HOTĂRÂREA CURȚIIdin 29 octombrie 1980(1)„Izoglucoză – cote de producție”În cauza 138/79_SA Roquette Frères,
cu sediul social în Lestrem (departamentul Pas de Calais), reprezentată
de domnul Gérard Rousseaux, director general adjunct, asistat de domnul
Marcel Veroone, asociat al societății
Veroone‑Freyria‑Letartre‑Paillusseau‑Hoste‑Dutat, societate de avocați
din cadrul Baroului din Lille, cu domiciliul ales la cabinetul domnului
Loesch, avocat, 2, rue Goethe, reclamantă_susținută de Parlamentul European,
reprezentat de domnul Francesco Pasetti Bombardella, director general,
asistat de domnul Roland Bieber, administrator principal în cadrul
Serviciului juridic, și de profesor Pierre Henri Teitgen, cu domiciliul
ales în Luxemburg, la Secretariatul general al Parlamentului European_intervenient_împotrivaConsiliului Comunităților Europene,
reprezentat de domnul Daniel Vignes, director al Serviciului juridic,
asistat de domnul Arthur Brautigam și de domnul Hans Joachim Glaesner,
în calitate de coagenți, de Hans Jürgen Rabe, avocat la Baroul din
Hamburg, de profesor Jean Boulouis, decan onorific al Universității de
Drept, de Economie și de Științe Sociale din Paris, cu domiciliul ales
în Luxemburg, la biroul domnului Douglas Fontein, director al
Departamentului juridic al Băncii Europene de Investiții, 100, bd Konrad
Adenauer, Kirchberg_pârât_susținut deComisia Comunităților Europene,
reprezentată de domnul Peter Gilsdorf, consilier juridic, în calitate
de agent, asistat de domnul Jacques Delmoly, membru al Serviciului
juridic, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului Mario
Cervino, consilier juridic, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg_intervenient_având
ca obiect o acțiune în anularea Regulamentului nr. 1293/79 al
Consiliului din 25 iunie 1979 (JO L 162, p. 10), în măsura în
care acest regulament, modificând Regulamentul nr. 1111/77 al
Consiliului de stabilire a unor dispoziții comune pentru izoglucoză,
stabilește pentru reclamantă o cotă de bază.CURTEA_compusă
din domnii H. Kutscher, președinte, P. Pescatore și T. Koopmans,
președinți de cameră, J. Mertens de Wilmars, Mackenzie Stuart, A.
O’Keeffe, G. Bosco, A. Touffait și O. Due, judecători_avocat general: domnul G. Reischl_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererea introductivă înregistrată la grefa Curții la 31 august 1979,
reclamanta, societate de drept francez, care fabrică, printre alte
produse, izoglucoză, a solicitat Curții să declare lipsită de validitate
stabilirea cotei de producție care rezultă pentru aceasta din anexa II
la Regulamentul nr. 1293/79 al Consiliului din 25 iunie 1979 de
modificare a Regulamentului nr. 1111/77 de stabilire a unor
dispoziții comune pentru izoglucoză (JO L 162, p. 10,
rectificare în JO L 176, p. 37). Din examinarea cererii
rezultă că este vorba în realitate de o cerere de anulare a
Regulamentului nr. 1293/79 în măsura în care acesta stabilește o
cotă de producție de izoglucoză pentru reclamantă.2        În
sprijinul acțiunii sale, reclamanta invocă, în afară de diverse motive
de fond, un motiv de formă, urmărind anularea cotei sale de producție
stabilite de regulamentul menționat, pentru motivul că acest regulament
ar fi fost adoptat de Consiliu fără ca acesta să fi primit avizul
Parlamentului European prevăzut la articolul 43 alineatul (2) din
Tratatul CEE, ceea ce ar constitui o încălcare a unor norme fundamentale
de procedură, în sensul articolului 173 din tratatul menționat.3        Prin
Ordonanța din 16 ianuarie 1980, Curtea a admis intervenția
Parlamentului în sprijinul concluziilor reclamantei întemeiate pe o
încălcare a unor norme fundamentale de procedură. Aceasta a admis de
