Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL DEAN SPIELMANN
prezentate la 16 aprilie 2026(1)
Cauza C‑254/25
A.A.
împotriva
Wojewoda Śląski
[cerere de decizie preliminară formulată de Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul Administrativ Voievodal din Gliwice, Polonia)]
„ Trimitere preliminară – Politica privind imigrarea – Condiții de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe pentru studii – Directiva
(UE)
2016/801 – Garanții procedurale – Suspendarea termenelor de soluționare a cererilor de permis de ședere depuse de resortisanți ai țărilor terțe – Dreptul la o cale de atac efectivă – Principiul echivalenței ”
Introducere
1.        Cererea de decizie preliminară a fost formulată de Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul Administrativ Voievodal din Gliwice, Polonia) în cadrul unui litigiu între A.A. (denumit în continuare „reclamantul”), resortisant al unei țări terțe, pe de o parte, și Wojewoda Śląski (voievodul Sileziei, Polonia) (denumit în continuare „voievodul”), pe de altă parte. Contextul litigiului principal este cel al invaziei Ucrainei de către Federația Rusă în luna februarie 2022, în urma căreia Polonia a cunoscut un aflux semnificativ de persoane strămutate. Legiuitorul polonez a adoptat dispoziții care urmăresc, pe de o parte, suspendarea termenelor de soluționare a cererilor de permis de ședere, printre altele, pentru studii și, pe de altă parte, excluderea aplicării normelor naționale referitoare la omisiunea de a acționa a autorității competente, astfel încât nu se poate aplica nicio sancțiune pecuniară acestei autorități ca urmare a nerespectării termenelor prevăzute pentru a se pronunța.
2.        Cauza principală privește lipsa unei decizii, în termenele prevăzute, privind cererea de ședere temporară pentru studii depusă de un resortisant al unei țări terțe și imposibilitatea de a introduce o cale de atac împotriva lentorii organelor administrației publice sau pentru a obține o compensație financiară adecvată. Cauza invită, așadar, Curtea să aprecieze, din perspectiva dreptului Uniunii, excluderea de către legislația națională relevantă a posibilității, prevăzută de dreptul național, ca resortisanții țărilor terțe să introducă o acțiune pentru a constata lentoarea autorităților administrative poloneze în soluționarea unei cereri de acordare a unui permis de ședere temporară pentru studii, precum și a posibilității de a fi pronunțată, pe de o parte, obligarea la plata unei sume adecvate ca despăgubire pentru încălcarea dreptului ca administrația să acționeze fără întârzieri nejustificate și, pe de altă parte, o somație de a statua în termenul stabilit de instanță.
3.        Această apreciere va fi efectuată în special în raport cu articolul 34 din Directiva (UE) 2016/801 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2016 privind condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe pentru cercetare, studii, formare profesională, servicii de voluntariat, programe de schimb de elevi sau proiecte educaționale și muncă au pair(2) și cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Carta
4.        Este relevant în prezenta cauză articolul 47 din cartă, intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”.
Directiva 2016/801
5.        Articolul 5 din Directiva 2016/801, intitulat „Principii”, prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)      Admisia unui resortisant al unei țări terțe în temeiul prezentei directive este supusă verificării documentelor justificative care atestă faptul că resortisantul țării terțe îndeplinește:
(a)      condițiile generale stabilite la articolul 7 și
(b)      condițiile speciale relevante stabilite la articolul 8, 11, 12, 13, 14 sau 16.
[…]
(3)      Atunci când sunt îndeplinite toate condițiile generale și condițiile speciale relevante, resortisantul țării terțe are dreptul la o autorizație.
În cazul în care un stat membru eliberează permise de ședere doar pe teritoriul său și toate condițiile de admisie prevăzute în prezenta directivă sunt îndeplinite, statul membru în cauză eliberează resortisantului țării terțe viza necesară.”
6.        Articolul 34 din această directivă, intitulat „Garanții procedurale și transparență”, prevede:
„(1)      Autoritățile competente ale statului membru în cauză adoptă o decizie privind cererea de eliberare a unei autorizații sau de reînnoire a acesteia și notifică solicitantului în scris decizia, în conformitate cu procedurile de notificare prevăzute în dreptul intern, de îndată ce este posibil, însă nu mai târziu de 90 de zile de la data depunerii cererii complete.
[…]
(3)      În cazul în care informațiile sau documentele furnizate pe care se întemeiază cererea sunt incomplete, autoritățile competente notifică solicitantului, în timp util, informațiile suplimentare necesare și stabilesc un termen rezonabil pentru trimiterea acestora. Termenul menționat la alineatul (1) […] se suspendă până la primirea de către autoritățile competente a informațiilor suplimentare necesare. Dacă nu au fost furnizate informații sau documente suplimentare până la termenul prevăzut, cererea poate fi respinsă.
[…]
(5)      Orice decizie prin care se declară inadmisibilă sau se respinge o cerere, se refuză reînnoirea sau se retrage o autorizație poate fi atacată în justiție în statul membru în cauză, în conformitate cu dreptul intern. Notificarea scrisă menționează instanța sau autoritatea administrativă la care poate fi introdusă calea de atac și termenul pentru introducerea căii de atac.”
Decizia de punere în aplicare 2022/382
7.        Potrivit considerentelor (3) și (7) ale Deciziei de punere în aplicare (UE) 2022/382 a Consiliului din 4 martie 2022 de constatare a existenței unui aflux masiv de persoane strămutate din Ucraina în înțelesul articolului 5 din Directiva 2001/55/CE și având drept efect introducerea unei protecții temporare(3), invadarea Ucrainei de către Federația Rusă, condamnată de Consiliul European la 24 februarie 2022, a condus la un aflux masiv de persoane strămutate din Ucraina care nu se pot întoarce în țara sau în regiunea lor de origine, iar amploarea acestui aflux ar putea pune sistemele de azil ale statelor membre în imposibilitatea de a prelucra sosirile fără consecințe negative asupra funcționării lor eficiente și asupra intereselor persoanelor în cauză și asupra intereselor altor persoane care solicită protecție.
