förordning nr 423/2007 föreskrevs att ”[r]ådet skall med kvalificerad majoritet och i full överensstämmelse med de beslut som rådet fattat med avseende på bilaga II till gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp fastställa, se över och ändra förteckningen över personer, och organ enheter enligt artikel 7.2. Förteckningen i bilaga V skall ses över regelbundet och minst en gång var tolfte månad”.
85.      Vidare föreskrevs i artikel 36.2 i förordning nr 961/2010 att ”[o]m rådet beslutar att i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ genomföra sådana åtgärder som avses i artikel 16.2 ska rådet ändra bilaga VIII i enlighet med detta”.
86.      I båda fallen hade lagstiftaren dessutom bemödat sig om att motivera varför rådet hade tilldelats denna genomförandebefogenhet. Vad beträffar förordning nr 423/2007 återfanns motiveringen i skäl 6, som hade följande lydelse: ”När det gäller förfarandet för att upprätta och ändra den förteckning som avses i artikel 7.2 i förordningen bör rådet med beaktande av syftet med säkerhetsrådets resolution 1737 (2006) självt utöva relevanta genomförandebefogenheter, främst för att hindra Irans utveckling av känslig teknik till stöd för landets kärnenergiprogram och missilprogram och inskränka den spridningskänsliga karaktären inom den verksamhet som utövas av personer och enheter som understöder dessa program.”
87.      Vad gäller förordning nr 961/2010 återfanns motiveringen i skäl 15, i vilket det angavs att ”[b]efogenheten att ändra förteckningarna i bilagorna VII och VIII till denna förordning bör utövas av rådet, mot bakgrund av det särskilda hot mot internationell fred och säkerhet som Iran utgör och som kommer till uttryck genom den ökande oron för dess kärntekniska program, som underströks av Europeiska rådet den 17 juni 2010, och för att säkerställa överensstämmelse med förfarandet för att ändra och se över bilagorna I och II till beslut 2010/413/Gusp”.
88.      Beträffande förordning nr 267/2012, offentliggjordes efter förhandlingen vid tribunalen(22) en rättelse i Europeiska unionens officiella tidning,(23) genom vilken ett skäl 27a infördes med följande lydelse:
”Befogenheten att ändra förteckningarna i bilagorna VIII och IX till denna förordning bör utövas av rådet, mot bakgrund av det särskilda hot mot internationell fred och säkerhet som Irans kärntekniska program utgör, och för att säkerställa överensstämmelse med förfarandet för att ändra och se över bilagorna I och II till beslut 2010/413/Gusp.”
89.      Härefter, den 22 juli 2014, ändrades detta nya skäl,(24) och det angavs att ”befogenheten att ändra förteckningarna i bilagorna VIII och IX till denna förordning bör utövas av rådet”.
90.      Enligt min uppfattning bör förordning nr 267/2012 betraktas mot bakgrund av samtliga restriktiva åtgärder som unionen har vidtagit mot Iran, eftersom dessa utgör en betydelseenhet som i det aktuella fallet bidrar till att på ett lämpligt sätt uppnå syftet med den motiveringsskyldighet som ligger till grund för skyldigheten att ange den rättsliga grunden för varje rättsakt som är avsedd att ha rättsverkningar.
91.      Enligt fast rättspraxis ”kräver motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG [artikel 296 FEUF] att alla berörda rättsakter ska innehålla en redogörelse för de skäl som föranledde institutionen att anta rättsakterna, så att domstolen kan utöva sin prövning och så att såväl medlemsstaterna som berörda utomstående får kännedom om de villkor under vilka gemenskapsinstitutionerna har tillämpat fördraget”(25).
92.      Det framgår också av domstolens praxis att ”skyldigheten att ange den rättsliga grunden för en rättsakt utgör en del av motiveringsskyldigheten”(26) och att ”kravet på rättssäkerhet medför att varje rättsakt som är avsedd att ha rättsverkningar måste stödja sin bindande verkan på en bestämmelse i gemenskapsrätten, vilken uttryckligen måste anges som rättslig grund och vari föreskrivs den rättsliga form som rättsakten ska ha”.(27)
93.      Eftersom förordning nr 267/2012 är en i raden av de bestämmelser som har antagits mot Iran, är den nära förbunden med motiveringarna till de förordningar som tidigare har antagits. När var och en av dessa förordningar har trätt i kraft har de visserligen upphävt den föregående och genom förordning nr 267/2012 upphävdes förordning nr 961/2010.
94.      Just på grund av den materiella kontinuiteten mellan alla dessa anser jag emellertid att det formella upphävande som förordning nr 267/2012 medförde, inte innebär att den motivering som uttryckligen låg till grund för förordning nr 961/2010 – och dessförinnan för förordning nr 423/2003 – inte underförstått kan ligga till grund för förordning nr 267/2012.
