Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
RIMVYDAS NORKUS
föredraget den 4 september 2025(1)
Mål C‑480/24
Ģenerālprokuratūra
ytterligare deltagare i rättegången:
ČIEKURI‑SHISHKI SIA,
COUNTRY HELI SIA
(begäran om förhandsavgörande från Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen, Lettland))
” Begäran om förhandsavgörande – Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik – Restriktiva åtgärder som vidtagits med hänsyn till situationen i Ukraina – Förordning (EU) nr 269/2014 – Artikel 2 – Begreppet juridisk person som är ’förbunden med’ en fysisk person som förtecknas i bilaga I till förordning nr 269/2014 – Begreppet penningmedel och ekonomiska resurser som ’ägs, innehas eller kontrolleras’ av en sådan fysisk person – Artikel 11 – Skyldighet att inte bevilja krav som ställs av de personer som avses i artikel 11.1 – Tillämpningsområde – Rättsverkningar – En nationell domstols kontroll på eget initiativ av parternas identitet med beaktande av artiklarna 2 och 11 – Dataskyddsförordningen – Artiklarna 5 och 6 – Utlämnande och offentliggörande i en dom av personuppgifter avseende en fysisk person som förtecknas i bilaga I till förordning nr 269/2014 ”
I.      Inledning
1.        Begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF har framställts av Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen, Lettland). Begäran avser tolkningen av artiklarna 2 och 11.1 a och b i rådets förordning (EU) nr 269/2014 av den 17 mars 2014 om restriktiva åtgärder med avseende på åtgärder som undergräver eller hotar Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende,(2) i dess lydelse enligt rådets genomförandeförordning (EU) 2023/1765 av den 13 september 2023(3) (nedan kallad förordning nr 269/2014).
2.        Begäran har framställts i ett mål mellan en juridisk person bildad enligt lettisk rätt, ČIEKURI‑SHISHKI SIA, och en annan juridisk person bildad enligt lettisk rätt, COUNTRY HELI SIA, rörande indrivning av en fordran som förstnämnda bolag har mot sistnämnda bolag. En lettisk domstol dömde genom ett lagakraftvunnet avgörande sistnämnda bolag att återbetala lånet i fråga. COUNTRY HELI ägs till 50 procent
av ČIEKURI‑SHISHKI och till 50 procent
av en juridisk person bildad enligt cypriotisk rätt, bolaget ABACUS (CYPRUS) LIMITED, vars verkliga huvudman är en fysisk person som omfattas av de restriktiva åtgärder som unionen har vidtagit i samband med Rysslands invasion av Ukraina. Avgörandet överklagades till den hänskjutande domstolen som har att avgöra huruvida domen från den lettiska domstolen kan verkställas i en sådan situation eller huruvida den ska upphävas.
3.        Det här målet ger upphov till en rad frågor rörande tolkningen av förordning nr 269/2014, som EU-domstolen behöver besvara för att säkerställa de restriktiva åtgärdernas effektivitet. Frågorna rör bland annat huruvida en nationell domstol enligt unionsrätten är behörig att fastställa om de åtgärder som avses i denna förordning är tillämpliga på en juridisk person samt vilka kriterier den nationella domstolen ska grunda sin bedömning på. Prövningen av dessa frågor förutsätter en bedömning av förhållandet mellan unionens rättsordning och nationell rätt, särskilt när det gäller de nationella domstolarnas roll och den inverkan som systemet med restriktiva åtgärder har på privaträtten. Dessa tolkningsfrågor är av en vikt som vida överskrider ramen för det nationella målet.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Förordning nr 269/2014
4.        I artikel 1 i förordning nr 269/2014 föreskrivs följande:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
a)      krav: krav, oavsett om de görs gällande genom rättsliga förfaranden eller ej, som har framställts före eller efter 17 mars 2014 och som är knutna till genomförandet av ett avtal eller en transaktion, särskilt
i)      ett krav på fullgörande av varje slag av förpliktelse som uppstår inom ramen för eller i samband med ett avtal eller en transaktion,
ii)      ett krav på förlängning eller betalning av en finansiell garanti eller motgaranti, oavsett form,
iii)      ett krav på ersättning med avseende på ett avtal eller en transaktion,
iv)      ett motkrav,
v)      ett krav på erkännande eller verkställighet, även genom exekvaturförfarande, av en dom, en skiljedom eller ett liknande avgörande, oavsett var det meddelats.
…
c)      behöriga myndigheter: de behöriga myndigheter i medlemsstaterna som anges på de webbplatser som förtecknas i bilaga II.
…”
5.        I artikel 2 i denna förordning anges följande:
”1.      Alla penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör, ägs, innehas eller kontrolleras av fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ eller av fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som är förbundna med dem, och som förtecknas i bilaga I, ska frysas.
2.      Inga penningmedel eller ekonomiska resurser får direkt eller indirekt ställas till förfogande för eller göras tillgängliga till förmån för fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ eller fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som är förbundna med dem, och som förtecknas i bilaga I.”
6.        I artikel 3.1 i nämnda förordning anges att bilaga I ska innefatta olika kategorier av fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ ”samt fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har samröre med dem”.
7.        Artikel 9.1 i samma förordning har följande lydelse:
”Det ska vara förbjudet att medvetet och avsiktligt delta i verksamhet vars syfte eller verkan är att kringgå åtgärderna i artikel 2.”
8.        I artikel 11 i förordning nr 269/2014 anges följande:
”1.      Inga krav får beviljas i samband med ett avtal eller en transaktion, vars genomförande har påverkats direkt eller indirekt, helt eller delvis, av de åtgärder som införs genom denna förordning, inbegripet krav på kompensation eller andra anspråk av detta slag, till exempel kvittningsanspråk eller anspråk enligt en garanti, särskilt krav på förlängning eller betalning av en garanti eller motgaranti, särskilt en finansiell garanti eller motgaranti, oavsett form, om kraven ställs av
a)      fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som förtecknas i bilaga I,
b)      andra fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som agerar via de personer, enheter eller organ som avses i led a eller för deras räkning.
2.      I alla förfaranden som syftar till indrivning av en fordran åligger det den fysiska eller juridiska person, den enhet eller det organ som begär indrivningen att visa att betalning av fordran inte strider mot punkt 1.
3.      Denna artikel ska inte påverka den rätt som de fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som avses i punkt 1 har till prövning av lagligheten av att skyldigheterna enligt avtalet inte uppfylls, i enlighet med denna förordning.”
9.        Artikel 14 i denna förordning har följande lydelse:
”1.      Om rådet beslutar att tillämpa sådana åtgärder som avses i artikel 2 på en fysisk eller juridisk person, enhet eller organ, ska rådet ändra bilaga I enlighet med detta.
2.      Rådet ska meddela sitt beslut, inbegripet skälen för uppförandet på förteckningen, till den fysiska eller juridiska personen, enheten eller organet som avses i punkt 1 antingen direkt, om adressen är känd, eller genom att ett meddelande offentliggörs, så att den fysiska eller juridiska personen, enheten eller organet ges tillfälle att lämna synpunkter.
3.      Om synpunkter inges eller om väsentliga nya bevis framläggs, ska rådet se över sitt beslut och informera den fysiska eller juridiska personen, enheten eller organet om detta.
4.      Förteckningen i bilaga I ska ses över regelbundet, och senast var tolfte månad.”
10.      I artikel 17 i nämnda förordning anges följande:
”Denna förordning ska tillämpas
…
d)      på varje juridisk person, enhet eller organ, inom eller utanför unionens territorium, som har bildats eller instiftats i enlighet med en medlemsstats lagstiftning,
…”
2.      Genomförandeförordning (EU) 2022/336
11.      I skälen 10–13 i rådets genomförandeförordning (EU) 2022/336 av den 28 februari 2022 om genomförande av förordning (EU) nr 269/2014 om restriktiva åtgärder med avseende på åtgärder som undergräver eller hotar Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende(4) anges följande:
”(10)      Den 24 februari 2022 gjorde den höga representanten ett uttalande på unionens vägnar, i vilket han i starkast möjliga ordalag fördömde den oprovocerade invasionen av Ukraina av Ryska federationens väpnade styrkor samt Belarus deltagande i denna aggression mot Ukraina. Den höga representanten angav att unionens reaktion kommer att omfatta både sektorsvisa och individuella restriktiva åtgärder.
(11)      Den 24 februari 2022 fördömde Europeiska rådet i starkast möjliga ordalag Ryska federationens oprovocerade och oberättigade militära aggression mot Ukraina. Genom sina olagliga militära åtgärder bryter Ryssland grovt mot internationell rätt och principerna i FN-stadgan och undergräver den europeiska och globala säkerheten och stabiliteten. I nära samordning med sina partner och allierade enades Europeiska rådet om ytterligare restriktiva åtgärder som kommer att medföra omfattande och allvarliga konsekvenser för Ryssland till följd av dess agerande.