Decizia de punere în aplicare 2024/1836
8.        Potrivit considerentelor (7) și (8) ale Deciziei de punere în aplicare (UE) 2024/1836 a Consiliului din 25 iunie 2024 de prelungire a protecției temporare, astfel cum a fost introdusă prin Decizia de punere în aplicare (UE) 2022/382(4), continuarea războiului, condițiile umanitare dificile, instabilitatea și riscul de escaladare implică faptul că nu pot fi excluse noi sosiri masive și că persistă un risc ca sistemele naționale de azil să nu poată funcționa eficient, astfel încât prelungirea protecției temporare este necesară pentru a asigura protecția imediată și un set armonizat de drepturi cu formalități reduse și pentru a evita ca încetarea regimului să conducă la o depunere simultană și masivă de cereri de protecție internațională care ar putea suprasolicita aceste sisteme.
Dreptul polonez
Legea din 12 martie 2022
9.        Ustawa o pomocy obywatelom Ukrainy w związku z konfliktem zbrojnym na terytorium tego państwa (Legea privind asistența acordată cetățenilor Ucrainei în legătură cu conflictul armat de pe teritoriul Ucrainei) din 12 martie 2022(5) a fost adoptată în urma Deciziei de punere în aplicare 2022/382. Această lege stabilește norme speciale de regularizare a șederii resortisanților ucraineni sosiți pe teritoriul Poloniei. Textul consolidat al acestei legi(6), care ține seama de modificările intervenite de la adoptarea sa, conține articolul 100d, care este aplicabil faptelor aflate la originea litigiului principal și prevede următoarele:
„1.      În perioada de până la 30 septembrie 2025, termenele de soluționare a cauzelor privind:
1)      acordarea în favoarea străinilor:
a)      a unui permis de ședere pe durată determinată,
b)      a unui permis de ședere permanentă,
c)      a unui permis de ședere de rezident pe termen lung – UE,
2)      modificarea:
a)      permisului de ședere pe durată determinată și a permisului de muncă,
b)      permisului de ședere pe durată determinată pentru ocuparea unui loc de muncă înalt calificat,
3)      retragerea în ceea ce îi privește pe străini:
a)      a permisului de ședere pe durată determinată,
b)      a permisului de ședere permanentă,
c)      a permisului de ședere de rezident pe termen lung – UE,
nu încep să curgă, iar termenele care au început să curgă sunt suspendate pentru perioada menționată în procedurile desfășurate de voievod.
2.      Actele îndeplinite în perioada menționată la alineatul 1, în cadrul procedurilor prevăzute la alineatul 1, își produc efectele.
3.      În perioada menționată la alineatul 1:
1)      dispozițiile referitoare la omisiunea de a acționa a autorității responsabile de procedură în cazurile avute în vedere la alineatul 1 și la obligația acesteia de a informa partea sau participantul la procedură cu privire la faptul că cauza nu a fost soluționată la timp nu se aplică;
2)      autoritatea responsabilă de procedură în cazurile avute în vedere la alineatul 1 nu este pasibilă de amendă și împotriva acesteia nu se poate dispune obligarea la plata către reclamanți a unor sume de bani pentru că nu s‑a pronunțat în termenul prevăzut de lege.
4.      Faptul că autoritatea responsabilă de procedură în cazurile avute în vedere la alineatul 1 a încetat să acționeze sau a acționat cu întârziere în perioada menționată la alineatul 1 nu poate constitui temeiul unei acțiuni în constatarea omisiunii de a acționa sau al unei căi de atac împotriva duratei excesive a procedurii sau pentru încălcarea dreptului părții la examinarea cauzei sale în cel mai scurt timp.”
10.      Acest articol 100d a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2023 și a făcut obiectul mai multor modificări, datele limită de suspendare a termenelor fiind stabilite pentru 24 august 2023, 4 martie 2024 și, respectiv, 30 iunie 2024. Articolul menționat a înlocuit articolul 100c din aceeași lege, care era aplicabil până la 31 decembrie 2022.
Legea privind străinii
11.      Articolul 3 din ustawa o cudzoziemcach (Legea privind străinii) din 12 decembrie 2013(7) prevede:
„În înțelesul prezentei legi, următorii termeni se definesc astfel:
[…]
2)      străin: persoana care nu are cetățenia poloneză;
[…]”
12.      Articolul 112a din Legea privind străinii prevede:
„1.      Decizia privind acordarea unui permis de ședere pe durată determinată unui străin se adoptă în termen de șaizeci de zile.
2.      Termenul menționat la alineatul 1 începe să curgă de la data la care a avut loc ultima dintre următoarele fapte:
1)      străinul a depus personal o cerere de permis de ședere pe durată determinată sau s‑a prezentat personal la biroul voievodului după depunerea cererii menționate, cu excepția cazului în care obligația de a se prezenta personal nu se aplică în privința străinului sau
2)      străinul a depus o cerere de permis de ședere pe durată determinată a cărei formă este regulamentară ori regularizată sau
3)      străinul a prezentat documentele menționate la articolul 106 alineatul 2 punctul 2 sau termenul prevăzut la articolul 106 alineatul 2a, stabilit de voievod, a expirat.
3.      În cazul procedurii privind acordarea unui permis de ședere pe durată determinată, prevăzută la articolul 139a alineatul 1 și la articolul 139o alineatul 1, termenul prevăzut la alineatul 1 începe să curgă de la data la care a avut loc ultima dintre următoarele fapte:
1)      entitatea gazdă a depus o cerere de permis de ședere pe durată determinată, menționată la articolul 139a alineatul 1 sau la articolul 139o alineatul 1, care este regulamentară din punct de vedere formal sau a fost regularizată, sau
2)      entitatea gazdă a prezentat documentele menționate la articolul 106a alineatul 2 punctul 2 sau termenul prevăzut la articolul 106a alineatul 3, stabilit de voievod, a expirat.
4.      Procedura căii de atac privind acordarea unui permis de ședere pe durată determinată unui străin se finalizează în termen de 90 de zile.
5.      În cazul în care calea de atac nu este conformă cu cerințele prevăzute de lege, termenul menționat la alineatul 4 începe să curgă de la data regularizării căii de atac.”
Legea privind Codul de procedură în fața instanțelor administrative
13.      Potrivit articolului 53 alineatul 2b din ustawa – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Legea privind Codul de procedură în fața instanțelor administrative) din 30 august 2002(8):
„Acțiunea în constatarea omisiunii de a acționa sau împotriva duratei excesive a procedurii poate fi introdusă în orice moment după adresarea unei scrisori de notificare autorității competente.”
