62024CJ0822
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
15 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Авторско право и сродни права — Хармонизиране на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество — Директива 2001/29/ЕО — Член 2 — Право на възпроизвеждане — Член 5 — Изключения и ограничения — Справедливо обезщетение при копиране за лично ползване — Национална правна уредба, която предвижда плащането на такова обезщетение от производителите, вносителите и дистрибуторите на информационни носители, които могат да бъдат използвани за възпроизвеждане и са предназначени за крайни купувачи търговци — Задължение, съчетано с оборимата презумпция, че такива носители се използват за копиране за лично ползване — Допустимост“
По дело C‑822/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) с акт от 26 септември 2024 г., постъпил в Съда на 3 декември 2024 г., в рамките на производство по дело
bluechip Computer Aktiengesellschaft
срещу
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei (докладчик), председател на състава, S. Rodin и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за bluechip Computer Aktiengesellschaft, от M. Kianfar и J. Schäfer, Rechtsanwälte,
–
за Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ), от D. Kögel, Rechtsanwalt,
–
за германското правителство, от J. Möller, M. Hellmann и A. Sahner, в качеството на представители,
–
за френското правителство, от B. Dourthe и B. Herbaut, в качеството на представители,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от V. Pilloni, procuratore dello Stato, и D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
за унгарското правителство, от D. Csoknyai и Z. Fehér, в качеството на представители,
–
за нидерландското правителство, от M. Bulterman и J. M. Hoogveld, в качеството на представители,
–
за австрийското правителство, от A. Posch и J. Schmoll, в качеството на представители,
–
за португалското правителство, от C. Alves, P. Barros da Costa и M. Martins da Cruz, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от G. von Rintelen и J. Samnadda, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (OB L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Zentralstelle für private Überspielungsrechte (наричано по-нататък „ZPÜ“) и bluechip Computer Aktiengesellschaft (наричано по-нататък „bluechip“) относно плащането на възнаграждение, което служи да се финансира справедливото възнаграждение при изготвянето на копия за лично ползване.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 31, 35 и 38 от Директива 2001/29 имат следния текст:
„(31)
Трябва да се поддържа справедлив баланс между правата и интересите на различните категории притежатели на права, както и на различните категории притежатели на права и ползватели на закриляни обекти. Съществуващите изключения и ограничения по отношение на правата, както са определени от държавите членки, следва да бъдат преоценени с оглед новата електронна среда. Съществуващите различия в изключенията и ограниченията по отношение на някои ограничени действия имат пряко отрицателно въздействие върху функционирането на вътрешния пазар в областта на авторското право и сродните му права. Такива различия могат да се задълбочат с оглед по-нататъшното развитие на трансграничното използване на произведения и презграничните дейности. За да се гарантира правилното функциониране на вътрешния пазар, такива изключения и ограничения следва да бъдат определяни по-хармонично. Степента на тяхната хармонизация следва да се основава на въздействието им върху безпрепятственото функциониране на вътрешния пазар.
[…]
(35)
В някои случаи на изключения или ограничения притежателите на права следва да получат справедливо обезщетение, за да бъдат обезщетени в достатъчна степен за използването на произведенията им или на други закриляни обекти. При определянето на формата, на подробните условия и възможното ниво на такова справедливо обезщетение следва да се отчетат конкретните обстоятелства за всеки случай. За оценяване на тези обстоятелства полезен критерий би била потенциалната вреда за притежателите на права, произтичаща от въпросното действие. В случаи, когато притежателите на права вече са получили плащане под друга форма, например като част от лицензионна такса, конкретно или специфично плащане би могло да не се дължи. Нивото на справедливо обезщетение следва изцяло да вземе предвид степента на използване на техническите мерки за защита, определени в настоящата директива. В някои случаи, когато накърняването на титуляря на права е минимално, би могло да не възниква задължение за плащане.
[…]
(38)
На държавите членки следва да се разреши да предвидят изключение или ограничение по отношение на правото на възпроизвеждане за някои видове възпроизвеждане на аудио, визуален или аудио-визуален материал за лично използване, придружено от справедливо обезщетение. Това може да включва въвеждането или поддържането на схеми за възнаграждение за обезщетяване на притежателите на права за претърпените вреди. Въпреки че различията между тези схеми за възнаграждение засягат функционирането на вътрешния пазар, тези различия по отношение на възпроизвеждане за лично ползване по аналогов път не би трябвало да оказват значително въздействие върху развитието на информационното общество. Копирането за лично ползване по цифров път може да е по-разпространено и да има по-големи икономически последици. Поради това следва да се отдаде необходимото внимание на различията между цифровото и аналоговото копиране за лично ползване и да се направи разграничение между тях в някои аспекти“.
