Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑683/24
Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH
împotriva
Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB
[cerere de decizie preliminară formulată de Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena, Austria)]
„ Trimitere preliminară – Competențele Curții – Admisibilitatea trimiterii preliminare – Hotărârile pronunțate în cauzele Foglia I și Foglia II – Litigiu real – Necesitatea unui răspuns la întrebările preliminare – Cooperare judiciară în materie civilă și comercială – Recunoașterea și executarea hotărârilor pronunțate în statele membre – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Articolele 45 și 46 – Motive de refuz al recunoașterii și executării unei hotărâri – Clauza de ordine publică ”
I.      Introducere
1.        Prezenta cerere de decizie preliminară, formulată de Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena, Austria), se înscrie într‑o serie de cauze(2) privind acțiuni civile introduse de consumatori în fața instanțelor din Austria și Germania (printre altele) împotriva operatorilor de jocuri de noroc online cu sediul în Malta. În esență, consumatorii încearcă să recupereze, invocând normele privind îmbogățirea fără justă cauză sau răspunderea delictuală, mizele pe care le‑au plasat la operatori pentru motivul că aceștia din urmă au acționat cu încălcarea reglementărilor locale privind jocurile de noroc.
2.        Această cerere se referă în mod specific la dificultățile cu care se confruntă creditorii atunci când încearcă să pună în executare hotărârile judecătorești prin care se admit astfel de acțiuni în Malta. Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită în special să se stabilească dacă o dispoziție din dreptul maltez, în temeiul căreia o astfel de hotărâre nu trebuie recunoscută sau considerată executorie în statul menționat este compatibilă cu normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor prevăzute în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială(3) (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles I bis”).
3.        Aceste întrebări nu au fost formulate însă de o instanță malteză în cadrul unei proceduri privind punerea în executare a unei astfel de hotărâri judecătorești, ci de o instanță austriacă, chemată să se pronunțe asupra răspunderii unui avocat care a redactat, pentru o societate care finanțează asemenea acțiuni, o opinie juridică cu privire la aceeași chestiune a compatibilității. Acest context oarecum neobișnuit ridică problema preliminară a admisibilității prezentei trimiteri.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii Europene
4.        Potrivit articolului
36 alineatul
(1) din Regulamentul Bruxelles I bis, „[h]otărârile judecătorești pronunțate într‑un stat membru se recunosc în celelalte state membre fără a fi necesară vreo procedură specială”.
5.        Potrivit articolului
39 din regulamentul menționat, „[o] hotărâre pronunțată într‑un stat membru care este executorie în statul membru respectiv este executorie în celelalte state membre fără a fi necesară o hotărâre de încuviințare a executării”.
6.        Articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) din același regulament prevede că, „[l]a cererea oricărei părți interesate, se refuză recunoașterea unei hotărâri: […] dacă recunoașterea este vădit contrară ordinii publice (ordre public) a statului membru solicitat”.
7.        Articolul
46 din Regulamentul Bruxelles I bis are următorul cuprins: „[e]xecutarea unei hotărâri se refuză, la cererea persoanei împotriva căreia se solicită executarea, în cazul în care se constată existența unuia dintre motivele prevăzute la articolul 45”.
8.        Potrivit articolului
48 din acest regulament, „[i]nstanța se pronunță fără întârziere în privința cererii de refuz al executării”.
9.        Potrivit articolului
52 din același regulament, „[î]n niciun caz hotărârea pronunțată într‑un stat membru nu poate face obiectul unei revizuiri pe fond în statul membru solicitat”.
B.      Dispoziții de drept național
1.      Dreptul austriac
10.      Articolul
1299 din Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil general, denumit în continuare „ABGB”) prevede următoarele:
„Cel care exercită public o funcție, o formă de artă, o profesie sau o meserie sau cel care își asumă în mod liber o sarcină pentru îndeplinirea căreia sunt necesare cunoștințe artistice sau o aptitudine deosebită demonstrează prin aceasta că dispune de aptitudinea necesară și de cunoștințele deosebite impuse; prin urmare, trebuie să răspundă pentru lipsa acestora din urmă. Cu toate acestea, dacă cel care i‑a încredințat sarcina cunoștea lipsa de experiență sau ar fi putut să o cunoască acționând cu o atenție obișnuită, există de asemenea o culpă din partea sa.”
11.      Articolul 1300 din ABGB prevede următoarele:
„Un expert este răspunzător și atunci când oferă, din eroare și în schimbul unei remunerații, un aviz prejudiciabil în domeniul artei sau științei sale. Cu excepția acestei situații, un consilier nu este răspunzător decât pentru prejudiciile pe care le‑a cauzat cu știință altei persoane prin oferirea avizului.”(4)
2.      Dreptul maltez
12.      Articolul 56 A din Att dwar il‑Logħob (Gaming Act) (denumită în continuare „Legea privind jocurile de noroc”
malteză)(5), introdus prin Att tal-2023 li jemenda l‑Att dwar il‑Logħob [Gaming (Amendment) Act]
[Legea privind jocurile de noroc (modificare)](6), prevede:
„Fără a aduce atingere dispozițiilor Codului de procedură civilă sau ale altor legi, se aplică următoarele principii de ordine publică:
(a)      este inadmisibilă acțiunea formulată împotriva titularului unei licențe, împotriva unui fost sau actual angajat al titularului unei licențe și/sau împotriva unui fost sau actual agent principal al titularului unei licențe
având ca obiect o cerere referitoare la serviciile furnizate în domeniul jocurilor de noroc sau împotriva unui jucător în legătură cu obținerea unor astfel de servicii, dacă o asemenea acțiune:
(i)      încalcă sau subminează legalitatea prestării în sau din Malta a serviciilor în domeniul jocurilor de noroc pe baza unei licențe eliberate de autoritățile publice ori legalitatea unei obligații legale sau naturale care rezultă din prestarea unor asemenea servicii și
(ii)      se referă la o activitate autorizată să se desfășoare legal în temeiul prezentei legi sau al altor acte normative aplicabile.
(b)      instanța refuză să recunoască și/sau să execute în Malta orice hotărâre judecătorească sau decizie străină pronunțată într‑o acțiune de natura celei menționate la litera (a).”
III. Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
13.      Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH (denumit în continuare „Spielerschutz Sigma”), reclamanta din litigiul principal, este o societate specializată în finanțarea procedurilor judiciare. În cadrul activităților sale, aceasta finanțează printre altele acțiuni introduse de jucători cu domiciliul în Austria împotriva operatorilor titulari de licențe malteze care au furnizat servicii de jocuri de noroc online în statul membru menționat fără a deține licența pe care o impune dreptul austriac (denumite în continuare „procedurile judiciare în cauză”).
14.      În urma introducerii articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, Spielerschutz Sigma, în scopul evaluării riscurilor pe care această modificare a legislației malteze le‑ar putea genera pentru modelul său de afaceri, a însărcinat Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB (denumit în continuare „consilierul juridic”), pârâta din litigiul principal, să furnizeze un aviz de expert cu privire la compatibilitatea acestei dispoziții cu dreptul Uniunii.
15.      În opinia juridică din 5 iulie 2023, consilierul juridic a ajuns în esență la două concluzii: (i) articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză încălca în mod vădit dreptul Uniunii și, prin urmare, era imposibil să fie aplicat de instanțele malteze și (ii) în conformitate cu articolul
48 din Regulamentul Bruxelles I bis, procedurile de executare din Malta ar trebui să fie finalizate în primă instanță în termen de șase luni.
16.      Întemeindu‑se pe această opinie, Spielerschutz Sigma a continuat să finanțeze procedurile judiciare în cauză din Austria. Societatea a procedat astfel până la 1 august 2023, dată la care, contrar opiniei exprimate de consilierul juridic în avizul său, o instanță malteză a refuzat, în temeiul articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, să încuviințeze recunoașterea și executarea în temeiul Regulamentului Bruxelles I bis în cadrul unei proceduri finanțate de această societate.
17.      În urma acestei decizii, Spielerschutz Sigma a introdus o acțiune în fața Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena, Austria), prin care solicită rambursarea onorariilor plătite pentru ceea ce consideră a fi o opinie juridică eronată. De asemenea, a solicitat instanței menționate să constate antrenarea răspunderii consilierului juridic în legătură cu toate prejudiciile viitoare rezultate din finanțarea procedurilor judiciare în cauză în perioada cuprinsă între 5 iulie 2023 (data opiniei juridice) și 1 august 2023 (data hotărârii instanței malteze de refuz al recunoașterii și executării).
18.      Având îndoieli cu privire la interpretarea dispozițiilor Uniunii invocate de părțile din litigiul principal, instanța de trimitere a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție următoarele întrebări:
„1)      Articolul 1 alineatele (1) și (2) coroborat cu articolul 45 alineatul (1) litera (a) și articolele 46 și 52 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretate în sensul că se opun unei prevederi legale naționale care, pe baza unui principiu de ordine publică consacrat în legislația națională, exclude posibilitatea de a recunoaște și de a executa hotărârile instanțelor din alte state membre pronunțate în orice acțiune împotriva titularului unei licențe și împotriva agenților săi din prezent și din trecut și a persoanelor‑cheie ale acestuia din prezent și din trecut în legătură cu serviciile furnizate în domeniul jocurilor de noroc, în cazul în care o asemenea acțiune compromite sau subminează legalitatea furnizării în sau din Malta a serviciilor din domeniul jocurilor de noroc pe baza unei licențe eliberate de autoritatea publică [malteză] ori legalitatea unei obligații legale sau naturale care rezultă din furnizarea unor astfel de servicii din domeniul jocurilor de noroc, și că se referă la o activitate autorizată care este considerată legală în conformitate cu legea națională sau cu alte acte normative naționale aplicabile?
2)      Articolul 45 alineatul (1) și articolul 46 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretate în sensul că se opun unei prevederi legale naționale care – indiferent dacă debitorul formulează o cerere corespunzătoare la instanța sesizată/instanța de executare și dacă a epuizat toate căile de atac din statul membru al primei instanței și în lipsa unei examinări efectuate de instanța sesizată/instanța de executare – exclude recunoașterea (articolul 45 din [Regulamentul Bruxelles I bis]) și executarea (articolul 46 din [Regulamentul Bruxelles I bis]) hotărârilor instanțelor din alte state membre pronunțate în orice acțiune împotriva titularului unei licențe și împotriva agenților săi din prezent și din trecut și a persoanelor‑cheie ale acestuia din prezent și din trecut în legătură cu serviciile furnizate în domeniul jocurilor de noroc, în cazul în care o asemenea acțiune compromite sau subminează legalitatea furnizării în sau din Malta a serviciilor din domeniul jocurilor de noroc pe baza unei licențe eliberate de autoritatea publică [malteză] ori legalitatea unei obligații legale sau naturale care rezultă din furnizarea unor astfel de servicii din domeniul jocurilor de noroc, și că se referă la o activitate autorizată care este considerată legală în conformitate cu legea națională sau cu alte acte normative naționale aplicabile?
3.a)      Articolul 45 alineatul (1) litera (a) și articolul 46 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții naționale care prevede, în corelație cu normele constituționale naționale de promovare de către stat a economiei private, că recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești sunt contrare ordinii publice, în scopul exclusiv de a proteja titularii de licențe pentru jocurile de noroc online față de recunoașterea și executarea împotriva lor a hotărârilor judecătorești pronunțate în alte state membre?
3.b)      Articolul 45 alineatul (1) litera (a) și articolul 46 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretate în sensul că se opun refuzului instanței sesizate de a recunoaște și de a încuviința executarea pentru motive de ordine publică în statul membru de executare dacă singurul temei al acestui refuz este incompatibilitatea recunoașterii unei asemenea hotărâri cu interesele financiare ale statului membru solicitat, având în vedere contribuția esențială a organizatorilor de jocuri de noroc la economia națională și la veniturile acestui stat membru?