14.      Articolul 149 din această lege prevede:
„1.      Atunci când admite acțiunea în constatarea omisiunii de a acționa sau împotriva duratei excesive a procedurii desfășurate de autorități în cazurile avute în vedere la articolul 3 alineatul 2 punctele 1-4 sau împotriva duratei excesive a procedurii în cazurile avute în vedere la articolul 3 alineatul 2 punctul 4a, instanța:
1)      impune autorității să adopte un act, o decizie de interpretare sau o măsură într‑un anumit termen;
2)      impune autorității să constate sau să recunoască existența dreptului sau a obligației care decurge din lege;
3)      declară că autoritatea a omis să acționeze sau s‑a aflat la originea unei durate excesive a procedurii.
1a.      Instanța declară dacă omisiunea de a acționa sau durata excesivă a procedurii desfășurate de autoritate sunt afectate de o încălcare flagrantă a dreptului.
1b.      În cazul avut în vedere la alineatul 1 punctele 1 și 2, instanța se poate pronunța, în plus, cu privire la existența sau inexistența dreptului sau a obligației, atunci când natura cauzei, precum și elementele sale de fapt și de drept care nu suscită îndoieli rezonabile permit acest lucru.
2.      În cazul avut în vedere la alineatul 1, instanța poate, în plus, din oficiu sau la cererea părții, să aplice autorității o amendă al cărei cuantum este prevăzut la articolul 154 alineatul 6 sau să o oblige la plata către reclamant a unei sume egale cu jumătate din suma prevăzută la articolul 154 alineatul 6.”
15.      Potrivit articolului 153 din legea menționată:
„Aprecierea juridică și indicațiile cu privire la continuarea procedurii care figurează în decizia instanței sunt obligatorii pentru autoritățile care au făcut obiectul căii de atac ca urmare a acțiunii lor, a omisiunii de a acționa sau a duratei excesive a procedurii de care erau responsabile, precum și pentru instanțe, cu excepția cazului în care dispozițiile legislative au fost modificate.”
Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
16.      La 17 aprilie 2024, reclamantul, resortisant al unei țări terțe, a depus la voievod o cerere de permis de ședere pe durată determinată pentru a urma studii universitare în Polonia. În lipsa unei decizii a autorității în termenul prevăzut de dreptul național, reclamantul a adresat voievodului, la 25 octombrie 2024, o scrisoare de notificare.
17.      Întrucât cererea sa nu făcuse încă obiectul unei decizii, reclamantul a introdus, la 22 noiembrie 2024, o acțiune în constatarea omisiunii de a acționa împotriva acestei autorități la Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul Administrativ Voievodal din Gliwice), care este instanța de trimitere. În acțiunea sa, reclamantul a reproșat voievodului o depășire vădită a termenului de soluționare a cererii de permis de ședere pe durată determinată, solicitând ca autoritatea administrativă să fie obligată să emită acest permis în termen de paisprezece zile și să fie obligată la plata unei despăgubiri sau, cu titlu subsidiar, a unei amenzi.
18.      La rândul său, în memoriul în apărare, voievodul a solicitat respingerea acțiunii, invocând printre altele articolul 100d din Legea din 12 martie 2022. În conformitate cu acesta din urmă, termenele de soluționare a cererilor în procedurile desfășurate de voievod nu încep să curgă decât de la 30 septembrie 2025 sau sunt suspendate până la această dată, justificarea fiind creșterile succesive ale numărului de cereri de permis de ședere rezultate din agresiunea Federației Ruse împotriva Ucrainei începând cu 24 februarie 2022.
Încetarea acestei suspendări a fost stabilită inițial la 31 decembrie 2022, dar a fost prelungită de mai multe ori. Voievodul a arătat de asemenea că acest articol 100d prevede că, până la 30 septembrie 2025, dispozițiile referitoare la omisiunea de a acționa a autorității și la obligația acesteia de a informa partea cu privire la faptul că respectiva cauză nu va fi soluționată în termenul prevăzut nu sunt aplicabile și că nicio amendă sau despăgubire nu poate fi pronunțată în favoarea solicitanților pentru nerespectarea termenelor stabilite de lege.
19.      Având îndoieli cu privire la conformitatea cu dreptul Uniunii a respectivei suspendări a termenelor și a lipsei posibilității resortisanților țărilor terțe de a introduce o cale de atac efectivă împotriva omisiunii de a acționa a organelor administrației publice, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul Administrativ Voievodal din Gliwice) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Este contrară unor principii din tratat precum:
a)      principiile statului de drept și respectării drepturilor omului [articolul 2 și articolul 6 alineatul (3) [TUE]];
b)      principiul proporționalității [articolul 52 alineatul (1) interpretat în lumina dispozițiilor coroborate ale articolului 51 alineatul (1) din [cartă] și ale articolului 6 alineatul (1) TUE];
c)      principiul supremației și eficacității dreptului Uniunii [articolul 4 alineatul (3) TUE];
d)      principiul «dreptului la o bună administrare» [considerat drept principiu al Uniunii: articolul 41 alineatele (1)-(4) din cartă coroborat cu articolul 51 alineatul (1) din cartă și cu articolul 6 alineatul (1) TUE și derivat din jurisprudența Curții]
excluderea prelungită și repetată în dreptul intern, din motive administrative sau economice, a dreptului cetățenilor străini (resortisanți ai unor țări terțe) de a introduce o cale de atac eficientă împotriva omisiunii de a acționa a autorităților publice (notificări, acțiuni în constatarea omisiunii de a acționa sau a întârzierilor nejustificate), printre altele, în contextul cerințelor prevăzute la articolul 34 alineatele (1) și (3) din Directiva [2016/801]?