(12)      Med tanke på situationens allvar anser rådet att 26 personer och en enhet bör läggas till i förteckningen över personer, enheter och organ som är föremål för restriktiva åtgärder enligt bilaga I till förordning (EU) nr 269/2014.
(13)      Bilaga I till förordning (EU) nr 269/2014 bör därför ändras i enlighet med detta.”
B.      Lettisk rätt
12.      I artiklarna 483 och 484 i civilprocesa likums (civilprocesslagen) anges att riksåklagaren på vissa villkor får inge ett överklagande till Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen) av vissa lagakraftvunna domstolsavgöranden.
III. Bakgrund till tvisten, målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
13.      Den 19 maj 2015 ingicks ett låneavtal om 3 407 347,10 euro mellan ČIEKURI‑SHISHKI, långivaren, och COUNTRY HELI, låntagaren.
14.      Den
19 januari 2023 väckte
ČIEKURI‑SHISHKI
(nedan kallad käranden) talan mot COUNTRY HELI
(nedan kallad svaranden), i syfte att erhålla indrivning av kapitalbeloppet jämte räntan för lånet. Av stämningsansökan framgår att 50 procent
av aktierna i svaranden ägs av käranden och att 50 procent
ägs av ett bolag i Cypern,
ABACUS (CYPRUS) LIMITED, vars verkliga huvudman är en fysisk person, D.
15.      I dom av den 13 september 2023 konstaterade Rīgas
rajona
tiesa
(Distriktsdomstolen i Riga, Lettland)
att svaranden fortfarande inte hade återbetalat lånebeloppet och inte heller hade betalat räntan för lånet. Den biföll följaktligen talan och ålade svaranden att betala skulden i enlighet med kärandens yrkanden. I sin dom prövade den emellertid inte huruvida käranden eller svaranden omfattades av de restriktiva åtgärder som Europeiska unionen har antagit med avseende på åtgärder som undergräver eller hotar Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende, bland annat de som har antagits i enlighet med eller på grundval av förordning nr 269/2014.
16.      Domen överklagades inte och vann laga kraft den 4 oktober 2023.
17.      Den 12 oktober 2023 fattades ett beslut om verkställighet som översändes till registret över verkställighetsåtgärder.
18.      I enlighet med sina rättigheter enligt artiklarna 483–484 i civilprocesslagen ingav den tillförordnade riksåklagaren ett överklagande av den dom som Rīgas rajona tiesa (Distriktsdomstolen i Riga) hade meddelat den 13 september 2023 och yrkade att domen skulle upphävas och att verkställigheten av den skulle skjutas upp i avvaktan på utgången av överklagandet. Riksåklagaren hävdade att eftersom D genom genomförandeförordning 2022/336 om genomförande av förordning nr 269/2014 har förts upp på förteckningen i bilaga I till sistnämnda förordning över personer som omfattas av restriktiva åtgärder, är sistnämnda förordnings bestämmelser tillämpliga på svaranden i en sådan situation som i det nationella målet. Han tillade att med beaktande av den omständigheten att kärandens talan väcktes efter det att D hade först upp på denna förteckning borde
Rīgas
rajona
tiesa (Distriktsdomstolen i Riga) ha kontrollera om det faktiska syftet med talan var att kringgå de restriktiva åtgärder som vidtagits mot D.
19.      Den 8 februari 2024 beslutade Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen), som är hänskjutande domstol, att inleda ett förfarande för att pröva riksåklagarens överklagande och att skjuta upp verkställigheten av den dom som meddelats i första instans.
20.      Den hänskjutande domstolen har påpekat att artikel 2 i förordning nr 269/2014 inte ger något tydligt svar på hur det kan fastställas om en juridisk person såsom svaranden ska anses vara en juridisk person som är ”förbunden” med en fysisk person som förtecknas i bilaga I till denna förordning, när dess kapital ägs av flera bolag och den verkliga huvudmannen för ett av dessa bolag visar sig vara en sådan fysisk person. I förevarande fall är det nämligen rimligt att anta att svaranden ägs eller eventuellt kontrolleras av D, i egenskap av verklig huvudman. Den hänskjutande domstolen vill dessutom få klarhet i huruvida käranden, i egenskap av en juridisk person som äger 50 procent
av aktierna i svaranden, också kan betecknas som en juridisk person som är ”förbunden”, eftersom effektiviteten hos de restriktiva åtgärder som har vidtagits mot D i annat fall skulle kunna undergrävas.
21.      Den hänskjutande domstolen vill för övrigt få klarhet i vilken personkrets (ratione personae) artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 är tillämplig på och vilka rättsverkningar den har. Den anser särskilt att det inte är motiverat att utesluta möjligheten för en nationell domstol att pröva och bevilja ett krav som omfattas av denna bestämmelse, förutsatt att den i domslutet uttryckligen preciserar att domen kan verkställas frivilligt eller genom tvång endast om de restriktiva åtgärderna mot den berörda personen har hävts. Den hänskjutande domstolen vill även att EU-domstolen ska klargöra i vilken mån förordning nr 269/2014 ålägger en nationell domstol att på eget initiativ kontrollera om någon av parterna i ett civilrättsligt mål är en sådan person som avses i artikel 2 eller artikel 11.1 i denna förordning.
22.      Mot denna bakgrund beslutade Augstākā tiesa Senāts (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)      Vilka omständigheter talar för att en person är förbunden i den mening som avses i artikel 2 i [förordning nr 269/2014]? Ska en juridisk person, vars aktier till 50 procent
ägs av en juridisk person vars verkliga huvudman är en fysisk person som anges i förteckningen i bilagan till genomförandeförordning
2022/336, anses vara en juridisk person som är förbunden?
2)      Om svaret på den andra delen av fråga 1 är jakande, ska då en juridisk person som innehar 50 procent
av aktierna i den juridiska person som beskrivs i den andra delen av fråga 1 också anses vara en juridisk person som är förbunden i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 269/2014?
3)      Omfattar de personer, enheter eller organ som avses i artikel 11.1 b i förordning nr 269/2014 också juridiska personer som är förbundna i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 269/2014?
4)      Ska domstolen, när den prövar ett yrkande, på eget initiativ kontrollera om någon av parterna i målet är en sådan person som avses i artikel 2 eller artikel 11.1 a eller b i förordning nr 269/2014?
5)      Vilka är rättsverkningarna av artikel 11.1 i förordning nr 269/2014, i vilken det föreskrivs att inga krav som framställs av personer som avses i leden a eller b i den punkten ’får beviljas’? Är det tillåtet att pröva sådana krav i sak när det i ett domslut anges att domen inte får verkställas så länge dessa personer finns upptagna på den relevanta förteckningen?
6)      Har artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 rättsverkningar när käranden inte är en av de personer som avses i leden a eller b i denna punkt, men svaranden är en av de personer som avses i leden a eller b i denna punkt?
7)      Ska uppgifter om den fysiska person som berörs av sanktionerna (förnamn och efternamn) lämnas i domskälen i domstolens dom? Behöver dessa personuppgifter pseudonymiseras när domstolens dom offentliggörs?”
IV.    Förfarandet vid domstolen
23.      Begäran om förhandsavgörande av den 4 juli 2024 inkom till domstolens kansli den 9 juli 2024.
24.      Riksåklagaren, käranden i det nationella målet, den lettiska, den nederländska och den finska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden inom den frist som anges i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
25.      Domstolen har i enlighet med artikel 76.2 i rättegångsreglerna beslutat att inte hålla någon muntlig förhandling.
V.      Rättslig bedömning
A.      Inledande anmärkningar
26.      Förordning nr 269/2014 antogs av Europeiska unionen den 17 mars 2014 som svar på situationen i Ukraina, framför allt Rysslands olagliga annektering av Krim. När Ryska federationen inledde sitt anfallskrig mot Ukraina 2022 fick denna förordning ökad betydelse. Den utgör ett av de huvudsakliga instrumenten för riktade sanktioner mot Ryssland. I den föreskrivs frysning av tillgångar för personer och enheter som är ansvariga för åtgärder som undergräver Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende samt för andra personer som avses i artikel 2 i beslut 2014/145/Gusp.(5) Förordningen förbjuder även att de direkt eller indirekt tillhandahålls penningmedel eller ekonomiska resurser. Den förteckning som är bifogad förordningen uppdateras regelbundet. Förteckningen innehåller namnen på ansvariga politiker, oligarker, militärer, företag och propagandister med kopplingar till Kreml. Dessa åtgärder utgör en del av de bredare åtgärder som unionen har vidtagit och som även inbegriper ekonomiska och kommersiella sanktioner i syfte att utöva press på Ryssland för att det ska upphöra med sina militära aktioner och respektera internationell rätt.
