62023CC0292
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANTHONY MICHAEL COLLINS
prezentate la 4 octombrie 2024 (
1
)
Cauza C‑292/23
Parchetul European
împotriva
I.R.O.,
F.J.L.R.
[cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (judecătorul central de instrucție nr. 6 al Curții Naționale, Spania)]
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Parchetul European – Regulamentul (UE) 2017/1939 – Articolul 42 alineatul (1) – Acte de procedură ale Parchetului European destinate să producă efecte juridice față de terți – Acte de citare a martorilor – Reglementare națională care exclude controlul jurisdicțional direct exercitat de instanțele naționale – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Principiile echivalenței și efectivității”
Introducere
1.
Pentru a combate infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii Europene, Regulamentul 2017/1939 (
2
) a instituit Parchetul European (denumit în continuare „EPPO”) ca un organ „independent” și „indivizibil al Uniunii, care funcționează ca un parchet unic cu o structură descentralizată” (
3
). EPPO este organizat la un dublu nivel: un Parchet central, cu sediul la Luxemburg, și un nivel descentralizat, care este alcătuit din procurori europeni delegați (denumiți în continuare „PED”), integrați în sistemele juridice ale statelor membre (
4
). PED fac parte integrantă din EPPO și acționează în numele acestuia, fiind totodată integrați în sistemele lor naționale de urmărire penală la nivel operațional (
5
). Aceștia sunt responsabili de efectuarea investigațiilor (
6
), de urmărirea penală și de trimiterea în judecată, exercitând atât competențele pe care Regulamentul privind EPPO le conferă în mod direct, cât și pe cele pe care le exercită în calitatea lor de procurori naționali (
7
).
2.
EPPO nu numai că își îndeplinește misiunea în strânsă legătură cu autoritățile naționale ale statelor membre, ci, procedând astfel, se bazează în mare măsură pe dreptul național. Potrivit articolului 5 alineatul (3), Regulamentul EPPO reglementează „investigațiile și urmăririle penale desfășurate în numele EPPO”, iar dreptul național se aplică în cazul în care acesta nu conține nicio dispoziție cu privire la un anumit aspect (
8
). În plus, acesta prevede că în principiu dreptul național aplicabil este cel care se aplică PED care instrumentează cazul. Numeroase dispoziții ale Regulamentului EPPO, în special cele de natură procedurală (
9
), fac trimitere la dreptul național pentru a identifica condițiile și procedurile în temeiul cărora ele se aplică.
3.
Prin prezenta cerere de decizie preliminară adresată de Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (judecătorul central de instrucție nr. 6 al Curții Naționale, Spania), acționând în calitate de „Juez de Garantías” (judecător de drepturi și libertăți) (
10
), Curții i se solicită să interpreteze pentru prima dată articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Această dispoziție conferă instanțelor naționale competența de a controla legalitatea actelor de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți (
11
). În special, acesta solicită să se stabilească dacă o reglementare națională care exclude de la controlul jurisdicțional direct actele de citare a martorilor emise de un PED care instrumentează cazul este compatibilă cu această dispoziție și cu principiile echivalenței și efectivității din dreptul Uniunii.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii Europene – Regulamentul EPPO
4.
În măsura în care par a prezenta relevanță prin raportare la împrejurările prezentei trimiteri preliminare, considerentele (86)-(89) ale Regulamentului EPPO au următorul cuprins:
„(86)
Articolul 86 alineatul (3) din TFUE permite legiuitorului Uniunii să stabilească normele aplicabile în cazul controlului jurisdicțional al actelor de procedură adoptate de EPPO în îndeplinirea funcțiilor sale. Competența respectivă acordată legiuitorului Uniunii reflectă natura specifică a atribuțiilor și structurii EPPO, care este diferită de cea a tuturor celorlalte organe și agenții ale Uniunii și presupune norme speciale în ceea ce privește controlul jurisdicțional.
(87)
În conformitate cu articolul 86 alineatul (2) din TFUE, EPPO exercită acțiunea publică în fața instanțelor competente din statele membre. Actele întreprinse de EPPO în cursul investigațiilor sale sunt strâns legate de etapa urmăririi penale care poate decurge din acestea și, prin urmare, produc efecte în sistemul juridic al statelor membre. În multe cazuri, aceste acte vor fi întreprinse de autoritățile naționale de asigurare a respectării legii, care acționează în conformitate cu instrucțiunile EPPO, în unele cazuri în urma obținerii autorizației unei instanțe naționale.
Prin urmare, este oportun să se considere că actele de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți ar trebui să facă obiectul controlului de către instanțele competente la nivel național, în conformitate cu cerințele și procedurile prevăzute de dreptul intern. Aceasta ar trebui să asigure că actele de procedură ale EPPO care sunt adoptate înainte de punerea sub acuzare și destinate să producă efecte juridice față de terți (o categorie care include suspectul, victima și alte persoane interesate ale căror drepturi ar putea fi afectate în mod negativ de aceste acte) sunt supuse controlului jurisdicțional al instanțelor naționale. […]
Acțiunile în fața instanțelor naționale competente pentru omisiunea EPPO de a acționa sunt cele în legătură cu acte de procedură pe care EPPO este obligat legal să le adopte și care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți. În cazul în care dreptul intern prevede un control jurisdicțional cu privire la actele de procedură care nu sunt destinate să producă efecte juridice față de terți sau pentru acțiuni în justiție privind omisiunea de a acționa, prezentul regulament nu ar trebui să fie interpretat ca înlocuind sau ca având un impact asupra acestor dispoziții juridice. Statele membre nu ar trebui să fie obligate să prevadă un control jurisdicțional de către instanțele naționale competente al actelor de procedură care nu produc efecte juridice față de terți, cum ar fi numirea experților sau rambursarea cheltuielilor cu martorii.
În cele din urmă, prezentul regulament nu are un impact asupra competențelor instanței de judecată naționale.
(88)
Legalitatea actelor de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți ar trebui să fie supusă controlului jurisdicțional în fața instanțelor naționale. În această privință, ar trebui să fie asigurate căi de atac efective în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf din TUE. În plus, după cum se subliniază în jurisprudența Curții de Justiție, normele procedurale naționale care reglementează acțiuni pentru protecția drepturilor individuale conferite de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni naționale similare (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul eficacității).
Atunci când controlează legalitatea acestor acte, instanțele naționale pot face aceasta pe baza dreptului Uniunii, inclusiv a prezentului regulament, și, de asemenea, pe baza dreptului național care se aplică în măsura în care o chestiune nu face obiectul prezentului regulament. După cum se subliniază în jurisprudența Curții de Justiție, instanțele naționale ar trebui să adreseze întotdeauna Curții de Justiție întrebări preliminare în cazul în care au îndoieli cu privire la validitatea actelor respective în raport cu dreptul Uniunii.
[…]
(89)
Dispozițiile prezentului regulament privind controlul jurisdicțional nu modifică competențele Curții de Justiție de a controla deciziile administrative ale EPPO, care sunt destinate să aibă efecte juridice în raport cu terții, și anume deciziile care nu sunt luate în exercitarea funcțiilor de investigare, urmărire penală și trimitere în judecată. Prezentul regulament nu aduce atingere nici posibilității ca un stat membru al Uniunii Europene, Parlamentul European, Consiliul sau Comisia să introducă acțiuni în anulare, în conformitate cu articolul 263 al doilea paragraf din TFUE și cu articolul 265 primul paragraf din TFUE, nici procedurilor de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolelor 258 și 259 din TFUE.”
5.
Potrivit articolului 30 din Regulamentul EPPO, intitulat „Măsuri de investigare și alte măsuri”:
„(1)   Cel puțin în cazurile în care infracțiunea care face obiectul investigării se pedepsește cu o pedeapsă maximă de cel puțin patru ani de detenție, statele membre se asigură că procurorii europeni delegați au dreptul de a dispune sau de a solicita următoarele măsuri de investigare:
(a)
percheziția oricăror sedii, terenuri, mijloace de transport, locuințe private, haine și orice alte bunuri personale sau sisteme informatice […];
(b)
obținerea oricărui obiect sau document relevant […];
(c)
obținerea de date informatice stocate, criptate sau decriptate […];
(d)
indisponibilizarea mijloacelor sau produselor infracțiunii […];
(e)
interceptarea comunicațiilor electronice […];
(f)
urmărirea unui obiect prin mijloace tehnice […]
[…]
(4)   [PED] au dreptul să solicite sau să dispună în propriul stat membru orice altă măsură disponibilă pentru procurori în temeiul dreptului național în cazuri similare la nivel național, pe lângă măsurile prevăzute la alineatul (1).
(5)   [PED] pot dispune măsurile menționate la alineatele (1) și (4) numai în cazul în care există motive întemeiate să se considere că măsura specifică în cauză ar putea furniza informații sau probe utile pentru desfășurarea investigației și numai în cazul în care nu există o măsură mai puțin intruzivă disponibilă care să poată atinge același obiectiv. Procedurile și modalitățile de luare a măsurilor sunt reglementate de dreptul intern aplicabil.”