asemenea, prin Ordonanța din 13 februarie 1980, intervenția Comisiei în
sprijinul concluziilor Consiliului.4        Consiliul
a invocat inadmisibilitatea atât a acțiunii, cât și a intervenției în
favoarea reclamantei. În subsidiar, acesta a concluzionat că acțiunea
trebuie respinsă ca nefondată.5        Înainte
de a examina aspectele privind admisibilitatea invocate de Consiliu și
motivele invocate de reclamantă, trebuie amintit pe scurt istoricul
adoptării regulamentului controversat, precum și conținutul acestuia.6        Prin
Hotărârea din 25 octombrie 1978, pronunțată în cauzele conexe 103 și
145/77 [Royal Scholten Honig (Holdings) Ltd./Intervention Board for
Agricultural Produce; Tunnel Refineries Ltd./Intervention Board for
Agricultural Produce, Recueil 1978, p. 2037], Curtea a hotărât că
Regulamentul nr. 1111/77 al Consiliului din 17 mai 1977 de
stabilire a unor dispoziții comune pentru izoglucoză (JO L 134,
p. 4) nu este valid, în măsura în care articolele 8 și 9 impuneau o
cotizație pentru producția de izoglucoză de 5 unități de cont la 100 de
kilograme de materie uscată pentru perioada corespunzătoare anului de
comercializare a zahărului 1977-1978. Curtea a constatat, într‑adevăr,
că regimul instituit de articolele menționate mai sus aducea atingere
principiului general al egalității (în speță, între producătorii de
zahăr și producătorii de izoglucoză), pentru care interzicerea
discriminării prevăzută la articolul 40 alineatul (3) din tratat
constituie o expresie specifică. Totuși, Curtea a adăugat că hotărârea
sa lăsa Consiliului libertatea de a lua toate măsurile utile,
compatibile cu dreptul comunitar, în scopul asigurării bunei funcționări
a pieței îndulcitorilor.7        În
urma acestei hotărâri, la 7 martie 1979, Comisia a prezentat
Consiliului o propunere de modificare a Regulamentului nr. 1111/77.
Consiliul a solicitat, prin scrisoarea din 19 martie 1979, primită la
Parlament la 22 martie, avizul acestei instituții, în conformitate cu
articolul 43 alineatul (2) al treilea paragraf din tratat. În scrisoarea
sa de sesizare, acesta a scris în special că:„Această
propunere ține seama de situația care rezultă din Hotărârea Curții de
Justiție din 25 octombrie 1978, în așteptarea noului regim pentru piața
îndulcitorilor, care trebuie să intre în vigoare la 1 iulie 1980 [...]
Deoarece regulamentul trebuie să fie aplicat de la 1 iulie 1979,
Consiliul ar aprecia dacă Parlamentul și‑ar da avizul cu privire la
această propunere în cadrul sesiunii din aprilie.”8        Urgența
consultării cerute în scrisoarea Consiliului se datora faptului că
textul propunerii de regulament avea în esență ca obiect, pentru a evita
tratamentul inegal al producătorilor de zahăr și al celor de
izoglucoză, să supună producția de izoglucoză unor norme similare celor
existente pentru producția de zahăr până la 30 iunie 1980, în cadrul
organizării comune a pieței zahărului instituite prin Regulamentul
nr. 3330/74 al Consiliului din 19 decembrie 1974 (JO L 369,
p. 1). În special, era vorba despre a institui, cu titlu
tranzitoriu până la această dată, un regim de cote de producție pentru
izoglucoză, care trebuia să se aplice de la 1 iulie 1979, data începerii
noului an de comercializare a zahărului.9        Președintele
Parlamentului a sesizat de îndată Comisia pentru agricultură cu privire
la această consultare, pentru examinarea fondului, și Comisia pentru
bugete, pentru avizare. Aceasta din urmă a transmis avizul său Comisiei
pentru agricultură la 10 aprilie 1979. Comisia pentru agricultură a
adoptat, la 9 mai 1979, propunerea de rezoluție a raportorului său.
Raportul și proiectul de rezoluție adoptate de Comisia pentru
agricultură au fost discutate de Parlament în ședința din 10 mai 1979.