2)      Excluderea prelungită și repetată în dreptul intern a posibilității cetățenilor străini, resortisanți ai unor țări terțe, de a introduce o cale de atac eficientă împotriva omisiunii de a acționa a autorităților publice, așa cum este descrisă la punctul 1, excluderea posibilității unei instanțe administrative naționale de a acorda o sumă de bani adecvată ca despăgubire pentru încălcarea dreptului de a acționa de către autorități fără întârzieri nejustificate și excluderea posibilității de a dispune emiterea unui act administrativ în termenul stabilit de instanță, în condițiile în care cetățenii polonezi nu sunt privați de aceste drepturi în propriile lor proceduri administrative, ar trebui interpretate în sensul că:
a)      nu respectă cerințele de interes general și restrâng în mod nejustificat sfera drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene [articolul 2 și articolul 6 alineatele (1) și (3) TUE coroborate cu articolul 52 alineatele (1)-(3) din cartă];
b)      sunt discriminatorii pentru cetățenii străini/resortisanți ai unor țări terțe [articolul 2 TUE, articolele 10 și 18 TFUE, articolul 20 și articolul 21 alineatele (1) și (2) cartă];
c)      încalcă principiul justiției (articolul 2 TUE);
d)      împiedică accesul real și efectiv la justiție [articolul 2 TUE, articolul 67 alineatul (4) TFUE, articolul 47 coroborat cu articolul 51 alineatul (1) din cartă]?”
20.      Guvernul polonez și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise.
Analiză
21.      Prin intermediul întrebărilor preliminare, pe care le vom examina împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Legea din 12 martie 2022 este contrară dreptului Uniunii, în special articolului 34 alineatele (1) și (3) din Directiva 2016/801, pentru faptul că, din motive întemeiate pe constrângeri administrative sau economice, a prelungit în mod durabil și în mai multe rânduri excluderea, în dreptul național, a dreptului resortisanților țărilor terțe la o cale de atac efectivă împotriva inerției autorităților administrative și a înlăturat posibilitatea instanțelor administrative naționale de a pronunța, pe de o parte, obligarea la plata unei sume adecvate ca despăgubire pentru încălcarea dreptului ca administrația să acționeze fără întârzieri nejustificate și, pe de altă parte, o somație de a statua în termenul stabilit de instanță.
22.      Pentru a răspunde la aceste întrebări, care invită Curtea să aprecieze compatibilitatea unei astfel de excluderi a căilor de atac cu dreptul Uniunii, în special cu dispozițiile relevante ale Directivei 2016/801 și cu articolul 47 din cartă(9), considerăm necesar să examinăm succesiv mai multe elemente. În primul rând, trebuie amintit obiectivul Directivei 2016/801 pentru a clarifica funcția și domeniul de aplicare ale procedurii de eliberare a unui permis de ședere care intră sub incidența acestui instrument. În al doilea rând, este necesar să se aprecieze, în lumina articolului 34 din directiva menționată și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă garantat de articolul 47 din cartă, reglementarea națională care a făcut inaplicabile sau a suspendat termenele de examinare a cererilor de permis de ședere pentru studii pe teritoriul polonez depuse de resortisanții unor țări terțe. În acest sens, va trebui să se examineze dacă și în ce măsură această reglementare aduce atingere efectului util al Directivei 2016/801, în special în ceea ce privește principiile echivalenței și efectivității. În al treilea rând, va fi necesar să se analizeze argumentul invocat de guvernul polonez întemeiat pe existența unui caz de forță majoră și să se aprecieze dacă afluxul semnificativ de persoane strămutate ca urmare a agresiunii Federației Ruse împotriva Ucrainei poate constitui un astfel de caz, de natură să justifice derogările de la dreptul Uniunii în cauză.
Obiectivul Directivei 2016/801 și termenul de soluționare a cererilor de permis de ședere prevăzut la articolul 34 alineatul (1) din aceasta
23.      În primul rând, punctul de plecare al examinării constă în modul de redactare a articolului 34 alineatul (1) din Directiva 2016/801, potrivit căruia „[a]utoritățile competente ale statului membru în cauză adoptă o decizie privind cererea de eliberare a unei autorizații sau de reînnoire a acesteia și notifică solicitantului în scris decizia, în conformitate cu procedurile de notificare prevăzute în dreptul intern, de îndată ce este posibil, însă nu mai târziu de 90 de zile de la data depunerii cererii complete”.
24.      Referirea la prelucrarea „de îndată ce este posibil” coroborată cu stabilirea unui termen maxim de 90 de zile(10) reflectă însăși economia acestei directive, care urmărește îmbunătățirea și simplificarea condițiilor de intrare și de ședere, printre altele pentru a permite persoanelor interesate să se alăture la timp anului universitar și să își organizeze efectiv proiectul de studii(11). Cu alte cuvinte, celeritatea deciziei cu privire la o cerere de permis de ședere pentru studii constituie o componentă esențială a regimului instituit prin Directiva 2016/801.
25.      În primul rând, trebuie amintit că, în temeiul articolului 5 alineatul (3) din această directivă, statele membre sunt obligate să elibereze un permis de ședere pentru studii solicitantului care îndeplinește cerințele prevăzute la articolele 7 și 11 din directiva menționată. Așa cum a arătat Comisia în observațiile sale, noțiunea de „eliberare” presupune că, în termenul de 90 de zile, autoritățile naționale competente examinează cererea și se pronunță cu privire la aceasta, eliberând permisul atunci când sunt îndeplinite condițiile sau respingând cererea în caz contrar(12).
26.      În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă dreptul Uniunii prevede cauze care permit suspendarea acestui termen maxim, trebuie să se constate că articolul 34 alineatul (3) din Directiva 2016/801 nu prevede decât un singur motiv de suspendare, care ține de caracterul incomplet al cererii, atunci când autoritățile competente solicită informații suplimentare din partea solicitantului. În această ipoteză, autoritățile respective stabilesc un termen rezonabil pentru trimiterea informațiilor necesare, ceea ce suspendă termenul prevăzut la alineatul (1) al acestui articol până la primirea informațiilor menționate. Rezultă că, astfel cum subliniază Comisia, Directiva 2016/801 nu prevede, cu titlu derogatoriu, posibilitatea statelor membre de a suspenda sau de a prelungi termenele de adoptare a deciziilor în materie de permise de ședere în afara ipotezei precis delimitate menționate.