6.
Articolul 41 din Regulamentul EPPO, intitulat „Sfera drepturilor persoanelor suspectate și acuzate”, prevede:
„(1)   Activitățile EPPO se desfășoară în deplină conformitate cu drepturile persoanelor suspectate și acuzate consacrate în [Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare «carta»)], inclusiv cu dreptul la un proces echitabil și dreptul la apărare.
(2)   Orice persoană suspectată sau acuzată în cadrul procedurilor penale desfășurate de EPPO are cel puțin drepturile procedurale prevăzute în dreptul Uniunii, inclusiv în directivele privind drepturile persoanelor suspectate și acuzate în cadrul procedurilor penale, astfel cum sunt transpuse în dreptul intern, precum:
(a)
dreptul la interpretare și traducere, astfel cum se prevede în Directiva 2010/64/UE;
(b)
dreptul la informații și accesul la materialele cazului, astfel cum se prevede în Directiva 2012/13/UE;
(c)
dreptul la un avocat și dreptul de a comunica cu părți terțe și de a informa părți terțe în caz de detenție, astfel cum se prevede în Directiva 2013/48/UE;
(d)
dreptul la tăcere și la prezumția de nevinovăție, astfel cum se prevede în Directiva (UE) 2016/343;
(e)
dreptul la asistență judiciară, astfel cum se prevede în Directiva (UE) 2016/1919.
(3)   Fără a aduce atingere drepturilor menționate în prezentul capitol, persoanele suspectate și acuzate, precum și alte persoane implicate în procedurile desfășurate de EPPO beneficiază de toate drepturile procedurale pe care le prevede dreptul intern aplicabil, inclusiv posibilitatea de a prezenta probe, de a solicita desemnarea experților sau o expertiză și audierea martorilor și de a solicita EPPO să obțină astfel de măsuri în numele apărării.”
7.
Articolul 42 din Regulamentul EPPO, intitulat „Controlul jurisdicțional”, prevede:
„(1)   Actele de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți fac obiectul controlului de către instanțele naționale competente, în conformitate cu cerințele și procedurile prevăzute în dreptul intern. Același lucru se aplică neadoptării de către EPPO a unor acte de procedură care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți și a căror adoptare este obligatorie din punct de vedere juridic în temeiul prezentului regulament.
(2)   Curtea de Justiție are competența, în conformitate cu articolul 267 din TFUE, să pronunțe decizii preliminare cu privire la:
(a)
valabilitatea actelor de procedură ale EPPO, în măsura în care chestiunea valabilității este ridicată înaintea oricărei instanțe a unui stat membru, direct în temeiul dreptului Uniunii;
(b)
interpretarea sau valabilitatea dispozițiilor din dreptul Uniunii, inclusiv prezentul regulament;
[…]
(3)   Prin derogare de la alineatul (1) de la prezentul articol, deciziile EPPO de a închide un caz, în măsura în care sunt contestate direct în temeiul dreptului Uniunii, fac obiectul controlului de către Curtea de Justiție în conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf din TFUE.
[…]
(8)   Prezentul articol nu aduce atingere controlului jurisdicțional efectuat de Curtea de Justiție în conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf din TFUE al deciziilor EPPO care aduc atingere drepturilor persoanelor vizate în temeiul capitolului VIII și al deciziilor EPPO care nu reprezintă acte de procedură, precum deciziile EPPO privind dreptul de acces public la documente, sau deciziile de eliberare din funcție a procurorilor europeni delegați adoptate în temeiul articolului 17 alineatul (3) din prezentul regulament, sau orice alte decizii administrative.”
Dreptul spaniol
8.
Articolul 42 alineatele 1 și 3 din Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (Legea organică 9/2021 de punere în aplicare a [Regulamentului EPPO]) din 1 iulie 2021 (
12
) (denumită în continuare „Legea 9/2021”), intitulat „Competențele de investigare ale [PED]”, prevede:
„1.   În conformitate cu dispozițiile Legii [9/2021], cu Regulamentul [EPPO] și cu normele prevăzute de regulamentul de procedură al acestuia, [PED] desfășoară investigația, dispunând finalizarea tuturor etapelor investigației și luând măsurile provizorii de protecție prevăzute de Ley de Enjuiciamiento Criminal [(Codul de procedură penală)], cu excepția celor rezervate instanțelor prin Constituție și prin alte dispoziții legale, care trebuie autorizate de judecătorul de drepturi și libertăți;
[…]
3.   Investigația se desfășoară în conformitate cu dispozițiile Codului de procedură penală, cu excepția cazurilor speciale prevăzute în mod expres de [Legea 9/2021].”
9.
Articolul 43 din Legea 9/2021, intitulat „Declarații ale martorilor”, are următorul cuprins:
„1.   [PED] poate cita și lua declarații ale martorilor de la orice persoană care a luat cunoștință de fapte și împrejurări relevante pentru constatarea unei infracțiuni, precum și pentru stabilirea persoanei responsabile sau care ar putea furniza informații utile în acest scop.
Cu excepția persoanelor care sunt exceptate de la obligația de a se înfățișa și de a depune mărturie în faza orală a procedurii judiciare, orice persoană citată de [PED] este obligată să se înfățișeze și să depună mărturie, în calitate de martor, cu privire la tot ceea ce știe în legătură cu întrebările care îi sunt adresate.
2.   Declarația martorului este luată în forma prevăzută în Codul de procedură penală.
Părțile la procedură, prin intermediul avocaților lor, pot asista martorul care dă declarația, caz în care, la sfârșitul declarației, li se oferă posibilitatea de a solicita martorului să facă clarificările pe care le consideră necesare.”
10.
Articolul 90 din Legea 9/2021, intitulat „Cazuri”, prevede:
„Deciziile adoptate de [PED] în cursul procedurii de investigație pot fi contestate în fața judecătorului de drepturi și libertăți numai în cazurile prevăzute în mod expres de [Legea 9/2021].”
11.
Potrivit Legii 9/2021, apărarea poate contesta următoarele decizii ale [PED]:
–
decizia de inițiere a procedurii;
–
decizia prin care se refuză luarea unei noi declarații de la persoana supusă investigației, care a solicitat acest lucru;
–
decizia prin care se refuză efectuarea măsurilor de investigare solicitate în fața [PED];
–
decizia prin care se refuză includerea în dosarul cauzei a documentelor și a rapoartelor prezentate;
–
decizia prin care se refuză intervenția expertului desemnat de apărare cu privire la domeniul de expertiză pe care acesta a acceptat să îl abordeze;
–
decizia prin care se refuză recuzarea unui expert;
–
decizia privind măsurile provizorii de protecție;
–
decizia prin care se dispune plasarea în detenție și
–
decizia de redeschidere a investigației.
12.
Articolul 91 din Legea 9/2021 descrie etapele procedurale care trebuie parcurse în ceea ce privește cererile de contestare a unor astfel de decizii.
13.
Potrivit articolului 311 alineatele 1 și 2 din Codul de procedură penală:
„Judecătorul de instrucție efectuează toate măsurile de investigare propuse de Ministerul Public sau de orice parte la procedură, cu excepția cazului în care consideră că acestea sunt inutile sau prejudiciabile.
Decizia de refuz al efectuării măsurilor de investigare solicitate poate face obiectul unei căi de atac, a cărei introducere este admisă imediat și care este trimisă de îndată, fără efect suspensiv, instanței competente.”
Situația de fapt, litigiul, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
14.
I.R.O. și F.J.L.R. erau directori ai unei fundații de drept spaniol care a obținut o subvenție pentru realizarea unui proiect finanțat din fonduri ale Uniunii Europene. Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a informat Fiscalía de área de Getafe‑Leganés (Parchetul din Getafe‑Leganés, Spania) că cheltuielile directe cu personalul solicitate de această fundație în privința a doi cercetători pe care îi angajase pentru realizarea proiectului, și anume Y.C. și I.M.B., fuseseră insuficient justificate. Fiscalía de área de Getafe‑Leganés (Parchetul din Getafe‑Leganés) a sesizat Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe, Spania) cu privire la pretinsa săvârșire a unei infracțiuni de fraudă în ceea ce privește obținerea de subvenții (
13
). La 20 aprilie 2021, această instanță a inițiat o investigație penală împotriva lui I.R.O.
15.
În cadrul acestei investigații, la 21 mai 2021, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe) l‑a interogat pe I.R.O. în calitate de „investigado” (persoană investigată). I.R.O. și‑a exercitat dreptul la tăcere. La 2 iulie 2021, această instanță l‑a audiat pe Y.C. în calitate de martor.
16.
La 12 august 2021, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe) și‑a declinat competența în favoarea EPPO. La 21 septembrie 2021, EPPO a sesizat autoritățile naționale competente. Acesta a informat Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe) cu privire la decizia sa de a nu solicita evocarea cauzei.
17.
Prin ordonanța din 9 iunie 2022 (
14
), ca răspuns la o excepție în materie de competență ridicată de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe), Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) a decis să atribuie EPPO competența de investigare. Prin decizia din 26 iulie 2022, procurorii europeni delegați care instrumentează cazul în Spania și‑au exercitat dreptul de evocare și au inițiat investigația aflată la originea prezentei trimiteri preliminare.