27.      I unionsrätten antas restriktiva åtgärder genom att rådet inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) och i enlighet med artikel 29 FEU antar beslut som ”anger unionens inställning till en särskild fråga av geografisk eller tematisk karaktär”. Eftersom de beslut som antas inom ramen för Gusp inte har direkt effekt i medlemsstaternas nationella rättsordningar, kan de inte i sig skapa skyldigheter för juridiska eller fysiska personer. För att genomföra dem krävs det således att rådet i enlighet med artikel 215 FEUF beslutar om ”de åtgärder som krävs”, i form av sekundärrättsakter som syftar till ”att de ekonomiska och finansiella förbindelserna med ett eller flera tredjeländer helt eller delvis ska avbrytas eller begränsas” (punkt 1), eller om ”restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer, grupper eller enheter som inte är stater” (punkt 2).(6)
28.      Vid utövandet av de befogenheter som den rättsliga grunden i artikel 215 FEUF ger rådet väljer det i allmänhet att anta förordningar. Förordning nr 269/2014, som är i centrum för förevarande mål, ingår just i denna kategori av akter. Huruvida restriktiva åtgärder är av rättslig karaktär är en av de olika aspekter som behöver behandlas vid prövningen av tolkningsfrågorna. Det behöver även analyseras vilka konkreta åtgärder som medlemsstaternas behöriga organ, inbegripet deras domstolar, bör vidta för att ge denna förordning full verkan i sina respektive rättsordningar. Ett enhetligt och effektivt genomförande av dessa åtgärder är nämligen avgörande för att säkerställa de mål som eftersträvas med Gusp inom unionen.
29.      I enlighet med begäran från domstolen inriktar jag mig i det här förslaget till avgörande på den fjärde, den femte och den sjätte frågan, vilka kan delas in i två olika tematiska områden. Den fjärde frågan rör huruvida den nationella domstolen eventuellt är skyldig att på eget initiativ kontrollera om någon av parterna i målet är en sådan person som avses i artiklarna 2 och 11 i förordning nr 269/2014. Den femte och den sjätte frågan, å sin sida, rör tillämpningsområdet för och rättsverkningarna av artikel 11.1 i denna förordning. Jag kommer att behandla dessa frågor var för sig.
30.      Enligt reglerna om befogenhetsfördelningen inom ramen för det samarbetsförfarande som har inrättats genom artikel 267 FEUF ankommer det på domstolen att tolka de unionsrättsliga bestämmelser som den nationella domstolen på eget ansvar och mot bakgrund av alla de faktiska och rättsliga omständigheterna i det nationella målet har identifierat såsom avgörande för utgången av det nationella målet.(7) Det ankommer på den nationella domstolen att tillämpa dessa bestämmelser i det enskilda fallet, med beaktande av den tolkning som EU-domstolen har tillhandahållit. För att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar på de frågor som den har ställt kommer jag i min bedömning att analysera ett antal bestämmelser som kan vara tillämpliga, med förbehåll för den nationella domstolens bedömning av omständigheterna.(8)
B.      Den fjärde frågan
31.      Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 2 och 11.1 a och b i förordning nr 269/2014 ska tolkas så, att den nationella domstolen är skyldig att på eget initiativ kontrollera om någon av parterna i målet är en sådan person som avses i dessa bestämmelser.
32.      Som jag har förklarat i mina inledande anmärkningar använder sig unionen i allmänhet av förordningar som rättsligt instrument för att säkerställa genomförandet av de restriktiva åtgärder som rådet antar inom ramen för Gusp.(9) Som det framgår av skäl 10 i förordning nr 269/2014 föreskrevs det att förordningen omedelbart skulle träda i kraft för att säkerställa åtgärdernas verkningsfullhet. Enligt artikel 288 FEUF har en förordning allmän giltighet, är till alla delar bindande och är direkt tillämplig i varje medlemsstat. Användningen av detta rättsliga instrument säkerställer således en enhetlig tillämpning av de restriktiva åtgärderna.(10) Enligt artikel 17 i förordning nr 269/2014 ska förordningen tillämpas på varje person, enhet eller organ som anges i förordningen. Det ankommer på medlemsstaterna att genomföra och tillämpa dessa restriktiva åtgärder genom sina behöriga myndigheter.
33.      Bestämmelserna i förordningar är i princip bindande för medlemsstaternas alla organ inom ramen för deras respektive befogenheter, inbegripet domstolsväsendet. Domstolsväsendet har en central roll genom att se till att unionsrätten respekteras och vid behov kontrollera huruvida åtgärder som beslutats av staten är rättsenliga. Detta innebär att medlemsstaternas domstolar kan avgöra huruvida de akter genom vilka restriktiva åtgärder såsom sanktioner eller kommersiella restriktioner genomförs på det nationella planet(11) är rättsenliga. Domstolsväsendet bidrar således till att säkerställa rättssäkerheten och till att åtgärderna är förenliga med den rättsliga ramen. Om en åtgärd bedöms vara rättsstridig, kan den behöriga domstolen ogiltigförklara den eller ändra den. Domstolsväsendet bidrar på detta sätt till att förhindra maktmissbruk och upprätthålla rättsstatsprincipen inom unionen.
34.      En förordning i vilken restriktiva åtgärder föreskrivs genomförs huvudsakligen av statliga organ som har särskild specialkompetens inom området finansiell tillsyn. Dessa organ innehar nödvändiga medel och är således behöriga att genomföra de finansiella sanktioner som föreskrivs, såsom frysning av tillgångar, förbud mot att bevilja krediter eller utföra betalningar till vissa personer eller organ. Det ankommer på dem att besluta om konkreta åtgärder mot de personer och organ
som förts upp på de förteckningar som avses i förordningen. Nämnda organ, som har i uppgift att verkställa förordningen och, i förekommande fall, de nationella genomförandeåtgärderna, tillhör i allmänhet – men inte alltid – den verkställande makten.
35.      I detta sammanhang ska det påpekas att även om bilaga II till förordning nr 269/2014 innehåller en förteckning över webbplatser med uppgifter om de behöriga myndigheterna samt adress för anmälan till kommissionen, innehåller själva förordningen inte några preciseringar om de nationella myndigheterna eller deras konkreta roll vid genomförandet och tillämpningen av de restriktiva åtgärderna. Den omständigheten att de utsedda organen eller ministerierna skiljer sig mellan medlemsstaterna speglar den omfattande institutionella autonomi som dessa tillerkänns när det gäller att verkställa de restriktiva åtgärderna. Av bilagan framgår emellertid att vissa ministerier, såsom ekonomi- och finansministerierna, ofta spelar en särskild roll på grund av deras specialkompetens inom området internationell handel och kontroll av kapitalrörelser.(12)
36.      Det ska även påpekas att förordning nr 269/2014 inte heller innehåller några närmare bestämmelser om det sätt på vilket medlemsstaterna konkret ska genomföra de restriktiva åtgärderna. I förordningen föreskrivs ingen harmonisering av de nationella förfarandereglerna. Förordningen begränsar sig snarare till att fastställa ett konkret mål, såsom frysning av vissa tillgångar eller ekonomiska resurser. Vissa mål formuleras också relativt brett eller är beroende av en bedömning av de konkreta omständigheterna, exempelvis när det beslutats att penningmedel eller ekonomiska resurser inte direkt eller indirekt får tillgängliggöras för de fysiska personer som anges i bilaga I eller för de fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ
som är förbundna med dem. Mot bakgrund av dessa faktorer kan slutsatsen dras att medlemsstaterna har ett stort manöverutrymme när det gäller hur de fastställda målen ska uppnås.(13)
37.      Detta decentraliserade sätt att tillämpa och genomföra de restriktiva åtgärderna beaktar unionens struktur och subsidiaritetsprincipen vilken stadfästs i EU-fördraget.(14) Det speglar även komplexiteten i den uppgift som unionen och medlemsstaterna står inför, särskilt med beaktande av den mängd fall där personer eller organ
försöker kringgå systemet med sanktioner. Ur detta perspektiv är det faktiskt klokt att anförtro de nationella myndigheterna ansvaret för att konkret tillämpa förordning nr 269/2014 och för att vid behov anta nationella genomförandeåtgärder, eftersom de är närmare de faktiska omständigheterna och för övrigt har en särskild specialkompetens.
38.      Det ska preciseras att trots det decentraliserade genomförandet och verkställandet av de restriktiva åtgärderna ankommer det på medlemsstaterna att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att unionens restriktiva åtgärder inte kringgås. Enligt artikel 29 FEU är de skyldiga att se till att deras nationella politik överensstämmer med unionens ståndpunkter. Medlemsstaterna måste således samordna sina insatser på nationell och överstatlig nivå för att förhindra varje kringgående av unionens sanktioner och för att säkerställa att de sist och slutligen är effektiva.(15) Liksom inom andra jämförbara områden, bland annat när det gäller medlemsstaternas införlivande av direktiv, får decentraliseringen av genomförandet och verkställandet av de restriktiva åtgärderna inte äventyra unionsrättens effektivitet.
39.      Detta är skälet till att domstolen, när den – om inte annat föreskrivs i unionsrätten – tillerkänner medlemsstaterna processuell autonomi, tenderar att betona att detta inte får medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att tillämpa unionsrätten. Ytterligare en begränsning av denna processuella autonomi följer enligt domstolens praxis av likvärdighetsprincipen, enligt vilken tillämpningen av unionsrätten inte får vara mindre förmånlig än tillämpningen av den nationella rätt som är tillämplig i jämförbara situationer.(16) Likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen är således avgörande rättsliga kriterier som gör det möjligt att bedöma huruvida en konkret nationell åtgärd är förenlig med kraven i förordning nr 269/2014.