4)      Articolul 52 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale care exclude recunoașterea și/sau executarea unei hotărâri judiciare dintr‑un alt stat membru pronunțate într‑o acțiune împotriva titularului unei licențe și împotriva agenților săi din prezent și din trecut și a persoanelor‑cheie ale acestuia din prezent și din trecut în legătură cu serviciile furnizate în domeniul jocurilor de noroc pentru motivul că activitatea organizatorului de jocuri de noroc este legală în raport cu dreptul maltez?
5)      Articolul 48 din [Regulamentul Bruxelles I bis] trebuie interpretat în sensul că obligația pe care o prevede de pronunțare «fără întârziere» a hotărârii este încălcată în cazul în care prima instanță nu se pronunță în termen de șase luni asupra cererii de recunoaștere, fără ca nepronunțarea să se datoreze unor împrejurări sau tergiversări imputabile părților sau terților în cadrul procedurii de recunoaștere respective?”
19.      Reclamanta și pârâta din litigiul principal, guvernele belgian, ceh, german, elen, maltez și austriac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
IV.    Analiză
20.      În opinia noastră, prezenta cerere de decizie preliminară este inadmisibilă, întrucât un răspuns la întrebările adresate nu pare a fi necesar pentru soluționarea litigiului pendinte în fața instanței de trimitere. În consecință, în prima parte a prezentelor concluzii, vom examina în detaliu chestiunile procedurale ridicate de prezenta cauză (A). Ulterior și numai din motive de exhaustivitate, vom aborda fondul întrebărilor preliminare (B).
A.      Cu privire la chestiunile procedurale
21.      În prezenta cauză, guvernele german și maltez își exprimă îndoielile atât cu privire la competența Curții de a răspunde la întrebările preliminare, cât și cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară. În opinia acestora, anumite elemente ale litigiului principal pun sub semnul întrebării caracterul real al acestuia.
22.      Aceste guverne susțin de asemenea că un răspuns la întrebările preliminare nu este necesar pentru ca instanța de trimitere să pronunțe propria hotărâre. Chiar dacă Curtea ar urma să interpreteze dispozițiile dreptului Uniunii într‑un mod diferit de cel adoptat în opinia juridică în discuție, acest lucru nu ar fi suficient, în sine, pentru a stabili răspunderea consilierului juridic în temeiul dreptului național.
23.      Având în vedere aceste argumente, este util să pornim de la câteva observații preliminare privind noțiunile (distincte, deși complementare) de „competență” și de „admisibilitate”.
1.      Cu privire la competența Curții
24.      Noțiunea de competență privește în esență întinderea competențelor conferite Curții de Justiție a Uniunii Europene prin tratate pentru a‑și îndeplini misiunea care constă în asigurarea „respectării dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor” [articolul
19 alineatul
(1) TUE]. La fel ca orice altă instituție a Uniunii Europene, Curtea trebuie să „acțione[ze] în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, condițiile și scopurile prevăzute de acestea” [articolul 13 alineatul (2) TUE](7).
25.      Potrivit articolului 267 primul paragraf TFUE, Curtea „este competentă să se pronunțe, cu titlu preliminar, cu privire la […] interpretarea tratatelor […] [și] validitatea și interpretarea actelor adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii”. Rezultă că Curtea nu este competentă să interpreteze printre altele dreptul național sau acordurile internaționale la care Uniunea Europeană nu este parte. De asemenea, nu i se poate solicita să aplice normele dreptului Uniunii la situația de fapt dintr‑o speță determinată(8).
26.      Așadar, atunci când o întrebare se referă la interpretarea dispozițiilor dreptului Uniunii – înțelese în sens larg ca fiind dispozițiile prevăzute în actele de drept primar sau în actele adoptate de instituțiile sau organele Uniunii de natură să producă efecte juridice –, Curtea are competența și în principiu obligația de a răspunde la o astfel de întrebare(9), cu excepția cazului în care competența sa este exclusă în mod expres de dispozițiile tratatelor(10).
27.      Cu toate acestea, Curtea a precizat că, „în temeiul articolului 267 TFUE, [ea] poate să interpreteze dreptul Uniunii numai în limitele competențelor care îi sunt atribuite”(11).
Ca atare, Curtea și‑a declinat competența în situațiile în care dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare era solicitată nu aveau nicio legătură cu litigiul principal, întrucât erau în mod evident inaplicabile, ratione materiae, ratione temporis, ratione personae sau ratione loci(12). Prin „în mod evident”, trebuie să se înțeleagă că inaplicabilitatea acestor dispoziții era evidentă și incontestabilă. Curtea își păstrează însă, fără îndoială, competența de a interpreta domeniul de aplicare al dispozițiilor dreptului Uniunii tocmai pentru a stabili dacă acestea sunt sau nu sunt aplicabile într‑o anumită cauză.
28.      În astfel de situații, în care lipsește legătura dintre dreptul Uniunii și situația din litigiul principal, Curtea a considerat că o cauză nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii. Cu toate acestea, se poate pune întrebarea dacă nu ar fi mai indicat ca aceste ipoteze să fie considerate ca fiind cazuri de inadmisibilitate(13).
29.      În orice caz, în prezenta cauză, instanța de trimitere solicită interpretarea mai multor dispoziții ale Regulamentului Bruxelles I bis. Asemenea aspecte sunt în mod evident de competența Curții. În plus, nu se poate afirma că aceste dispoziții ale dreptului Uniunii nu au în mod evident nicio legătură cu litigiul principal. De fapt, în primul rând, articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză – măsura de drept național contestată de părțile din litigiul principal – vizează aceeași chestiune reglementată de dispozițiile Regulamentului Bruxelles I bis: recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești străine. În al doilea rând, litigiul pare să își aibă originea în – sau cel puțin să aibă o anumită legătură cu – dificultățile întâmpinate de anumiți cetățeni ai Uniunii în încercarea de a pune în executare, în Malta, hotărâri pronunțate de instanțele din alte state membre. Având în vedere toate cele menționate anterior, Curtea are competența să se pronunțe cu privire la întrebările adresate.
2.      Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
30.      În schimb, noțiunea de „admisibilitate” privește respectarea condițiilor (în mare parte procedurale) care permit Curții să își îndeplinească în mod eficient misiunea care îi revine în temeiul articolului 267 TFUE. Aceste condiții pot fi de natură structurală, precum cerința ca trimiterea preliminară să provină de la o „instanț[ă] dintr‑un stat membru”, sau de natură circumstanțială, precum cerința ca răspunsul la întrebările adresate să fie necesar pentru a permite instanței de trimitere să pronunțe o hotărâre sau ca cererea să respecte cerințele de formă prevăzute la articolul
94 din Regulamentul de procedură al Curții.
31.      În prezenta cauză, au fost invocate două posibile motive de inadmisibilitate: primul privind caracterul pretins fictiv al litigiului (a) și al doilea referitor la pretinsa lipsă de pertinență a întrebărilor adresate pentru soluționarea acestui litigiu (b). Urmează să le examinăm în mod succesiv.
a)      Cu privire la caracterul fictiv al litigiului
32.      Unele dintre părțile care au prezentat observații în prezenta procedură susțin că litigiul principal este unul „fictiv”, întrucât constituie un „mecanism procedural pus la punct de părți” destinat să repună în discuție compatibilitatea articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză cu dreptul Uniunii. În acest sens, ele invocă hotărârile pronunțate de Curte în cauzele Foglia I și Foglia II(14).
33.      În Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto(15), am avertizat deja cu privire la invocarea excesivă a jurisprudenței în cauzele Foglia pentru a declara inadmisibilă o cerere de decizie preliminară pentru motivul că litigiul principal nu este unul real.
34.      Nu este necesar să se repete aici în întregime motivele care stau la baza acestei poziții. Două elemente sunt suficiente.
35.      În primul rând, noțiunea de litigiu „real” ridică dificultăți atât de natură conceptuală, cât și de natură practică. Nu există nimic inerent neobișnuit în situația unei părți care introduce o acțiune în instanță pentru a‑și valorifica drepturile, chiar și atunci când părțile sunt în mare măsură de acord cu privire la chestiunile juridice în discuție. Nici nu este criticabil în sine faptul că părțile ar putea încerca să își clarifice drepturile și obligațiile care le revin prin introducerea unei proceduri‑pilot și, în acest scop, să introducă o astfel de procedură în fața unei instanțe pe care o consideră competentă.
36.      În plus, verificarea intențiilor reale ale părților este în practică un exercițiu adesea delicat sau chiar imposibil. Mai mult, în cazul în care instanța de trimitere este obligată, în temeiul dreptului național, să se pronunțe asupra litigiului, un refuz din partea Curții de a răspunde la întrebările adresate ar obliga instanța de trimitere să interpreteze și să aplice dreptul Uniunii, în pofida îndoielilor sale. Un astfel de rezultat ar fi departe de a contribui la aplicarea uniformă și la coerența dreptului Uniunii.
37.      În al doilea rând, este de remarcat de asemenea că, după cunoștințele noastre, de la hotărârile pronunțate în cauzele Foglia I și Foglia II, Curtea nu a mai declarat o cerere ca fiind inadmisibilă pentru simplul motiv că litigiul nu era real, nici chiar în cazurile în care s‑ar fi putut suspecta o astfel de caracteristică. Această abordare pare să fie în concordanță cu criticile aduse jurisprudenței Foglia exprimate în doctrină(16).
38.      În aceste condiții, se poate ridica în mod legitim problema dacă această linie jurisprudențială a fost înlăturată implicit sau cel puțin dacă ar trebui să fie reconsiderată.
39.      Acestea fiind spuse, considerăm că raționamentul care stă la baza acestor hotărâri nu trebuie înlăturat în totalitate. Dacă este înțeles și aplicat corespunzător numai în împrejurări excepționale, el poate servi în continuare unui scop util.
40.      Potrivit unei jurisprudențe constante, justițiabilii nu se pot prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele Uniunii(17). Exercitarea unui drept conferit de reglementările Uniunii poate constitui un abuz atunci când, în pofida unei respectări formale a condițiilor pertinente, obiectivul urmărit de aceste reglementări nu a fost atins, iar intenția reală a părților este de a obține un avantaj nejustificat, creând în mod artificial condițiile necesare(18).
41.      În acest context, jurisprudența Foglia poate fi înțeleasă ca abordând situații de abuz de procedură, în special atunci când există indicii clare, obiective și coerente că litigiul a fost construit în mod artificial exclusiv pentru a obține o hotărâre din partea Curții.
42.      În anumite sisteme juridice, inclusiv în cele aparținând mai multor state membre ale Uniunii, astfel de construcții procedurale sunt descrise în mod obișnuit ca fiind un „abuz de procedură”(19). Această noțiune se referă în esență la o utilizare abuzivă a procedurilor judiciare, situație în care acestea nu sunt demarate în scopul punerii în aplicare a drepturilor materiale, prin recurgerea la o protecție judiciară efectivă, ci mai degrabă pentru a obține un avantaj necuvenit prin exploatarea procesului judiciar. Acest lucru se poate întâmpla, de exemplu, atunci când se introduc acțiuni în fața instanței cu scopul de a intimida sau a hărțui o parte mai slabă (pentru a constrânge acea parte să acționeze într‑un anumit mod sau chiar pentru a o împinge în insolvență), de a întârzia în mod deliberat cursul justiției sau de a eluda în mod abuziv aplicarea normelor Uniunii sau a normelor naționale care, în mod normal, ar reglementa situația respectivă.
43.      Procedurile judiciare abuzive implică de obicei cereri frivole, șicanatoare sau în mod evident nefondate. Pentru a contracara un astfel de comportament, sistemele juridice pun în general la dispoziția instanțelor instrumente sau principii procedurale specifice care le permit să adopte măsuri corespunzătoare, atât pentru a proteja partea sau părțile de bună‑credință, acolo unde ele există, cât și pentru a garanta integritatea sistemului judiciar și buna administrare a justiției. Aceste măsuri pot include printre altele respingerea acțiunii potrivit unei proceduri sumare și impunerea de sancțiuni financiare sau acordarea de cheltuieli de judecată sau de daune
interese împotriva părții care acționează cu rea‑credință.
