62022CJ0130
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
12. prosince 2024 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie – Dočasní zaměstnanci – Ukončení smlouvy uzavřené na dobu neurčitou – Výpovědní doba – Trvání povinnosti loajality a povinnosti zachování důvěrnosti – Disciplinární řízení – Zahájení vnitřně-správního vyšetřování – Uzavření řízení bez dalších opatření – Protiprávní jednání přičitatelné orgánu oprávněného ke jmenování – Nemajetková újma – Důkaz – Podmínky pro uplatnění mimosmluvní odpovědnost Unie“
ve věci C‑130/22 P
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek podaný na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie dne 24. února 2022,
DD, zástupci: N. Lorenz, Rechtsanwältin,
účastník řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatel),
přičemž další účastnicí řízení je:
Agentura Evropské unie pro základní práva (FRA), zástupci: původně M. O’Flaherty, poté S. Rautio, jako zmocněnci, ve spolupráci s: B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
žalovaná v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: I. Jarukaitis, předseda čtvrtého senátu vykonávající funkci předsedy pátého senátu, E. Regan a Z. Csehi (zpravodaj), soudci,
generální advokát: P. Pikamäe,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Navrhovatel DD se kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 21. prosince 2021, DD v. FRA (T‑703/19, dále jen napadený rozsudek, EU:T:2021:923), kterým Tribunál zamítl jeho žalobu založenou na článku 270 SFEU a znějící na náhradu nemajetkové újmy, která mu údajně vznikla v důsledku zahájení a vedení vnitřně-správního řízení v rámci agentury Agentury Evropské unie pro základní práva (dále jen „FRA“) a je ex æquo et bono odhadnuta na 50000 eur.
Právní rámec
Služební řád
2
Článek 11 první pododstavec služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) stanoví:
„Úředník plní své služební povinnosti a řídí se výhradně zájmy [Evropské] [u]nie. Nežádá ani nepřijímá pokyny žádné vlády, orgánu, organizace nebo osoby mimo jeho orgán. Vykonává služební povinnosti, které mu byly uloženy, objektivně, nestranně a v souladu se zásadou loajality k Unii.“
3
Článek 12 odst. 1 služebního řádu stanoví:
„Úředník se zdrží veškerých projevů psychického nebo sexuálního obtěžování.“
4
Článek 17 služebního řádu stanoví:
„1.   Úředník se zdrží nepovoleného poskytování informací, které získal při plnění služebních povinností, ledaže tyto informace již byly zveřejněny nebo veřejnosti zpřístupněny.
2.   Touto povinností zůstává úředník vázán i po skončení služebního poměru.“
5
Článek 25 druhý pododstavec služebního řádu stanoví:
„Každé rozhodnutí týkající se určité osoby přijaté na základě tohoto služebního řádu se neprodleně sdělí písemně dotyčnému úředníkovi. Každé rozhodnutí týkající se stížnosti na úředníka uvede důvody, na kterých je založeno.“
6
Článek 86 služebního řádu stanoví:
„1.   Každému úředníkovi nebo bývalému úředníkovi, který úmyslně nebo z nedbalosti poruší povinnosti stanovené tímto služebním řádem, mohou být uložena disciplinární opatření.
2.   Získá-li orgán oprávněný ke jmenování [dále jen ‚OOJ‘] nebo Evropský úřad pro boj proti podvodům [‚OLAF‘] důkazy o porušení ve smyslu odstavce 1, mohou zahájit správní vyšetřování, aby zjistily, zda k uvedenému porušení skutečně došlo.
3.   Disciplinární pravidla, postupy a opatření, jakož i pravidla a postupy týkající se správního vyšetřování jsou stanoveny v příloze IX.“
7
Článek 1 přílohy IX služebního řádu stanoví:
„1.   Kdykoli se vyšetřováním [OLAF] prokáže možnost osobní účasti úředníka nebo bývalého úředníka orgánu [v určité věci], bude uvedená osoba urychleně informována, pokud tím nebude narušen další průběh vyšetřování. V žádném případě nesmějí být po skončení vyšetřování vyvozeny závěry poukazující jmenovitě na konkrétního úředníka, aniž by mu byla dána příležitost vyjádřit připomínky ke skutečnostem, které se jeho osoby týkají. V závěrech budou tyto připomínky zmíněny.
[…]
3.   Nemohou-li být na základě vyšetřování OLAFu úředníkovi prokázány vytýkané skutečnosti, bude příslušné vyšetřování uzavřeno bez dalších opatření z rozhodnutí ředitele [OLAFu], který písemně uvědomí úředníka a jeho služební orgán. Úředník může požadovat, aby uvedené rozhodnutí bylo vloženo do jeho osobního spisu.“
8
Článek 2 odst. 1 přílohy IX služebního řádu stanoví:
„Pravidla stanovená v článku 1 této přílohy se s nezbytnými úpravami použijí pro jiná správní vyšetřování vedená [OOJ].“
9
Článek 3 přílohy IX služebního řádu stanoví:
„Na základě vyšetřovací zprávy může [OOJ] poté, co dotčeného úředníka seznámil se všemi důkazy ve spisech a vyslechl jeho připomínky:
a)
rozhodnout, že proti úředníkovi neexistují žádné usvědčující důkazy, o čemž bude úředník písemně informován nebo
b)
rozhodnout, že i v případě, že došlo nebo pravděpodobně došlo k porušení služebních povinností, nebude učiněno žádné disciplinární opatření, a případně udělit úředníkovi napomenutí nebo
c)
v případě porušení služebních povinností ve smyslu článku 86 služebního řádu
i)
rozhodnout o zahájení disciplinárního řízení stanoveného v oddíle 4 této přílohy nebo
ii)
rozhodnout o zahájení disciplinárního řízení před disciplinární komisí.“
10
Článek 29 přílohy IX služebního řádu stanoví:
„Pokud úředníkovi nebyly prokázány vytýkané skutečnosti podle čl. 1 odst. 3 a čl. 22 odst. 2 této přílohy, má úředník nárok požadovat náhradu škody, kterou utrpěl, prostřednictvím náležitého zveřejnění rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování [OOJ].“
Pracovní řád ostatních zaměstnanců
11
Článek 47 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „PŘOZ“) stanoví:
„Kromě případu úmrtí končí pracovní poměr dočasných zaměstnanců:
[…]
c) pokud je smlouva uzavřena na dobu neurčitou:
[…]
i)
na konci výpovědní doby sjednané ve smlouvě; délka výpovědní doby nesmí být kratší než jeden měsíc za každý dokončený rok služby, přičemž nejkratší výpovědní doba činí tři měsíce a nejdelší deset měsíců. […]
[…]“
Nařízení (ES) č. 45/2001
12
Článek 4 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 2001, L 8, s.1; Zvl. vyd. 13/26, s. 102) stanovil:
„Osobní údaje musejí být:
a)
zpracovány korektně a zákonným způsobem;
[…]“
Skutečnosti předcházející sporu
13
Skutečnosti předcházející sporu jsou popsány v bodech 1 až 26 napadeného rozsudku následovně:
„1.