40.      Den fjärde av de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt kan enligt min mening besvaras genom en tolkning av dessa principer. Som jag redan har nämnt ovan genomförs en förordning som föreskriver restriktiva åtgärder huvudsakligen av statliga organ som ingriper på området för finansiell tillsyn och som har nödvändiga befogenheter för att besluta om konkreta åtgärder.(17) Även om de nationella domstolarna obestridligen har en central roll när det gäller att säkerställa domstolsskyddet,(18) kan det knappast krävas att en medlem av domstolsväsendet i samtliga fall ska ha den specialkompetens som är nödvändig för att vidta lämpliga åtgärder i avgörande situationer, bland annat när det gäller tillgångarna för en person som förtecknas i bilaga I till förordning nr 269/2014. Det ska framför allt erinras om att domstolsväsendets roll i grunden skiljer sig från den verkställande maktens roll och att det med hänsyn till principen om maktfördelning som gäller i medlemsstaterna vore problematiskt att anförtro domstolsväsendet uppgifter som normalt åligger den verkställande makten.
41.      Man får emellertid inte glömma att även domstolsväsendet är bundet av bestämmelserna i förordning nr 269/2014 och måste säkerställa tillämpningen av dem inom ramen för sin behörighet. Vid tillämpning av unionsrätten ska med andra ord de nationella domstolarnas handlande, liksom övriga statliga organs handlande, också bedömas mot bakgrund av effektivitetsprincipen.(19) De särskilda villkor som gäller för domstolsväsendets ingripande måste emellertid beaktas, framför allt den omständigheten att nationella domstolar endast kan utöva den behörighet som de har enligt nationell processuell rätt. Denna begränsning följer av rättsstatsprincipen, som kännetecknar rättssystemen i unionens alla medlemsstater.
42.      Härvid bör man framför allt ha i åtanke att det civilrättsliga förfarandet i medlemsstaternas rättssystem huvudsakligen kännetecknas av den kontradiktoriska principen, enligt vilken domstolen fattar sitt beslut på grundval av de argument som anförts av parterna. Den civilrättsliga dispositionsprincipen(20) innebär dessutom att parterna har möjlighet att fritt besluta om de vill inleda en process, bestämma dess föremål och avsluta den. En civilrättslig domstol är med andra ord i princip endast skyldig att beakta de omständigheter som åberopats av parterna i målet. Parterna bestämmer således över saken i målet och rätten antar i princip en passiv hållning.(21) Undantag utgör så kallade ”notoriska” fakta som är allmänt kända eller åtminstone bekanta för rätten, som har personlig specialkompetens inom ett visst område och således kan beakta dem i sitt resonemang. Dessa särdrag skiljer i grunden civilrättsliga domstolar från andra statliga organ, såsom den allmänna åklagarmyndigheten i straffrättsliga förfaranden, som för sin del kan inleda utredningar på eget initiativ.
43.      I detta sammanhang ska det erinras om EU-domstolens praxis enligt vilken unionsrätten i princip inte kräver att den nationella domstolen ex officio prövar en grund som avser åsidosättande av unionsbestämmelser, när prövningen av denna grund skulle tvinga den att gå utöver tvisteföremålets gränser, såsom parterna har definierat detta genom sina yrkanden. Denna begränsning av den nationella domstolens behörighet motiveras av principen att initiativet till en process tillkommer parterna. Enligt denna rättspraxis kan den nationella domstolen följaktligen vidta åtgärder ex officio endast i undantagsfall, då det på grund av allmänintresset krävs att den ingriper.(22) På denna punkt krävs mer ingående förklaringar.
44.      Domstolen har i sin praxis identifierat en rad situationer i vilka den har erkänt att den nationella domstolen ex officio måste pröva om unionsrättsliga bestämmelser har åsidosatts.(23) Det gemensamma för dessa situationer är att den tillämpliga rättsregeln är av tvingande karaktär och medför rättigheter för enskilda. Domstolen har fastställt att med hänsyn till allmänintresset av att skydda de rättigheter som unionsrätten ger måste nationella domstolar ex officio pröva huruvida ett sådant åsidosättande föreligger och således gå utöver de gränser för tvisten som parterna definierat, om någon av parterna i förfarandet skulle lida skada i den mån detta skydd inte kan säkerställas på annat sätt, bland annat eftersom parten inte kan göra gällande ett sådant skydd enligt nationell rätt eller eftersom det i nationell rätt inte föreskrivs någon annan form av skydd.
45.      Även om den rättspraxis som det hänvisas till i föregående punkt vilar på överväganden som avser skyddet av de rättigheter som enskilda ges i unionsrätten, anser jag att det inte är uteslutet att ett sådant synsätt även skulle kunna tillämpas i situationer där det inte rör sig om att skydda ett allmänintresse som består i att skydda enskildas subjektiva rättigheter, utan i stället rör sig om att säkerställa uppnåendet av ett självständigt allmänintresse som är förbehållet unionen i egenskap av en överstatlig organisation och ett internationellt rättssubjekt som kan vidta yttre åtgärder som syftar till att säkerställa respekt för en regelbaserad internationell ordning.(24) FN-stadgan, som utgör en hörnsten i denna rättsordning, syftar till att bevara freden och den internationella säkerheten. Unionen har högtidligt åtagit sig att bidra till att detta mål uppnås.(25)
46.      I förevarande fall är det uppenbart att det finns ett allmänintresse av en effektiv tillämpning av förordning nr 269/2014, som enligt min mening motiverar en justering av gränserna för medlemsstaternas processuella autonomi för att kraven på att uppnå målen med Gusp ska kunna uppfyllas inom unionen.(26) Mångfalden av rättsliga traditioner i medlemsstaterna kan inte utgöra ett hinder och kan således inte heller erbjuda en möjlighet att kringgå unionens system med sanktioner. Så skulle emellertid vara fallet om de personer som förtecknas i bilaga I till denna förordning skulle kunna genomföra transaktioner i medlemsstater vilkas nationella lagstiftning är ganska tillåtande. För övrigt bör det undvikas att talan i stället väcks vid domstolar som inte tillämpar unionens restriktiva åtgärder med nödvändig strikthet.
47.      Domen i målet Bank Melli Iran(27) är särskilt relevant för prövningen av tolkningsfrågorna, eftersom det i den erinras om att de nationella domstolarna är skyldig att säkerställa att unionsrätten ges full verkan. Enligt EU-domstolen föreligger detta krav i alla mål som de har att avgöra, inbegripet civilrättsliga mål.(28) Det ska även påpekas att denna dom utgår från principen att det ankommer på de nationella domstolarna att ingripa när bevisning föreligger som gör att det kan antas att en person har brutit mot unionsrätten.(29) Även om denna dom inte direkt avser unionens system med restriktiva åtgärder, utan avser skyddet mot följderna av tillämpning av extraterritoriell lagstiftning som antas av ett tredjeland – i förevarande fall restriktiva åtgärder som Amerikas förenta stater vidtagit mot Iran – återfinns den ändå inom ett närstående område som omfattas av internationell sanktionsrätt, vilket motiverar att den beaktas i den rättsliga bedömningen. Mot bakgrund av denna rättspraxis förefaller det legitimt att kräva att medlemsstaternas domstolar inom ramen för civilrättsliga förfaranden aktivt ska bidra till att förhindra kringgåenden av de sanktioner som unionen har ålagt genom förordning nr 269/2014.
48.      Det ska slutligen erinras om begreppet kringgående, såsom det har definierats i domstolens praxis. I domen i målet Afrasiabi m.fl.(30) preciserade domstolen att detta begrepp avser verksamheter vars syfte eller verkan direkt eller indirekt är att den som utför verksamheten kan undandra sig tillämpningen av unionsåtgärder, med andra ord verksamheter vars syfte eller verkan är att direkt eller indirekt kringgå förbud som införts av unionen.(31) Domstolens definition är väldigt vid och framhäver betydelsen av den kringgående verksamhetens syfte – det vill säga dess potentiella verkan – vid sidan av dess verkliga verkan, det vill säga dess konkreta följder. Av detta följer att kringgående ska förstås så, att det inte endast omfattar verksamhet som faktiskt kringgår de restriktiva åtgärderna, utan även verksamhet som syftar till att kringgå dem, oberoende av verksamhetens faktiska resultat.(32) Med beaktande av den utmaning som unionen och medlemsstaterna står inför förefaller kraftiga motåtgärder vara nödvändiga.