4
Член 2 от тази директива, озаглавен „Право на възпроизвеждане“, гласи:
„Държавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:
a)
за авторите — на техните произведения;
б)
за артистите изпълнители — на фиксирането на техните изпълнения;
в)
за продуценти на звукозаписи — на техните звукозаписи;
г)
за продуцентите — на първото фиксиране на филми, по отношение на оригинала и копията на техните филми;
д)
за радио- и телевизионните организации — за фиксирането на техните излъчвания, независимо дали тези излъчвания са предавани по жичен път или по въздуха, включително чрез кабел или спътник“.
5
Член 5 от тази директива е озаглавен „Изключения и ограничения“ и в параграф 2 предвижда:
„Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в следните случаи:
[…]
б)
по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на технически мерки, посочени в член 6 по отношение на съответните произведения или обект;
[…]“.
Германското право
6
Член 53 от Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte — Urheberrechtsgesetz (Закон за авторското право и сродните му права) от 9 септември 1965 г. (BGBl. 1965 I, стр. 1273) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „UrhG“), озаглавен „Възпроизвеждане за лично и друго собствено ползване“, предвижда:
„(1)   Изработването на единични копия от произведение, осъществено от физическо лице на какъвто и да е носител и за лично ползване, се разрешава, при условие че копията не служат пряко или косвено за стопански цели и не са направени от екземпляр, произведен или предоставен на публично разположение по явно незаконен начин. […]
[…]“.
7
Член 54 от UrhG, озаглавен „Задължение за заплащане на възнаграждение“, гласи следното:
„(1)   Ако поради естеството на произведението може да се очаква, че то ще бъде възпроизвеждано в съответствие с разпоредбите на член 53, параграфи 1—3, авторът на това произведение има право на съответно възнаграждение от производителите на устройства и информационни носители, които по своя тип самостоятелно или в комбинация с други устройства, информационни носители или принадлежности се използват за такова възпроизвеждане.
(2)   Правото по параграф 1 отпада, ако при обстоятелствата може да се очаква, че устройствата или информационните носители няма да се използват за възпроизвеждане на територията, на която се прилага настоящият закон“.
8
Член 54b от UrhG, озаглавен „Задължение на дистрибутора или вносителя за заплащане на възнаграждение“, гласи:
„(1)   Солидарно задължен с производителя е всеки, който внася или внася отново с търговска цел устройствата или информационните носители на територията, на която се прилага настоящият закон, или който търгува с тях […]
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
9
ZPÜ е обединение на германски организации за колективно управление на авторски права, които имат право на иск във връзка със заплащането на авторскоправните възнаграждения за възпроизвеждането на аудио- и аудио-визуални произведения. Bluechip е дружество, което е производител, вносител и дистрибутор на персонални компютри, преносими компютри и работни станции с вграден твърд диск.
10
ZPÜ предявява иск, с който по същество моли bluechip да бъде осъдено да плати за всеки посочен по-горе тип устройство, пуснато на пазара между 1 януари 2014 г. и 31 декември 2017 г., възнаграждение за финансиране на справедливото възнаграждение по член 54 от UrhG в размер, определен съгласно ставките, предвидени в колективните договори, сключени за тази цел от него с организации, обединяващи търговци от секторите на телекомуникациите и на електрическите и електронните изделия.
11
С частично решение от 1 декември 2023 г. Oberlandesgericht (Висш областен съд, Германия) постановява, че тъй като с устройствата, продавани от bluechip на крайни купувачи търговци, технически могат да се копират за лично ползване защитени с авторско право произведения, до доказване на противното трябва да се приеме, че такива копия ще бъдат изготвени, така че юридическо лице като bluechip е длъжно да плати на основание членове 54 и 54b от UrhG възнаграждението, предназначено за финансиране на справедливото възнаграждение, дължимо на авторите като насрещна престация за такова копиране.