În ședința din 11 mai, Parlamentul a respins propunerea de rezoluție și a
trimis‑o Comisiei pentru agricultură pentru a fi reexaminată.10      Sesiunea
parlamentară din 7-11 mai 1979 trebuia să fie ultima înainte de ședința
de constituire a Parlamentului ales prin vot universal direct, prevăzut
de Actul privind alegerea reprezentanților Adunării prin vot universal
direct la 17 iulie 1979. Într‑adevăr, Biroul Parlamentului hotărâse, în
ședința din 1 martie 1979, să nu prevadă o sesiune suplimentară între
cele din mai și din iulie. Cu toate acestea, el precizase:„Biroul extins [...]–        apreciază
totuși că, în cazul în care Consiliul și Comisia ar considera necesar
să prevadă o sesiune suplimentară, ele vor putea, în conformitate cu
dispozițiile articolului 1 alineatul (4) din regulament, să solicite o
convocare a Parlamentului; se înțelege că o astfel de sesiune ar fi
consacrată numai examinării rapoartelor întocmite în urma consultărilor
urgente;”În ședința din 10 mai 1979, Biroul trebuia să își confirme poziția în următorii termeni:–        „își
confirmă poziția adoptată la ședința menționată anterior și în cursul
căreia decisese să nu prevadă o sesiune suplimentară între ultima
sesiune a Parlamentului actual și ședința de constituire a Parlamentului
ales prin vot universal direct, apreciind totuși că, în cazul în care
majoritatea membrilor efectivi ai Parlamentului, Consiliul sau Comisia
ar dori convocarea unei sesiuni suplimentare, aceștia ar putea – în
conformitate cu dispozițiile articolului 1 alineatul (4) din regulament –
să ceară convocarea Parlamentului;–        decide,
în afară de aceasta, ținând seama de dispozițiile articolului 139 din
Tratatul CEE, că, în cazul în care președintele ar fi sesizat cu o
astfel de cerere, Biroul extins se va reuni pentru a examina răspunsul
care trebuie dat”.11      La
25 iunie 1979, Consiliul a adoptat, fără să fi obținut avizul cerut,
propunerea de regulament elaborată de Comisie, care a devenit astfel
Regulamentul nr. 1293/79 de modificare a Regulamentului
nr. 1111/77. A treia referire din Regulamentul nr. 1293/79
menționează consultarea Adunării. Totuși, Consiliul a ținut seama de
lipsa unui aviz al Parlamentului, arătând, în al treilea considerent al
regulamentului, că „Adunarea, consultată încă de la 16 martie 1979, la
propunerea Comisiei, nu și‑a exprimat avizul cu privire la aceasta și a
trimis problema spre avizare noii Adunări”.12      Se
solicită Curții anularea Regulamentului nr. 1293/79, în măsura în
care acesta modifică Regulamentul nr. 1111/77. Cu privire la admisibilitatea acțiunii13      Potrivit
Consiliului, acțiunea este inadmisibilă, deoarece este îndreptată
împotriva unui regulament, fără a fi îndeplinite condițiile prevăzute la
articolul 173 al doilea paragraf din tratat. Actul atacat nu ar
constitui o decizie adoptată sub aparența unui regulament și nu ar privi
reclamanta nici în mod direct, nici individual. Reclamanta susține,
dimpotrivă, că regulamentul atacat constituie un ansamblu de decizii
individuale, dintre care una este luată în ceea ce o privește și o
vizează în mod direct și individual.14      În
sensul articolului 9 alineatele (1), (2) și (3) din Regulamentul
nr. 1111/77, astfel cum a fost modificat prin articolul 3 din
Regulamentul nr. 1293/79:„(1) Se
atribuie fiecărei întreprinderi producătoare de izoglucoză stabilite în
Comunitate o cotă de bază pentru perioada menționată la articolul 8
alineatul (1).Fără a aduce atingere
aplicării alineatului (3), cota de bază a fiecărei întreprinderi în
cauză este egală cu dublul producției sale constatate, în temeiul
prezentului regulament, în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 1978 și
30 aprilie 1979.(2) Fiecărei întreprinderi
care deține o cotă de bază îi este atribuită totodată o cotă maximă
egală cu cota sa de bază, căreia i se aplică un coeficient. Acest
coeficient este cel stabilit în temeiul articolului 25 alineatul (2) al
doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 3330/74, pentru perioada