44.      Noțiunea de „abuz de procedură” nu este necunoscută în dreptul Uniunii. Astfel, în jurisprudența instanțelor Uniunii se pot regăsi mai multe trimiteri explicite sau implicite(20), inclusiv în legătură cu recurgerea la procedura trimiterii preliminare(21). De asemenea, trebuie remarcat faptul că legiuitorul Uniunii a introdus foarte recent o dispoziție explicită care încorporează această noțiune în Directiva (UE) 2024/1069 privind acțiuni strategice în justiție împotriva mobilizării publice(22). Această directivă urmărește să stabilească garanții împotriva cererilor vădit neîntemeiate sau a procedurilor judiciare abuzive în materie civilă cu implicații transfrontaliere, introduse împotriva persoanelor fizice și juridice ca urmare a participării lor la viața publică. Articolul 4 alineatul (3) din directiva menționată furnizează o definiție specifică a „procedurilor judiciare abuzive”(23).
45.      În opinia noastră, rațiunea care stă la baza jurisprudenței Foglia este în esență una a abuzului de procedură(24). În aceste cauze, Curtea a considerat că litigiul constituia un aranjament procedural artificial, conceput pentru a determina o instanță dintr‑un stat membru să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legislației unui alt stat membru. În esență, s‑a considerat că părțile s‑au angajat într‑o formă inadmisibilă de turism judiciar, prin deturnarea litigiului de la instanța „natural” competentă(25).
46.      Acestea fiind spuse, nu suntem pe deplin convinși că procedurile care au condus la pronunțarea Hotărârii Foglia I și a Hotărârii Foglia II au presupus de fapt un abuz de procedură. După cum am explicat în Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto(26), nu este nimic criticabil în faptul că părțile sesizează o instanță competentă (de exemplu o instanță italiană) cu un litigiu în materie civilă sau comercială și invocă, în acest context, o chestiune referitoare la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a legislației unui alt stat membru (de exemplu legislația franceză), mai degrabă decât să inițieze o procedură în fața instanțelor franceze. Cu toate acestea, considerăm că logica mai extinsă a abuzului de procedură care stă la baza acestei linii jurisprudențiale este solidă și capabilă să își păstreze pertinența, chiar dacă numai în împrejurări excepționale. Printre acestea se numără situațiile în care, pe baza unor indicii clare și coerente, Curtea concluzionează că litigiul principal – sau cererea adresată instanței naționale de a formula o trimitere preliminară în temeiul articolului 267 TFUE – constituie un abuz de procedură. În astfel de cazuri, Curtea poate considera în mod legitim că furnizarea unui răspuns la întrebările adresate ar facilita atingerea finalității abuzive și, prin urmare, poate declara trimiterea preliminară ca fiind inadmisibilă.
47.      Asemenea situații rămân însă excepționale. În lipsa unor dovezi convingătoare ale abuzului, Curtea ar trebui să manifeste reticență în a concluziona că un litigiu nu este real.
48.      În prezenta cauză, la fel ca în cauza European Lotto(27), nu identificăm indicii clare, obiective și coerente ale unui astfel de abuz de procedură.
b)      Cu privire la necesitatea unui răspuns la întrebarea preliminară
49.      În schimb, împărtășim opinia guvernelor german și maltez potrivit căreia prezenta cerere este inadmisibilă pentru motivul că un răspuns la întrebările adresate nu este necesar pentru ca instanța de trimitere să se pronunțe în litigiul principal.
50.      Așa cum rezultă din articolul 267 TFUE, decizia preliminară trebuie să fie „necesară” pentru a permite instanței de trimitere să „pronunț[e] o hotărâre” în cauza cu care este sesizată. Procedura preliminară nu este menită să furnizeze opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci să sprijine instanțele naționale în soluționarea efectivă a unor litigii(28).
51.      Curtea a interpretat în mod tradițional cerința „necesității” în sens larg, în spiritul de cooperare care reprezintă fundamentul articolului 267 TFUE(29). Întrebarea preliminară nu trebuie să fie în mod necesar determinantă pentru soluționarea litigiului și nici nu trebuie să se refere la esența acestuia. Este suficient ca răspunsul să fie pertinent pentru soluționarea respectivă.
52.      Deși jurisprudența Curții s‑a referit ocazional la pertinență și la necesitate ca fiind două cerințe distincte care reglementează admisibilitatea întrebărilor adresate cu titlu preliminar, acestea sunt în realitate doar două expresii ale aceleiași idei. După cum a observat în mod corect avocatul general Bobek, „pertinența și necesitatea sunt […] două fețe ale aceleiași medalii: o întrebare este pertinentă dacă răspunsul la aceasta este necesar pentru ca instanța națională să se poată pronunța în litigiul principal și viceversa”(30). Astfel, jurisprudența constantă a Curții se referă la o prezumție de pertinență a întrebărilor adresate în temeiul articolului 267 TFUE(31), însă nu există nicio urmă a unei prezumții corelative autonome cu privire la necesitate(32).
53.      Aceste considerații dau naștere în mod firesc la următoarea problemă: când trebuie considerat pertinent pentru soluționarea unui litigiu un răspuns la o întrebare adresată cu titlu preliminar? În acest sens, criteriul decisiv pare a fi condiția ca un litigiu să fie efectiv pendinte în fața instanței de trimitere, aceasta fiind chemată să adopte în cadrul său o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea preliminară(33).
54.      Jurisprudența Curții oferă indicații utile în această privință. Aceasta precizează că, pentru a stabili „necesitatea” în sensul articolului 267 TFUE, trebuie să existe un element de legătură – suficient de direct,
și nu doar accesoriu(34) – între litigiul pendinte în fața instanței de trimitere și dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată, astfel încât această interpretare să fie necesară în mod obiectiv pentru ca instanța de trimitere să pronunțe o hotărâre. Potrivit Curții, un atare element de legătură poate fi identificat atunci când: (i) litigiul este guvernat, cel puțin în parte, de dreptul Uniunii; (ii) întrebarea se referă la interpretarea unor dispoziții cu caracter procedural ale dreptului Uniunii care sunt susceptibile a fi aplicate sau (iii) răspunsul solicitat pare a fi de natură să poată furniza instanței de trimitere o interpretare a dreptului Uniunii care să îi permită să soluționeze chestiuni procedurale de drept național înainte de a se putea pronunța pe fond(35).
55.      Rezultă, în opinia noastră, că întrebările sunt admisibile atunci când instanța de trimitere este în măsură să deducă consecințe obligatorii din punct de vedere juridic din răspunsurile furnizate de Curte(36), fie ele de natură materială sau de natură procedurală, în cadrul litigiului principal. Această influență trebuie să fie concretă, specifică și previzibilă(37); ea nu poate fi pur ipotetică, teoretică sau pur speculativă(38). Prin urmare, o cerere de decizie preliminară care privește elemente de interpretare a dreptului Uniunii care nu prezintă decât un interes accesoriu sau pe care instanța de trimitere ar putea în cele din urmă să le înlăture, fără ca acest lucru să îi afecteze decizia, trebuie declarată inadmisibilă(39).
56.      Admisibilitatea întrebărilor adresate cu titlu preliminar în prezenta cauză trebuie apreciată în lumina acestor considerente.
57.      În speță, pare destul de clar că situația nu se încadrează în a doua sau în a treia categorie identificate la punctul 54 din prezentele concluzii. Trimiterea preliminară trebuie în principiu să fie examinată în lumina primei categorii de mai sus, în măsura în care instanța de trimitere solicită interpretarea mai multor dispoziții materiale ale dreptului Uniunii, și anume articolele 1, 45, 46, 48 și 52 din Regulamentul Bruxelles I bis.
58.      În consecință, problema centrală este dacă există o legătură materială suficient de directă între aceste dispoziții și litigiul pendinte în fața instanței de trimitere.
59.      În opinia noastră, o astfel de legătură directă lipsește.
60.      Litigiul principal privește pretinsa lipsă de diligență a unui consilier juridic în elaborarea unei opinii juridice cu privire la compatibilitatea articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză cu dreptul Uniunii. Prin urmare, problema centrală nu este dacă dispozițiile articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză sunt într‑adevăr compatibile cu dreptul Uniunii, ci mai degrabă dacă aprecierea consilierului juridic a fost riguroasă la momentul formulării ei.
61.      Această apreciere este guvernată de legislația națională și presupune în general o comparație cu comportamentul așteptat din partea unui membru al profesiei juridice rezonabil de prudent și de bine informat. Ceea ce contează, în acest context, nu este dacă opinia în cauză se dovedește în cele din urmă a fi corectă, ci dacă ea putea fi justificată în mod rezonabil în raport cu cadrul juridic și cu informațiile disponibile la momentul respectiv.
62.      O astfel de apreciere nu intră în sfera de competență a Curții în temeiul articolului 267 TFUE. Curtea poate interpreta dreptul Uniunii, însă nu poate stabili dacă o anumită opinie juridică era plauzibilă sau suficient de riguroasă.
63.      Desigur, răspunsurile Curții ar putea prezenta un anumit interes pentru instanța de trimitere. Ele nu ar permite însă acestei instanțe să tragă concluzii obligatorii din punct de vedere juridic în scopul soluționării litigiului. Acestea ar constitui cel mult elemente pe care instanța de trimitere le‑ar putea lua în considerare dacă ar considera oportun.
64.      În aceste condiții, legătura dintre dispozițiile dreptului Uniunii în discuție și litigiul principal este prea incertă
și indirectă
pentru a îndeplini cerința necesității.
65.      A admite contrariul ar risca să extindă domeniul de aplicare al procedurii preliminare dincolo de limitele sale. S‑ar putea imagina cu ușurință situații similare – cum ar fi litigiile privind evaluările academice sau concursurile de procese simulate (presupunând că acestea fac obiectul unui litigiu în fața unei instanțe naționale) – în care s‑ar putea ridica în mod incidental probleme de drept al Uniunii, fără ca ele să fie cu adevărat necesare pentru soluționarea litigiului.
66.      Astfel de situații nu justifică, în opinia noastră, recurgerea la articolul 267 TFUE.
67.      Această concluzie este susținută de ordonanța Curții în cauza Horn(40), care a vizat o situație comparabilă care implica un litigiu între un avocat și unul dintre clienții săi. Avocatul îi recomandase clientului său să nu introducă o acțiune în fața unei instanțe germane împotriva Republicii Federale Germania, cu scopul a obține despăgubiri pentru prejudiciile care ar putea surveni, în viitor, din caracterul pretins nelegal al măsurilor diplomatice convenite la nivelul Uniunii în anul 2000 împotriva Austriei(41). Cu toate acestea, instanța națională sesizată cu litigiul a considerat necesar, în vederea aprecierii pe care o realiza, să adreseze Curții mai multe întrebări referitoare la compatibilitatea acestor măsuri cu diferite dispoziții ale dreptului Uniunii.
68.      Într‑o ordonanță succintă, Curtea a declarat trimiterea preliminară ca fiind în mod evident inadmisibilă. Curtea a observat în special că simplul fapt că opinia avocatului „se referea la șansele de succes ale unei acțiuni în despăgubire introduse împotriva Republicii Federale Germania ca urmare a măsurilor adoptate împotriva Republicii Austria de către celelalte state membre nu implică faptul că fondul acțiunii având ca obiect plata onorariilor depinde de validitatea măsurilor menționate”. Curtea a subliniat în continuare că „legalitatea și executarea corespunzătoare a obligațiilor corelative ale părților la consultarea juridică în discuție în litigiul principal sunt independente de validitatea actelor și a faptelor juridice care constituie obiectul acestora”(42). În opinia noastră, aceste considerații sunt aplicabile și prezentei trimiteri preliminare.
