62022CJ0337
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
5 февруари 2026 година (
*1
)
„Обжалване — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „APE TEES“ — По-ранни нерегистрирани фигуративни марки, изобразяващи маймуна, защитени в Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия — Регламент (ЕО) № 207/2009 — Член 8, параграф 4 — Относително основание за отказ — Възражение — Жалба пред апелативния състав — Отхвърляне — Обжалване пред Общия съд — Член 50, параграфи 1 и 3 ДЕС — Оттегляне на Обединеното кралство от Съюза — Членове 126 и 127 от Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия — Преходен период — Изтичане — Обстоятелства, предхождащи приемането на спорното решение — Релевантен момент за преценката дали съществува по-ранна марка — Принцип на териториалност — Териториален обхват на марката на Европейския съюз — Наличие на конфликт“
По дело C‑337/22 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 23 май 2022 г.,
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), представлявана от D. Gája, D. Hanf, E. Markakis и V. Ruzek,
жалбоподател,
подпомагана от:
Федерална република Германия, представлявана от J. Möller, J. Heitz и M. Hellmann,
International Trademark Association (INTA), установена в Ню Йорк (Съединени щати), представлявана от A. Lubberger, A. Wenninger-Lenz, Rechtsanwälte, N. Parrotta, avvocata, и M. Perraki, dikigoros,
встъпили страни в производството по обжалване,
като другата страна в производството е
Nowhere Co. Ltd, установено в Токио (Япония), представлявано от R. Kunze, Rechtsanwalt,
жалбоподател в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (докладчик) и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 16 март 2022 г., Nowhere/EUIPO—Ye (APE TEES) (T‑281/21, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2022:139), с което той, от една страна, отменя решението на втори апелативен състав на EUIPO от 10 февруари 2021 г. (преписка R 2474/2017-2) (наричано по-нататък „спорното решение“), постановено в производство по възражение със страни Nowhere Co. Ltd и г‑н Junguo Ye, и от друга страна, отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
Правна уредба
Споразумението за оттегляне
2
Първа и четвърта алинея от преамбюла на Споразумение за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 7, наричано по-нататък „Споразумението за оттегляне“), одобрено от името на Европейския съюз и на Европейската общност за атомна енергия (ЕОАЕ) с Решение (ЕС) 2020/135 на Съвета от 30 януари 2020 г. (ОВ L 2020, 29 г., стр. 1) и влязло в сила на, гласят:
„Като имат предвид, че на 29 март 2017 г. Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия […], вследствие на резултатите от проведения в Обединеното кралство референдум и суверенното решение на страната да напусне Европейския съюз, уведоми за намерението си да се оттегли от [Съюза] в съответствие с член 50 [ДЕС],
[…]
Като припомнят, че съгласно член 50 [50 ДЕС] и при спазване на реда и условията, определени в настоящото споразумение, правото на Съюза и на Евратом в своята цялост престава да се прилага спрямо Обединеното кралство от датата на влизане в сила на настоящото споразумение“.
3
Споразумението за оттегляне съдържа трета част, озаглавена „Разпоредби за разделяне“. Дял IV от тази трета част, озаглавен „Интелектуална собственост“, включва по-специално членове 54 и 59. Член 54, озаглавен „Продължаваща закрила в Обединеното кралство за регистрирани или предоставени права“, предвижда:
„1.   Притежателят на някое от следните права върху интелектуална собственост, регистрирани или предоставени преди края на преходния период, става притежател, без каквото и да е преразглеждане, на сравнимо регистрирано и приложимо право върху интелектуална собственост в Обединеното кралство съгласно правото на Обединеното кралство:
а)
притежателят на марка на Европейския съюз, регистрирана в съответствие с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета [от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1)], става притежател на марка в Обединеното кралство, състояща се от същия знак, за същите стоки или услуги;
[…]
3.   Независимо от параграф 1, ако в резултат на административна или съдебна процедура, която е била в ход в последния ден от преходния период, посочено в този параграф право върху интелектуална собственост е обявено за недействително или е отменено, […] съответното право в Обединеното кралство също се обявява за недействително или се отменя[…]. Обявяването на недействителност/нищожност, отмяната или отнемането в Обединеното кралство пораждат действие на същата дата като в Съюза.
Чрез дерогация от първа алинея Обединеното кралство не е длъжно да обяви за недействително или да отмени съответното право в Обединеното кралство, когато основанията за недействителност или отмяна на марката на Европейския съюз […] не се прилагат в Обединеното кралство.
[…]“.
4
Член 59 от Споразумението за оттегляне, озаглавен „Право на приоритет по отношение на подадени заявки за марки на Съюза, промишлени дизайни на Общността и права на закрила на Общността на сортове растения“, предвижда в параграф 1:
„Когато дадено лице е подало заявка за марка на Европейския съюз […] в съответствие с правото на Съюза преди края на преходния период и когато на тази заявка е дадена дата на подаване, това лице има правото — за същата марка по отношение на стоки или услуги, идентични със или съдържащи се в тези, за които е била подадена заявката […] — да подаде заявка в Обединеното кралство в рамките на 9 месеца от края на преходния период. Счита се, че заявката, подадена съгласно настоящия член, има същата дата на подаване и дата на приоритет като съответната заявка, подадена в Съюза, и когато е целесъобразно — предходността на марка на Обединеното кралство, за която е претендирано съгласно член 39 или 40 от Регламент [2017/1001]“.
5
Четвърта част от това споразумение, озаглавена „Преход“, включва по-специално членове 126 и 127. Съгласно посочения член126:
„Определя се преходен период или период на изпълнение, който започва да тече от датата на влизане в сила на настоящото споразумение и приключва на 31 декември 2020 г.“.
6
Член 127 от същото споразумение, озаглавен „Обхват на прехода“, предвижда в параграфи 1, 3 и 6:
„1.   Освен ако в настоящото споразумение не е предвидено друго, по време на преходния период правото на Съюза е приложимо по отношение на и в Обединеното кралство.
[…]
3.   По време на преходния период правото на Съюза, приложимо съгласно параграф 1, поражда по отношение на Обединеното кралство и в него същите правни последици като тези, които поражда в Съюза и неговите държави членки, и се тълкува и прилага в съответствие със същите методи и общи принципи като тези, приложими в Съюза.
[…]
6.   Освен ако в настоящото споразумение не е предвидено друго, по време на преходния период всяко позоваване на държавите членки в правото на Съюза, приложимо съгласно параграф 1, включително както то е въведено и приложено от държавите членки, се разбира като включващо Обединеното кралство“.
7
Член 185, четвърта алинея от Споразумението за оттегляне гласи следното:
„Втора и трета част […] се прилагат, считано от края на преходния период“.
Регламент № 40/94
8
Член 8 от Регламент (ЕО) № 40/2009 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (ОВ L 11, 1994 стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен с Регламент (ЕО) № 422/2004 на Съвета от 19 февруари 2004 година (OB L 70, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 27) (наричан по-нататък „Регламент № 40/2009“), озаглавен „Относителни основания за отказ“, гласи следното в параграф 4:
„При възражение на притежателя на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голямо значение от местното, марката, за която се подава заявка не се регистрира, когато и доколкото, съгласно законодателството на държавата членка, което регламентира този знак:
а)
правата по отношение на този знак са били придобити преди датата на подаването на заявката за регистрация на марка на Общността или приоритетната дата, претендирана за подаване на заявката за регистриране на марка на Общността;
б)
този знак предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-късно регистрирана марка“.
Регламент (ЕО) № 207/2009
9
Съображения 2—4, 7, 8 и 10 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1) са имали следното съдържание:
„(2)
[…] За да се създаде [вътрешен] пазар […] и да се засили неговото единство, следва не само да се премахнат пречките пред свободното движение на стоки и пред свободното предоставяне на услуги, но и да се установи режим, гарантиращ, че не се нарушава конкуренцията, а също така следва да бъдат създадени правни условия, които дават възможност на предприятията да приспособят отведнъж дейностите си по производство и разпространение на стоки или предоставяне на услуги в цялата Общност. Сред правните инструменти, с които предприятията би следвало да разполагат, особено подходящи за тази цел са марките, даващи възможност да бъдат идентифицирани техните стоки или техните услуги по един и същи начин в цялата Общност за тези цели, без да се съобразяват с границите.
(3)
[…] [И]зглежда необходимо да се предвидят правила на Общността за марките, предоставящи на предприятията правото да придобиват, по реда на единна процедура, марки на Общността, които се ползват с еднаква защита и имат действие върху цялата територия на Общността. Така обявеният принцип на единния характер на марката на Общността следва да се прилага, освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго.
(4)
Със сближаване на националните законодателства не могат да се преодолеят пречките на териториалната приложимост на правата, които законодателствата на държавите членки предоставят на притежателите на марки. За да се даде възможност на предприятията да упражняват безпрепятствено стопанска дейност на целия вътрешен пазар, са необходими марки, уреждани от единно общностно законодателство, пряко приложимо във всички държави членки.
[…]
(7)
Правото върху марка на Общността не може да бъде придобито, освен чрез регистрация, а такава се отказва именно […] ако това е в противоречие с по-ранни права.
(8)
[…] [Ц]ел[та на защитата, предоставена от марка на Общността,] е именно да гарантира марката като oзначение за произход […]
[…]
(10)
Не е оправдано да се защитават марки на Общността и, срещу тях, всяка марка, която е регистрирана преди тях, освен когато марките са реално използвани“.
10
Член 1 от този регламент е озаглавен „Марка на Общността“ и е предвиждал в параграф 2:
„Марката на Общността има единен характер. Тя има едно и също действие в цялата Общност […]“.
11
Член 6 от този регламент е озаглавен „Начини за придобиване на марка на Общността“ и е гласял:
„Марката на Общността се придобива чрез регистрация“.
12
Член 8 от същия регламент, озаглавен „Относителни основания за отказ“, е предвиждал следното в параграфи 1, 2 и 4:
„1.   При възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка[…].
[…]
2.   За целите на параграф 1 „по-ранни марки“ означават:
a)
марки от следните видове, чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за регистрация на марка на Общността, като се вземат предвид, когато е уместно, претендираните приоритети по отношение на тези марки:
[…]
[…]
4.   При възражение на притежател на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голям обхват от местния, марката, за която се подава заявка, не се регистрира, когато и доколкото, съгласно законодателството на Общността или законодателството на държавата членка, което е приложимо за този знак:
a)
правата по отношение на този знак са били придобити преди датата на подаването на заявката за регистрация на марка на Общността или — според случая — приоритетната дата, претендирана със заявката за регистриране на марка на Общността;
б)
този знак предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-скорошна марка“.
