62007CJ0484_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑484/07,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Rechtbank ’s‑Gravenhage (Țările de Jos), prin decizia din 22 octombrie 2007, primită de Curte la 31 octombrie 2007, în procedura
Fatma Pehlivan
împotriva
Staatssecretaris van Justitie,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.-J. Kasel (raportor), A. Borg Barthet, E. Levits și doamna M. Berger, judecători,
avocat general: doamna E. Sharpston,
grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 aprilie 2010,
luând în considerare observațiile prezentate:
– pentru doamna Pehlivan, de P. H. Hillen, advocaat;
– pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels, M. de Mol și B. Koopman, în calitate de agenți;
– pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți;
– pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
– pentru Comisia Europeană, de domnii G. Rozet și M. van Beek, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 iulie 2010,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii (denumită în continuare „Decizia nr. 1/80”). Consiliul de asociere a fost înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la 12 septembrie 1963, la Ankara, de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10).
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Pehlivan, resortisant turc, pe de o parte, și Staatssecretaris van Justitie (secretarul de stat pentru Justiție, denumit în continuare „Staatssecretaris”), pe de altă parte, în ceea ce privește retragerea permisului de ședere care îi fusese acordat, precum și în ceea ce privește o procedură de expulzare a acesteia de pe teritoriul olandez.
Cadrul juridic
Asocierea CEE‑Turcia
3. Articolul 59 din protocolul adițional, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (JO L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37), are următorul cuprins:
„În domeniile reglementate de prezentul protocol, Turcia nu poate beneficia de un tratament mai favorabil decât cel pe care statele membre și‑l acordă reciproc în temeiul Tratatului de instituire a Comunității.”
4. Secțiunea I din capitolul II din Decizia nr. 1/80, intitulat „Dispoziții sociale”, se referă la „[a]specte privind angajarea în muncă și libera circulație a lucrătorilor”. Această secțiune cuprinde articolele 6-16 din decizia menționată.
5. Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80:
„Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru:
– are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă;
– are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității care trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii;
– beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
6. Articolul 7 din Decizia nr. 1/80 prevede:
„Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru, care au fost autorizați să se alăture acestuia:
– au dreptul să accepte – sub rezerva priorității care trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice ofertă de încadrare în muncă, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani;
– beneficiază, pe teritoriul acestui stat, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani.
Copiii lucrătorilor turci care au urmat o formare profesională în țara gazdă vor putea să accepte orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru respectiv, indiferent de durata pentru care au avut reședința în acest stat membru, cu condiția ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani.” [traducere neoficială]
7. Articolul 14 din aceeași decizie are următorul cuprins:
„(1) Dispozițiile prezentei secțiuni sunt aplicate sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică.
(2) Aceste dispoziții nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care decurg din legislațiile naționale sau din acordurile bilaterale existente între Turcia și statele membre ale Comunității, în măsura în care acordurile prevăd, în favoarea resortisanților lor, un regim mai favorabil.” [traducere neoficială]
Reglementarea națională
8. Legea de revizuire generală a Legii străinilor (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet) din 23 noiembrie 2000 (Stb. 2000, nr. 495, denumită în continuare „Vw 2000”) a intrat în vigoare la 1 aprilie 2001. Începând de la această din urmă dată sunt de asemenea aplicabile în Țările de Jos Decretul privind străinii din 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, nr. 497, denumit în continuare „Vb 2000”), precum și Regulamentul privind străinii din 2000 (Voorschrift Vreemdelingen 2000, Stcrt. 2001, n° 10). În Circulara privind străinii din 2000 (Vreemdelingencirculaire 2000, denumită în continuare „Vc 2000”), Staatssecretaris a explicat modul în care intenționa să aplice Vw 2000 și Vb 2000.
9. Articolul 14 din Vw 2000 prevede:
„1. Ministrul este competent:
a) să admită, să respingă sau să nu examineze cererea de eliberare a unui permis de ședere pe durată determinată;
b) să admită, să respingă sau să nu examineze cererea de prelungire a duratei de valabilitate a acestui permis;
c) să modifice un permis de ședere pe durată determinată fie la cererea titularului său, fie din oficiu, din cauza unei modificări a circumstanțelor;
d) să retragă un permis de ședere pe durată determinată;
[…]
2. Un permis de ședere pe durată determinată este însoțit de condiții limitative în raport cu motivul pentru care este autorizată șederea. Pot fi impuse și alte condiții. Normele aplicabile condițiilor limitative și celelalte condiții pot fi determinate prin reglementări administrative cu aplicabilitate generală.
3. Permisul de ședere pe durată determinată este eliberat pentru o perioadă care nu poate depăși cinci ani consecutivi. Prin reglementări administrative cu aplicabilitate generală se stabilesc normele privind durata valabilității permisului de ședere și prelungirea acestei durate.”