18.
Prin ordonanța din 27 iulie 2022, instanța de trimitere, Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (judecătorul central de instrucție nr. 6 al Curții Naționale), acționând în calitate de judecător de drepturi și libertăți, a inițiat procedura aferentă legată de garantarea drepturilor.
19.
Prin deciziile din 22 august și din 25 octombrie 2022, PED care instrumentează cauza au solicitat I.R.O. și, respectiv, F.J.L.R. să se înfățișeze la „Primera comparecencia para el traslado de cargos” (prima ședință pentru comunicarea faptelor și a probelor), prevăzută la articolul 27 din Legea 9/2021, cu scopul de a‑i informa pe fiecare dintre aceștia că fac obiectul unei investigații pentru infracțiunile de fraudă în ceea ce privește obținerea de subvenții și fals în înscrisuri (
15
). Audierea lui I.R.O. a avut loc la 5 octombrie 2022. Audierea lui F.J.L.R. a avut loc la 15 decembrie 2022.
20.
Prin decizia din 2 februarie 2023, adoptată în temeiul articolului 43 din Legea 9/2021, PED care instrumentează cauza i‑au citat pe Y.C. și pe I.M.B. să se prezinte în fața lor în calitate de martori. Întemeindu‑se pe articolul 90 din Legea 9/2021, la 7 februarie 2023, avocații care îi reprezentau pe I.R.O. și pe F.J.L.R. au formulat o cale de atac împotriva acestei decizii la EPPO, în măsura în care EPPO îl citase pe Y.C. să se prezinte în calitate de martor (
16
). Aceștia au susținut că măsura de investigație nu era nici pertinentă, nici necesară, nici utilă, întrucât Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Tribunalul de Primă Instanță și de Instrucție nr. 1 din Getafe) îl audiase deja pe Y.C. în această calitate. La 8 februarie 2023, calea de atac menționată a fost notificată instanței de trimitere. La 23 februarie 2023, PED care instrumentează cauza au depus observații scrise în cadrul acestei căi de atac. PED și avocații care îi reprezentau pe I.R.O. și pe F.J.L.R. au depus observații scrise la 22 și, respectiv, la 23 martie 2023 cu privire la posibilitatea instanței de trimitere de a adresa o cerere de decizie preliminară.
21.
Instanța de trimitere solicită Curții să îi furnizeze indicații cu privire la interpretarea dreptului Uniunii care să îi permită să aprecieze efectele Regulamentului EPPO asupra Legii 9/2021 în ceea ce privește competențele instanței competente în materie de garanții de a exercita controlul jurisdicțional asupra anumitor acte de procedură ale PED destinate să producă efecte juridice față de terți. Aceasta amintește că, în temeiul articolelor 42 și 43 din Legea 9/2021 coroborate cu articolul 90 din aceasta, controlul jurisdicțional al unei categorii de acte de procedură ale PED trebuie să fie autorizat în mod expres. Întrucât citarea martorilor nu figurează printre aceste categorii, nu există o cale de atac în fața judecătorului de drepturi și libertăți împotriva deciziei din 2 februarie 2023.
22.
Instanța de trimitere amintește că, potrivit articolului 42 din Regulamentul EPPO, actele de procedură ale EPPO destinate să producă efecte juridice față de terți trebuie să facă obiectul unui control jurisdicțional. Instanța de trimitere consideră că decizia din 2 februarie 2023 constituie un astfel de act de procedură. Aceasta susține, în primul rând, că decizia respectivă are un efect direct asupra drepturilor lui Y.C. și ale lui I. M. B. la liberă circulație și la libertate, garantate de articolul 6 din cartă, întrucât aceștia vor avea obligația legală de a se afla într‑un anumit loc la ora și la data indicate în citație (
17
). De asemenea, decizia poate aduce atingere dreptului la apărare al lui Y.C. și al lui I.M.B., cu încălcarea articolului 48 din cartă, în măsura în care aceștia vor fi obligați să declare tot ce știu și să spună adevărul (
18
), în condițiile în care dreptul procedural spaniol nu prevede că martorii sunt asistați de un avocat atunci când depun mărturie. În speță, încălcarea dreptului la apărare ar fi cu atât mai gravă cu cât ar exista o „posibilitate rezonabilă” ca declarațiile lor să poată dezvălui elemente de probă privind participarea lor la infracțiunile care fac obiectul investigației. Posibilitatea la care fac referire PED care instrumentează cazul în observațiile lor din 22 martie 2023 ca, în temeiul articolului 29 din Legea 9/2021, persoanele supuse investigației să poată solicita, în cursul judecății, anularea de drept a unui act de procedură ca urmare a unei întârzieri în ceea ce privește prima ședință pentru comunicarea faptelor și a probelor constituie un motiv excepțional. Din motive, printre altele, de securitate juridică, nu este de dorit ca o persoană să fie obligată să invoce un astfel de motiv într‑un stadiu avansat al procedurii penale. Instanța de trimitere arată de asemenea că citarea ca martor are efecte asupra situației juridice a lui I.R.O. și a lui F.J. L. R. Reemiterea citației adresate lui Y.C. de a se înfățișa în calitate de martor încalcă dreptul de a fi audiat într‑un termen rezonabil. Mărturiile lui Y.C. și ale lui I.M.B. ar putea, de asemenea, să dea ocazia PED să strângă probe incriminatoare în scopul utilizării lor în cadrul procedurii penale inițiate împotriva lui I.R.O. și a lui F.J.L.R.
23.
Având în vedere cele de mai sus, instanța de trimitere consideră că lipsa unei căi de atac împotriva deciziei din 2 februarie 2023 ar putea restrânge beneficiul unui drept subiectiv derivat din dreptul Uniunii, restricție nejustificată în raport cu principiile echivalenței și efectivității.
24.
În ceea ce privește principiul echivalenței, instanța de trimitere arată că un Juez de Instrucción (judecător de instrucție), „echivalent” al unui PED, însărcinat cu investigarea acuzațiilor care fac obiectul procedurii EPPO, ar urma procedura „Diligencias Previas” (investigație preliminară), întrucât se poate pronunța o pedeapsă cu închisoarea de cel mult cinci ani în urma condamnării pentru infracțiunile în cauză. Potrivit articolului 766 din Codul de procedură penală (
19
), măsurile dispuse de judecătorii de instrucție în cadrul unei investigații preliminare pot face obiectul unei căi de atac în fața judecătorului care a luat decizia și, ulterior, în fața unei instanțe superioare.
25.
Instanța de trimitere constată că, în observațiile lor din 22 martie 2023, PED care instrumentează cazul susțin că, în temeiul „Procedimiento Sumario Ordinario” (procedură pentru infracțiuni pasibile de o pedeapsă cu închisoarea de peste cinci ani), articolul 311 din Codul de procedură penală prevede că deciziile de adoptare a măsurilor de investigare solicitate de părți nu pot face obiectul unei căi de atac. În acest context, PED invocă o linie jurisprudențială care extinde aplicarea acestei dispoziții la procedura de investigare preliminară. Instanța de trimitere arată că Tribunal Supremo (Curtea Supremă) nu a confirmat această jurisprudență, că aceasta nu a fost acceptată în unanimitate și că nu a făcut obiectul unei modificări legislative.
26.
Instanța de trimitere își exprimă îngrijorarea cu privire la aplicarea principiului echivalenței, întrucât Legea 9/2021 nu permite controlul jurisdicțional al actelor de citare a martorilor emise de un PED, în timp ce Codul de procedură penală nu limitează categoriile de decizii luate de judecătorii de instrucție pentru a dispune sau a refuza măsuri de investigație care pot face obiectul unei căi de atac.
27.
În ceea ce privește principiul efectivității, instanța de trimitere arată că dreptul de a introduce o acțiune împotriva actelor de procedură ale EPPO destinate să producă efecte juridice față de terți decurge în mod direct din articolul 42 din Regulamentul EPPO. Această posibilitate este expresia atât a dreptului fundamental la o cale de atac jurisdicțională efectivă, cât și a dreptului la apărare, pe care articolele 47 și 48 din cartă le protejează. O interpretare restrictivă a competențelor de control ale judecătorului de drepturi și libertăți în temeiul articolului 90 din Legea 9/2021 constituie, prin urmare, un obstacol în calea exercitării drepturilor fundamentale pe care Regulamentul EPPO le conferă cetățenilor.
28.
În aceste condiții, Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (judecătorul central de instrucție nr. 6 al Curții Naționale) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul [EPPO] […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale precum articolul 90 din [Legea] 9/2021 […] care exclude de la controlul jurisdicțional un act de procedură al [EPPO] ce produce efecte juridice în raport cu terții (în sensul indicat), ca de exemplu decizia [PED] de a cita martori, care figurează în [decizia] din 2 februarie 2023?