13
Член 9 от Регламент № 207/2009, озаглавен „Права, предоставени от марката на Общността“, e гласял:
„1.   Марката на Общността предоставя на своя притежател изключителни права. Притежателят е оправомощен да забрани на всяко трето лице, при липса на негово съгласие, да използва в процеса на търговия:
a)
знак, който е идентичен с марката на Общността за стоки или за услуги, които са идентични с тези, за които е регистрирана марката на Общността;
б)
всеки знак, за който поради неговата идентичност или сходство с марката на Общността и поради идентичността или сходството на стоки или услуги, обхванати от марката на Общността и знака, съществува вероятност от объркване в общественото съзнание; вероятността от объркване включва възможност за свързване на знака с марката;
в)
всеки знак, който е идентичен или сходен на марката на Общността за стоки или за услуги, които не са сходни на тези, за които е регистрирана марката на Общността, когато тя има репутация в Общността и използването на този знак без основателна причина извлича неоснователно полза от отличителния характер или от репутацията на марката на Общността или ги уврежда.
[…]
3.   Правата, предоставени от марката на Общността, могат да се противопоставят на трети лица, считано от датата на публикуването на регистрацията на марката. Въпреки това може да бъде поискано разумно обезщетение за действия, последващи публикуването на заявката за марка на Общността, които след публикуването на регистрацията на марката биха били забранени в резултат на това публикуване. Сезираният съд не може да се произнесе по същество, докато регистрацията не бъде публикувана“.
14
Член 41 от този регламент, озаглавен „Възражение“, предвижда в параграфи 1 и 3:
„1.   В срок от три месеца след публикуването на заявката за марка на Общността може да бъде направено възражение срещу регистрацията на марка на основание, че регистрацията трябва да бъде отказана по силата на член 8:
[…]
в)
в случаите по член 8, параграф 4 — от притежателите на по-ранни марки или по-ранни знаци, посочени в същата разпоредба, както и от лицата, упълномощени съгласно приложимото национално законодателство да упражняват тези права.
[…]
3.   Възражението трябва да е в писмена форма и да е мотивирано. То се счита за направено едва след плащането на таксата за възражение. В срока, определен от [Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) ], възразяващият може да предостави в подкрепа на възражението си факти, доказателства и аргументи“.
15
Член 42 от посочения регламент, озаглавен „Разглеждане на възражението“ е предвиждал в параграфи 2 и 3:
„2.   По молба на заявителя притежателят на по-ранна марка на Общността, който е направил възражение, представя доказателства, че през петте години, предхождащи публикуването на заявката за марка на Общността, по-ранната марка на Общността е била реално използвана в Общността за стоките или услугите, за които тя е регистрирана, и на които се обосновава възражението, или че съществуват основателни причини за неизползването, доколкото към тази дата по-ранната марка е била регистрирана преди не по-малко от пет години. При липса на такива доказателства възражението се отхвърля. Ако по-ранната марка на Общността е била използвана само за една част от стоките или от услугите, за които тя е регистрирана, тя се смята за регистрирана, за целите на разглеждането на възражението, само за тази част от стоките или услугите.
3.   Параграф 2 се прилага по отношение на по-ранните национални марки, посочени в член 8, параграф 2, буква а), като се изхожда от това, че използването в Общността е заменено с използване в държавата членка, в която е защитена по-ранната национална марка“.
16
Член 46 от същия регламент, озаглавен „Срок на регистрацията“, е гласял:
„Срокът на регистрацията на марката на Общността е десет години считано от датата на подаване на заявката. […]“.
17
Регламент № 207/2009 е изменен с Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 г. (ОВ L 341, 2015 г., стр. 21), влязъл в сила на 23 март 2016 г. Впоследствие Регламент №o207/2009 е отменен и заменен, считано от 1 октомври 2017 г., с Регламент 2017/1001.
Регламент 2017/1001
18
Съображение 12 от Регламент 2017/1001 гласи:
„С цел да се гарантира правната сигурност и пълното съответствие с принципа за приоритет, съгласно който регистрирана по-ранна марка има предимство пред по-късно регистрирани марки, е необходимо да се предвиди, че упражняването на правата, предоставени от марка на ЕС, не следва да засяга правата на притежатели, придобити преди подаването на заявката или датата на приоритет на марката на ЕС. […]“.
19
Текстът на член 1, параграф 2, член 8, параграфи 1 и 4, член 9, параграф 1 и член 46, параграфи 1 и 4 от този регламент е аналогичен на текста съответно на член 1, параграф 2, член 8, параграфи 1 и 4, член 9, параграф 1, първо изречение, член 41, параграф 1 и член 41, параграф 3, последно изречение от Регламент № 207/2009. Член 9, параграф 2 от Регламент 2017/1001, който по същество съответства на член 9, параграф 1, второ изречение от Регламент № 207/2009, уточнява, че „[б]ез да се засягат правата на притежателите, придобити преди датата на подаване на заявката или датата на приоритета на марката на ЕС“, притежателят на тази марка на ЕС има право да забрани на всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие знаците, изброени в този член 9, параграф 2.
20
Член 47 от Регламент 2017/1001, озаглавен „Разглеждане на възражението“, чийто текст е аналогичен на този на член 42 от Регламент № 207/2009, предвижда в параграфи 1 и 5:
„1.   При разглеждането на възражението [EUIPO] приканва страните толкова често, колкото е необходимо, да представят в срока, определен от Службата, бележки относно съобщенията на другите страни или на тях самите.
[…]
5.   Ако от разглеждането на възражението става ясно, че е изключено марката да бъде регистрирана за всички или за част от стоките или услугите, за които е била подадена заявка за марка на ЕС, заявката се отхвърля за съответните стоки или услуги. В противен случай, възражението се отхвърля“.
21
Член 51 от Регламент 2017/1001 е озаглавен „Регистрация“ и предвижда в параграф 1:
„[…] [А]ко подадено [заявление] е било анулирано чрез оттегляне, отхвърляне или друга разпоредба, търговската марка и посочените в член 111, параграф 2 данни се вписват регистъра. Тази регистрация се публикува“.
22
Член 70 от този регламент, озаглавен „Разглеждане на жалбата“, гласи следното в параграф 2:
„При разглеждането на жалбата апелативният състав приканва страните толкова често, колкото е необходимо, да представят в срока, който е установен от апелативния състав, своите бележки по съобщенията, изпратени от него или по съобщенията, изхождащи от другите страни“.
23
Член 71 от посочения регламент е озаглавен „Решение по жалбата“ и параграф 1 от него предвижда:
„След разглеждането на жалбата по същество апелативният състав се произнася по жалбата. Апелативният състав може или да упражни правомощията на отдела, който е взел оспореното решение, или да върне делото на този отдел за да продължи производството“.
24
Член 139 от същия регламент е озаглавен „Молба за започване на национална процедура“ и предвижда в параграфи 1—3:
„1.   Заявителят или притежателят на марка на ЕС може да поиска преобразуването на заявката за марка на ЕС или на марка на ЕС в заявка за национална марка:
а)
доколкото заявката за марка на ЕС е отхвърлена, оттеглена или се счита за оттеглена;
[…]
2.   Преобразуване не се осъществява:
[…]
б)
с оглед защитата в държава членка, където, съгласно решението на [EUIPO] или на национална юрисдикция, за заявката или марката на ЕС е налице някое от основанията за отказ от регистрация, за отмяна или недействителност.
3.   Заявката за национална марка резултат от преобразуване на заявка за марка на ЕС или марка на ЕС се ползва в съответната държава членка от датата на подаване или от датата на приоритет на тази заявка или марка[…]“.
Регламент № 2868/95
25
Правило 19 от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), изменен с Регламент № 1041/2005 на Комисията от 29 юни 2005 година (ОВ L 172, 2005 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 71) (наричан по-нататък „Регламент № 2868/95“), озаглавено „Обосноваване на възражението“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1. [OHMI] предоставя на възразяващата страна възможност да представи факти, доказателства и аргументи в подкрепа на възражението си или да допълни фактите, доказателствата и аргументите, които вече е подала съгласно правило 15, параграф 3, в определен от Службата срок, който е поне два месеца, считано от датата, на която се предвижда да започне производството по възражението в съответствие с правило 18, параграф 1.
2. В рамките на срока, посочен в параграф 1, възразяващата страна също така трябва да подаде доказателство за съществуване, валидност и обхват на [защита] на по-ранна марка и по-ранно право, както и доказателство, доказващо нейното право да подаде възражение. По-специално възразяващата страна трябва да предостави следните доказателства:
[…]
г)
ако възражението се основава на по-ранно право по смисъла на член 8, параграф 4 от регламента, доказателство за неговото придобиване, настоящо съществуване и обхват на запазването на това право;
[…]“.
26
Член 20 от Регламент № 2868/95, озаглавен „Разглеждане на възражението“, предвижда следното в параграф 1:
„Ако до изтичането на периода, посочен в правило 19, параграф 1, възразяващата страна не е доказала съществуването, валидността и обхвата на защита на по-ранната марка или по-ранното право, както и своето право да подава възражение, възражението се отхвърля като неоснователно“.
Делегиран регламент (ЕС) 2018/625
27
Член 80 от Делегиран регламент (ЕС) 2017/1001 от 5 март 2018 година за допълнение на Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета относно марката на Европейския съюз, и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 (ОВ L 2018, 104 г., стр. 1), озаглавен „Преходни мерки“, гласи следното:
„Разпоредбите на [Р]егламент (ЕО) № 2868/95 […] продължават да се прилагат за текущите производства, за които не е приложим настоящият регламент в съответствие с член 82 от него, до приключването на тези производства“.
28
Член 82 от този делегиран регламент, озаглавен „Влизане в сила и прилагане“, предвижда в параграф 2:
„[Настоящият регламент] се прилага от посочената в параграф 1 дата на влизане в сила, при следните изключения:
[…]
б)
членове 7 и 8 не се прилагат за производства по възражение, чиято състезателна част е започнала преди 1 октомври 2017 г.;
[…]
й)
дял V не се прилага за жалби, подадени преди 1 октомври 2017 г.;
[…]“.
Обстоятелства, предхождащи спора
29
Обстоятелствата в основата на спора, както са изложени в точки 1—22 от обжалваното съдебно решение, могат да бъдат обобщени, както следва.
30
На 30 юни 2015 г. г‑н Ye подава в EUIPO заявка за регистрация на марка на Европейския съюз.
31
Марката, чиято регистрация е заявена, е следният фигуративен знак:
32
Регистрацията е поискана за стоки и услуги, спадащи към класове 3, 9, 14, 18, 25 и 35 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г.