69.      În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții să declare prezenta cerere de decizie preliminară inadmisibilă.
70.      Cu toate acestea, în cazul în care Curtea adoptă o opinie diferită și din motive de exhaustivitate, vom aborda în continuare principalele aspecte de fond ridicate de întrebările adresate cu titlu preliminar.
B.      Aspecte de fond
1.      (In)compatibilitatea articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză cu normele Regulamentului Bruxelles I bis (întrebările 1-4)
71.      Prin intermediul primelor patru întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 36, 39 și 52 din Regulamentul Bruxelles I bis  se opun adoptării de către un stat membru a unei dispoziții, precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, în temeiul căreia o hotărâre în materie civilă și comercială pronunțată împotriva unui operator de jocuri de noroc online autorizat în statul respectiv de către o instanță dintr‑un alt stat membru nu trebuie nici recunoscută, nici executată din motive de ordine publică, în cazul în care hotărârea respectivă consideră serviciile furnizate de operatorul respectiv ca fiind ilegale în celălalt stat membru, în pofida faptului că aceste servicii sunt legale în temeiul dreptului primului stat membru.
72.      În cele ce urmează, vom prezenta mai întâi raționamentul care stă la baza articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză (a), înainte de a examina compatibilitatea acestuia cu Regulamentul Bruxelles I bis (b).
a)      Cu privire la raționamentul care stă la baza articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză
73.      La un moment dat, autoritățile malteze au adoptat o politică economică menită să poziționeze Malta ca „platformă” europeană pentru industria jocurilor de noroc online, aflată în plină expansiune. În acest scop, au instituit (printre altele) un cadru juridic și de reglementare relativ liberal, inclusiv un regim de licențiere reglementat în prezent de Legea privind jocurile de noroc malteză.
74.      Astfel cum explică guvernul maltez, licența malteză de jocuri de noroc a fost concepută ca o autorizație de „punct de furnizare”, care permite operatorilor să furnizeze servicii de jocuri de noroc nu numai în Malta, ci și din Malta către alte state, cu condiția ca acești operatori să respecte dreptul maltez și să existe un „motiv juridic justificabil” pentru a‑și desfășura activitatea în aceste state(43). În sens mai larg, autoritățile malteze au considerat în mod consecvent că, în coroborare cu articolul 56 TFUE, această licență permite operatorilor de jocuri de noroc, atât timp cât respectă dreptul maltez, să își ofere serviciile pe întreaga piață internă – sau cel puțin în statele membre „al căror cadru juridic este nejustificat de restrictiv” în sensul respectivei dispoziții(44). De fapt, un număr important de operatori de jocuri de noroc online au ales să se înregistreze în Malta și să obțină o astfel de licență pentru a‑și furniza serviciile în principal în străinătate.
75.      În acest context, operatorii titulari ai unei licențe malteze au început în special să vizeze piețe precum Austria și Germania (prin publicitate, prin crearea de site‑uri internet în limba germană etc.), furnizând servicii de jocuri de noroc online în aceste țări fără a respecta normele naționale aplicabile în statele respective. Potrivit guvernului maltez, acești operatori au acționat în temeiul „prezumției rezonabile” potrivit căreia, pe baza licenței lor malteze și a articolului 56 TFUE, aveau dreptul să procedeze astfel, reglementările naționale în cauză fiind, în opinia lor, „nejustificat de restrictive”.
76.      În ultimii ani, un număr semnificativ de consumatori din aceste state membre au introdus acțiuni civile în fața instanțelor lor naționale pentru a obține restituirea mizelor pe care le‑au pierdut ca urmare a utilizării unor asemenea servicii(45). Aceste acțiuni se bazează în general pe argumentul potrivit căruia contractele de jocuri de noroc încheiate cu operatorii maltezi de jocuri de noroc în cauză sunt nule în temeiul dreptului național, dat fiind că serviciile au fost prestate cu încălcarea cerințelor legale locale și, prin urmare, sunt ilegale în statul membru în cauză, în pofida respectării dreptului maltez de către operatori. În consecință, acești operatori sunt obligați să ramburseze mizele respective în temeiul normelor privind îmbogățirea fără justă cauză(46). Se pare că mii de astfel de cereri au fost introduse sau sunt în prezent pendinte printre altele în fața instanțelor austriece și germane(47).
77.      Deși operatorii în cauză au susținut că serviciile furnizate în statele membre vizate erau de fapt legale (în special deoarece reglementările locale în materie de jocuri de noroc sunt incompatibile cu articolul 56 TFUE
și, prin urmare, nu ar trebui aplicate)(48), instanțele din statele membre în cauză au respins în general aceste argumente și au admis cererile de restituire.
78.      Confruntat cu un număr tot mai mare de astfel de hotărâri, legiuitorul maltez a intervenit. Considerând că aceste hotărâri, prin faptul că tratau ca ilegale serviciile furnizate de operatorii care dețineau licențe de jocuri de noroc malteze valabile, constituiau „contestații nefondate”(49) împotriva cadrului normativ și juridic maltez, acesta a introdus articolul 56 A în Legea privind jocurile de noroc
malteză, prin intermediul proiectului de lege 55 (Bill 55).
79.      În temeiul acestei dispoziții, „[f]ără a aduce atingere dispozițiilor Codului de procedură civilă sau ale altor legi”, instanțele malteze, în aplicarea unor principii de ordine publică, „refuză să recunoască și/sau să execute în Malta” orice hotărâre judecătorească sau decizie străină care, în esență, (i) admite o acțiune împotriva unui operator de jocuri de noroc titular al unei licențe malteze (ii) întemeiată pe nelegalitatea serviciilor furnizate de acest operator într‑un stat membru (în general sau cu privire la un anumit joc de noroc), chiar dacă (iii) aceste servicii erau legale în temeiul dreptului maltez(50).
80.      În consecință, hotărârile de tipul celor descrise, printre care figurează în special cele de admitere a cererilor de restituire ale jucătorilor, examinate la punctele precedente, nu pot fi executate în Malta, privând astfel creditorii de accesul la activele operatorilor maltezi de jocuri de noroc stabiliți pe teritoriul acestei țări. În consecință, este practic imposibil pentru titularii unor asemenea cereri să obțină plata(51).
b)      Cu privire la deficiențele articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză
81.      În Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto, am precizat că, deși instanțele unui stat membru au competența, în litigiile dintre părți private, de a aprecia compatibilitatea legislației altor state membre cu dreptul Uniunii (inclusiv instanța de trimitere, în ceea ce privește articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, în litigiul dintre Spielerschutz Sigma și consilierul juridic), instanțele respective trebuie să dea dovadă de reținere în exercitarea acestei competențe. Acest lucru este valabil cu atât mai mult atunci când dreptul Uniunii lasă autorităților naționale o anumită putere de apreciere (precum în speță – a se vedea punctul 89 de mai jos). Pentru a înlătura îngrijorările cu privire la legitimitatea acestor instanțe de a verifica alegerile suverane ale unui alt stat membru, acestea ar trebui să cenzureze legislația unui alt stat membru numai în situații de incompatibilitate vădită – de exemplu, atunci când jurisprudența Curții delimitează în mod clar și consecvent limitele puterii de apreciere de care dispun statele membre în domeniul în cauză.
82.      Prezenta cauză constituie, în opinia noastră, o atare situație. Astfel cum susțin toate părțile interesate care au prezentat observații în fața Curții (cu excepția evidentă a guvernului maltez), o dispoziție precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză este vădit incompatibilă cu normele care reglementează recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești prevăzute în capitolul III din Regulamentul Bruxelles I  bis, așa cum au fost interpretate în mod constant de Curte.
83.      Hotărârile judecătorești vizate de articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, în măsura în care (i) privesc „materia civilă și comercială” în sensul articolului
1 alineatul
(1) din Regulamentul Bruxelles I  bis și (ii) au fost pronunțate de instanțe din alte state membre, intră în domeniul de aplicare al normelor prevăzute în capitolul III din acest regulament(52). Acesta este în special cazul hotărârilor pronunțate printre altele de instanțele din diverse state membre care au admis acțiunile în restituire formulate de jucători, examinate în secțiunea precedentă. În consecință, recunoașterea și executarea acestor hotărâri în Malta sunt reglementate (exclusiv)(53) de aceste norme.
84.      În temeiul articolelor 36 și 39 din Regulamentul Bruxelles I  bis, astfel de hotărâri judecătorești se recunosc și sunt executorii(54) în toate celelalte state membre fără a fi necesară vreo procedură specială sau vreo hotărâre de încuviințare a executării. Aceste dispoziții concretizează obiectivul fundamental al instrumentului, și anume „libera circulație a hotărârilor” în cadrul Uniunii, obiectiv care, la rândul său, contribuie la buna funcționare a acestei piețe și la protecția efectivă a dreptului de acces la justiție în cadrul său(55). O dispoziție națională care impune refuzul recunoașterii sau executării acestor hotărâri este, așadar, în contradicție directă cu aceste norme.
85.      Este adevărat că Regulamentul Bruxelles I  bis prevede derogări limitate de la principiile stabilite la articolele 36 și 39 din acesta. În temeiul articolului
45 alineatul
(1), se refuză recunoașterea unei hotărâri pronunțate de o instanță a unui stat membru, la cererea oricărei părți interesate, în statul membru solicitat (numai) în cazul în care se constată existența unuia dintre motivele de refuz al recunoașterii enumerate în mod exhaustiv în acesta(56). În plus, în temeiul articolului 46, executarea unei astfel de hotărâri se refuză, la cererea persoanei împotriva căreia se solicită executarea, în statul solicitat (numai) pe baza acelorași motive. Unul dintre aceste motive, prevăzut la articolul
45 alineatul
(1) litera
(a), vizează situația în care recunoașterea (sau executarea) hotărârii în cauză în statul membru solicitat este „vădit contrară ordinii publice (ordre public)” a statului respectiv.
86.      În speță, guvernul maltez invocă această derogare. În opinia sa, articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză constituie o „dispoziție declarativă” menită să „ajute instanțele din Malta” în aplicarea clauzei de „ordine publică” prevăzute la articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) din Regulamentul Bruxelles I  bis(57). Dispoziția respectivă doar „clarifică”(58) (sau confirmă(59)) faptul că hotărârile în cauză nu ar trebui recunoscute sau executate în Malta, în temeiul articolului 45 alineatul (1) litera (a) și al articolului 46 din regulamentul menționat, în măsura în care o astfel de recunoaștere sau executare ar fi vădit contrară „ordinii publice” malteze.
87.      În această privință, guvernul maltez arată că acțiunile în restituire introduse împotriva operatorilor titulari ai unei licențe în Malta sunt oportuniste, constituie un abuz de libertatea de a beneficia de servicii garantată de articolul 56 TFUE(60) și se întemeiază pe acte normative naționale în materie de jocuri de noroc care ar fi, în opinia sa, „nejustificat de restrictive”, în sensul acestei dispoziții. El susține că, admițând asemenea acțiuni și tratând serviciile furnizate de acești operatori ca fiind ilegale în statele lor membre respective, instanțele austriece și germane „nu iau măsuri pentru a remedia deficiențele și caracterul nejustificat al unui regim național restrictiv” în raport cu articolul 56 TFUE
și, în plus, nu țin seama de faptul că operatorii în cauză erau titulari ai unei licențe malteze valabile și respectau cadrul juridic și normativ maltez. Recunoașterea sau executarea unor astfel de hotărâri în Malta ar implica, prin urmare, o încălcare vădită a articolului 56 TFUE, care face parte din „ordinea publică” malteză, și ar aduce în plus atingere „integrității” acestui cadru de reglementare, în special prin punerea sub semnul întrebării a validității unor astfel de licențe și, prin urmare, prin slăbirea securității juridice pe care ele urmăresc să o garanteze acestor operatori în cadrul pieței interne.