12
Като констатира, че bluechip не е представило доказателства, които да оборят тази презумпция, посоченият съд го осъжда, наред с останалото, да заплати на ZPÜ за всеки тип устройство, продадено или пуснато в обращение в Германия между 1 януари 2014 г. и 31 декември 2017 г., такова възнаграждение, изчислено съгласно ставките, предвидени в посочените по-горе колективни договори, освен ако bluechip не успее да докаже по-специално, че съответните устройства са явно предназначени за цели, различни от изготвянето на копия за лично ползване, и че в най-добрия случай такива копия действително са направени в много малък обем и в рамките на нормалния ход на нещата.
13
Bluechip подава ревизионна жалба срещу това решение пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), който е запитващата юрисдикция.
14
Последната припомня, че съгласно член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, транспонирана в германското право с член 54 от UrhG, държавите членки могат да предвидят изключения и ограничения от залегналото в член 2 от тази директива изключително право на възпроизвеждане в полза на притежателите на авторски и сродни права. По-конкретно, държавите членки биха могли да предвидят такива изключения и ограничения в случаите, когато възпроизвеждането се извършва от физически лица за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение.
15
Като припомня, че що се отнася до информационните носители, които могат да бъдат използвани, за да се прави такова възпроизвеждане, ако са налице практически затруднения, свързани с определянето на такова лично ползване и идентифицирането на крайния ползвател, това обезщетение може да бъде поискано от производителите, вносителите или дистрибуторите, които, също като bluechip, имат възможност да прехвърлят разходите по него върху крайните купувачи, запитващата юрисдикция счита, че тези купувачи могат да включват по-специално физически и юридически лица, които са поръчали такива носители за професионални или търговски цели. Всъщност при нормалния ход на нещата не би могла да се изключи възможността в професионална или търговска среда тези носители да бъдат употребявани за направата на копия за лично ползване или пък такива физически или юридически лица да ги заменят с нови носители след изтичане на срока на данъчна амортизация и да ги продадат на пазара на употребявани устройства, за да бъдат използвани от купувачите за копиране за лично ползване.
16
Запитващата юрисдикция добавя, че предвид наличието на такива практически трудности, ако на производители, вносители или дистрибутори като bluechip не бъде наложено плащането на справедливо обезщетение, няма да може да се гарантира обезщетяването на вредите, претърпени от притежателите на права във връзка с изготвянето на копия за лично ползване, нито следователно ефективното събиране на това обезщетение. Тази юрисдикция обаче е склонна да счита, че от практиката на Съда е видно, че е възможно да се презумира (оборимо), че информационни носители като продаваните от bluechip се употребяват за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, така че от такива производители, вносители или дистрибутори може да бъде искано справедливо обезщетение.
17
Посочената юрисдикция уточнява, че когато се определя дали се дължи разглежданото пред нея възнаграждение, продавачите на информационни носители, годни да бъдат използвани за възпроизвеждане за лични цели, могат да докажат, че при нормалния ход на нещата изглежда изключено тези носители да бъдат използвани за направата на копия, или най-малкото не е много вероятно те да бъдат използвани в значителен обем. За тази цел посочените продавачи могат по-специално да представят писмено удостоверение, с което крайният купувач търговец декларира, че ще използва закупения носител само в рамките на своята стопанска дейност.
18
Освен това фактът, че на продавачи като bluechip се налага задължението да плащат справедливо обезщетение, съчетано с оборима презумпция, че информационните носители, годни да служат за възпроизвеждане, се използват за лични цели, би бил в съответствие с практиката на Съда, според която държавите членки разполагат с широка свобода на преценка, когато определят кои лица трябва да заплащат това обезщетение, в каква форма, условия и размер, стига тези държави членки да гарантират, че такава презумпция не води до налагане на това обезщетение, когато крайното използване на съответните носители явно не е от обхвата на случаите, посочени в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29.
19
Въпреки това, предвид възможните различия в съдебната практика при тълкуването на тази разпоредба в Германия и Австрия, запитващата юрисдикция счита, че за да разреши спора по главното производство, е необходимо да получи тълкуване на посочената разпоредба от Съда.