10. Potrivit articolului 18 alineatul 1 din Vw 2000:
„O cerere de prelungire a valabilității unui permis de ședere pe durată determinată în sensul articolului 14 poate fi respinsă dacă:
[…]
c) străinul a furnizat informații incorecte sau a omis să prezinte informații care ar fi determinat respingerea cererii inițiale;
[…]
f) nu a fost respectată condiția limitativă sub rezerva căreia a fost eliberat permisul sau o altă condiție impusă pentru eliberarea acestui permis;
[…]”
11. În temeiul articolului 19 din Vw 2000, permisul de ședere pe durată determinată poate fi revocat pentru motivele enunțate la articolul 18 alineatul 1 din aceeași lege.
12. În temeiul articolului 3.24 din Vb 2000, permisul de ședere acordat pentru o durată determinată prevăzut la articolul 14 din Vw 2000 poate fi însoțit de o condiție limitativă referitoare la reîntregirea familiei cu un membru al familiei unui olandez sau a unui străin care locuiește în mod legal în sensul acestei legi, altul decât soțul, partenerul înregistrat sau neînregistrat ori copilul minor în cazul în care, potrivit opiniei Staatssecretaris, străinul face parte în mod efectiv și făcea deja parte în mod efectiv, în statul de origine, din familia persoanei la care intenționează să locuiască, iar separarea acesteia de străin ar constitui o măsură de o severitate disproporționată.
13. Articolul 3.51 alineatul 1 din Vb 2000 prevede:
„Permisul de ședere pe durată determinată, în sensul articolului 14 din Vw 2000, supus unei condiții limitative referitoare la prelungirea șederii, poate fi eliberat unui străin care a locuit în Țările de Jos timp de trei ani pe baza unui permis de ședere în următoarele cazuri:
a) reîntregirea familiei sau întemeierea unei familii alături de o persoană titulară a unui drept de ședere permanent;
[…]”
14. Articolul 3.52 din Vb 2000 prevede că permisul de ședere pe durată determinată în sensul articolului 14 din Vw 2000 îi poate fi eliberat, sub condiția limitativă referitoare la „prelungirea șederii”, în alte cazuri decât cele vizate, în special, la articolul 3.51, străinului care locuiește în mod legal în Țările de Jos în sensul aceleiași legi și căruia, din cauza unor circumstanțe personale particulare, nu i se poate impune, în opinia Staatssecretaris, să părăsească teritoriul olandez.
15. Vc 2000 expune, în special, politica aplicată de autoritățile olandeze în contextul Deciziei nr. 1/80. În secțiunea B11/3.5 a acestei circulare, astfel cum era redactată la data faptelor din acțiunea principală, în ceea ce privește articolul 7 din decizia menționată, se prevedeau în special următoarele:
„Precizări referitoare la noțiunile: «membrii familiei»: soțul lucrătorului turc și descendenții lor consangvini care nu au împlinit 21 de ani sau care se află în întreținerea acestuia, precum și ascendenții consangvini ai acestui lucrător și ai soțului său care se află în întreținerea acestora […]
«a locui în mod legal»: această noțiune înseamnă că membrul familiei trebuie să locuiască efectiv împreună cu lucrătorul turc pentru o perioadă neîntreruptă de trei sau de cinci ani […]. La calcularea acestei perioade, este necesar să se aibă în vedere totuși scurte întreruperi ale coabitării, care nu implică intenția de a pune capăt acesteia. Un exemplu în acest caz poate fi absența de la reședința comună pentru o perioadă rezonabilă pentru motive întemeiate sau șederea involuntară pentru mai puțin de șase luni a persoanei interesate în țara sa de origine […]”
16. În ceea ce privește prelungirea șederii membrilor familiei, secțiunea B11/3.5.1 din Vc 2000 prevede în special:
„[…] normele naționale care reglementează reîntregirea familiei și constituirea familiei […] conferă de asemenea în general membrilor familiei dreptul de muncă. Acestea depășesc astfel obligațiile create prin Decizia nr. 1/80. În plus, prin legislația națională, membrului minor al familiei, titular în calitate de minor al unui permis de ședere în cadrul reîntregirii familiei cu o persoană care este titulară a unui drept de ședere permanent, i se acordă la cererea sa, la sfârșitul unei perioade de un an, o autorizație (cu titlu personal) de prelungire a șederii […]
«A locui în mod legal de trei ani»: după trei ani de ședere legală se aplică regula generală potrivit căreia membrii familiei unui lucrător turc care sunt încadrați pe piața legală a muncii și care au obținut un permis de ședere în Țările de Jos în cadrul reîntregirii familiei cu acest lucrător turc au acces liber la orice loc de muncă la alegerea lor. Împrejurarea că membrul familiei s‑a născut în Țările de Jos și nu avea nevoie, așadar, de autorizație pentru a se alătura lucrătorului turc în Țările de Jos în cadrul reîntregirii familiei nu este relevantă în această privință […]”
17. Această ultimă precizare a Vc 2000 înseamnă că, în dreptul olandez, liberul acces pe piața muncii, astfel cum este definit la articolul 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80, reprezintă regula la sfârșitul unei perioade de ședere legală de trei ani. Această r egulă mai favorabilă pentru membrii familiei unui lucrător turc constituie o excepție de la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80. Această regulă mai favorabilă trebuie să se aplice întotdeauna.
