62024CC0182
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 10. april 2025 (
1
)
Sag C-182/24
RB, som retssuccessor efter Claude Chabrol,
AD ved sin kurator, NM, som retssuccessor efter Claude Chabrol,
DR, som retssuccessor efter Claude Chabrol,
ZB, som retssuccessor efter Claude Chabrol,
VQ, som retssuccessor efter Claude Chabrol,
RZ, som retssuccessor efter Paul Gégauff,
DQ, som retssuccessor efter Paul Gégauff,
FI, som retssuccessor efter Paul Gégauff,
LF, som retssuccessor efter Paul Gégauff
mod
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD),
Radio Days SARL,
Brinter Company Ltd,
BS,
MW,
Artedis SA,
Panoceanic Films SA,
procesdeltagere:
Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM),
HU, som retssuccessor efter Pierre Jansen,
YG, som retssuccessor efter Ellery Queen,
VH, som retssuccessor efter Ellery Queen,
IA,
ID, som retssuccessor efter Jean Patrick Manchette,
Succession Daniel Boulanger, som retssuccessor efter Daniel Boulanger,
HK, som retssuccessor efter Claude Brulé,
QY, som retssuccessor efter Claude Brulé,
WY, som retssuccessor efter Claude Brulé,
KE, som retssuccessor efter Claude Brulé,
NA, som retssuccessor efter Claude Brulé,
IY, som retssuccessor efter Claude Brulé,
boet efter Nicholas Blake, som retssuccessor efter Nicholas Blake,
boet efter Edward Atiyah, som retssuccessor efter Edward Atiyah,
boet efter Ellery Queen, som retssuccessor efter Ellery Queen,
boet efter Richard Neely, som retssuccessor efter Richard Neely,
boet efter Patricia Highsmith,
boet efter Charlotte Armstrong, som retssuccessor efter Charlotte Armstrong,
WI, som retssuccessor efter Claude Rank,
QT, som retssuccessor efter Hubert Monteilhet
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig))
»Præjudiciel forelæggelse – ophavsret og beslægtede rettigheder – håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder – passende retsmidler – direktiv 2001/29/EF – artikel 8 – direktiv 2004/48/EF – artikel 3 – direktiv 2006/116/EF – artikel 1 og 2 – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – national lovgivning, som gør antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål vedrørende beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder anlagt af en medophavsmand betinget af, at de øvrige medophavsmænd inddrages i sagen – procesautonomi – effektivitetsprincippet«
1.
I 1990 overdrog filminstruktøren Claude Chabrol og manuskriptforfatteren Paul Gégauff udnyttelsesrettighederne til visse af deres film til en distributør.
2.
I 2019, hvor Claude Chabrol og Paul Gégauff var døde, anlagde deres respektive arvinger et søgsmål mod distributøren og andre tilknyttede selskaber, bl.a. med påstand om betaling af erstatning for den skade, de havde lidt som følge af misligholdelsen af kontraktmæssige forpligtelser og krænkelsen af ophavsretten.
3.
De sagsøgte gjorde som argument for, at søgsmålet ikke kunne antages til realitetsbehandling, gældende, at ikke alle de medophavsmænd, som havde deltaget i skabelsen af filmene, og deres retssuccessorer, var blevet inddraget i sagen. De påpegede, at et søgsmål, hvormed det tilsigtes at håndhæve ophavsretten til et fællesværk, i henhold til fransk ret kræver, at alle medophavsmændene inddrages i sagen.
4.
Den ret, der skal træffe afgørelse i denne sag, har forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål, hvormed den nærmere bestemt ønsker oplyst, om forpligtelsen til at inddrage alle medophavsmændene i sagen som betingelse for, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, er forenelig med EU-retten. Det ønskes navnlig oplyst, om den er forenelig med direktiv 2001/29/EF (
2
), direktiv 2004/48/EF (
3
), direktiv 2006/115/EF (
4
) og direktiv 2006/116/EF (
5
), sammenholdt med artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
I. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Direktiv 2001/29
5.
Artikel 8 (»Sanktioner og retsmidler«) fastsætter følgende:
»1.   Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.
2.   Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål og/eller kræve nedlagt forbud og i givet fald kræve beslaglæggelse af det materiale, der ligger til grund for krænkelsen, samt de i artikel 6, stk. 2, nævnte anordninger, produkter eller komponenter.
[…]«
2. Direktiv 2004/48
6.
Artikel 3 med overskriften »Almindelige bestemmelser« har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne fastsætter de foranstaltninger, procedurer og retsmidler, der er nødvendige for at sikre håndhævelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er omfattet af dette direktiv. Disse foranstaltninger, procedurer og retsmidler skal være fair og rimelige, de må ikke være unødigt komplicerede eller udgiftskrævende, og de må ikke indebære urimelige frister eller medføre ugrundede forsinkelser.
2.   Foranstaltningerne og retsmidlerne skal ligeledes være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og have afskrækkende virkning, og de skal anvendes på en sådan måde, at der ikke opstår hindringer for lovlig samhandel, og at der ydes garanti mod misbrug af dem.«
3. Direktiv 2006/116
7.
Artikel 1 (»Varigheden af ophavsretten«) fastsætter følgende:
»1.   Ophavsretten til litterære eller kunstneriske værker som defineret i artikel 2 i Bernerkonventionen gælder i ophavsmandens levetid og i 70 år efter vedkommendes død, uanset på hvilket tidspunkt værket lovligt blev gjort tilgængeligt for offentligheden.
2.   Tilkommer ophavsretten flere, som har samarbejdet ved værkets frembringelse, beregnes den i stk. 1 nævnte beskyttelsestid fra den længstlevende ophavsmands død.
[…]«
8.
Artikel 2 med overskriften »Kinematografiske eller audiovisuelle værker« har følgende ordlyd:
»1.   Den ledende instruktør af et kinematografisk eller audiovisuelt værk anses som dets ophavsmand eller som en af dets ophavsmænd. Medlemsstaterne kan anse andre som medindehavere af ophavsretten.
