62022CJ0352_RES
Sag C-352/22
A.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Hamm)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 18. juni 2024
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – direktiv 2011/95/EU – artikel 21, stk. 1 – direktiv 2013/32/EU – artikel 9, stk. 2 og 3 – en medlemsstats endelige tildeling af flygtningestatus – flygtning, som efter denne tildeling af flygtningestatus opholder sig i en anden medlemsstat – udleveringsbegæring fra flygtningens oprindelsestredjeland rettet til opholdsmedlemsstaten – virkning af afgørelsen om tildeling af flygtningestatus for udleveringsproceduren – artikel 18 og artikel 19, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – beskyttelse af den pågældende flygtning mod den ønskede udlevering«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus – direktiv 2011/95 – beskyttelse mod refoulement – rækkevidde – tredjelandsstatsborger, der har opnået flygtningestatus i én medlemsstat og opholder sig i en anden medlemsstat – udleveringsbegæring fra tredjelandsstatsborgerens oprindelsesland rettet til opholdsmedlemsstaten – betingelser for at opnå udlevering – udveksling af oplysninger mellem den anmodede medlemsstat og den myndighed i den anden medlemsstat, der har tildelt flygtningestatus – denne myndigheds tilbagekaldelse af nævnte status
[Art. 4, stk. 3, første afsnit, TEU; art. 78, stk. 2, litra a), TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 4, art. 18, art. 19, stk. 2, og art. 51, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95, 12. og 21. betragtning og art. 2, litra b), d) og e), art. 11-14, art. 21, stk. 1, og art. 36, og direktiv 2013/32, art. 1, 9, 44, 45 og 49]
(jf. præmis 39-45, 49, 51-55, 58 og 61-72 samt domskonkl.)
Resumé
Ved behandlingen af en anmodning om præjudiciel afgørelse, indgivet af Oberlandesgericht Hamm (den regionale ret i første instans i Hamm, Tyskland), præciserede Domstolen (Store Afdeling) rækkevidden af princippet om non-refoulement i forbindelse med en udleveringsbegæring fremsat af en flygtnings oprindelsestredjeland over for flygtningens opholdsmedlemsstat i en situation, hvor den pågældende var blevet tildelt sin flygtningestatus i en anden medlemsstat.
I 2010 tildelte de italienske myndigheder A., der er tyrkisk statsborger af kurdisk oprindelse, flygtningestatus, som er gyldig indtil 2030, med den begrundelse, at han risikerede at blive politisk forfulgt af de tyrkiske myndigheder på grund af sin støtte til det kurdiske arbejderparti (PKK). A. har siden juli 2019 opholdt sig i Tyskland.
På baggrund af en arrestordre afsagt af en tyrkisk ret i juni 2020 blev der via Den Internationale Kriminalpolitiorganisation (INTERPOL) fremsat indberetning af A. med henblik på udlevering til strafferetlig forfølgelse for drab. Efter A.s anholdelse i Tyskland den 18. november 2020 blev han varetægtsfængslet og dernæst fængslet med henblik på udlevering indtil den 14. april 2022.
Ved kendelse afsagt i november 2021 fastslog den regionale ret i første instans i Hamm, som var den forelæggende ret, at udleveringen af A. til Tyrkiet kunne antages til realitetsbehandling, idet den bl.a. ikke anså sig for bundet af de italienske myndigheders afgørelse om tildeling af flygtningestatus. Efter en forfatningsretlig appel iværksat af A. blev denne kendelse imidlertid ophævet af Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager, Tyskland), idet denne ret fandt, at den forelæggende ret havde undladt at forelægge Domstolen dette spørgsmål til præjudiciel afgørelse.
På denne baggrund besluttede den forelæggende ret, hvortil sagen var blevet hjemvist, og som på ny havde fået forelagt udleveringsbegæringen vedrørende A., at forelægge Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt en medlemsstats afgørelse om tildeling af flygtningestatus i henhold til EU-retten har bindende virkning i forbindelse med en udleveringssag, der gennemføres i en anden medlemsstat.
Domstolens bemærkninger
I dommen fastslog Domstolen indledningsvis, at eftersom en medlemsstats afgørelse om at efterkomme en begæring fra oprindelseslandet om udlevering af en tredjelandsstatsborger, der har opnået flygtningestatus i en anden medlemsstat, bevirker, at denne tredjelandsstatsborger fratages de rettigheder og fordele, der er fastsat i direktiv 2011/95 (
1
), skal den udleveringsprocedure, der gennemføres i den første medlemsstat, anses for at gennemføre EU-retten som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«). Den myndighed, der er kompetent i sager om udlevering i den anmodede medlemsstat, kan derfor ikke give tilladelse til udlevering af en tredjelandsstatsborger, der er blevet anerkendt som flygtning af en anden medlemsstat, til tredjelandet, når en sådan udlevering tilsidesætter princippet om non-refoulement, der er fastsat i artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95, sammenholdt med chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2 (
2
).
I denne henseende fremhævede Domstolen for det første, at så længe den person, der begæres udleveret, opfylder betingelserne for at være flygtning, er chartrets artikel 18 til hinder for udlevering af den pågældende til det tredjeland, som den pågældende er flygtet fra, og hvor vedkommende risikerer forfølgelse. For det andet bemærkede Domstolen, at når den person, der er omfattet af en udleveringsbegæring, påberåber sig en alvorlig risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling, hvis vedkommende udleveres, skal den anmodede medlemsstat inden en eventuel udlevering efterprøve, om udleveringen vil udgøre et indgreb i de rettigheder, der er omhandlet i chartrets artikel 19, stk. 2.