18. În plus, membrii familiei menționați pot, după trei ani de ședere legală în Țările de Jos, să solicite un permis de ședere cu titlu personal pentru prelungirea șederii lor. Acest permis le oferă accesul liber la orice loc de muncă la alegerea lor.
19. În temeiul articolului 7 din Decizia nr. 1/80, după trei ani de ședere legală în Țările de Jos, șederea unui membru al familiei nu mai este supusă unor condiții. Împrejurarea că, la expirarea acestei perioade de trei ani, lucrătorul turc nu mai este încadrat pe piața legală a muncii sau că legăturile familiale au fost rupte nu mai are niciun efect asupra dreptului de ședere al membrului familiei în cauză. Această regulă se aplică indiferent dacă membrul familiei dispune sau nu dispune de un permis de ședere cu titlu personal.
20. Secțiunea B2/8.3 din Vc 2000, în versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală, are următorul cuprins:
„Permisul de ședere nu va fi eliberat în cazul în care copilul, care se află la vârsta majoratului, nu face efectiv parte din familie sau deja nu făcea parte efectiv din familia părintelui în țara de origine. «A face parte efectiv din familie» înseamnă că:
– legătura de familie exista deja în țara străină;
– există o dependență morală și financiară față de părinte, care exista deja în țara străină, și
– străinul trebuie să locuiască împreună cu părintele sau cu părinții săi.
Copilul major nu mai face parte efectiv din familie dacă legătura efectivă cu familia poate fi considerată întreruptă. Acest fapt se poate constata în una sau în mai multe dintre împrejurările de mai jos:
– străinul se integrează în mod durabil într‑o altă familie și persoana alături de care locuiește nu mai are autoritate (reală) asupra lui;
– străinul se integrează în mod durabil într‑o altă familie și persoana alături de care locuiește nu mai suportă cheltuielile sale de formare și de întreținere;
– străinul are o locuință independentă și se întreține singur;
– străinul întemeiază o familie distinctă, prin căsătorie sau prin angajarea într‑o relație;
– străinul are obligația morală sau legală de întreținere a unui copil legitim sau nelegitim, a unui copil în plasament sau adoptat ori a altor membri de familie dependenți […]”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
21. Din dosarul acțiunii principale rezultă că doamnei Pehlivan, care s‑a născut în Turcia la 7 august 1979, i s‑a permis să intre pe teritoriul olandez la 11 mai 1999 în scopul reîntregirii familiei alături de părinții săi, dintre care cel puțin unul era deja încadrat pe piața legală a muncii din Țările de Jos.
22. Acesta este motivul pentru care Staatssecretaris i‑a eliberat, la 1 august 1999, un permis de ședere pe durată determinată, valabil de la 9 august 1999, însoțit de condiția privind „reîntregirea familiei în sens larg cu părinții”. Autoritățile olandeze au prelungit durata de valabilitate a acestui permis pentru ultima dată până la 24 iulie 2003.
23. Nu se contestă faptul că, începând cu 12 august 1999 și timp de mai mult de trei ani, doamna Pehlivan a locuit la domiciliul din Țările de Jos al părinților săi.
24. La 22 decembrie 2000, doamna Pehlivan s‑a căsătorit cu un resortisant turc, în cursul unei șederi de scurtă durată în Turcia. Cu toate acestea, doamna Pehlivan a informat abia la 3 mai 2002 serviciul pentru străini cu privire la existența căsătoriei, care a fost înregistrată la 1 iulie 2002 de serviciul competent al comunei de reședință a persoanei interesate.
25. Din uniunea menționată s‑a născut un fiu la 30 martie 2002.
26. Potrivit celor arătate de doamna Pehlivan, soțul său a intrat în Țările de Jos în 2002 ca șofer al unui camion turc și a depus în acest stat membru o cerere de permis de ședere. În urma respingerii acestei cereri, el a fost expulzat de pe teritoriul olandez. Potrivit doamnei Pehlivan, începând din luna iunie 2002, soțul său a locuit timp de nouă luni împreună cu aceasta și cu părinții acesteia în locuința lor.
27. La 10 februarie 2004, o instanță turcă a pronunțat desfacerea căsătoriei dintre domnul și doamna Pehlivan.
28. La 1 aprilie 2005, doamna Pehlivan a părăsit domiciliul părinților săi și s‑a mutat cu fiul său la o altă adresă în Țările de Jos.