33
Заявката за марка е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 234/2015 от 9 декември 2015 г.
34
На 8 март 2016 г. на основание член 41 от Регламент № 207/2009 жалбоподателят в първоинстанционното производство Nowhere прави възражение срещу регистрацията на заявената марка за всички стоки и услуги, посочени в точка 32 от настоящото съдебно решение.
35
Възражението се основава по-специално на следните три по-ранни фигуративни марки, които не са регистрирани и използвани в процеса на търговия, по-специално в Обединеното кралство:
36
Като основание в подкрепа на възражението по отношение на тези по-ранни марки се посочва член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009.
37
С решение от 20 септември 2017 г. отделът по споровете отхвърля възражението.
38
На 17 ноември 2017 г. Nowhere подава жалба срещу това решение.
39
С първо решение от 8 октомври 2018 г. втори апелативен състав на EUIPO уважава жалбата.
40
На 7 януари 2019 г. Nowhere подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на първото решение.
41
С решение от 17 юли 2019 г. (преписка R 2474/2017–2 (REV) втори апелативен състав на EUIPO оттегля посоченото първо решение поради явна грешка, за която е отговорна EUIPO.
42
С определение от 18 декември 2019 г., Nowhere/EUIPO—Ye (APE TEES) (T‑12/19, EU:T:2019:907), Общият съд констатира, че липсва основание за произнасяне по жалбата, посочена в точка 40 от настоящото съдебно решение.
43
С второ решение, а именно спорното решение, втори апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата, посочена в точка 38 от настоящото съдебно решение. Всъщност, що се отнася до по-ранните марки, посочени в точка35 от настоящото съдебно решение, апелативният съд счита по същество, че след оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза и след изтичането на преходния период на 31 декември 2020 г. правата, които могат да съществуват в Обединеното кралство, вече не могат да съставляват основание за целите на производство по възражение, по-специално по член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. Поради това той приема, че в подкрепа на възражението си Nowhere повече не може да претендира прилагане на режима на иска за злоупотреба с наименование („action for passing off“) съгласно правото на Обединеното кралство на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. Така, що се отнася до тези по-ранни марки, втори апелативен състав на EUIPO потвърждава отхвърлянето на възражението само на това основание.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
44
На 21 май 2021 г. Nowhere подава в секретариата на Общия съд жалба, с която иска отмяна и изменение на спорното решение единствено в частта, в която с това решение втори апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата, посочена в точка 38 от настоящото съдебно решение, на основанието, посочено в точка 43 от него.
45
В подкрепа на жалбата си пред Общия съд жалбоподателят изтъква едно-единствено основание, а именно нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. В рамките на това основание Nowhere поддържа по същество, че единствената релевантна дата за установяване на съществуването на по-ранно право, на което се основава възражението срещу регистрацията на марка на Европейския съюз, е датата на подаване на заявката за регистрация на тази марка.
46
От своя страна EUIPO изтъква, че такова по-ранно право е трябвало да съществува не само към тази дата, но и към датата, на която е постановила окончателното си решение по възражението, тоест в случая към датата на приемане на спорното решение.
47
На първо място, в точка 24 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че макар в съответствие с член 50, параграф 3 ДЕС правото на Съюза да е престанало да се прилага по отношение на Обединеното кралство от влизането в сила на Споразумението за оттегляне, сключено на основание член 50, параграф 2 ДЕС, а именно от 1 февруари 2020 г., от член 126 във връзка с член 127, параграф 1, първо изречение от това споразумение следва, че освен ако не е предвидено друго, правото на Съюза продължава да се прилага в тази държава и на нейна територия за преходен период, който започва да тече от датата на влизане в сила на посоченото споразумение и приключва на 31 декември 2020 г. (наричан по-нататък „преходният период“). Освен това в точка 25 от това решение той отбелязва, че в разпоредбите на членове 54—61 от Споразумението за оттегляне, съдържащи се в част трета, дял IV от това споразумение и отнасящи се до интелектуалната собственост, не се урежда въпросът за това какво се случва с възражението, направено преди влизането в сила на Споразумението за оттегляне на основание на защитено в Обединеното кралство по-ранно право.
48
На второ място, в точки 26 и 27 от посоченото съдебно решение Общият съд отбелязва, че в случая единственият елемент от административната преписка, който е релевантен за висящото пред него дело след края на преходния период, е спорното решение, тъй като всички останали актове, свързани с производството пред EUIPO след подаването на заявката за регистрация на заявената марка, са съставени преди влизането в сила на споразумението за оттегляне и следователно при всички положения преди края на преходния период.
49
На трето място, най-напред, в точка 28 от същото съдебно решение Общият съд приема, че подобно на практиката на Съда, която може да се изведе от решения от 8 май 2014 г., Bimbo/СХВП (C‑591/12 P, EU:C:2014:305, т. 12), и от 18 юни 2020 г., Primart/EUIPO (C‑702/18 P, EU:C:2020:489, т. 2 и цитираната съдебна практика), цитирани в точка 18 от обжалваното съдебно решение, съгласно която по същество именно датата на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, срещу която е подадено възражение, е от решаващо значение за определянето на приложимото материално право, съгласно „вече установена“ практика на Общия съд, съдържаща се по-специално в решение от 30 януари 2020 г., Grupo Textil Brownie/EUIPO—The Guide Association (BROWNIE) (T‑598/18, наричана по-нататък съдебната практика Brownie, EU:T:2020:22, т. 19), че наличието на относително основание за отказ трябва да се преценява към момента на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, срещу която е подадено възражението.
50
В точка 29 от обжалваното решение Общият съд припомня, че съгласно съдебната практика Brownie, обстоятелството, че по-ранната марка би могла да загуби статута на марка, регистрирана в държава членка след датата на подаване на заявката за регистрация на марката на Европейския съюз, по-специално вследствие на евентуално оттегляне на съответната държава членка от Съюза, по принцип е без значение за изхода на възражението.
51
По-нататък, отново въз основа на тази съдебна практика, в точка 30 от посоченото решение Общият съд стига до извода от тези съображения, че обстоятелството, че възражение по член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 се основава на по-ранни нерегистрирани марки, които се използват в процеса на търговия в Обединеното кралство, и на правото относно злоупотребата с наименование, предвидено в правото на Обединеното кралство, е ирелевантно за възражението срещу заявка за регистрация на марка на Европейския съюз, подадена преди влизането в сила на Споразумението за оттегляне и изтичането на преходния период.
52
Накрая, в точка 31 от същото решение Общият съд заключава, че тъй като в случая заявката за регистрация на заявената марка е била подадена преди тези дати, тези по-ранни нерегистрирани марки, доколкото са били използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство, по принцип могат да обосноват възражението в случая, което втори апелативен състав на EUIPO е трябвало да вземе предвид при преценката си.
53
На четвърто място, Общият съд приема, че доводите, изтъкнати от EUIPO пред него, не могат да поставят под въпрос този извод.
54
Първо, в точка 34 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода на EUIPO относно използването на сегашно време на изявителното наклонение в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, като отбелязва, от една страна, самата употреба в дадена разпоредба на сегашно време, изявително наклонение не позволява да се направи никакъв извод относно нейното тълкуване, и от друга страна, че с оглед на израза „[п]ри възражение на притежателя на нерегистрирана марка“, с който започва посоченият член 8, параграф 4, не може да се изключи, че такава употреба се отнася по-скоро до момента на подаване на възражението, а не до момента на приемане на обжалваното решение.
55
Второ, що се отнася до разпоредбите на правило 19, параграф 2, буква г) и на правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95, на които се позовава EUIPO, в точка 36 от разглежданото съдебно решение Общият съд отбелязва, че от текста на последното посочено правило следва, че доказателството за съществуването, валидността и обхвата на защита на по-ранното право трябва да бъде представено преди изтичането на срока, посочен в първото от тези правила. Общият съд обаче констатира, че в настоящия случай този срок е изтекъл на дата, предхождаща влизането в сила на Споразумението за оттегляне и изтичането на преходния период. Въз основа на това в точка 37 от посоченото съдебно решение Общият съд стига до извода, че „поне в настоящия случай“ тези разпоредби не допускат тезата на EUIPO, че релевантната дата за определяне на съществуването на съответните по-ранни права е датата на приемане на спорното решение.
56
Трето, в отговор на довода на EUIPO, който се основава на член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009, в точки 38 и 39 от същото съдебно решение Общият съд подчертава, че разглеждането на възражение не предполага систематично разглеждане на реалното използване на по-ранната марка, тъй като такова разглеждане може да се извърши само по жалба на заявителя, и че при всички положения член 42, параграф 2 от този регламент се позовава на петте години, предхождащи публикуването на заявката за марка на Европейския съюз, а не на срока, който изтича на датата, на която EUIPO постановява окончателното си решение по възражението.
57
Четвърто, в точка 40 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля препращанията от страна на EUIPO към разпоредби и съдебна практика относно исканията за обявяване на недействителност, като отбелязва, че тези препращания не са по необходимост относими в рамките на производството по възражение.
58
Пето, в отговор на довода на EUIPO, че по същество, считано от края на преходния период, не може да възникне никакъв конфликт между заявената марка и по-ранните нерегистрирани марки, използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство, в точка 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че съгласно член 51 от Регламент 2017/1001 заявената марка е регистрирана, когато в случай на възражение производството бъде прекратено, по-специално с отхвърляне на възражението, и че от член 52 от този регламент изрично следва, че регистрацията се прилага от датата на подаване на заявката, а не само от момента на окончателното отхвърляне на евентуално възражение.
59
Въз основа на това в точка 42 от разглежданото съдебно решение Общият съд прави извод, че дори да се приеме, че след края на преходния период вече не би могло да възникне конфликт между разглежданите марки, това не променя факта, че в случай на регистрация на заявената марка такъв конфликт все пак е можел да съществува в периода между датата на подаване на заявката за марка на Европейския съюз и изтичането на преходния период. Общият съд обаче отбелязва, че е трудно да се разбере защо на Nowhere трябва да бъде отказана защита на по-ранните му нерегистрирани марки, използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство също през този период, и следователно трябва да се признае, че жалбоподателят има законен интерес от успеха на възражението му по отношение на този период.