95.      Eftersom rådet genom denna förordning tilldelats samma genomförandebefogenhet som i de föregående förordningarna, måste slutsatsen dras att om det inte uttryckligen anges någon motivering till denna, måste skälet till tilldelningen underförstått vara detsamma som det som uttryckligen angavs i de föregående förordningarna. Det innebär att motiveringsskyldigheten i artikel 296 FEUF underförstått har uppfyllts. Som ovan nämnts är syftet med denna artikel när allt kommer omkring att domstolen ska kunna ”utöva sin prövning och ... att såväl medlemsstaterna som berörda utomstående [ska få] kännedom om de villkor under vilka gemenskapsinstitutionerna har tillämpat fördragen”(28).
96.      Kort sagt anser jag att förordning nr 267/2012 innehåller en tillräcklig motivering till den befogenhet att ändra den omtvistade förteckningen som rådet har tilldelats och att denna befogenhet är den som föreskrivs i artikel 291.2 FEUF. Detta följer enligt min uppfattning av den omständigheten att det i de förordningar som föregick förordning nr 267/2012 anges att rådet när det gäller att ändra förteckningarna bör utöva ”relevanta genomförandebefogenheter”(29) (skäl 6 i förordning nr 423/2007) och att det betonas att det är lämpligt att ”säkerställa överensstämmelse med förfarandet för att ändra och se över” andra förteckningar(30) (skäl 15 i förordning nr 961/2010), vilket omedelbart leder tankarna till språkbruket i artikel 291 FEUF, det vill säga det som rör tilldelningen av genomförandebefogenheter till unionens institutioner på de villkor som föreskrivs i punkt 2 i denna bestämmelse.
97.      En helt annan sak är huruvida förordning nr 267/2012 härigenom har respekterat fördragen, vilket jag ska återkomma till senare. När det gäller den första grunden för överklagandet måste emellertid slutsatsen dras att klaganden inte har rätt i sitt påstående att det i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 inte föreskrivs vilken rättslig form rådets beslut att ändra bilaga IX ska ha. Det anges visserligen inte uttryckligt utan underförstått, men detta är tillräckligt av de skäl som jag redovisat ovan. Det ska härefter undersökas om det när allt kommer omkring verkligen är artikel 291.2 FEUF som var den relevanta rättsliga grunden för att ändra bilagan.
98.      Kort sagt anser jag av ovan anförda skäl att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
3.      Den andra grunden för överklagandet. Den relevanta rättsliga grunden för att anta den angripna genomförandeförordningen
99.      Klaganden har ifrågasatt att den lämpliga rättsliga grunden för att ändra bilaga IX till förordning nr 267/2012 skulle vara artikel 291.2 FEUF och gjort gällande att det endast kunde vara artikel 215 FEUF. I en första delgrund har klaganden hävdat att enligt domen i målet parlamentet/kommissionen,(31) är artikel 215.2 FEUF den enda möjliga rättsliga grunden för att vidta individuella restriktiva åtgärder. I en andra delgrund har klaganden, även här med hänvisning till den ovannämnda domen i målet parlamentet/kommissionen, gjort gällande att förfarandena i artikel 215 FEUF och artikel 291 FEUF inte är förenliga med varandra. I en tredje delgrund, som har åberopats i andra hand, har klaganden redovisat skälen till att artikel 291 FEUF enligt dennes uppfattning inte kan användas i förevarande fall.
100. Jag anser att de tre delgrunderna kan behandlas tillsammans, eftersom de alla, ur olika synvinklar, handlar om den relevanta rättsliga grunden för att anta den angripna genomförandeförordningen.
101. Innan jag behandlar denna fråga bör det understrykas att tvisten mellan parterna enbart handlar om huruvida artikel 291.2 FEUF kan tjäna som rättslig grund för en rättsakt som enligt klagandens uppfattning endast kan ha artikel 215 FEUF som rättslig grund. Mot bakgrund av detta är det uppenbart att det här inte handlar om att använda sig av de så kallade ”härledda rättsliga grunderna”, det vill säga den lagstiftningsteknik som innebär att man på ad hoc-grund tillämpar ett lagstiftningsförfarande som skiljer sig från dem som föreskrivs i fördragen och som domstolen förkastade i sin dom av den 6 maj 2008 i målet parlamentet/rådet.(32) De omtvistade förfarandena är i det här fallet uteslutande av primärrättslig karaktär och följaktligen handlar det här om att avgöra vilket av dem som skulle användas för att ändra bilaga IX till förordning nr 267/2012.