2.   Beskyttelsestiden for et kinematografisk eller audiovisuelt værk udløber 70 år efter det tidspunkt, hvor den længstlevende af følgende personer dør, uanset om disse personer anses som medophavsmænd: den ledende instruktør, drejebogsforfatteren, dialogforfatteren og komponisten til musik, som er specielt frembragt til brug i det kinematografiske eller audiovisuelle værk.«
9.
I artikel 9 med overskriften »Ideelle rettigheder« anføres følgende:
»Dette direktiv berører ikke de enkelte medlemsstaters bestemmelser vedrørende ideelle rettigheder.«
B.
Fransk ret
1. Code de la propriété intellectuelle (lov om intellektuel ejendomsret) (
6
)
10.
Artikel L. 113-2 fastsætter følgende:
»[E]t værk, der er fremstillet af flere fysiske personer […], anses for at være et fællesværk.«
11.
Artikel L. 113-3 fastsætter følgende:
»Et fællesværk er medophavsmændenes fælles ejendom.
Medophavsmændene udøver deres rettigheder efter gensidig aftale.
I tilfælde af uenighed træffer de civile domstole afgørelse.
Når hver medophavsmands deltagelse er sket inden for forskellige genrer, kan hver enkelt, medmindre andet er aftalt, udnytte deres personlige bidrag separat, dog uden at skade udnyttelsen af fællesværket.«
12.
Artikel 113-7 fastsætter følgende:
»[O]phavsmanden til et audiovisuelt værk er den eller de fysiske personer, der står for den intellektuelle skabelse af dette værk. I mangel af bevis for det modsatte formodes følgende at være medophavsmænd til et audiovisuelt værk skabt i fællesskab: 1. [m]anuskriptforfatteren; 2. [d]rejebogsforfatteren; 3. [d]ialogforfatteren; 4. [k]omponisten til musik, med eller uden ord, som er specielt frembragt til brug i værket; 5. [i]nstruktøren. […]«
2. Code de procedure civil (den civile retsplejelov) (
7
)
13.
Artikel 126 fastsætter, at når den situation, som udgør en afvisningsgrund, kan afhjælpes, sker der ikke afvisning, hvis begrundelsen herfor ikke længere foreligger på det tidspunkt, hvor retten skal træffe afgørelse.
14.
I artikel 659 anføres det, at når den person, for hvem dokumentet skal forkyndes, ikke har kendt bopæl, opholdssted eller arbejdssted, skal fogeden udarbejde en protokol, hvori det nøjagtigt angives, hvilke skridt der er foretaget for at finde frem til adressaten for dokumentet. Samme dag eller senest den næstfølgende hverdag skal fogeden, idet der i modsat fald indtræder ugyldighed, ved anbefalet brev til den senest kendte adresse fremsende en kopi af protokollen, hvortil vedhæftes en kopi af det dokument, der skal forkyndes.
15.
I henhold til artikel 780, som vedrører den skriftlige procedure for retterne i første instans, tilkommer kontrollen med behandlingen en dommer ved den afdeling, som behandler sagen, idet denne skal sikre, at proceduren gennemføres i overensstemmelse med loven, navnlig med hensyn til rettidig udveksling og fremsendelse af dokumenter.
16.
I henhold til artikel 788 udøver den ret, der behandler den civile sag, alle de beføjelser, der er nødvendige for fremsendelsen, indhentningen og fremlæggelsen af dokumenter.
II. Faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
17.
De relevante faktiske omstændigheder, således som de beskrives i forelæggelseskendelsen (
8
), er følgende:
–
Claude Chabrol instruerede 14 film mellem 1967 og 1974. Fem af disse blev lavet i samarbejde med Paul Gégauff som dialogforfatter, manuskriptforfatter eller drejebogsforfatter.
–
Filmmaterialet tilhørte producenten SA Les Film La Boétie, som i forbindelse med sin likvidation ved kontrakt af 25. marts 1982 overdrog det til et selskab efter engelsk ret ved navn Brinter Co.
–
Ved kontrakter af 8. juni 1990 overdrog Claude Chabrol retten til at »fortsætte udnyttelsen« (
9
) af en række film til selskabet Brinter Company Ltd (herefter »selskabet Brinter«) for en periode på 30 år. BS optrådte som direktør for selskabet Brinter.
–
Paul Gégauffs udnyttelsesrettigheder til de fem film, han havde medvirket til, var genstand for kontrakter af 8. juni 1990, som fire arvinger efter ham indgik med selskabet Brinter, hvortil de overdrog retten til at »fortsætte udnyttelsen« af filmene for en periode på 30 år (
10
).
–
Ved salgsfuldmagt af 1. januar 1990 bemyndigede selskabet Brinter selskabet Artedis AS til for en periode på 12 måneder, som kunne forlænges ved stiltiende aftale, at indgå salgskontrakter direkte med køberne og modtage salgsprisen. Denne kontrakt berørte de 14 omtvistede film med undtagelse af én. MW optrådte som direktør for selskabet Artedis.
–
Ved kontrakt af 18. februar 2012 overdrog selskabet Brinter udnyttelsesretten til fem af de omtvistede film til selskabet Panoceanic Films SA.
18.
Den 11. juli 2019 stævnede arvingerne efter Claude Chabrol og Paul Gégauff selskabet Brinter, selskabet Artedis, selskabet Panoceanic Films, selskabet Radio Days SARL, MW og BS (
11
) for krænkelse af ophavsretten (
12
) til 14 film instrueret af Claude Chabrol, herunder fem med Paul Gégauff som medophavsmand.
19.
Den 27. januar 2020 fremsatte de sagsøgte en formalitetsindsigelse med den begrundelse, at 19 medophavsmænd til de omtvistede film ikke var blevet inddraget i sagen.
20.
Ved skrivelser af 5. maj og 12. juni 2020 inddrog sagsøgerne følgende personer i sagen med henblik på at berigtige deres påstande:
–
syv fysiske personer, som de anså for medophavsmænd eller retssuccessorer til afdøde medophavsmænd (
13
)
–
otte »boer« efter medophavsmænd, i forbindelse med hvilke de ikke havde kunnet identificere de fysiske personer, der var arvinger (
14
)
–
to ophavsretsforvaltningsselskaber, hvoraf det ene repræsenterer dramaforfattere og ‑komponister (
15
), mens det andet repræsenterer musikforfattere, ‑komponister og ‑forlæggere (
16
).