2)
Articolele 6 și 48 din [cartă] și articolul 7 din Directiva (UE) 2016/343 [a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2016 privind consolidarea anumitor aspecte ale prezumției de nevinovăție și a dreptului de a fi prezent la proces în cadrul procedurilor penale (JO 2016, L 65, p. 1)] trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme naționale precum articolul 90 coroborat cu articolul 42 alineatele 1 și 3 și articolul 43 din Legea […] 9/2021 […] care exclude de la controlul jurisdicțional un act de procedură al [EPPO], precum decizia [PED] de a cita în calitate de martor un terț în privința căruia există o suspiciune rezonabilă de participare la infracțiunile investigate?
3)
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 86 alineatul (3) TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unui sistem de control jurisdicțional precum cel prevăzut la articolele 90 și 91 din Legea […] 9/2021 în ceea ce privește actele procurorilor europeni delegați emise în temeiul articolului 42 alineatul 1 și al articolului 43 din Legea […] 9/2021, care exclude de la controlul jurisdicțional o măsură dispusă de procurorul european delegat în exercitarea competenței sale de investigare și care nu are niciun corespondent în normele procedurale naționale care reglementează contestarea hotărârilor pronunțate de judecătorii de instrucție în exercitarea competenței lor de investigare?
4)
Articolul 2 TUE, care proclamă valorile inerente statului de drept pe care se întemeiază Uniunea, trebuie interpretat în mod coroborat cu dreptul la o cale de atac efectivă și cu dreptul la un proces echitabil, prevăzute la articolul 47 din [cartă], și cu principiul efectivității prevăzut la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în sensul că se opune unui sistem de control jurisdicțional al actelor procurorilor europeni delegați care limitează motivele de contestare la un număr restrâns de cazuri, precum cel prevăzut de legislația spaniolă la articolele 90 și 91 din Legea […] 9/2021?”
29.
I.R.O. și F.J.L.R., EPPO, guvernele francez, italian, neerlandez și spaniol, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În ședința din 10 septembrie 2024, aceleași părți, cu excepția guvernului italian, au prezentat observații orale și au răspuns la întrebările adresate de Curte.
Apreciere
Cu privire la admisibilitatea celei de a doua întrebări
30.
EPPO, guvernele francez, neerlandez și spaniol, precum și Comisia susțin că a doua întrebare este inadmisibilă pentru motivul că este pur ipotetică și că orice răspuns la aceasta nu ar putea avea nicio incidență asupra soluționării litigiului principal. Aceasta deoarece litigiul principal privește contestarea de către persoanele investigate a deciziei [PED] de a cita terți în calitate de martori, în timp ce a doua întrebare privește posibilitatea martorilor înșiși de a contesta această decizie.
31.
Potrivit unei jurisprudențe constante, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este în principiu obligată să se pronunțe. Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a unei norme a Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (
20
).
32.
Din textul celei de a doua întrebări, din dispozițiile dreptului Uniunii la care aceasta face trimitere și din explicațiile care figurează în ordonanța de trimitere (
21
) reiese că instanța de trimitere urmărește să afle dacă persoanele citate în baza unei decizii a unui PED în vederea depunerii unei mărturii pot contesta decizia respectivă în fața instanței. Martorii citați, și anume Y.C. și I.M.B., nu contestă validitatea deciziei din 2 februarie 2023. Litigiul principal constă în contestarea acestei decizii de către persoanele care fac obiectul investigației, și anume I.R.O. și F.J.L.R. În aceste condiții, este evident, în opinia noastră, că orice răspuns la a doua întrebare nu are nicio incidență asupra soluționării litigiului principal și are un caracter ipotetic. Ținând seama de jurisprudența la care se face trimitere la punctul 31 din prezentele concluzii, recomandăm Curții să declare această întrebare inadmisibilă.
Cu privire la examinarea în comun și la reformularea primei, a celei de a treia și a celei de a patra întrebări preliminare
33.
Comisia propune Curții să examineze împreună prima, a treia și a patra întrebare. Subscriem la această propunere în măsura în care răspunsul la întrebările respective depinde de interpretarea articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO.
34.
În plus, considerăm că aceste trei întrebări ar trebui reformulate (
22
), astfel încât să vizeze aspectul dacă articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, citit în lumina articolului 47 din cartă, a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și a principiilor echivalenței și efectivității, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia persoanele care fac obiectul unei investigații nu pot contesta în mod direct în fața unei instanțe naționale competente o decizie prin care, în cadrul investigației penale îndreptate împotriva persoanelor respective, PED care instrumentează cazul citează terți în calitate de martori (
23
).
35.
Următoarele motive ne conving să propunem această reformulare. Astfel cum am arătat la punctul 32 din prezentele concluzii, litigiul principal își are originea într‑o acțiune formulată de persoane care fac obiectul unei investigații împotriva unei decizii prin care PED care instrumentează cazul au citat terți să se înfățișeze în fața lor în calitate de martori. Dispozițiile la care se referă a patra întrebare, și anume articolul 2 TUE, articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 47 din cartă, pot fi analizate în contextul întrebării reformulate, întrucât articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO are în vedere aplicarea acestora în contextul actelor de procedură ale EPPO (
24
). Având în vedere trimiterea atât la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, cât și la articolul 47 din cartă, Curtea poate decide să renunțe la examinarea articolului 2 TUE. Din motivarea ordonanței de trimitere reiese că a treia întrebare ridică problema principiului echivalenței ca limită a autonomiei procedurale a statelor membre, aspect care este astfel inclus în reformularea propusă. Astfel cum se arată mai în detaliu la punctul 55 din prezentele concluzii, ordonanța de trimitere pare să pornească de la prezumția că articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO impune ca un act de procedură, precum decizia din 2 februarie 2023, să poată face obiectul unei acțiuni directe în fața unei instanțe naționale competente.
Cu privire la fond
36.
Astfel cum reiese din articolul 1 din Legea 9/2021, aceasta integrează Regulamentul EPPO în ordinea juridică spaniolă. Legea respectivă a introdus un nou sistem procedural prin care PED investighează și urmăresc penal infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, în timp ce o autoritate judiciară națională, care beneficiază de statutul de terț imparțial, garantează drepturile fundamentale ale persoanelor care fac obiectul investigației (
25
). Autoritatea care trebuie să fie instituită în cadrul instanței competente (
26
) ca „organ care nu este implicat în desfășurarea procedurii, dar care este totuși însărcinat cu atribuțiile de control jurisdicțional prevăzute în mod expres de [Legea 9/2021]” (
27
) este judecătorul de drepturi și libertăți.
37.
În opinia noastră, este clar că articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO obligă statele membre să prevadă un control jurisdicțional efectiv al actelor de procedură ale EPPO destinate să producă efecte juridice față de terți (
28
). Pe lângă termenii considerentului (88) al Regulamentului EPPO menționați la punctul 4 din prezentele concluzii, protecția jurisdicțională efectivă a drepturilor conferite justițiabililor constituie un principiu general al dreptului Uniunii care decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, care a fost consacrat la articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950. Articolul 47 din cartă reafirmă acest principiu, astfel încât, într‑un context precum cel din speță, acesta trebuie luat în considerare la interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (
29
). De asemenea, trebuie să se țină seama de faptul că, atunci când pun în aplicare dreptul Uniunii (cum este cazul în speță), statele membre trebuie să asigure dreptul la o cale de atac efectivă consacrat la articolul 47 primul paragraf din cartă (
30
).
38.
În prezenta cauză este esențial să se stabilească dacă o decizie prin care un PED citează un terț să se înfățișeze în fața sa în calitate de martor constituie un act de procedură al EPPO destinat să producă efecte juridice față de persoanele care fac obiectul investigației în sensul articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Dacă această decizie constituie un astfel de act, dispoziția menționată impune ca ea să poată face obiectul unui control jurisdicțional de către o instanță națională competentă.
39.
În acest context, trebuie să se stabilească în primul rând dacă noțiunea „[a]ctele de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți” este o noțiune autonomă de drept al Uniunii care necesită o interpretare uniformă în întreaga Uniune Europeană. Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie să se țină seama de textul dispoziției în care apare această noțiune, de contextul în care se înscrie această dispoziție și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (
31
).
40.
Regulamentul privind EPPO nu definește această noțiune, iar trimiterea la dreptul național de la articolul 42 alineatul (1) nu este determinantă pentru sensul și domeniul său de aplicare.
41.
Din textul articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, interpretat în lumina economiei generale și a finalității acestui articol, reiese că acesta urmărește să confere instanțelor naționale (
32
) competența de a exercita un control jurisdicțional asupra actelor care, întrucât EPPO este un organ al Uniunii (
33
), ar intra altfel în competența exclusivă a instanțelor Uniunii (
34
). Din articolul 42 alineatele (2)-(8) din Regulamentul EPPO rezultă că, în afara competenței pe care alineatul (1) al acestui articol o rezervă instanțelor naționale, instanțele Uniunii sunt competente să controleze legalitatea actelor EPPO (
35
). Aceasta este situația în special în ceea ce privește „deciziile administrative” ale EPPO, la care face trimitere alineatul (8) și care intră sub incidența articolului 263 alineatul (4) TFUE, spre deosebire de „actele de procedură” ale EPPO, la care face trimitere alineatul (1), care, în principiu (
36
), fac obiectul „controlului de către instanțele naționale competente”.