102. Förordning nr 267/2012 antogs med artikel 215 FEUF som rättslig grund. På denna punkt har lagstiftaren noga följt principen att ”artikel 215.2 FEUF kan utgöra rättslig grund för restriktiva åtgärder, inklusive åtgärder för att bekämpa terrorism, som unionen vidtar mot fysiska eller juridiska personer, grupper eller enheter som inte är stater, när beslutet om att sådana åtgärder ska vidtas omfattas av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken”(33). Frågan är då om ändringar som inte innebär en ändring eller ett upphävande av förordning nr 267/2012 i sin helhet utan endast avser bilaga IX och endast syftar till att ”i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ genomföra sådana åtgärder som avses i artikel 23.2” i förordningen – i enlighet med artikel 46.2 i densamma – endast får genomföras med hjälp av det förfarande som föreskrivs i artikel 215.1 FEUF.
103. Även om artikel 215 FEUF utgör det specifika förfarande som ska tillämpas för att vidta åtgärder som är nödvändiga för att helt eller delvis avbryta eller begränsa de ekonomiska och finansiella förbindelserna med ett eller flera tredjeländer i enlighet med ett Gusp-beslut, är det viktigt att beakta att enligt artikel 40 FEU första stycket ska ”[g]enomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ... inte påverka tillämpningen av de förfaranden för eller respektive omfattning av institutionernas befogenheter som anges i fördragen för utövandet av de unionsbefogenheter som avses i artiklarna 3–6 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt”. I enlighet med vad tribunalen slog fast i punkt 54 i den överklagade domen, kan det därför inte hävdas att en förordning som har antagits med stöd av artikel 215 FEUF inte kan tilldela kommissionen eller rådet genomförandebefogenheter på de villkor som anges i artikel 291.2 FEUF.
104. Ovanstående är utan tvekan förenligt med det som domstolen slog fast i punkt 65 i den ovannämnda domen parlamentet/kommissionen, nämligen att ”artikel 215.2 FEUF kan utgöra rättslig grund för restriktiva åtgärder ... som unionen vidtar mot fysiska eller juridiska personer, grupper eller enheter som inte är stater, när beslutet om att sådana åtgärder ska vidtas omfattas av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken”. En sak är nämligen att vidta åtgärder och ange vilka personer och enheter som ska omfattas av dessa (om vilket beslut endast kan fattas med stöd av artikel 215 FEUF) och en helt annan sak att precisera den krets av personer och enheter som berörs om denna handling utgör en genomföranderättsakt i strikt bemärkelse, det vill säga om den bara handlar om tillämpning av principer och kriterier som har fastställts i den bestämmelse som har antagits med stöd av artikel 215 FEUF.
105. Eftersom artikel 215 FEUF inte uttryckligen utesluter denna möjlighet, finns det i enlighet med den princip som fastslås i artikel 40 FEU första stycket inget som hindrar att man använder de allmänna förfaranden som föreskrivs i fördragen, i synnerhet det som regleras i artikel 291 FEUF för de fall då det är nödvändigt att tilldela institutionerna en genomförandebefogenhet.
106. En ändring av bilaga IX till förordning nr 267/2012 för att föra in en person eller en enhet i förteckningen över subjekt vars tillgångar ska frysas, måste beslutas genom det förfarande som föreskrivs i artikel 215 FEUF om det i förordning nr 267/2012 inte noga anges vilka kriterier som ska tillämpas för att besluta om upptagande av en person eller en enhet i förteckningen. När det gäller den befogenhet som tilldelas rådet i artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 ger den emellertid inte denna institution ett oinskränkt utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller beslut om att en person ska upptas i förteckningen, utan rådet måste följa de kriterier som anges i artikel 23.2 i förordning nr 267/2012.
