61990CC0330_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. En spansk kriminalret (Juzgado de lo Penal nr. 4 de Alicante) har anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse, i det vaesentlige for at faa fastlagt, hvorvidt en spansk ordning, hvorefter kun personer med bestemte kvalifikationer maa udoeve virksomhed som ejendomsmaeglere, er forenelig med faellesskabsretten.
2. I Spanien er erhvervet som ejendomsmaegler reguleret ved dekret nr. 3248/69 af 4. december 1969. I henhold til dekretets artikel 5 er det kun tilladt at drive virksomhed som ejendomsmaegler, saafremt man er i besiddelse af det af staten meddelte relevante faglige kvalifikationsbevis og er tilsluttet den relevante faglige sammenslutning. I henhold til artikel 321 i den spanske straffelov er det strafbart for en person at udoeve et erhverv, saafremt vedkommende ikke er i besiddelse af de fornoedne officielle kvalifikationer eller kvalifikationer, der ved lov eller international overenskomst anerkendes som ligestillet hermed.
3. Tiltalen mod de tiltalte i hovedsagerne er, at de har udoevet virksomhed som ejendomsmaeglere uden at vaere i besiddelse af de kvalifikationer, som efter spansk lovgivning er en forudsaetning for at kunne udoeve dette erhverv. De tiltalte er spanske statsborgere og har bopael i Spanien. De har ikke gjort gaeldende, at de skulle vaere i besiddelse af noget kvalifikationsbevis, der goer dem berettiget til at udoeve virksomhed som ejendomsmaeglere i en anden medlemsstat, eller at de har udoevet en saadan virksomhed i en anden medlemsstat.
4. De tiltalte har soegt at stoette sig paa faellesskabsretten, navnlig Raadets direktiv 67/43/EOEF af 12. januar 1967 om gennemfoerelsen af etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser for selvstaendig virksomhed inden for blandt andet "ejendomshandel og -administration" (EFT 1967, s. 3). De tiltalte anfoerer, at den spanske lovgivning, hvorefter udoevelse af virksomhed som ejendomsmaegler er forbeholdt personer, der er indehavere af et bestemt kvalifikationsbevis, er uforenelig med direktiv 67/43.
5. Juzgado de lo Penal nr. 4 de Alicante har i de to for retten verserende sager forelagt Domstolen foelgende, identisk affattede, spoergsmaal:
"1) Er bestemmelserne i artikel 1 i dekret af 4. december 1969 og i kongeligt dekret nr. 1464/88 - hvorefter virksomhed som ejendomsmaegler omfatter formidling og maeglervirksomhed vedroerende koeb, salg og mageskifte af land- og byejendomme, laan mod pantesikkerhed i saadanne ejendomme, udlejning og bortforpagtning af begge typer ejendomme, herunder overdragelse i lejeforhold og fremleje, samt vaerdiansaettelser ved salg, overdragelse eller fremleje af saadanne goder - gyldige, naar henses til artikel 3, 2 og 5 i Raadets direktiv 67/43/EOEF, og kan en medlemsstat lovligt efter direktivets ikrafttraedelse tillaegge en bestemt gruppe erhvervsdrivende eneret til at udoeve de naevnte former for virksomhed vedroerende fast ejendom?
2) Kan en medlemsstat fastsaette begraensninger i eller undtagelser fra det naevnte direktiv?"
6. Som det er affattet, maa det foerste spoergsmaal selvsagt afvises fra realitetsbehandling, for saa vidt Domstolen herved anmodes om direkte at tage stilling til, hvorvidt konkrete bestemmelser i national lovgivning er forenelige med faellesskabsretten. Domstolen kan dog over for den nationale retsinstans angive de retningslinjer med hensyn til, hvorledes faellesskabsretten skal fortolkes, der kan goere det muligt for den nationale retsinstans at afsige dom. Det foerste spoergsmaal kan omformuleres saaledes, at det gaar ud paa, hvorvidt en bestemmelse i national lovgivning, hvorefter virksomhed af den omhandlede art er forbeholdt personer, der er i besiddelse af et fagligt kvalifikationsbevis som ejendomsmaegler, er forenelig med artikel 2, 3 og 5 i direktiv 67/43.
7. Jeg bemaerker indledningsvis, at striden i sagerne for den nationale retsinstans efter det oplyste udspringer af et rent nationalt forhold. Det fremgaar klart af forelaeggelseskendelserne, at sagerne ingen tilknytning har til nogen anden medlemsstat. Som Domstolen i en lang raekke tilfaelde har fastslaaet, finder Traktatens bestemmelser om fri bevaegelighed ikke anvendelse paa forhold, der i enhver henseende er begraenset til at angaa en enkelt medlemsstat, jf. f.eks. dom af 23. april 1991 (sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 37). De tiltalte kan derfor ikke paaberaabe sig Traktatens bestemmelser om fri bevaegelighed for personer og om fri udveksling af tjenesteydelser.
8. I det foreliggende tilfaelde vedroerer de forelagte spoergsmaal imidlertid ikke Traktatens bestemmelser, men et direktiv, som tilsigter at gennemfoere etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser. Der maa derfor ske en undersoegelse af direktivets raekkevidde, idet der selvsagt er mange situationer, i hvilke direktiver finder anvendelse paa rent nationale forhold.