42.
Utilizarea sintagmei „destinate să producă efecte juridice față de terți”, care figurează la articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, confirmă de asemenea că această dispoziție este destinată să confere instanțelor naționale competențe pe care instanțele Uniunii și le‑ar fi asumat altfel. În observațiile lor scrise, EPPO, guvernele francez și spaniol, precum și Comisia subliniază că această sintagmă reproduce ad litteram textul articolului 263 primul paragraf TFUE (
37
), care stabilește actele instituțiilor, ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor Uniunii pe care instanța Uniunii este competentă să le controleze (
38
).
43.
Un alt motiv care pledează în favoarea unei interpretări autonome și uniforme a „[a]ctelor de procedură ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți” este necesitatea de a asigura o repartizare coerentă a competențelor între instanțele naționale și instanțele Uniunii în exercitarea controlului jurisdicțional asupra actelor EPPO. Prin urmare, împărtășim opinia EPPO potrivit căreia „[a]ctele procedurale ale EPPO care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți” constituie o noțiune autonomă a dreptului Uniunii (
39
).
44.
În ceea ce privește conținutul acestei noțiuni, din considerentul (87) primul paragraf al Regulamentului EPPO reiese că sintagma „acte de procedură” include printre altele actele „întreprinse de EPPO în cursul investigațiilor sale”. Al doilea paragraf al acestui considerent garantează că „actele de procedură ale EPPO care sunt adoptate înainte de punerea sub acuzare” fac de asemenea obiectul controlului jurisdicțional de către instanțele naționale. Sintagma „acte de procedură” include, fără a se limita la acestea (
40
), „măsurile de investigare” în sensul articolului 30 din Regulamentul EPPO. În consecință, astfel cum susțin I.R.O. și F.J.L.R., precum și EPPO, o decizie prin care un procuror european delegat citează o persoană să se înfățișeze în calitate de martor este, în opinia noastră, un act de procedură în sensul articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Desigur, articolul 30 alineatul (1) din regulamentul menționat nu include această decizie printre „măsurile de investigare” de care trebuie să dispună PED în statele membre „cel puțin în cazurile în care infracțiunea care face obiectul investigării se pedepsește cu o pedeapsă maximă de cel puțin patru ani de detenție”. Cu toate acestea, articolul 30 alineatul (4) din Regulamentul EPPO prevede că „[PED] au dreptul să solicite sau să dispună în propriul stat membru orice altă măsură disponibilă pentru procurori în temeiul dreptului intern în cazuri similare la nivel național, pe lângă măsurile prevăzute la alineatul (1)”. Articolul 43 alineatul 1 din Legea 9/2021 prevede în mod expres că PED pot cita persoane pentru a se prezenta în calitate de martori.
45.
În ceea ce privește sintagma „care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți”, din utilizarea termenilor identici de la articolul 263 alineatul (1) TFUE (
41
) se poate deduce că intenția legiuitorului, care a stat la baza adoptării articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, a fost de a asigura că, într‑un sistem de control jurisdicțional adaptat naturii specifice a EPPO, actele acestui organism care ar fi trebuit în mod normal să facă obiectul unui control exercitat de instanțele Uniunii pe cale de acțiune directă pot face obiectul unui control jurisdicțional în fața instanțelor naționale, asigurând astfel respectarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și a articolului 47 din cartă.
46.
Rezultă, în opinia noastră, că, astfel cum susțin în mod expres EPPO, guvernul francez și Comisia, jurisprudența constantă a Curții referitoare la noțiunea de „acte care sunt destinate să producă efecte juridice față de terți”, în sensul articolului 263 TFUE, se aplică interpretării articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Potrivit articolului 263 al patrulea paragraf TFUE coroborat cu primul paragraf al acestuia, pot face obiectul unei acțiuni în anulare toate dispozițiile sau măsurile adoptate de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii, indiferent de forma acestora, destinate să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele unei persoane fizice sau juridice, modificând în mod distinct situația sa juridică. Pentru a stabili dacă un act produce asemenea efecte și dacă, prin urmare, este susceptibil să facă obiectul unei astfel de acțiuni, este necesar să se aibă în vedere substanța acestui act și să se evalueze aceste efecte din perspectiva unor criterii obiective, cum este conținutul actului menționat, ținându‑se seama, dacă este cazul, de contextul adoptării acestuia din urmă, precum și de competențele instituției, organului, oficiului sau agenției care este autoarea acestuia (
42
).
47.
Din cele de mai sus se poate concluziona că legiuitorul Uniunii nu a intenționat să limiteze la categorii specifice controlul jurisdicțional obligatoriu al actelor de procedură ale EPPO prevăzut la articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Interpretat în lumina jurisprudenței Curții citate la punctul anterior, ca o consecință a acestei dispoziții, orice act de procedură pe care un PED îl adoptă în cursul investigațiilor sale și care este destinat să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele terților, modificând în mod distinct situația juridică a acestora, trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional din partea unei instanțe naționale competente. Adăugăm că din considerentul (87) al Regulamentului EPPO reiese că sintagma „terți”, la care face trimitere articolul 42 alineatul (1) din acesta, trebuie înțeleasă în sens larg ca incluzând „suspectul” (
43
), „victima” și toate „[celelalte] persoane interesate ale căror drepturi ar putea fi afectate în mod negativ de aceste acte” (
44
).
48.
Instanța de trimitere, precum și I.R.O. și F.J.L.R., afirmă că decizia din 2 februarie 2023 este un act de procedură adoptat de EPPO care produce efecte juridice în privința lor, în calitate de persoane investigate, întrucât (a) încalcă dreptul acestora la un proces într‑un termen rezonabil și (b) o mărturie suplimentară a lui Y.C. ar putea divulga probe incriminatoare pe care procurorii europeni delegați care instrumentează cazul le‑ar putea utiliza în cadrul unei proceduri penale îndreptate împotriva lor. În schimb, EPPO, guvernele francez și spaniol, precum și Comisia susțin, pe baza unor argumente diferite (
45
), că o decizie a unui PED care instrumentează cazul de a convoca un terț să depună mărturie nu constituie o măsură care produce efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele persoanelor care fac obiectul investigației, modificând în mod distinct situația juridică a acestora.
49.
In abstracto, nu suntem convinși de argumentele prezentate în privința I.R.O. și a lui F.J.L.R., așa cum au fost reținute de instanța de trimitere. Astfel cum observă guvernele francez și spaniol, precum și Comisia, audierea unui martor poate conține elemente de probă cu caracter atât incriminator, cât și dezincriminator. Este relevant să se sublinieze, în acest context, că articolul 5 alineatul (4) din Regulamentul EPPO prevede că „EPPO își desfășoară investigațiile în mod imparțial și caută toate probele relevante, atât incriminatoare, cât și dezincriminatoare” (
46
). Guvernul francez adaugă că o astfel de audiere poate avea ca unic obiect clarificarea anumitor fapte, furnizarea de informații contextuale, explicarea unui mecanism complex investigatorului sau stabilirea personalității persoanelor vizate. Suntem de acord că, deși citarea și audierea unui martor pot prelungi durata unei proceduri, astfel de măsuri pot facilita desfășurarea unei investigații și, în orice caz, pot contribui la investigarea aprofundată a acuzațiilor.
50.
În pofida acestor observații, considerăm că problema dacă o decizie a unui PED de a convoca un terț să se înfățișeze în calitate de martor este un act de procedură destinat să producă efecte juridice față de o persoană care face obiectul unei investigații nu poate fi apreciată și nu poate fi soluționată în mod general și abstract.
51.
EPPO nu își desfășoară activitatea într‑un singur domeniu juridic, iar Regulamentul EPPO reglementează doar parțial procedurile EPPO (
47
). Astfel, potrivit avocatei generale Ćapeta, „EPPO este într‑adevăr un organism unic și indivizibil, însă el nu funcționează pe baza unor norme penale materiale sau procedurale comune” și „[a]ceste aspecte depind în mare măsură de legislațiile statelor membre, care ar putea să difere în ceea ce privește soluțiile adoptate” (
48
). Dincolo de drepturile procedurale prevăzute de dreptul Uniunii care, în temeiul articolului 41 alineatul (2) din Regulamentul EPPO, trebuie să fie garantate „cel puțin” persoanelor suspectate și acuzate în cadrul procedurilor penale, ca urmare a faptului că Regulamentul EPPO face trimitere la dreptul intern, drepturile persoanelor vizate de astfel de proceduri diferă în funcție de statul membru în care EPPO investighează și urmărește penal infracțiunile. În aceeași ordine de idei, faptul că articolul 30 alineatul (5) din Regulamentul EPPO prevede că „procedurile și modalitățile de luare a măsurilor” menționate la alineatele (1) și (4) ale acestui articol sunt reglementate de „dreptul intern aplicabil” poate avea drept consecință faptul că un act de procedură, cum ar fi un act de citare a unui martor, adoptat de un PED care instrumentează cazul într‑un stat membru nu ar avea efecte juridice asupra situației persoanelor vizate de actul respectiv, în timp ce același act procedural adoptat într‑un alt stat membru ar avea aceste efecte. Astfel cum au arătat guvernele francez și neerlandez în ședință, sfera actelor de procedură ale EPPO care fac obiectului controlului instanțelor naționale poate, așadar, să varieze în funcție de dreptul național aplicabil. Necesitatea unei aprecieri in concreto a acestei chestiuni rezultă de asemenea din jurisprudența la care am făcut referire la punctul 46 din prezentele concluzii, din care rezultă că trebuie să se țină seama de criteriile obiective menționate în aceasta.
