62022CJ0776_RES
Mål C‑776/22 P
Studio Legale Ughi e Nunziante
mot
Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 4 september 2025
”Överklagande – Talan om ogiltigförklaring – Artikel 19 i stadgan för Europeiska unionens domstol – Företrädande av icke privilegierade parter vid direkt talan inför Europeiska unionens domstolar – En advokatbyrå som företräds av en av byråns delägare – Advokat som är oberoende i förhållande till klaganden – Presumtion om oavhängighet – Kullkastande av presumtionen – Villkor”
Domstolsförfarande – Överklagande – Formkrav – Villkor som rör den undertecknande – Utomstående i förhållande till parterna – Krav på oavhängighet – En advokatbyrå som företräds av en av byråns delägare – Tillåtet
(Domstolens stadga, artikel 19 tredje och fjärde stycket; tribunalens rättegångsregler, artikel 51.1)
(se punkterna 49–52, 58–62 och 64–69)
Domstolsförfarande – Överklagande – Formkrav – Villkor som rör den undertecknande – Utomstående i förhållande till parterna – En juridisk person som företräds av en advokat – Åsidosättande av kravet på oavhängighet – Grund avseende tvingande rätt – Tribunalens skyldighet att göra klaganden uppmärksam på bristen – Bristen kan åtgärdas genom att en ny advokat utses
(Stadgan för Europeiska unionens domstol, artiklarna 19 och 21; tribunalens rättegångsregler, artiklarna 51.2–51.4 och 78.1–78.6)
(se punkterna 70–80)
Resumé
Efter överklagande upphävde domstolen (stora avdelningen) tribunalens beslut i målet Studio Legale Ughi e Nunziante/EUIPO (
1
). I sin dom preciserade domstolen i vilken utsträckning en advokatbyrå kan företrädas vid unionsdomstolen av en advokat som är delägare i byrån. Domstolen uttalade sig dessutom om räckvidden av kravet på oavhängighet för icke privilegierade parters företrädare och om möjligheten för en part att rätta en ansökan som inte uppfyller detta krav.
Den 26 september 2017 ingav Studio Legale Ughi e Nunziante, som är en yrkessammanslutning bildad enligt italiensk rätt (nedan kallad advokatbyrån), en ansökan till Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) om upphävande av EU-ordmärket UGHI E NUNZIANTE för samtliga tjänster för vilka detta varumärke hade registrerats.
Genom beslut av den 23 februari 2021 biföll EUIPO:s annulleringsenhet denna ansökan för samtliga tjänster med undantag för ”juridiska tjänster” (
2
). Den 1 mars 2021 överklagade advokatbyrån detta beslut till EUIPO. Den 8 april 2022 avslog EUIPO:s femte överklagandenämnd överklagandet.
Advokatbyrån väckte då talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av detta beslut. Genom det överklagade beslutet avvisade tribunalen talan med hänvisning till att det var uppenbart att den inte kunde prövas i sak. Tribunalen konstaterade nämligen att advokatbyrån företräddes av tre advokater som utövade sin verksamhet inom advokatbyrån i egenskap av delägare. Tribunalen ansåg att denna ställning inte var förenlig med kraven på oavhängighet för att få företräda byrån vid unionsdomstolarna. Närmare bestämt var dessa advokater, enligt tribunalen, inte oavhängiga i förhållande till advokatbyrån. Tribunalen slog vidare fast att detta åsidosättande inte kunde avhjälpas. Det var mot denna bakgrund som advokatbyrån överklagade detta beslut till domstolen.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda när icke privilegierade parter företräds vid unionsdomstolarna. Dels ska dessa parter företrädas av en advokat, dels får endast en advokat som är behörig att uppträda inför domstol i någon av medlemsstaterna eller i en annan stat som är part i EES-avtalet företräda eller biträda en part vid unionsdomstolarna. (
3
)
Vad gäller villkoret om advokatens behörighet att uppträda inför domstolarna i en medlemsstat, har domstolen redan slagit fast att innebörden och räckvidden av detta villkor ska tolkas med hänvisning till berörd nationell rätt. (
4
) Eftersom det i förevarande fall är utrett att de advokater som advokatbyrån anlitat var behöriga att uppträda inför italienska domstolar anser domstolen att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att talan i första instans inte hade väckts i enlighet med detta villkor.