107. Enligt dessa kriterier får rådet bara uppta någon i förteckningen om ”det har fastställts att de a) är engagerade i, är direkt knutna till eller ger stöd till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till Irans utveckling av system för kärnvapenbärare, inbegripet genom att medverka i upphandling av förbjudna varor och teknik, eller ägs eller kontrolleras av en sådan person eller enhet eller ett sådant organ, inbegripet genom olagliga medel, eller agerar på deras vägnar eller på deras uppdrag, b) är en fysisk eller juridisk person, en enhet eller ett organ som har hjälpt förtecknade personer, enheter eller organ att kringgå eller bryta mot bestämmelserna i denna förordning, rådets beslut 2010/413/Gusp eller FN:s säkerhetsråds resolutioner 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) och 1929 (2010), c) är medlem av Islamiska revolutionsgardet (IRGC) eller en juridisk person, en enhet eller ett organ som ägs eller kontrolleras av IRGC eller av en eller flera av dess medlemmar, eller fysiska eller juridiska personer som agerar på deras vägnar, d) är andra personer, enheter eller organ som tillhandahåller stöd, t.ex. materiellt, logistiskt eller ekonomiskt stöd till Irans regering, och personer och enheter som är associerade med dem, e) är en juridisk person, enhet eller organ som ägs eller kontrolleras av Islamic Republic of Iran Shipping Lines (IRISL), eller agerar på dess vägnar”.(34)
108. Enligt min uppfattning är förordning nr 267/2012 i detta hänseende tillräckligt precis för att utgöra en lämplig ram för utövandet av en genomförandebefogenhet, det vill säga för att ge – kommissionen eller rådet – befogenhet att uppdatera förteckningen i bilaga IX med hjälp av genomförandeförordningar enligt artikel 291 FEUF.(35) Samtidigt ska man inte bortse från tribunalens argument i punkt 55 i den överklagade domen, att det förfarande som föreskrivs i artikel 291.2 FEUF gör det möjligt att tillämpa ett ”effektivare genomförandeförfarande, som är anpassat till det slags åtgärder som ska genomföras och varje institutions möjligheter att vidta åtgärder”.
109. Följaktligen anser jag att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden, eftersom artikel 291.2 FEUF enligt min uppfattning utgör den relevanta rättsliga grunden för att ändra bilaga IX till förordning nr 267/2012.
4.      Den tredje grunden för överklagandet. Alternativ grund. Huruvida villkoren i artikel 291.2 FEUF är uppfyllda.
110. I andra hand har klaganden gjort gällande att villkoren i artikel 291.2 FEUF för att tilldela rådet den omtvistade genomförandebefogenheten under alla förhållanden inte är uppfyllda.
111. Med beaktande av att artikel 291.2 FEUF är den relevanta rättsliga grunden för att anta den angripna genomförandeförordningen, ska det nu prövas huruvida de villkor som föreskrivs där för att rådet ska tilldelas den aktuella genomförandebefogenheten är uppfyllda.
112. Enligt artikel 291.1 FEUF ska medlemsstaterna vidta ”alla nationella lagstiftningsåtgärder som är nödvändiga för att genomföra unionens rättsligt bindande akter”.(36) I punkt 2 i samma artikel föreskrivs emellertid att ”[o]m enhetliga villkor för genomförande av unionens rättsligt bindande akter krävs, ska kommissionen eller, i särskilda vederbörligen motiverade fall och i de fall som anges i artiklarna 24 och 26 i fördraget om Europeiska unionen, rådet tilldelas genomförandebefogenheter genom dessa akter”.
113. Som framgår av punkt 59 i den överklagade domen, har rådet hävdat att den med lagligt stöd har förbehållit sig genomförandebefogenheten i artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 267/2012, eftersom ”det rörde sig om ett vederbörligen motiverat fall”. Av de två fall där genomförandebefogenheten enligt artikel 291.2 FEUF får tilldelas rådet och inte kommissionen, skulle lagstiftaren vid utarbetandet av förordning nr 267/2012 således ha valt det första och därmed bortsett från de fall som anges i artiklarna 24 och 26 FEU, vilka enligt kommissionen och klaganden inte heller är relevanta under sådana omständigheter som är aktuella i det nationella målet.
114. Jag anser däremot, i likhet med den ståndpunkt som rådet intog vid förhandlingen i målet, att artikel 291.2 FEUF förbehåller rådet befogenheten att i förekommande fall genomföra bestämmelser som har antagits inom ramen för Gusp, vilket innebär att hänvisningen till de fall ”som anges i artiklarna 24 och 26 [FEU]” omfattar en ändring av bilaga IX till förordning nr 267/2012, det vill säga en rättsakt som har antagits med stöd av artikel 215 FEUF, eftersom det rör sig om ”ett beslut som har antagits i enlighet med avdelning V kapitel 2 [FEUF]”.
115. Denna tolkning av systematiken i artikel 291.2 FEUF är den som enligt min uppfattning bäst stämmer överens med rådets och kommissionens respektive ställning inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, där kommissionen har en underordnad roll i förhållande till rådet som i detta sammanhang spelar en central roll, vilket tribunalen bekräftade i punkt 63 i den överklagade domen.(37) Det behöver emellertid inte nödvändigtvis innebära att en tilldelning av genomförandebefogenheter till kommissionen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken per definition är utesluten, vilket tribunalen även påpekade i punkt 64 i den överklagade domen. Det ska i stället uppfattas så, att det är en sådan tilldelning till kommissionen som ska vara ”vederbörligen motiverad”, vilket exempelvis är fallet med artikel 45 i förordning nr 267/2012, enligt vilken som tidigare nämnts genomförandet ska avse rent tekniska frågor eller frågor som är så strängt villkorade att det inte finns något utrymme för skönsmässiga beslut.