88.      Nu considerăm convingătoare această argumentație. În realitate, este evident că articolul 45 alineatul (1) litera (a) și articolul 46 din Regulamentul Bruxelles I  bis nu acoperă o dispoziție precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză.
89.      Deși, după cum arată guvernul maltez, revine în principiu fiecărui stat membru sarcina de a defini conținutul „ordinii sale publice”, această putere de apreciere nu este nelimitată. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, prin derogare de la regimul general de recunoaștere și executare prevăzut la articolele 36 și 39 din Regulamentul Bruxelles I  bis, articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) trebuie să primească o interpretare „strictă”, iar clauza de „ordine publică” „nu trebuie să se aplice decât în cazuri excepționale”, pentru a nu submina obiectivul liberei circulații a hotărârilor judecătorești urmărit de acest instrument. Prin urmare, Curtea are atât dreptul, cât și, într‑adevăr, „obligația” de a „controla limitele în cadrul cărora instanța dintr‑un stat membru poate recurge la această noțiune pentru a nu recunoaște o hotărâre pronunțată în alt stat membru”(61). O dispoziție precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză
depășește în mod clar aceste limite.
90.      Mai precis, în primul rând, în ceea ce privește presupusa ilegalitate a hotărârilor vizate de articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, trebuie reamintit că, în termeni generali, instanțele unui stat membru nu pot să refuze recunoașterea sau executarea unei hotărâri pronunțate într‑un alt stat membru, în temeiul așa‑numitei clauze de „ordine publică”, numai pentru motivul că apreciază că, în această hotărâre, dreptul Uniunii, inclusiv articolul 56 TFUE, a fost aplicat greșit(62).
91.      În cazul în care o hotărâre pronunțată de o instanță dintr‑un stat membru – de exemplu, în cadrul unei proceduri referitoare la acțiuni în restituire introduse de jucători împotriva unui operator maltez de jocuri de noroc – ar fi efectiv viciată de o aplicare greșită a articolului 56 TFUE, revine operatorului în cauză sarcina de a contesta acea hotărâre în statul de origine, recurgând la căile de atac prevăzute de ordinea juridică a statului respectiv. Acest sistem, împreună cu mecanismul trimiterii preliminare prevăzut la articolul 267 TFUE, oferă particularilor garanții suficiente în această privință.
92.      Odată ce o hotărâre a devenit definitivă în statul de origine, eventual după epuizarea tuturor căilor de atac disponibile în statul respectiv, părțile trebuie în principiu să accepte toate constatările pe care aceasta le conține(63). În special, aspectele de fond ale dreptului Uniunii nu pot fi reexaminate în stadiul recunoașterii și al executării, în fața instanțelor din statul membru solicitat. Articolul 52 din Regulamentul Bruxelles I  bis exclude în mod expres o astfel de reexaminare, prevăzând că „[î]n niciun caz hotărârea pronunțată într‑un stat membru nu poate face obiectul unei revizuiri pe fond în statul membru solicitat”. Această interdicție împiedică printre altele instanța sesizată să reexamineze constatările de fapt sau de drept reținute de instanța din statul de origine. Prin urmare, în principiu, hotărârile pronunțate în statele membre trebuie recunoscute și executate în celelalte state membre, în pofida oricărei (presupuse) erori de drept al Uniunii pe care o pot conține(64).
93.      În al doilea rând, având în vedere cele de mai sus, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, recurgerea la clauza de „ordine publică” prevăzută la articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) din Regulamentul Bruxelles I  bis nu poate fi admisă decât în „cazuri excepționale” în care recunoașterea sau executarea hotărârii în cauză în statul membru solicitat „ar încălca în mod inacceptabil ordinea juridică [a acestui stat]”, în măsura în care ar constitui „o încălcare vădită a unei norme de drept considerate a fi esențială în ordinea juridică [a acestui stat] sau a unui drept recunoscut ca fundamental în această ordine juridică”(65). Acest prag este deosebit de ridicat.
94.      Suntem pe deplin de acord că scenariul avut în vedere la punctul anterior poate include recunoașterea sau executarea unei hotărâri străine care implică o „încălcare vădită” a „unei norme de drept considerate a fi esențială” în dreptul Uniunii(66), întrucât acestea fac parte integrantă din ordinea juridică a statului respectiv. Suntem de asemenea dispuși să admitem că articolul 56 TFUE constituie o astfel de „normă”(67). Cu toate acestea, recurgerea la clauza de „ordine publică” trebuie să rămână de asemenea excepțională atunci când este în discuție încălcarea unei norme de drept material precum articolul 56 TFUE. După cum s‑a amintit mai sus, această clauză ar trebui utilizată numai în cazul în care recunoașterea sau executarea unei hotărâri străine ar încălca în mod inacceptabil ordinea juridică a Uniunii(68). Aceasta ar putea fi situația numai atunci când recunoașterea sau executarea unei astfel de hotărâri, pronunțată după ce operatorul în cauză a epuizat căile de atac disponibile în statul de origine, ar da efect celei mai grave forme de încălcare a libertății de a presta servicii, cum ar fi discriminarea directă pe motiv de cetățenie sau naționalitate, lipsită de orice justificare întemeiată(69).
95.      În speță, legiuitorul maltez nu se putea întemeia în mod legitim, într‑o manieră abstractă și generală, așa cum o face articolul 56 A, pe premisa că orice hotărâre în materie civilă și comercială prin care se consideră că serviciile furnizate de un operator autorizat în Malta sunt ilegale într‑un stat membru – chiar dacă aceste servicii sunt legale potrivit dreptului maltez – este în mod necesar incompatibilă cu articolul 56 TFUE
și cu atât mai puțin că recunoașterea sau executarea unei astfel de hotărâri ar constitui cea mai gravă și „inacceptabilă” formă de încălcare, avută în vedere la punctul precedent.
96.      O astfel de evaluare generală contravine principiului care stă la baza normelor privind recunoașterea și executarea stabilite de Regulamentul Bruxelles I  bis, și anume principiul „încrederii reciproce”, pe care statele membre o acordă reciproc sistemelor lor juridice și instituțiilor lor judiciare(70).
Pe această bază, autoritățile malteze nu puteau prezuma, pentru a justifica adoptarea unei măsuri precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, că instanțele din alte state membre aplică „sistematic” și „orbește” (pentru a relua termenii guvernului maltez) legislația națională privind jocurile de noroc în mod contrar articolului 56 TFUE sau dau dovadă de o „complezență flagrantă” față de acțiunile în restituire ale jucătorilor(71), în special prin faptul că nu sesizează în mod corespunzător Curtea cu o cerere de decizie preliminară în această privință(72).
97.      În plus, articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză se întemeiază în mod vădit pe o interpretare deosebit de extinsă a articolului 56 TFUE, menționată la punctul 74 de mai sus(73), potrivit căreia operatorii titulari ai unei licențe malteze de jocuri de noroc ar avea dreptul, în temeiul articolului 56 TFUE, să își presteze serviciile în mod liber și legal în întreaga Uniune, cu condiția să respecte legislația malteză.
98.      Această interpretare a libertății de a presta servicii în domeniul jocurilor de noroc a fost însă respinsă în mod constant de Curte. Curtea a subliniat în repetate rânduri că, întrucât jocurile de noroc – în special cele oferite online – implică riscuri semnificative pentru societate (printre care figurează dependența, prejudiciile financiare, spălarea banilor) și având în vedere că există „divergențe considerabile de ordin moral, religios și cultural între statele membre” în materie, acestea din urmă dispun de o putere largă de apreciere pentru a reglementa serviciile de jocuri de noroc furnizate pe teritoriul lor în temeiul legislației lor respective(74).
99.      În plus, statele membre pot în principiu să aplice legislația lor respectivă în materie de jocuri de noroc și operatorilor care furnizează servicii consumatorilor situați pe teritoriul lor dintr‑un alt stat membru, cum ar fi Malta(75). În această privință, principiul „țării de origine”, potrivit căruia numai statul membru de stabilire ar fi competent să reglementeze serviciile în cauză, nu se aplică în domeniul jocurilor de noroc online(76).
100. În plus, în lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii a condițiilor de acordare a licențelor, nu există nicio obligație a unui stat membru de a recunoaște licențele pentru jocuri de noroc emise de alte state membre și, prin urmare, de a permite operatorilor titulari ai unor astfel de licențe să presteze servicii pe teritoriul lor exclusiv pe această bază(77). În stadiul actual al dreptului Uniunii, o licență malteză de jocuri de noroc este în principiu valabilă numai pe teritoriul Maltei și, după caz, în acele state membre care aleg să recunoască astfel de licențe(78).
101. Argumentul, invocat de guvernul maltez în trecut(79), potrivit căruia ar fi „inutil” (și, prin urmare, disproporționat în temeiul articolului 56 TFUE) ca cerințele restrictive prevăzute de legislația statului membru gazdă cu privire la jocurile de noroc să se aplice operatorilor care dețin o licență în Malta – pentru motivul că dreptul maltez, coroborat cu supravegherea exercitată de autoritățile malteze, garantează deja un nivel ridicat de protecție împotriva dependenței de jocuri de noroc, a exceselor sau a spălării banilor –, a fost de asemenea respins în mod constant de Curte. În domeniul jocurilor de noroc, proporționalitatea măsurilor naționale de reglementare trebuie apreciată exclusiv prin prisma contextului moral, religios și cultural predominant în statul membru în cauză, precum și a nivelului de protecție pe care statul respectiv urmărește să îl asigure pe teritoriul său. Astfel, în timp ce Malta a ales să reglementeze jocurile de noroc într‑un anumit mod, având în vedere propriile caracteristici, alte state membre rămân libere să adopte norme diferite, inclusiv mai restrictive, care să reflecte propria lor societate și propria evaluare a riscurilor implicate. Asemenea norme nu pot fi considerate numai din acest motiv „inutile” în privința operatorilor maltezi. În ceea ce privește supravegherea exercitată de Autoritatea Malteză pentru Jocuri de Noroc, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, un stat membru nu este obligat „să aibă încredere în controalele efectuate de autoritățile altui stat membru prin intermediul unor sisteme de reglementare pe care nu le controlează el însuși”(80).
102. Pe scurt, alte state membre au dreptul să aplice legislația lor în materie de jocuri de noroc operatorilor care dețin o licență eliberată în Malta. Acestea pot impune operatorilor respectivi să respecte normele naționale care reglementează, după caz, monopolurile, cerințele de licențiere și alte constrângeri de reglementare. De asemenea, pot alege să interzică în totalitate anumite jocuri de noroc sau să le reglementeze într‑un mod care se îndepărtează în mod semnificativ de la abordarea adoptată în Malta(81). În consecință, vor apărea inevitabil situații în care serviciile furnizate de un operator de jocuri de noroc titular al unei licențe malteze sau un anumit joc de noroc oferit de acesta sunt ilegale într‑un stat membru, fiind totodată legale în raport cu dreptul maltez, fără ca această disparitate să fie, în sine, contrară articolului 56 TFUE(82). Faptul că operatorii de jocuri de noroc online titulari ai unei licențe în Malta ar putea fi nevoiți să respecte nu numai legislația malteză, ci și legislația statului membru sau a statelor membre vizate de serviciile lor – și că nerespectarea acesteia ar putea avea repercusiuni în temeiul dreptului civil local, cum ar fi nulitatea contractelor de jocuri de noroc încheiate cu consumatorii locali – este o simplă consecință a coexistenței unor regimuri de reglementare naționale diferite. În acest context, hotărârile judecătorești care impun astfel de repercusiuni în temeiul dreptului civil trebuie în principiu să fie recunoscute și executate în întreaga Uniune, inclusiv în statele membre în care serviciile în cauză sunt legale în temeiul propriului drept în materie de jocuri de noroc.