Žalobce DD byl přijat dne 1. srpna 2000 Evropským střediskem pro sledování rasismu a xenofobie (EUMC), nyní Agenturou Evropské unie pro základní práva (FRA), jako dočasný zaměstnanec ve smyslu čl. 2 písm. a) [PŘOZ]. Původně byl zaměstnán na základě smlouvy na dobu určitou, ale od 16. prosince 2006 s ním byla uzavřena smlouva na dobu neurčitou.
2
Dopisem ze dne 13. června 2013 ředitel FRA informoval žalobce o svém rozhodnutí ukončit jeho smlouvu na dobu neurčitou a vyzval jej, aby se nedostavoval na pracoviště během výpovědní doby, ‚která začíná běžet [tentýž den] a končí dne 12. [d]ubna 2014‘.
3
Desetiměsíční výpovědní doba stanovená v čl. 47 písm. c) bodě i) PŘOZ uplynula dne 13. dubna 2014. Během výpovědní doby byl žalobce zproštěn povinnosti poskytovat své služby a dostavit se do prostorů FRA.
4
Žalobce zaslal A, bývalému úředníkovi FRA, ze své soukromé elektronické adresy, e-maily ze dne 5. března a 9. října 2014 (dále jen společně ‚sporné e-maily‘) některé důvěrné interní informace FRA. Jednalo se o dokumenty, které obsahovaly zejména seznam plateb, které FRA provedla a byly určeny B, jejímu bývalému právnímu poradci.
5
Dne 20. března 2015 ředitel FRA zahájil vnitřně-správní vyšetřování podle článku 2 přílohy IX služebního řádu […], které se v podstatě týkalo poskytnutí interních dokumentů FRA mimo tento orgán (dále jen […] ‚vnitřně-správní vyšetřování‘).
6
[Vnitřně-správní] vyšetřování bylo vedeno na základě tří rozhodnutí (dále jen společně ‚rozhodnutí související se zahájením vnitřně-správního vyšetřování‘), a to zaprvé rozhodnutí DIR/003/2015 ze dne 20. března 2015 o zahájení vnitřně-správního vyšetřování (dále jen ‚rozhodnutí o zahájení vnitřně-správního vyšetřování‘), zadruhé rozhodnutí DIR/004/2016 ze dne 3. března 2016 o rozšíření rozsahu vnitřně-správního vyšetřování (dále jen ‚rozhodnutí o rozšíření rozsahu vnitřně-správního vyšetřování‘ […]) a zatřetí rozhodnutí DIR/005/2016 ze dne 18. března 2016 o jmenování vyšetřovacího výboru.
7
Rozsudkem ze dne 8. října 2015, DD v. FRA (F‑106/13 a F‑25/14, EU:F:2015:118), Soud pro veřejnou službu zrušil rozhodnutí o ukončení smlouvy uvedené v bodě 2 výše. Naproti tomu zamítl návrhová žádání žalobce znějící na náhradu nemajetkové újmy.
8
Žalobce podal proti rozsudku Soudu pro veřejnou službu kasační opravný prostředek, který Tribunál zamítl rozsudkem ze dne 19. července 2017, DD v. FRA (T‑742/15 P, […], EU:T:2017:528).
9
Dne 29. února 2016 FRA přijala žalobce zpět do služebního poměru v rámci výkonu rozsudku ze dne 8. října 2015, DD v. FRA (F‑106/13 a F‑25/14, EU:F:2015:118).
10
Dne 30. března 2016 FRA zaslala žalobci sdělení, kterým jej informovala o zahájení vnitřně-správního vyšetřování a konání slyšení stanoveného na 5. dubna 2016.
11
Ve výměně e-mailů téhož dne žalobce požádal FRA, aby mu poskytla důkazy použité v jeho neprospěch. V odpovědi na jeho žádost mu vyšetřovatelé zaslali téhož dne některé dokumenty, včetně kopie jeho e-mailu ze dne 9. října 2014.
12
E-mailem ze dne 4. dubna 2016 doplňujícím e-mail uvedený v bodě 11 výše zaslala FRA žalobci dodatečné důkazy, včetně kopie jeho e-mailu ze dne 5. března 2014.
13
Dne 5. dubna 2016 vyšetřovatelé FRA vyslechli žalobce a dalších sedm svědků.
14
Dne 10. října 2016 byl žalobce informován, že vyšetřovací zpráva (dále jen ‚vyšetřovací zpráva‘) byla dokončena.
15
Dne 12. října 2016 žalobce požádal FRA, aby mu zaslala závěry vyšetřovací zprávy, závěry vyšetřování, jakož i všechny další dokumenty, které přímo souvisejí s obviněními vznesenými proti němu.
16
Dopisem ze dne 20. října 2016 v odpovědi na e-mail uvedený v bodě 15 výše zaslala FRA žalobci závěry vyšetřovací zprávy.
17
Žalobce byl dne 17. listopadu 2016 pozván na slyšení podle článku 3 přílohy IX služebního řádu, které bylo stanoveno na 6. prosince 2016. Žalobce při této příležitosti obdržel rovněž kopii vyšetřovací zprávy včetně jejích příloh.
18
Dne 5. prosince 2016 informovala FRA žalobce, že slyšení uvedené v bodě 17 výše bylo odloženo na pozdější datum.
19
Slyšení se konalo dne 12. ledna 2017. Na tomto slyšení žalobce předložil písemné prohlášení, v němž uvedl, že v případě e-mailu ze dne 9. října 2014 se jednalo o únik informací v rámci FRA a požádal o zahájení vnitřně-správního vyšetřování v této věci.
20
Dne 13. ledna 2017 žalobce obdržel protokol ze slyšení uvedeného v bodě 19 výše.
21
Dne 20. ledna 2017 zaslal žalobce řediteli FRA závěrečné připomínky k vyšetřovací zprávě.
22
Dne 28. dubna 2017 rozhodl ředitel FRA o skončení vnitřně-správního vyšetřování bez dalších opatření. Toto rozhodnutí bylo oznámeno žalobci dne 4. května 2017.
23
Dne 27. srpna 2018 žalobce podal žádost […] podle čl. 90 odst. 1 služebního řádu, kterým požádal zaprvé o přístup k některým dokumentům, a to k rozhodnutím souvisejícím se zahájením vnitřně-správního vyšetřování, jakož i ke sdělení vedoucího oddělení lidských zdrojů FRA ze dne 20. března 2015 určenému řediteli […], zadruhé o zahájení vyšetřování porušení důvěrnosti vnitřně-správního vyšetřování a zatřetí o náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěl z důvodu protiprávního jednání FRA během vnitřně-správního vyšetřování.
24
Dne 21. prosince 2018 ředitel FRA částečně vyhověl žádosti ze dne 27. srpna 2018 a poskytl žalobci přístup k některým dokumentům, které požadoval a které jsou uvedeny v bodě 23 výše (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 21. prosince 2018‘). Mezi těmito dokumenty, které byly žalobci zaslány, se nacházela rozhodnutí související se zahájením vnitřně-správního vyšetřování. Ve zbývající části byla uvedená žádost zamítnuta.