Vad gäller villkoret att icke privilegierade parter ska företrädas av en advokat erinrar domstolen om att detta villkor innebär att två krav ska vara uppfyllda. För det första innebär detta villkor ett förbud mot ”självrepresentation”, det vill säga att dessa parter inte under några omständigheter får företräda sig själva, ett förbud från vilket inga avvikelser eller undantag föreskrivs domstolens stadga eller rättegångsregler. För det andra innebär nämnda villkor att företrädarna för icke privilegierade parter ska iaktta ett krav på oavhängighet. Detta krav definieras både negativt och positivt. Negativt definieras kravet så att det inte får föreligga något som helst anställningsförhållande, vilket kännetecknas av förekomsten av ett underordnat förhållande, mellan en part och dennes företrädare. Positivt definieras kravet genom hänvisning till yrkesetik och yrkesregler. Varje advokat, oavsett i vilken form han eller hon utövar sitt yrke, med stöd av tillämplig lagstiftning och tillämpliga yrkesregler och yrkesetiska regler, förutsätts uppfylla det krav på oavhängighet som följer av detta villkor, såvida det inte föreligger ett underordnat förhållande mellan den berörda parten och den företrädare som har anlitats för att företräda parten.
Detta krav på oavhängighet förutsätter nämligen med nödvändighet att det inte föreligger något som helst anställningsförhållande, vilket kännetecknas av förekomsten av ett underordnat förhållande, mellan parten och den företrädare som denne har anlitat. Presumtionen om oavhängighet är således inte tillämplig när det föreligger ett sådant anställningsförhållande. Så är bland annat fallet när advokater, som i enlighet med tillämplig nationell rätt utövar sitt yrke i egenskap av anställda vid den advokatbyrå vid vilken de har anställning, kommer att företräda sin byrå vid unionsdomstolarna. Detsamma gäller när bolagsjurister (in-house lawyers), som är medlemmar av advokatsamfundet i en medlemsstat och som enligt den medlemsstatens nationella rätt har rätt att vid nationella domstolar företräda den juridiska person som de är bundna till genom anställning, ska företräda denna juridiska person vid unionsdomstolarna. Förutom i de fall då ett anställningsförhållande föreligger är denna presumtion om oavhängighet tillämplig och kan endast brytas om det av konkreta omständigheter framgår att det mellan den berörda parten och dennes företrädare finns ett band som uppenbart försämrar företrädarens förmåga att fullgöra sin uppgift att försvara sin klients intressen på bästa sätt eller att företrädaren inte iakttar tillämpliga nationella yrkesregler och yrkesetiska regler (
5
).
När advokater har ställning som delägare i den advokatbyrå som de företräder vid unionsdomstolarna, kan denna omständighet enligt domstolen inte i sig anses vara oförenlig med kravet på oavhängighet. Till att börja med kan en sådan omständighet nämligen inte likställas med förekomsten av ett anställningsförhållande. Vidare kan – i avsaknad av konkreta uppgifter som visar att det finns band mellan advokatbyrån och den delägare som byrån har utsett till sin företrädare vilka uppenbart försämrar den sistnämndas förmåga att fullgöra sitt uppdrag att företräda klienten, genom att på bästa sätt tillvarata den berörda partens intressen, eller att delägaren inte iakttar tillämpliga nationella yrkesregler och yrkesetiska regler – presumtionen att den advokat som är delägare i byrån är oavhängig inte anses ha kullkastats.
Domstolen anser således att tribunalen i förevarande fall missbedömde räckvidden av kravet på oavhängighet och gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
Domstolen erinrar vidare om att samtliga omständigheter som avser frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring som väckts vid tribunalen kan tas upp till sakprövning, däribland den omständigheten att en juridisk person företräds av en advokat för att väcka denna talan, utgör en grund som utgör tvingade rätt som unionsdomstolen är skyldig att pröva ex officio (
6
). Den omständigheten att en sådan talan inte har väckts i enlighet med kraven i artikel 19 tredje stycket i domstolens stadga, såsom den tolkats i domstolens praxis, utgör en sådan omständighet. Skyldigheten att ex officio pröva en grund som utgör tvingande rätt påverkar emellertid inte iakttagandet av rätten till försvar och domstolen ska följaktligen i princip bereda parterna tillfälle att yttra sig över denna grund.
I förevarande fall påpekar domstolen att tribunalen endast konstaterade att klaganden var en advokatbyrå som hade gett tre advokater, vilka utövade sin verksamhet inom byrån i egenskap av delägare, i uppdrag att företräda advokatbyrån, och därav drog den rättsligt felaktiga slutsatsen att dessa advokater inte kunde företräda advokatbyrån på villkor som var förenliga med artikel 19 i domstolens stadga. Enligt tribunalen kunde en sådan oförenlighet inte heller avhjälpas efter det att talefristen hade löpt ut.