116. Mot bakgrund av principen att den genomförandebefogenhet som tilldelas i enlighet med artikel 46.2 i förordning nr 267/2012 avser en rättsakt som har antagits inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, är det rådet som är den institution som har rätt att utöva den. Det är således inte nödvändigt med en sådan ”vederbörlig motivering” som annars, det vill säga utanför den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, skulle ha krävts för att tilldela rådet en genomförandebefogenhet.
117. Eftersom tribunalen slog fast att den genomförandebefogenhet som tilldelats rådet omfattades av de ”särskilda vederbörligen motiverade fallen” och inte av de ”fall som anges i artiklarna 24 och 26 [FEU]”, gjorde tribunalen sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen. Det bör emellertid erinras om att det följer av fast rättspraxis att ”[o]m en dom från [tribunalen] innehåller domskäl som strider mot unionsrätten, men domslutet visar sig vara riktigt enligt andra rättsliga grunder, innebär inte detta att domen ska upphävas och att domskälen ska ersättas”(38).
118. I förevarande fall kan domslutet i den överklagade domen utan svårighet motiveras av att artikel 291.2 FEUF är tillämplig här, genom att denna bestämmelse omfattar de fall som anges i artiklarna 24 och 26 FEU. Förevarande mål avser nämligen sådana fall, vilket innebär att den felaktiga rättstillämpning som konstaterats inte kan leda till att den överklagade domen upphävs.
119. Av ovan anförda skäl anser jag att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
5.      Den fjärde och den femte grunden för överklagandet
120. Av samma skäl som jag anfört som motivering till mitt förslag att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden,(39) anser jag att överklagandet inte heller kan vinna bifall såvitt avser den fjärde och den femte grunden, där klaganden i andra hand har gjort gällande att skyldigheten att ange och motivera den rättsliga grunden för den angripna genomförandeförordningen inte har vederbörligen uppfyllts.
6.      Den sjätte grunden för överklagandet. Huruvida kriteriet för upptagande i förteckningen är rättsenligt och tribunalens tolkning av det i den överklagade domen
121. NIOC har huvudsakligen gjort gällande att det kriterium som rådet har använt gör det möjligt att godtyckligt vidta sanktioner mot varje iransk skattebetalare, tjänsteman eller advokat under förevändning att de på något sätt stödjer eller tillhandahåller ekonomiskt stöd åt den iranska staten. Eftersom tribunalen förkastade detta argument och slog fast att kriteriet i fråga endast avser de former av stöd som på grund av sin kvantitativa eller kvalitativa betydelse(40) bidrar till att utveckla Irans kärntekniska verksamhet, anser klaganden att tribunalen har ”skrivit om” kriteriet i fråga.
122. Som framgick vid bedömningen av huruvida denna grund för överklagandet kunde tas upp till sakprövning,(41) anser jag inte att klaganden härigenom åberopar tredje mans rättigheter eller intressen eller vill att domstolen ska göra en abstrakt prövning av den bestämmelse mot vilken klaganden har framställt invändning om att den är rättsstridig. I själva verket vänder sig NIOC mot de konsekvenser som tillämpningen av det aktuella kriteriet har fått för företaget. Det är således inte någon abstrakt prövning som NIOC eftersträvar, utan endast en konkret bedömning, på laglig grund, av huruvida det kriterium som tillämpats på företaget är rättsenligt.
123. I den första av de delgrunder som utgör denna grund för överklagandet, har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning då den drog slutsatsen att det utrymme för bedömning som rådet tilldelats genom utpekningskriteriet i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012, varken är godtyckligt eller skönsmässigt och att det säkerställer en tillräcklig grad av förutsebarhet. Enligt den första delgrunden har tribunalen enligt NIOC endast kunnat dra denna slutsats genom att göra en tolkning av artikel 23.3 d i förordning nr 267/2012 som strider mot dess ordalydelse och innebörd och som därför har inneburit en ”omskrivning” av den. Enligt den andra delgrunden anser klaganden att detta har inneburit att företagets rätt till försvar har åsidosatts, eftersom det vid den tidpunkt då det invände mot att ha upptagits i förteckningen logiskt sett inte kunde känna till det kriterium som blev följden av denna ”omskrivning”. Avslutningsvis har klaganden i den tredje delgrunden gjort gällande att tribunalen har motsagt sig själv i punkterna 119–140 i den överklagade domen, eftersom den å ena sidan har hävdat att det omtvistade kriteriet avser formerna för det stöd som bidrar till att Irans kärntekniska verksamhet kan fortsätta och å andra sidan har gjort gällande att kriteriet i fråga handlar om stöd som inte har något direkt eller indirekt samband med denna verksamhet.
