62023TJ0350_EXT
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (druhého senátu)
19. března 2025 (
*1
)
„Mimosmluvní odpovědnost – Státní podpory – Účastenství Komise jako amicus curiae v řízení před vnitrostátním soudem – Protiprávnost jednání vytýkaného unijnímu orgánu – Námitka protiprávnosti – Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům – Článek 29 odst. 2 nařízení (EU) 2015/1589 – Zásady dělby moci, nezávislosti vnitrostátních soudů a práva na účinnou právní ochranu, nestrannosti a neutrality“
Ve věci T‑350/23,
Rems Kargins, s bydlištěm v Rize (Lotyšsko), zástupce: O. Behrends, avocat,
žalobce,
proti
Evropské komisi, zástupci: L. Flynn a B. Stromsky, jako zmocněnci,
žalované,
podporované:
Radou Evropské unie, zástupci: A.-L. Meyer a A. Jensen, jako zmocněnkyně,
vedlejší účastnicí,
TRIBUNÁL (druhý senát),
ve složení: A. Marcoulli, předsedkyně, V. Tomljenović (zpravodajka) a W. Valasidis, soudci,
za soudní kancelář: P. Cullen, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
po jednání konaném dne 6. listopadu 2024,
vydává tento
Rozsudek (
1
)
1
Žalobou podanou na základě článku 268 SFEU a čl. 340 druhého pododstavce SFEU se žalobce Rems Kargins domáhá náhrady škody, která mu údajně vznikla v důsledku údajného protiprávního jednání Evropské komise z důvodu jejího vedlejšího účastenství jako amicus curiae v řízení proti třetí společnosti před Augstākā tiesa (Nejvyšší soud, Lotyšsko).
[omissis]
Návrhová žádání účastníků řízení
17
Žalobce v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–
určil, že Komise je odpovědná za škodu, kterou mu způsobila v důsledku jejího vstupu do vnitrostátního soudního řízení;
–
uložil Komisi, aby mu nahradila uvedenou škodu ve výši nejméně 15028841,93 eur, navýšenou o úroky v roční sazbě ve výši 12 %, a to od 23. června 2016 až do úplného zaplacení;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
18
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou,
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
19
Rada Evropské unie v podstatě navrhuje zamítnutí žaloby.
Právní otázky
[omissis]
23
V projednávané věci žalobce tvrdí, že se Komise dopustila protiprávního jednání tím, že předložila vyjádření jako amicus curiae k Augstākā tiesa (Nejvyšší soud).
[omissis]
K námitce protiprávnosti
26
Žalobce navrhuje, aby Tribunál incidenčně rozhodl o nepoužitelnosti čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589, jelikož postrádá právní základ, porušuje několik ustanovení unijního práva, a sice článek 267 SFEU, čl. 108 odst. 2 druhý pododstavec SFEU, článek 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a neposkytuje dostatečné procesní záruky.
27
Komise a Rada argumentaci žalobce zpochybňují.
28
Podle článku 29 nařízení 2015/1589:
„1.   Pro účely použití čl. 107 odst. 1 a článku 108 Smlouvy o fungování EU mohou soudy členských států požádat Komisi, aby jim zaslala informace, které má k dispozici, nebo stanovisko v otázkách týkajících se používání pravidel státní podpory.
2.   V případech, kdy to vyžaduje jednotné používání čl. 107 odst. 1 nebo článku 108 Smlouvy o fungování EU, může Komise z vlastního podnětu předkládat soudům členských států, které jsou příslušné pro uplatňování pravidel státní podpory, písemné připomínky. […]“
29
Zaprvé, pokud jde o právní základ mechanismu stanoveného v čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589, je třeba připomenout, že uvedené nařízení bylo přijato na základě článku 109 SFEU. Toto posledně uvedené ustanovení stanoví, že Rada může přijímat veškerá potřebná prováděcí nařízení k článkům 107 a 108 SFEU. Svěřuje tedy Radě širokou pravomoc v rozsahu, v němž odkazuje na „veškerá potřebná nařízení“, souvisejí-li s použitím článků 107 a 108 SFEU.
30
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise má ústřední a výlučnou úlohu, pokud jde o přezkum slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem. Kromě toho úlohou vnitrostátních soudů je chránit práva jednotlivců podle čl. 108 odst. 3 SFEU do doby, než Komise přijme konečné rozhodnutí, a pokud bylo takové konečné rozhodnutí přijato, musejí vyvodit důsledky ze závazné povahy tohoto rozhodnutí na základě zásady přednosti unijního práva.
31
Jak Komise, která má ústřední úlohu, tak vnitrostátní soudy, pokud jde o ochranu práv jednotlivců na základě článku 108 SFEU a důsledky rozhodnutí přijatých na základě uvedeného článku, jsou v rámci své úlohy povolány provádět a používat články 107 a 108 SFEU.