20
При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместима ли е с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО национална правна уредба, която задължава производителите, вносителите или дистрибуторите, които продават информационни носители на крайни купувачи търговци (юридически лица или физически лица, които правят поръчката си като крайни ползватели за търговски цели и това е явно за производителя, вносителя или дистрибутора), да заплащат възнаграждение, предназначено да финансира справедливото обезщетение за изключението от правото на възпроизвеждане при възпроизвеждане за лично ползване, освен ако не докажат в съответствие с националното право, че чрез тези устройства действително са изготвяни или при нормалния ход на нещата се изготвят най-многото малък обем копия на произведения за лично ползване от физически лица на какъвто и да е носител?“.
По преюдициалния въпрос
21
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която производителите, вносителите и дистрибуторите на информационни носители, които могат да бъдат използвани за възпроизвеждане, са длъжни да заплащат предвиденото в тази разпоредба справедливо обезщетение, когато тези носители се продават на крайни купувачи търговци, освен ако производителите, вносителите или дистрибуторите докажат, че посочените носители няма да бъдат използвани от физически лица, за да извършват възпроизвеждане за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, или че ще бъдат използвани единствено в обем, за който се счита, че причинява само минимална вреда на притежателите на права.
22
Във връзка с това следва да се припомни, че съгласно член 2 от Директива 2001/29 държавите членки предоставят на притежателите на права, посочени в тази разпоредба, изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно, възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично, възпроизвеждане на техните произведения, на записите на техните изпълнения, на техните звукозаписи, на оригинала и копията на техните филми, както и на записите на техните радио-телевизионни излъчвания.
23
От своя страна член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 гласи, че държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от изключителното право на възпроизвеждане, предвидено в член 2 от тази директива, по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на техническите мерки, посочени в член 6 от тази директива по отношение на защитените произведения или обекти.
24
Освен това трябва да се припомни, че съгласно самия му текст член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 позволява на държавите членки да предвидят плащането на справедливо обезщетение само ако оборудването, апаратурата или носителят за възпроизвеждане се употребява от „физически лица“ като крайни ползватели, за да извършват възпроизвеждане „за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер“. От това следва, че приложното поле на тази разпоредба зависи по-специално от качеството на крайния ползвател, както и от целта на използването (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, т. 83).
25
Както е видно от съображения 35 и 38 от Директива 2001/29, член 5, параграф 2, буква б) от нея отразява волята на законодателя на Съюза да установи специална схема за обезщетяване, която се задейства при наличието на вреди за притежателите на права, които по принцип пораждат задължение те „да бъдат обезщетени“ или „за обезщетяване“ на последните. Всъщност изготвянето на копие за лични цели от физическо лице трябва да се счита за действие, вследствие на което съответният притежател на права може да претърпи вреди, тъй като е осъществено, без предварително да е поискано неговото разрешение. Съвсем не е необходимо обаче такива лица действително да извършват възпроизвеждане за лични цели, тъй като основателно може да се предположи, че тези лица се възползват напълно от това, че са им предоставени на разположение оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане, като поради способността на оборудването, апаратурата и носителите да възпроизвеждат, това предоставяне е достатъчно, за да оправдае прилагането на справедливото обезщетение, предвидено в полза на притежателите на права. В това отношение Съдът уточнява, че държавите членки могат да установят оборима презумпция, че такова оборудване, апаратура и носители се предоставят за лично ползване на физически лица (вж. в този смисъл решения от 11 юли 2013 г., Amazon.com International Sales и др., C‑521/11, EU:C:2013:515, т. 43, от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, т. 24 и 25, от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 35 и цитираната съдебна практика, и от 23 ноември 2023 г., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, т. 33 и цитираната съдебна практика).
26
Така от установената съдебна практика става ясно, че справедливото обезщетение, а следователно и схемата, на която то почива, и размерът му трябва да са свързани с вредите, причинени на притежателите на права поради изготвянето на копия за лично ползване. Всъщност всяко справедливо обезщетение, което не е свързано с вредите, причинени на притежателите на права вследствие на такова изготвяне на копия, не би било съвместимо с изискването, посочено в съображение 31 от Директива 2001/29, съгласно което трябва да се поддържа справедлив баланс между притежателите на права и ползвателите на закриляни обекти (решение от 23 ноември 2023 г., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, т. 37 и цитираната съдебна практика).