60
Шесто, в точки 44 и 45 от посоченото съдебно решение той приема, че трябва да се отхвърли и доводът на EUIPO, че съгласно член 139 от Регламент 2017/1001 заявителят на разглежданата марка на Европейския съюз можел да преобразува заявката си за марка на Европейския съюз в заявки за национални марки във всички държави — членки на Съюза, и по този начин да получи защита на същата марка на същата територия посредством обременителен и скъпоструващ способ, при положение че пречката за регистрацията вече не е налице в Съюза. Всъщност Общият съд посочва от една страна, че такива съображения по принцип важат за всяко производство по възражение и от друга страна, че съгласно член 139, параграф 3 от Регламент 2017/1001 заявката за национална марка, която е резултат от преобразуването на заявка за марка на Европейския съюз, се ползва в съответната държава членка от датата на подаване на тази заявка, следователно е можело да съществува конфликт в периода между датата на подаване на заявката за марка на Европейския съюз и изтичането на преходния период.
61
С оглед на гореизложеното, в точка 46 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че нито един от изтъкнатите от EUIPO доводи не може да подкрепи становището ѝ, че датата на приемане на спорното решение, която в случая е „била единствената промяна след изтичането на преходния период“, е релевантната дата за разрешаването на настоящия спор и приема, че единственото изтъкнато от Nowhere основание следва да се уважи и спорното решение да се отмени. За сметка на това по съображенията, изложени в точки 47 и 48 от това решение, Общият съд отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
Производството пред Съда и исканията на страните
62
С молба, подадена на 23 май 2022 г., EUIPO иска на основание член 170а, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда жалбата ѝ да бъде допусната в съответствие с член 58а, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
63
С определение от 16 ноември 2022 г., EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2022:908), жалбата е допусната.
64
С решение на председателя на Съда от 21 март 2023 г. Федерална република Германия е допусната да встъпи в производството в подкрепа на исканията на EUIPO.
65
С определение на председателя на Съда от 27 април 2023 г., EUIPO/Nowhere (C‑337/22 P, EU:C:2023:409), International Trademark Association (INTA) е допусната да встъпи в производството в подкрепа на исканията на EUIPO.
66
С решение на председателя на Съда от 3 октомври 2023 г. производството по настоящото дело е спряно до постановяването на решението от 20 юни 2024 г., EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528). След посоченото произнасяне, с решение на председателя на Съда от 20 юни 2024 г. това производство е възобновено.
67
В жалбата си EUIPO иска от Съда:
–
да отмени изцяло обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли изцяло жалбата на Nowhere срещу спорното решение, и
–
да осъди Nowhere да заплати съдебните разноски в настоящото производство и в това пред Общия съд.
68
Nowhere иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски по обжалването.
69
Федерална република Германия поддържа исканията на EUIPO.
70
INTA иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение и
–
да я осъди да понесе направените от нея съдебни разноски.
По жалбата
71
В подкрепа на жалбата си EUIPO изтъква едно-единствено основание. В рамките на това основание тя поддържа по същество, че изводът на Общия съд, че втори апелативен състав на EUIPO е бил длъжен при преценката на разглежданото възражение да вземе предвид по-ранните нерегистрирани марки, доколкото са били използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство, е опорочен от непълнота на мотивите и грешки при прилагане на правото. Това основание се състои от три части, първата от които е нарушение от страна на Общия съд на задължението му за мотивиране, тъй като не е изложил надлежно причините, поради които този извод съставлява отклонение от постоянната му практика, втората е грешка при прилагане на правото във връзка с тълкуването на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, а третата е незачитане на правните последици на член 50, параграф 3 ДЕС и на членове 126 и 127 от Споразумението за оттегляне, както и нарушение на принципа на териториалност, посочен в член 1, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
72
В подкрепа на исканията на настоящата жалба Федерална република Германия изтъква също, че жалбата на Nowhere пред Общия съд е трябвало да бъде отхвърлена поради липса на правен интерес с оглед на отпадането на тези по-ранни марки в хода на производството по обжалване пред EUIPO.
По допустимостта
73
Nowhere оспорва допустимостта на жалбата с мотива по същество, че тя не повдига въпрос от значение за единството, съгласуваността или развитието на правото на Съюза по смисъла на член 58а от Статута на Съда на Европейския съюз, тъй като спорното решение e опорочено от нарушение на принципа на добра администрация, прогласен в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), и при тези условия то трябва да бъде отменено във всички случаи, тъй като диспозитивът на обжалваното съдебно решение трябва да се основава на това съображение.
74
В това отношение, от една страна, следва да се отбележи, че Съдът е допуснал обжалването изцяло, като е приел, че в молбата на EUIPO за допускане на обжалване в съответствие с член 170а, параграф 1 от Процедурния правилник е доказано в достатъчна степен, че жалбата повдига въпрос от значение за единството, съгласуваността и развитието на правото на Съюза (определение от 16 ноември 2022 г., EUIPO/Nowhere, C‑337/22 P, EU:C:2022:908, т. 41 и 42).
75
От друга страна, въпросът дали диспозитивът на обжалваното съдебно решение може да се основава на правни съображения, различни от изложените в това решение, е ирелевантен за допустимостта на жалбата.
76
Следователно доводите на Nowhere трябва да се отхвърлят.
По доводите на Федерална република Германия относно липсата на правен интерес на Nowhere пред Общия съд
77
Следва да се припомни, че страните, допуснати да встъпят по дело пред Съда на основание член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз, не могат да променят предмета на спора, чиито граници се определят от исканията и основанията, изложени от главните страни. Следователно са допустими само онези доводи на встъпилите страни, които се вписват в рамката, очертана от тези искания и основания (решение от 10 ноември 2016 г., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Комисия, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, т. 114 и цитираната съдебна практика).
78
При все това, като изтъква абсолютна процесуална предпоставка, която може или дори трябва да бъде служебно разгледана от съда на Съюза, встъпилата страна не излиза извън рамките на спора, с който той е сезиран (вж. в този смисъл решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, т. 34 и 35 и цитираната съдебна практика). В производството по обжалване такова абсолютна процесуална предпоставка представлява всяко обстоятелство, свързано с допустимостта на жалба за отмяна, подадена пред Общия съд, и по-специално с интереса на страната, подала тази жалба, от отмяната на обжалвания акт (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Silver и др./Съвет, C‑499/21 P, EU:C:2023:479, т. 38 и 40 и цитираната съдебна практика).
79
В настоящия случай в писменото си становище при встъпване в подкрепа на изложените в жалбата искания Федерална република Германия посочва по-специално, че жалбата на Nowhere пред Общия съд е трябвало да бъде отхвърлена поради липса на правен интерес, тъй като по-ранната марка, изтъкната в подкрепа на възражението, е „изчезнала“ в хода на производството по обжалване пред апелативния състав, поради което жалбата пред Общия съд вече не е можела да донесе никаква полза на Nowhere.
80
При все това, с оглед на посоченото в точка 78 от настоящото съдебно решение, макар в жалбата си EUIPO да не се е позовала на липсата на правен интерес на Nowhere да обжалва спорното решение, доводите на Федерална република Германия в това отношение са допустими.
81
По същество следва да се припомни, че наличието на правен интерес от отмяната предполага, че с резултата си жалбата може да донесе полза на лицето, което я е подало. Въпросът за наличието на такава полза трябва да се преценява конкретно с оглед на всички последици, които могат да произтекат от установяването на евентуална незаконосъобразност, опорочила това решение, и на естеството на вредата, която се твърди, че е претърпяна (вж. в този смисъл решение от 20 юни 2024 г., EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, т. 80 и 81 и цитираната съдебна практика).
82
Спорното решение обаче потвърждава решението на отдела по споровете да отхвърли възражението на Nowhere с мотива, че след датата на изтичане на преходния период последното вече не може да претендира да се ползва от по-ранните си марки, които не са регистрирани в Обединеното кралство, в подкрепа на това възражение. Следователно Nowhere е можело да извлече полза от установяването на незаконосъобразността на този мотив и от отмяната на спорното решение.
83
В резултат от това доводите на Федерална република Германия относно липсата на правен интерес на Nowhere да подаде жалба пред Общия съд трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По същество
84
Най-напред следва да се отбележи, че тъй като заявката за регистрация на марката на Европейския съюз, предмет на настоящия спор, е подадена на 30 юни 2015 г., този спор се урежда, от една страна, от материалноправните разпоредби на Регламент № 207/2009, приложими към тази дата, и от друга страна, от процесуалноправните разпоредби на Регламент 2017/1001 (вж. по аналогия решение от 20 юни 2024 г., EUIPO/Indo European Foods, C‑801/21 P, EU:C:2024:528, т. 50 и цитираната съдебна практика).
По втората част от единственото основание, а именно грешка при прилагане на правото във връзка с тълкуването на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009
– Доводи на страните
85
В рамките на втората част от единственото си основание, която следва да се разгледа на първо място, EUIPO, подкрепяна от Федерална република Германия и INTA, изтъква, че както в производствата по възражение, така и в производствата за обявяване на недействителност притежателят на по-ранно право е длъжен да докаже съществуването, валидността и обхвата на това право не само към датата на подаване или на приоритет на съответната заявка за регистрация на марка на Европейския съюз, с цел да установи поредността на посоченото право спрямо тази заявка, но и към датата, на която EUIPO се произнася, за да установи дали то продължава да съществува. Отпадането ex nunc на същото право в хода на производството пред EUIPO, по-специално в случай на изтичане на регистрацията, на отмяна или на отказ, водело непременно до отхвърляне на съответното възражение или искане за обявяване на недействителност. Такива общи правила били признати от Общия съд в точки 30—34 от решение от 13 септември 2006 г., MIP Metro/СХВП– Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, наричано по-нататък решение Metro, EU:T:2006:254) и потвърдено в последващата му съдебна практика.
86
Според EUIPO тези правила се извеждат от текста на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, по-специално от използването на сегашно време на изявителното наклонение и от граматическата структура на тази разпоредба, от нейния контекст, по-специално от текста на правило 19, параграф 2, буква г) и на правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95 и на член 42, параграф 2 и от Регламент № 207/2009, както и от общата цел на производството по възражение, която е да се защитят интересите на притежателите на по-ранни права, като се запази основната функция на тези права при наличие на конфликти с марки на Европейския съюз, произтичащи от едновременното съществуване на две валидни и противопоставими права.
87
От една страна обаче, EUIPO упреква Общия съд, че в точки 28—31 от обжалваното съдебно решение е „създал“ ново общо правило, съгласно което събитията, свързани с по-ранна марка, които са настъпили след датата на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, са ирелевантни за изхода на възражението срещу тази регистрация. В това отношение Общият съд се основал на съображения, свързани с приложимото ratione temporis материално право и с преценката за наличието на относително основание за отказ към датата на подаване на заявката за регистрация на заявената марка на Европейския съюз, както и на практика на Общия съд, които били ирелевантни. От това той неправилно заключил, че EUIPO е длъжна да вземе предвид по-ранни права, защитени в Обединеното кралство, изтъкнати срещу заявка за регистрация на марка на Европейския съюз, подадена преди края на преходния период.