29. Prin Decizia din 13 octombrie 2003, Staatssecretaris a retras, cu efect retroactiv de la 22 decembrie 2000, care este data căsătoriei dintre domnul și doamna Pehlivan, permisul de ședere al acesteia. Această retragere era motivată de împrejurarea că, în temeiul dreptului olandez, se considera că doamna Pehlivan a rupt în mod definitiv legătura de familie efectivă cu părinții săi din cauza faptului că s‑a căsătorit.
30. Autoritățile olandeze au dedus de aici că doamna Pehlivan nu locuise în mod legal în Țările de Jos decât până la 22 decembrie 2000, respectiv pentru o perioadă mai mică de trei ani, astfel încât ea nu mai putea invoca în mod util articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80, și că aceasta trebuia, prin urmare, să fie expulzată.
31. Considerând că șederea sa efectivă la părinții săi a continuat după 22 decembrie 2000 și că situația sa în raport cu dispoziția menționată din Decizia nr. 1/80 nu fusese afectată în niciun moment de căsătoria sa, doamna Pehlivan a introdus la 7 noiembrie 2003 o reclamație împotriva deciziei de expulzare pronunțate împotriva sa. În urma respingerii acestei reclamații, ea a introdus la 29 decembrie 2005 o acțiune la Rechtbank ’s‑Gravenhage solicitând, în plus, suspendarea executării acestei decizii de expulzare.
32. Potrivit instanței de trimitere, este cert că tatăl doamnei Pehlivan trebuie să fie considerat lucrător turc în sensul Deciziei nr. 1/80 și că acesta este încadrat pe piața legală a muncii din statul membru gazdă.
33. Părțile din acțiunea principală nu contestă nici faptul că doamna Pehlivan a locuit efectiv, începând cu 12 august 1999, împreună cu părinții săi pentru o perioadă neîntreruptă de cel puțin trei ani.
34. Considerând că soluționarea litigiului cu care este sesizat depinde de problema dacă această din urmă împrejurare este suficientă pentru ca doamna Pehlivan să îndeplinească condiția, prevăzută la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80, privind șederea legală timp de trei ani în statul membru gazdă, și să poată, așadar, să invoce în mod valabil drepturile pe care această dispoziție i le conferă, Rechtbank ’s‑Gravenhage a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) a) Trebuie să se interpreteze articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia [...] nr. 1/80 în sensul că această dispoziție se aplică atunci când un membru al familiei unui lucrător turc a trăit în mod efectiv timp de trei ani împreună cu acesta fără ca autoritățile naționale competente să fi pus în discuție acest drept de ședere în timpul acestei perioade de trei ani?
b) Articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia […] nr. 1/80 se opune ca un stat membru să poată să decidă în această perioadă de trei ani că, dacă membrul familiei admis pe teritoriul acestui stat se căsătorește, acesta nu mai beneficiază de drepturile conferite de această dispoziție chiar dacă continuă să locuiască la lucrătorul turc?
2) Articolul 7 primul paragraf prima liniuță [din Decizia nr. 1/80] sau orice altă dispoziție și/sau principiu de drept comunitar se opune ca, la sfârșitul perioadei de trei ani, autoritățile naționale competente să pună în discuție, cu efect retroactiv, dreptul de ședere al străinului în baza calității sale de membru al familiei sau a legalității reședinței sale pe perioada acestor trei ani?
3) a) Este relevant pentru a răspunde la întrebările precedente faptul că un străin a omis în mod voluntar sau involuntar să prezinte elemente considerate de legislația națională importante în ceea ce privește dreptul de ședere și, dacă este cazul, în ce sens?
b) Are importanță și faptul că aceste elemente au fost descoperite în cursul perioadei de trei ani sau numai după acest interval? [În această privință, trebuie să se țină seama de faptul că, după ce au fost informate, autoritățile naționale competente trebuie să procedeze eventual la o anchetă (mai aprofundată) înainte de a lua o decizie.] Dacă este cazul, în ce sens?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
35. Din decizia de trimitere rezultă că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare a Rechtbank ’s‑Gravenhage privește situația unui resortisant turc care, fiind copil și, prin urmare, membru al familiei unui cuplu de migranți turci, dintre care cel puțin unul era încadrat pe piața legală a muncii din Țările de Jos, a fost autorizat să li se alăture părinților săi pe teritoriul statului membru gazdă în scopul reîntregirii familiei, în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80.
36. Instanța de trimitere a constatat că doamna Pehlivan a locuit împreună cu părinții săi pentru o perioadă neîntreruptă de mai mult de trei ani, dar autoritățile olandeze au pus în discuție, ulterior, dreptul său de ședere în statul membru gazdă pentru motivul că aceasta se căsătorise înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80. Autoritățile olandeze s‑au întemeiat în această privință pe dreptul național potrivit căruia se consideră că legătura de familie efectivă a unui copil major cu părinții săi este ruptă prin căsătoria acestuia, întrucât nu ar mai exista o dependență morală și financiară a acestui copil față de părinții săi, astfel încât, într‑un asemenea caz, permisul de ședere nu s‑ar mai putea întemeia în mod valabil pe reîntregirea familiei.