Med henblik på at vurdere risikoen for tilsidesættelse af artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95 samt chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2, udgør den omstændighed, at en anden medlemsstat har tildelt den person, der er begæret udleveret, flygtningestatus, et særligt alvorligt forhold, som den kompetente myndighed i den anmodede medlemsstat skal tage hensyn til, således at en afgørelse om tildeling af flygtningestatus, for så vidt som denne status ikke er blevet tilbagekaldt eller inddraget af den medlemsstat, der har tildelt den, skal foranledige denne myndighed til at afslå udlevering i henhold til disse bestemmelser. Det fælles europæiske asylsystem er nemlig baseret på princippet om gensidig tillid, hvorefter det, bortset fra under ekstraordinære omstændigheder, må formodes, at behandlingen af ansøgere om international beskyttelse i hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med kravene i EU-retten, Genèvekonventionen (
3
) og den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (
4
).
Desuden ville bestemmelserne i direktiv 2011/95 og 2013/32 (
5
) om tilbagekaldelse og fratagelse af flygtningestatus og den procedure, som de fastsætter, blive omgået, hvis den anmodede medlemsstat kunne udlevere en tredjelandsstatsborger, som en anden medlemsstat har anerkendt som flygtning, til sit oprindelsesland. En sådan udlevering ville nemlig de facto svare til, at denne status bringes til ophør, og at den berørte person fratages den effektive nydelse af den beskyttelse, som den pågældende tildeles ved chartrets artikel 18, de rettigheder og fordele, der for så vidt angår indholdet af den internationale beskyttelse er fastsat i kapitel VII i direktiv 2011/95, samt de proceduremæssige garantier, der er fastsat i artikel 45 i direktiv 2013/32.
På grundlag af princippet om loyalt samarbejde (
6
) skal den myndighed, der er kompetent i sager om udlevering i den anmodede medlemsstat, følgelig hurtigst muligt indlede en udveksling af oplysninger med den myndighed i den anden medlemsstat, som har tildelt den person, der begæres udleveret, flygtningestatus. I denne forbindelse påhviler det førstnævnte myndighed at underrette sidstnævnte myndighed om udleveringsbegæringen vedrørende denne person, at fremsende sin udtalelse om denne begæring til denne myndighed og at anmode om, at den pågældende myndighed inden for en rimelig frist fremsender såvel de oplysninger, som den er i besiddelse af, og som har ført til tildelingen af denne status, som dens afgørelse af, om der er anledning til at tilbagekalde eller inddrage den pågældende persons flygtningestatus.
Dels er formålet med denne udveksling af oplysninger at sætte den myndighed, der er kompetent i sager om udlevering i den anmodede medlemsstat, i stand til fuldt ud at foretage den kontrol, som påhviler den i henhold til chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2.
Dels gør udvekslingen af oplysninger det muligt for den kompetente myndighed i den anden medlemsstat i givet fald at tilbagekalde eller inddrage flygtningestatus på grundlag af artikel 14 i direktiv 2011/95 under fuld overholdelse af de garantier, der er fastsat i artikel 45 i direktiv 2013/32.
Henset til det ovenstående bemærkede Domstolen, at det kun er i det tilfælde, hvor den kompetente myndighed i den medlemsstat, der har tildelt den person, der begæres udleveret, flygtningestatus, beslutter at tilbagekalde eller inddrage denne status på grundlag af artikel 14 i direktiv 2011/95, og for så vidt som den myndighed, der er kompetent i sager om udlevering i den anmodede medlemsstat, når til den konklusion, at denne person ikke eller ikke længere har flygtningestatus, og at der ikke er nogen alvorlig risiko for, at den pågældende i tilfælde af vedkommendes udlevering til det anmodende tredjeland vil blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling i dette land, at EU-retten ikke vil være til hinder for udlevering.
Følgelig gælder det i henhold til artikel 21, stk. 1, i direktiv 2011/95, sammenholdt med chartrets artikel 18 og artikel 19, stk. 2, at når en tredjelandsstatsborger, der har opnået flygtningestatus i én medlemsstat, i en anden medlemsstat, på hvis område den pågældende opholder sig, er genstand for en udleveringsbegæring fra sit oprindelsesland, kan den anmodede medlemsstat ikke give tilladelse til udlevering uden at have indledt en udveksling af oplysninger med den myndighed, der har tildelt den person, der begæres udleveret, denne status, og uden at denne myndighed har tilbagekaldt den nævnte status.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).
(
2
) – Medens chartrets artikel 18 fastsætter retten til asyl, fastsætter chartrets artikel 19, stk. 2, princippet om non-refoulement.
(
3
) – Konventionen om flygtninges retsstilling, som blev undertegnet i Genève den 28.7.1951.
(
4
) – Konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.11.1950.
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).
(
6
) – Domstolen præciserede, at dette princip, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, første afsnit, TEU, hvorefter Unionen og medlemsstaterne respekterer hinanden og bistår hinanden ved gennemførelsen af de opgaver, der følger af traktaterne, kommer konkret til udtryk i artikel 36 i direktiv 2011/95 og i artikel 49 i direktiv 2013/32.