25
Dne 5. března 2019 žalobce podal na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu stížnost proti rozhodnutí ze dne 21. prosince 2018 […]
26
Rozhodnutím ze dne 24. června 2019 ředitel FRA zaslal žalobci sdělení ze dne 20. března 2015 a ve zbývající části zamítl stížnost uvedenou v bodě 25 výše (dále jen ‚rozhodnutí ze dne 24. června 2019‘).“
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
14
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. října 2019 podal navrhovatel žalobu uvedenou v bodě 1 tohoto rozsudku.
15
Na podporu prvního návrhového žádání, kterým se domáhal, aby Tribunál uložil FRA náhradu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl z důvodu protiprávního jednání, kterého se posledně uvedená dopustila jak při zahájení vnitřně-správního vyšetřování, tak během něj, navrhovatel uplatnil devět důvodů protiprávnosti vycházejících z protiprávního jednání FRA (dále jen společně „protiprávní jednání“), které vyplývají:
–
zaprvé ze skutečnosti, že vyšetřovatelé neměli dostatečné pověření, aby šetřili, zda porušil články 11 a 17 služebního řádu, a e-mail ze dne 5. března 2014, v důsledku čehož nemělo vnitřně-správní vyšetřování právní základ a porušilo čl. 86 odst. 2 služebního řádu, jakož i článek 2 rozhodnutí správní rady FRA 2013/01 ze dne 22. května 2013 o vedení vnitřně-správních vyšetřování a disciplinárních řízení (dále jen „první důvod protiprávnosti“);
–
zadruhé ze skutečnosti, že rozhodnutí o zahájení vnitřně-správního vyšetřování nebylo založeno na důvodném podezření (dále jen „druhý důvod protiprávnosti“);
–
zatřetí ze skutečnosti, že FRA jej včas neinformovala o zahájení vnitřně-správního vyšetřování a nesdělila mu rozhodnutí, která s ním souvisejí (dále jen „třetí důvod protiprávnosti“);
–
začtvrté z nepřiměřené a neodůvodněné doby trvání vnitřně-správního řízení (dále jen „čtvrtý důvod protiprávnosti“);
–
zapáté ze skutečnosti, že rozhodnutí o skončení vyšetřování nebylo odůvodněno (dále jen „pátý důvod protiprávnosti“);
–
zašesté ze skutečnosti, že vyšetřovací zpráva je stižena vadou spočívající v právním omylu a zjevně nesprávném posouzení skutkového stavu;
–
zasedmé z porušení důvěrnosti vnitřně-správního vyšetřování, kterého se FRA dopustila;
–
zaosmé z porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) a čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001 (dále jen „osmý důvod protiprávnosti“) a
–
zadeváté z porušení povinnosti jednat s náležitou péčí, nedostatku objektivity a nestrannosti, jakož i ze zneužití pravomoci.
16
V napadeném rozsudku Tribunál rozhodl, že třetí a čtvrtý důvod protiprávnosti jsou opodstatněné. Měl však za to, že podmínky pro vznik odpovědnosti orgánu nebo subjektu Unie nebyly v projednávaném případě splněny. Rozhodl, že navrhovatel neprokázal existenci nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl z důvodu protiprávního jednání, ani příčinnou souvislost mezi posledně uvedeným a touto údajnou újmou.
Návrhová žádání účastníků řízení o kasačním opravném prostředku
17
Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
v důsledku toho mu přiznal náhradu nemajetkové újmy, kterou utrpěl, odhadnuté ex æquo et bono na 50000 eur a případně zrušil rozhodnutí ze dne 21. prosince 2018 a rozhodnutí ze dne 24. června 2019 a
–
uložil FRA náhradu veškerých nákladů řízení.
18
FRA navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovateli náhradu veškerých nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
19
Na podporu kasačního opravného prostředku navrhovatel vznáší osm důvodů kasačního opravného prostředku vycházejících z pochybení, kterých se Tribunál dopustil v každé z osmi částí napadeného rozsudku, a sice v popisu skutkového stavu, při přezkumu prvního, druhého a pátého až devátého důvodu protiprávnosti, jakož i v části týkající se přezkumu existence skutečné škody a příčinné souvislosti.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, druhé části třetího důvodu kasačního opravného prostředku a pátému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
20
Prvním důvodem kasačního opravného prostředku, druhou částí třetího důvodu kasačního opravného prostředku a pátým důvodem kasačního opravného prostředku, které je třeba projednat společně, navrhovatel vytýká Tribunálu, že zkreslil důkazy a dopustil se nesprávného právního posouzení, když měl za to, že v projednávaném případě musí být desetiměsíční výpovědní doba považována za běžnou pracovní dobu, která jej nemůže zprostit povinnosti loajality a zachování důvěrnosti, které mu ukládají články 11 a 17 služebního řádu.
21
Navrhovatel konkrétně uvádí, že v bodech 3 a 78 napadeného rozsudku Tribunál zkreslil důkazy a současně nesprávně posoudil skutkový stav, když rozhodl, že během výpovědní doby navrhovatel nebyl pouze „zproštěn povinnosti poskytovat své služby“, nýbrž byl současně vyzván nejen k tomu, aby neplnil své pracovní úkoly, ale aby se ani nedostavoval do prostor FRA. Na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodech 77 a 78 napadeného rozsudku, výpovědní dobu nelze považovat za běžnou pracovní dobu. Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že tato doba nemůže navrhovatele zprostit povinnosti loajality a zachování důvěrnosti, které mu ukládají články 11 a 17 služebního řádu. Navrhovatel v replice dodává, že na základě tohoto zkreslení důkazů dospěl Tribunál k závěrům v bodech 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 a 245 napadeného rozsudku.
22
Navrhovatel se rovněž domnívá, že se Tribunál dopustil v bodech 77 až 80 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení, když měl za to, že se tato povinnost loajality a zachování důvěrnosti uplatní během výpovědní doby. Výpovědní dobu, během níž navrhovatel neměl na rozdíl od každého jiného zaměstnance, přístup do prostor FRA, nelze kvalifikovat jako „běžnou pracovní dobu“. Tribunál zvolil extenzivní výklad článku 17 služebního řádu v tom smyslu, že dotčená osoba je během tohoto období zaměstnancem, dokud existuje smluvní vztah. Kromě toho z německého a francouzského znění tohoto ustanovení podle navrhovatele vyplývá, že pro účely použití článku 17 služebního řádu nepostačuje pouhá existence tohoto vztahu během výpovědní doby. Stejně tak všechna jazyková znění článku 11 služebního řádu uvádějí jako podmínku pro jeho použití existenci aktivního postavení jako zaměstnance.
23
Konečně navrhovatel v podstatě uvádí, že se Tribunál v bodě 154 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že dne 5. března 2014 v okamžiku zaslání sporných e-mailů byl navrhovatel stále zaměstnancem podléhajícím služebnímu řádu.