27
Впрочем Съдът вече е подчертал, че за да не бъде член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 лишен от полезен ефект, трябва да се счита, че тази разпоредба налага на държавите членки, които въвеждат изключението за копиране за лично ползване, задължение за постигане на определен резултат в смисъл, че те са длъжни да осигурят в рамките на своите правомощия ефективното събиране на справедливото обезщетение, предназначено да обезщети притежателите на права (решение от 9 юни 2016 г., EGEDA и др., C‑470/14, EU:C:2016:418, т. 21 и цитираната съдебна практика).
28
Доколкото разпоредбите на Директива 2001/29 не съдържат повече уточнения във връзка с различните параметри на схемата за справедливо обезщетяване, държавите членки имат голяма свобода на преценка при тяхното определяне. По-конкретно, държавите членки следва да определят лицата, които трябва да заплащат това справедливо обезщетение, както и да определят неговата форма, условията за плащане и неговия размер (решение от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 36 и цитираната съдебна практика). При определяне на формата, условията за плащане и евентуалния размер на подобно справедливо обезщетение държавите членки следва да отчетат, както става ясно от съображение 35 от Директива 2001/29, конкретните обстоятелства за всеки случай, и по-специално потенциалната вреда за притежателите на права (решение от 23 ноември 2023 г., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, т. 36)
29
Предвид практическите затруднения да се идентифицира кои са частните ползватели, и те да бъдат задължени да обезщетят притежателите на изключителното право на възпроизвеждане за вредите, които са им причинили, държавите членки, за да финансират справедливото обезщетение, могат да въведат „такса при копиране за лично ползване“, която се заплаща преди изготвянето на копия за лично ползване не от съответните частни лица, а от лицата, в това число юридически лица, които разполагат с оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане и поради това де факто или де юре ги предоставят на разположение на частни лица. В рамките на такава схема лицата, разполагащи с това оборудване, апаратура и носители, трябва да заплатят таксата при копиране за лично ползване. Така държавите членки могат при определени условия да прилагат без разграничение таксата при копиране за лично ползване по отношение на информационни носители, годни да послужат за възпроизвеждане, включително в хипотезата, при която крайното им ползване не попада сред случаите по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 (вж. в този смисъл решения от 9 юни 2016 г., EGEDA и др., C‑470/14, EU:C:2016:418, т. 32 и 33, и от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 37 и цитираната съдебна практика).
30
След като такава схема позволява на дължащите плащане лица да отразяват размера на таксата при копиране за лично ползване в цената за предоставянето на разположение на такова оборудване, апаратура и носители, в крайна сметка тежестта на таксата се понася от лицето, което ползва копията за лични цели и заплаща тази цена, в съответствие с посоченото в съображение 31 от Директива 2001/29 изискване за „справедлив баланс“, който трябва да се постигне между интересите на притежателите на изключителното право на възпроизвеждане и интересите на ползвателите на защитени обекти (решение от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 38 и цитираната съдебна практика).
31
Важно е обаче да се припомни, че когато изберат такова финансиране, оправдано от практически затруднения като невъзможността да се идентифицира кои са частните крайни ползватели, държавите членки трябва да предвидят в полза на лицата, които действително дължат това обезщетение — независимо дали това са производителите, вносителите или дистрибуторите на оборудване, апаратура или носители за възпроизвеждане, или са крайните ползватели — схема за освобождаване или, при липса на такава, право на възстановяване, когато обезщетението не се дължи, какъвто е по-специално случаят, когато такова оборудване, апаратура или носители са доставени на лица, различни от физическите, за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване (вж. в този смисъл решения от 11 юли 2013 г., Amazon.com International Sales и др., C‑521/11, EU:C:2013:515, т. 31, от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, т. 45, 47, 50 и 53, от 9 юни 2016 г., EGEDA и др., C‑470/14, EU:C:2016:418, т. 36 и 40, от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др., C‑110/15, EU:C:2016:717, т. 34 и 36, и от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 39).
32
Така предвиденото право на възстановяване трябва да е ефективно и да не затруднява прекомерно връщането на платената такса. В това отношение обхватът, наличността, популяризирането и лесното упражняване на правото на възстановяване трябва да позволяват да се смекчи евентуалният дисбаланс, който се генерира в схемата на таксата при копиране за лично ползване в стремежа да се преодолеят констатираните практически затруднения (решения от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др., C‑110/15, EU:C:2016:717, т. 37 и цитираната съдебна практика, и от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 45 и цитираната съдебна практика).