52.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că ar fi inadecvat pentru Curte să adopte o poziție generală cu privire la aspectul dacă o decizie prin care un PED care instrumentează cazul citează un terț pentru a se înfățișa în fața sa în calitate de martor intră sub incidența articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. Revine în cele din urmă instanțelor naționale sarcina de a se pronunța asupra acestei chestiuni, verificând dacă decizia în cauză este un act destinat să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele terțului în cauză, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia. În acest scop, instanțele naționale trebuie să examineze fondul deciziei și să aprecieze aceste efecte în raport cu criterii obiective, precum conținutul acesteia, ținând seama, dacă este cazul, de contextul procedural specific în care a fost adoptată și de competențele organismului care a adoptat‑o. În cazul în care o instanță națională ar constata, la finalul respectivei examinări, că decizia prin care un PED care instrumentează cazul citează un terț să se înfățișeze în fața sa în calitate de martor nu este destinată să producă efecte juridice față de persoanele care fac obiectul unei investigații, o reglementare națională care se opune controlului jurisdicțional al deciziei respective ar fi compatibilă cu articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, interpretat în lumina articolului 47 din cartă și a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, precum și cu principiile echivalenței și efectivității.
53.
În Concluziile prezentate în cauza Asociația „Forumul Judecătorilor din România” și alții, avocatul general Bobek subliniază că o persoană care dorește să se prevaleze de articolul 47 din cartă pentru a invoca un drept procedural garantat de această dispoziție trebuie să aibă un „drept sau o libertate” garantată de dreptul Uniunii, a cărei valorificare urmărește să o obțină în fața unei instanțe (
49
). Suntem de acord cu Comisia că, în cazul în care o decizie de a cita un terț în calitate de martor nu este destinată să producă efecte juridice față de persoanele care fac obiectul unei investigații, situația juridică a acestor persoane nu este afectată și ele nu se pot prevala de un drept derivat din dreptul Uniunii, ceea ce face inutilă aplicarea articolului 47 din cartă. În lipsa oricăror efecte juridice, nu există nici posibilitatea unei căi de atac efective în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. În sfârșit, în cazul în care nicio dispoziție din Regulamentul EPPO sau din niciun alt act al Uniunii nu conferă persoanelor care fac obiectul investigației dreptul de a contesta în fața instanțelor naționale actele de procedură ale EPPO care nu sunt destinate să producă efecte juridice față de terți, nu există nicio încălcare a principiilor echivalenței și efectivității.
54.
În cazul în care o instanță națională ar considera că o decizie precum cea din 2 februarie 2023 este un act care intră în domeniul de aplicare al articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, această dispoziție impune ca o astfel de decizie să facă „obiectul controlului de către instanțele naționale competente”. În ce constă acest control jurisdicțional? În contextul prezentei cereri de decizie preliminară, impune acesta ca o acțiune directă prin care să se conteste validitatea deciziei respective să fie posibilă?
55.
În speță, este cert că, în dreptul spaniol, o decizie prin care un PED care instrumentează cazul citează un terț să se înfățișeze în fața sa în calitate de martor nu poate face obiectul unei acțiuni directe în fața unei instanțe naționale din partea persoanelor care fac obiectul investigației. Din ordonanța de trimitere reiese că instanța de trimitere se întemeiază pe premisa potrivit căreia legiuitorul Uniunii a intenționat ca actele care intră în domeniul de aplicare al articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO să poată fi contestate prin intermediul unei acțiuni directe. Așadar, se pare că este exclusă posibilitatea ca legiuitorul Uniunii să nu fi urmărit să definească normele detaliate în temeiul cărora asemenea acte ar putea fi supuse controlului jurisdicțional, astfel încât un asemenea control să poată fi efectuat în mod incidental (
50
). În schimb, în observațiile sale scrise, guvernul italian susține că controlul jurisdicțional al actelor de procedură ale EPPO destinate să producă efecte juridice față de terți nu impune să existe o acțiune având ca obiect anularea acestora. Acesta arată că, spre deosebire de situația din Spania, Codul italian de procedură penală a eliminat judecătorul de instrucție, eliminând în același timp orice control ex ante al unui act de procedură al EPPO de citare a unui terț pentru a depune mărturie. În schimb, instanța de judecată este competentă să se pronunțe cu privire la legalitatea tuturor elementelor de probă prezentate în fața sa și, dacă este cazul, să le înlăture (
51
). În ședință, ca răspuns la o întrebare scrisă a Curții, EPPO, precum și guvernele francez, neerlandez și spaniol au insistat, fiecare, asupra faptului că controlul jurisdicțional incident al validității actelor de procedură ale EPPO îndeplinește cerințele articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO. EPPO a acceptat că nu exista nicio cale de atac directă împotriva deciziilor PED de a adopta măsuri de investigare. Acesta a susținut că dreptul spaniol prevede mai multe căi de atac incidente pentru controlul jurisdicțional al unor astfel de măsuri pe tot parcursul fazei de investigare și, după închiderea acesteia, în faza orală a unui proces penal, garantând astfel dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă și respectarea dreptului la apărare. Guvernele francez, neerlandez și spaniol au avut aceeași opinie.
56.
Articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO conferă o marjă de apreciere statelor membre, în cadrul autonomiei lor procedurale, atunci când prevede că controlul jurisdicțional pe care îl prevede se exercită „în conformitate cu cerințele și procedurile prevăzute în dreptul intern” (
52
). Această dispoziție nu stabilește nici natura acestui „control”, nici tipul de decizie pe care o instanță națională o poate lua atunci când îl exercită.
57.
Considerentul (88) al Regulamentului EPPO prevede că, în cadrul controlului în fața instanțelor naționale al legalității actelor de procedură ale EPPO destinate să producă efecte juridice față de terți, „ar trebui să fie asigurate căi de atac efective în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf din TUE”. Această dispoziție din tratat impune statelor membre obligația de a prevedea o cale de atac efectivă oricărei persoane ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate, obligație care corespunde celei prevăzute la articolul 47 primul paragraf din cartă. Aceasta include dreptul de a contesta în fața unei instanțe orice act care aduce atingere unei persoane și care este de natură să încalce aceste drepturi și libertăți, dar nu impune existența unei căi de atac directe având ca obiect principal contestarea validității unei anumite măsuri. Prin urmare, este suficient ca una sau mai multe căi de atac să fie disponibile în fața instanțelor naționale competente pentru a permite titularului acestui drept să obțină un control indirect al legalității unei măsuri care să asigure respectarea drepturilor și libertăților pe care dreptul Uniunii i le garantează persoanei respective (
53
). În procedura în speță, este de competența instanței de trimitere să stabilească dacă persoanele care fac obiectul unei investigații pot contesta, cu titlu incident, legalitatea unei decizii prin care un PED care instrumentează cazul a convocat un terț să se înfățișeze în calitate de martor.
58.
Independent de existența acestei posibilități, pentru a oferi un răspuns complet la întrebările adresate de instanța de trimitere, Curtea trebuie de asemenea să indice dacă procedurile descrise în ordonanța de trimitere respectă principiile echivalenței și efectivității, la care face referire în mod expres considerentul (88) primul paragraf al Regulamentului EPPO.
59.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, modalitățile procedurale ale acțiunilor în justiție destinate să asigure apărarea drepturilor justițiabililor. Această cerință este supusă condiției ca aceste norme să nu fie, în situațiile care intră sub incidența dreptului Uniunii, mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (
54
).
60.
În ceea ce privește principiul efectivității, dreptul Uniunii nu are efectul de a constrânge statele membre să instituie alte căi de drept decât cele stabilite de dreptul intern, cu excepția însă a cazului în care rezultă din economia ordinii juridice naționale în cauză că nu există nicio cale de atac jurisdicțională care să permită, fie și numai pe cale incidentală, garantarea respectării drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului Uniunii sau a cazului în care singura cale de acces la o instanță presupune constrângerea justițiabililor să încalce dreptul (
55
). În cazul în care instanța de trimitere constată că validitatea măsurilor contestate poate fi soluționată în mod efectiv prin mijloace indirecte, nu pare să existe niciun motiv pentru a considera că procedurile descrise în ordonanța de trimitere încalcă principiul efectivității.
61.