49.      Domstolen grundade sitt resonemang på tolkningen av en bestämmelse(33) som i huvudsak motsvarar artikel 9 i förordning nr 269/2014 och som nationella domstolar vid behov måste tillämpa i nationella mål, om de bedömer att villkoren är uppfyllda. Det rör sig om en central bestämmelse som syftar till att förhindra att sanktionerna kringgås. Medan andra bestämmelser förbjuder konkreta handlingar – såsom att tillgängliggöra ekonomiska resurser för förtecknade personer(34) – avser artikel 9 i denna förordning indirekta eller dolda sätt att handla som gör det möjligt att kringgå sådana förbud. Dess normativa syfte är att fylla de luckor som kan uppstå om sanktioner kringgås genom indirekta handlingar. Denna bestämmelse har således rollen av en skyddsklausul som är avsedd att säkerställa att till och med de mest kreativa eller väl dolda strategierna för kringgående omfattas.
50.      Av ovan angivna skäl anser jag att det bör krävas att den nationella domstolen ingriper på eget initiativ i fall där det på grundval av indicier – mot bakgrund av parternas argument, fakta som domstolen har kännedom om eller omständigheterna i målet – kan anses att artiklarna 2 och 11.1 a och b i förordning nr 269/2014 är tillämpliga på någon av parterna i målet. Det är endast på detta villkor som det kan undvikas att en nationell domstol förhindras att ingripa och ser sig tvungen att mot sin egen övertygelse tillåta att en person som förtecknas i bilaga I undkommer tillämpningen av de föreskrivna restriktiva åtgärderna. En nationell domstol bör inte bidra till att sanktionerna kringgås, vare sig avsiktligt eller genom försummelse.
51.      För att nationella domstolar inte ska åläggas i praktiken oöverstigliga krav bör de skyldigheter som de åläggs inte vara alltför betungande. Effektivitetsprincipen iakttas redan om en nationell domstol när indicier föreligger vänder sig till de behöriga myndigheterna inom ramen för sin behörighet, i syfte att erhålla ytterligare information om den berörda personens identitet och grad av inblandning. Dessa specialiserade myndigheter bör svara på den nationella domstolens begäran så snart som möjligt i den anda av lojalt samarbete som enligt artikel 4.3 FEU krävs vid tillämpning av unionsrätten. Om misstankarna om att någon av parterna i målet är föremål för restriktiva åtgärder bekräftas, bör den nationella domstolen vidta de lämpliga åtgärder som anges i förordning nr 269/2014 och i nationell rätt.
52.      Indicier för att det möjligtvis rör sig om personer som har förts upp på förteckningen över personer som är föremål för unionens sanktioner kan bland annat utgöras av vissa delägares nationalitet eller eventuella gränsöverskridanden finansiella transaktioner som går via Ryssland eller via stater som har nära ekonomiska band med Ryssland. Det ska emellertid betonas att det på grund av sakens natur inte är möjligt att upprätta en uttömmande förteckning över relevanta kriterier. Praxisen bör således hela tiden utvecklas och anpassas till de konkreta och aktuella omständigheterna.(35) Härvid utgör så kallade soft law-instrument, såsom de riktlinjer som har utfärdats såväl av unionsinstitutionerna som av medlemsstaternas behöriga myndigheter, en användbar källa för vägledning.(36) Dessa riktlinjer syftar till att svara på den utmaning som harmoniseringen av medlemsstaternas nationella praxis för genomförande av sanktionerna innebär.(37)
53.      Det förefaller följaktligen nödvändigt att en nationell domstol ingriper redan under domstolsförfarandet i syfte att förhindra att åtgärder som kan motverka syftena med förordning nr 269/2014 fullbordas, såsom till exempel verkställighet av fordringar som följer av avtal som involverar fysiska personer som förtecknas i bilaga I till denna förordning. Det är berättigat att förvänta sig att en nationell domstol i ett mål som den har att avgöra kan förstå komplicerade civilrättsliga rättsförhållanden och identifiera de situationer i vilka vissa transaktioner kan syfta till att kringgå unionens system med sanktioner.
54.      Nationella domstolar har dessutom processuella rättigheter som ger dem möjlighet att vidta nödvändiga skyddsåtgärder eller korrigerande åtgärder, såsom att vägra att bevilja en exekutionstitel som grundar sig på ett avtal som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 269/2014. Med hänsyn till unionens intressen förefaller det mig emellertid inte vara tillräckligt att skjuta upp tillämpningen av de restriktiva åtgärderna till skedet för verkställighet. Ett sådant tillvägagångssätt skulle innebära att staten ingriper i ett långt framskridet skede av det civilrättsliga förfarandet, med risk för att det blir omöjligt för exekutionsbiträdet att bedöma om verkställighet av en exekutionstitel strider mot föreskrifterna i förordning nr 269/2014.
55.      I avsaknad av uppenbara bevis för det motsatta presumeras nämligen en rättslig exekutionstitel vara lagenlig i enlighet med nationell rätt. Rättssäkerheten kräver att materiella invändningar mot en sådan exekutionstitel i princip avslås. Det ska påpekas att i ett sådant fall skulle dessutom endast den fordran som ska verkställas av exekutionsbiträdet vara föremål för en prövning av förenligheten med bestämmelserna i förordning nr 269/2014, men inga andra eventuella sammanhängande fordringar som avses i samma mål.
56.      Jag anser följaktligen att om exekutionsbiträde i skedet för verkställigheten av en rättslig exekutionstitel, i stället för den nationella domstolen under domstolsförfarandet, skulle ges möjlighet att bedöma huruvida de restriktiva åtgärderna är tillämpliga, såsom den lettiska regeringen verkar ha föreslagit i sina skriftliga yttranden, finns det enligt min mening en icke försumbar risk för att förordning nr 269/2014 inte skulle tillämpas med den strikthet som krävs. Ett sådant tillvägagångssätt kan följaktligen inte godtas.
57.      För en effektiv tillämpning av unionsrätten förefaller det följaktligen lämpligt att nationella domstolar åläggs att ingripa på eget initiativ, inbegripet genom att vända sig till behöriga myndigheter, i syfte att pröva huruvida artiklarna 2 och 11.1 a och b i förordning nr 269/2014 är tillämpliga, men endast i ovan nämnda situationer, det vill säga när parterna uttryckligen har tagit upp denna fråga, eller när fakta som domstolen har kännedom om eller omständigheterna i målet gör det möjligt att anse att dessa bestämmelser är tillämpliga.(38)
58.      Vad gäller förevarande mål ska det påpekas att den hänskjutande domstolen har hänvisat till riksåklagarens överklagande, av vilket det framgår att handlingarna i tvistemålet innehåller bevisning som gör det möjligt att anta att bestämmelserna i förordning nr 269/2014 ska tillämpas på svaranden.(39) Den hänskjutande domstolen har för övrigt angett att käranden, som äger en del av aktierna i svaranden, också är en person som är förbunden med svaranden och dennes medlem, ABACUS (CYPRUS) LIMITED. I begäran om förhandsavgörande tillhandahålls inga närmare uppgifter.
59.      Det räcker härvid att erinra om att enligt domstolens fasta praxis är den nationella domstolen i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF ensam behörig att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna i det nationella målet.(40) Det ankommer följaktligen på de lettiska domstolarna att pröva omständigheterna i det nationella målet, framför allt genom att bedöma den bevisning som ingetts av riksåklagaren, och att fastställa huruvida bestämmelserna i förordning nr 269/2014 är tillämpliga.
60.      Mot bakgrund av det ovan anförda bör den fjärde frågan besvaras så, att när indicier föreligger måste den domstol som har att avgöra målet på eget initiativ kontrollera huruvida någon av parterna i målet finns med bland de personer som anges i artikel 2 eller artikel 11.1 a eller b i förordning nr 269/2014 och måste för detta ändamål använda sig av alla de utredande befogenheter som den har. För att kunna vidta denna prövning måste den särskilt inhämta nödvändiga uppgifter från behöriga specialiserade myndigheter. Denna kontrollskyldighet gäller även i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som är förbundna med parterna i målet.
C.      Den femte frågan
61.      Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i rättsverkningarna av artikel 11.1 i förordning nr 269/2014, i vilken det föreskrivs att ”inga krav” som ställs av personer som avses i artikel 11.1 a eller b ”får beviljas”, och för att få klarhet i huruvida det är tillåtet att pröva sådana krav i sak när det i ett domslut anges att domen inte får verkställas så länge dessa personer finns upptagna på den relevanta förteckningen.
62.      Innan jag undersöker det normativa innehållet i artikel 11 i förordning nr 269/2014 förefaller det lämpligt att för tydlighetens skull kortfattat erinra om syftet med artikel 2 i denna förordning, eftersom dessa båda bestämmelser har ett nära samband och kompletterar varandra. Det är endast mot bakgrund av syftet med artikel 2 – som utgör den centrala bestämmelsen i systemet med sanktioner – som det är möjligt att fullständigt förstå funktionen hos artikel 11.
63.      Det ska härvid betonas att de restriktiva åtgärder av finansiell art som föreskrivs i artikel 2 i förordning nr 269/2014 omfattar dels frysning av penningmedel och ekonomiska resurser som tillhör förtecknade fysiska eller juridiska personer, dels ett förbud mot att tillgängliggöra penningmedel eller ekonomiska resurser för dessa personer.
