62024CJ0253_RES
Mål C‑253/24 (Pelavi) (
i
),
Ministero della Giustizia
mot
NZ,
(begäran om förhandsavgörande från Corte di Appello di L’Aquila)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 4 september 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Klausul 4 – Icke-diskrimineringsprincipen – Likabehandling i arbetslivet – Adjungerade domare (magistrati onorari) och ordinarie domare – Klausul 5 – Åtgärder för att förhindra och beivra missbruk som uppstår genom användandet av flera på varandra följande visstidsanställningskontrakt – Direktiv 2003/88/EG – Artikel 7 – Rätt till årlig betald semester – Artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Bedömningsförfarande för att slutgiltigt godkännas som adjungerad domare – Avstående enligt lag från möjligheten att göra gällande anspråk som hänför sig till arbetet som adjungerad domare under tiden före bedömningsförfarandet – Förlust av den ur unionsrätten härledda rätten till årlig betald semester”
Socialpolitik – Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP – Direktiv 1999/70 – Åtgärder som syftar till att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningar – Beivrande av sådant missbruk – Bedömningsförfarande före slutgiltigt godkännande som adjungerad domare – Rätt till årlig betald semester – Nationell lagstiftning som föreskriver ett avstående från den rätt till årlig betald semester som hänför sig till arbetet som adjungerad domare dessförinnan – Otillåtlighet
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 31.2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88, artikel 7; rådets direktiv 1999/70, bilagan, klausulerna 4.1 och 5.1)
(se punkterna 50–60 och 67–79 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Corte d’appello di L’Aquila (Appellationsdomstolen i Aquila, Italien), preciserar EU-domstolen kopplingen mellan rätten till årlig betald semester, såsom den säkerställs i unionsrätten, och det skydd som ramavtalet om visstidsarbete (
1
) ger, i fall där en nationell lagstiftning ålägger adjungerade domare med flera på varandra följande visstidsanställningar att avstå från vissa rättigheter, däribland rätten till årlig betald semester, när de i stället vill ha en tillsvidareanställning.
Detta mål hör till en rad italienska ärenden som hänskjutits för förhandsavgörande och som avser likabehandling mellan adjungerade domare och ordinarie domare. (
2
) Lagstiftaren i Italien införde år 2021 en möjlighet för adjungerade domare som redan var i tjänst att godkännas för arbete som adjungerade domare fram till 70 års ålder, förutsatt att de klarade av ett bedömningsförfarande. Förfarandet ställde krav på att deltagarna skulle avstå möjligheten att göra gällande ytterligare anspråk hänförliga till deras arbete som adjungerade domare dessförinnan. (
3
) Detta bedömningsförfarande syftar till att genomföra åtagandet enligt klausul 5.1 i ramavtalet om att vidta ändamålsenliga åtgärder för att förhindra och beivra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
NZ har sedan den 14 februari 2001 varit verksam som adjungerad domare vid Tribunale di Vasto (Domstolen i Vasto, Italien), jämte sitt arbete som advokat. Som adjungerad domare erhöll hon inte någon ersättning under rättsferierna, till skillnad från ordinarie domare, som hade rätt till betald semester. NZ fick sin tjänst som adjungerad domare förlängd och förnyad vart fjärde år, fram till den 13 december 2022, den dag då hon blev slutgiltigt godkänd som adjungerad domare.
NZ ansåg sig ha utsatts för olaglig särbehandling vad gäller ersättningen för hennes uppdrag som adjungerad domare före detta slutgiltiga godkännande och väckte därför talan mot sin arbetsgivare, Ministero della Giustizia (Justitieministeriet, Italien). Hon yrkade därvid att hon skulle tillerkännas samma ekonomiska och rättsliga behandling som arbetstagare med jämförbara uppgifter vid Justitieministeriet, inbegripet i fråga om årlig semester. Förstainstansdomstolen biföll delvis talan. Justitieministeriet överklagade detta avgörande till Appellationsdomstolen i Aquila, som är den hänskjutande domstolen, med invändning om att saken i målet hade förfallit, eftersom NZ:s slutgiltiga godkännande efter bedömningsförfarandet innebär att hon avstår från möjligheten att göra gällande några som helst ytterligare anspråk som hänför sig till hennes arbete som adjungerad domare dessförinnan.
Under dessa omständigheter vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida detta lagstadgade avstående är förenligt med klausulerna 4 och 5 i ramavtalet, artikel 7 i direktiv 2003/88 (
4
) och artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), särskilt vad gäller rätten till årlig betald semester.