27.      Rezultă din cele ce precedă că, în măsura în care legislația națională în cauză prevede că termenele de soluționare a procedurilor referitoare la un permis de ședere temporară nu încep să curgă sau, atunci când au început să curgă, sunt suspendate pentru perioada avută în vedere în procedurile desfășurate de voievod, aceasta împiedică, dincolo de ipoteza prevăzută la articolul 34 alineatul (3) din Directiva 2016/801, curgerea termenului stabilit la articolul 34 alineatul (1) din directiva menționată. O asemenea reglementare este, în principiu, susceptibilă să intre în conflict cu cadrul armonizat urmărit de legiuitorul Uniunii. Astfel, obiectivele Directivei 2016/801, așa cum reies în special din considerentele (3) și (14) ale acesteia, ar fi încălcate dacă întârzierile în examinarea cererilor ar determina studenții în cauză să nu își poată începe studiile la debutul anului universitar sau chiar să nu fie în măsură să se înscrie. Într‑o asemenea situație, chiar și un resortisant al unei țări terțe care dă dovadă de diligență nu ar putea beneficia de deplina efectivitate a drepturilor pe care i le conferă această directivă pe durata suspendărilor succesive ale prelucrării cererilor de permis de ședere pentru studii.
28.      Or, în cauza principală, suspendarea termenelor este însoțită de inaplicabilitatea căilor de atac prevăzute la articolul 100d alineatul 3 din Legea din 12 martie 2022. Trebuie, așadar, să se examineze dacă această excludere a căilor de atac este conformă cu Directiva 2016/801, precum și cu articolul 47 din cartă.
Articolul 34 alineatul (5) din Directiva 2016/801 și dreptul la protecție jurisdicțională efectivă
29.      Ajungem acum în centrul întrebărilor adresate de instanța de trimitere, care privesc în esență aspectul dacă inaplicabilitatea căii de atac îndreptate împotriva omisiunii de a acționa a administrației, în contextul suspendării termenelor de examinare a cererilor de ședere temporară, precum și excluderea posibilității de a aplica autorității competente o amendă sau de a o obliga la plata unei despăgubiri către solicitanți sunt compatibile cu dreptul Uniunii.
30.      În această privință, arătăm de la bun început că, potrivit articolului 34 alineatul (5) din Directiva 2016/801, orice decizie prin care se declară inadmisibilă sau se respinge o cerere, precum și orice decizie prin care se refuză reînnoirea sau se retrage o autorizație trebuie să poată fi atacată în justiție în statul membru în cauză, în conformitate cu dreptul intern.
31.      Rezultă că, atunci când o cerere de admisie pe teritoriul unui stat membru pentru studii este respinsă, acest articol 34 alineatul (5) conferă în mod expres resortisantului unei țări terțe în cauză posibilitatea de a formula o cale de atac, potrivit modalităților prevăzute de ordinea juridică internă a statului membru care a adoptat această decizie(13).
32.      Curtea a precizat că, indicând că această cale de atac trebuie formulată în conformitate cu legislația națională, legiuitorul Uniunii a lăsat statelor membre sarcina de a decide natura și modalitățile procedurale ale căilor de atac aflate la dispoziția solicitanților care intră sub incidența Directivei 2016/801. Cu toate acestea, natura și modalitățile concrete ale căii de atac prevăzute la articolul 34 alineatul (5) din directiva menționată trebuie să fie determinate în conformitate cu articolul 47 din cartă(14).
33.      În acest sens, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, conform căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii, această dispoziție confirmând jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocația de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații(15). Din moment ce cauza principală intră în domeniul de aplicare al Directivei 2016/801, articolul 47 din cartă îi este aplicabil.
34.      În consecință, așa cum a amintit Curtea, printre altele, în Hotărârea Darvate(16), deși, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru sarcina de a desemna instanțele competente și de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile căilor de atac destinate să asigure protecția drepturilor individuale derivate din ordinea juridică a Uniunii, statele membre au responsabilitatea de a asigura, în fiecare caz în parte, respectarea dreptului la protecția jurisdicțională efectivă a acestor drepturi, astfel cum este garantat la articolul 47 din cartă.
35.      Curtea a precizat deja domeniul de aplicare al articolului 34 alineatul (5) din Directiva 2016/801, printre altele în Hotărârile Perle și Darvate. Reiese, pe de o parte, din Hotărârea Darvate că această dispoziție, interpretată în lumina articolului 47 din cartă, nu impune ca resortisantul unei țări terțe să dispună, pentru a contesta respingerea cererii sale de admisie pentru studii, nici de o cale de atac excepțională aferentă unei proceduri de urgență, chiar și atunci când respectarea termenelor căii ordinare poate compromite desfășurarea studiilor sale, nici de o cale de atac care să confere instanței competența de a dispune măsuri provizorii care să oblige autoritățile să se pronunțe din nou în vederea eliberării autorizației solicitate, nici de competența de a înlocui aprecierea administrației cu propria apreciere sau de a adopta ea însăși o nouă decizie.
36.      Pe de altă parte, din Hotărârea Perle reiese că dispoziția menționată, interpretată în lumina articolului 47 din cartă, nu se opune ca calea de atac împotriva unei decizii de respingere să ia forma unei acțiuni în anulare, fără competența de a înlocui instanța sau de a putea adopta o nouă decizie, în măsura în care condițiile de exercitare a acestei căi de atac și, dacă este cazul, modalitățile de executare a hotărârii de anulare permit adoptarea unei noi decizii într‑un termen scurt, conform aprecierii instanței, astfel încât să garanteze resortisantului unei țări terțe suficient de diligent deplina efectivitate a drepturilor pe care i le conferă Directiva 2016/801(17).
37.      Constatăm totuși o diferență semnificativă între aceste hotărâri și cauza principală. În cauzele menționate anterior, întrebările adresate Curții priveau natura și caracterul suficient ale căilor de atac existente în ordinile juridice naționale în cauză, precum și aspectul dacă dreptul Uniunii, inclusiv articolul 47 din cartă, impunea statelor membre să instituie căi de atac suplimentare(18). Cu alte cuvinte, trebuia să se aprecieze dacă o acțiune în anulare era suficientă sau dacă trebuia completată cu o cale de atac excepțională, cu măsuri provizorii sau chiar cu recunoașterea în favoarea instanței a unei competențe de înlocuire.