24
Podle FRA tím, že navrhovatel tvrdí, že desetiměsíční výpovědní doba nepředstavuje v projednávaném případě „období běžného výkonu práce“, se snaží zpochybnit posouzení skutkového stavu, které provedl Tribunál, což je v rámci kasačního opravného prostředku nepřípustné. V každém případě navrhovatel během této výpovědní doby požíval nadále všechny finanční nároky, přičemž byl nadále vázán povinnostmi zaměstnance, s výjimkou povinnosti vykonávat své pracovní úkoly během výpovědní doby.
25
FRA uvádí, že navrhovatel tím, že tvrdí, že povinnosti stanovené v článcích 11 a 17 služebního řádu nebyly během výpovědní doby použitelné, pouze opakuje argumenty, které uplatnil v žalobě a v replice v řízení v prvním stupni a které Tribunál odmítl. V každém případě z judikatury vyplývá, že služební povinnosti trvají během doby pracovního volna z osobních důvodů, takže totéž platí pro výpovědní dobu.
Závěry Soudního dvora
26
Pokud jde zaprvé o argument navrhovatele týkající se údajného zkreslení, kterého se Tribunál měl dopustit v bodech 3 a 78 napadeného rozsudku, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora z čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že jedině Tribunálu přísluší zaprvé zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a zadruhé tento skutkový stav posoudit. Z toho vyplývá, že posouzení skutkového stavu nepředstavuje, s výhradou případu zkreslení důkazů předložených Tribunálu, právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (rozsudek ze dne 25. dubna 2024, NS v. Parlament, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, bod 58 a citovaná judikatura).
27
O takové zkreslení se jedná, pokud se posouzení existujících důkazů jeví zjevně nesprávným nebo zjevně v rozporu s jejich zněním, aniž byly uplatněny nové důkazy. Toto zkreslení však musí zjevně vyplývat z písemností ve spisu, aniž je nutné provést nové posouzení skutkového stavu a důkazů. Kromě toho pokud navrhovatel tvrdí, že došlo ke zkreslení důkazů, musí přesně označit důkazy, jež byly Tribunálem zkresleny, a prokázat pochybení v jeho analýze, které ho při posouzení vedlo k tomuto zkreslení (rozsudky ze dne 27. dubna 2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro a další v. Komise, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, bod 73 a citovaná judikatura, a ze dne 11. ledna 2024, Foz v. Rada, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, bod 38 a citovaná judikatura).
28
V projednávaném případě je třeba zdůraznit, že Tribunál v bodech 3 a 78 napadeného rozsudku odkazuje na e-mail ze dne 13. června 2013, kterým FRA informovala navrhovatele o svém rozhodnutí ukončit jeho pracovní smlouvu. Jak Tribunál konstatoval v bodě 2 napadeného rozsudku a jak sám navrhovatel připouští, z tohoto e-mailu výslovně vyplývá, že ředitel FRA jej vyzval, aby se během výpovědní doby nedostavoval na pracoviště.
29
Navrhovatel nepředložil žádný argument, který by mohl prokázat věcnou nesprávnost výkladu tohoto e-mailu provedeného Tribunálem. Navrhovatel totiž s požadovanou jasností a přesností nevysvětluje, jakým způsobem Tribunál zkreslil obsah uvedeného e-mailu, když v bodech 3 a 78 napadeného rozsudku konstatoval, že během výpovědní doby byl navrhovatel zproštěn povinnosti poskytovat své služby a dostavit se do prostor FRA. Tato argumentace tedy musí být odmítnuta jako neopodstatněná.
30
Zadruhé, pokud jde o argument vycházející z údajného nesprávného právního posouzení, podle něhož měl Tribunál nesprávně za to, že výpovědní doba má být kvalifikovaná jako „běžná pracovní doba“, Tribunál v bodech 77 až 80 a 154 napadeného rozsudku v podstatě konstatoval, že během desetiměsíční výpovědní doby, kterou musí navrhovatel dodržet, je sice zproštěn povinnosti plnit své úkoly a dostavit se do prostor FRA, avšak vztahují se na něj nadále práva a povinnosti vyplývající ze služebního řádu, zejména povinnost loajality a zachování důvěrnosti.
31
V tomto ohledu z čl. 47 písm. c) bodu i) PŘOZ vyplývá, že kromě případu úmrtí končí pracovní poměr dočasných zaměstnanců, pokud je smlouva uzavřena na dobu neurčitou, na konci výpovědní doby sjednané ve smlouvě a tato délka výpovědní doby nesmí být kratší než jeden měsíc za každý dokončený rok služby, přičemž nejkratší výpovědní doba činí tři měsíce a nejdelší deset měsíců.
32
Z toho vyplývá, že dočasný zaměstnanec neztrácí během výpovědní doby postavení unijního zaměstnance a nadále se na něj vztahují povinnosti, které má každý unijní úředník, není-li výslovně stanoveno jinak (obdobně viz rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 69).
33
Tribunál se tedy nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 77, 79 a 154 napadeného rozsudku rozhodl, že během výpovědní doby před ukončením jeho pracovní smlouvy s FRA si navrhovatel zachoval postavení zaměstnance Unie, na kterého se vztahují práva a povinnosti vyplývající ze služebního řádu.
34
Konkrétně, pokud jde o argumentaci, že Tribunál měl nesprávně za to, že povinnost loajality a zachování důvěrnosti vyplývající z článků 11 a 17 služebního řádu se použijí ve výpovědní době, je třeba zdůraznit, že na rozdíl od tvrzení navrhovatele, ze struktury, kontextu a účelu těchto článků nevyplývá nic, co by nenasvědčovalo tomu, že by v případě chybějících zvláštních ustanovení tyto články za účelem použití vyžadovaly, aby dotčený unijní zaměstnanec nebo úředník byl v „aktivním“ postavení, v němž je povinen vykonávat své pracovní úkoly, takže by se uvedené články nepoužily od okamžiku, kdy tato výpovědní doba začne běžet.
35
Co se týče článku 11 služebního řádu, povinnost loajality, kterou stanoví, platí alespoň po dobu, kdy má dotčená osoba postavení úředníka nebo zaměstnance, jelikož tato povinnost má především zachovat vztah důvěry, který musí existovat mezi ní a dotčeným orgánem Evropské unie (obdobně viz rozsudek ze dne 6. března 2001, Connolly v. Komise, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 44).
36
Pokud jde o povinnost zachování důvěrnosti, která ukládá podle čl. 17 prvního pododstavce služebního řádu každému unijnímu úředníkovi nebo zaměstnanci zdržet se nepovoleného poskytování informací, které získal při plnění služebních povinností, ledaže tyto informace již byly zveřejněny nebo veřejnosti zpřístupněny, postačí uvést, že z druhého odstavce tohoto článku vyplývá, že touto povinností zůstává takový úředník vázán i po odchodu z činné služby.
37
Tato zásada se tedy použije tím spíše ve výpovědní době, která předchází případně odchodu z činné služby unijního úředníka nebo zaměstnance.