88
От друга страна, EUIPO твърди, че в точки 34—42 от това решение Общият съд е изтълкувал член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 в разрез с текста, контекста и целите на тази разпоредба, като е отхвърлил свързаните с тях доводи, които тази служба е изложила, за да установи съществуването на правилата, посочени в точка 85 от настоящото решение.
89
Що се отнася, първо, до текста на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, в точка 34 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изтълкувал неправилно доводите на EUIPO и е разбрал неправилно граматическата структура на посочената разпоредба.
90
Второ, що се отнася до контекста на същата разпоредба, в точки 36 и 37 от това решение Общият съд омаловажил ролята ѝ, като приел, че правило 19, параграф 1 и правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95 не препращат към датата, на която е прието решението по възражението. Освен това в точки 38 и 39 от посоченото съдебно решение Общият съд неправилно отхвърлил доводите на EUIPO относно условията за реално използване на по-ранната марка, въпреки че те илюстрират наличието на механизъм, който не позволява да се отхвърли заявката за регистрация на марка на Европейския съюз при липса на конфликт към датата, на която е постановено решението по възражението. Накрая, в точка 40 от същото решение Общият съд неправилно отказал да приеме за релевантни прилагането на разпоредбите на правото на Съюза и съдебната практика относно производствата за обявяване на недействителност.
91
Трето, що се отнася до целите на производствата по възражение, EUIPO поддържа, че изводът на Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че Nowhere е имало законен интерес от уважаването на възражението му, се основава на погрешни съображения. От една страна, съображението на Общия съд относно наличието на потенциален конфликт в случай на регистрация се основавало на объркване между датата на подаване или на приоритет на заявка за регистрация на марка на Европейския съюз, чиято основна роля била да определи хронологичния ред на правата в съответствие с принципа на приоритет, и датата на публикуване на регистрацията на тази марка, от която марките на Европейския съюз са противопоставими на трети лица. От друга страна, от практиката на Съда по-специално следвало, че исковете за нарушение и административните производства се различавали по своя предмет и последици. Следователно, противно на твърденията на Общия съд, становището на EUIPO не означавало на Nowhere да бъде отказана защита на неговите по-ранни марки, които не са били регистрирани в Обединеното кралство в периода между датата на подаване на заявката за спорната марка и датата на изтичане на преходния период.
92
Nowhere счита, че доводите на EUIPO са неоснователни.
93
В това отношение, от една страна, това дружество изтъква, че оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза е ирелевантно за защитата, от която се ползват неговите по-ранни права, тъй като единствената релевантна дата за разглеждане на подаденото от него възражение е датата на подаване на заявката за регистрация на заявената марка — дата, на която Обединеното кралство все още е било държава — членка на Съюза.
94
Освен това Nowhere твърди, че към датата на подаване на възражението му съответната по-ранна марка се е ползвала от териториална защита съгласно правото относно марките в рамките на Съюза.
95
От друга страна, Nowhere поддържа, че EUIPO се основава на схващане, което не намира никакво основание в релевантните разпоредби на Регламент № 207/2009, съгласно което всяко прекратяване на валидността на по-ранно право, настъпило в хода на производството по възражение преди окончателното решение по възражението, трябва да доведе до отхвърляне на възражението.
96
Всъщност, първо, Nowhere твърди, че Общият съд правилно е приел, че само по себе си използването в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 на сегашно време, изявително наклонение не подкрепя това схващане.
97
Второ, от релевантните разпоредби на Регламент № 207/2009, и по-специално от член 41 от него, не следвало, че към датата на спорното решение съответните по-ранни права трябвало да продължават да могат да бъдат квалифицирани като такива. От значение било единствено да се установи дали към датата на подаване или на приоритет на разглежданата заявка за регистрация на марка на Европейския съюз съответните по-ранни марки са били „по-ранни права“.
98
Трето, позоваването от EUIPO на решение Metro се отнасяло до хипотеза, различна от тази по настоящия спор, както подчертал Общият съд в точка 35 от обжалваното съдебно решение, тъй като подновяването на регистрацията на марка не можело да се приравни на политическо събитие, независимо от страните.
99
Четвърто, съображенията на EUIPO относно изискванията, произтичащи от член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009, не отчитали многобройните случаи, в които, тъй като по-ранната марка не е била регистрирана от пет години, реалното използване на тази марка не се взема предвид.
– Съображения на Съда
100
За да заключи в точка 31 от обжалваното съдебно решение, че по-ранните нерегистрирани в Обединеното кралство марки, на които се позовава Nowhere на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, по принцип могат да обосноват възражението му, Общият съд се основава на съдебната практика по дело Brownie, припомнена в точки 28—30 от това съдебно решение.
101
Посочената съдебна практика се основава на предпоставката, че след като наличието на относително основание за отказ, на което е направено позоваване в подкрепа на възражение срещу регистрацията на марка на Европейския съюз, трябва да се преценява към датата на подаване на заявката за тази регистрация, фактът, че по-ранната марка, на която е направено позоваване в подкрепа на това възражение, губи след тази дата статута на регистрирана или защитена в държава членка марка, по принцип не е от значение за изхода на посоченото възражение.
102
Както обаче EUIPO поддържа по същество в рамките на втората част от единственото си основание, подобна предпоставка не намира основание нито в текста и контекста на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, нито по-общо в целите на производството по възражение.
103
В това отношение, на първо място, съгласно член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 „отказва [се] регистрация на заявената марка“„[п]ри възражение на притежател на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голям обхват от местния“„когато и доколкото“ в съответствие със законодателството на Съюза или на приложимото законодателство на държава членка този знак отговаря на две условия, а именно, от една страна, съгласно посочения член 8, параграф 4, буква а), „правата по отношение на този знак [да] са били придобити преди датата на подаването на заявката за регистрация на марка на [Европейския съюз] или — според случая — приоритетната дата, претендирана [с тази] заявка[…]“. и от друга страна, съгласно посочения член 8, параграф 4, буква б) „този знак [да] предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-скорошна марка“.
104
Що се отнася до условието, посочено в член 8, параграф 4, буква а) от този регламент, както подчертава използването на минало свършено време и на предлога „преди“, това условие се отнася изрично до времеви критерий за предходност на придобиването на права върху знака, на който е направено позоваване в подкрепа на възражението, с оглед на датата на подаване на съответната заявка за марка на Европейския съюз или евентуално на посочената в негова подкрепа дата на приоритет.
105
За сметка на това, макар условието, предвидено в член 8, параграф 4, буква б) от посочения регламент, също да прилага този критерий за предходност, като изисква знакът, на който е направено позоваване в подкрепа на възражението, да предоставя на своя притежател по силата на приложимото спрямо него законодателство „правото да забрани използването на една по-скорошна марка“, следва да се отбележи, че това условие е формулирано в сегашно време, изявително наклонение и че не препраща към нито една дата, на която би трябвало да бъде изпълнено.
106
Също така трябва да се подчертае, че в посочения член 8, параграф 4 изразът „се отказва регистрация на заявената марка“, който се отнася до решението на EUIPO, с което се уважава възражението и се отхвърля заявката за регистрация на марка на Европейския съюз, също е формулиран в сегашно време, изявителното наклонение.
107
От текста на тази разпоредба следва, че несъмнено придобиването на по-ранното право, на което е направено позоваване в подкрепа на възражение, основано на посочената разпоредба, трябва да се преценява с оглед на датата на подаване на заявката за съответната марка на Европейския съюз или евентуално на датата на приоритета. От това обаче следва също, че за да може това възражение да бъде уважено, е необходимо по-ранното право да предоставя на притежателя му „правото да забрани използването на една по-скорошна марка“ по силата на законодателството на държава членка или на Съюза не само към тази дата, но и към по-късната дата на подаване на възражението и до датата, на която бъде взето решение „марката, за която се подава заявка, [да] не се регистрира“.
108
На второ място, това тълкуване се подкрепя от контекста, в който се вписва член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009.
109
От една страна, следва да се отбележи, че подобно на текста на тази разпоредба, текстът на член 8, параграфи 1 и 2 от посочения регламент, чиято структура е сходна, навежда на мисълта, що се отнася до възраженията, основани на по-ранни регистрирани марки, към които се прилага последната разпоредба, че макар датата на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз да е релевантна за преценката на предходността на тези регистрирани по-ранни марки, за да бъде уважено възражението е необходимо те да съществуват до датата, на която се постанови решение по възражението. Така, докато член 8, параграф 2 дефинира понятието „по-ранни марки“ за целите на посочения член 8, параграф 1, по-специално като „марки […], чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за регистрация на марка на [Европейския съюз], като се вземат предвид, когато е уместно, претендираните приоритети по отношение на тези марки“, същият член 8, параграф 1 предвижда, че „[п]ри възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка“, когато са изпълнени условията, посочени в последната разпоредба.
110
От друга страна, от практиката на Съда следва, че апелативните състави трябва да проверят дали по-ранното право, на което е направено позоваване на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 40/94, не е било обявено за невалидно с окончателно съдебно решение, което не подлежи на обжалване към датата, на която съответният апелативен състав се произнася по жалбата срещу решението на отдела по споровете, за да се увери, че това право продължава да поражда изискваните от тази разпоредба последици. (вж. в този смисъл решение от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 95—97 и 205).
111
Освен това от посочената съдебна практика следва, че при липса на такова окончателно съдебно решение и тъй като разглежданото по-ранно право продължава да съществува към датата, на която EUIPO се произнася окончателно по възражението, EUIPO следва да провери дали възразяващият е доказал, че разглежданият знак попада в приложното поле на законодателството на държавата членка, на което се е позовал, и дали то позволява да се забрани използването на по-късно регистрирана марка (вж. в този смисъл решение от 29 март 2011 г., Lego Juris/СХВП, C‑48/09 P, EU:C:2011:189, т. 95—97 и 205—207).
112
Следователно от изложените по-горе съображения следва, че въпросът дали все още съществува по-ранно право, което е валидно защитено, трябва да се преценява към датата, на която EUIPO се произнася окончателно по възражението, за да реши дали „се отказва регистрация на заявената марка“, включително на етапа на обжалване пред апелативния състав. Това е предварителен въпрос, по който тази служба трябва да се произнесе, преди да провери дали възразяващият е доказал, че освен това посоченото по-ранно право отговаря на материалноправните условия, предвидени в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, и по-специално, че предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-скорошна марка.