124. Vad beträffar den första delgrunden följer det av domstolens fasta praxis att rådet har ett omfattande utrymme för att skönsmässigt definiera de allmänna kriterierna för upptagande i förteckningarna över personer som omfattas av restriktiva åtgärder.(42) Detta erinrade tribunalen om i punkt 107 i den överklagade domen, varefter den strax påpekade att även om detta innebär en viss begränsning av domstolsprövningen av bedömningen av de lämplighetsbaserade överväganden som ligger till grund för dessa åtgärder, förhåller det sig inte desto mindre så, att ”unionsdomstolarna ska säkerställa en i princip fullständig kontroll av lagenligheten av samtliga unionsrättsakter med avseende på de grundläggande rättigheterna”(43).
125. Enligt min uppfattning har tribunalen gjort en fullständig prövning av de omtvistade rättsakterna och dessutom kommit fram till ett riktigt resultat.
126. Jag håller med klaganden om att utpekningskriteriet i artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 är generellt och obestämt. Det som NIOC betecknar som en ”omskrivning” av bestämmelsen av tribunalen är emellertid inget annat än dess tolkning i överensstämmelse med unionens primärrättsliga krav och i synnerhet med de grundläggande rättigheterna i stadgan. Enligt min uppfattning är det en riktig tolkning.
127. Den tolkning som tribunalen gjorde kan således inte betecknas som en ”omskrivning”, om man med det, såsom NIOC har gjort gällande, menar att det har skapats ett annat kriterium än det som lagstiftaren har fastställt i den tolkade bestämmelsen. Tribunalen har enligt min uppfattning inte infört något annat kriterium i den ifrågavarande bestämmelsen än det som framgår av dess ordalydelse. Tribunalen har så att säga inte skapat någon rättsregel som inte finns i bestämmelsens ordalydelse, men den har däremot i överensstämmelse med unionsrätten tolkat bestämmelsen så att det ur dess lydelse kan härledas ett kriterium för upptagande i den omtvistade förteckningen som uppfyller alla krav som följer av rättssäkerhetsprincipen och rättsstatens garantier.
128. Till följd av rättssäkerhetsprincipen och respekten för lagstiftarens vilja kräver visserligen varje ”överensstämmande tolkning” inte bara en kvalificerad tolkningsinsats, utan framför allt ett uttryckligt erkännande av att bestämmelsen i fråga endast kan anses vara i överensstämmelse med rättsordningen i den mån den – bortsett från dess strikta ordalydelse men utan att på något sätt motsäga den – kan tillmätas en betydelse som är förenlig med kraven i de bestämmelser som den är underordnad.
129. I förevarande fall kan det ur ordalydelsen av artikel 20.1 c i beslut 2010/413 och av artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 härledas ett kriterium som är uppenbart generellt och obestämt men som emellertid, utan att det nödvändigtvis behöver motsägas, kan anpassas till unionsrättens krav, eftersom de medger en överensstämmande tolkning, där man ser bortom bestämmelsens ordalydelse och tillmäter den en betydelse som uppfyller de krav på precision och bestämdhet som i detta sammanhang är en förutsättning för att kunna iaktta klagandens grundläggande rättigheter.
130. Det är just detta som tribunalen har gjort i den överklagade domen. Det hade varit önskvärt att tribunalen uttryckligen hade angett att dess tolkning utgjorde en sådan kvalificerad tolkningsinsats som utmärker varje överensstämmande tolkning. Tribunalens dom är emellertid tillräckligt motiverad, uttömmande och välgrundad för att den i sin tillämpning i det aktuella konkreta fallet, ska ge ett resultat som är i överensstämmelse med unionsrätten.
131. Jag kan här inte annat än instämma med tribunalens överväganden i punkt 118 i den överklagade domen, där tribunalen påpekade att det omtvistade kriteriet ingår i ett rättsligt sammanhang som är tydligt avgränsat av syftena med de rättsakter som reglerar de restriktiva åtgärderna mot Iran och att det är i detta sammanhang som kriteriet i fråga ska tolkas. Jag vill i detta sammanhang nämna beslut 2012/35/Gusp, i vilket det i skäl 13 anges att ”[r]estriktionerna för inresa samt frysningen av penningmedel och ekonomiska resurser bör tillämpas på flera personer och enheter som tillhandahåller sådant stöd till Irans regering som möjliggör för den att bedriva spridningskänslig kärnteknisk verksamhet eller utveckla system för kärnvapenbärare, särskilt personer och enheter som tillhandahåller ekonomiskt, logistiskt eller materiellt stöd till Irans regering”(44). Samtidigt anges det i artikel 23.2 d i förordning nr 267/2012 att detta stöd kan vara ”materiellt, logistiskt eller ekonomiskt”.