38.      Situația este diferită în cauza principală. Instanța de trimitere nu se confruntă cu problema căilor de atac care ar trebui instituite pentru a îndeplini cerințele articolului 34 alineatul (5) din Directiva 2016/801, ci cu cea a compatibilității cu dreptul Uniunii a unei reglementări naționale care face inaplicabile pentru o perioadă prelungită căile de atac deja prevăzute de ordinea juridică internă și care ar fi în mod normal accesibile resortisanților țărilor terțe care au solicitat un permis de ședere temporară pentru studii.
39.      În această privință, trebuie amintită jurisprudența potrivit căreia, deși dreptul Uniunii, inclusiv dispozițiile cartei, nu are ca efect să impună statelor membre să instituie alte căi de atac decât cele prevăzute de dreptul intern, trebuie totuși să reiasă din economia ordinii juridice naționale că există o cale de atac jurisdicțională care permite, fie și numai pe cale incidentală, asigurarea respectării drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului Uniunii(19).
40.      Or, în speță, astfel cum arată Comisia și sub rezerva constatărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, din cererea de decizie preliminară nu reiese că persoanele interesate dispun, în perioada de aplicare a articolului 100d din Legea din 12 martie 2022, de o altă cale de atac, în afara celor care au devenit inaplicabile prin această dispoziție, care să le permită să obțină constatarea omisiunii de a acționa a autorității administrative competente sau repararea prejudiciului suferit. Ni se pare totuși inerent înseși ideii unui termen maxim armonizat, precum cel prevăzut la articolul 34 alineatul (1) din Directiva 2016/801, ca solicitantul să dispună, în dreptul național, de mijloace efective pentru a contesta o inerție administrativă sau o lentoare excesivă care ar goli acest termen de conținut.
41.      Pe de altă parte, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor justițiabililor, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității)(20).
42.      În cauza principală, apreciem că se ridică o problemă din perspectiva principiului echivalenței, întrucât legiuitorul național face inaplicabile căile de atac care ar fi, în principiu, disponibile, într‑o situație precum cea din cauza principală, unei categorii de persoane, și anume „străinii” în sensul articolului 100d alineatul 1 punctul 1) din Legea din 12 martie 2022, care intenționează să critice omisiunea administrației de a se pronunța cu privire la cererile lor de permis de ședere temporară pentru studii, în condițiile în care aceleași căi de atac rămân disponibile pentru resortisanții polonezi care doresc să conteste inerția administrativă în alte situații de omisiune a autorităților administrative de a se pronunța cu privire la o cerere care intră exclusiv sub incidența dreptului intern.
43.      Rămâne însă de luat în considerare contextul particular în care a fost adoptată dispoziția în litigiu, și anume agresiunea Federației Ruse împotriva Ucrainei și afluxul semnificativ de persoane către Polonia. Trebuie, așadar, să se examineze incidența pe care acest element, evidențiat de instanța de trimitere și invocat de guvernul polonez, o poate avea asupra aprecierii din perspectiva dreptului Uniunii și, prin urmare, asupra răspunsului care trebuie dat la întrebările preliminare.
Argumentul întemeiat pe forța majoră
44.      Considerăm că ar fi dificil să se justifice aprecierea compatibilității articolului 100d din Legea din 12 martie 2022 cu Directiva 2016/801 fără a se ține seama de împrejurările pe care guvernul polonez le invocă drept justificare a adoptării acestei dispoziții. Potrivit guvernului polonez, afluxul semnificativ de persoane strămutate din Ucraina în urma agresiunii Rusiei ar fi paralizat aparatul administrativ și ar constitui un caz de forță majoră(21) care justifică adoptarea unor măsuri naționale excepționale și provizorii, precum inaplicabilitatea căilor de atac prevăzute la articolul 100d alineatul 3 din legea menționată.
45.      În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de „forță majoră” privește împrejurări străine celui care le invocă, neobișnuite și imprevizibile, ale căror consecințe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida diligenței manifestate(22). Trebuie adăugat că, întrucât această noțiune nu are un conținut identic în diversele domenii ale dreptului Uniunii, sfera sa de aplicare trebuie să fie determinată în funcție de cadrul legal în care este destinată să își producă efectele(23).
46.      Reiese de asemenea din jurisprudență că, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate în temeiul articolului 258 TFUE, Curtea poate admite, cu titlu excepțional, existența unui caz de forță majoră ca motiv care justifică nerespectarea de către un stat membru a obligațiilor sale care rezultă din dreptul Uniunii, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile ce caracterizează forța majoră. Un stat membru care se confruntă cu dificultăți „insurmontabile momentan” nu poate, din această perspectivă, să invoce forța majoră decât pentru perioada strict necesară pentru remedierea acestor dificultăți(24).
47.      În aceste condiții, astfel cum a arătat doamna avocată generală Medina în Concluziile prezentate în cauza Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ș.a.(25), nivelul de exigență necesar pentru a stabili o asemenea justificare este deosebit de strict. Invocarea forței majore este admisă numai atunci când imposibilitatea obiectivă de a se conforma obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii este demonstrată în mod corespunzător. Chiar și în împrejurări neobișnuite și imprevizibile, un stat membru rămâne obligat să ia toate măsurile adecvate care îi stau în putere pentru a asigura respectarea dreptului Uniunii.
48.      În special, reiese din jurisprudență că efectele unei situații de forță majoră nu pot persista dincolo de timpul necesar din punct de vedere concret unei administrații care dă dovadă de o diligență normală pentru a face față și a se adapta acesteia(26). În plus, statul membru trebuie să prezinte elemente specifice și precise de natură să stabilească existența unui caz de „forță majoră”(27) și, de asemenea, elementele invocate trebuie să fie, prin ipoteză, de scurtă durată și cu impact limitat(28).
49.      Din ansamblul acestor considerații rezultă că un stat membru care se confruntă cu dificultăți insurmontabile momentan se poate prevala de o situație de forță majoră, dar numai pentru perioada necesară pentru depășirea acestor dificultăți(29).
50.      În cauza principală, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili, având în vedere toate împrejurările relevante, dacă afluxul de persoane strămutate către Polonia în urma agresiunii Federației Ruse împotriva Ucrainei începând din februarie 2022 poate constitui un caz de forță majoră de natură să justifice adoptarea unor măsuri naționale excepționale și provizorii, precum inaplicabilitatea căilor de atac prevăzute la articolul 100d alineatul 3 din Legea din 12 martie 2022.