113
На трето място, това тълкуване се потвърждава от целите на производството по възражение.
114
В това отношение следва да се отбележи, че критериите за предходност, посочени в член 8, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009, що се отнася до регистрираните по-ранни марки, и в член 8, параграф 4 от този регламент, що се отнася до нерегистрираните марки, прилагат принципа на приоритет, припомнен в съображение 12 от Регламент 2017/1001.
115
По силата на този принцип изключителното право, което тези регламенти предоставят на притежателя на марката на Европейския съюз, принадлежи на този, който първо е регистрирал или придобил съответната марка. В това отношение, както следва от член 46 от Регламент 207/2009, определяща е датата на подаване на заявката за регистрация на тази марка или евентуално приоритетната дата, претендирана с тази заявка. В случай на конфликт между две марки се предполага, че по-рано придобитата или регистрирана марка отговаря на изискванията, за да бъде защитена преди марката на Европейския съюз, която е регистрирана впоследствие (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2013 г., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, т. 39 и 40 и цитираната съдебна практика).
116
От тази гледна точка производството по възражение, което е сред механизмите за предварителен контрол в рамките на процедурата по регистрация на марки на Европейския съюз, има превантивна цел, състояща се в това да се избегне регистрацията на марки на Европейския съюз, които могат да влязат в конфликт с други марки или други знаци, използвани в процеса на търговия, като се позволи на притежателя на по-ранна марка да попречи на регистрацията на знак, който може да наруши правата върху тази марка, без да се засяга възможността, с която разполага притежателят по силата на Регламент № 207/2009, да предяви иск за нарушение поради използването на последващата марка или искане за обявяване на недействителност на тази марка, след като тя бъде регистрирана (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2013 г., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, т. 42, 43, 45 и 48).
117
Освен това общата цел на Регламент № 207/2009 е да се постигне баланс между, от една страна, интереса на притежателя на марката от запазване на основната ѝ функция, която се състои в това да гарантира на потребителите или на крайните ползватели какъв е произходът на обозначената с посочената марка стока или услуга, като им позволява без вероятност от объркване да разграничат тази стока или услуга от такива с друг произход, и от друга страна, интереса на други икономически оператори от достъп до знаци, с които да могат да обозначават своите стоки и услуги (вж. в този смисъл решения от 30 май 2018 г., Tsujimoto/EUIPO, C‑85/16 P и C‑86/16 P, EU:C:2018:349, т. 90 и цитираната съдебна практика и от 16 юли 2020 г., ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, т. 35 и цитираната съдебна практика).
118
Следователно, за да може тази марка да изпълнява основната функция на марките, Регламент № 207/2009 предоставя на нейния притежател съвкупност от права, като същевременно ги ограничава до стриктно необходимото за изпълнението на тази функция, по-специално чрез прилагането на правилата относно „реалното използване“ по смисъла на член 42, параграф 2, първо изречение от този регламент (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., ACTC/СХВП, C‑25/18 P, EU:C:2020:573, т. 36 и цитираната съдебна практика).
119
В това отношение член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009, в редакцията му, приложима към настоящия спор, предвижда, че заявителят на марка на Европейския съюз може да поиска от притежателя на по-ранна регистрирана марка доказателство, че тази по-ранна марка е била „реално използвана“ в Съюза през петте години, предхождащи публикуването на заявката за марката, предмет на възражението. Освен това, ако по-ранната марка е била използвана само за една част от стоките или от услугите, за които тя е регистрирана, „тя се смята за регистрирана, за целите на разглеждането на възражението“, само за тази част от стоките или услугите. Така в специфичната рамка на производствата по възражение тези разпоредби отразяват общата цел на тези регламенти за равновесие между поддържането и запазването на изключителните права, предоставени на притежателя на по-ранната марка, и ограничаването им, за да се вземат предвид интересите на третите лица (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., ACTC/EUIPO, C‑714/18 P, EU:C:2020:573, т. 33, 38 и 39).
120
При това положение, както бе отбелязано в точка 101 от настоящото съдебно решение, от точки 28—30 от обжалваното съдебно решение следва, че съгласно съдебната практика Brownie, когато по-ранна марка престане да бъде защитена на съответната територия след датата на подаване на заявката за регистрация на марка на Европейския съюз и съответно също така в периода преди EUIPO да се произнесе по възражението срещу регистрацията на последната марка, на етапа на производството по възражение или на производството по обжалване, тази служба не трябва да взема предвид посоченото обстоятелство, за да определи дали възражението трябва да бъде уважено. Неизбежният резултат от това тълкуване е, че EUIPO може да бъде задължена да откаже регистрацията на марка на Европейския съюз поради потенциален конфликт с по-ранна марка, въпреки че към датата на това решение за отказ последната марка вече не е защитена на тази територия съгласно приложимото спрямо нея законодателство или международни спогодби.
121
Когато обаче по-ранната марка вече не се ползва от такава защита, основната функция на тази марка вече не може да бъде застрашена от регистрацията на марката на Европейския съюз, тъй като такава по-ранна марка вече не е годна да изпълнява основната си функция. Следователно тълкуването на Регламент № 207/2009, на което се основава изводът в точка 31 от обжалваното съдебно решение, противоречи на общата цел на този регламент за съпоставяне на интересите на притежателя на по-ранна марка с интересите на третите лица от достъп до знаци, с които да могат да обозначават своите стоки и услуги.
122
От всичко изложено по-горе следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 28—30 от обжалваното съдебно решение се е основал на предпоставката, че наличието на относително основание за отказ, на което е направено позоваване в подкрепа на възражение срещу регистрацията на марка на Европейския съюз, трябва да се преценява само към датата на подаване на заявката за тази регистрация.
123
Що се отнася до точка 42 от обжалваното съдебно решение, в която, в отговор на довода на EUIPO за липса на конфликт между по-ранните марки на Nowhere и заявената марка след края на преходния период Общият съд приема, че би могъл да съществува конфликт поне в периода между датата на подаване на заявката за марка на Европейския съюз и датата на изтичане на преходния период, така че това дружество има законен интерес от уважаването на възражението му, на първо място, следва да се отбележи, че производствата за обявяване на недействителност и производствата по възражения се различават по своя предмет и последици от производствата за установяване на нарушение на марка.
124
Така от съдебната практика следва, че възможността за притежателя на по-ранна марка на Европейския съюз да предяви иск за нарушение на правото върху марка срещу притежателя на последваща марка на Европейския съюз не може да обезсмисли нито подаването на искане за обявяване на недействителност пред EUIPO, нито механизмите за предварителен контрол в рамките на процедурата по регистрация на марките на Съюза, включително производствата по възражение (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2013 г., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, т. 48).
125
По съответен начин, подаването на възражение, което може да бъде отхвърлено от EUIPO, без да бъде разгледано по същество, не лишава от предмет иска за установяване на нарушение на правата върху марка, предявен с цел да се забрани използването в процеса на търговия на знаци, идентични или сходни с по-ранната марка, включително по отношение на последваща марка на Европейския съюз (вж. по аналогия решение от 21 февруари 2013 г., Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, т. 45, 46 и 52), и следователно, на още по-силно основание, по отношение на знак, който подобно на разглеждания в настоящия случай, е предмет на все още висяща заявка за регистрация на марка на Европейския съюз.
126
Тези съображения са приложими mutatis mutandis към по-ранна нерегистрирана марка като посочената в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, която съгласно текста на тази разпоредба „предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-скорошна марка“.
127
Следователно, противно на предпоставката, на която се основават съображенията на Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, отхвърлянето на възражението на Nowhere с мотива, че след датата на изтичане на преходния период не може да възникне никакъв конфликт между разглежданите марки, няма за последица, че на това дружество трябва да бъде отказана защитата на неговите по-ранни нерегистрирани марки, използвани в процеса на търговия в Обединеното кралство преди тази дата, по-специално що се отнася до евентуален конфликт, свързан с използването на марка на Европейския съюз.
128
Всъщност, доколкото по силата на законодателството на Обединеното кралство Nowhere действително е разполагало с правото да забрани използването на по-скорошна марка по смисъла на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, през този период посоченото дружество е имало право да предяви пред юрисдикциите на Обединеното кралство иск за нарушение на правата му срещу използването на марката на Европейския съюз, предмет на разглежданата заявка за регистрация, без последващата регистрация на последната марка във всички случаи да може да попречи на предявяването на този иск.
129
Второ, следва да се отбележи, че за разлика от производствата за нарушение на право върху марка, производствата по възражение се отнасят не до конфликт, свързан с действителното използване на марките в процеса на търговия, а до потенциален конфликт, обусловен от заявената регистрация и свързан с едновременното съществуване на две конкурентни права на интелектуална собственост, които са еднакво валидни и противопоставими.
130
В този контекст, както припомня Общият съд в точка 41 от обжалваното съдебно решение, съгласно член 46 от Регламент № 207/2009 срокът на регистрацията на марката на Европейския съюз е десет години, считано от датата на подаване на заявката.
131
При все това, противно на извода, който Общият съд, изглежда, прави въз основа на това в точка 42 от обжалваното съдебно решение, не следва, че от тази дата съществува риск от конфликт между тази марка и по-ранна марка. Всъщност съгласно член 9, параграф 3, първо изречение от Регламент № 207/2009 марката на Европейския съюз е противопоставима на трети лица едва от датата на публикуване на регистрацията на последната посочена марка. По-специално, от това следва, че доколкото позволяват на притежателя на марка на Европейския съюз в частност да забранява — на основание член 9, параграфи 1 и 2 от този регламент чрез иск за нарушение на права върху марка — на трети лица да използват марка, изключителните права може да се отнасят само до действия на трети лица, извършени след публикуването на регистрацията на тази марка (вж. в този смисъл решение от 22 юни 2016 г., Nikolajeva, C‑280/15, EU:C:2016:467, т. 37).
132
В хипотезата, изтъкната от EUIPO пред Общия съд и разгледана в точка 42 от обжалваното съдебно решение, а именно хипотезата, при която по-ранните марки, защитени в Обединеното кралство, вече няма да бъдат защитени в Съюза, считано от края на преходния период, несъмнено съществувала вероятност от потенциален конфликт между тези по-ранни марки и марката на Европейския съюз в случай на регистрация на последната марка преди датата на изтичане на този период.
133
Като се има предвид обаче, че в настоящия случай към тази дата възражението на Nowhere е било висящо и че втори апелативен състав на EUIPO все още не е бил приел спорното решение, до посочената дата възражението е позволило на Nowhere да защити основната функция на разглежданите по-ранни марки, като възпрепятства тази регистрация.