37. În aceste condiții, trebuie să se decidă de la început, astfel cum solicită în esență instanța de trimitere prin intermediul primei întrebări, dacă un resortisant turc care se află în situația reclamantei din acțiunea principală poate invoca în mod util articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80.
38. În acest scop, trebuie, mai precis, să se determine dacă articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 poate fi interpretat în sensul că faptul că un membru al familiei unui lucrător migrant turc, admis pe teritoriul unui stat membru în temeiul reîntregirii familiei cu părinții săi, se căsătorește înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute de această dispoziție are ca efect în mod automat să facă nelegală, în sensul acesteia, șederea persoanei interesate în statul membru gazdă și dacă, în consecință, acesta din urmă poate aplica în mod valabil o reglementare națională în materia șederii de tipul celei descrise la punctul 20 din prezenta hotărâre unui resortisant turc precum cel din acțiunea principală, în privința căruia este cert că, în toată această perioadă, a locuit efectiv împreună cu părinții săi.
Cu privire la prima întrebare
39. Pentru a răspunde în mod util la prima întrebare, astfel cum a fost delimitată la cele două puncte precedente, trebuie amintit că articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 are un efect direct, astfel încât resortisanții turci cărora li se aplică această dispoziție au dreptul de a o invoca direct în fața instanțelor statelor membre pentru a înlătura aplicarea normelor de drept intern care sunt contrare acesteia (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 17 aprilie 1997, Kadiman, C‑351/95, Rec., p. I‑2133, punctul 28, și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Bozkurt, C‑303/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 31).
40. Astfel cum reiese chiar din modul de redactare a articolului 7 primul paragraf menționat anterior, dobândirea drepturilor prevăzute la această dispoziție este supusă îndeplinirii a două condiții cumulative prealabile, și anume, pe de o parte, faptul că persoana în cauză trebuie să fie membru al familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii în statul membru gazdă și, pe de altă parte, aceasta să fi fost autorizată de organele competente din acest stat să se alăture respectivului lucrător (a se vedea Hotărârea Bozkurt, citată anterior, punctul 26). Astfel cum s‑a afirmat la punctele 21-23 din prezenta hotărâre, este cert că, în speță, aceste condiții erau îndeplinite de doamna Pehlivan.
41. Întrucât condițiile prealabile menționate sunt îndeplinite, rămâne să se verifice în scopul aplicării articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, dacă resortisantul turc în cauză a locuit în mod legal pentru o anumită perioadă pe teritoriul statului membru gazdă (a se vedea în special Hotărârea din 7 iulie 2005, Aydinli, C‑373/03, Rec., p. I‑6181, punctul 29).
42. Or, perioadele de ședere, astfel cum sunt prevăzute la cele două liniuțe ale articolului 7 primul paragraf din aceeași decizie, impun, cu riscul de a fi lipsite de orice efect, să se recunoască un drept corelativ de ședere în aceste perioade membrilor familiei unui lucrător turc autorizați să i se alăture în statul membru gazdă (a se vedea Hotărârile citate anterior Kadiman, punctul 29, precum și Bozkurt, punctele 31 și 36). Prin urmare, refuzul unui astfel de drept ar lipsi de substanță autorizația acordată de statul membru în cauză unui membru al familiei unui lucrător migrant turc de a i se alătura acestuia din urmă și ar constitui negarea însăși a posibilității oferite în acest mod persoanei interesate de a locui pe teritoriul statului membru gazdă.
43. În consecință, un membru al familiei unui lucrător turc care, precum doamna Pehlivan, îndeplinește cele două condiții prealabile amintite la punctul 40 din prezenta hotărâre și care locuiește în mod legal de mai mult de trei ani pe teritoriul statului membru gazdă este în mod necesar titularul, în statul menționat, al unui drept de ședere întemeiat direct pe această dispoziție.
44. În ceea ce privește, mai precis, criteriul șederii legale înainte de expirarea perioadei inițiale de trei ani, enunțat la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții rezultă că termenii utilizați de diferitele dispoziții ale Deciziei nr. 1/80 sunt noțiuni de drept al Uniunii care trebuie să facă obiectul unei interpretări uniforme la nivelul Uniunii Europene, ținând cont de spiritul și de scopul dispozițiilor în cauză, precum și de contextul în care se încadrează pentru a asigura aplicarea omogenă a acestora în statele membre (a se vedea în special Hotărârea din 30 septembrie 1997, Ertanir, C‑98/96, Rec., p. I‑5179, punctul 59, precum și Hotărârea din 30 septembrie 2004, Ayaz, C‑275/02, Rec., p. I‑8765, punctele 39 și 40).