cuprinsă între 1 iulie 1979 și 30 iunie 1980.(3)
Cota de bază menționată la alineatul (1) se corectează, după caz,
astfel încât cota maximă stabilită în conformitate cu alineatul (2):–        să nu fie mai mare de 85 %_–        să nu fie mai mică de 65 %din capacitatea tehnică anuală de producție a întreprinderii în cauză.” [traducere neoficială]15      În
conformitate cu articolul 9 alineatul (4), cotele de bază stabilite în
aplicarea alineatelor (1) și (3) sunt atribuite individual fiecărei
întreprinderi, astfel cum este indicat în anexa II. Această anexă, care
face parte integrantă din articolul 9, stabilește la 15 887 de tone
cota de bază pentru reclamantă.16      Din
aceasta rezultă că articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul
nr. 1111/77 (astfel cum a fost modificat prin articolul 3 din
Regulamentul nr. 1293/79) coroborat cu anexa II aplică el însuși
criteriile enunțate la articolul 9 alineatele (1)-(3) fiecăreia dintre
întreprinderile în cauză cărora li se adresează și care sunt astfel
direct și individual interesate. Prin urmare, Regulamentul
nr. 1293/79 constituie un act împotriva căruia întreprinderile în
cauză producătoare de izoglucoză pot introduce o acțiune în anulare, în
temeiul articolului 173 al doilea paragraf din tratat. Cu privire la admisibilitatea intervenției Parlamentului17      Consiliul
pune la îndoială posibilitatea ca Parlamentul să intervină în mod
voluntar într‑un litigiu pendinte în fața Curții. În opinia sa, o putere
de intervenție de acest fel corespunde unui drept la acțiune în
justiție, care nu ar fi recunoscut Parlamentului în sistemul general al
tratatului. În această privință, acesta arată că articolul 173 din
tratat nu menționează Parlamentul printre instituțiile care pot exercita
acțiunea în anulare și că articolul 20 din Statutul Curții nu îl
menționează printre instituțiile autorizate să prezinte observații în
cadrul procedurii preliminare prevăzute la articolul 177.18      Articolul 37 din Statutul Curții prevede:„Statele membre și instituțiile Comunității pot interveni în litigiile supuse Curții.Același
drept îi revine oricărei persoane care dovedește că are un interes în
soluționarea unui litigiu supus Curții, cu excepția litigiilor între
statele membre, între instituțiile Comunității sau între statele membre,
pe de o parte, și instituțiile Comunității, pe de altă parte.Concluziile cererii de intervenție nu pot avea ca obiect numai susținerea concluziilor uneia dintre părți.”19      Primul
paragraf al acestui articol prevede același drept de intervenție pentru
toate instituțiile Comunității. Nu se poate restrânge exercitarea
acestui drept pentru una dintre acestea fără a aduce atingere poziției
sale instituționale avute în vedere de tratat și în special de articolul
4 alineatul (1).20      În
subsidiar, Consiliul afirmă că, chiar dacă ar trebui să se accepte un
drept de intervenție al Parlamentului, acest drept ar depinde de
existența unui interes de a acționa. Un astfel de interes ar fi, fără
îndoială, prezumat, ceea ce nu ar împiedica însă Curtea, dacă ar fi
cazul, să controleze existența acestuia. În speță, un astfel de control
ar trebui, în opinia Consiliului, să determine Curtea să constate lipsa
de interes a Parlamentului în soluționarea litigiului.21      Acest
motiv trebuie să fie respins ca fiind incompatibil cu articolul 37 din
Statutul Curții. Într‑adevăr, deși articolul 37 al doilea paragraf din
Statutul Curții prevede că alte persoane decât statele și instituțiile
nu pot interveni într‑un litigiu supus Curții decât în cazul în care
dovedesc că au un interes în soluționarea litigiului, dreptul de a
interveni recunoscut instituțiilor, și, prin urmare, Parlamentului, prin
articolul 37 primul paragraf, nu este supus acestei condiții. Cu privire la încălcarea egalității de tratament22      Astfel
cum s‑a amintit mai sus, Curtea, în hotărârea citată anterior,
pronunțată în cauzele 103 și 145/77, a declarat că Regulamentul
nr. 1111/77 aduce atingere principiului general al egalității.