134
За сметка на това, дори да се предположи, че посочената в точка 132 от настоящото решение хипотеза се потвърди, тъй като към датата на изтичане на преходния период заявената марка на Европейския съюз все още не е била регистрирана, във всички случаи тя е можела да бъде регистрирана едва след като тези по-ранни марки са престанали да пораждат действие.
135
Следователно в случай на регистрация тази марка на Европейския съюз става валидна и противопоставима едва в момент, когато не съществува конфликт, дори и потенциален, с посочените по-ранни марки. Ето защо с оглед на целта на производството по възражение, посочена в точка 116 от настоящото решение, която е именно да се избегне възникването на такъв потенциален конфликт, не може да се констатира, обратно на това, което следва от точка 42 от обжалваното съдебно решение, че Nowhere е запазило своя „законен интерес“ от отказа за регистрация на заявената марка в тази хипотеза.
136
Следователно в тази точка от обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил доводите на EUIPO относно липсата на конфликт между по-ранните марки и заявената марка след края на преходния период, като се е основал на погрешни предпоставки.
137
Що се отнася до грешките при прилагане на правото, за които се твърди, че са допуснати от Общия съд в точки 34—40 от обжалваното съдебно решение, в които се отхвърлят доводите на EUIPO, първо, относно тълкуването на текста на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, второ, относно релевантността на правило 19, параграф 2, буква г) и правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95, трето, относно значението, което трябва да се придаде на условията, свързани с реалното използване на по-ранната марка, и четвърто, относно практиката на Общия съд във връзка с производствата за обявяване на недействителност, достатъчно е да се отбележи, че с оглед на констатациите, направени в точки 102—136 от настоящото съдебно решение, наличието или липсата на тези грешки при прилагане на правото не може да окаже влияние върху съдбата на втората част на единственото основание.
138
С оглед на всичко изложено по-горе и без да е необходимо да се разглеждат останалите доводи, изтъкнати от EUIPO в подкрепа на втората част от единственото ѝ основание, следва да се заключи, че тази втора част трябва да бъде уважена.
139
Доводите, изтъкнати от Nowhere и основаващи се по същество на същата предпоставка като тази, на която Общият съд сам се основава в точки 28—31 от обжалваното съдебно решение и която беше отхвърлена в точки 102—122 от настоящото съдебно решение, не могат да поставят под въпрос този извод.
140
Освен това, що се отнася до релевантността на позоваването от страна на EUIPO на решение Metro, което се оспорва от Nowhere, се налага изводът, от една страна, както отбелязва тази служба в писмената си реплика, че в обжалваното съдебно решение Общият съд е приложил към фактите по настоящия спор общи принципи относно релевантната дата за преценката на съществуването на по-ранни права, без да вземе предвид факта, че оттеглянето на Обединеното кралство, за разлика по-специално от неподновяването на по-ранна марка, представлява независещо от волята на страните обстоятелство. От друга страна, както следва по-специално от точка 121 от настоящото съдебно решение, въпросът дали за целите на разглеждането на дадено възражение е релевантен фактът, че по-ранното право е престанало да се ползва от предоставената му от правото на Съюза защита поради независещо от волята на притежателя му обстоятелство, не е определящ, тъй като при всички положения в подобна хипотеза основната функция на това по-ранно право вече не може да бъде застрашена от регистрацията на заявената марка.
По третата част, а именно незачитане на правните последици на член 50, параграф 3 ДЕС и на членове 126 и 127 от Споразумението за оттегляне, както и нарушение на принципа на териториалност, посочен в член 1, параграф 2 от Регламент № 207/2009
– Доводи на страните
141
В рамките на третата част от единственото си основание, която следва да се разгледа на второ място, EUIPO изтъква най-напред, че общите правила, посочени в точка 85 от настоящото съдебно решение, са приложими, в случай че по-ранната марка вече не е валидна и противопоставима в Съюза поради действителното оттегляне на Обединеното кралство от Съюза след края на преходния период.
142
В подкрепа на това твърдение EUIPO отбелязва, първо, че Споразумението за оттегляне не съдържа изрична разпоредба, която чрез дерогация от тези общи правила да предвижда третиране на преустановяването на действието на по-ранните права и марки, защитени в Обединеното кралство, което е различно от приложимото за всяко по-ранно право.
143
От това следвало, че в точка 25 от обжалваното съдебно решение Общият съд напразно отбелязал, че Споразумението за оттегляне не съдържа разпоредби, уреждащи какво се случва с възражение, подадено преди датата на влизане в сила на Споразумението за оттегляне въз основа на по-ранно право, защитено в Обединеното кралство, тъй като това обстоятелство не можело да обоснове дерогирането от Общия съд на посочените общи правила.
144
Освен това фактът, както констатира Общият съд в точки 26 и 27 от това съдебно решение, че спорното решение било единственият релевантен елемент, чиято дата е по-късна от датата на изтичане на преходния период, бил без значение.
145
Второ, според EUIPO не можело да се претендира никакво разумно обезщетение на основание член 9, параграф 3, второ изречение от Регламент № 207/2009 въз основа на заявената марка на Европейския съюз за действия, извършени в Обединеното кралство, тъй като последното не е било държава членка към датата на публикуването на регистрацията на тази марка. Това обстоятелство подкрепяло и факта, че липсва потенциален конфликт след датата на изтичане на преходния период и потвърждавало, че в точка 42 от обжалваното съдебно решение е допусната грешка при прилагане на правото в това отношение.
146
Трето, EUIPO изтъква, че в хипотезата на регистрация на заявената марка на Европейския съюз, тя ще бъде валидна и противопоставима в 27‑те държави, които понастоящем са членки на Съюза, като се ползва от датата на приоритет на заявката за регистрация на тази марка. При все това, в случай на отказ на регистрация и в случай на преобразуване на тази заявка в 27 заявки за национални марки заявителят можел да получи регистрацията на национални марки във всички тези държави членки, отново като се ползва от тази дата. Освен това впоследствие този заявител имал възможност да подаде нова заявка за марка на Европейския съюз, претендирайки на основание член 139 от Регламент 2017/1001 правата върху така получените национални марки, и следователно да получи единна марка на равнището на Съюза, подобна на заявената в случая марка на Европейския съюз. Така Nowhere нямало никакъв интерес от отхвърлянето на съответната заявка за марка на Европейския съюз, което можело да бъде „законно заобиколено“ чрез преобразуване на последната заявка със същите последици.
147
Що се отнася до територията на Обединеното кралство, при необходимост Nowhere винаги имало възможност, въз основа на по-ранните си нерегистрирани в тази държава марки, да оспори евентуалната регистрация на заявката за марка, която заявителят на съответната марка би подал в Обединеното кралство в срок от девет месеца, считано от датата на изтичане на преходния период, на основание член 59, параграф 1 от Споразумението за оттегляне. Тази възможност обаче не била свързана с производството по възражение пред EUIPO.
148
В резултат от това EUIPO твърди, че противно на посоченото в точка 45 от обжалваното съдебно решение, изложените от нея пред Общия съд съображения относно преобразуването на разглежданата заявка за марка на Европейския съюз в заявки за национални марки не важат за всяко производство по възражение, тъй като в „нормална“ ситуация, в която по-ранното право е защитено от законодателството на държава — членка на Европейския съюз, заявителят на марката на Европейския съюз не би получил в случай на преобразуване защита, равностойна на тази, която би осигурила регистрацията на разглежданата в настоящия спор заявена марка.
149
Освен това EUIPO изтъква, че противно на приетото от Общия съд в тази точка, поради принципа на териториалност на правата на интелектуална собственост, посочен в съображение 5 от Регламент 2017/1001, не би могло да съществува никакъв конфликт между национална марка, която е резултат от такова преобразуване, и по-ранна нерегистрирана в Обединеното кралство марка през периода, предхождащ датата на изтичане на преходния период. Накрая, EUIPO твърди, че Общият съд пренебрегва волята на законодателя на Съюза, посочена в съображение първо от Регламент № 40/94, да създаде единно право на интелектуална собственост на равнището на Съюза като алтернатива на националните марки.
150
Nowhere счита, че доводите на EUIPO са неоснователни.
151
От една страна, Nowhere твърди, че хронологията на събитията трябва да се вземе предвид при проверката на принципа на пропорционалност в съответствие с член 17, параграф 2 и член 52, параграф 1 от Хартата в рамките на производство, образувано преди оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза и дори преди провеждането на референдума за това оттегляне, а именно на дата, на която нищо не дава основание да се предполага посоченото оттегляне.
152
От друга страна, като отбелязва, че Споразумението за оттегляне не съдържа никаква изрична разпоредба относно прекратяването на действието в рамките на Съюза на правата, защитени в Обединеното кралство, Nowhere се позовава на член 6, параграф 3, буква a) от European Union (Withdrawal) Act 2018 (Закона за (оттегляне от) Европейския съюз от 2018 г.), съгласно който съдилищата за марките в Обединеното кралство са длъжни да прилагат националното право, произтичащо от правото на Съюза, в съответствие със законодателството на Съюза, каквото е съществувало в края на преходния период.
153
Освен това в приложение на режима на преходните разпоредби на Trade Marks (Amendment и др.) (EU Exit) Regulations 2019 (Правилник за марките от 2019 г. при оттегляне от Европейския съюз (изменения и др.) било признато, че регистрацията на марка на Европейския съюз, която формално служи за основа на производство по възражение, продължава да бъде релевантното право в рамките на това производство. Така Службата за интелектуална собственост на Обединеното кралство била длъжна да се произнесе по съответното възражение въз основа на действащото към датата на подаване на заявката законодателство. От това Nowhere заключава, че за да се приложи принципът на пропорционалност и да се гарантира реципрочност на закона, следва да се вземат предвид тези разпоредби, които намалявали последиците от прекратяването на действието в рамките на Съюза на правата, защитени в Обединеното кралство.
– Съображения на Съда
154
На първо място, следва да се припомни, че съгласно член 50, параграф 3 ДЕС Договорите са престанали да се прилагат спрямо Обединеното кралство на датата на влизането в сила на 1 февруари 2020 г. на Споразумението за оттегляне, поради което, считано от тази дата, тази държава вече не е държава членка (решение от 9 юни 2022 г., Préfet du Gers и Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, т. 55 и цитираната съдебна практика). В четвърто съображение от преамбюла на това споразумение обаче се посочва, че правото на Съюза в неговата цялост престава да се прилага за тази държава от датата на влизане в сила на това споразумение „при спазване на реда и условията, определени“ в това споразумение.