64.      Det ska preciseras att som det framgår av rådets riktlinjer om genomförande av restriktiva åtgärder som omfattas av Gusp(41) påverkar dessa åtgärder inte de berörda personernas äganderätt till de frysta tillgångarna. De medför särskilt inte en ändrad äganderätt till penningmedel och ekonomiska resurser. Domstolen har redan slagit fast att frysning är en säkerhetsåtgärd som inte är avsedd att leda till att de personer som omfattas av frysningsåtgärden berövas sin egendom, eftersom åtgärden är tillfällig och reversibel till sin natur.(42) Förordning nr 269/2014 hindrar inte vare sig att avtal ingås med de personer som förtecknas i bilaga I eller att sådana avtal är giltiga. Giltigheten hos civilrättsliga avtal är med andra ord i princip oförändrad.
65.      Artikel 2.2 i förordning nr 269/2014 förbjuder emellertid att penningmedel eller ekonomiska resurser görs tillgängliga, om det kan medföra en direkt eller indirekt fördel för en förtecknad person. Av detta följer att ett avtal inte kan verkställas om dess verkställande medför att en sådan person beviljas en betalning eller någon annan ekonomisk fördel. Detta förbud omfattar varje prestation, leverans eller tjänst som avtalats till förmån för en förtecknad person.
66.      Enligt denna bestämmelse är det förbjudet att tillgängliggöra penningmedel eller ekonomiska resurser indirekt, det vill säga att ge en fördel inte direkt till den förtecknade personen, utan till en tredje part, om denna fördel indirekt gynnar nämnda person. Förbudet mot att indirekt göra penningmedel eller ekonomiska resurser tillgängliga är även tillämpligt med avseende på icke förtecknade enheter, om det finns rimliga skäl att tro att penningmedlen eller de ekonomiska resurserna helt eller delvis kommer att överföras till en förtecknad person. Det finns i princip anledning att presumera att det rör sig om ett sådant indirekt tillgängliggörande, om ekonomiska resurser görs tillgängliga för en icke förtecknad person som direkt eller indirekt ägs eller kontrolleras av en förtecknad person.(43)
67.      Som domstolen erinrade om i domen i målet Möllendorf och Möllendorf-Niehuus(44) ska begreppet tillgängliggöra ges en vid tolkning och täcker alla transaktioner som gör det möjligt för en förtecknad person att direkt eller indirekt få tillgång till ekonomiska resurser, inbegripet alla prestationer som fullgörs i enlighet med ett ömsesidigt förpliktande avtal.(45) Med stöd av denna rättspraxis har rådet i sina riktlinjer preciserat att de förordningar genom vilka frysningsåtgärder införs ”ska innebära ett förbud mot åtgärder för fullgörande av avtal som ingåtts innan förordningarna trädde i kraft”.(46)
68.      Av detta följer att unionsrättens företräde medför att avtalsmässiga skyldigheter som är oförenliga med systemet med sanktioner i praktiken ska skjutas upp, så länge detta system är i kraft. Det är på detta sätt som man ska tolka formuleringen i rådets riktlinjer, där det anges att de förordningar genom vilka frysningsåtgärder införs ”åsidosätter när de väl är i kraft alla oförenliga avtalssystem”.(47) Även om den rättsliga terminologin i dessa riktlinjer är ganska oprecis, är det uppenbart att avtalsförpliktelserna tillfälligt ska skjutas upp i den situationen att ett fullgörande av dem skulle äventyra de mål som eftersträvas med förordning nr 269/2014. Detta konstaterande gäller för alla undersökta språkversioner,(48) vilket förefaller förklaras av viljan att överlåta på de nationella rättsordningarna att bestämma exakt på vilket sätt denna suspensiva verkan ska genomföras.
69.      Artikel 11.1 i förordning nr 269/2014, som är föremål för den femte och den sjätte frågan, syftar däremot till att säkerställa en effektiv tillämpning av artikel 2 i denna förordning på det processuella planet, genom att förhindra att en förtecknad person på rättslig väg kan göra gällande en rättighet vars utövande skulle strida mot de restriktiva åtgärderna. Även om en talan har bifallits vid en nationell domstol ska verkställigheten av den således skjutas upp så länge som den berörda personen omfattas av unionens sanktioner.
70.      På samma sätt syftar denna bestämmelse till att skydda en motpart som iakttar de skyldigheter som åläggs genom förordning nr 269/2014 mot skadeståndstalan som en förtecknad part väcker om bland annat skadeersättning eller i enlighet med en avtalsgaranti.(49) I avsaknad av en sådan processuell mekanism skulle motparten ställas inför en ohållbar situation och tvingas välja mellan att riskera straffrättsliga påföljder genom att fullgöra avtalet(50) eller att riskera en fällande civilrättslig dom genom att vägra att fullgöra det. Eftersom artikel 11.1 i denna förordning är en bestämmelse av processuell art åligger tillämpningen av den huvudsakligen de nationella domstolarna, om de rättsliga villkor som föreskrivs i den är uppfyllda.
71.      Som den finska regeringen påpekade i sina skriftliga yttranden syftar artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 huvudsakligen till att säkerställa ett effektivt genomförande av de restriktiva åtgärderna, dock utan att det genomförs en harmonisering av medlemsstaternas processuella regler, vilka fortsatt är autonoma, förutsatt att likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen, vilka har nämnts ovan, iakttas.(51) Villkoret i artikel 11.1 i denna förordning, enligt vilket ”inga krav” som avses i denna bestämmelse ”får beviljas”, ska således genomföras i enlighet med de förfaranden som föreskrivs i nationell rätt, vilket innebär att ett krav inte kan beviljas om det medför en överträdelse av den skyldighet som anges i artikel 2 i nämnda förordning.
72.      Det ska slutligen preciseras att förordning nr 269/2014 inte på något sätt strider mot grundläggande rättigheter eller processrättsliga skyddsregler. I artikel 11.3 i förordningen stadfästs nämligen uttryckligen att de personer som avses i punkt 1 har rätt till domstolsprövning av lagligheten av att skyldigheter enligt avtalet inte uppfylls i enlighet med denna förordnings bestämmelser. I artikel 11.2 åläggs alla fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som har åberopat en rättighet vid domstol bevisbördan för att uppfyllandet av denna skyldighet inte är förbjudet enligt artikel 11.1 i nämnda förordning.
73.      Det ska även påpekas att bestämmelserna i artikel 11 i förordning nr 269/2014 ska tolkas i ljuset av skäl 6 i denna förordning, i vilket det bland annat preciseras att nämnda förordning ska tillämpas i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i synnerhet rätten till ett effektivt rättsmedel och en opartisk domstol, som garanteras i artikel 47 i stadgan. Av detta följer att den behöriga nationella domstol som har att uttala sig om huruvida artikel 11 i förordning nr 269/2014 eventuellt är tillämplig är skyldig att iaktta stadgan om de grundläggande rättigheterna, i enlighet med artikel 51.1 i stadgan.(52)
74.      Av ovanstående överväganden framgår att om föremålet för ett förfarande är ett krav som direkt eller indirekt, helt eller delvis, avser ett avtal vars fullgörande påverkas av restriktiva åtgärder, är den nationella domstolen skyldig att i överensstämmelse med sina egna processuella regler säkerställa det resultat som föreskrivs i artikel 11.1 i förordning nr 269/2014, det vill säga att ”inga krav får beviljas”. Den får med andra ord inte bevilja ett sådant krav. Denna tolkning bekräftas av en bedömning av alla de språkversioner som har undersökts.(53)
75.      Denna bestämmelse hindrar inte en processuell regel enligt vilken den nationella domstolen får avgöra ett sådant krav i sak på villkor att domslutet innehåller en klausul som förbjuder att avgörandet verkställs så länge som de berörda personerna omfattas av tillämpningsområdet för artikel 11.1 a eller b i förordning nr 269/2014. En sådan processuell regel gör det möjligt att minska risken för ett otillräckligt effektivt genomförande av de restriktiva åtgärderna i det fall att ett statligt ingripande sker först i det skede då avgörandet ska verkställas av exekutionsbiträdet.(54) Den respekterar dessutom artikel 11.3 i denna förordning.(55)
76.      Skyldigheten att säkerställa effektiviteten hos de restriktiva åtgärder som vidtagits av unionen motiverar att de aktuella avtalsförpliktelserna tillfälligt inte uppfylls. När förfarandet däremot avser ett krav som inte kan anses helt eller delvis, direkt eller indirekt, hänföra sig till ett avtal vars fullgörande påverkas av de restriktiva åtgärderna, kan den nationella domstolen bevilja det, inbegripet om det ställs av en förtecknad person eller av en person som handlar genom nämnda person eller för dennes räkning.