Curtea a constatat, într‑adevăr, că, în timp ce producătorii de zahăr și
de izoglucoză se aflau în situații comparabile, o sarcină în mod
evident inegală era impusă producătorilor de izoglucoză. Ca urmare a
hotărârii Curții, Consiliul a modificat Regulamentul nr. 1111/77
prin Regulamentul nr. 1293/79, introducând pentru izoglucoză un
sistem de cote inspirat direct din sistemul existent în domeniul
zahărului.23      Reclamanta
susține că acest nou regulament încalcă de asemenea principiul
egalității. În opinia sa, acesta aplică norme similare unor situații
diferite și, în același timp, menține între cele două sisteme diferențe
care duc la aplicarea unor tratamente inegale în situații identice.24      Însuși
faptul că reclamanta consideră că poate prezenta în același timp cele
două argumente demonstrează complexitatea unei situații în care piața
izoglucozei și cea a zahărului sunt comparabile, fără să fie cu adevărat
identice.25      Atunci
când punerea în aplicare de către Consiliu a politicii agricole a
Comunității presupune necesitatea de a evalua o situație economică
complexă, puterea discreționară de care acesta se bucură nu se aplică în
mod exclusiv naturii și domeniului de aplicare al dispozițiilor care
trebuie adoptate, ci și, într‑o anumită măsură, constatării datelor de
bază, în special în sensul că Consiliului îi este permis să se
întemeieze, dacă este cazul, pe constatări globale. Controlând
exercitarea unei asemenea competențe, instanța trebuie să se limiteze să
examineze dacă aceasta nu este afectată de o eroare vădită sau de o
deturnare de putere sau dacă autoritatea respectivă nu a depășit în mod
evident limitele puterii sale de apreciere.26      Având
în vedere că producția de izoglucoză contribuia la creșterea
excedentelor de zahăr și că Consiliului îi era permis să aplice acestei
producții măsuri restrictive, acestuia îi revenea sarcina de a lua, în
cadrul politicii agricole, măsurile pe care le considera utile, ținând
seama de similaritatea și de interdependența celor două piețe, precum și
de specificitatea pieței izoglucozei.27      Acest
fapt este cu atât mai adevărat cu cât, față de problema delicată
ridicată de consecințele producției de izoglucoză asupra politicii
Comunității privind zahărul, Consiliul trebuia să pună în aplicare
într‑un termen scurt o reglementare tranzitorie a unei piețe noi și în
plină evoluție. În aceste circumstanțe, nu s‑a demonstrat că, prin
adoptarea Regulamentului nr. 1293/79, Consiliul a depășit limitele
puterii sale de apreciere. Cu privire la încălcarea principiului proporționalității28      În
opinia reclamantei, cota care îi este atribuită în anexa II la
Regulamentul nr. 1111/77 este în mod clar insuficientă. Stabilirea
cotei în funcție de producția realizată între 1 noiembrie 1978 și 30
aprilie 1979 nu ține seama nici de variațiile sezoniere, nici de faptul
că, în perioada avută în vedere, producția a fost limitată în funcție de
incertitudinea în care se afla reclamanta atât cu privire la regimul
care urma să fie aplicat de către Comunitate după hotărârea Curții în
cauzele citate anterior, cât și cu privire la poziția autorităților
franceze, care nu au admis utilizarea izoglucozei decât prin Decretul
din 9 august 1979. Posibila corectare a cotelor în funcție de
capacitatea tehnică anuală defavorizează întreprinderile care, ca și
reclamanta, au amânat orice nouă investiție, în așteptarea unei
clarificări a situației. Aceste cote fac iluzorie orice concurență.29      În
această privință, trebuie subliniat că stabilirea de cote pe baza unei
perioade de referință este un procedeu obișnuit în dreptul comunitar și
corespunzător atunci când este vorba de a controla producția într‑un
anumit sector. Pe de altă parte, reclamanta nu a adus nicio probă în
sprijinul afirmației sale potrivit căreia și‑ar fi limitat producția. De
asemenea, trebuie remarcat că, după ce a fost pronunțată hotărârea
citată anterior, cotizația, astfel cum fusese prevăzută inițial, nu mai
era în niciun caz susceptibilă de a fi aplicată.30      În
orice caz, nu se poate pretinde Consiliului să țină seama de motivele,
de opțiunile comerciale și de politica internă a fiecărei întreprinderi
individuale atunci când adoptă măsuri de interes general, cu scopul de a
evita ca o producție necontrolată de izoglucoză să pună în pericol
politica Comunității în domeniul zahărului.31      În
cele din urmă, deoarece reclamanta nu a utilizat totalitatea cotei care
i‑a fost acordată pentru perioada corespunzătoare anului de
comercializare a zahărului, aceasta nu se poate plânge de o limitare a
posibilităților sale concurențiale prin cota care îi fusese atribuită. Cu privire la încălcarea cerințelor procedurale esențiale32      Reclamanta
și Parlamentul, în intervenția sa, susțin că Regulamentul
nr. 1111/77, în versiunea modificată, fiind adoptat de Consiliu
fără respectarea procedurii de consultare prevăzute la articolul 43 al
doilea paragraf din tratat, trebuie considerat nul pentru încălcarea
cerințelor procedurale esențiale.33      Consultarea
prevăzută de articolul 43 alineatul (2) al treilea paragraf, precum și
de alte dispoziții paralele din tratat, este mijlocul care îi permite
Parlamentului să participe efectiv la procesul legislativ al
Comunității. Această competență reprezintă un element esențial al
echilibrului instituțional avut în vedere de tratat. Aceasta reprezintă
reflectarea, deși limitată, la nivelul Comunității, a unui principiu
democratic fundamental, conform căruia popoarele participă la
exercitarea puterii prin intermediul unei adunări reprezentative.