51.      Totuși, pentru a furniza instanței de trimitere indicații utile, considerăm oportun să indicăm mai multe elemente pe care aceasta le‑ar putea lua în considerare în aprecierea sa cu privire la existența unui caz de forță majoră în sensul jurisprudenței Curții.
52.      În primul rând, instanța de trimitere ar putea ține seama de elementul temporal. Dacă afluxul este legat de evenimente survenite în anul 2022, ar trebui să se aprecieze în ce măsură prelungirile succesive, până la 30 septembrie 2025, ale imposibilității resortisanților țărilor terțe de a exercita căile de atac prevăzute la articolul 100d alineatul 3 din Legea din 12 martie 2022 mai pot fi considerate consecința unui eveniment anormal și imprevizibil.
53.      În al doilea rând, ar trebui să se examineze dacă autoritățile competente au avut în vedere o măsură mai puțin radicală, precum o adaptare specifică a termenelor, o prioritizare a anumitor dosare, dispoziții tranzitorii sau chiar o gradare în timp a aplicării măsurii în cauză.
54.      În al treilea rând, ar trebui să se aprecieze dacă legiuitorul național a justificat necesitatea, precum și prelungirea măsurii în litigiu prin elemente concrete și verificabile. Instanța de trimitere ar putea examina printre altele dacă legea sau motivarea acesteia se întemeiază pe date referitoare, de exemplu, la evoluția numărului de cereri, la capacitățile efective de prelucrare, la repartizarea sarcinilor administrative sau la imposibilitatea demonstrată de a recurge la alte soluții. Absența unor astfel de date sau lipsa unui raționament care să coreleze aceste elemente cu alegerea unei excluderi generale a căilor de atac în cauză ar fi, în opinia noastră, de natură să slăbească argumentul întemeiat pe forța majoră.
55.      Având în vedere ceea ce precedă, apreciem că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 34 alineatele (1) și (3) din Directiva 2016/801 coroborat cu articolul 47 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale care exclude, în lipsa unui caz de forță majoră în sensul jurisprudenței Curții, posibilitatea unui resortisant al unei țări terțe, prevăzută de dreptul național, de a exercita o cale de atac jurisdicțională efectivă împotriva omisiunii de a acționa sau a lentorii autorității administrative competente în examinarea unei cereri de permis de ședere pentru studii, precum și de a obține pronunțarea cu privire la această cerere într‑un anumit termen.
Concluzie
56.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul Administrativ Voievodal din Gliwice, Polonia) după cum urmează:
Articolul 34 alineatele (1) și (3) din Directiva (UE) 2016/801 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2016 privind condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe pentru cercetare, studii, formare profesională, servicii de voluntariat, programe de schimb de elevi sau proiecte educaționale și muncă au pair coroborat cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretat în sensul că
se opune unei legislații naționale care exclude, în lipsa unui caz de forță majoră în sensul jurisprudenței Curții, posibilitatea unui resortisant al unei țări terțe, prevăzută de dreptul național, de a exercita o cale de atac jurisdicțională efectivă împotriva omisiunii de a acționa sau a lentorii autorității administrative competente în examinarea unei cereri de permis de ședere pentru studii, precum și de a obține pronunțarea cu privire la această cerere într‑un anumit termen.
1      Limba originală: franceza.
2      JO 2016, L 132, p. 21.
3      JO 2022, L 71, p. 1.
4      JO L, 2024/1836.
5      Dz.
U. din 2022, poziția 583.
6      Dz.
U. din 2025, poziția 337 (denumită în continuare „Legea din 12 martie 2022”).
7      Dz.
U. din 2024, poziția 769.
8      Dz. U. din 2024, poziția 935.
9      Deși instanța de trimitere menționează de asemenea principiul statului de drept și al respectării drepturilor omului [articolul 2 și articolul 6 alineatul (3) TUE], principiul proporționalității [articolul 52 alineatul (1) din cartă coroborat cu articolul 51 alineatul (1) din cartă și cu articolul 6 alineatul (1) TUE], principiul supremației și al efectivității dreptului Uniunii [articolul 4 alineatul (3) TUE], precum și dreptul la bună administrare [articolul 41 alineatele (1)-(4) din cartă coroborat cu articolul 51 alineatul (1) din cartă și cu articolul 6 alineatul (1) TUE], articolele 10 și 18 TFUE, articolul 20 și articolul 21 alineatele (1) și (2) din cartă, precum și articolul 67 alineatul (4) TFUE, considerăm că răspunsul Curții va putea viza numai articolul 34 din Directiva 2016/801 coroborat cu articolul 47 din cartă. Trebuie amintit în această privință că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea poate să reformuleze întrebările care îi sunt adresate, limitând, dacă este cazul, interpretarea sa numai la dispozițiile relevante dintre cele care fac obiectul cererii de decizie preliminară. A se vedea de exemplu Hotărârea din 26 ianuarie 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Înregistrarea de date biometrice și genetice de către poliție) (C‑205/21, EU:C:2023:49, punctul 77), în care Curtea reformulează cea de a treia întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere.
10      Republica Polonă a transpus această obligație la articolul 112a alineatul 1 din Legea privind străinii, care prevede un termen stabilit la 60 de zile.
11      A se vedea considerentul (14) al Directivei 2016/801. Pe de altă parte, potrivit considerentului (3) al acestei directive, „[i]migrația din afara Uniunii este o sursă de persoane înalt calificate, studenții și cercetătorii în special fiind din ce în ce mai căutați. Aceștia joacă un rol important în crearea valorii‑cheie a Uniunii, capitalul uman, și în asigurarea unei creșteri inteligente, durabile și favorabile incluziunii și, prin urmare, contribuie la realizarea obiectivelor Strategiei Europa 2020”. Cu privire la obiectivul Directivei 2016/801, astfel cum reiese din considerentele (3) și (14) ale acesteia, a se vedea Hotărârea din 29 iulie 2024, Perle (C‑14/23, denumită în continuare „Hotărârea Perle”, EU:C:2024:647, punctul 45).