38
Tyto úvahy nelze vyvrátit argumenty předloženými navrhovatelem, které vycházejí v projednávaném případě ze skutečnosti, že mu během výpovědní doby ředitel FRA nařídil, aby nevykonával pracovní úkoly, a zakázal mu přístup do prostor tohoto orgánu, v důsledku čehož s ním jeho zaměstnavatel přestal během této doby zacházet jako se zaměstnancem.
39
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že i když čl. 47 písm. c) bod i) PŘOZ výslovně nestanoví, že pracovní podmínky zaměstnance, jehož pracovní smlouva je ukončena, mohou být změněny během výpovědní doby, takže se tato doba považuje za běžnou pracovní dobu, nic to nemění na tom, že orgány, instituce a jiné subjekty Unie mají širokou posuzovací pravomoc při organizaci svých služeb a při přidělování svých zaměstnanců, pokud se toto přidělování uskutečňuje v zájmu služby a respektuje rovnocennost pracovních míst, a to i pokud se jedná o zaměstnance ve výpovědní době.
40
Rozhodnutí zprostit dočasného zaměstnance, jehož pracovní smlouva je ukončena, povinnosti plnit úkoly vyplývající z této smlouvy a zakázat mu dostavit se během výpovědní doby do prostor orgánu nebo subjektu Unie, k nimž je přidělen, může v zásadě představovat opatření přijaté v zájmu služby a nemůže nezbytně vyloučit, na rozdíl od toho, co v podstatě tvrdí navrhovatel, že tato výpovědní doba bude kvalifikována jako „běžná pracovní doba“.
41
Za těchto podmínek se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 80 napadeného rozsudku rozhodl, že skutečnost, že navrhovatel byl během výpovědní doby zproštěn povinnosti plnit své pracovní úkoly a nemohl se dostavit do prostor FRA, jej nemohla v projednávaném případě zprostit povinnosti loajality a povinnosti zachovávat důvěrnost, které mu ukládají články 11 a 17 služebního řádu, takže argumentace navrhovatele v tomto ohledu musí být považována za neopodstatněnou.
42
První důvod kasačního opravného prostředku, druhá část třetího důvodu kasačního opravného prostředku a pátý důvod kasačního opravného prostředku musí být tedy zamítnuty jako neopodstatněné.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, jakož i k první a třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
43
Druhým důvodem kasačního opravného prostředku a první a třetí částí třetího důvodu kasačního opravného prostředku, které je třeba posoudit společně, vytýká navrhovatel Tribunálu, že se v bodech 49 až 84 napadeného rozsudku dopustil několika nesprávných právních posouzení, zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu, jakož i zkreslení důkazů v rámci přezkumu prvního a druhého důvodu protiprávnosti, které se týkají zahájení vnitřně-správního vyšetřování a rozšíření jeho rozsahu, a že v tomto ohledu neposkytl dostatečné odůvodnění.
44
Zaprvé Tribunál podle navrhovatele zkreslil důkazy a dopustil se nesprávných právních posouzení, když konstatoval, že rozhodnutí o zahájení vnitřně-správního vyšetřování zahrnuje sporné e-maily, tedy rovněž e-mail ze dne 5. března 2014, ačkoli toto rozhodnutí se týkalo pouze e-mailu ze dne 9. října 2014. Navrhovatel tvrdí, že se Tribunál nezabýval jeho argumentací vycházející ze skutečnosti, že se uvedené rozhodnutí týkalo úniku jediného dokumentu, a to dokumentu připojeného k e-mailu ze dne 9. října 2014, a nikoli obsahu e-mailu ze dne 5. března 2014. V tomto ohledu tvrdí, že Tribunál nezohlednil znění téhož rozhodnutí a kontext, jehož bylo součástí. Stejně tak se Tribunál v bodech 52 až 61 napadeného rozsudku dopustil nesprávných právních posouzení při výkladu rozsahu rozhodnutí o rozšíření vnitřně-správního vyšetřování, když nevzal v úvahu jeho výslovnou formulaci ani kontext, jehož bylo součástí, zejména požadavky vyplývající z nařízení č. 45/2001 a znění výroku rozhodnutí o jmenování vyšetřovacího výboru.
45
Navrhovatel zadruhé tvrdí, že Tribunál v rámci posouzení dostatečně nerozlišil zahájení vnitřně-správního vyšetřování a rozšíření jeho rozsahu. I když navrhovatel připouští, že jak vyplývá z bodu 66 napadeného rozsudku, druhý důvod protiprávnosti úzce souvisí s prvním důvodem protiprávnosti, domnívá se, pokud jde o posledně uvedený důvod, že rozhodnutí o zahájení vnitřně-správního vyšetřování se týkalo úniku jediného dokumentu, zatímco právní otázka vznesená v rámci druhého důvodu protiprávnosti se týkala toho, zda důkazy, které měla FRA k dispozici v okamžiku zahájení vnitřně-správního vyšetřování, splňují podmínky k tomu, aby byly považovány za důkaz prima facie, nezbytný pro zahájení vnitřně-správního vyšetřování. Tribunál tedy dostatečně nerozlišil mezi spornými e-maily a neuvedl, že e-mail ze dne 9. října 2014, který byl původně jako jediný uveden při zahájení vnitřně-správního vyšetřování, může být považován za takový důkaz.
46
Zatřetí Tribunál zkreslil důkazy, poskytl nedostatečné odůvodnění a dopustil se nesprávného právního posouzení, když v rozporu s tím, co vyplývá z obzvláště široké formulace rozhodnutí o rozšíření vnitřně-správního vyšetřování přijatého v březnu 2016, konstatoval, že argument navrhovatele, podle něhož FRA zahájila u jeho osoby „náhodnou prověrku“ nebo „honbu za informacemi“, představuje pouze tvrzení, které není podloženo žádným konkrétním důkazem.
47
FRA namítá nepřípustnost druhého důvodu kasačního opravného prostředku, jakož i první a třetí části třetího důvodu kasačního opravného prostředku a uvádí, že navrhovatel pouze zpochybňuje skutková zjištění učiněná Tribunálem a dodává, že v každém případě jsou jeho argumenty zjevně neopodstatněné.
Závěry Soudního dvora
48
Zaprvé vzhledem k tomu, že navrhovatel tvrdí, že Tribunál zkreslil důkazy, neboť nesprávně interpretoval rozhodnutí související se zahájením vnitřně-správního vyšetřování, je třeba nejprve připomenout, že i když zkreslení důkazů může spočívat ve výkladu dokumentu neodpovídajícího jeho obsahu, k prokázání takového zkreslení nestačí doložit, že tento dokument mohl být vykládán jinak, než jej vyložil Tribunál. Za tímto účelem je nezbytné prokázat, že Tribunál zjevně překročil meze přiměřeného posouzení uvedeného dokumentu zejména tím, že jej vyložil v rozporu s jeho zněním (rozsudek ze dne 23. března 2023, PV v. Komise, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, bod 134).