Consultarea periodică a Parlamentului în cazurile prevăzute de tratat
constituie, astfel, o formalitate esențială, a cărei încălcare determină
nulitatea actului în cauză.34      În
această privință, este necesar să se precizeze că respectarea acestei
cerințe implică exprimarea avizului Parlamentului; nu se poate considera
că este îndeplinită această cerință printr‑o simplă cerere de aviz din
partea Consiliului. Prin urmare, Consiliul include în mod eronat în
Regulamentul nr. 1293/79 consultarea Adunării printre referirile
din preambul.35      Consiliul
nu a contestat caracterul de normă fundamentală de procedură a
consultării Parlamentului. Acesta susține totuși că, în circumstanțele
speței, Parlamentul, prin comportamentul său, a făcut imposibilă
îndeplinirea acestei formalități și că, prin urmare, nu ar fi
îndreptățit să invoce încălcarea ei.36      Fără
a aduce atingere problemelor de principiu ridicate de această
argumentare a Consiliului, este suficient să se constate în acest caz
că, la 25 iunie 1979, dată la care acesta a adoptat, fără avizul
Adunării, Regulamentul nr. 1293/79 de modificare a Regulamentului
nr. 1111/77, Consiliul nu epuizase toate posibilitățile de a obține
avizul prealabil al Parlamentului. În primul rând, Consiliul nu a cerut
aplicarea procedurii de urgență prevăzute de Regulamentul intern al
Parlamentului deși, în alte domenii și cu privire la alte proiecte de
regulamente, a utilizat, la același moment, această posibilitate. Mai
mult, Consiliul ar fi putut să utilizeze posibilitatea pe care i‑o
oferea articolul 139 din tratat de a solicita o sesiune extraordinară a
Adunării, aceasta cu atât mai mult cu cât Biroul Parlamentului, la 1
martie și la 10 mai 1979, îi atrăsese atenția asupra acestei
posibilități.37      Rezultă
că, în lipsa avizului Parlamentului impus de articolul 43 din tratat,
Regulamentul nr. 1293/79 de modificare a Regulamentului
nr. 1111/77 al Consiliului trebuie anulat, fără a aduce atingere
competenței Consiliului de a adopta, în urma prezentei hotărâri, orice
măsură corespunzătoare, în conformitate cu articolul 176 primul paragraf
din tratat. Cu privire la cheltuielile de judecată38      În
conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată.39      Or,
nici reclamanta, nici intervenienții nu au cerut obligarea Consiliului
la plata cheltuielilor de judecată. Prin urmare, deși Consiliul a căzut
în pretenții, este necesar ca fiecare parte să suporte propriile
cheltuieli de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA declară și hotărăște:1)      Anulează
Regulamentul nr. 1293/79 (JO L 162, p. 10, rectificare
în JO L 176, p. 37) de modificare a Regulamentului
nr. 1111/77 (JO L 134, p. 4).2)      Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.KutscherPescatoreKoopmansMertens de WilmarsMackenzie StuartO’KeeffeBoscoTouffaitDuePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 octombrie 1980.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       H. Kutscher1 Limba de procedură: franceza.