Enligt domstolen borde tribunalen emellertid först, eventuellt med hjälp av de åtgärder för processledning som föreskrivs i artikel 64 i tribunalens rättegångsregler, ha kontrollerat huruvida det förelåg ett anställningsförhållande mellan de tre advokaterna och advokatbyrån. I avsaknad av ett sådant anställningsförhållande skulle endast konkreta omständigheter som visade att banden mellan advokatbyrån och de delägande advokaterna som företrädde byrån uppenbart försämrade advokaternas förmåga att fullgöra sina uppdrag eller att nämnda advokater inte iakttog tillämpliga nationella yrkesregler eller yrkesetiska regler, ha gjort det möjligt att dra slutsatsen att oavhängighet i den mening som avses i artikel 19 tredje stycket i domstolens stadga inte förelåg.
Domstolen anser vidare att tribunalen, innan den uttalade sig i denna fråga, borde ha berett klaganden tillfälle att yttra sig för att säkerställa att klagandens rätt till försvar tillgodosågs på ett effektivt sätt. Slutligen borde tribunalen, för det fall den ansåg att kravet på oavhängighet inte var uppfyllt, innan den konstaterade att talan inte kunde tas upp till sakprövning, ha anmodat klaganden att utse en ny advokat. Med hänsyn till de allvarliga följder som ett åsidosättande av artikel 19 i domstolens stadga får för klaganden, nämligen att talan oåterkalleligen avvisas, måste klaganden nämligen ha möjlighet att utse en ny advokat efter att ha informerats om de omständigheter som enligt tribunalen motiverar ett avvisningsbeslut och efter att ha haft möjlighet att yttra sig över dessa omständigheter.
Det följer för övrigt av tribunalens rättegångsregler (
7
) att en part inte ska åläggas sanktionsåtgärder genom att dess talan inte tas upp till sakprövning, utan att parten dessförinnan har uppmanats att vidta rättelse, på grund av att ansökan inte uppfyller kraven (
8
). Det framgår även av dessa rättegångsregler (
9
) att detsamma gäller om en advokats uppträdande gentemot tribunalen är oförenligt med tribunalens värdighet eller med kraven på god rättskipning under förfarandet. I sådana fall säkerställer de tillämpliga bestämmelserna i nämnda rättegångsregler nämligen kontinuiteten i förfarandet genom att det, beroende på omständigheterna, föreskrivs att den berörda parten kan inkomma med de begärda handlingarna eller utse en ny företrädare inom en rimlig tidsfrist som fastställs av kansliet. Domstolen preciserar även att artikel 21 i domstolens stadga inte innehåller någon uttömmande uppräkning av de fall då en talan kan rättas samt att den redan haft tillfälle att slå fast, utan att nämnda artikel utgör hinder för detta, att sökanden ska anmodas att rätta sin talan för det fall en ansökan som är undertecknad av sökanden själv har ingetts (
10
).
Domstolen understryker dessutom att det följer av gällande praxis i medlemsstaterna att för det fall det i nationell rätt föreskrivs att giltigheten av en parts processuella åtgärder påverkas av att reglerna om kravet på att partens företrädare ska vara oavhängig har åsidosätts, kan detta åsidosättande i vart fall avhjälpas under förfarandets gång.
Domstolen upphäver därför det överklagade beslutet och återförvisar målet till tribunalen.
(
1
)	Beslut av den 10 oktober 2022, Studio Legale Ughi e Nunziante mot EUIPO - Nunziante och Ughi (UGHI E NUNZIANTE) (T‑389/22, EU:T:2022:662) (nedan kallat det överklagade beslutet).
(
2
)	Ansökan avsåg varor som omfattas av klass 45 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg.
(
3
)	Dessa villkor återfinns i tredje respektive fjärde stycket i artikel 19 i stadgan för Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolens stadga).
(
4
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 februari 2020, Uniwersytet Wrocławski och Polen/REA (C‑515/17 P och C‑561/17 P, EU:C:2020:73, punkt 56), och dom av den 14 juli 2022, Universität Bremen/REA (C‑110/21 P, EU:C:2022:555, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
(
5
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 februari 2020, Uniwersytet Wrocławski och Polen/REA (C‑515/17 P och C‑561/17 P, EU:C:2020:73, punkt 64).
(
6
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 februari 2024, Pilatus Bank/ECB (C‑332/22, EU:C:2024:125, punkterna 34 och 36 samt där angiven rättspraxis).
(
7
)	Artikel 78.6 i tribunalens rättegångsregler, jämförd med artikel 51.2–51.4 i samma rättegångsregler.
(
8
)	Villkoren anges i artikel 78.1–78.5 i tribunalens rättegångsregler.
(
9
)	Artikel 55.1–55.3 i tribunalens rättegångsregler.
(
10
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 1996, Lopes/domstolen (C‑174/96, EU:C:1996:473, punkt 3).