77.      Den nationella domstolen kan således i princip avgöra talan i sak, på villkor att den inte beviljar ett krav som omfattas av det förbud som föreskrivs i artikel 11.1 i förordning nr 269/2014. Om de nationella processuella reglerna tillåter det, kan den också skjuta upp prövningen av kravet till dess att den som ställt kravet inte längre omfattas av tillämpningsområdet för artikel 11.1 a eller b i denna förordning. Den kan under alla omständigheter bevilja krav som inte omfattas av förbudets tillämpningsområde. Enligt artikel 7 i nämnda förordning är betalningar i samband med rättsliga eller administrativa beslut eller skiljedomsbeslut som meddelats i en medlemsstat eller som är verkställbara i den berörda medlemsstaten dessutom inte förbjudna enligt artikel 2.2 i samma förordning, under förutsättning att ränta, intäkter och andra betalningar i samband därmed fryses i enlighet med denna artikel 2.1. Av detta följer att alla civilrättsliga krav inte automatiskt är uteslutna. Varje krav ska i stället bedömas mot bakgrund av dess föremål, parternas rättsliga ställning och dess ekonomiska verkningar.
78.      Ett krav på fastställande av att en rättighet föreligger, även om det inte är verkställbart, kan således tas upp till prövning under vissa omständigheter. En nationell domstol kan avgöra civilrättsliga krav endast om den kan garantera att dess avgörande inte strider mot de bestämmelser om sanktioner som föreskrivs i förordning nr 269/2014, exempelvis eftersom avgörandet direkt eller indirekt ger den förtecknade personen en ekonomisk fördel som är förbjuden enligt nämnda sanktioner. Det ska slutligen påpekas att de behöriga myndigheterna får bevilja undantag i enlighet med artikel 5.1 och i enlighet med andra bestämmelser i denna förordning. Dessa undantag syftar till att förena tillämpningen av sanktionerna med kravet på rättsskydd.
79.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den femte frågan besvaras så, att artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 ska tolkas så, att den inte förbjuder att ett ärende prövas i sak, men förbjuder att ett krav helt eller delvis beviljas, om kravet avser ett avtal vars verkställighet helt eller delvis, direkt eller indirekt, påverkas av de restriktiva åtgärderna. Ett avgörande av en nationell domstol där det i domslutet anges att avgörandet inte ska verkställas så länge som den som har ställt kravet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 11.1 a eller b i förordning nr 269/2014 motsvarar i princip detta förbud.
D.      Den sjätte frågan
80.      Den hänskjutande domstolen har ställt den sjätte frågan för att få klarhet i huruvida artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 har rättsverkningar när käranden inte är en av de personer som avses i leden a eller b i denna punkt, men svaranden är en av de personer som avses i leden a eller b i denna punkt.
81.      Det ska inledningsvis erinras om att syftet med denna bestämmelse är att hindra civilrättslig verkställighet av avtal eller fordringar vilka kan strida mot de sanktioner som fastställs i förordning nr 269/2014. Dessa sanktioner inbegriper bland annat frysning av tillgångarna för vissa fysiska eller juridiska personer som uttömmande förtecknas i bilaga I till denna förordning(56) samt ett förbud mot att göra ekonomiska resurser eller penningmedel tillgängliga för dem.
82.      Det ska härvid erinras om att domstolen i domen i målet Bank Sepah(57) ansåg att det för att uppnå dessa mål, inte bara är legitimt utan även nödvändigt att begreppen frysning av penningmedel och frysning av ekonomiska resurser ges en vid tolkning, eftersom det är fråga om att hindra att tillgångarna utnyttjas för att kringgå de ifrågavarande förordningarna och utnyttja bristerna i systemet.(58) Denna vida tolkning innebär att en förtecknad persons alla tillgångar ska frysas, inbegripet penningmedel som härrör från eller är avsedda för denna person.(59)
83.      Det ska dessutom påpekas att artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 inte är begränsad till civilrättsliga förfaranden i strikt mening, utan är tillämplig på avgöranden vilkas erkännande, verkställighet eller rättsverkningar kan undergräva effektiviteten hos de restriktiva åtgärder som föreskrivs i förordningen. Denna bestämmelse riktar sig följaktligen inte direkt till parterna i målet – käranden eller svaranden – som sådana, utan ålägger domstolarna en allmän skyldighet att inte meddela avgöranden som kan medför att sanktionernas syfte kringgås.
84.      När en kärande avser att göra gällande rättigheter som följer av ett avtal som omfattas av artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 – framför allt med en person som omfattas av dessa sanktioner – eller vars syfte är att undergräva de mål som eftersträvas med denna förordning är den domstol vid vilken talan har väckts således skyldig att underlåta att bevilja detta krav. Artikel 11.1 i nämnda förordning syftar således till att säkerställa effektiviteten hos unionens restriktiva åtgärder och kan därför ha rättsverkningar gentemot båda parterna i målet, beroende på vilken person som skulle ha fördel av transaktionen.(60)
85.      Som kommissionen har angett hänvisas i artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 för övrigt uttryckligen till ett ”krav”,(61) vilket är ett mycket snävare begrepp än begreppet ”förfarande”. En person som förtecknas i bilaga I till denna förordning kan nämligen delta i ett förfarande som svarande såväl som kärande, bland annat inom ramen för ett genkäromål. Ett sådant krav kan i princip ställas av vilken som helst av parterna i förfarandet. Huruvida denna bestämmelse är tillämplig bör följaktligen alltid bedömas mot bakgrund av de konkreta omständigheterna i målet.
86.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den sjätte frågan besvaras så, att artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 ska tolkas så, att den förbjuder att ett krav som omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse beviljas, oberoende av om det har ställts av käranden eller svaranden i förfarandet.
VI.    Förslag till avgörande
87.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som ställts av Augstākās tiesas Senāts (Högsta domstolen, Lettland) på följande sätt:
1)      Artiklarna 2 och 11.1 i rådets förordning (EU) nr 269/2014 av den 17 mars 2014 om restriktiva åtgärder med avseende på åtgärder som undergräver eller hotar Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende, i dess lydelse enligt rådets genomförandeförordning (EU) 2023/1765 av den 13 september 2023
ska tolkas så,
att när indicier föreligger måste den domstol som har att avgöra målet på eget initiativ kontrollera huruvida någon av parterna i målet finns med bland de personer som anges i artikel 2 eller artikel 11.1 a eller b i denna förordning och måste för detta ändamål använda sig av alla de utredande befogenheter som den har. För att kunna vidta denna prövning måste den särskilt inhämta nödvändiga uppgifter från behöriga specialiserade myndigheter. Denna kontrollskyldighet gäller även i fråga om fysiska eller juridiska personer, enheter eller organ som är förbundna med parterna i målet.
2)      Artikel 11.1 i förordning nr 269/2014 i dess lydelse enligt genomförandeförordning 2023/1765
ska tolkas så,
–        att den inte förbjuder att ett ärende prövas i sak, men förbjuder att ett krav helt eller delvis beviljas, om kravet avser ett avtal vars verkställighet helt eller delvis, direkt eller indirekt, påverkas av de restriktiva åtgärderna. Ett avgörande av en nationell domstol där det i domslutet anges att avgörandet inte ska verkställas så länge som den som har ställt kravet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 11.1 a eller b i denna förordning motsvarar i princip detta förbud,
–        att den förbjuder att ett krav som omfattas av tillämpningsområdet för denna bestämmelse beviljas, oberoende av om det har ställts av käranden eller svaranden i förfarandet.
1      Originalspråk: franska.
2      EUT L 78, 2014, s. 6.
3      EUT L 226, 2023, s. 3.
4      EUT L 58, 2022, s. 1.
5      Rådets beslut 2014/145/Gusp av den 17 mars 2014 om restriktiva åtgärder mot åtgärder som undergräver eller hotar Ukrainas territoriella integritet, suveränitet och oberoende (EUT L 78, 2014, s. 16).
6      Domstolen betraktar artikel 215 FEUF som en länk mellan målen i EU-fördraget på området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, å ena sidan, och unionens åtgärder som innefattar restriktiva åtgärder som omfattas av EUF-fördraget, å den andra (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 mars 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 89, och dom av den 10 september 2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, punkt 45).
7      Se dom av den 10 mars 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C‑274/09, EU:C:2011:130, punkterna 29 och 36).
8      Enligt fast rättspraxis ankommer det på EU-domstolen att utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet (se dom av den 9 mars 2023, Registrų centras, C‑354/21, EU:C:2023:184, punkt 35).
9      Se punkt 28 ovan.
10      Se dom av den 28 mars 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 89), och dom av den 10 september 2024, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, punkt 56).
11      Unionsdomstolen och de nationella domstolarna utövar domstolskontroll inom ramen för sin respektive tilldelade behörighet. Kontrollen av unionsrättsakter såsom förordning nr 269/2014 omfattas av unionsdomstolens behörighet. Däremot ankommer det på de nationella domstolarna att säkerställa domstolsskyddet mot statliga akter som antas på nationell nivå för genomförande eller tillämpning av dessa unionsrättsakter.
12      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., och Molesini, A., ”United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?”, EU Sanctions at the Intersection of Development, Trade, and CFSP, vol. 10, nr 1 (2022), s. 41.