21.
Ved kendelse af 9. februar 2023 (
17
) tilpligtede den ret, der behandlede den civile sag, de sagsøgte at fremlægge identifikationsoplysninger om medophavsmændene til filmene og deres retssuccessorer.
22.
Sagsøgerne var selv med disse oplysninger ikke i stand til at lokalisere alle medophavsmændene til filmene og deres retssuccessorer og inddrage dem i sagen som følge af filmenes antal (14), alder (de blev produceret mellem 1967 og 1974), kompleksiteten med hensyn til de involverede personer (instruktøren, manuskriptforfatteren, komponisten, forfatteren til det litterære værk, der blev brugt som forlæg) samt det forhold, at visse af medophavsmændene var døde, og at deres arvinger er ukendte eller ikke bor i Frankrig.
23.
Tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris), som skal afgøre tvisten, har påpeget, at »retssagen siden den 27. januar 2020 […] har været lammet, fordi det er umuligt at identificere de mange successive arvinger [til medophavsmændene til filmene]« (
18
).
24.
Den har endvidere anført, at »[…] parterne har udfoldet store anstrengelser for at identificere medophavsmændene eller deres retssuccessorer, uden at det har været muligt at inddrage dem behørigt i sagen, som det kræves i henhold til national retspraksis baseret på artikel L. 113-3 i den franske lov om intellektuel ejendomsret« (
19
).
25.
Hvad angår retten til effektive retsmidler som sikret ved chartret er sagsøgerne i denne sag ifølge den forelæggende ret reelt afskåret fra at få deres civile krav realitetsbehandlet, hvis de ikke er i stand til at inddrage alle retssuccessorerne efter medophavsmændene til de omstridte værker (
20
). Sagsøgernes udnyttelse af deres ophavsret afhænger således af deres evne til at identificere de øvrige medindehavere af disse rettigheder (
21
).
26.
På denne baggrund har den forelæggende ret forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 2, 3, 4 og 8 i direktiv 2001/29[…], artikel 1-3 i direktiv 2004/48[…] og artikel 1, 2 og 9 i direktiv 2006/116[…], idet disse bestemmelser garanterer ophavsmanden og medophavsmanden til et filmværk eller audiovisuelt værk både eneretten til at tillade eller forbyde reproduktion af deres værker og deres overføring til almenheden og en beskyttelsesperiode, der slutter 70 år efter, at den sidste overlevende medophavsmand til værket er død, samtidig med at de pålægger medlemsstaterne at fastsætte effektive, forholdsmæssige og afskrækkende sanktioner og passende retsmidler for krænkelser af ophavsretten samt foranstaltninger, procedurer og retsmidler, der ikke er unødigt komplicerede eller udgiftskrævende eller medfører urimelige frister eller ugrundede forsinkelser, fortolkes således, at et søgsmål om krænkelse af ophavsretten til et fællesværk, der er anlagt af rettighedshaveren, kræver, at alle medophavsmændene inddrages i søgsmålet for, at det kan antages til realitetsbehandling?
2)
Skal rettighedshaverens ret til effektive retsmidler og adgang til en domstol, der udgør en del af retten til en retfærdig rettergang, som sikret ved artikel 2, 3, 4 og 8 i direktiv 2001/29[…], artikel 1-3 i direktiv 2004/48[…] samt artikel 1, 2 og 9 i direktiv 2006/116[…], direktiv 2006/115 […] og [chartrets] artikel 17 og 47 […] fortolkes således, at antagelse til realitetsbehandling af et søgsmål om krænkelse af ophavsret er betinget af, at alle medophavsmænd til værket inddrages i søgsmålet?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
27.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 5. marts 2024.
28.
Følgende parter har indgivet skriftlige indlæg:
–
samlet arvingerne efter Claude Chabrol (DR og VQ samt ZB og AD, sidstnævnte ved sin kurator) og arvingerne efter Paul Gégauff (RZ og DQ samt FI og LF)
–
særskilt RB, arving efter Claude Chabrol
–
Samlet BS, MW, selskabet Artedis, selskabet Brinter, selskabet Panoceanic Films og selskabet Radio Days (de sagsøgte i hovedsagen)
–
den østrigske og den franske regering samt Europa-Kommissionen.
29.
Domstolen har ikke fundet det nødvendigt at afholde et retsmøde.
IV. Bedømmelse
A.
Indledende bemærkninger
1. De bestemmelser, der finder anvendelse
30.
Den præjudicielle forelæggelse vedrører udelukkende en proceduremæssig problemstilling, som udspringer af fortolkningen af artikel L. 113-3 i lov om intellektuel ejendomsret. Den vedrører ikke ophavsrettens materielle rækkevidde, som kan blive drøftet, når den proceduremæssige indsigelse er blevet behandlet.
31.
Artikel L. 113-3 i lov om intellektuel ejendomsret fastsætter, at medophavsmændene til et fællesværk skal udøve deres rettigheder efter gensidig aftale. Denne bestemmelse er i national retspraksis blevet fortolket således, at »en medophavsmand til et fællesværk, som anlægger sag for at forsvare sine økonomiske rettigheder, er forpligtet til at inddrage de andre ophavsmænd til værket, hvis hans bidrag ikke kan adskilles fra medophavsmændenes, idet sagen i modsat fald afvises« (
22
).
32.
Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den nationale regel, fortolket på denne måde, er forenelig med EU-retten, idet den har henvist til de EU-retsakter, der er nævnt i dens to spørgsmål.
33.
En af disse retsakter er direktiv 2006/115, men den forelæggende ret har ikke angivet, hvilken betydning det eventuelt kan have for sagen, eller hvilke artikler der konkret giver anledning til tvivl. Derfor kræver Domstolens besvarelse efter min opfattelse ikke en undersøgelse af denne retsakt.