132. I enlighet med resonemanget i punkt 119 i den överklagade domen är det uppenbart att det inte handlar om vilket stöd som helst, utan om sådant som ”på grund av sin kvantitativa eller kvalitativa betydelse” bidrar till att Irans kärntekniska verksamhet kan fortsätta. Till skillnad från vad klaganden har gjort gällande i den tredje delgrunden i denna grund för överklagandet, är denna slutsats inte oförenlig med den som återfinns i punkt 140 i den överklagade domen, där tribunalen helt enkelt preciserade att stödet inte uttryckligen behöver ha anknytning till kärnvapenspridning som sådan, utan att det räcker att det utgörs av att den iranska regeringen tillhandahålls materiella, ekonomiska eller logistiska resurser så att den kan fortsätta med denna verksamhet.
133. Till skillnad från klaganden anser jag således inte att tribunalen har ”skrivit om” kriterierna i förordning nr 267/2012, utan att den uppenbart har begränsat sig till att tillämpa dem i det aktuella fallet på grundval av en tolkning som är i överensstämmelse med unionens primärrätt och i ett rättsligt sammanhang där dessa kriterier ges en egen precis betydelse.
134. Således anser jag att tribunalen inte har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning, eftersom dess tolkning av den ifrågavarande bestämmelsen i materiellt hänseende har lett fram till en rättsenlig slutsats som varken kan anses vara orimlig eller godtycklig. Det kan nämligen inte råda något tvivel om att NIOC, som är ett statligt oljebolag i vilket Irans oljeminister är direktör i styrelsen och den biträdande oljeministern är verkställande direktör, har möjlighet att ge ett betydande ekonomiskt stöd åt den iranska regeringen och därmed tillhandahålla ett materiellt och ekonomiskt stöd som är av tillräcklig kvantitativ betydelse för att kunna bidra till att upprätthålla den iranska regeringens kärntekniska verksamhet, en fråga som klaganden för övrigt inte har velat gå närmare in på.
135. Mot denna bakgrund kan slutsatsen dras att det kriterium som har tillämpats, vilket kan tolkas på ett sätt som är i överensstämmelse med unionsrätten, inte är så öppet och obestämt att vilken enskild person som helst kan upptas i förteckningen i bilaga IX och att dess tillämpning på klaganden inte kan anses vara omotiverad eller orimlig inom ramen för unionens bestämmelser om frysning av tillgångar. Av detta följer kort sagt att dess tillämpning i det aktuella fallet inte har kunnat ge upphov till det åsidosättande av rätten till försvar som klaganden har gjort gällande.
136. Mot bakgrund av vad som ovan anförts, anser jag att överklagandet inte heller kan vinna bifall såvitt avser den sjätte och sista grunden.
V.      Rättegångskostnader
137. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska gälla i mål om överklagande, föreslår jag att NIOC ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
138. Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska medlemsstater och institutioner som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Kommissionen ska följaktligen bära sina rättegångskostnader.
VI.    Förslag till avgörande
139. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen beslutar följande:
–        Överklagandet ogillas.
–        NIOC förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
–        Kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.
1 –      Originalspråk: spanska.
2 – EUT L 195, 2010, s. 39.
3 – EUT L 19, 2012, s. 22.
4 –      Rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010 (EUT L 88, 2012, s. 1).
5 – EUT L 282, 2012, s. 58.
6 – EUT 282, 2012, s. 16.
7 – National Iranian Oil Company/rådet (T-578/12, EU:T:2014:678) (nedan kallad den överklagade domen).
8 –      Rådets förordning (EU) nr 961/2010 av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (EUT L 281, 2010, s. 1).
9 –      T-174/12 och T-80/13 (EU:T:2014:52, punkterna 161 och 162).
10 –      Mål 31/62 och 33/62 (EU:C:1962:49, s. 979).
11 –      Dom parlamentet/kommissionen (C-130/10, EU:C:2012:472, punkt 65).
12 –      Artikel 7.2 i rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 103, 2007, s. 1).
13 –      Artikel 16.2 i förordning nr 961/2010 (EUT L 88, 2010, s. 1).
14 –      Dom Wöhrmann och Lütticke/kommissionen (31/62 och 33/62, EU:C:1962:49, s. 979).
15 –      Dom rådet/Chvatal, C-432/98 P och C-433/98 P (EU:C:2000:545, punkterna 28–33).
16 –      Ibidem (punkt 31).