În ceea ce privește principiul echivalenței, din informațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că, deși normele procedurale naționale aplicabile EPPO exclud posibilitatea unui control jurisdicțional direct al unei decizii prin care un PED citează un terț să se înfățișeze în calitate de martor, o decizie echivalentă adoptată în temeiul Codului de procedură penală poate face obiectul unei căi de atac în fața judecătorului de instrucție sau a unei instanțe superioare. Rezultă că persoanele care fac obiectul unei investigații par să se afle într‑o situație diferită și dezavantajoasă atunci când invocă drepturi care decurg în mod direct din dreptul Uniunii în raport cu cele pe care le invocă în temeiul Codului de procedură penală. În aceste condiții, se pare, astfel cum susțin atât instanța de trimitere, cât și I.R.O. și F.J.L.R., că procedurile descrise în ordonanța de trimitere încalcă principiul echivalenței.
62.
Este adevărat că EPPO și guvernul spaniol contestă interpretarea dreptului național reținută de instanța de trimitere, susținând în esență că, potrivit anumitor hotărâri pronunțate de instanțele naționale, se poate aplica articolul 311 din Codul de procedură penală, care prevede că deciziile de adoptare a măsurilor de investigare solicitate de părți nu pot face obiectul unei căi de atac. Ca răspuns, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, nu este de competența Curții, în cadrul unei trimiteri preliminare, să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor de drept național sau să decidă dacă interpretarea dată de instanța de trimitere unor astfel de dispoziții este corectă, o astfel de interpretare fiind de competența exclusivă a instanțelor naționale (
56
).
Concluzie
63.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (judecătorul central de instrucție nr. 6 al Curții Naționale, Spania) după cum urmează:
Articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul (UE) 2017/1939 al Consiliului din 12 octombrie 2017 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în ceea ce privește instituirea Parchetului European, interpretat în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și a principiilor echivalenței și efectivității,
trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia persoanele care fac obiectul unei investigații a Parchetului European nu pot contesta în mod direct în fața unei instanțe naționale competente o decizie prin care, în cadrul investigației respective, procurorul european delegat care instrumentează cazul citează terți în calitate de martori, atunci când decizia în cauză este destinată să producă efecte juridice față de persoanele respective. Revine instanței naționale sarcina de a se pronunța asupra acestei chestiuni, verificând dacă o astfel de decizie este un act destinat să producă efecte juridice obligatorii și este de natură să afecteze interesele persoanelor în cauză, modificând în mod distinct situația juridică a acestora. În acest scop, instanța națională trebuie să examineze fondul deciziei și să aprecieze aceste efecte în raport cu criterii obiective, precum conținutul acesteia, ținând seama, dacă este cazul, de contextul procedural specific în care a fost adoptată și de competențele organismului care a adoptat‑o.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul (UE) 2017/1939 al Consiliului din 12 octombrie 2017 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în ceea ce privește instituirea [EPPO] (JO 2017, L 283, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul EPPO”). Regulamentul EPPO a fost adoptat prin intermediul unei forme de cooperare consolidată în temeiul articolului 86 TFUE. Atunci când este utilizat în regulament, termenul „stat membru” se referă în mod normal la statele membre participante [articolul 2 punctul 1 din Regulamentul EPPO].
(
3
)	Articolul 3 alineatul (1), articolul 6 alineatul (1) și articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul EPPO.
(
4
)	Articolul 8 alineatele (2)-(4) din Regulamentul EPPO.
(
5
)	Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul EPPO.
(
6
)	Potrivit articolului 13 alineatul (1) și articolului 28 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, PED responsabil pentru investigațiile și urmăririle penale pe care le‑a inițiat, care i‑au fost alocate sau pe care le‑a preluat în temeiul dreptului de evocare (denumit în continuare „PED care instrumentează cazul”) poate, în conformitate cu acest regulament și cu dreptul statului său membru, fie să întreprindă măsuri de investigare și alte măsuri pe cont propriu, fie să dea dispoziții autorităților competente din statul său membru să le întreprindă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, G. K. și alții (Parchetul European), C‑281/22, EU:C:2023:1018, punctul 43].
(
7
)	Articolul 13 alineatele (1) și (3) și considerentul (43) al Regulamentului EPPO.
(
8
)	La care face trimitere și considerentul (88) al doilea paragraf al Regulamentului EPPO.
(
9
)	Articolele 26-42 din Regulamentul EPPO.
(
10
)	Legislația spaniolă a creat instituția judecătorului de drepturi și libertăți pentru a exercita un control jurisdicțional asupra activităților de investigare ale EPPO (a se vedea punctul 36 din prezentele concluzii).
(
11
)	Articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO conferă de asemenea instanțelor naționale competența de a exercita controlul asupra neadoptării de către EPPO a unui act de procedură a cărui adoptare este obligatorie din punct de vedere juridic în temeiul regulamentului menționat și care este destinat să producă astfel de efecte. Prezenta cauză nu vizează exercitarea acestei competențe.
(
12
)	BOE nr. 157 din 2 iulie 2021, p. 78523.
(
13
)	Infracțiune prevăzută la articolul 308 sau, după caz, la articolul 306 din Ley Orgánica 10/1995 del Código Penal (Codul penal) din 23 noiembrie 1995 (BOE nr. 281 din 24 noiembrie 1995, p. 33987).
(
14
)	Ordonanța de trimitere menționează data de 9 iunie 2021. Din observațiile guvernului spaniol și ale EPPO reiese că ordonanța este datată 9 iunie 2022.
(
15
)	În temeiul articolului 308 sau, după caz, al articolului 306 din Codul penal și, respectiv, al articolelor 390 și 392 din acest cod.
(
16
)	Nici Y.C., nici I.M.B. nu au atacat decizia din 2 februarie 2023.
(
17
)	Instanța de trimitere invocă articolul 410 din Codul de procedură penală, care prevede că „[o]rice persoană care are reședința pe teritoriul spaniol, indiferent dacă este vorba despre resortisanți [spanioli] sau despre străini care nu sunt împiedicați să facă acest lucru, este obligată să se înfățișeze, ca răspuns la o citație judiciară ce respectă formalitățile prevăzute de lege, pentru a declara tot ceea ce știe cu privire la întrebările care îi sunt adresate”. Aceasta adaugă că, în temeiul articolului 420 din codul respectiv, în cazul în care persoana citată în calitate de martor nu se înfățișează, aceasta poate fi amendată sau reținută pentru infracțiunea de obstrucționare a justiției.
(
18
)	Instanța de trimitere face trimitere la articolul 433 din Codul de procedură penală, al cărui alineat (2) prevede că „[m]artorii care au împlinit vârsta majoratului depun un jurământ sau promit în mod solemn să declare tot ceea ce știu ca răspuns la întrebările adresate, iar instanța este obligată să îi informeze, într‑un limbaj clar și inteligibil, cu privire la obligația lor de a spune adevărul și la posibilitatea săvârșirii infracțiunii de mărturie mincinoasă în cadrul procedurii penale”.
(
19
)	Articolul 766 alineatul 1 din Codul de procedură penală prevede că „[d]eciziile judecătorului de instrucție și ale instanței penale, care nu sunt exceptate de la introducerea unei căi de atac, pot face obiectul unei acțiuni de modificare a deciziei sau al unei căi de atac […]”.
(
20
)	Hotărârea din 13 octombrie 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija și Stockholm School of Economics din Riga (C‑164/21 și C‑318/21, EU:C:2022:785, punctele 32 și 33, precum și jurisprudența citată).
(
21
)	A se vedea punctul 22 din prezentele concluzii.
(
22
)	Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, este de competența Curții să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 30 ianuarie 2024, Direktor na Glavna direktsiaNatsionalna politsia pri MVR – Sofia) (C‑118/22, EU:C:2024:97, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
23
)	Guvernul spaniol propune reformularea întrebărilor, cu abordarea primelor două întrebări ca reprezentând o singură întrebare, iar în privința ultimelor două întrebări fiind furnizat un răspuns comun. Având în vedere recomandările noastre cu privire la admisibilitatea celei de a doua întrebări, această abordare pare inacceptabilă.
(
24
)	A se vedea punctul 37 din prezentele concluzii.
(
25
)	Secțiunea II din preambulul Legii 9/2021.
(
26
)	În speță, Audiencia Nacional (Curtea Națională).
(
27
)	Secțiunea IV din preambulul Legii 9/2021. Articolul 8 din Legea 9/2021 prevede că, „[î]n cadrul procedurii reglementate de [Legea 9/2021]”, instanța competentă în materie de garanții este competentă „să se pronunțe asupra căilor de atac formulate împotriva deciziilor [PED]”.
(
28
)	Herrnfeld, H.-H., Brodowski, D., și Burchard, C., observă că „articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO ar trebui interpretat în sensul că nu doar că atribuie statului membru competența de a exercita controlul jurisdicțional «în conformitate cu cerințele și procedurile prevăzute în dreptul intern», ci și în lumina articolului 47 din cartă și a articolului 19 alineatul (1) TUE, care impune statelor membre să asigure un nivel de protecție (cel puțin) echivalent cu protecția jurisdicțională pe care [Curtea] ar asigura‑o în temeiul articolului 263 TFUE în cazul în care Regulamentul EPPO nu ar fi «transferat» această responsabilitate instanțelor naționale” (European Public Prosecutor’s Office, Article‑by‑Article Commentary, Nomos, Baden‑Baden, 2021, p. 420).
