Дело C‑122/17
David Smith
срещу
Patrick Meade и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal)
„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Застраховка „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства — Трета директива 90/232/ЕИО — Член 1 — Отговорност за телесни повреди на всички пътници, освен на водача на моторното превозно средство — Задължителна застраховка — Директен ефект на директивите — Задължение да се остави без приложение национална правна уредба, която е в противоречие с директива — Неприлагане на договорна клауза, която е в противоречие с директива“
Резюме — Решение на Съда (голям състав) от 7 август 2018 г.
1.        Актове на институциите — Директиви — Изпълнение от държавите членки — Необходимост от гарантиране на ефективността на директивите — Задължения на националните юрисдикции — Задължение за съответстващо тълкуване — Обхват — Тълкуване contra legem на националното право — Изключване
(член 288, трета алинея ДФЕС)
2.        Актове на институциите — Директиви — Изпълнение от държавите членки — Необходимост от гарантиране на ефективността на директивите — Задължения на националните юрисдикции — Граници — Спор между частноправни субекти — Задължение да се оставят без приложение национална правна уредба и договорна клауза, които са в противоречие с директива — Липса
(член 288, трета алинея ДФЕС)
1.      Вж. текста на решението.
(вж. т. 37—41)
2.      Правото на Съюза, и по-специално член 288 ДФЕС, трябва да се тълкува в смисъл, че национална юрисдикция, сезирана със спор между частноправни субекти, която не е в състояние да направи тълкуване на своите националноправни разпоредби, намиращи се в противоречие с разпоредба от директива, която отговаря на всички изисквания, за да произведе директен ефект, в смисъл, който да е в съответствие с последната разпоредба, не е задължена само на основание на правото на Съюза да остави без приложение тези националноправни разпоредби, както и клауза, съдържаща се в съответствие с тях в договор за застраховка. В положение като разглежданото в главното производство страната, която е увредена от несъответствието на националното право с правото на Съюза, или лицето, встъпило в нейните права, все пак биха могли да се позоват на съдебната практика, установена с решение от 19 ноември 1991 г., Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, EU:C:1991:428), за да получат от държавата членка евентуално обезщетение за претърпените вреди.
Съдът изрично е постановил, че не може да се прави позоваване на директива в спор между частноправни субекти с цел противоречащата на тази директива правна уредба на държава членка да остане без приложение (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2014 г., OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 48). Действително националната юрисдикция е задължена да не приложи националната разпоредба, намираща се в противоречие с директива, само когато на последната се прави позоваване спрямо държава членка, органите на нейната администрация, сред които са и децентрализираните органи, или спрямо организации и образувания, които са зависими или контролирани от държавата или на които държава членка е поверила задача в обществен интерес и които разполагат за тази цел с изключителни правомощия в сравнение с тези, които произтичат от нормите, приложими към отношенията между частноправните субекти (вж. в този смисъл решения от 24 януари 2012 г., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 40 и 41, от 25 юни 2015 г., Indėlių ir investicijų draudimas и Nemaniūnas, C‑671/13, EU:C:2015:418, т. 59 и 60, и от 10 октомври 2017 г., Farrell, C‑413/15, EU:C:2017:745, т. 32—42).
(вж. т. 44, 45 и 57 и диспозитива)