33
В това отношение Съдът вече е постановил, че държавите членки могат да предвидят в някои случаи, обхванати от изключението, което са избрали да въведат на основание член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, и при спазване на принципа на равно третиране освобождаване от плащане на справедливото обезщетение, когато вредата, причинена на притежателите на права, е минимална, като определянето на праг, под който вредата може да се квалифицира като „минимална“, попада в свободата на преценка на тези държави членки (вж. в този смисъл решение от 23 ноември 2023 г., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, т. 38—40 и цитираната съдебна практика).
34
Поставеният от запитващата юрисдикция въпрос следва да се разгледа в светлината на цялата тази съдебна практика.
35
В конкретния случай от обясненията на този съд следва, че съгласно разглежданата в главното производство правна уредба, както е тълкувана от националните съдилища, справедливото обезщетение се дължи от производителите, вносителите или дистрибуторите, които, както bluechip, продават информационни носители, годни да бъдат използвани за възпроизвеждане (наричани по-нататък „информационните носители“), на крайни купувачи търговци, независимо дали са юридически, или физически лица. От обясненията на посочената юрисдикция по същество следва също, че не е изключено носителите, закупени по този начин от такива крайни купувачи търговци, да се използват в случаи, различни от посочения в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, тоест да не се употребяват „за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер“, или пък да се употребяват за такова ползване и за такива цели само в малък обем.
36
В съответствие със съдебната практика, припомнена в точки 29 и 31—33 от настоящото решение, в такъв случай справедливото обезщетение може да бъде наложено на продавачите на информационни носители само ако са изпълнени две кумулативни условия. Първо, такава система трябва да бъде оправдана с практически затруднения, каквито са затрудненията да се идентифицира кои са крайните ползватели и с каква цел се използва възпроизвеждането, извършено с помощта на тези носители. Второ, когато се установи, че крайните ползватели употребяват посочените носители за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване, или най-малкото при употребата на същите носители за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, те причиняват само минимална вреда на притежателите на права, тези продавачи трябва да бъдат освободени от справедливото обезщетение или при в противен случай да имат право на ефективно възстановяване, което да не е уредено по такъв начин, че връщането на обезщетението да е прекомерно трудно.
37
Следователно запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали разглежданата в главното производство правна уредба отговаря на тези две условия, с уточнението, че когато се произнася по преюдициално запитване, Съдът може да даде пояснения с цел да насочи националната юрисдикция при нейното решение (решение от 5 май 2022 г., Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, т. 49 и цитираната съдебна практика).
38
Що се отнася, на първо място, до наличието на практически затруднения, свързани с това да се идентифицира кои са крайните ползватели и с каква цел се използва възпроизвеждането, извършено с помощта на информационни носители като разглежданите в главното производство, следва да се отбележи, че такива практически затруднения при идентифицирането съществуват, когато тези носители се продават на крайни купувачи търговци.
39
Всъщност само от статута на „краен купувач търговец“ не може да се заключи, че информационните носители никога няма да бъдат употребявани от физически лица за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, и че по този начин на притежателите на права никога няма да бъдат нанесени вреди, които не са минимални.
40
От една страна, следва да се отбележи, че в случая крайните купувачи търговци включват както физически лица, така и юридически лица, които поръчват информационни носители с търговски или професионални цели. Дори когато такива носители са придобити от юридически лица, те по принцип могат да се използват само от физическите лица, на чието разположение са предоставени. Така крайни ползватели на информационни носители, закупени от крайни купувачи търговци, във всички случаи могат да бъдат само физически лица, като е важно да се уточни, че за да се определи дали се дължи справедливо обезщетение, е без значение дали физическите лица, които използват такива носители, не са ги придобили самите те или не са техни собственици. Всъщност справедливото обезщетение се дължи и когато физическите лица могат да извършват възпроизвеждане на защитени произведения от или с помощта на устройство, принадлежащо на трето лице (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, т. 91).
41
От друга страна, съгласно съдебната практика, припомнена в точка 25 от настоящото решение, основателно може да се предположи, че независимо дали са едновременно купувачи и крайни ползватели, или са само крайни ползватели, тъй като крайният купувач търговец им е предоставил на разположение информационни носители, съответните физически лица напълно се възползват от тези носители, включително за да извършват възпроизвеждане за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер. В това отношение Съдът е постановил, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 допуска национална правна уредба, която установява такава презумпция, стига тя да е оборима (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2013 г., Amazon.com International Sales и др., C‑521/11, EU:C:2013:515, т. 43 и 45).