103. Desigur, unele dintre hotărârile vizate de articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză pot da efect unei legislații naționale în materie de jocuri de noroc care este, cel puțin în parte, dificil de conciliat cu articolul 56 TFUE. De altfel, Curtea a avut deja ocazia să examineze astfel de tensiuni(83). În plus, chiar și în cazul în care o atare legislație este în principiu compatibilă cu articolul 56 TFUE, pot exista situații în care admiterea acțiunilor în restituire împotriva operatorilor titulari ai unei licențe în Malta se dovedește disproporționată și, prin urmare, contrară acestei dispoziții(84). Cu toate acestea, nu suntem convinși că recunoașterea și executarea acestor hotărâri specifice ar îndeplini, ca regulă generală, pragul ridicat de „inacceptabilitate” definit la punctul 94 de mai sus. În orice caz, această apreciere ar putea fi efectuată numai de instanțele malteze, de la caz la caz.
104. În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia recunoașterea și executarea în Malta a hotărârilor avute în vedere la articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză „ar aduce atingere” cadrului juridic liberal maltez care reglementează jocurile de noroc, „validității” licențelor malteze sau cel puțin „securității juridice” pe care aceste licențe ar trebui să o ofere titularilor lor și, ca atare, obligației statului maltez de a „încuraja inițiativa privată” în temeiul articolului
18 din Constituția Maltei, vom face următoarele observații.
105. Chiar presupunând că articolul
18 din Constituția Maltei reflectă o „normă esențială” a ordinii juridice malteze, nu vedem în ce mod „ar aduce atingere” recunoașterea sau executarea hotărârilor în cauză obligației statului maltez de a „încuraja inițiativa privată”. Nimic din aceste hotărâri nu împiedică statul respectiv să facă acest lucru, în domeniul jocurilor de noroc, prin adoptarea și menținerea unui cadru juridic liberal pe teritoriul său. Aceste hotărâri pun pur și simplu sub semnul întrebării efectele extrateritoriale pe care autoritățile malteze intenționează să le atribuie acestui cadru. Hotărârile menționate evidențiază cel mult limitele unei propuneri care sugerează că respectarea cadrului în cauză ar acorda titularilor de licențe malteze dreptul de a‑și presta în mod liber serviciile pe întreg teritoriul Uniunii.
106. Cu toate acestea, după cum arată în mod întemeiat guvernul german, un stat membru nu poate revendica, în temeiul propriei constituții, competența de a reglementa și de a liberaliza o activitate economică dincolo de teritoriul său, în alte state. De asemenea, un stat membru nu poate refuza în mod legitim să recunoască o hotărâre pronunțată într‑un alt stat membru care constată ilegalitatea activităților unui anumit operator pe teritoriul său, în temeiul legislației sale privind jocurile de noroc, pentru simplul motiv că aceste activități ar fi licite în raport cu legea mai liberală privind jocurile de noroc a statului solicitat. O atare abordare ar nega de fapt competența statelor membre de a reglementa activitățile de jocuri de noroc pe propriul teritoriu, astfel cum este permisă în temeiul articolului 56 TFUE.
107. În al patrulea rând, așa cum au susținut toate părțile interesate – cu excepția guvernului maltez –, dincolo de „aparența” constituțională a articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, această dispoziție dezvăluie în esență un scop protector. Scopul său este să protejeze o industrie pe care guvernul maltez însuși o descrie ca fiind „esențială” pentru economia națională(85) de consecințele financiare potențial semnificative care ar putea surveni în cazul în care operatorii în cauză ar fi obligați să satisfacă cererile jucătorilor. În plus, aceste pretenții pot avea repercusiuni mai ample asupra industriei și, în cele din urmă, pot avea impact asupra ocupării forței de muncă și a veniturilor publice în acest stat membru. Într‑o anumită măsură, pot chiar afecta politica economică a autorităților malteze de a transforma Malta în „platforma” europeană a industriei jocurilor de noroc online.
108. Cu toate acestea, după cum a statuat în mod constant Curtea, faptul că executarea anumitor hotărâri străine poate atrage după sine consecințe economice grave pentru un operator național, pentru o industrie sau chiar pentru statul membru solicitat nu justifică recurgerea la clauza „ordinii publice” prevăzută la articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) din Regulamentul Bruxelles I  bis(86). La un nivel mai general, un stat membru nu își poate proteja industria de răspunderea civilă care decurge din activitățile sale (posibil ilegale) desfășurate în alte state membre, pentru a‑și promova propriile interese economice, indiferent dacă este vorba despre competitivitate, despre produsul intern brut, despre ocuparea forței de muncă sau despre veniturile fiscale. O astfel de abordare nu numai că ar priva reglementările naționale potențial legitime de eficacitatea lor, ci ar denatura de asemenea concurența și ar crea condiții inechitabile în cadrul pieței interne.
109. Vom adăuga o ultimă observație. Dacă autoritățile malteze consideră cu adevărat că anumite state membre, cu ajutorul instanțelor lor naționale, mențin legi privind jocurile de noroc care sunt incompatibile cu articolul 56 TFUE în detrimentul operatorilor autorizați în Malta și, indirect, al economiei malteze, adoptarea unei dispoziții precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză nu poate fi considerată un răspuns adecvat. Statele membre nu au dreptul de a recurge la măsuri unilaterale de „retorsiune” ca răspuns la presupuse încălcări ale dreptului Uniunii de către alte state membre(87). Mai degrabă, cursul de acțiune adecvat ar fi fost inițierea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 259 TFUE.
110. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem să se răspundă la primele patru întrebări preliminare că articolele 36, 39 și 52 din Regulamentul Bruxelles I  bis  se opun adoptării de către un stat membru a unei dispoziții precum articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc
malteză, în temeiul căreia o hotărâre în materie civilă și comercială pronunțată împotriva unui operator de jocuri de noroc online autorizat în statul respectiv de către o instanță dintr‑un alt stat membru nu trebuie nici recunoscută, nici executată din motive de ordine publică, în cazul în care hotărârea respectivă consideră serviciile furnizate de operatorul respectiv ca fiind ilegale în celălalt stat membru, în pofida faptului că aceste servicii sunt legale în temeiul dreptului primului stat membru. În special, derogarea prevăzută la articolul
45 alineatul
(1) litera
(a) și la articolul
46 din regulamentul respectiv nu acoperă o astfel de dispoziție.
2.      Cu privire la pretinsele întârzieri ale instanțelor malteze (întrebarea 5)
111. Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
48 din Regulamentul Bruxelles I  bis trebuie interpretat în sensul că obligația instanțelor sesizate cu o cerere de refuz al executării unei hotărâri pronunțate în alt stat membru de a se pronunța „fără întârziere” este încălcată în cazul în care aceste instanțe nu s‑au pronunțat în primă instanță în termen de șase luni, iar această întârziere nu este imputabilă nici părților, nici terților implicați în procedură.
112. Această întrebare decurge din afirmațiile Spielerschutz Sigma potrivit cărora, în practică, procedurile în fața instanțelor malteze privind executarea hotărârilor străine prin care se admit cererile de restituire ale jucătorilor pot dura luni sau chiar ani până la pronunțarea unei hotărâri în primă instanță, fără a se oferi vreo explicație pentru astfel de întârzieri.
113. Articolul 48 din Regulamentul Bruxelles I  bis prevede că, în cazul în care persoana împotriva căreia se solicită executarea unei hotărâri depune o cerere de refuz al executării în temeiul articolului 46 din regulamentul respectiv, instanțele statului membru solicitat „se pronunță fără întârziere în privința cererii de refuz al executării”.
114. Această dispoziție impune astfel instanțelor respective o obligație de celeritate în soluționarea unor asemenea cereri. Obligația menționată are rolul de a asigura „recunoașterea și executarea rapidă […] a hotărârilor pronunțate într‑un stat membru”(88), contribuind astfel atât la buna funcționare a pieței interne, cât și la accesul efectiv la justiție în cadrul Uniunii.
115. Acestea fiind spuse, rezultă din însăși formularea articolului 48 din Regulamentul Bruxelles I bis că nu este prevăzut niciun termen specific. Prin urmare, după cum observă Comisia, faptul că instanțele din statul membru solicitat nu s‑au pronunțat cu privire la o cerere de refuz al executării în termen de șase luni de la introducerea acesteia nu poate, în sine, să fie considerat ca reprezentând o încălcare a acestei dispoziții. Respectarea obligației de celeritate trebuie apreciată de la caz la caz, ținând seama de toate împrejurările pertinente. Aceasta include nu numai comportamentul părților și al terților implicați în procedură, ci și complexitatea cauzei(89). Nu se poate exclude scenariul în care o cerere de refuz al executării ridică probleme delicate, necesitând mai multe schimburi de observații și, în ansamblu, mai mult de șase luni de judecată, indiferent de comportamentul respectiv.
116. Cu toate acestea, având în vedere observațiile prezentate de părțile interesate cu privire la situația din Malta, este oportun să se sublinieze următoarele. Astfel cum s‑a arătat în secțiunea anterioară, în temeiul articolului
52 din Regulamentul Bruxelles I  bis, instanțele din statul solicitat nu sunt chemate, atunci când se pronunță cu privire la o cerere de refuz al executării, să examineze constatările de fapt sau de drept ale instanței de origine, ci numai să verifice dacă este prezent unul dintre motivele de refuz prevăzute la articolul 45 alineatul (1) din acest regulament. Rezultă că instanțele statului solicitat nu pot justifica întârzierile în pronunțarea unei hotărâri cu privire la astfel de cereri prin efectuarea unei examinări nejustificate a fondului hotărârii în cauză.
117. În plus, comportamentul acestor instanțe este de asemenea pertinent pentru a stabili dacă a fost încălcată într‑o anumită cauză obligația prevăzută la articolul
48 din Regulamentul Bruxelles I  bis. În acest sens, o perioadă prelungită de inactivitate din partea acestora, pentru care nu se oferă nicio explicație, nu poate fi conciliată cu această obligație(90). Astfel de întârzieri nejustificate pot echivala, în practică, cu un refuz „implicit” al recunoașterii sau al executării, în măsura în care pot întârzia excesiv – sau chiar amâna pe termen nelimitat – executarea hotărârii în cauză în statul membru solicitat. În cazul în care astfel de întârzieri sunt sistematice, ele pot încuraja de asemenea un comportament dilatoriu din partea debitorilor împotriva cărora s‑a pronunțat o hotărâre, care ar putea fi tentați să introducă cereri nefondate de refuz al executării în acest unic scop. În definitiv, asemenea situații riscă să priveze principiul forței executorii consacrat la articolul
39 din acest regulament de efectul său util.
118. În lumina considerațiilor ce precedă, propunem să se răspundă la cea de a cincea întrebare că articolul
48 din Regulamentul Bruxelles I  bis trebuie interpretat în sensul că obligația instanțelor sesizate cu o cerere de refuz al executării unei hotărâri pronunțate în alt stat membru de a se pronunța „fără întârziere” este încălcată în cazul în care aceste instanțe nu s‑au pronunțat în primă instanță în termen de șase luni, iar această întârziere nu este imputabilă nici părților, nici terților implicați în procedură. Existența unei încălcări a acestei obligații trebuie apreciată de la caz la caz, ținând seama de toate împrejurările pertinente, inclusiv de comportamentul părților și al terților implicați, de complexitatea cauzei și de comportamentul instanțelor din statul membru solicitat.
V.      Concluzii
119. Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să declare inadmisibile întrebările preliminare adresate de Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena, Austria).
1      Limba originală: engleza.
2      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Wunner (C‑77/24, denumite în continuare „Concluziile noastre prezentate în cauza Wunner”, EU:C:2025:432, punctele 19-22), în cauza European Lotto and Betting și Deutsche Lotto- und Sportwetten (C‑440/23, denumite în continuare „Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto”, EU:C:2025:668, punctele 16-18), în cauza Mr. Green (C‑198/24, EU:C:2025:852, punctele 1-5) și în cauza Tipico (C‑530/24, denumită în continuare „Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico, EU:C:2026:230, punctul 1).