49
V projednávaném případě je třeba poznamenat, že ze samotného znění výroku rozhodnutí o zahájení vnitřně-správního vyšetřování, jak je uvedeno v bodě 50 napadeného rozsudku, který není zpochybňován v rámci tohoto kasačního opravného prostředku, vyplývá, že toto vyšetřování mělo zjistit skutečnosti a okolnosti, za nichž navrhovatel získal interní dokumenty FRA, ačkoli již neměl od 14. června 2013 k takovým dokumentům přístup. Rozhodnutím o rozšíření vnitřně-správního vyšetřování FRA rozhodla v souladu s jeho zněním, jak je uvedeno v bodě 53 napadeného rozsudku, který rovněž není zpochybňován v rámci tohoto kasačního opravného prostředku, že rozšíří rozsah tohoto vyšetřování z hlediska časové a osobní působnosti tím, že se zaměří rovněž na vnější subjekty a bývalé zaměstnance FRA, aby určila osoby zapletené do této záležitosti a zjistila zdroje úniku informací.
50
Závěr učiněný Tribunálem v bodech 51, 55 a 58 napadeného rozsudku, že rozhodnutí související se zahájením vnitřně-správního vyšetřování byla formulována dostatečně široce, aby bylo možné je považovat za rozhodnutí zahrnující všechny skutečnosti související se sporným únikem informací, takže toto vyšetřování se nutně mohlo vztahovat na jakýkoli jiný dokument, který mohl být předmětem nepovoleného poskytování informací souvisejícího se spornými e-maily, a to jak na e-mail ze dne 9. října 2014, tak na e-mail ze dne 5. března 2014, se tedy s ohledem na znění a kontext těchto dokumentů nejeví jako zjevně nesprávný.
51
Argumentace vycházející ze zkreslení rozhodnutí souvisejících se zahájením vnitřně-správního vyšetřování tedy musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
52
Co se týče zadruhé argumentace týkající se skutečnosti, že Tribunál v bodech 64 až 85 napadeného rozsudku nedostatečně rozlišil mezi zahájením vnitřně-správního vyšetřování a rozšířením jeho rozsahu, jelikož e-mail ze dne 5. března 2014 nemohl představovat neúplný důkaz umožňující zahájit vnitřně-správní vyšetřování, je třeba připomenout, jak vyplývá z judikatury uvedené v bodě 26 tohoto rozsudku, že Soudní dvůr není v rámci kasačního opravného prostředku příslušný ke zjišťování skutkového stavu a v zásadě ani k přezkoumávání důkazů, které Tribunál přijal na podporu tohoto skutkového stavu.
53
Pokud byly tyto důkazy získány řádně a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší pouze Tribunálu, aby posoudil hodnotu, kterou je třeba přiznat důkazům, které mu byly předloženy, ledaže byly zkresleny (rozsudek ze dne 11. ledna 2024, Foz v. Rada, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, bod 37 a citovaná judikatura).
54
Svou argumentací, jak byla shrnuta v bodě 45 tohoto rozsudku, se však navrhovatel ve skutečnosti domáhá toho, aby Soudní dvůr přezkoumal důkazy předložené v řízení v prvním stupni a analyzované v napadeném rozsudku, aniž se dovolává jejich zkreslení, kterého se měl Tribunál dopustit, což z důvodů uvedených v předchozím bodě překračuje pravomoc Soudního dvora.
55
Tuto argumentaci je tedy třeba odmítnout jako nepřípustnou.
56
Na třetím a posledním místě navrhovatel vytýká Tribunálu, že měl v bodě 85 napadeného rozsudku nesprávně za to, že argument, podle něhož FRA zahájila v březnu 2016 „náhodnou prověrku“ nebo „honbu za informacemi“, je pouhým tvrzením, které není podloženo žádným konkrétním důkazem.
57
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že argumentace uplatňovaná na podporu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku neumožňuje prokázat, že závěry, které Tribunál v uvedeném bodě napadeného rozsudku učinil, jsou založeny na zkreslení důkazů předložených v řízení v prvním stupni, jelikož tato argumentace má ve skutečnosti zpochybnit svrchované posouzení skutkového stavu, které Tribunál za tímto účelem provedl.
58
V souladu s judikaturou připomenutou v bodě 26 tohoto rozsudku je tedy třeba tuto argumentaci odmítnout jako nepřípustnou.
59
Druhý důvod kasačního opravného prostředku, jakož i první a třetí část třetího důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba zčásti odmítnout jako nepřípustné a zčásti zamítnout jako neopodstatněné.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
60
Čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že se Tribunál v bodech 145 až 149 napadeného rozsudku dopustil nesprávných právních posouzení, uvedl nedostatečné odůvodnění a nezabýval se žalobou v celém rozsahu.
61
Navrhovatel se nejprve domnívá, že Tribunál měl v bodě 146 napadeného rozsudku nesprávně za to, že článek 25 druhý pododstavec služebního řádu se týká povinnosti uvést odůvodnění, zejména pokud jde o rozhodnutí, která se týkají stížnosti na úředníka. Dále uvádí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že se nemůže legitimně dovolávat porušení článku 3 přílohy IX služebního řádu, jelikož rozhodnutí o skončení vnitřně-správního vyšetřování nebylo odůvodněno. Kromě toho Tribunál neuvedl, z jakého důvodu se navrhovatel nemůže dovolávat článku 41 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
62
A konečně, Tribunál zkoumal pátý důvod protiprávnosti pouze částečně a v bodě 149 napadeného rozsudku právně dostačujícím způsobem neodůvodnil své rozhodnutí, že není třeba posuzovat další argumenty, které navrhovatel v tomto ohledu uplatnil, zejména pokud jde o údajné porušení zásady právní jistoty.
63
Navrhovatel se domnívá, že FRA tím, že ukončila vnitřně-správní vyšetřování, aniž si zvolila konkrétní možnost, porušila zásadu právní jistoty. Výkon práva požadovat náhradu škody, kterou utrpěl unijní úředník nebo zaměstnanec, kterému nebyly prokázány vytýkané skutečnosti podle článku 29 přílohy IX služebního řádu, je totiž podmíněno tím, že se OOJ rozhodl zvolit řešení uvedené v čl. 3 písm. a) přílohy IX služebního řádu. V projednávaném případě FRA tím, že se nerozhodla pro jedno z řešení uvedených v tomto článku 3, obešla toto ustanovení, jakož i článek 29 přílohy IX služebního řádu a vlastně zbavila tato ustanovení smyslu a veškerého účinku. FRA tedy porušila zásadu právní jistoty, jelikož navrhovatel měl oprávněný zájem na uplatnění práv, která mu přiznává článek 29 přílohy IX služebního řádu ve spojení s jeho článkem 3.
64
FRA namítá nepřípustnost čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku a dále uvádí, že je v každém případě zjevně neopodstatněný.
65
Zaprvé uvádí, že podle čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny se písmeno c) tohoto ustanovení použije pouze na rozhodnutí, která se adresáta nepříznivě dotýkají. Podle FRA Tribunál v bodech 145 a 147 napadeného rozsudku správně rozhodl, že rozhodnutí o skončení disciplinárního řízení bez dalších opatření nepředstavuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení dotčené osoby a že v tomto ohledu poskytl dostatečné odůvodnění.