9. Artikel 1 i direktiv 67/43 indeholder foelgende bestemmelse:
"Medlemsstaterne afskaffer til fordel for de i afsnit I i de almindelige planer om ophaevelse af begraensninger i etableringsfriheden og i den frie udveksling af tjenesteydelser anfoerte fysiske personer og selskaber - i det foelgende benaevnt 'de begunstigede' - de i afsnit III i planerne naevnte begraensninger i adgangen til og i udoevelsen af de i artikel 2 og 3 naevnte former for virksomhed."
10. Direktivets artikel 2 naevner forskellige former for virksomhed med tilknytning til retshandler vedroerende fast ejendom. Artikel 3 omhandler "visse tjenesteydelser for erhvervslivet".
11. Direktivet er som retsakt udstedt under henvisning til den almindelige plan om ophaevelse af begraensninger i den frie udveksling af tjenesteydelser (EFT Specialudgave, Anden Serie, IX, s. 3) og den almindelige plan om ophaevelse af begraensninger i etableringsfriheden (EFT Specialudgave, Anden Serie, IX, s. 7). Jeg vil i det foelgende omtale de to planer som henholdsvis den almindelige plan vedroerende tjenesteydelser og den almindelige plan vedroerende etablering.
12. De begraensninger, som efter direktivet er retsstridige, er opregnet i afsnit III i de almindelige planer. Det fremgaar af en naermere gennemlaesning af disse afsnit, at de almindelige planer kun angaar forholdsregler, der - aabenlyst eller i skjult form - indebaerer en forskelsbehandling af statsborgere i andre medlemsstater. Ifoelge det foerste led af punkt A i afsnit III i den almindelige plan vedroerende tjenesteydelser skal der saaledes ske en afskaffelse af "alle forbud mod eller alle hindringer for tjenestyderens udoevelse af selvstaendig virksomhed, der bestaar i en forskelsbehandling i forhold til statens egne statsborgere". Det fremgaar klart af det sidste led af punkt A, at skjulte former for forskelsbehandling skal afskaffes paa lige fod med aabenlys forskelsbehandling. Tilsvarende bestemmelser er indeholdt i den almindelige plan vedroerende etablering (jf. foerste led af punkt A i afsnit III og punkt B i afsnit III).
13. En bekraeftelse af, at direktivet kun angaar diskriminatoriske forholdsregler, findes i artikel 5, stk. 1, der lyder saaledes:
"Medlemsstaterne afskaffer navnlig de begraensninger, som:
a) hindrer de begunstigede i at etablere sig i vaertslandet paa de samme betingelser og med de samme rettigheder som indlaendinge og dér udfoere tjenesteydelser
b) hidroerer fra administrativ praksis, der medfoerer, at de begunstigede i forhold til indlaendinge udsaettes for forskelsbehandling."
Jeg bemaerker, at retsvirkningerne af direktivet for saa vidt blev overfloediggjort som foelge af de umiddelbare retsvirkninger af Traktatens artikel 52 og 59 efter overgangsperiodens udloeb.
14. Det kan vaere relevant at paapege, at det i sidste betragtning i praeamblen til direktivet hedder, at "det findes ikke paakraevet ... allerede nu at traeffe foranstaltninger til samordning af bestemmelserne eller til anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser". Direktivet tilsigter saaledes ikke at harmonisere de vilkaar, der gaelder adgang til og udoevelse af erhvervet som ejendomsmaegler i medlemsstaterne. En medlemsstat handler derfor ikke i strid med direktivet ved at opretholde bestemmelser, hvorefter udoevelse af en saadan virksomhed er forbeholdt personer, der opfylder visse krav, herunder et krav om medlemskab af en bestemt faglig sammenslutning, forudsat at medlemsstaten ikke herved - aabenlyst eller i en skjult form - forskelsbehandler statsborgere i andre medlemsstater.
15. Ministerio Fiscal (den spanske anklagemyndighed) har i sit indlaeg gjort gaeldende, at Spanien har truffet de fornoedne foranstaltninger til at gennemfoere direktivet ved at udstede kongeligt dekret nr. 1464/88 af 2. december 1988. I henhold til artikel 1 heri kan statsborgere i andre medlemsstater praestere tjenesteydelser og etablere sig i Spanien som ejendomsmaeglere paa samme vilkaar som dem, der gaelder spanske statsborgere.
16. Det er herefter aabenbart, at statsborgere i en medlemsstat, der ikke har udoevet virksomhed som ejendomsmaegler eller erhvervet et kvalifikationsbevis, der giver dem ret hertil, i en anden medlemsstat ikke kan paaberaabe sig direktivet over for en lovgivning i den foerstnaevnte medlemsstat, hvorefter de skal vaere i besiddelse af et bestemt kvalifikationsbevis for at kunne udoeve dette erhverv.
17. Besvares det foerste spoergsmaal saaledes, vil det vaere ufornoedent at besvare det andet spoergsmaal.
Forslag til afgoerelse
18. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer de spoergsmaal, som Juzgado de lo Penal nr. 4 de Alicante har forelagt den, saaledes:
"Raadets direktiv 67/43/EOEF er ikke til hinder for, at en medlemsstat opretholder bestemmelser, hvorefter virksomhed af den i forelaeggelseskendelserne naevnte art er forbeholdt personer, som er i besiddelse af et fagligt kvalifikationsbevis som ejendomsmaegler, forudsat at medlemsstaten ikke herved forskelsbehandler statsborgere i andre medlemsstater."
(*) Originalsprog: engelsk.