34.
Det forholder sig anderledes med direktiv 2001/29, direktiv 2004/48 og direktiv 2006/116. Disse tre direktiver indeholder bestemmelser, der hver især i sig selv kan have betydning for besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål:
–
Artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2001/29 forpligter medlemsstaterne til at fastsætte passende retsmidler over for krænkelser af ophavsret og beslægtede rettigheder og sikre, at indehaverne af disse rettigheder kan anlægge erstatningssøgsmål.
–
Artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2004/48 forpligter medlemsstaterne til at fastsætte de procedurer og retsmidler, der er nødvendige for at sikre håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder. Disse procedurer og retsmidler må ikke være unødigt komplicerede eller udgiftskrævende, men skal derimod være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og have afskrækkende virkning.
–
Artikel 1, stk. 2, i direktiv 2006/116 fastsætter i forbindelse med varigheden af ophavsretten, at såfremt ophavsretten tilkommer flere, som har samarbejdet ved værkets frembringelse, beregnes beskyttelsestiden fra den længstlevende ophavsmands død.
35.
Hvad angår chartrets artikel 17 og 47 er det sidstnævnte bestemmelse, der har størst betydning for tvisten, idet EU-retten anerkender ophavsretten med hensyn til effektive retsmidler, hvilket åbner for, at chartret selv finder anvendelse (artikel 51, stk. 1). Fortolkningen af chartrets artikel 17, stk. 2 (»Intellektuel ejendomsret er beskyttet«) skal foretages ved anvendelse af de bestemmelser i den afledte ret, hvori denne beskyttelse er udmøntet.
2. De ophavsrettigheder, der indgår i tvisten
36.
I visse af forelæggelseskendelsens præmisser anføres det, at de påstande, der er nedlagt af »procesfællesskabet« Chabrol og Gégauff (
23
), omfatter både omfatter økonomiske og ideelle ophavsrettigheder (
24
).
37.
Der er ingen tvivl om, at den ophavsret, der angiveligt er blevet krænket i denne sag, er af økonomisk karakter, men det kan diskuteres, om der reelt også foreligger ideelle rettigheder. Ved afklaringen af, om dette er tilfældet, skal det tages i betragtning, at artikel 9 i direktiv 2006/116 udelukker, at direktivets bestemmelser berører de enkelte medlemsstaters bestemmelser vedrørende ideelle rettigheder.
38.
Det tilkommer den forelæggende ret at afklare, hvilke (økonomiske eller ideelle) ophavsrettigheder der kan være blevet krænket. Det har ikke større betydning for besvarelsen af dens præjudicielle spørgsmål, som er begrænset til de sagsøgtes formalitetsindsigelse, om de ideelle ophavsrettigheder medtages eller ej.
B.
Besvarelse af de præjudicielle spørgsmål
39.
Efter min opfattelse kan de to spørgsmål behandles samlet. Min undersøgelse vil både omfatte de problemstillinger, som følger af det fælles ejerskab til ophavsrettighederne, og de betingelser og begrænsninger, som forsvaret af disse rettigheder ved domstolene er underlagt.
1. Fælles ejerskab til ophavsretten
40.
I EU-retten antages det enten, at der kan foreligge fælles ejerskab (sameje) til ophavsrettigheder, eller der henvises udtrykkeligt hertil.
41.
Direktiv 2001/29 (
25
) og direktiv 2004/48 (
26
) henviser til »ophavsmanden« eller »indehaveren af en intellektuel ejendomsrettighed«, idet disse begreber uden forskel anvendes i singularis og i pluralis.
42.
Direktiv 2006/116 anerkender fælles ejerskab til ophavsretten: 14. betragtning henviser til »tilfælde, hvor en eller flere fysiske personer er identificeret som ophavsmænd«. Artikel 1, stk. 2, omhandler specifikt det tilfælde, hvor »ophavsretten [tilkommer] flere, som har samarbejdet ved værkets frembringelse«.
43.
Hvad navnlig angår kinematografiske eller audiovisuelle værker giver artikel 2 i direktiv 2006/116 mulighed for, at medlemsstaterne anser »andre som medindehavere af ophavsretten« sammen med hovedinstruktøren. Dette er tilfældet i den foreliggende sag.
44.
Det kan således fastslås, at når en række personer er ophavsmænd eller indehavere af intellektuelle ejendomsrettigheder til et kinematografisk værk, er de alle beskyttet. Både dem selv og, hvis de er døde, deres arvinger er fordringshavere i forhold til ophavsretten til det kinematografiske værk, som er skabt i fællesskab.
45.
I lighed med, hvad der er tilfældet på det beslægtede område for industriel ejendomsret (
27
), består problemstillingen i forbindelse med ophavsret i, hvordan medindehaverne kan forsvare deres krav, henset til de EU-retlige bestemmelsers tavshed om, hvilke nærmere proceduremæssige regler der er egnede til at sikre beskyttelsen af sådanne rettigheder.
46.
Artikel 4, litra a), i direktiv 2004/48 anerkender »indehavere af intellektuelle ejendomsrettigheder i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse […] som personer, der kan anmode om anvendelse af […] foranstaltninger, procedurer og retsmidler« (
28
).
47.
Domstolen har fastslået, at henvisningen til den lovgivning, der finder anvendelse, »både henviser til den gældende nationale lovgivning og i givet fald EU-retten« (
29
).
48.
EU-retten indeholder dog ikke specifikke bestemmelser om søgsmål, der anlægges af medindehavere af ophavsrettigheder. Der foreligger ikke harmonisering i denne henseende, og det tilkommer medlemsstaterne at vedtage passende regler med henblik på at regulere anlæggelsen af sådanne søgsmål ved deres retsinstanser. EU-retten fastsætter ikke, hvilke betingelser medindehaveres udøvelse af deres rettigheder som sådan er underlagt (
30
).
49.
Derfor er »den lovgivning, der finder anvendelse« på retsbeskyttelsen af ophavsretten til et fællesværk, principielt medlemsstaternes lovgivning.
2. National regel, procesautonomiens grænser og chartrets artikel 47
50.