66
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatel, rozhodnutí o skončení vnitřně-správního vyšetřování bez dalších opatření neporušuje zásadu právní jistoty.
67
Zatřetí FRA tvrdí, že i kdyby se Tribunál v projednávaném případě dopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že rozhodnutí o skončení vyšetřování bez dalších opatření mělo být odůvodněno, nepřineslo by to navrhovateli žádný prospěch. Navrhovatel tedy nemůže mít oprávněný zájem na tom, aby kvůli nedostatečnému odůvodnění kritizoval rozhodnutí, kterým bylo vnitřně-správní vyšetřování, které se jej týkalo, skončeno bez dalších opatření.
Závěry Soudního dvora
68
Je třeba připomenout, že podle čl. 25 druhého pododstavce druhé věty služebního řádu musí každé rozhodnutí vztahující se na určitou osobu přijaté na základě služebního řádu a „týkající se stížnosti“ na úředníka uvést důvody, na kterých je založeno. Tato povinnost uvést odůvodnění aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení má poskytnout dotčené osobě dostatečné informace pro posouzení, zda je akt opodstatněný, nebo zda je případně stižen vadou, která umožňuje napadnout jeho legalitu a umožnit soudu provedení přezkumu v tomto ohledu [usnesení ze dne 23. července 2019, UC v. Parlament, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, bod 5 (názor generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe, bod 6 a citovaná judikatura)].
69
V projednávaném případě Tribunál v bodech 147 a 148 napadeného rozsudku dospěl k závěru, aniž se vyjádřil k dalším argumentům předloženým v tomto ohledu navrhovatelem, že se nemůže legitimně dovolávat porušení článku 3 přílohy IX služebního řádu vycházejícího z toho, že rozhodnutí o skončení vnitřně-správního vyšetřování bez dalších opatření nebylo odůvodněno, jelikož takové rozhodnutí nepředstavuje ve smyslu článků 90 a 91 služebního řádu „akt nepříznivě zasahující do právního postavení“.
70
Je tedy třeba nejprve zkoumat, zda uvedené rozhodnutí o skončení vnitřně-správního vyšetřování představuje akt nepříznivě zasahující do právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu.
71
V souladu s tímto ustanovením se může každá osoba, na kterou se vztahuje služební řád, obrátit na OOJ se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká. Článek 91 odst. 1 služebního řádu stanoví, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat ve všech sporech mezi Unií a každou osobou, na kterou se vztahuje tento služební řád, týkajících se zákonnosti opatření, jež se této osoby nepříznivě dotýkají ve smyslu čl. 90 odst. 2. Tato ustanovení se podle článku 117 PŘOZ použijí obdobně na opravné prostředky ostatních zaměstnanců (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. prosince 2022, Picard v. Komise, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 94).
72
Podle judikatury Soudního dvora do právního postavení nepříznivě zasahují ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu pouze akty nebo opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudek ze dne 15. prosince 2022, Picard v. Komise, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 95 a citovaná judikatura).
73
Za účelem určení, zda má určitý akt takové účinky, je třeba vycházet z podstaty tohoto aktu a posoudit uvedené účinky podle takových objektivních kritérií, jako je obsah tohoto aktu, případně s přihlédnutím k souvislostem přijetí tohoto aktu, jakož i pravomocem orgánu, jenž je jeho autorem (rozsudek ze dne 15. prosince 2022, Picard v. Komise, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 96 a citovaná judikatura).
74
Pojem „opatření, které se [osoby] nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu totiž musí být vykládán široce a musí být chápán jako jakýkoli akt, který může přímo zasáhnout do určité právní situace (obdobně viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, bod 64).
75
Článek 3 přílohy IX služebního řádu, který upravuje postup OOJ po skončení fáze vnitřně-správního vyšetřování, které bylo v tomto případě skončeno bez dalších opatření, taxativně vyjmenovává tři možnosti, které má tento orgán na základě zprávy o vnitřně-správním vyšetřování. Z jasného a jednoznačného znění tohoto článku totiž vyplývá, že OOJ poté, co unijního úředníka seznámil se všemi důkazy ve spisech a vyslechl jeho připomínky, může zaprvé rozhodnout, že proti tomuto úředníkovi neexistují žádné usvědčující důkazy, o čemž jej musí písemně informovat. Zadruhé i v případě, že došlo nebo údajně došlo k porušení povinností, o které se jedná, může OOJ rozhodnout, že nebude přijato žádné disciplinární opatření, a případně udělit uvedenému úředníkovi pouze napomenutí. Zatřetí v případě, že úředník nebo bývalý úředník úmyslně nebo z nedbalosti poruší povinnosti vyplývající ze služebního řádu, může OOJ rozhodnout o zahájení disciplinárního řízení a případně se za tímto účelem obrátit na disciplinární komisi (rozsudek z dnešního dne, C‑587/21 P, DD v. FRA, bod 36).
76
Vzhledem k tomu, že rozhodnutí o skončení řízení bez dalších opatření může představovat rozhodnutí, podle něhož má OOJ za to, že proti dotčené osobě neexistují žádné usvědčující důkazy ve smyslu čl. 3 písm. a) přílohy IX služebního řádu, je třeba uvést, že takové rozhodnutí vede ke změně právního postavení posledně uvedené tím, že jí přiznává některá práva.
77
Jak tedy vyplývá z článku 29 přílohy IX služebního řádu ve spojení s čl. 1 odst. 3 a čl. 2 odst. 1 této přílohy, pokud proti úředníkovi neexistují žádné usvědčující důkazy, může mít úředník nárok požadovat náhradu újmy, kterou utrpěl, případně zadostiučinění prostřednictvím náležitého zveřejnění rozhodnutí OOJ.
78
Podle čl. 1 odst. 3 přílohy IX služebního řádu ve spojení s čl. 2 odst. 1 této přílohy, pokud proti úředníkovi neexistují žádné usvědčující důkazy, bude příslušné vyšetřování uzavřeno bez dalších opatření z rozhodnutí OOJ, které je písemně oznámeno úředníkovi, který může požadovat, aby bylo uvedené rozhodnutí vloženo do jeho osobního spisu.
79
Rozhodnutí o skončení vnitřně-správního vyšetřování bez dalších opatření, které se vztahuje na unijního úředníka nebo zaměstnance, musí být považováno za akt, který se může bezprostředně dotýkat jeho právního postavení, a tedy za „akt, který se jej nepříznivě dotýká“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu, a fortiori pokud formulace tohoto aktu a kontext, do něhož spadá, neumožňuje, jako je tomu v projednávaném případě, konstatovat s dostatečnou jistotou, že proti tomuto úředníkovi nebo zaměstnanci neexistují žádné usvědčující důkazy ve smyslu článku 3 přílohy IX služebního řádu. Navrhovatel musí mít možnost se přesně seznámit s tím, z jakých konkrétních důvodů bylo skončeno vnitřně-správní řízení, které se jej týká, jinak by byl zbaven účinné soudní ochrany.