17 –      Dom Syrian Lebanese Commercial Bank/rådet (T-174/12 och T-80/13, EU:T:2014:52, punkt 162).
18 –      Dom Belgien/kommissionen (C-110/03, EU:C:2005:223, punkterna 76–80).
19 –      Artikel 215.2 FEUF: ”Om så föreskrivs i ett beslut som har antagits i enlighet med avdelning V kapitel 2 i fördraget om Europeiska unionen, får rådet i enlighet med förfarandet i punkt 1 besluta om restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer, grupper eller enheter som inte är stater.” Förfarandet i punkt 1 kräver kvalificerad majoritet i rådet, på förslag av den höga representanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik och kommissionen.
20 –      Enligt denna bestämmelse ska kommissionen ”eller, i särskilda vederbörligen motiverade fall och i de fall som anges i artiklarna 24 och 26 i fördraget om Europeiska unionen, rådet” tilldelas genomförandebefogenheter.
21 –      Rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 103, 2007, s. 1).
22 –      Den 6 mars 2014.
23 – EUT L 93, 2014, s. 85.
24 – EUT L 216, 2014, s. 5.
25 –      Dom kommissionen/rådet, C-370/07 (EU:C:2009:590, punkt 37).
26 – Ibidem (punkt 38).
27 – Ibidem (punkt 39).
28 – Ibidem (punkt 37).
29 –      Min kursivering.
30 –      Min kursivering.
31 –      Mål C‑130/10 (EU:C:2012:472).
32 –      Mål C‑130/06 (EU:C:2008:257). Beträffande detta, se Masson, F., ”Les conditions de validité des bases juridiques dérivées à la suite de l’arrêt du 6 mai 2006”, Cahiers de Droit Européen, vol. 44, 2008, s. 157–173; Garzón Clariana, G., ”Los actos delegados en el sistema de fuentes de Derecho de la Unión Europea”, Revista de Derecho Comunitario Europeo, nr 37, 2010, s. 721–759 (734–738); Navarro Batista, N., ”Bases jurídicas derivadas, delegación legislativa y poder de ejecución: el equilibrio institucional en la sentencia del TJUE de 6 de mayo de 2008, Parlamento Europeo c. Consejo”, Revista General de Derecho Europeo, 18, 2009.
33 –      Dom parlamentet/kommissionen, C-130/10 (EU:C:2012:472, punkt 65).
34 –      Artikel 23.2 i förordning nr 267/2012.
35 –      Samma sak kan sägas när det gäller ändringar av bilaga II till förordning nr 267/2012, i vilken anges varor och teknik som omfattas av restriktiva åtgärder. Enligt artikel 45 a i förordningen ska kommissionen ändra denna bilaga ”på grundval av fastställanden som görs av antingen FN:s säkerhetsråd eller sanktionskommittén eller på grundval av upplysningar som lämnas av medlemsstaterna”.
36 –      Det är en oomstridd princip att det materiella genomförandet av unionens regler normalt ankommer på medlemsstaterna (se bland annat Jacqué, J.P., Droitinstitutionneldel’Unioneuropéenne, 6 uppl., Dalloz, Paris, 2010, marginalnoterna 581–584). Det grundläggande rättsliga uttrycket för att det ankommer på medlemsstaterna att genomföra unionens akter finns i artikel 4.3 FEU, där det föreskrivs att ”[m]edlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller av unionens institutioners akter”. Beträffande fördelningen av genomförandebefogenheter i unionen, se Fuentetaja Pastor, J.Á., ”Actos delegados, actos de ejecución y distribución de competencias ejecutivas en la Unión Europea”, RevistaEspañoladeDerechoAdministrativo, nr 149, 2011, s. 55–89 (57–63).
37 –      Beträffande detta, se Ruffert, M., ”Art. 291 AEUV”, i Callies, Ch. och Ruffert, M., EUV/AEUVKommentar, nr 10, C.H. Beck, München, 4 uppl., 2011, punkt 10.
38 –      Dom Comitato ”Venezia vuole vivere” m.fl./kommissionen, C-71/09 P, C-73/09 P och C‑76/09 P (EU:C:2011:368, punkt 118, och där angiven rättspraxis).
39 –      Punkterna 80–97.
40 –      Punkt 119 i den överklagade domen.
41 –      Punkterna 73 och 74 i detta förslag till avgörande.
42 –      Jämför senast stora avdelningens dom Anbouba/rådet, C-605/13 P (EU:C:2015:248, punkt 41), och dom Anbouba/rådet, C-630/13 P (EU:C:2015:247, punkt 42, samt där angiven rättspraxis).
43 –      Punkt 108 i den överklagade domen.
44 –      Min kursivering.