45. În această privință, conform obiectivului general urmărit prin decizia menționată, constând în ameliorarea în domeniul social a regimului de care beneficiază lucrătorii turci și membrii familiilor lor în vederea realizării progresive a liberei circulații (a se vedea în special Hotărârea din 16 martie 2000, Ergat, C‑329/97, Rec., p. I‑1487, punctul 43), sistemul instituit în special prin articolul 7 primul paragraf din aceeași decizie urmărește crearea unor condiții favorabile pentru reîntregirea familiei în statul membru gazdă. Într‑o primă etapă, respectiv înainte de expirarea perioadei inițiale de trei ani prevăzute la prima liniuță a dispoziției menționate, aceasta vizează favorizarea încadrării în muncă și a șederii în statul membru gazdă a lucrătorului migrant turc deja prezent în mod legal pe teritoriul acestui stat prin prezența, alături de acest lucrător, a membrilor familiei sale. Ulterior, a doua liniuță a aceleiași dispoziții consolidează poziția membrilor familiei lucrătorului migrant turc prin posibilitatea care le este acordată de a avea acces ei înșiși pe piața muncii din acest stat membru cu scopul de a‑și crea acolo o situație autonomă în raport cu cea a acestui lucrător și de a consolida astfel inserarea durabilă a familiei în statul membru gazdă (a se vedea Hotărârea Bozkurt, citată anterior, punctele 33 și 34, precum și jurisprudența citată).
46. Curtea a dedus din aceasta că un membru al familiei este, în principiu și în absența unor motive legitime, obligat să locuiască efectiv cu lucrătorul migrant atât timp cât nu este el însuși titularul dreptului de acces la piața muncii, respectiv înainte de expirarea perioadei de trei ani, astfel cum este prevăzută la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 (a se vedea Hotărârea Bozkurt, citată anterior, punctul 35). După cum a arătat Curtea la punctele 42 și 44 din Hotărârea Kadiman, citată anterior, situația nu ar fi diferită decât în ipoteza în care circumstanțe obiective ar justifica faptul că membrul familiei în cauză nu locuiește, în statul membru gazdă, împreună cu lucrătorul migrant turc.
47. Curtea a precizat în acest context că, având în vedere atât scopul esențial al articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, cât și spiritul acestei dispoziții, reîntregirea familiei, care a justificat intrarea membrului familiei pe teritoriul statului membru gazdă, trebuie să se manifeste în mod concret prin prezența continuă a membrului respectiv alături de lucrător, această prezență materializându‑se prin coabitarea persoanelor interesate, până la momentul la care membrul familiei dispune, după trei ani, de posibilitatea de a avea o existență independentă de cea a părintelui său care i‑a permis să intre în statul membru gazdă (a se vedea Hotărârea Ergat, citată anterior, punctul 36).
48. Astfel, Curtea a interpretat articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 în sensul că această dispoziție nu împiedică statul membru gazdă să supună dreptul de ședere al membrului familiei în cursul primilor trei ani unor condiții de natură să garanteze că prezența respectivului membru pe teritoriul său este conformă cu spiritul și cu scopul articolului 7 primul paragraf (Hotărârea Kadiman, citată anterior, punctul 33).
49. Pentru a determina întinderea exactă a acestei interpretări, trebuie să fie amintită logica sistemului care se află la baza articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, astfel cum a fost instituit de părțile contractante.
50. În această privință, reiese cu claritate din jurisprudența Curții că, pe de o parte, prima admitere într‑un stat membru a unui membru al familiei unui lucrător turc care este deja încadrat pe piața legală a muncii din acest stat intră în principiu în sfera dreptului național al statului menționat, această competență manifestându‑se prin autorizația acordată persoanei interesate de instanțele naționale competente de a se alătura acestui lucrător (a se vedea Hotărârea Ayaz, citată anterior, punctele 34 și 35).
51. Pe de altă parte, odată expirată perioada inițială de trei ani, astfel cum este prevăzută la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80, statul membru nu mai este îndreptățit să impună vreo condiție în privința șederii pe teritoriul său a unui membru al familiei unui lucrător turc (a se vedea Hotărârea Ergat, citată anterior, punctul 38, și Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Rec., p. I‑10895, punctul 30).
52. În ceea ce privește faza intermediară, trebuie să se considere că, în perioada de trei ani începând de la intrarea membrului familiei în cauză pe teritoriul statului membru gazdă, acesta dispune de anumite competențe pentru a reglementa șederea persoanei interesate, fără ca acestea să fie totuși nelimitate.
53. Mai precis, astfel cum rezultă din chiar modul de redactare a punctului 33 din Hotărârea Kadiman, citată anterior, statul membru gazdă nu are dreptul de a impune în privința șederii membrului familiei lucrătorului turc decât condiții care au ca obiect garantarea respectării depline a obiectivului urmărit de articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, asigurându‑se ca persoana interesată să nu locuiască pe teritoriul său prin nerespectarea spiritului și a scopului acestei dispoziții, astfel cum au fost amintite la punctul 45 din prezenta hotărâre.