155
В членове 126 и 127 от посоченото споразумение обаче се предвижда преходен период, който започва да тече от датата на влизането му в сила и приключва на 31 декември 2020 г., по време на който, освен ако не е предвидено друго в същото споразумение, правото на Съюза е приложимо по отношение на и в Обединеното кралство и всяко позоваване на държавите членки в правото на Съюза се разбира като включващо тази държава.
156
За сметка на това, както Общият съд констатира по същество в точка 25 от обжалваното съдебно решение, членове 54—61 от Споразумението за оттегляне, които се съдържат в част трета, дял IV от него, озаглавена „Интелектуална собственост“, и които се прилагат, считано от края на преходния период, в съответствие с член 185, четвърта алинея от това споразумение, не уреждат въпроса какво се случва с възражението, подадено преди датата на влизане в сила на посоченото споразумение въз основа на по-ранно право, защитено в Обединеното кралство, което е висящо в края на този период.
157
Констатирайки обаче липсата на такива разпоредби, Общият съд приема, че този довод е в подкрепа на възможността за позоваване, включително след датата на изтичане на преходния период, на марки, защитени в Обединеното кралство, въз основа на които е подадено възражение преди датата на влизане в сила на Споразумението за оттегляне, както е видно от включването на този довод в съображенията, изложени в точки 24—31 от обжалваното съдебно решение. По този начин Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
158
Всъщност, от една страна, както бе посочено в точка 154 от настоящото съдебно решение, от четвъртото съображение от преамбюла на Споразумението за оттегляне следва, че при спазване на определените в това споразумение ред и условия правото на Съюза престава да се прилага спрямо Обединеното кралство от датата на влизане в сила на посоченото споразумение. От друга страна, съгласно член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 марката или по-ранното право, посочено в тази разпоредба, трябва по-специално „съгласно […] законодателството на държавата членка, което е приложимо за [тази марка или това право]“ да предоставя на притежателя си „правото да забрани използването на една по-скорошна марка“. При все това, при липса на разпоредба в обратен смисъл в Споразумението за оттегляне, считано от края на преходния период правото на Обединеното кралство, на което Nowhere се позовава в подкрепа на възражението си, вече не представлява „законодателство на държава членка“.
159
Следователно в точка 25 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е констатирал липсата в Споразумението за оттегляне на изрични разпоредби относно това какво се случва с възражение, подадено преди датата на влизане в сила на това споразумение, при все това без да изведе подходящи правни последици относно възможността за позоваване след края на преходния период на по-ранните марки, защитени в Обединеното кралство, на които се основава това възражение.
160
На второ място, по силата на принципа на териториалност, припомнен в съображения 2—4 от Регламент № 207/2009 и приложен по отношение на марката на Европейския съюз, в член 1, параграф 2, второ изречение от този регламент правното действие на дадена марка се ограничава до територията, на която тя е защитена (вж. в този смисъл решения от 22 юни 1994 г., IHT Internationale Heiztechnik и Danzinger, C‑9/93, EU:C:1994:261, т. 22, и от 19 декември 2012 г., Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, т. 38, 40 и 41). Така съгласно този принцип за целите на прилагането на член 8, параграф 4 от посочения регламент само на територията на закрила на съответния знак приложимото законодателство предоставя на знака изключителни права, които могат да влязат в конфликт с марка на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 162).
161
От членове 54—61 от Споразумението за оттегляне обаче не следва, че страните по това споразумение са предвидили, чрез дерогация от посочения принцип на териториалност, да придадат на марка на Европейския съюз, регистрирана след датата на изтичане на преходния период, действие на територията на Обединеното кралство, включително за периода на валидност на тази по-ранна марка към тази дата. По-специално в тези членове не е установена никаква връзка между резултата от заявка за марка на Европейския съюз, висяща към посочената дата, и резултата от аналогична заявка, подадена до органите на Обединеното кралство на основание член 59, параграф 1 от това споразумение.
162
От това следва, както EUIPO посочва по същество в рамките на третата част от единственото си основание, че не може да има конфликт между по-ранни марки, защитени в Обединеното кралство, и марка на Европейския съюз, в случай че последната е регистрирана след датата на изтичане на преходния период, като се има предвид, че в тази хипотеза последната марка ще породи действие на територия, различна от тази, на която са защитени тези по-ранни марки.
163
При все това, позовавайки се в точки 42 и 45 от обжалваното съдебно решение на потенциален конфликт, от една страна, между по-ранните марки, защитени в Обединеното кралство, и от друга страна, заявената марка на Европейския съюз или евентуално в случай на отказ за регистрация на последната, заявката за национална марка, произтичаща от преобразуването на заявка за марка на Европейския съюз, Общият съд имплицитно, но несъмнено се е основал на предпоставката, че доколкото заявката за регистрация на марка на Европейския съюз е подадена преди датата на изтичане на преходния период, последната посочена марка, регистрирана след тази дата, или поне национална марка, произтичаща от преобразуването на последната посочена заявка, би могла да има действие на територията на Обединеното кралство. Подобна предпоставка обаче би предполагала наличието на изрични разпоредби в Споразумението за оттегляне, които чрез дерогация от принципа на териториалност на марките позволяват продължаването на това действие след посочената дата, което не е така.
164
От това следва, че като се е основал в точки 42 и 45 от обжалваното съдебно решение на наличието на такъв потенциален конфликт, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е отчел правилно правните последици, свързани с края на преходния период и принципа на териториалност на марките, за разглежданото в настоящия спор възражение.
165
Следователно третата част на единственото основание трябва да бъде уважена, без да е необходимо да се разглеждат останалите доводи, изтъкнати от EUIPO в нейна подкрепа.
166
Този извод не се поставя под съмнение от доводите на Nowhere относно принципите на пропорционалност и реципрочност. Всъщност, тъй като Общият съд не се е основал на тези принципи в обжалваното съдебно решение, те не могат да подкрепят съображенията, на които то се основава.
167
Дори да се предположи, че с тези доводи Nowhere иска от Съда да замени мотивите, на които се основава това решение, с други мотиви, достатъчно е, от една страна, да се отбележи, че обстоятелството, че възражението е подадено на дата, на която оттеглянето на Обединеното кралство не е било предвидимо, е ирелевантно, тъй като при всички положения, както следва от точки 102—122 от настоящото решение, за да може възражението да бъде уважено, по-ранната марка, която се ползва със защита съгласно правото на Съюза, трябва да продължи да съществува до датата на постановяване на окончателното решение по това възражение.
168
От друга страна, що се отнася до позоваването от Nowhere на разпоредбите на правото на Обединеното кралство относно възражения, основани на марки на Европейския съюз, които са приети с оглед на оттеглянето на тази държава от Съюза, следва, първо, да се припомни, че режимът на марките на Европейския съюз е автономна система, съставена от съвкупност от правила, която преследва специфични цели и чието прилагане е независимо от всички национални правни системи (решение от 6 юни 2018 г., Apcoa Parking Holdings/EUIPO, C‑32/17 P, EU:C:2018:396, т. 31 и цитираната съдебна практика). Второ, както бе констатирано в точка 161 от настоящото решение, от членове 54—61 от Споразумението за оттегляне не следва, че страните по това споразумение са предвидили чрез дерогация от принципа на териториалност да придадат на марка на Европейския съюз, регистрирана след датата на изтичане на преходния период, действие на територията на Обединеното кралство. При тези условия, дори да се приеме, че в случая принципът на реципрочност е релевантен, при всички положения той не може да доведе до това EUIPO да приеме, че на по-ранно право, защитено в Обединеното кралство, може да се направи позоваване и след тази дата в рамките на възражение срещу регистрацията на такава марка.
169
С оглед на всичко изложено по-горе и без да е необходимо да се разглежда първата част от единственото основание, жалбата следва да бъде уважена и обжалваното съдебно решение да бъде отменено.
По жалбата пред Общия съд
170
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато отменя решението на Общия съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
171
В случая фазата на производството позволява да се постанови окончателно решение по делото.
172
В това отношение, както бе посочено в точка 45 от настоящото решение, в подкрепа на жалбата си Nowhere изтъква едно-единствено основание, а именно нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, в рамките на което то поддържа по същество, че единствената релевантна дата за установяване на съществуването на по-ранно право, на което се основава възражението срещу регистрацията на марка на Европейския съюз, е датата на подаване на заявката за регистрация на тази марка.
173
По съображенията, изложени в точки 102—137 от настоящото решение, посоченото основание трябва да се отхвърли, тъй като това по-ранно право трябва да продължава да съществува до датата, на която EUIPO се произнася по възражението, основано на посоченото право, включително на етапа на обжалването пред апелативния състав, какъвто не е случаят с марката, на която се позовава Nowhere в подкрепа на възражението си.
174
В рамките на настоящото производство по обжалване Nowhere поддържа, че освен това е изтъкнало основание, свързано с нарушение на принципа на добра администрация, прогласен в член 41 от Хартата.
175
При все това, както е видно от съдържанието на жалбата на Nowhere в първоинстанционното производство, макар то да поддържа, че поради неотчитането в спорното решение на неговите по-ранни права, защитени в Обединеното кралство, то претърпяло вреди, за които единствено EUIPO носи отговорност, с оглед по-специално на оттеглянето на първото решение от 8 октомври 2018 г. на втори апелативен състав на EUIPO, посочено в точка 39 от настоящото съдебно решение, тези доводи са развити в подкрепа на единственото му основание, сочещо нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, а не в подкрепа на отделно и самостоятелно основание, сочещо нарушение на принципа на добра администрация.
176
От това следва, че жалбата на Nowhere трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
177
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
178
Съгласно член 138, параграф 1 от посочения правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
179
В случая, тъй като EUIPO е поискала Nowhere да бъде осъдено да заплати съдебните разноски и последното е загубило делото, то следва да бъде осъдено да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на EUIPO в настоящото производство по обжалване и в първоинстанционното производство.
180
В съответствие с член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим и в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, Федерална република Германия, встъпила в това производство, понася направените от нея съдебни разноски.
181
Член 140, параграф 3 от този правилник, също приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, гласи, че Съдът може да реши встъпила страна, различна от държава членка или институция, да понесе направените от нея съдебни разноски.
182
В случая INTA следва да понесе направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 16 март 2022 г., Nowhere/EUIPO—Ye (APE TEES) (T‑281/21, EU:T:2022:139).
2)
Отхвърля жалбата на Nowhere Co. Ltd.
3)
Осъжда Nowhere Co. Ltd да понесе, освен направените от него съдебни разноски, и разноските, направени от Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) във връзка с настоящото производство по обжалване и с първоинстанционното производство.
4)
Федерална република Германия и International Trademark Association (INTA) понасят направените от тях съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.