32
Za těchto okolností je třeba uvést, že při výkonu široké pravomoci přiznané článkem 109 SFEU mohla Rada považovat pro účely provádění článků 107 a 108 SFEU za potřebné svěřit Komisi pravomoci zejména za účelem harmonizovaného provádění v rámci Unie a spolupráce mezi Komisí a vnitrostátními soudy.
33
V bodě 37 odůvodnění nařízení 2015/1589 je totiž uvedeno, že jednotnost provádění pravidel státní podpory vyžaduje, aby byl stanoven mechanismus spolupráce mezi soudy členských států a Komisí, přičemž tento mechanismus dává vnitrostátním soudům možnost požádat Komisi o informace nebo o stanovisko ve věcech týkajících se uplatňování pravidel státní podpory a Komisi možnost předkládat písemná nebo ústní vyjádření před těmito soudy a jednat v souladu se svou povinností bránit veřejný zájem.
34
Kromě toho bod 38 odůvodnění nařízení 2015/1589 nejprve upřesňuje, že vyjádřeními Komise by neměl být dotčen článek 267 SFEU a neměly by jim být právně vázány vnitrostátní soudy. Dále je uvedeno, že vyjádření jsou předkládána v rámci vnitrostátních procesních pravidel a praxe, včetně praxe pro ochranu práv stran. Kromě toho je uvedeno, že vyjádření Komise respektují nezávislost vnitrostátních soudů. Konečně, pokud jde konkrétně o vyjádření předložená Komisí z vlastního podnětu, je uvedeno, že by se měla omezovat na případy, kdy jsou důležitá pro soudržné uplatňování čl. 107 odst. 1 nebo článku 108 SFEU.
35
Je tudíž nutno konstatovat, že mechanismus spolupráce mezi Komisí a vnitrostátními soudy stanovený v čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589 může být považován za potřebný pro provedení článků 107 a 108 SFEU ve smyslu článku 109 SFEU.
36
Za těchto okolností je třeba odmítnout argument žalobce vycházející z toho, že mechanismus stanovený v čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589 není podložen primárním unijním právem.
37
Zadruhé, pokud jde o slučitelnost s článkem 267 SFEU, je třeba uvést, že z článku 29 nařízení 2015/1589 nevyplývá, že zapojení Komise do řízení, ať již na návrh vnitrostátních soudů, nebo z vlastního podnětu, zasahuje do možnosti nebo, podle okolností, povinnosti vnitrostátních soudů položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku na základě článku 267 SFEU. nebo uvedenou možnost předjímá.
38
Jak je totiž uvedeno v bodě 38 odůvodnění nařízení 2015/1589, vyjádřeními Komise jakožto amicus curiae by neměl být dotčen článek 267 SFEU. Mechanismus stanovený článkem 29 uvedeného nařízení je tak součástí ducha loajální spolupráce stanovené v článku 4 SEU. Jedná se o možnost vnitrostátních soudů požádat Komisi o vydání stanovisek a pro Komisi předložit vyjádření, která nejsou pro uvedené soudy závazná. Jedná se o podporu, kterou mají vnitrostátní soudy k dispozici, pokud to považují za potřebné k používání článků 107 a 108 SFEU.
39
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že pokud má vnitrostátní soud pochybnosti nebo obtíže, pokud jde o použití článků 107 a 108 SFEU, má stále možnost obrátit se v souladu se zásadou loajální spolupráce na Komisi, aby mu poskytla pomoc (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. února 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, bod 30).
40
Stejně tak, pokud jde o možnost Komise z vlastního podnětu předkládat soudům členských států písemná vyjádření, měl Soudní dvůr za to, pokud jde o čl. 15 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205), který stanoví, pokud jde o použití článků 101 a 102 SFEU, mechanismus totožný s mechanismem stanoveným v čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589, že takový mechanismus spolupráce spadá do rámce obecné zásady loajální spolupráce uvedené v článku 4 SEU, která má zvláštní význam, jestliže dochází ke spolupráci se soudními orgány členských států pověřenými dohledem nad uplatňováním a dodržováním unijního práva ve vnitrostátním právním řádu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. června 2009, X, C‑429/07, EU:C:2009:359, bod 21).
41
Naproti tomu možnost nebo povinnost vnitrostátních soudů předložit předběžnou otázku na základě článku 267 SFEU má základ v zásadách jednotného uplatňování a přednosti unijního práva. Tento článek tak vnitrostátním soudům přiznává možnost, případně jim ukládá povinnost, podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, jakmile vnitrostátní soud, buď na návrh účastníků řízení, nebo i bez návrhu, dospěje k závěru, že základ sporu zahrnuje otázku, kterou je třeba vyřešit a jež spadá pod první pododstavec tohoto článku. Z toho vyplývá, že vnitrostátní soudy totiž mají tu nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr, mají-li za to, že věc, kterou projednávají, vyvolává otázky týkající se výkladu či posouzení platnosti ustanovení unijního práva, které vyžadují jejich rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, bod 61 a citovaná judikatura).