3      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 (JO 2012, L 351, p. 1). În prezentele concluzii, ne vom referi fără a face distincție la hotărârile care privesc nu numai acest instrument, ci și precursoarele acestuia, și anume Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) și Convenția privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, semnată la Bruxelles la 27 septembrie 1968 (JO 1978, L 304, p. 36, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3). Astfel, interpretarea dată de Curte dispozițiilor Convenției de la Bruxelles și ale Regulamentului Bruxelles I poate fi transpusă în cazul Regulamentului Bruxelles I bis atunci când dispozițiile în discuție sunt considerate ca fiind echivalente (a se vedea în special Hotărârea din 15 iunie 2017, Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, punctul 27). Acesta este cazul dispozițiilor pertinente pentru prezenta cauză.
4      Din răspunsul instanței de trimitere la cererea de informații formulată de Curte reiese că dreptul austriac nu prevede un regim specific de răspundere pentru avocați. Potrivit jurisprudenței pertinente, avocații trebuie considerați ca fiind experți în sensul articolelor 1299 și 1300 din ABGB, cu consecința faptului că răspunderea lor este reglementată de aceste dispoziții. Cu toate că Rechtsanwaltsordnung (Regulamentul privind exercitarea profesiei de avocat) conține norme privind obligațiile profesionale ale avocaților, instanțele naționale consideră că aceste dispoziții nu conferă drepturi opozabile particularilor care solicită despăgubiri pentru încălcarea acestor obligații, ci doar reflectă nivelul de diligență impus deja în temeiul articolului
1299 din ABGB.
5      Supliment la Monitorul Oficial al guvernului maltez, nr. 19.991 din 15 mai 2018, secțiunea A, p. 509.
6      Supliment la Monitorul Oficial al guvernului maltez, nr. 21.071 din 16 iunie 2023, secțiunea A, p. 473.
7      În mod similar, Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Gullotta și Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168).
8      A se vedea de exemplu Hotărârea din 16 iunie 2022, DuoDecad (C‑596/20, EU:C:2022:474, punctele 34 și 37).
9      A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, punctele 31 și 33).
10      A se vedea în special articolul 24 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 275 primul paragraf TFUE.
11      A se vedea de exemplu Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, punctul 40 și jurisprudența citată).
12      A se vedea Hotărârea din 27 martie 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, punctul 30), Hotărârea din 27 iunie 2018, Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, punctele 17 și 18), Hotărârea din 3 iunie 2021, Servicio Aragonés de Salud (C‑942/19, EU:C:2021:440, punctele 36 și 37),
și, respectiv, Hotărârea din 19 octombrie 2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, punctele 23 și 24).
13      Într‑adevăr, jurisprudența nu a fost întotdeauna consecventă în această privință. A se vedea în special Wahl, N., et al., „The Gatekeepers of Article 267 TFEU: On Jurisdiction and Admissibility of References for Preliminary Rulings”, Common Market Law Review, vol. 55(2), 2018, p. 513-516,
și Iannuccelli, P., „L’indépendance du juge national et la recevabilité de la question préjudicielle concernant sa propre qualité de «juridiction»”, Il Diritto dell’Unione Europea, 2021, p. 828-831.
14      Hotărârea din 11 martie 1980, Foglia (104/79, denumită în continuare „Hotărârea Foglia I”, EU:C:1980:73),
și Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia (244/80, „denumită în continuare Hotărârea Foglia II”, EU:C:1981:302) (denumite împreună „jurisprudența în cauzele Foglia”).
15      Punctele 78-89 din concluziile menționate.
16      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto, nota de subsol 67.
17      A se vedea printre altele Hotărârea din 13 martie 2014, SICES ș.a. (C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 29 și jurisprudența citată).
18      A se vedea printre altele Hotărârea din 17 iulie 2014, Torresi (C‑58/13 și C‑59/13, EU:C:2014:2088, punctele 44-46). Cu privire la interzicerea abuzului de drept în reglementările Uniunii, a se vedea de asemenea Hotărârea din 21 decembrie 2023, BMW Bank ș.a. (C‑38/21, C‑47/21 și C‑232/21, EU:C:2023:1014, punctele 281-283).
19      A se vedea de exemplu Taruffo, M. (ed.), Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer, 1999.
20      A se vedea printre altele Hotărârea din 5 martie 1980, Simmenthal/Comisia (243/78, EU:C:1980:65, punctul 11), Hotărârea din 14 februarie 1989, Bossi/Comisia (346/87, EU:C:1989:59, punctele 31-35), Hotărârea din 14 noiembrie 2012, Nexans France și Nexans/Comisia (T‑135/09, EU:T:2012:596, punctul 108), precum și Hotărârea din 10 iulie 2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, punctul 72 și jurisprudența citată).
21      A se vedea de exemplu Hotărârea din 8 noiembrie 1990, Gmurzynska‑Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, punctul 23), și Hotărârea din 7 martie 1996, Associazione Italiana per il WWF ș.a. (C‑118/94, EU:C:1996:86, punctul 15).
22      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 aprilie 2024 privind protecția împotriva cererilor vădit neîntemeiate sau a procedurilor judiciare abuzive împotriva persoanelor implicate în acțiuni de mobilizare publică (JO L, 2024/1069).
23      Definiția se bazează, în primul rând, pe scopul procedurilor judiciare: acțiuni „care nu sunt inițiate pentru a invoca sau a exercita în mod real un drept, ci au ca scop principal prevenirea, restricționarea sau sancționarea mobilizării publice, exploatând adesea un dezechilibru de putere între părți, și în cadrul cărora sunt formulate cereri neîntemeiate”. Această definiție este completată de o serie de indicii
privind un astfel de scop, cum ar fi „natura disproporționată, excesivă sau nerezonabilă a cererii sau a unei părți a acesteia […]”, „existența unor proceduri multiple inițiate de reclamant sau de părți asociate acestuia în legătură cu chestiuni similare”, „acțiuni de intimidare, hărțuire sau amenințări din partea reclamantului sau a reprezentanților reclamantului […]”, „utilizarea cu rea‑credință a unor tactici procedurale precum întârzierea procedurilor, alegerea frauduloasă sau abuzivă a unei instanțe mai favorabile sau renunțarea cu rea‑credință la judecată într‑o etapă ulterioară a procedurilor”.
24      A se vedea în acest sens Mancini, F., „Short note on abuse of procedure in Community law”, în Taruffo, M. (ed.), nota de subsol 20, op. cit., p. 234 și 235.
25      În această privință, a se vedea de exemplu Lipstein, K., „Foglia v. Novello – Some Unexplored Aspects”, în Capotorti, F., et al. (ed.), Du droit international au droit de l’integration. Festschrift Liber Amicorum Pierre Pescatore, Nomos, 1987, p. 382 și 383, precum și Ginés Martín, D., „The Court of Justice in the Archives Project – Analysis of the Foglia case (244/80)”, Academy of European Law, Working Paper 2021/03, p. 25-27.
26      Punctele 40-67.
27      A se vedea, mutatis mutandis, punctele 86-89 din concluziile noastre.
28      A se vedea Hotărârea din 9 ianuarie 2024, G. ș.a. (Numirea judecătorilor de drept comun în Polonia) (C‑181/21 și C‑269/21, EU:C:2024:1, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).
29      A se vedea Hotărârea din 20 aprilie 2023, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Commune din Ginosa) (C‑348/22, EU:C:2023:301, punctul 81 și jurisprudența citată).
30      Concluziile prezentate în cauzele conexate Prokuratura Bouya w Mińsku Mazowieckim ș.a. (C‑748/19-C‑754/19, EU:C:2021:403, punctul 77). Această viziune este de asemenea în concordanță cu modul în care doctrina interpretează jurisprudența Curții. A se vedea de exemplu Broberg, M., și Fenger, N., Broberg și Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, ediția a treia, Oxford University Press, 2021, p. 142 precum și Lenaerts, K., Gutman, K., și Nowak, J. T., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2023, p. 92.
31      A se vedea printre multe altele Hotărârea din 2 decembrie 2025, Stichting Right to Consumer Justice și Stichting App Stores Claims (C‑34/24, EU:C:2025:936, punctul 39).
32      În întreaga jurisprudență a Curții, am putut identifica un singur caz în care Curtea a făcut referire la o „prezumție de necesitate și de pertinență”: Hotărârea din 19 octombrie 2017, Paper Consult (C‑101/16, EU:C:2017:775, punctul 29).
33      A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 9 ianuarie 2024, G. ș.a. (Numirea judecătorilor de drept comun în Polonia) (C‑181/21 și C‑269/21, EU:C:2024:1, punctul 64 și jurisprudența citată).
34      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punctul 28), precum și Hotărârea din 22 martie 2022, Prokurator Generalny (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire) (C‑508/19, EU:C:2022:201, punctul 71). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Tesauro prezentate în cauza Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punctul 7).
35      A se vedea Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctele 48-51 și jurisprudența citată).
36      A se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, punctul 29), și Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler ș.a. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 12 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Avizul 1/91 (Acordul privind SEE – I) din 14 decembrie 1991 (EU:C:1991:490, punctul 61).
37      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler ș.a. (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 14).
38      În mod similar, Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauzele conexate Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim ș.a. (C‑748/19-C‑754/19, EU:C:2021:403, punctul 106). A se vedea de asemenea Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, punctele 30-33).
39      A se vedea în acest sens Ordonanța din 16 mai 1994, Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, punctele 12-16), precum și Concluziile avocatului general Tesauro prezentate în cauza Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, punctul 5), Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:247, punctul 51) și Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza Bacardi‑Martini și Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2002:544, punctul 35).
40      Ordonanța din 24 iulie 2003 (C‑44/03, EU:C:2003:419).
41      Era vorba despre măsuri bilaterale adoptate de celelalte 14 state membre ale Uniunii ca urmare a intrării în guvernul de coaliție austriac a Partidului Libertății (FPÖ), de extremă dreaptă, condus de Jörg Haider. A se vedea declarația Președinției portugheze a Uniunii Europene în numele a 14 state membre (31 ianuarie 2000), disponibilă online.
42      Ordonanța din 24 iulie 2003, Horn (C‑44/03, EU:C:2003:419, punctul 15).
43      A se vedea Autoritatea Malteză pentru Jocuri de Noroc, „Modificări aduse Legii privind jocurile de noroc prin proiectul de lege nr. 55”, 21 iunie 2023 (https://www.mga.org.mt/amendments‑to‑the‑gaming‑act‑introduced‑through‑bill-55/).
44      Astfel cum arată guvernul maltez, operatorii de jocuri de noroc autorizați în Malta au obligația de „a efectua o evaluare din perspectiva principiilor pieței interne și a jurisprudenței relevante a Curții” înainte de a începe să își ofere serviciile într‑un anumit stat membru.
45      Competența acestor instanțe decurge din norma „forum actoris” prevăzută în favoarea consumatorilor la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I bis. De asemenea, se pare că aceste acțiuni sunt în multe cazuri finanțate de societăți specializate în finanțarea litigiilor, în schimbul unei părți din restituirea sau despăgubirile acordate în cele din urmă jucătorilor. Spielerschutz Sigma este de fapt una dintre aceste societăți.
46      În unele cazuri, jucătorii încearcă, cu titlu subsidiar, să își recupereze pierderile în temeiul dreptului răspunderii delictuale, susținând că furnizarea de servicii de jocuri de noroc cu încălcarea normelor locale în materie constituie un act ilicit care dă naștere la răspundere [a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauzele Wunner (punctele 12 și 21) și Tipico (punctele 25 și 29)].
47      A se vedea Pena, P., Schumann, H., și Peigné, M., „EU Citizens lose out as Malta regulatory «sledgehammer» protects gambling giants”, Investigate Europe, 6 martie 2025. Cereri similare par a fi pendinte în fața instanțelor neerlandeze (a se vedea de Graef, M., „The House Doesn’t Always Win: Gambling Providers Must Pay”, Solv. Blog).