(
29
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, W.Ż. (Camera de control extraordinar și cauze publice a Curții Supreme – Numire) (C‑487/19, EU:C:2021:798, punctul 102 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 29 martie 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, punctul 89).
(
30
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, punctul 34 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:1026, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea totuși nota de subsol 36 din prezentele concluzii.
(
33
)	A se vedea punctul 1 din prezentele concluzii.
(
34
)	În conformitate cu articolele 263 și 265 TFUE. Articolul 86 alineatul (3) TFUE prevede că regulamentele Consiliului de instituire a EPPO ar trebui să stabilească printre altele „normele aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură adoptate [de EPPO] în exercitarea atribuțiilor sale”. Considerentul (86) al Regulamentului EPPO, care face trimitere la această dispoziție, precizează că competența acordată legiuitorului Uniunii „reflectă natura specifică a atribuțiilor și structurii EPPO, care este diferită de cea a tuturor celorlalte organe și agenții ale Uniunii și presupune norme speciale în ceea ce privește controlul jurisdicțional”. Potrivit articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO, Consiliul a considerat oportun să încredințeze instanțelor naționale competența de a controla pe cale judiciară actele de procedură ale EPPO, având în vedere caracterul hibrid al acestui organism și faptul că acesta funcționează în mare măsură în temeiul dreptului intern atunci când efectuează investigații și ia alte măsuri [a se vedea, cu privire la acest ultim punct, articolele 30 și 31, precum și considerentul (87) primul și al doilea paragraf al Regulamentului EPPO]. Astfel cum se arată în observațiile scrise ale Comisiei, legiuitorul Uniunii a considerat că „acest sistem era mai coerent și funcționa mai bine, dat fiind că, în temeiul articolului 86 alineatul (2) TFUE, [EPPO] inițiază proceduri penale în fața instanțelor competente ale statelor membre”. Acesta prezintă avantajul suplimentar de a evita „împărțirea controlului jurisdicțional între instanțele Uniunii în cursul investigației și instanțele naționale în cursul procesului, ținând seama, în același timp, de faptul că un astfel de control este exercitat în conformitate cu Regulamentul 2017/1939 și cu dreptul Uniunii, completat, în mare măsură, de norme procedurale naționale”.
(
35
)	Inclusiv prin exercitarea competenței de a pronunța decizii preliminare în temeiul articolului 267 TFUE [a se vedea articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul EPPO].
(
36
)	Articolul 42 alineatul (3) din Regulamentul EPPO stabilește o derogare de la alineatul (1) în ceea ce privește deciziile EPPO de a închide un caz în conformitate cu articolul 39. În ceea ce privește posibilitatea reclamanților privilegiați de a contesta actele de procedură ale EPPO în fața Curții, a se vedea considerentul (89) al Regulamentului EPPO. A se vedea de asemenea articolul 42 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul EPPO, care conferă Curții competența de a pronunța decizii preliminare în temeiul articolului 267 TFUE cu privire la validitatea actelor de procedură ale EPPO, în măsura în care o astfel de chestiune este ridicată în fața unei instanțe naționale în temeiul dreptului Uniunii.
(
37
)	A se vedea de asemenea trimiterile la articolul 263 alineatul (4) TFUE de la articolul 42 alineatele (3) și (8) din Regulamentul privind EPPO.
(
38
)	Această sintagmă permite de asemenea să se facă distincția între actele de procedură ale EPPO care intră în domeniul de aplicare al articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO și care pot fi, așadar, supuse controlului instanțelor naționale și actele EPPO care nu sunt destinate să producă efecte juridice față de terți. Considerentul (87) al treilea paragraf al Regulamentului EPPO clarifică faptul că instanțele naționale au dreptul, dar nu sunt obligate, să exercite controlul jurisdicțional asupra actelor de procedură ale EPPO în conformitate cu dreptul lor intern.
(
39
)	Doctrina pare să susțină acest punct de vedere: cu titlu de exemplu, a se vedea Herrnfeld, H.-H., Brodowski, D., și Burchard, C., op. cit., p. 409-410, și Luchtman, M., „Forum Choice and Judicial Review Under the EPPO’s Legislative Framework”, în Geelhoed, W., Erkelens, L., și Meij, A. (ed.), Shifting Perspectives on the European Public Prosecutor’s Office, Asser Press, Haga, 2018, p. 165.
(
40
)	A se vedea în special considerentul (87) al doilea paragraf al Regulamentului EPPO, care se referă la „[a]ctele de procedură referitoare la alegerea statului membru ale cărui instanțe vor fi competente pentru desfășurarea acțiunii penale”, precum și articolul 42 alineatul (3) din acesta, care se referă la „deciziile EPPO de a închide un caz”.
(
41
)	A se vedea punctul 42 din prezentele concluzii.
(
42
)	Hotărârea din 18 iunie 2024, Comisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punctul 65 și jurisprudența citată).
(
43
)	În opinia noastră, noțiunea de „investigado” (persoană investigată) din dreptul spaniol este echivalentă cu cea de „suspect”.
(
44
)	Astfel cum arată EPPO și guvernul francez în observațiile lor, potrivit jurisprudenței Curții, în cazul în care un reclamant neprivilegiat introduce o acțiune în anulare împotriva unui act al cărui destinatar nu este, cerința potrivit căreia efectele juridice obligatorii ale măsurii respective trebuie să fie de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia, se suprapune cu condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE (Hotărârea din 13 octombrie 2011, Deutsche Post și Germania/Comisia (C‑463/10 P și C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punctul 38). În opinia noastră, aceeași abordare se aplică articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO.
(
45
)	EPPO susține că mărturia lui Y.C. nu a stat la baza faptului că presupusele infracțiuni au fost imputate lui I.R.O. și lui F.J. L. R. În cazul în care PED care instrumentează cazul ar colecta noi probe incriminatoare împotriva lor dintr‑o nouă mărturie a lui Y.C., situația lor juridică de persoane supuse investigației ar rămâne neschimbată. Comisia susține că citarea martorilor este un act pur pregătitor. Mărturia unui martor constă în presupuse fapte care nu sunt susceptibile să producă un efect obligatoriu care ar schimba situația juridică a suspectului. Se creează un efect juridic obligatoriu într‑o etapă ulterioară a procedurii atunci când, după punerea sub acuzare, statutul persoanei se schimbă de la cel de persoană suspectată la cel de persoană acuzată și, în cele din urmă, cu ocazia condamnării sau achitării persoanei respective.
(
46
)	A se vedea de asemenea drepturile procedurale pe care articolul 41 din Regulamentul EPPO le garantează persoanelor suspectate și acuzate.
(
47
)	A se vedea punctele 1 și 2 din prezentele concluzii.
(
48
)	Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza G. K. și alții (Parchetul European) (C‑281/22, EU:C:2023:510, punctul 20).
(
49
)	Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza AsociațiaForumul Judecătorilor din România și alții (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 și C‑355/19, EU:C:2020:746, punctul 197).
(
50
)	Instanța de trimitere respinge argumentul PED întemeiat pe articolul 29 din Legea 9/2021, care privește, în orice caz, o situație care nu are nicio incidență asupra prezentei trimiteri preliminare, și anume cea a persoanelor investigate care sunt citate tardiv să se înfățișeze la o primă ședință pentru comunicarea faptelor și a probelor. În observațiile scrise depuse de EPPO, de guvernele francez și spaniol, precum și de Comisie nu se contestă premisa de la care pornește instanța de trimitere.
(
51
)	În aceeași ordine de idei, în observațiile scrise ale guvernului spaniol se arată că articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul EPPO nu impune ca controlul jurisdicțional al actelor de procedură ale EPPO să aibă loc imediat după adoptarea lor și/sau înainte de punerea lor în aplicare.
(
52
)	Potrivit considerentului (12) al Regulamentului EPPO: „[…] Întrucât obiectivele prezentului regulament, și anume îmbunătățirea combaterii infracțiunilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii prin instituirea EPPO, […] pot […] fi realizate mai bine la nivelul Uniunii, Uniunea poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din TUE. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul menționat, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar în vederea atingerii obiectivelor menționate și asigură faptul că impactul său asupra sistemelor juridice și structurilor instituționale ale statelor membre este cel mai puțin intruziv posibil.”
(
53
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, État luxembourgeois (Dreptul de a introduce o acțiune împotriva unei cereri de informații în materie fiscală) (C‑245/19 și C‑246/19, EU:C:2020:795, punctele 47, 55, 57-59, 64, 67 și 79, precum și jurisprudența citată).
(
54
)	Hotărârea din 20 iunie 2024, Artemis Security (C‑367/23, EU:C:2024:529, punctul 25 și jurisprudența citată).
(
55
)	Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punctul 62 și jurisprudența citată).
(
56
)	Hotărârea din 3 iulie 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, punctul 47 și jurisprudența citată).