Reglen i artikel L. 113-3 i lov om intellektuel ejendomsret forekommer mig, henset til sin ordlyd, ikke at kunne bestrides. Jeg ser ingen grund til, at en bestemmelse, som er begrænset til at fastsætte, at medophavsmændene til et fællesværk skal udøve deres rettigheder efter gensidig aftale, og at domstolene træffer afgørelse, hvis der ikke opnås en sådan aftale, skule være uforenelig.
51.
Denne regel er sammenhængende med den sædvanlige forståelse af fælles ejerskab til goder og rettigheder i de forskellige retsordener (
31
). Dette gælder så meget desto mere, idet medophavsmændenes fælles udøvelse af deres rettigheder ifølge national retspraksis kun kræves, i det omfang en medophavsmands bidrag ikke kan adskilles fra de andres bidrag (
32
).
52.
Ved den proceduremæssige udmøntning af denne regel i den franske retspraksis er der heraf blevet udledt en grund til at afvise søgsmål: De afvises a limine, når medophavsmanden til et værk, som tager retslige skridt til at beskytte sine rettigheder, ikke har inddraget de øvrige medophavsmænd i sagen.
53.
Den todelte regel, der følger af lov om intellektuel ejendomsret/retspraksis, indebærer, således som den franske regering selv har anerkendt (
33
), en begrænsning af adgangen til domstolene. Jeg finder den dog ikke problematisk i sig selv, dog med forbehold af, hvad jeg vil anføre nedenfor angående dens grænser.
54.
Hver enkelt medlemsstats retsorden kan gøre antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af en medophavsmand til et fællesværk betinget af, at de øvrige medophavsmænd inddrages i sagen. En lignende betingelse er logisk i tilfælde, hvor lovgivningen fastsætter et »påkrævet aktivt procesfællesskab« (
34
). Intet er til hinder for, at lovgivningen, som i den foreliggende sag, hvis den ikke ligefrem kræver, at de øvrige sagsøgere obligatorisk skal være til stede, så i det mindste kræver, at de indkaldes (
35
).
55.
En regel med disse kendetegn henhører, hvad enten den er udviklet i retspraksis eller ej, under medlemsstaternes procesautonomi og er derfor lovlig, hvis den opfylder legitime formål og ikke går ud over de grænser, jeg vil redegøre for i det følgende.
56.
Denne regel er begrundet i de legitime formål, som den franske regering og Kommissionen har fremhævet. Den beskytter de fraværende medindehaveres rettigheder på lige fod med de øvrige, idet de har tilstrækkelige oplysninger til at kunne beslutte, om de vil deltage i sagen eller ej (
36
). I samme henseende bidrager den til retssikkerheden og god retspleje ved at imødegå de problemer, der kan opstå i forbindelse med litispendens, senere ophobning af søgsmål, risikoen for modstridende afgørelser, hvis hver medophavsmand handler selvstændigt, eller hensynet til at undgå efterfølgende søgsmål fra medophavsmænd, som ikke er blevet indkaldt (
37
).
57.
Den begrænsning, som denne regel pålægger medindehaveren af en ophavsret, skal undergives en dobbelt prøvelse, henset til dens indordning under på den ene side ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet (
38
) og på den anden side de krav, der følger af chartrets artikel 47. Sidstnævnte bestemmelse fastsætter princippet om retsbeskyttelse af de rettigheder, som borgerne afleder af EU-retten.
58.
Denne dobbelte tilgang fører til samme resultat, hvis den forelæggende ret i sidste ende er af den opfattelse, at udøvelsen af retten til at opnå retsbeskyttelse med henblik på forsvaret af ophavsretten er underlagt en proceduremæssig betingelse, som er uforholdsmæssigt vanskelig eller umulig at opfylde.
59.
Idet anvendelsen af ækvivalensprincippet ikke drøftes her, vedrører uenigheden alene effektivitetsprincippet. I denne henseende har den franske regering gjort gældende, at den omtvistede forpligtelse ikke er uforholdsmæssigt vanskelig at opfylde og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de forfulgte mål (
39
), idet:
–
det ikke er obligatorisk at inddrage alle medindehaverne, når tvisten vedrører en del af et individualiserbart værk
–
indkaldelsen af alle medindehaverne ikke tager sigte på, at de faktisk deltager i sagen; det er tilstrækkeligt, at de indkaldes for at få mulighed for at give møde
–
det er tilstrækkeligt at angive navnet og bopælen på den person, som skal indkaldes; hvis personens oplysninger er ukendte, giver den civile retsplejelovs artikel 659 mulighed for, at vedkommende indkaldes på sin senest kendte adresse
–
selv når navnet og bopælen på de personer, som skal indkaldes, er ukendte, kan grundene til afvisning af søgsmålet afhjælpes, og retten har beføjelse til at pålægge tredjemænd at fremlægge disse oplysninger om de ukendte medindehavere.
60.
Disse modifikationer af den omtvistede proceduremæssige forpligtelse formilder uden tvivl dens strenghed, men udelukker ikke, at anvendelsen af reglen, selv om den er formildet, i tilfælde som i hovedsagen fører til en lammelse af selve sagen og dermed er til skade for beskyttelsen af sagsøgernes rettigheder.
61.
Den franske regering har faktisk medgivet, at en inddragelse af alle medophavsmændene i sagen i visse tilfælde kan udgøre »[…] et urimeligt krav, som kan gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for sagsøgeren at udøve de rettigheder, han er tillagt ved EU-retten«. Den har tilføjet, at retten i dette tilfælde »kan foretage en mindre streng fortolkning af kriteriet for antagelse til realitetsbehandling« (
40
).
62.
Det tilkommer uden tvivl den forelæggende ret at vurdere, om anvendelsen af de proceduremæssige krav, som pålægges sagsøgerne, i lyset af de særlige omstændigheder i sagen udgør en tilsidesættelse af effektivitetsprincippet og chartrets artikel 47.
63.