42
При тези условия, към момента на продажбата на информационни носители на крайни купувачи търговци може да е трудно да се определи дали физическото лице, което ще разполага с тези носители — било защото самото то ги е купило за търговски или професионални цели, било защото в рамките на работата му те са му предоставени на разположение от крайния купувач търговец — ще ги употребява само за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване, или ще ги употребява и за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер в обем, за който няма да се счита, че причинява само минимална вреда на притежателите на права.
43
По-конкретно, както посочва запитващата юрисдикция, няма как да се изключи възможността физическите лица да употребяват в професионална среда информационните носители в значителен обем за такова ползване и с такива цели или пък преди края на средния им жизнен цикъл, например след като изтече срокът на тяхната данъчна амортизация, тези носители да бъдат предоставени на физически лица, които след това ще ги употребяват за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер. Освен това самонаетите лица, като физически лица, които правят поръчки с търговски или професионални цели, могат да използват информационни носители като разглежданите в главното производство както за професионални, така и за лични цели.
44
Запитващата юрисдикция следва да провери дали с оглед на изложеното по-горе в случая са налице практически затруднения, свързани с това да се идентифицира с каква цел се използват информационните носители от физическите лица, за които те са предназначени.
45
Второ, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 31 от настоящото решение, запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали производителите, вносителите и дистрибуторите на информационни носители, годни да служат за възпроизвеждане, като bluechip, могат да бъдат освободени от плащането на справедливо обезщетение, ако докажат, че тези носители ще бъдат използвани от физически лица в случаи, различни от предвидения в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, или пък дали могат най-малкото да получат възстановяване на недължимо платеното обезщетение, ако това доказателство може да бъде представено едва след сключването на продажбата и плащането на обезщетението.
46
В това отношение тази разпоредба допуска схема за събиране на обезщетението при копиране за лично ползване като посочената от запитващата юрисдикция, според която схема по-специално такъв производител, вносител или дистрибутор трябва да представи писмено удостоверение от крайния купувач търговец, в което последният по същество уверява, че информационните носители ще бъдат използвани за цели, явно различни от изготвянето на копия за лично ползване, или че ще бъдат употребявани в обем, който може да причини само минимална вреда на притежателите на права, за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер. При това положение продавач като bluechip, изглежда, може лесно да бъде освободен от плащането на справедливото обезщетение.
47
Впрочем Съдът потвърждава, че подобни едностранни декларации могат да се използват за целите на такова освобождаване, стига в съответната държава членка да съществува възможност субектът, натоварен с управлението на справедливото обезщетение, да провери истинността на въпросните декларации, така че да се осигури ефективно събиране на посоченото обезщетение (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2022 г., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, т. 42 и 70).
48
Освен това национална правна уредба, която предвижда схема за освобождаване от плащане на справедливото обезщетение посредством такива декларации, във всички случаи би трябвало да предвижда, в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 32 от настоящото решение, право на възстановяване на недължимо платеното обезщетение, което право трябва да е ефективно и да не е уредено по такъв начин, че връщането на платеното обезщетение да е прекомерно трудно.
49
С оглед на изложените по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която производителите, вносителите и дистрибуторите на информационни носители, които могат да бъдат използвани за възпроизвеждане, са длъжни да заплащат предвиденото в тази разпоредба справедливо обезщетение, когато тези носители се продават на крайни купувачи търговци, освен ако производителите, вносителите или дистрибуторите докажат, че посочените носители няма да бъдат използвани от физически лица, за да извършват възпроизвеждане за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, или че ще бъдат използвани единствено в обем, за който се счита, че причинява само минимална вреда на притежателите на права.
По съдебните разноски
50
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество
следва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, съгласно която производителите, вносителите и дистрибуторите на информационни носители, които могат да бъдат използвани за възпроизвеждане, са длъжни да заплащат предвиденото в тази разпоредба справедливо обезщетение, когато тези носители се продават на крайни купувачи търговци, освен ако производителите, вносителите или дистрибуторите докажат, че посочените носители няма да бъдат използвани от физически лица, за да извършват възпроизвеждане за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, или че ще бъдат използвани единствено в обем, за който се счита, че причинява само минимална вреда на притежателите на права.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.