48      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico (punctele 26 și 48).
49      A se vedea în această privință MGA, nota de subsol 43, op. cit.
50      În expunerea de motive a proiectului de lege 55 se afirmă că scopul acestei dispoziții este de a „codifica în drept ordinea publică de lungă durată a Maltei care încurajează stabilirea în Malta a unor operatori de jocuri de noroc care oferă servicii prestate local și transfrontalier în conformitate cu legislația națională, în efortul de a încuraja inițiativa privată potrivit articolului 18 din Constituția Maltei”.
51      Tocmai din acest motiv, la 18 iunie 2025, Comisia a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Maltei, considerând că articolul 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză este contrar normelor Regulamentului Bruxelles I bis (INNFR(2025)2100).
52      A se vedea articolul 2 litera (a) din Regulamentul Bruxelles I bis. În schimb, hotărârile judecătorești care, deși intră sub incidența articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză, nu țin de „materia civilă și comercială” și/sau au fost pronunțate de instanțe din state terțe nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului Bruxelles I bis.
53      Astfel, atunci când se aplică normele prevăzute în capitolul III din Regulamentul Bruxelles I bis, acestea exclud normele interne privind recunoașterea și executarea hotărârilor străine din statul membru solicitat (a se vedea Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser, C‑116/02, EU:C:2003:657, punctul 72).
54      Cu condiția ca aceasta să fie executorie în statul membru în care a fost pronunțată.
55      A se vedea considerentele (1), (3), (4) și (6) ale Regulamentului Bruxelles I bis.
56      A se vedea considerentul (30) al Regulamentului Bruxelles I bis și Hotărârea din 23 noiembrie 2014, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punctul 46).
57      Rezerva „fără a aduce atingere […] oricărei alte legi” de la începutul articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză ar constitui o trimitere implicită printre altele la articolul 45 alineatul (1) litera (a) și la articolul 46 din Regulamentul Bruxelles I bis. Astfel, potrivit acestui guvern, atunci când instanțele malteze nu recunosc efectele juridice ale unor astfel de hotărâri, ele fac acest lucru în temeiul respectivelor dispoziții, interpretate în lumina articolului 56 A.
58      A se vedea MGA, nota de subsol 43, op. cit.
59      Amintim că expunerea de motive a proiectului de lege nr. 55 arată că articolul 56 A nu face decât să „codifice politica publică de lungă durată a Maltei” în materie.
60      În opinia acestui guvern, jucătorii au exploatat această libertate pentru a beneficia de un serviciu transfrontalier ireproșabil, numai pentru a susține ulterior că acesta este ilegal în raport cu dreptul național, pentru a‑și recupera pierderile. A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto (punctele 90-98).
61      A se vedea printre altele Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punctele 21-23), Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctele 41-42), și Hotărârea din 7 septembrie 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, punctele 32-34).
62      A se vedea Hotărârea din 11 mai 2000, Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, punctul 33), și Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 49).
63      În acest sens, Curtea a subliniat în repetate rânduri că, având în vedere importanța principiului autorității de lucru judecat atât pentru stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, cât și pentru o bună administrare a justiției, dreptul Uniunii nu impune în principiu instanței naționale să înlăture efectul obligatoriu al unei hotărâri definitive, chiar și în cazul în care aceasta conține erori de drept al Uniunii (a se vedea printre altele Hotărârea din 2 aprilie 2020, CRPNPAC și Vueling Airlines, C‑370/17
și C‑37/18, EU:C:2020:260, punctele 88 și 89, precum și jurisprudența citată). Cu toate acestea, aplicarea vădit greșită a dreptului Uniunii de către instanțele unui stat membru ar putea avea drept consecință angajarea răspunderii statului respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler,
C‑224/01, EU:C:2003:513, punctele 50 și 59, precum și Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands,
C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 66).
64      A se vedea printre altele Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punctul 36), Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 43), și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, punctul 36). A se vedea Concluziile avocatului general Alber prezentate în cauza Renault (C‑38/98, EU:C:1999:325, punctele 60, 65 și 66).
65      A se vedea printre altele Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punctul 37), Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 44), și Hotărârea din 7 septembrie 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, punctul 35).
66      A se vedea de exemplu Hotărârea din 7 septembrie 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, punctele 37-40).
67      A se vedea prin analogie Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, punctul 36).
68      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctele 48 și 50), și Concluziile avocatului general Alber prezentate în cauza Renault (C‑38/98, EU:C:1999:325, punctul 67).
69      A se vedea, cu privire la discriminarea pe motiv de cetățenie sau naționalitate, ca forma cea mai inacceptabilă de restricție în dreptul pieței interne a Uniunii, Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Austria/Germania (C‑591/17, EU:C:2019:99, punctele 1 și 2).
70      A se vedea considerentul (26) al Regulamentului Bruxelles I bis și Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, punctul 72), și Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, punctul 63).
71      Amintim în acest sens că avocatul general Saugmandsgaard Øe, în Concluziile prezentate în cauzele conexate CRPNPAC și Vueling Airlines (C‑370/17 și C‑37/18, EU:C:2019:592, punctul 103), a subliniat că, în temeiul principiului încrederii reciproce, „[o] instanță națională nu poate face […] obiectul unor […] suspiciuni de protecționism, având în vedere că independența sa presupune respectarea obiectivității și lipsa oricărui interes în soluționarea litigiului în afara strictei aplicări a normei de drept”.
72      O ipoteză care s‑a dovedit de altfel incorectă întrucât, de la adoptarea articolului 56 A din Legea privind jocurile de noroc malteză, au fost prezentate Curții mai multe cereri de decizie preliminară privind compatibilitatea normelor naționale în materie de jocuri de noroc și acțiunile în restituire. A se vedea în special cererile de decizie preliminară în cauzele pendinte C‑530/24 și C‑9/25, Tipico.
73      A se vedea de asemenea Hotărârea din 15 septembrie 2011, Dickinger și Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582, punctele 94-96).
74      A se vedea în special Hotărârea din 24 martie 1994, Schindler (C‑275/92, EU:C:1994:119, punctul 60), Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, punctul 57), și Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Stanleybet ș.a. (C‑186/11 și C‑209/11, EU:C:2013:33, punctul 24).
75      Guvernul maltez invocă adesea „caracterul transfrontalier” al serviciilor furnizate de operatorii autorizați în Malta ca motiv pentru care aceste servicii ar trebui să fie reglementate exclusiv de dreptul maltez, iar nu de dreptul statelor în care se află destinatarii acestor servicii. În această privință, subliniem că, în mod obișnuit, serviciile furnizate de acești operatori nu sunt pur și simplu accesibile din aceste alte state, fără ca operatorii să aibă vreo intenție specifică de a desfășura activități comerciale cu consumatorii din statele respective. Dimpotrivă, ei vizează acele alte state și consumatorii acestora (prin intermediul site‑urilor web în limba țării vizate, utilizarea unui domeniu de prim nivel al țării în cauză, publicitate etc.). Acest lucru justifică și mai mult aplicarea legislației privind jocurile de noroc din statele în cauză [a se vedea prin analogie Concluziile noastre prezentate în cauza Wunner, citată anterior (punctele 63-66)].
76      În special, serviciile de jocuri de noroc online au fost excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257) [articolul 1 alineatul (5) litera (d)] și al Directivei 2010/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 martie 2010 privind coordonarea anumitor dispoziții stabilite prin acte cu putere de lege sau acte administrative în cadrul statelor membre cu privire la furnizarea de servicii mass‑media audiovizuale (Directiva serviciilor mass‑media audiovizuale) (versiune codificată) (JO 2010, L 95, p. 1) [a se vedea considerentul (22)], care, de altfel, pun în aplicare principiul „țării de origine”.
77      A se vedea în special Hotărârea din 8 septembrie 2010, Stoß ș.a. (C‑316/07, C‑358/07-C‑360/07, C‑409/07 și C‑410/07, EU:C:2010:504, punctele 108-116), și Hotărârea din 12 septembrie 2013, Biasci ș.a. (C‑660/11 și C‑8/12, EU:C:2013:550, punctul 41). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico, punctul 38.
78      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico (punctele 55 și 56).
79      A se vedea de exemplu Hotărârea din 15 septembrie 2011, Dickinger and Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582, punctele 94-96).
80      A se vedea printre altele Hotărârea din 12 septembrie 2013, Biasci ș.a. (C‑660/11 și C‑8/12, EU:C:2013:550, punctul 42 și jurisprudența citată).
81      A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico (punctele 31, 32 și 37).
82      A se vedea printre altele Hotărârea din 22 iunie 2017, Unibet International (C‑49/16, EU:C:2017:491, punctul 37) și jurisprudența citată. Cu toate acestea, guvernul maltez susține că, în temeiul dreptului maltez, operatorii titulari ai unei licențe în Malta nu pot furniza în mod legal servicii decât în statele membre a căror reglementare în materie de jocuri de noroc este „nejustificat de restrictivă” în sensul articolului 56 TFUE. Această poziție necesită însă două clarificări. În primul rând, astfel cum s‑a arătat la punctul 101 de mai sus, premisa guvernului maltez pare a fi că, în general, orice lege privind jocurile de noroc care restrânge posibilitatea unui operator de jocuri de noroc autorizat în Malta de a presta servicii pe teritoriul unui stat membru este „nejustificat de restrictivă” (întrucât cadrul de reglementare maltez protejează deja, într‑o măsură suficientă, orice interes public ar fi în joc). În al doilea rând, chiar și atunci când se constată că reglementările locale nu respectă articolul 56 TFUE, acest lucru nu le conferă automat operatorilor de jocuri de noroc maltezi dreptul de a‑și presta serviciile pe teritoriul statului membru în cauză. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, un stat membru nu are „obligația de a liberaliza piața jocurilor de noroc dacă ar aprecia că o asemenea liberalizare contravine nivelului de protecție a consumatorilor și a ordinii sociale pe care acest stat membru înțelege să îl asigure” (a se vedea printre altele Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Stanleybet ș.a.,
C‑186/11 și C‑209/11, EU:C:2013:33, punctul 46). În astfel de împrejurări, o reformă a reglementării pentru a asigura respectarea articolului 56 TFUE „rămâne la îndemâna statelor membre”.
83      A se vedea de exemplu, în ceea ce privește deficiențele monopolului german asupra pariurilor sportive, Hotărârea din 8 septembrie 2010, Stoß ș.a. (C‑316/07, C‑358/07-C‑360/07, C‑409/07 și C‑410/07, EU:C:2010:504), și Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505).
84      A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza Tipico (punctele 75-86). În schimb, am explicat deja, în Concluziile noastre prezentate în cauza European Lotto (punctele 94-97), motivul pentru care, contrar celor susținute de guvernul maltez, asemenea afirmații nu pot constitui în niciun caz abuzuri ale libertății de a beneficia de servicii. Astfel, principiul abuzului de drept al Uniunii nu are nicio legătură cu contextul de față, întrucât atari pretenții se întemeiază în întregime pe dreptul național.
85      Guvernul maltez a indicat că, în 2023, sectorul jocurilor de noroc reprezenta aproximativ 7 % din economia națională, în timp ce locurile de muncă generate de acest sector constituiau aproximativ 5,2 % din totalul locurilor de muncă din Malta.
86      A se vedea de exemplu Hotărârea din 23 octombrie 2014, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punctele 56-58).
87      A se vedea în special Hotărârea din 23 mai 1996, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, punctul 20 și jurisprudența citată).
88      A se vedea considerentul (4) al Regulamentului Bruxelles I bis.
89      A se vedea prin analogie Curtea EDO, 21 iulie 2022, Bieliński împotriva Poloniei, CE:ECHR:2022:0721JUD004876219, § 42 și jurisprudența citată.
90      A se vedea prin analogie Curtea EDO, 24 noiembrie 1994, Beaumartin împotriva Franței, CE:ECHR:1994:1124JUD001528789, § 33.