13      Portela, C., Olsen, K., ”Mise en œuvre et suivi des régimes de sanctions de l’UE, y compris des recommandations visant à renforcer les capacités de l’UE à mettre en œuvre et à surveiller les sanctions”, Europaparlamentets studie av den 10 oktober 2023, s. 26.
14      Starski, P., ”United in Sanctions? Some Observations on the EU Practice of ’Restrictive Measures’ in the Face of the Russian Aggression against Ukraine”, The EU Reexamined, 2024, s. 256.
15      Finelli, F., ”Countering circumvention of restrictive measures: the EU response”, Common Market Law Review, 60, nr 3 (2023), s. 737.
16      Se dom av den 26 januari 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, punkt 31), dom av den 7 april 2022, Caixabank (C‑385/20, EU:C:2022:278, punkt 47), och dom av den 13 mars 2025, Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, punkt 20).
17      Se punkt 34 ovan.
18      Se punkt 33 ovan.
19      Blair, W., ”The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions”, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, s. 313. Författaren anger att de nationella domstolarna inte utgör de huvudsakliga instrumenten för genomförande av sanktionerna. Eftersom deras avgöranden emellertid har till verkan att sanktionerna direkt eller indirekt genomförs och/eller erkänns, är denna verkan en avgörande faktor för sanktionernas sammantagna effektivitet.
20      Se förslag till avgörande av generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer i målet Vedial/harmoniseringskontoret (C‑106/03 P, EU:C:2004:457, punkt 28). Enligt generaladvokaten är dispositionsprincipen mycket användbar för att beskriva vissa av de egenskaper hos processen, i allmänhet den civilrättsliga, som ger uttryck för erkännandet av individens självbestämmande. Parterna, som förfogar över tvisten, ska inte bara inleda eller avsluta den, utan även definiera dess föremål. Principen är ytterst ett processrättsligt uttryck för rätten att förfoga över sina egna rättigheter, som rent konkret yttrar sig i partsviljans företräde. Ett avlägset skäl för denna princip är att sakinnehavaren, även om denne endast är potentiell eller förmodad, måste behålla sin förfoganderätt för att kunna överföra den till ett tvisteförfarande och där göra anspråk på den eller, helt eller delvis, avstå från den genom att återkalla eller medge talan och därvid, kort sagt, definiera tvisten.
21      På villkor att parterna kan förfoga över saken i målet enligt materiell rätt.
22      Se dom av den 17 december 2009, Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, punkt 20), dom av den 26 april 2017, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 33), och dom av den 14 september 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, punkt 45).
23      Skyldigheten för nationella domstolar att ex officio pröva huruvida unionsrätten har iakttagits gäller i fråga om vissa bestämmelser om konsumentskydd (se dom av den 14 september 2023, Tuk Tuk Travel, C‑83/22, EU:C:2023:664, punkterna 45–47 och där angiven rättspraxis) och internationellt skydd (se dom av den 8 november 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prövning av förvar ex officio), C‑704/20 och C‑39/21, EU:C:2022:858, punkt 94, och dom av den 17 oktober 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, punkt 52).
24      Se dom av den 4 oktober 2024, kommissionen och rådet/Front Polisario (C‑779/21 P och C‑799/21 P, EU:C:2024:835, punkt 133).
25      Se, bland annat, skäl 11 i ingressen samt artiklarna 3.5, 21.2 c och 42.1 FEU. Se dom av den 19 juli 2012, parlamentet/rådet (C‑130/10, EU:C:2012:472, punkt 62).
26      Blair, W., ”The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions”, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, s. 313. Författaren verkar anse att tillämpningen av unionens sanktioner omfattas av allmän ordning.
27      Dom av den 21 december 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035).
28      Dom av den 21 december 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkterna 55, 59 och 60).
29      Dom av den 21 december 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkterna 67 och 68).
30      Dom av den 21 december 2011, Afrasiabi m.fl. (C‑72/11, EU:C:2011:874).
31      Se dom av den 21 december 2011, Afrasiabi m.fl. (C‑72/11, EU:C:2011:874, punkterna 60 och 62).
32      Finelli, F., ”Countering circumvention of restrictive measures: the EU response”, Common Market Law Review, 60, nr 3 (2023), s. 734.
33      Artikel 7.4 i rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (EUT L 103, 2007, s. 1).
34      Se punkt 63 och följande punkter nedan.
35      Vilà Sánchez, E., ”The European Union’s sanctions regime on the Russian Federation from 2014 to 2022”, Quaderns IEE: Revista de l’Institut d’Estudis Europeus, vol. 2, nr 1 (2023), s. 55.
36      Vägledningen i kommissionens riktlinjer förefaller vara särskilt användbara (se ”Circumvention red flags related to business partners and customers” i dokumentet Guidance for EU operators: Implementing enhanced due diligence to shield against Russia sanctions circumvention).
37      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., och Molesini, A., ”United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?”, a.a., s. 38.
38      Se punkt 50 ovan.
39      Se punkt 4 i begäran om förhandsavgörande.
40      Se dom av den 28 juli 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, punkt 27).
41      Se punkt 32 i dokumentet med rubriken ”Restriktiva åtgärder (sanktioner) – Uppdatering av EU:s bästa praxis för effektivt genomförande av restriktiva åtgärder” av den 3 juli 2024 (dokument nr 10572/22).
42      Se dom av den 15 december 2022, Instrubel m.fl. (C‑753/21 och C‑754/21, EU:C:2022:987, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
43      Niestedt, M., EU-Außenwirtschafts- und Zollrecht Krenzler, H.G., Herrmann, C., Niestedt, M., ”V. Embargo- und Sanktionsmaßnahmen”, C.H. Beck, 2015, punkt 50.
44      Dom av den 11 oktober 2007, Möllendorf och Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596).
45      Se dom av den 11 oktober 2007, Möllendorf och Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, punkt 56).
46      Se punkt 33 i riktlinjerna.
47      Se punkt 33 i riktlinjerna.
48      Se versionerna på spanska (”prevalece sobre cualquier acuerdo contractual incompatible”), danska (”vil de gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer”), tyska (”treten alle vertraglichen Regelungen, die mit ihnen nicht vereinbar sind, außer Kraft”), engelska (”override all incompatible contractual arrangements”), italienska (”prevalgono su tutti gli accordi contrattuali incompatibili”), lettiska (”tai ir prioritāte pār visiem neatbilstīgiem līgumiskiem noteikumiem”), litauiska (”jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones”), nederländska (”hebben zij voorrang boven alle daarmee onverenigbare contractuele regelingen”), polska (”uchylają one wszystkie niezgodne porozumienia umowne”) och portugisiska (”invalidam toda e qualquer disposição contratual que com eles seja incompatível”).
49      Siadat, A., Schultess, A., ”Russland-Embargo-VO und innerdeutsche Zahlungsaufträge”, Zeitschrift für Bank und Kapitalmarktrecht, 2024, nr 13, s. 591.
50      Enligt unionsrätten är medlemsstaterna skyldiga att påföra straffrättsliga påföljder vid överträdelser av unionens restriktiva åtgärder. Se, för ett liknande resonemang, Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2024/1226 av den 24 april 2024 om fastställande av brottsrekvisit och påföljder för överträdelse av unionens restriktiva åtgärder och om ändring av direktiv (EU) 2018/1673 (EUT L, 2024/1226).
51      Se punkt 39 ovan.
52      Se, analogt, dom av den 12 juni 2014, Peftiev (C‑314/13, EU:C:2014:1645, punkt 24).
53      Se versionerna på spanska (”no se satisfará”), danska (”ingen fordringer må indfries”), tyska (”wird nicht stattgegeben”), engelska (”no claims … shall be satisfied”), italienska (”non è concesso”), lettiska (”neapmierina”), litauiska (”netenkinami”), nederländska (”worden niet toegewezen”), polska (”nie są zaspokajane”) och portugisiska (”não há lugar ao pagamento”).
54      Se punkt 54 ovan.
55      Se punkt 72 ovan.
56      Se dom av den 5 september 2024, Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:681, punkt 48).
57      Dom av den 11 november 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903).
58      Dom av den 11 november 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, punkt 56).
59      Se, för ett liknande resonemang, kommissionens dokument med rubriken ”Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014”, svaret på fråga 19, s. 34.
60      Det kan tänkas att en förtecknad person som omfattas av de restriktiva åtgärderna vidtar åtgärder för att kvitta en skuld till motparten mot en fordran som motparten innehar, och detta inom ramen för ett mål som har anhängiggjorts av motparten, dock utan att väcka ett genkäromål. En sådan kvittning skulle innebära att den förtecknade personen blir fri från sin skuld inom ramen för ett mål som anhängiggjorts av den andra avtalsparten.
61      Se versionerna på spanska (”reclamación”), danska (”fordring”), tyska (”Forderung”), engelska (”claim”), italienska (”diritto”), lettiska (”prasības”), litauiska (”reikalavimai”), nederländska (”vordering”), polska (”roszczenia”) och portugisiska (”pedido”).