54. Întrucât, în cursul acestor trei ani, membrii familiei lucrătorului turc în cauză nu au dreptul, în principiu și sub rezerva unui regim mai favorabil, astfel cum este prevăzut la articolul 14 alineatul (2) din Decizia nr. 1/80, de a duce o existență autonomă prin ocuparea unui loc de muncă, șederea lor în statul membru gazdă are ca unică justificare, în perioada menționată, reîntregirea familiei, care permite lucrătorului turc datorită căruia li s‑a permis să intre pe teritoriul acestui stat să locuiască aici în prezența membrilor familiei sale.
55. În consecință, statul membru gazdă poate impune în mod valabil ca, în perioada inițială de trei ani, membrul familiei în cauză să continue să locuiască efectiv cu lucrătorul migrant turc respectiv.
56. În schimb, statul membru gazdă nu este autorizat să prevadă în această privință o reglementare de o natură diferită de cea care rezultă din Decizia nr. 1/80 sau care impune alte condiții decât cele prevăzute de aceasta. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, rezultă atât din supremația dreptului Uniunii, cât și din efectul direct al unei dispoziții precum articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 că statele membre nu pot modifica în mod unilateral întinderea sistemului de integrare progresivă a resortisanților turci în statul membru gazdă și nu mai dispun, prin urmare, de posibilitatea de a adopta măsuri de natură să împiedice statutul juridic recunoscut în mod expres unor astfel de resortisanți de dreptul care guvernează asocierea CEE‑Turcia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2000, Eyüp, C‑65/98, Rec., p. I‑4747, punctele 40 și 41, Hotărârea din 19 noiembrie 2002, Kurz, C‑188/00, Rec., p. I‑10691, punctele 66-68, precum și Hotărârea din 4 februarie 2010, Genc, C‑14/09, Rep., p. I‑931, punctele 36-38).
57. Or, exact acesta este cazul unei reglementări de tipul celei în cauză în acțiunea principală. Astfel, o reglementare precum cea care figurează în secțiunea B2/8.3 din Vc 2000, departe de a se limita să prevadă că membrul familiei lucrătorului turc trebuie să locuiască efectiv împreună cu acesta din urmă în primii trei ani ai șederii sale în statul membru gazdă, enunță o regulă potrivit căreia, printre altele, împrejurarea că un copil major se căsătorește sau începe o relație este considerată, în sine, ca un act care întrerupe legătura efectivă de familie. Această reglementare abilitează, în consecință, autoritățile naționale să îi retragă în mod automat permisul de ședere membrului familiei care se află într‑o asemenea situație, chiar dacă persoana în cauză ar fi continuat să locuiască împreună cu acest lucrător.
58. Trebuie să se constate că o reglementare de această natură depășește în mod vădit limitele măsurilor pe care statul membru gazdă este autorizat să le adopte în temeiul Deciziei nr. 1/80. Condiții precum cele enunțate la punctul precedent nu figurează în niciun caz la articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, a cărui redactare este dimpotrivă generală și necondiționată, și nu își găsesc fundament nici în spiritul care a guvernat adoptarea acestei dispoziții.
59. În ceea ce privește mai precis situația unui membru al familiei precum reclamanta din acțiunea principală, din constatările instanței de trimitere reiese că, de la admiterea sa pe teritoriul Țărilor de Jos în 1999 și până la 1 aprilie 2005, dată la care aceasta a părăsit domiciliul familial pentru a se stabili la o altă adresă, doamna Pehlivan nu a locuit niciodată separat încetând să locuiască în comunitate domestică împreună cu părinții săi, prezenți în mod legal în statul membru gazdă și dintre care cel puțin unul era încadrat pe piața legală a muncii din acest stat.
60. Astfel, din elementele aflate la dispoziția Curții rezultă că, în speță, doamna Pehlivan a locuit în statul membru gazdă timp de mai mult de trei ani fără întrerupere, în deplină conformitate cu cerințele articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, precum și cu obiectivul care constituie temeiul acestei dispoziții, și anume reîntregirea familiei.
61. În aceste condiții, persoana interesată trebuie să fie considerată că a locuit întotdeauna în mod legal pe teritoriul olandez, în sensul dispoziției menționate. În împrejurări precum cele din acțiunea principală, dreptul de ședere al doamnei Pehlivan în statul membru gazdă nu este, așadar, în orice caz, afectat în niciun mod de căsătoria pe care ea a încheiat‑o înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute la prima liniuță a aceleiași dispoziții, întrucât această căsătorie nu a determinat, în speță, încetarea coabitării efective a persoanei interesate cu lucrătorul turc prin intermediul căruia a fost admisă pe teritoriul acestui stat membru în temeiul reîntregirii familiei.