En sådan tilsidesættelse foreligger, hvis sagsøgerne på trods af deres anstrengelser, og selv om de har udvist den fornødne omhu, ikke har haft held til at indkalde alle medindehaverne af grunde, der ligger uden for deres kontrol. I denne situation kan det ufravigelige krav om at inddrage sidstnævnte i sagen, idet søgsmålet i modsat fald afvises, gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (
41
).
64.
Den forelæggende ret har således to muligheder:
–
Den kan, hvis den finder det relevant, fortolke den nationale bestemmelse mindre strengt, end hvad den franske regering har foreslået, og moderere de i EU-retten fastsatte krav. Ifølge denne regering giver den nationale lovgivning mulighed for tilstrækkelig fleksibilitet i denne henseende, idet det ikke er nødvendigt at foretage en fortolkning contra legem af de relevante bestemmelser (
42
).
–
Hvis den forelæggende ret alligevel måtte være af den opfattelse, at den ikke kan fortolke den proceduremæssige regel iuxta legem i overensstemmelse med EU-retten, idet den er forhindret heri af retspraksis fra den øverste franske domstol, hvis anvendelse i dette tilfælde uundgåeligt vil medføre en uoprettelig tilsidesættelse af chartrets artikel 47, skal den se bort herfra (
43
).
65.
Begge disse muligheder bør føre til samme resultat: Medindehavernes ret til at forsvare deres krav over for dem, der (angiveligt) har krænket deres ophavsret, kan ikke underlægges proceduremæssige betingelser, som er umulige eller meget vanskelige at opfylde, hvilket i praksis ville svare til en neutralisering af denne ret.
66.
Uden at det er hensigten at foregribe den forelæggende rets bedømmelse, kan den gives visse retningslinjer, som kan gøre det lettere for den at tilpasse den omtvistede proceduremæssige regel til EU-retten og samtidig afhjælpe lammelsen af sagen ved at undgå yderligere forsinkelser.
67.
Jeg påpeger dog, at det kun er den forelæggende ret (som logisk set har bedre kendskab til den nationale lovgivning), der er i stand til at gennemføre den førnævnte overensstemmende fortolkning.
68.
I denne sag har sagsøgerne gjort gældende, at de med deres søgsmål, selv om de selv har påberåbt sig de økonomiske og ikke-økonomiske konsekvenser, der følger af deres ophavsret, »handler i medindehavernes fælles interesse« (
44
) og tilsigter at »beskytte rettighederne for alle medophavsmændene til filmene« (
45
).
69.
Sagsøgerne handler ganske vist, således som de selv har anført, til forsvar for den fælles intellektuelle ejendomsret, men hvis de får medhold i deres påstande, vil dette begunstige alle medophavsmændene til filmene. En dom, der afgør tvisten ved at fastslå, at der foreligger en krænkelse af ophavsretten, vil (i det mindste indirekte) gavne alle medindehavernes retlige situation.
70.
Sagsøgerne har dermed ikke til hensigt at begrænse andre medindehaveres ophavsret til fællesværket. Med deres proceduremæssige reaktion på den (angivelige) tilsidesættelse af deres rettigheder tilsigter de derimod at forbedre alle medophavsmændenes retlige situation. Med andre ord er der ikke tale om, at visse medophavsmænds rettigheder har forrang for de andres rettigheder, i hvilket tilfælde der ville skulle findes en passende balance.
71.
I denne sammenhæng, hvor der er tale om en fælles ejendomsret, er jeg i tvivl om, hvorvidt reglerne om delt ejendom i fransk ret kan begrunde, at visse af medindehaverne undtagelsesvis anlægger søgsmål på fælles vegne, selv uden inddragelse af og udtrykkeligt samtykke fra alle medindehaverne.
72.
Denne mulighed påpeges i RB’s skriftlige indlæg. Der erindres om ordningen for fælles ejerskab i den franske civile lovbog og om, at denne lovbogs artikel 815-2 giver mulighed for, at enhver indehaver af den fælles ejendom træffer de nødvendige foranstaltninger for at bevare den, også når der ikke foreligger uopsættelighed (
46
).
73.
Ud fra denne anden synsvinkel er det måske muligt at foretage en analog anvendelse af den relevante regel i et tilfælde, hvor det er umuligt for en af medindehaverne at give udtryk for sit ønske. I dette tilfælde kan en anden medindehaver af det fælles gode, som er godkendt af retten, afhjælpe det manglende samtykke.
74.
Det følger faktisk af artikel L. 113-3, stk. 3, i lov om intellektuel ejendomsret, at retten skal træffe afgørelse i tilfælde af uenighed mellem medophavsmændene til et fællesværk. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den i denne bestemmelse omhandlede »uenighed« omfatter det tilfælde, at der ikke kan opnås enighed, fordi det er umuligt at identificere alle medophavsmændene til fællesværket.
75.
Jeg vil heller ikke udelukke, at der kan gøres brug af et af de principper, som i adskillige staters civilretlige lovgivning finder anvendelse på forvaltningen af andres forretninger uden mandat. I henhold hertil kan handlinger udført af personer, der forvalter en andens forretninger uden at være forpligtet hertil, til dennes fordel, og uden at vedkommende har gjort indsigelse, have gunstige virkninger for sidstnævnte, idet den »uofficielle forvalter« påtager sig en mandatars forpligtelser.
76.
Hvis det anerkendes, at en medindehaver har beføjelse til at forsvare en fælles rettighed til gavn for alle medindehaverne, bør denne materielle beføjelse udmøntes processuelt. På denne måde vil den hindring, som forpligtelsen til at inddrage de indehavere, som det i praksis er umuligt at indkalde, indebærer, kunne overvindes.
77.
Forsvaret af ophavsretten til det fælles gode vil således kunne gennemføres af en eller flere medindehavere, når det, henset til de foreliggende omstændigheder, er umuligt at indkalde de øvrige, efter at der er udvist den fornødne omhu med henblik på at identificere dem og inddrage dem i sagen.
78.