Domstolens bedömning
Efter att ha erinrat om sin praxis i fråga om åtgärder som syftar till att beivra missbruk som uppstår genom användandet av flera på varandra följande visstidsanställningskontrakt, (
5
) konstaterar domstolen att en ansökan om att få delta bedömningsförfarandet innebär att man avstår den rätt till årlig betald semester, för tidsperioden före det slutgiltiga godkännandet, som garanteras i artikel 7 i direktiv 2003/88 och i artikel 31.2 i stadgan. Enligt den italienska regeringen utgör ett avstående från denna rätt en lämplig eftergift mot att bli slutgiltigt godkänd som adjungerad domare, med hänsyn till att man genom att klara av bedömningsförfarandet inte bara kan stabilisera det tidigare anställningsförhållandet, utan faktiskt stabiliserar anställningsförhållandet. Dessutom gör detta krav det möjligt att förhindra omvänd diskriminering med avseende på ordinarie domare, på vilka principerna om uttagningsprov och domarämbetets exklusivitet är fullt ut tillämpliga.
Förekomsten av ett förfarande för rekrytering genom uttagningsprov för ordinarie domare i syfte att ge dem tillträde till domarämbetet, vilket inte är tillämpligt vid rekrytering av adjungerade domare, gör det förvisso möjligt att utesluta de sistnämnda från att fullt ut åtnjuta de rättigheter som ordinarie domare har. Även om vissa skillnader i behandling kan motiveras av de olika kvalifikationer som krävs och av arten av de arbetsuppgifter som ordinarie domare ska utföra, kan det dock inte, mot bakgrund av klausul 4 i ramavtalet, godtas att adjungerade domare helt utesluts från systemet med betald semester.
Denna rättighet fastställs nämligen i artikel 7.1 i direktiv 2003/88/EEG. Rätten till årlig betald semester, som säkerställs genom artikel 31.2 i stadgan, är dessutom både tvingande och ovillkorlig, då det inte är nödvändigt att konkretisera bestämmelsen genom bestämmelser i unionsrätten eller nationell lagstiftning. Denna bestämmelse kan följaktligen åberopas i en tvist mellan arbetstagare och deras arbetsgivare i ett fall som omfattas av unionsrätten och därmed av stadgans tillämpningsområde.
Klausul 4 i ramavtalet, artikel 7 i direktiv 2003/88 och artikel 31.2 i stadgan utgör således hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken adjungerade domare – i motsats till vad samma lagstiftning föreskriver för ordinarie domare – i en jämförbar situation inte har någon rätt till ersättning under de semesterperioder då det inte bedrivits någon rättskipande verksamhet.
Av detta följer, för det första, att en nationell lagstiftning, för att uppfylla rekvisiten i klausul 5.1 i ramavtalet, måste föreskriva effektiva garantier för att beivra missbruk som uppstår genom användandet av flera på varandra följande visstidsanställningskontrakt och för att undanröja följderna av sådant missbruk. Därvidlag utgör en omvandling av visstidsanställning till en tillsvidareanställning i princip ett effektivt beivrande av sådant missbruk. För det andra är rätten till årlig betald semester en subjektiv rättighet som tillkommer varje arbetstagare och som unionsrätten tillerkänner arbetstagare på ett tvingande och ovillkorligt sätt.
Ramavtalet kan med hänsyn till dessa förhållanden inte tolkas så, att tillämpningen av en medlemsstats åtgärder för att beivra missbruk som uppstår genom användandet av flera på varandra följande visstidsanställningskontrakt och för att undanröja följderna av sådant missbruk kan inbegripa ett krav på att arbetstagaren i fråga avstår en rättighet som vederbörande har enligt unionsrätten genom tillämpning av klausul 4 i ramavtalet.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn.. Detta namn är inte någon av parternas verkliga namn.
(
1
)	Ramavtalet som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (EGT L 175, 1999, s. 43) (nedan kallat ramavtalet).
(
2
)	Se, bland annat, dom av den 16 juli 2020, Governo della Repubblica italiana (Italienska fredsdomares ställning) (C‑658/18, EU:C:2020:572), och dom av den 7 april 2022, Ministero della Giustizia m.fl. (Italienska fredsdomares ställning) (C‑236/20, EU:C:2022:263), och dom av den 27 juni 2024, Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554).
(
3
)	Genom artikel 29 i decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magisati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (lagstiftningsdekret nr 116 – Reform av systemet med personer som utför domar- och åklagaruppgifter som ett adjungerat uppdrag (adjungerade domare och åklagare) och andra bestämmelser om fredsdomare och övergångsbestämmelser för adjungerade domare och åklagare i tjänst, enligt lag nr 57 av den 28 april 2016), av den 13 juli 2017, (GURI nr 177 av den 31 juli 2017, s. 1), i dess lydelse enligt legge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022–2024 (lag nr 234–2022 års statsbudget och flerårsbudgeten för åren 2022–2024), av den 30 december 2021 (GURI nr 310 av den 31 december 2021, s. 1).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 2003, s. 9).
(
5
)	Se, bland annat, dom av den 8 maj 2019, Rossato och Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387, punkterna 39–43 och 45).