62. Această interpretare este, pe de altă parte, coerentă cu jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia un membru al familiei unui lucrător turc care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 nu poate pierde drepturile care îi sunt recunoscute prin această dispoziție decât în două situații, și anume fie în cazul în care prezența migrantului turc pe teritoriul statului membru gazdă constituie, din cauza comportamentului său personal, un pericol efectiv și grav pentru ordinea publică, pentru siguranța sau pentru sănătatea publică, în sensul articolului 14 alineatul (1) din aceeași decizie, fie în cazul în care persoana în cauză a părăsit teritoriul acestui stat pentru o perioadă semnificativă și fără motive legitime (a se vedea printre altele Hotărârea Bozkurt, citată anterior, punctul 42 și jurisprudența citată).
63. Rezultă de aici, mai precis, că, astfel cum a hotărât deja Curtea și contrar prevederilor reglementării în cauză în acțiunea principală, împrejurarea că, la momentul în litigiu, persoana interesată este majoră nu are niciun efect asupra drepturilor pe care le‑a dobândit în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea Ergat, citată anterior, punctele 26 și 27, precum și Hotărârea din 16 februarie 2006, Torun, C‑502/04, Rec., p. I‑1563, punctul 28 și jurisprudența citată).
64. Din ansamblul acestor considerații trebuie să se deducă faptul că, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, căsătoria, încheiată de membrul familiei unui lucrător turc înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute la articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80, este lipsită de orice relevanță în privința menținerii dreptului de ședere în beneficiul titularului acestuia, atât timp cât, în toată perioada menționată, titularul locuiește efectiv împreună cu acest lucrător. Statul membru în cauză era, așadar, îndreptățit să pună în discuție, în speță, dreptul de ședere de care reclamanta din acțiunea principală beneficiază în temeiul dreptului Uniunii și revine instanțelor naționale sarcina de a‑l aplica integral, precum și de a proteja drepturile pe care le conferă direct particularilor, înlăturând aplicarea oricărei dispoziții eventual contrare a legislației statului menționat (a se vedea Hotărârile citate anterior Eyüp, punctul 42, și Kurz, punctul 69).
65. În sfârșit, trebuie să se precizeze că interpretarea dată la punctul precedent nu este incompatibilă cu cerințele articolului 59 din protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970. Astfel, pentru motive similare celor expuse de Curte la punctele 62-67 din Hotărârea din 18 iulie 2007, Derin (C‑325/05, Rep., p. I‑6495), la punctul 21 din Hotărârea din 4 octombrie 2007, Polat (C‑349/06, Rep., p. I‑8167), precum și la punctul 45 din Hotărârea Bozkurt, citată anterior, situația membrului familiei unui lucrător migrant turc nu poate fi în mod util comparată cu aceea a membrului familiei unui resortisant dintr‑un stat membru, având în vedere diferențele importante care există între situațiile lor juridice respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Bekleyen, C‑462/08, Rep., p. I‑563, punctele 37, 38 și 43).
66. Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 trebuie să fie interpretat în sensul că:
– această dispoziție se opune unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia membrul familiei autorizat în mod corespunzător să se alăture unui lucrător migrant turc care este deja încadrat pe piața legală a muncii din acest stat pierde beneficiul drepturilor întemeiate pe reîntregirea familiei în temeiul aceleiași dispoziții pentru simplul fapt că, devenit major, se căsătorește, deși continuă să locuiască cu acest lucrător în primii trei ani ai șederii sale în statul membru gazdă;
– un resortisant turc care, precum reclamanta din acțiunea principală, intră sub incidența dispoziției menționate poate revendica în mod valabil un drept de ședere în statul membru gazdă în temeiul acesteia, în pofida împrejurării că s‑a căsătorit înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute la primul paragraf prima liniuță menționat anterior, în măsura în care, în toată această perioadă, a locuit efectiv împreună cu lucrătorul migrant turc prin intermediul căruia a fost admis pe teritoriul acestui stat membru în temeiul reîntregirii familiei.
67. Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu mai este necesar să se răspundă la celelalte întrebări adresate de instanța de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
68. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de Consiliul de asociere instituit prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, trebuie interpretat în sensul că:
– această dispoziție se opune unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia membrul familiei autorizat în mod corespunzător să se alăture unui lucrător migrant turc care este deja încadrat pe piața legală a muncii din acest stat pierde beneficiul drepturilor întemeiate pe reîntregirea familiei în temeiul aceleiași dispoziții pentru simplul fapt că, devenit major, se căsătorește, deși continuă să locuiască cu acest lucrător în primii trei ani ai șederii sale în statul membru gazdă;
– un resortisant turc care, precum reclamanta din acțiunea principală, intră sub incidența dispoziției menționate poate revendica în mod valabil un drept de ședere în statul membru gazdă în temeiul acesteia, în pofida împrejurării că s‑a căsătorit înainte de expirarea perioadei de trei ani prevăzute la primul paragraf prima liniuță menționat anterior, în măsura în care, în toată această perioadă, a locuit efectiv împreună cu lucrătorul migrant turc prin intermediul căruia a fost admis pe teritoriul acestui stat membru în temeiul reîntregirii familiei.