12      A se vedea prin analogie Hotărârea din 27 iunie 2018, Diallo (C‑246/17, EU:C:2018:499, punctele 34-38). A se vedea de asemenea considerentul (30) al Directivei 2016/801, potrivit căruia, „[d]upă ce sunt îndeplinite toate condițiile generale și speciale de admisie, statele membre ar trebui să emită o autorizație în termenele stabilite. În cazul în care un stat membru eliberează un permis de ședere doar pentru teritoriul său și toate condițiile din prezenta directivă referitoare la admisie sunt îndeplinite, statul membru ar trebui să îi acorde resortisantului țării terțe în cauză viza necesară și să se asigure că autoritățile competente cooperează în mod eficient în acest scop. În cazul în care statul membru nu eliberează vize, acesta ar trebui să îi acorde resortisantului țării terțe în cauză un permis echivalent care permite intrarea”.
13      A se vedea Hotărârea Perle (punctul 61) și Hotărârea din 19 iunie 2025, Darvate ș.a. (C‑299/23, denumită în continuare „Hotărârea Darvate”, EU:C:2025:461, punctul 27).
14      A se vedea Hotărârea Darvate (punctele 28 și 29).
15      A se vedea Hotărârea din 10 martie 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, punctul 36 și jurisprudența citată).
16      Hotărârea Darvate (punctul 30). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 142, precum și jurisprudența citată).
17      A se vedea Hotărârile Perle (punctul 67) și Darvate (punctele 45 și 46).
18      A se vedea în această privință Hotărârea Darvate (punctul 33).
19      A se vedea în acest sens Hotărârea Darvate (punctul 33). A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 martie 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, punctul 40), și Hotărârea din 24 octombrie 2018, XC ș.a. (C‑234/17, EU:C:2018:853, punctul 51).
20      A se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, punctul 26), și Hotărârea din 10 martie 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (C‑949/19, EU:C:2021:186, punctul 43).
21      Guvernul polonez face referire în această privință la considerentele (3) și (7) ale Deciziei de punere în aplicare 2022/382, care ar califica agresiunea Rusiei drept imprevizibilă, neprovocată și nejustificată pentru a susține că acestea ar confirma că afluxul masiv de persoane strămutate din Ucraina îndeplinește condițiile stabilite de jurisprudența Curții pentru a caracteriza un caz de „forță majoră”. El invocă de asemenea considerentul (7) al Deciziei de punere în aplicare 2024/1836, potrivit căruia nu era exclus să aibă loc noi sosiri masive din Ucraina și să persiste un risc ca sistemele naționale de azil să nu poată funcționa eficient. Arătăm, în ceea ce ne privește, că modul de redactare a considerentelor astfel citate nu califică, ca atare, nici agresiunea Rusiei în Ucraina drept împrejurare „imprevizibilă”, nici afluxul de persoane strămutate din această țară drept „forță majoră”.
22      A se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2021, Curtea de Conturi/Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, punctul 781).
23      A se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, punctele 53 și 54, precum și jurisprudența citată).
24      A se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Comisia/Irlanda (Trihalometani în apa potabilă) (C‑481/22, EU:C:2024:85, punctul 92). A se vedea în această privință Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ș.a. (C‑97/24, EU:C:2025:269, punctul 36).
25      C‑97/24, EU:C:2025:269, punctul 37. Doamna avocată generală Medina adaugă, la același punct din concluzii, că, „astfel cum indică expresia «dificultăți insurmontabile momentan», interpretarea strictă a forței majore implică faptul că, în cazul în care evenimentul aflat la originea imposibilității de executare este temporar, obligația care decurge din dreptul Uniunii nu poate fi suspendată decât pe durata evenimentului și pentru o perioadă rezonabil de scurtă”.
26      A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 1985, Comisia/Italia (101/84, EU:C:1985:330, punctul 16).
27      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2012, Comisia/Italia (C‑68/11, EU:C:2012:815, punctul 65).
28      A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Comisia/Irlanda (Trihalometani în apa potabilă) (C‑481/22, EU:C:2024:85, punctul 93).
29      A se vedea Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ș.a. (C‑97/24, EU:C:2025:269, punctul 40).
Pe de altă parte, considerăm oportună luarea în considerare a jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) în cauze similare în care un stat invocă o presiune exercitată de migrație pentru a justifica o ingerință în efectivitatea căilor de atac deschise persoanelor interesate. Această referire este cu atât mai pertinentă cu cât, atunci când carta consacră drepturi ce corespund celor garantate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, articolul 52 alineatul (3) din cartă urmărește să asigure coerența necesară între aceste drepturi, fără a aduce atingere autonomiei dreptului Uniunii. Cu titlu ilustrativ, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții EDO din 13 decembrie 2012, De Souza Ribeiro împotriva Franței [GC] (CE:ECHR:2012:1213JUD002268907), referitoare la îndepărtarea unui resortisant brazilian din Guyana, executată la aproximativ 50 de minute după introducerea unei cereri de suspendare în fața unei instanțe, Curtea EDO a arătat că executarea deosebit de rapidă a măsurii, întemeiată numai pe decizia autorității prefectorale, avusese ca efect practic să facă inoperante, așadar, indisponibile, căile de atac existente (§ 95) și că reclamantul nu a beneficiat de o examinare suficient de aprofundată, însoțită de garanții procedurale adecvate, a legalității măsurii în litigiu de către o instanță internă (§ 96). Curtea EDO a statuat, cu această ocazie, că situația geografică din Guyana, presiunea puternică exercitată de migrație pe care o suporta, precum și riscul de supraîncărcare a instanțelor, invocate de statul pârât, nu justificau, ca atare, nici regimul de excepție prevăzut de legislație, nici funcționarea acestuia. Curtea a amintit că marja de apreciere de care dispun statele în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a articolului 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale nu poate conduce la privarea persoanelor interesate de garanții procedurale minime împotriva îndepărtării arbitrare (§ 97). Desigur, această cauză privea îndepărtarea într‑un context de migrație ilegală, iar nu procedura privind șederea pentru studii în discuție în litigiul principal. Totuși, apreciem că ea ilustrează oricum o considerație cu aplicabilitate generală, și anume că presiunea exercitată de migrație, chiar și atunci când se suprapune cu un risc de creștere substanțială a sarcinii instanțelor, nu poate justifica lipsirea de conținut a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă.