62023CJ0086
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
5. září 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Soudní spolupráce v občanských věcech – Právo rozhodné pro mimosmluvní závazkové vztahy – Nařízení (ES) č. 864/2007 – Článek 16 – Imperativní ustanovení – Dopravní nehoda – Nárok na náhradu újmy přiznaný rodinným příslušníkům zesnulého – Zásada ekvity při stanovení náhrady utrpěné nemajetkové újmy – Kritéria pro posouzení“
Ve věci C‑86/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Nejvyššího kasačního soudu (Varchoven kasacionen sad, Bulharsko) ze dne 7. února 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 15. února 2023, v řízení
E. N. I.,
Y. K. I.
proti
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, O. Spineanu-Matei (zpravodajka), J.-C. Bonichot, S. Rodin a L. S. Rossi, soudci,
generální advokát: M. Szpunar,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG: G. I. Ilieva a L. I. Todev, advokati,
–
za českou vládu: A. Edelmannová, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za německou vládu: J. Möller, P. Busche a M. Hellmann, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: C. Georgieva a W. Wils, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 14. března 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 16 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi bulharskými státními příslušníky E. N. I. a Y. K. I. na jedné straně a HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (dále jen „HUK-COBURG“) na straně druhé, jenž se týká náhrady nemajetkové újmy, která E. N. I. a Y. K. I. vznikla v důsledku úmrtí jejich dcery při dopravní nehodě v Německu, pojišťovnou HUK-COBURG z titulu povinného pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení Řím II
3
Body 6, 7, 14, 16 a 32 odůvodnění nařízení Řím II uvádějí:
„(6)
Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje v zájmu zlepšení předvídatelnosti výsledku sporů, jistoty co do rozhodného práva a volného pohybu soudních rozhodnutí, aby kolizní normy platné v členských státech určovaly stejný právní řád bez ohledu na zemi soudu, který se sporem zabývá.
(7)
Věcná působnost a ustanovení tohoto nařízení by měly být v souladu s nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech [(Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] […] a s nástroji upravujícími právo rozhodné pro smluvní závazkové vztahy.
[…]
(14)
Požadavek právní jistoty a potřeba spravedlivého posouzení jednotlivých případů jsou základními prvky v oblasti spravedlnosti. Toto nařízení stanoví hraniční určovatele nejvhodnější pro dosažení těchto cílů. Stanoví tedy obecné pravidlo, ale rovněž zvláštní pravidla a u některých ustanovení ‚únikovou doložku‘, která umožňuje odchýlit se od těchto pravidel, je-li ze všech okolností případu zřejmé, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí. Tento soubor pravidel tak vytváří pružný rámec kolizních norem. Rovněž umožňuje danému soudu přistupovat k jednotlivým případům odpovídajícím způsobem.
[…]
(16)
Jednotná pravidla by měla posílit předvídatelnost soudních rozhodnutí a zajistit přiměřenou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného. Uplatnění právního řádu země, kde přímá škoda vznikla (zásada lex loci damni), vytváří spravedlivou rovnováhu mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného a také zohledňuje moderní přístup k občanskoprávní odpovědnosti a vývoj systémů objektivní odpovědnosti.
[…]
(32)
Z důvodu veřejného zájmu mohou soudy členských států za výjimečných okolností použít výhradu veřejného pořádku a imperativní ustanovení. Zvláště může být jako porušení veřejného pořádku místa soudu, který se sporem zabývá, posuzován případ, kdy by bylo v důsledku uplatnění práva určeného podle tohoto nařízení uloženo nekompenzační odškodnění exemplární nebo represivní povahy v mimořádné výši, v závislosti na okolnostech případu a právním řádu členského státu soudu, který se sporem zabývá.“
4
Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení uvádí:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti.“
5
Článek 15 písm. c) uvedeného nařízení stanoví:
„Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí zejména
[…]
c)
určení vzniku škody, její povahy a posouzení nebo nárokovaného odškodnění;
[…]“
6
Článek 16 téhož nařízení, nadepsaný „Imperativní ustanovení“, stanoví:
„Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země, v níž má soud sídlo, bez ohledu na právo, které by se na mimosmluvní závazkový vztah jinak použilo.“
Nařízení Řím I
7
Článek 9 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6), nadepsaný „Imperativní ustanovení“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Imperativní ustanovení jsou ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo, které by se jinak na smlouvu podle tohoto nařízení použilo.
2.   Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země soudu.“
Bulharské právo
8
Deliktní odpovědnost je v bulharském právu upravena v článcích 45 až 54 zákona o závazkových a smluvních vztazích (zakon za zadalženijata i dogovorite, DV č. 275 ze dne 22. listopadu 1950), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ZZD“).
9
Článek 45 ZZD stanoví:
„(1)   Každý je povinen nahradit škodu způsobenou jinému.
(2)   Ve všech případech protiprávního jednání se zavinění předpokládá, dokud se neprokáže opak.“
10
Článek 52 ZZD stanoví:
„O náhradě nemajetkové újmy rozhoduje soud podle zásady ekvity.“
Německé právo
BGB
11
Ustanovení § 253 občanského zákoníku (Bürgerliches Gezetzbuch), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „BGB“), nadepsané „Nemajetková újma“, zní:
„(1)   Peněžní náhradu nemajetkové újmy lze požadovat pouze v zákonem stanovených případech.
(2)   Má-li být vyplacena náhrada za újmu na těle, zdraví, svobodě nebo sexuálním sebeurčení, lze požadovat spravedlivou peněžní náhradu i za nemajetkovou újmu.“
12
Ustanovení § 823 BGB, nadepsané „Povinnost nahradit škodu“, v odstavci 1 stanoví:
„Kdo jinému úmyslně nebo z nedbalosti v rozporu s právem způsobí újmu na životě, těle, zdraví, svobodě, majetku nebo jiném právu, je povinen nahradit mu újmu, která v důsledku toho vznikla.“
Zákon o silničním provozu
13
Ustanovení § 7 zákona o silničním provozu (Straßenverkehrsgesetz), ve znění použitelném na spor v původním řízení, nadepsané „Odpovědnost držitele vozidla, užívání motorového vozidla bez vědomí a souhlasu držitele“, v odstavci 1 stanoví:
„Dojde-li při provozu motorového vozidla k usmrcení osoby, jejímu zranění nebo poškození jejího zdraví nebo ke škodě na majetku, je držitel vozidla povinen nahradit poškozenému vzniklou škodu.“
14
Ustanovení § 11 zákona o silničním provozu, ve znění použitelném na spor v původním řízení, je nadepsáno „Rozsah povinnosti nahradit škodu na zdraví“. Toto ustanovení stanoví:
„V případě zranění nebo poškození zdraví musí náhrada škody pokrýt náklady vynaložené poškozenou osobou na léčbu a finanční újmu, která jí vznikla v důsledku dočasné či trvalé pracovní neschopnosti nebo snížení výdělečné schopnosti nebo dočasného či trvalého zvýšení potřeb v důsledku újmy na těle nebo na zdraví. Spravedlivou peněžní náhradu lze požadovat i za nemajetkovou újmu.“
Zákon o pojistných smlouvách
15
Ustanovení § 115 zákona o pojistných smlouvách (Gesetz über den Versicherungsvertrag), ze dne 23. listopadu 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2631), ve znění použitelném na spor v původním řízení, nadepsané „Přímý nárok“, v odstavci 1 stanoví:
„Třetí osoba může rovněž uplatnit svůj nárok na náhradu škody vůči pojistiteli,
1.   jedná-li se o pojištění občanskoprávní odpovědnosti, jehož předmětem je plnění z povinného pojištění podle zákona o povinném pojištění […]
[…]
Nárok existuje v rozsahu povinnosti pojistitele plnit z pojistného vztahu, a pokud povinnost plnit neexistuje, v rozsahu § 117 odst. 1 až 4. Pojistitel je povinen vyplatit peněžní náhradu. Pojistitel a pojistník, který je povinen k náhradě škody, odpovídají společně a nerozdílně.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
16
Dne 27. července 2014 zemřela dcera žalobců v původním řízení E. N. I. a Y. K. I. při dopravní nehodě v Německu. Osoba, která nehodu způsobila, měla sjednané povinné pojištění občanskoprávní odpovědnosti u pojišťovny HUK-COBURG se sídlem v Německu.
17
Dne 25. července 2017 podali žalobci v původním řízení proti HUK-COBURG žalobu k Městskému soudu v Sofii (Sofijski gradski sad, Bulharsko), kterou se domáhali, aby každému z nich bylo zaplaceno 250000 bulharských leva (BGN) (přibližně 125000 eur) z titulu náhrady nemajetkové újmy způsobené v důsledku úmrtí jejich dcery.
18
Dne 27. září 2017 vyplatila HUK-COBURG každému z rodičů částku 2500 eur jako náhradu škody způsobené úmrtím jejich dcery.
19
Rozsudkem ze dne 23. prosince 2019 Městský soud v Sofii (Sofijski gradski sad) částečně vyhověl návrhu žalobců v původním řízení a přiznal každému z nich náhradu ve výši 100000 BGN (přibližně 50000 eur), od níž byla odečtena částka přibližně 2500 eur, kterou již vyplatil pojistitel.
20
Odvolací soud v Sofii (Apelativen sad – Sofia, Bulharsko) uvedený rozsudek změnil. Žalobu podanou žalobci v původním řízení v plném rozsahu zamítl a měl za to, že neprokázali, že jejich bolest a duševní utrpení měly za následek patologické poškození, což je na základě německého práva, které je podle čl. 4 odst. 1 nařízení Řím II právem rozhodným, předpokladem pro náhradu nemajetkové újmy. Uvedený soud zamítl jejich argumentaci, podle které se na základě článku 16 nařízení Řím II nepoužije německé právo, ale právo země, v níž má soud sídlo, tedy článek 52 ZZD. Podle uvedeného soudu částky, které již HUK-COBURG vyplatila, nepředstavují uznání oprávněnosti nároků žalobců v původním řízení ze strany pojistitele a odpovídají „malé náhradě“ za nemajetkovou újmu podle § 253 odst. 2 BGB.
21
Žalobci v původním řízení podali proti uvedenému rozsudku kasační opravný prostředek k Nejvyššímu kasačnímu soudu (Varchoven kasacionen sad, Bulharsko), který je předkládajícím soudem.
22
Předkládající soud nejprve poznamenává, že německá právní úprava, která by byla v projednávané věci právem rozhodným na základě článku 4 nařízení Řím II, je totožná s právní úpravou dotčenou ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 15. prosince 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), který se týkal stejné dopravní nehody, o jakou jde v projednávané věci.
23
Uvedený soud dále poznamenává, že Soudní dvůr měl v citovaném rozsudku za to, že tato německá právní úprava je součástí vnitrostátního hmotného práva občanskoprávní odpovědnosti, na které odkazuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/103/ES ze dne 16. září 2009 o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a kontrole povinnosti uzavřít pro případ takové odpovědnosti pojištění (Úř. věst. 2009, L 263, s. 11). Uvedená německá právní úprava podle jeho názoru stanoví objektivní kritérium umožňující určit nemajetkovou újmu, která může být předmětem náhrady v případě blízkého rodinného příslušníka oběti dopravní nehody. Soudní dvůr podle jeho názoru rozhodl, že směrnice 2009/103 nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví závazná kritéria pro určení nemajetkové újmy, která může být nahrazena.
24
A konečně předkládající soud upřesňuje, že na rozdíl od téže německé právní úpravy, která nárok na náhradu nemajetkové újmy podřizuje třem podmínkám, a sice že oběť utrpěla újmu na zdraví, že je blízkým rodinným příslušníkem přímé oběti a existuje příčinná souvislost mezi pochybením, kterého se dopustila osoba odpovědná za nehodu, a touto újmou, bulharská právní úprava, a sice článek 52 ZZD, stanoví, že soud určí náhradu nemajetkové újmy na základě ekvity. Ze závazné judikatury Nejvyššího soudu (Varchoven sad, Bulharsko) a Nejvyššího kasačního soudu (Varchoven kasacionen sad) podle jeho názoru vyplývá, že podle bulharského práva může být poskytnuta náhrada za veškerou bolest a duševní utrpení, které rodiče utrpěli v důsledku smrti svého dítěte při dopravní nehodě způsobené deliktním nebo kvazideliktním jednáním, aniž je nezbytné, aby újma měla za následek patologické poškození těchto rodičům. Výše náhrady škody podle jeho názoru závisí na konkrétních okolnostech daného případu, přičemž obvyklá částka přiznaná rodiči za nemajetkovou újmu v případě úmrtí dítěte při dopravní nehodě v roce 2014 činila přibližně 120000 BGN (přibližně 61000 eur). Předkládající soud uvádí, že za předpokladu, že by návrhu žalobců v původním řízení mělo být vyhověno a předložili by důkaz o patologickém poškození, činila by maximální výše náhrady, kterou by mohli získat podle německého práva, 5000 eur.
25
Za těchto podmínek se Nejvyšší kasační soud (Varchoven kasacionen sad) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 16 [nařízení Řím II] vykládán v tom smyslu, že takové vnitrostátní ustanovení, jako je ustanovení dotčené v původním řízení, které stanoví použití takové základní zásady práva členského státu, jako je zásada ekvity, při stanovení náhrady nemajetkové újmy v případech, kdy došlo k úmrtí blízkých osob v důsledku deliktu, lze považovat za imperativní ustanovení ve smyslu tohoto článku?“
K předběžné otázce
26
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda článek 16 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní ustanovení, které stanoví, že náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli blízcí rodinní příslušníci osoby, jež zemřela při dopravní nehodě, určuje soud na základě ekvity, lze považovat za „imperativní ustanovení“ ve smyslu tohoto článku.
27
Podle čl. 4 odst. 1 nařízení Řím II platí, že nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti. Článek 15 písm. c) tohoto nařízení stanoví, že rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí mimo jiné určení vzniku škody, její povahy a posouzení nebo nárokovaného odškodnění.
28
Nicméně podle článku 16 nařízení Řím II není tímto nařízením v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země, v níž má soud sídlo, bez ohledu na právo, které by se na mimosmluvní závazkový vztah jinak použilo.
29
Na prvním místě je třeba poznamenat, že ze znění článku 16 nařízení Řím II vyplývá, že stanoví odchylku od práva rozhodného pro mimosmluvní závazkové vztahy, které je určeno v souladu s takovými kolizními normami stanovenými v tomto nařízení, jako jsou jeho článek 4 a čl. 15 písm. c), neboť tento článek 16 povoluje použití práva členského státu, v němž má soud sídlo.
30
Uvedený článek 16 tudíž musí být vykládán restriktivně (obdobně viz rozsudek ze dne 31. ledna 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 29 a citovaná judikatura).
31
Cíl sledovaný nařízením Řím II spočívá zejména, jak vyplývá z bodů 6, 14 a 16 jeho odůvodnění, v zajištění jistoty co do rozhodného práva bez ohledu na zemi soudu, který se sporem zabývá, a v posílení předvídatelnosti soudních rozhodnutí, jakož i v zajištění přiměřené rovnováhy mezi zájmy osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a zájmy poškozeného [rozsudek ze dne 17. května 2023, Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, bod 30]. Extenzivní výklad článku 16 nařízení Řím II by byl tudíž v rozporu s tímto cílem.
32
Dále ze znění tohoto článku 16 vyplývá, že odchylka, kterou stanoví, se uplatní v případě, že se jedná o „imperativní ustanovení práva země, v níž má soud sídlo“.
33
Aby však taková ustanovení mohla být použita a mohla odůvodňovat použití uvedeného článku 16, je nezbytné, aby právní situace, kterou posuzuje vnitrostátní soud, vykazovala dostatečně úzké vazby na členský stát, v němž má soud sídlo.
34
Odchýlení se od cizího práva určeného podle článku 4 nařízení Řím II tedy znamená, jak uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, že uvedený soud nejprve ověří, zda tato právní situace vykazuje takové vazby na tento členský stát.
35
Pokud tedy uvedená právní situace vykazuje vazbu na několik členských států, je možné, že uvedený soud zejména s ohledem na vazbu téže právní situace na členský stát, jehož právo je určeno na základě kolizních norem, bude muset konstatovat, že neexistují dostatečně úzké vazby na členský stát, v němž má soud sídlo.
36
V projednávané věci se žalobci v původním řízení, kteří jsou bulharskými státními příslušníky s bydlištěm v Bulharsku, obrátili na soud tohoto členského státu. K dopravní nehodě, při níž zemřela dcera žalobců v původním řízení, však došlo v Německu. Osoba, která tuto nehodu způsobila, byla pojištěna u pojišťovny se sídlem v tomto členském státě. Kromě toho oběť i viník uvedené nehody byli bulharskými státními příslušníky usazenými v Německu, jak vyplývá z bodů 15 až 17 rozsudku ze dne 15. prosince 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), který se týká – jak bylo uvedeno v bodě 22 tohoto rozsudku – stejné dopravní nehody. Zejména na základě těchto skutkových okolností přísluší předkládajícímu soudu ověřit, zda ve věci v původním řízení existují dostatečně úzké vazby na Bulharsko.
37
Na druhém místě, pokud jde o kvalifikaci vnitrostátní normy jako „imperativního ustanovení“ ve smyslu článku 16 nařízení Řím II, je třeba připomenout, že tento pojem je totožný s pojmem „imperativní ustanovení“ ve smyslu článku 9 nařízení Řím I, takže výklad posledně uvedeného pojmu Soudním dvorem platí i pro první pojem s ohledem na požadavek soudržnosti při uplatňování nařízení Řím I a Řím II (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 31. ledna 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 28).
38
Článek 9 nařízení Řím I definuje „imperativní ustanovení“ jako ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti, bez ohledu na právo, které by se jinak na smlouvu podle tohoto nařízení použilo.
39
Podle judikatury Soudního dvora týkající se tohoto článku 9 přísluší vnitrostátnímu soudu, aby při posuzování povahy „imperativního ustanovení“ vnitrostátního práva zohlednil nejen přesné znění tohoto ustanovení, ale i jeho obecnou systematiku a všechny okolnosti, za kterých bylo přijato, aby mohl dovodit, že toto ustanovení má imperativní povahu, protože je vnitrostátní zákonodárce podle všeho přijal s cílem chránit zájem, který je dotčeným členským státem považován za zásadní (rozsudek ze dne 31. ledna 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 30 a citovaná judikatura).
40
Obdobně za účelem určení existence „imperativního ustanovení“ ve smyslu článku 16 nařízení Řím II musí vnitrostátní soud na základě podrobné analýzy znění, obecné systematiky, cílů a kontextu přijetí dotyčného vnitrostátního ustanovení konstatovat, že je natolik důležité ve vnitrostátním právním řádu, aby odůvodňovalo výjimku z použití práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení (rozsudek ze dne 31. ledna 2019, Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 31). Z bodů 30 a 34 uvedeného rozsudku vyplývá, že použití imperativního ustanovení vyžaduje, aby uvedený soud určil zvláště důležité důvody, které odůvodňují jeho použití.
41
Použití takového ustanovení tedy vyžaduje, aby vnitrostátní soud kromě znění a obecné systematiky údajně imperativního vnitrostátního ustanovení ověřil důvody a cíle, které vedly k jeho přijetí, za účelem určení, zda vnitrostátní zákonodárce zamýšlel přiznat tomuto ustanovení imperativní povahu. Uvedený soud tedy musí zkoumat, zda bylo toto ustanovení přijato s cílem chránit jeden nebo více zájmů, které členský stát, v němž má soud sídlo, považuje za zásadní, a zda je dodržování uvedeného ustanovení považováno uvedeným členským státem za zásadní pro ochranu těchto zájmů.
42
Dále musí z posouzení právní situace vnitrostátním soudem vyplývat, že použití téhož ustanovení je podle všeho absolutně nezbytné k ochraně dotyčného zásadního zájmu v kontextu projednávané věci.
43
Z toho plyne, že vnitrostátní soud nemůže využít odchylku stanovenou v článku 16 nařízení Řím II, pokud lze cíle ochrany dotčeného zájmu sledovaného dotyčným ustanovením práva země, v níž má soud místo, dosáhnout také použitím práva určeného na základě kolizních norem tohoto nařízení.
44
Na třetím místě je třeba poznamenat, že použití imperativních ustanovení soudy členských států je možné pouze za výjimečných okolností, když – jak uvádí bod 32 odůvodnění nařízení Řím II – to odůvodňují „důvody veřejného pořádku“. V tomto ohledu z definice pojmu „imperativní ustanovení“ připomenuté v bodě 38 tohoto rozsudku, kdy tento pojem má vzhledem k judikatuře připomenuté v bodě 37 tohoto rozsudku stejný rozsah jako pojem „imperativní ustanovení“ uvedený v článku 16 tohoto nařízení, vyplývá, že takové právo nebo ustanovení musí nutně usilovat o ochranu veřejných zájmů zvláštního významu, jako jsou zájmy týkající se politického, společenského nebo ekonomického uspořádání členského státu, v němž má soud sídlo. Jak vyplývá z judikatury citované v bodě 39 tohoto rozsudku, jedná se o zájmy, které jsou pro tento členský stát zásadní.
45
Je pravda, že z odkazu na pravidla týkající se posouzení náhrady škody, uvedeného v bodě 32 odůvodnění nařízení Řím II, vyplývá, že unijní normotvůrce v zásadě nevyloučil možnost, aby normy chránící individuální zájmy mohly být případně považovány za imperativní ustanovení. Z druhé části tohoto bodu odůvodnění totiž vyplývá, že koncepce, na nichž jsou založena pravidla pro mimosmluvní náhradu újmy, která jsou platná v členském státě, mohou odůvodnit použití práva země, v níž má soud sídlo, podle článku 16 tohoto nařízení.
46
Avšak s ohledem na definici pojmu „imperativní ustanovení“ může vnitrostátní soud použít vnitrostátní ustanovení, jejichž cílem by byla ochrana individuálních zájmů, jako „imperativní ustanovení“ pouze tehdy, pokud z podrobné analýzy, kterou musí uvedený soud provést, jasně vyplývá, že ochrana individuálních zájmů určité kategorie osob, k níž směřují tato vnitrostátní ustanovení, odpovídá zásadnímu veřejnému zájmu, jehož ochranu zajišťují. Jak zdůraznil generální advokát v bodě 62 svého stanoviska, musí být prokázána existence dostatečné vazby na takový veřejný zájem, který je v rámci právního řádu členského státu, v němž má soud sídlo, považován za zásadní.
47
V projednávané věci, jak vyplývá z bodu 40 tohoto rozsudku, by článek 52 ZZD mohl být na právní situaci dotčenou ve věci v původním řízení použit namísto německého práva, které je v zásadě určeno podle článku 4 nařízení Řím II, pouze tehdy, pokud by jeho použití bylo odůvodněno zvláště důležitými důvody odrážejícími veřejné zájmy, které jsou v bulharském právním řádu považovány za zásadní. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že zásada ekvity stanovená v článku 52 ZZD je základní zásadou bulharského práva a je součástí bulharského veřejného pořádku. Vzhledem k tomu, že cílem tohoto ustanovení je ochrana individuálních zájmů určité kategorie fyzických osob, je třeba připomenout, že z podrobné analýzy, kterou musí provést vnitrostátní soud, musí mimoto jasně vyplývat, že tato ochrana odpovídá zásadnímu veřejnému zájmu, jehož ochranu uvedené ustanovení zajišťuje, takže jeho dodržování je pro dotyčný členský stát zásadní.
48
I když Soudnímu dvoru nepřísluší posuzovat vnitrostátní ustanovení z hlediska kritérií citovaných v bodě 40 tohoto rozsudku, je třeba připomenout, že z bodu 43 tohoto rozsudku vyplývá, že použití odchylky stanovené v článku 16 nařízení Řím II je vyloučeno v případě, že použití práva určeného podle tohoto nařízení rovněž umožňuje dosáhnout cíle ochrany zásadního veřejného zájmu, který má být chráněn dotyčným ustanovením práva země, v níž má soud sídlo.
49
V projednávané věci z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že ačkoli článek 52 ZZD vyžaduje, aby soud určil náhradu nemajetkové újmy „na základě ekvity“, německé právo stanoví možnost „spravedlivé náhrady“ téže újmy, takže se jeví, že na zásadě ekvity jsou založeny obě tyto vnitrostátní právní úpravy.
50
Avšak z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rovněž vyplývá, že maximální výše náhrady, která může být přiznána na základě německého práva, by činila přibližně 5000 eur, zatímco obvyklá částka přiznaná na základě článku 52 ZZD by činila přibližně 120000 BGN (přibližně 61000 eur). Nicméně, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 32 svého stanoviska, pouhá skutečnost, že použití práva země, v níž má soud sídlo, vede stran výše náhrady škody k odlišnému řešení, než jaké by vyplývalo z použití práva určeného kolizní normou, neumožňuje dospět k závěru, že použitím posledně uvedeného práva nelze dosáhnout cíle ochrany zásadního veřejného zájmu, který má být případně chráněn dotyčným ustanovením členského státu, v němž má soud sídlo.
51
Dále z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že na základě článku 52 ZZD je možné za duševní utrpení a bolest systematicky přiznávat peněžní náhradu, zatímco německé právo určené podle článku 4 nařízení Řím II umožňuje náhradu z tohoto titulu pouze v případě, že škodná událost způsobila patologické poškození. S výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, tak německé právo a bulharské právo patrně spočívají v těchto dvou ohledech na zcela odlišných koncepcích, pokud jde o nárok na náhradu škody.
52
Proto nelze vyloučit, že by v totožných případech mohla oběť získat za duševní utrpení a bolest, které utrpěla a které nezpůsobily žádné patologické poškození, na základě bulharského práva náhradu škody, která by mohla dosáhnout přibližně 120000 BGN (přibližně 61000 eur), zatímco podle německého práva by tato osoba nemohla získat žádnou náhradu škody.
53
Předkládajícímu soudu tedy přísluší určit, zda použití německého práva, které nestanoví náhradu za duševní utrpení a bolest, které nemají za následek patologické poškození, umožňuje dosáhnout cíle ochrany zásadního veřejného zájmu, který má být případně chráněn článkem 52 ZZD.
54
Na čtvrtém místě je třeba připomenout, že podle judikatury Soudního dvora může být právo členského státu, které splňuje minimální ochranu předepsanou unijní směrnicí, vyloučeno ve prospěch práva země, v níž má soud sídlo, z důvodu vycházejícího z jeho imperativní povahy, pokud soud, jemuž byla věc předložena, s uvedením zevrubného odůvodnění konstatuje, že při provádění této směrnice zákonodárce členského státu, v němž má soud sídlo, považoval v rámci svého právního řádu za zásadní přiznat dotyčné osobě ochranu jdoucí nad rámec ochrany stanovené uvedenou směrnicí, přičemž v tomto ohledu zohlednil povahu a účel takových imperativních ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. října 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, body 50 až 52).
55
Avšak v bodech 34 až 37, 42 a 48 rozsudku ze dne 15. prosince 2022, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), měl Soudní dvůr v podstatě za to, že i když je na členských státech, aby zajistily, že náhrada nemajetkové újmy, kterou utrpěli příbuzní obětí dopravních nehod, bude kryta povinným pojištěním alespoň do výše minimálních částek stanovených směrnicí 2009/103, tato směrnice nestanoví konkrétní požadavky, pokud jde o volbu režimu občanskoprávní odpovědnosti za účelem určení rozsahu náhrady škody, která má být přiznána na základě občanskoprávní odpovědnosti pojištěnce, jež se v zásadě řídí vnitrostátním právem.
56
Vzhledem k tomu, že cílem uvedené směrnice není harmonizovat rozsah náhrady škody způsobené nepřímé oběti dopravní nehody a tedy nelze mít za to, že článek 52 ZZD, jehož cílem je určit rozsah náhrady nemajetkové újmy, kterou taková oběť utrpěla, byl přijat v rámci provedení této směrnice, nespadá tudíž tento článek 52 pod případ uvedený v judikatuře připomenuté v bodě 54 tohoto rozsudku.
57
Ze všech výše uvedených důvodů vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět, že článek 16 nařízení Řím II musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní ustanovení, které stanoví, že náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli blízcí rodinní příslušníci osoby, jež zemřela při dopravní nehodě, určuje soud na základě ekvity, nelze považovat za „imperativní ustanovení“ ve smyslu tohoto článku, ledaže v případě, že dotčená právní situace vykazuje dostatečně úzké vazby na členský stát, v němž má soud sídlo, soud, jemuž byla věc předložena, na základě podrobné analýzy znění, obecné systematicky, cílů a kontextu přijetí tohoto vnitrostátního ustanovení konstatuje, že jeho dodržování je v právním řádu tohoto členského státu považováno za zásadní z důvodu, že sleduje cíl ochrany zásadního veřejného zájmu, jehož nelze dosáhnout použitím práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení.
K nákladům řízení
58
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Článek 16 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)
musí být vykládán v tom smyslu, že
vnitrostátní ustanovení, které stanoví, že náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěli blízcí rodinní příslušníci osoby, jež zemřela při dopravní nehodě, určuje soud na základě ekvity, nelze považovat za „imperativní ustanovení“ ve smyslu tohoto článku, ledaže v případě, že dotčená právní situace vykazuje dostatečně úzké vazby na členský stát, v němž má soud sídlo, soud, jemuž byla věc předložena, na základě podrobné analýzy znění, obecné systematicky, cílů a kontextu přijetí tohoto vnitrostátního ustanovení konstatuje, že jeho dodržování je v právním řádu tohoto členského státu považováno za zásadní z důvodu, že sleduje cíl ochrany zásadního veřejného zájmu, jehož nelze dosáhnout použitím práva určeného podle článku 4 tohoto nařízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.