Jeg understreger, at disse retningslinjer ikke har til formål at træde i stedet for den foreliggende rets bestræbelser på at finde løsninger, der er acceptable i henhold til national lovgivning. Hvis ingen af de førnævnte regler, bestemmelser og principper gør det muligt at fortolke den nationale lovgivning på en måde, der er i overensstemmelse med chartrets artikel 47, sammenholdt med de relevante bestemmelser i direktiverne om beskyttelse af ophavsretten, skal den bestemmelse, som er uforenelig med EU-retten, undlades anvendt. Det er i denne henseende uden betydning, at denne uforenelighed strengt taget ikke følger af lov om intellektuel ejendomsret, men af den nationale retters fortolkning heraf.
V. Forslag til afgørelse
79.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg at svare tribunal judiciaire de Paris (retten i første instans i Paris, Frankrig) således:
»Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet og artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, sammenholdt med artikel 1 og 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/116/EF af 12. december 2006 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder samt artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser principielt ikke er til hinder for, at antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål om krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder til et fællesværk skabt af flere ophavsmænd gøres betinget af, at alle medophavsmændene inddrages i sagen.
Imidlertid må anvendelsen af denne betingelse ikke medføre, at det er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for en eller flere af medophavsmændene at anlægge søgsmål alene, i hvilket tilfælde den nationale ret skal give forrang til retten til effektiv retsbeskyttelse som fastsat i chartrets artikel 47.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT 2004, L 157, s. 45, berigtiget i EUT 2004, L 195, s. 16).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12.12.2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EUT 2006, L 376, s. 28).
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12.12.2006 om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder (EUT 2006, L 372, s. 12).
(
6
) – Loi n.o92-597 du 1 juillet 1992, relative au code de la propriété intellectuelle (JORF nr. 0153 af 3.7.1992) (herefter »lov om intellektuel ejendomsret«).
(
7
) – Décret n.o 75-1123 du 5 décembre 1975 instituant un nouveau code de procédure civile (JORF nr. 0285 af 9.12.1975).
(
8
) – Forelæggelseskendelsens præmis 1-12 og 42-60.
(
9
) – Overdragelsen af denne rettighed omfattede kommerciel eller ikke-kommerciel kinematografisk fremvisning, udspredning i TV, videogrammer udarbejdet ved enhver endnu ikke kendt teknisk proces, samt retten til remake.
(
10
) – Vilkårene i disse kontrakter synes at svare til de kontrakter, som Claude Chabrol indgik med selskabet Brinter.
(
11
) – I sit skriftlige indlæg (punkt 1) har en af arvingerne efter Claude Chabrol (RB) påpeget, at BS erhvervede ophavsretten til de 14 film gennem sine selskaber Brinter og Artedis. Han har tilføjet, at MW er BS’s hustru og er direktør for selskaberne Artedis, Panoceanic Films og Radio Days.
(
12
) – Det anføres i forelæggelseskendelsen (præmis 54), at »søgsmålet i lyset af parternes påstande fremstår som et søgsmål om krænkelse af økonomiske og ideelle rettigheder, og at de, eftersom der er tale om ansvar uden for kontrakt, har fremsat de principale erstatningskrav. Visse af disse krav er også fremsat til støtte for et søgsmål om ansvar i kontraktforhold og om, at kontrakter er ophørt, enten fordi de er udløbet, som følge af misligholdelsesklausulen, eller fordi der er søgt en retslig ophævelse på grund af misligholdelse af de kontraktlige forpligtelser«.
(
13
) – Forelæggelseskendelsens præmis 57.
(
14
) – Forelæggelseskendelsens præmis 57. De »boer«, der blev inddraget i sagen, var: »boet efter Charlotte Armstrong«, »boet efter Daniel Boulanger«, »boet efter Nicholas Blake«, »boet efter Claude Brulé«, »boet efter Edward Atiyah«, »boet efter Ellery Queen«, »boet efter Richard Neely« og »boet efter Patricia Highsmith«.
(
15
) – Société des auteurs et compositeurs dramatiques (SACD). Ifølge forelæggelseskendelsen (præmis 59) anså sagsøgeren indledningsvis dette selskab for at være repræsentant for »boerne« og efterfølgende for at være forpligtet til at meddele navnene på de personer, der var retssuccessorer efter medophavsmændene eller blev anset for sådanne.
(
16
) – Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
(
17
) – Det er denne dato, der fremgår af forelæggelseskendelsen, men dette synes at være en trykfejl, idet der reelt er tale om den 16.2.2023. RB har påpeget dette i sit skriftlige indlæg.
(
18
) – Forelæggelseskendelsens præmis 55.
(
19
) – Forelæggelseskendelsens præmis 116.
(
20
) – Forelæggelseskendelsens præmis 120.
(
21
) – Forelæggelseskendelsens præmis 132.1.
(
22
) – Dom af 10.5.1995 afsagt i kassationssag nr. 93-10 945 af afdelingen for civile sager ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), som er anført i forelæggelseskendelsens præmis 77.1. I forelæggelseskendelsens præmis 78 og 79 anføres desuden samme rets dom af 12.5.2011 i kassationssag nr. 10-14 646 (»antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål om krænkelse [af ophavsret] anlagt af en af medophavsmændene eller disses retssuccessorer […] er betinget af, at alle [medophavsmændene] inddrages i sagen«) og af 21.3.2018 i kassationssag nr. 17-14 728 (»[medophavsmanden] kan kun optræde alene i forsvar for sine ideelle rettigheder på betingelse af, at hans bidrag kan individualiseres; […] i modsat fald skal han […] inddrage de øvrige ophavsmænd i sagen«).
(
23
) – Den forelæggende rets anvendelse af udtrykket »procesfællesskab« om arvingerne efter Claude Chabrol og Paul Gégauff kan opfattes i proceduremæssig forstand, altså således at disse arvinger er litis consortes. I det følgende vil jeg anvende »procesfællesskab« som proceduremæssigt begreb.
(
24
) – I forelæggelseskendelsens præmis 24, 25 og 27 gengives de påstande, der er nedlagt af visse af sagsøgerne, idet disse udtrykkeligt har påberåbt sig en tilsidesættelse af deres ideelle rettigheder. I forelæggelseskendelsens præmis 54 påpeger den forelæggende ret, at »der er tale om et søgsmål om krænkelse af økonomiske og ideelle ophavsrettigheder uden for kontrakt, som begrunder de omhandlede principale erstatningskrav […]«.