42
Mechanismus stanovený článkem 267 SFEU a mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 tedy představují doplňující se mechanismy, které se vzájemně nevylučují, jelikož je zcela možné, že poté, co vnitrostátní soud obdrží připomínky Komise podle článku 29 nařízení 2015/1589 k otázce týkající se použití článků 107 a 108 SFEU, předloží následně Soudnímu dvoru předběžnou otázku k téže otázce podle článku 267 SFEU.
43
Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 5. března 2019, Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172), totiž Soudní dvůr rozhodl v rámci řízení o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, zatímco ve sporu v původním řízení před dotčeným vnitrostátním soudem Komise předložila připomínky jako amicus curiae (rozsudek ze dne 5. března 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, bod 37).
44
Kromě toho je třeba připomenout, že připomínky Komise jakožto amicus curiae nejsou pro vnitrostátní soudy závazné.
45
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že možností vnitrostátních soudů požádat Komisi o vysvětlení použití článků 107 a 108 SFEU není dotčena možnost či povinnost vnitrostátních soudů položit mu předběžnou otázku týkající se výkladu uvedených ustanovení na základě článku 267 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 1996, SFEI a další, C‑39/94, EU:C:1996:285, body 50 a 51).
46
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 není v rozporu s článkem 267 SFEU.
47
Zatřetí, pokud jde o argumenty žalobce, podle kterých je mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 neslučitelný s čl. 108 odst. 2 druhým pododstavcem SFEU, jelikož zasahuje do pravomoci Soudního dvora zkoumat případné nesplnění povinnosti dotyčným členským státem, je třeba uvést následující úvahy.
48
Podle čl. 108 odst. 2 SFEU může Komise předložit věc přímo Soudnímu dvoru v rámci řízení o nesplnění povinnosti, nepodrobí-li se stát rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje, že státní podpora není slučitelná s vnitřním trhem podle článku 107 SFEU, a musí být zrušena nebo změněna.
49
Naproti tomu z článku 108 SFEU nevyplývá, že by Komisi bránila v možnosti předložit věc přímo Soudnímu dvoru skutečnost, že vstoupila jako amicus curiae do vnitrostátního řízení podle článku 29 nařízení 2015/1589. Stejně tak z posledně uvedeného ustanovení nevyplývá, že možnost vstoupit do řízení jako amicus curiae je podmíněna možností Komise obrátit se na Soudní dvůr na základě čl. 108 odst. 2 druhého pododstavce SFEU, či nikoli. Z toho vyplývá, že mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 se nijak nedotýká mechanismu kontroly státních podpor prováděného Komisí, stanoveného v čl. 108 odst. 2 SFEU. Skutečnost, že Komise v rámci vnitrostátního sporu vstupuje jako mimosoudní orgán do řízení tím, že předkládá připomínky, které nejsou pro vnitrostátní soudy závazné, nemá vliv na řízení, které může Komise zahájit na základě čl. 108 odst. 2 SFEU, pokud má za to, že státní opatření je v rozporu s článkem 107 SFEU a musí být zrušeno nebo změněno.
50
Jedná se tedy o odlišné mechanismy, které se vzájemně doplňují a nevylučují se.
51
Z toho vyplývá, že mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 není v rozporu s článkem 108 SFEU.
52
Nepodložený argument žalobce, podle kterého je článek 108 SFEU sám o sobě protiprávní, i kdyby byl přípustný, je zcela neopodstatněný. Zákaz státních podpor uvedený v článku 107 SFEU je totiž samotným základem fungování vnitřního trhu, jehož hospodářská soutěž nesmí být narušována státními opatřeními. Stejně tak funkce dohledu přiznaná Komisi článkem 108 SFEU představuje základní prvek systému kontroly státních podpor zavedeného Smlouvami.
53
Začtvrté, pokud jde o procesní záruky, jimiž se řídí použití čl. 29 odst. 2 nařízení 2015/1589, z bodu 38 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že připomínky Komise jsou předkládány v rámci vnitrostátních procesních pravidel a praxe, včetně praxe pro ochranu práv stran, při plném zohlednění nezávislosti vnitrostátních soudů.
54
V souladu s tím jsou v daném vnitrostátním řízení použitelné procesní záruky stanovené vnitrostátním právem, které má být v souladu s článkem 19 SEU a článkem 47 Listiny. Je tedy třeba odmítnout argument žalobce, podle kterého mechanismus stanovený v článku 29 nařízení 2015/1589 nestanoví dostatečné procesní záruky.
[omissis]
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (druhý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Rems Kargins ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
3)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.
Marcoulli
Tomljenović
Valasidis
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. března 2025.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
1
) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.