(
25
) – Artikel 2, litra a), i direktiv 2001/29 angående eneretten til at »tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion på en hvilken som helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis«, af deres værker. Retten tillægges »ophavsmænd«.
(
26
) – Artikel 4, litra a), i direktiv 2004/48 forpligter medlemsstaterne til at anerkende »indehavere af intellektuelle ejendomsrettigheder i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse […] som personer, der kan anmode om anvendelse af de i dette kapitel omhandlede foranstaltninger, procedurer og retsmidler«. Min fremhævelse.
(
27
) – Artikel 1 i direktiv 2004/48 fastsætter, at udtrykket »intellektuelle ejendomsrettigheder« i dette direktiv også omfatter industrielle ejendomsrettigheder.
(
28
) – Min fremhævelse. Anerkendelsen af indehaverne af disse rettigheder må logisk set også omfatte medophavsmændene til et fællesværk og, således som det er tilfældet i denne sag, deres arvinger.
(
29
) – Dom af 7.8.2018, SNB-REACT (C-521/17, EU:C:2018:639), præmis 31.
(
30
) – Jf. analogt vedrørende beskyttelsen af medindehavere af rettigheder, der er knyttet til EU-varemærker, dom af 27.4.2023, Legea (C-686/21, EU:C:2023:357, præmis 36): »[Rådets forordning nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994, L 11, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 422/2004 af 19.2.2004 (EUT 2004, L 70, s. 1),] […] indeholder […], selv om sameje af et EU-varemærke anerkendes heri, ingen bestemmelser om de betingelser, hvorunder de fælles indehavere af et sådant varemærke kan udøve de rettigheder, der er knyttet til det […]«. I mit forslag til afgørelse i denne sag (C-686/21, EU:C:2022:977) drøftede jeg de generelle problemer, som fælles ejerskab til varemærker rejser.
(
31
) – I punkt 67 i sit skriftlige indlæg har Kommissionen gjort gældende, at den omtvistede regel er »en iboende del af ordningen for pro indiviso«.
(
32
) – Dom af 10.5.1995 afsagt i kassationssag nr. 93-10 945 af afdelingen for civile sager ved Cour de cassation (kassationsdomstol).
(
33
) – Punkt 50 i den franske regerings skriftlige indlæg.
(
34
) – Det »påkrævede aktive procesfællesskab« indebærer som en ufravigelig betingelse, at et flertal af de sagsøgere, hvis fælles optræden i sagen udgør en forpligtelse, der enten følger af lovgivningen eller af det omtvistede forholds karakter, er til stede.
(
35
) – Udtrykket »indkaldelse« betegner i proceduremæssig forstand det forhold, at en person indbydes til at intervenere i sagen.
(
36
) – Punkt 53-56 i den franske regerings skriftlige indlæg og punkt 69 og 70 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
37
) – Punkt 58-62 i den franske regerings skriftlige indlæg og punkt 72 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(
38
) – »[I] mangel af EU-retlige bestemmelser på området i medfør af princippet om procesautonomi tilkommer [det] hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet)«. Jf. dom af 30.4.2024, M.N. (EncroChat) (C-670/22, EU:C:2024:372), præmis 129.
(
39
) – Punkt 71-78 i den franske regerings skriftlige indlæg.
(
40
) – Punkt 85 og 86 i den franske regerings skriftlige indlæg.
(
41
) – Domstolen har, idet der i den pågældende sag dog ikke var tale om en formalitetsindsigelse mod søgsmålet, fastslået, at en fortolkning af en national bestemmelse om fremlæggelse af bevismateriale, som i praksis gør det »umuligt at fastlægge den påståede krænkelse af ophavsrettigheden«, kan udgøre »en alvorlig krænkelse af den grundlæggende ret til effektive retsmidler og den intellektuelle ejendomsret«. Jf. dom af 18.10.2018, Bastei Lübbe (C-149/17, EU:C:2018:841, præmis 51).
(
42
) – Jf. dom af 11.7.2024, Skarb Państwa (Ikke-væsentlig forsinket betaling eller ubetydeligt pengekrav) (C-279/23, EU:C:2024:605, præmis 29): »[P]rincippet om, at national ret skal fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, kræver, at de nationale retter – under overholdelse af navnlig forbuddet mod en fortolkning contra legem af national ret – gør alt, hvad der henhører under deres kompetence, idet de tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret, for at sikre den fulde virkning af det omhandlede direktiv og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det mål, der forfølges hermed.«
(
43
) – Ibidem, præmis 30: »Kravet om en sådan overensstemmende fortolkning omfatter bl.a. en forpligtelse for de nationale domstole til i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med et direktiv. En national retsinstans kan derfor ikke med rette antage, at det er umuligt for den at fortolke en national bestemmelse i overensstemmelse med EU-retten, alene som følge af den omstændighed, at den stedse har fortolket denne bestemmelse i en retning, som ikke er forenelig med denne ret.«
(
44
) – RB’s skriftlige indlæg, punkt 17.
(
45
) – Det skriftlige indlæg indgivet af arvingerne efter Claude Chabrol og Paul Gégauff, punkt 21 og 22.
(
46
) – Punkt 12 ff. i RB’s skriftlige indlæg, hvori han har gjort gældende, at et søgsmål om krænkelse af ophavsretten tager sigte på »bevaringen« af denne ret, og at et sådant søgsmål i kraft af sin natur anlægges til forsvar for medindehavernes fælles interesser. I samme retning anføres det i det skriftlige indlæg indgivet af de øvrige arvinger efter Claude Chabrol og Paul Gégauff (punkt 27 og 28), at det af sagsøgerne anlagte søgsmål er af defensiv karakter og har til formål at bevare den fælles interesse for alle medophavsmændene og deres retssuccessorer. Forelæggelseskendelsen (præmis 86) henviser generelt til muligheden for, at søgsmålet begrænses til at kræve en bevaringsforanstaltning.