80
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 147 a 148 napadeného rozsudku rozhodl, že rozhodnutí o FRA o skončení vnitřně-správního řízení bez dalších opatření vůči navrhovateli nepředstavuje akt, který se jej nepříznivě dotýká, a proto se posledně uvedený nemůže legitimně dovolávat porušení článku 3 přílohy IX služebního řádu z důvodu, že uvedené rozhodnutí není dostatečně odůvodněno.
81
Je tedy třeba vyhovět čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku a zrušit napadený rozsudek v rozsahu, v němž Tribunál zamítl pátý důvod protiprávnosti uplatněný navrhovatelem.
K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
82
Šestým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel v podstatě vytýká Tribunálu, že se v bodech 169 až 173 napadeného rozsudku dopustil několika nesprávných právních posouzení a nedostatečně se zabýval jeho argumenty na podporu osmého důvodu protiprávnosti. Kromě toho Tribunál nesplnil v tomto ohledu povinnost uvést odůvodnění.
83
První částí šestého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že pochybení, kterých se Tribunál dopustil v rámci posuzování prvního a druhého důvodu protiprávnosti, mají dopad na posouzení, které provedl v rámci osmého důvodu protiprávnosti, a jeho argumentace se tedy částečně prolíná s argumentací, kterou uplatnil na podporu prvních dvou důvodů kasačního opravného prostředku. V této souvislosti navrhovatel v podstatě tvrdí, že Tribunál právně dostačujícím způsobem neodůvodnil závěr, že čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001 nebyl v projednávaném případě porušen. Podle navrhovatele měl Tribunál rovněž přezkoumat, zda vnitřně-správní vyšetřování splňuje požadavky v oblasti ochrany osobních údajů.
84
Druhou částí šestého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Tribunál nesprávně rozhodl, že vzhledem k zahájení vnitřně-správního vyšetřování na základě dostatečného důkazu se navrhovatel nemůže platně dovolávat porušení nařízení č. 45/2001. Podle navrhovatele bylo zahájení a vedení vnitřně-správního vyšetřování, jakož i všechny pozdější úkony vyplývající z vnitřně-správního vyšetřování v rozporu s nařízením č. 45/2001. FRA totiž měla k dispozici osobní údaje o navrhovateli, které se nacházely ve sporných e-mailech jakožto přílohy k žádosti o přístup k dokumentům od třetí osoby, a rozhodla se následně zpracovat tyto údaje způsobem, který je s tímto účelem neslučitelný. V tomto ohledu vytýká Tribunálu, že nerozhodl o těchto argumentech, které byly předloženy v rámci jeho vyjádření ze dne 15. února 2021 k odpovědím FRA na otázky Tribunálu.
85
FRA namítá zjevnou nepřípustnost šestého důvodu kasačního opravného prostředku. V každém případě je tento důvod kasačního opravného prostředku neopodstatněný. V podstatě uvádí, že navrhovatel pouze opakuje svá tvrzení, která předložil v řízení v prvním stupni.
Závěry Soudního dvora
86
Podle ustálené judikatury citované v bodě 26 tohoto rozsudku je třeba bez dalšího odmítnout jako nepřípustné argumenty rozvedené v první části šestého důvodu kasačního opravného prostředku, kterými v podstatě navrhovatel tvrzením, že neexistoval žádný právní základ pro zahrnutí e-mailu ze dne 9. října 2014 do vnitřně-správního vyšetřování, a tedy pro existenci „neúplného důkazu“ pro účely zahájení tohoto vyšetřování, napadá posouzení skutkového stavu provedené Tribunálem, aniž uplatňuje jakékoli jeho zkreslení.
87
Pokud jde o údajně nedostatečné odůvodnění napadeného rozsudku, postačí připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora povinnost uvést odůvodnění nezavazuje Tribunál k tomu, aby poskytl vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu, takže odůvodnění Tribunálu může být implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, proč Tribunál nevyhověl jejich argumentům, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby provedl přezkum (rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, XC v. Komise, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, bod 99 a citovaná judikatura).
88
V projednávaném případě poté, co Tribunál v bodě 170 napadeného rozsudku konstatoval, že argumenty předložené navrhovatelem týkající se údajného porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) a čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001, kterého se dopustila FRA při zahájení vnitřně-správního vyšetřování, úzce souvisí s argumenty, které předložil na podporu druhého důvodu protiprávnosti, rozhodl v bodech 171 až 173 tohoto rozsudku, že z posouzení provedeného v rámci tohoto druhého důvodu protiprávnosti vyplývá, že vnitřně-správní vyšetřování vůči navrhovateli bylo zahájeno na základě dostatečného důkazu o porušení služebních povinností podle čl. 86 odst. 2 služebního řádu. Za těchto okolností měl Tribunál v podstatě za to, že argumenty navrhovatele, kterými vytýkal FRA, že porušila ustanovení nařízení č. 45/2001, musí být odmítnuty, jelikož jsou založeny na nesprávném předpokladu.
89
Toto odůvodnění je přitom dostatečné k tomu, aby umožnilo navrhovateli pochopit, z jakých důvodů byla jeho argumentace odmítnuta, a Soudnímu dvoru provést přezkum. Navrhovatelovo tvrzení, že odůvodnění je nedostatečné, tedy musí být odmítnuto jako neopodstatněné.
90
Z toho vyplývá, že první část šestého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta.
91
Co se týče druhé části šestého důvodu kasačního opravného prostředku, postačí zaprvé uvést, že v rozsahu, v němž argumenty na podporu uvedené části musí být chápány tak, že vycházejí ze skutečnosti, že Tribunál nepřezkoumal argumentaci navrhovatele představující rozšíření argumentace, kterou předložil na podporu osmého důvodu protiprávnosti vycházejícího z porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001, které provedl v rámci svých připomínek ze dne 15. února 2021, vyplývá z bodu 88 tohoto rozsudku, že Tribunál tím, že v bodech 172 a 173 napadeného rozsudku rozhodl, že FRA zahájila vnitřně-správní vyšetřování řádně, měl implicitně, avšak nutně za to, že osobní údaje navrhovatele nacházející se ve sporných e-mailech byly zpracovány legálně v souladu s tímto ustanovením. Nelze tedy vytýkat Tribunálu, že v tomto ohledu nesplnil povinnost uvést odůvodnění.
92
Zadruhé, pokud jde o údajné nesprávné právní posouzení vycházející z porušení čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001 z důvodu, že Tribunál nezohlednil skutečnost, že sporné e-maily obsahující osobní údaje o navrhovateli obdržela FRA omylem, a tedy nebyly získány legálně, postačí připomenout, že v unijním právu převládá zásada volného hodnocení důkazů, takže účastníci řízení mají v zásadě právo dovolávat se důkazů v jakékoli formě s cílem prokázat určitou skutečnost (rozsudek ze dne 10. září 2020, Hamas v. Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 73).
93
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 4 odst. 1 písm. a) nařízení č. 45/2001 stanoví, že osobní údaje musí být zpracovány korektně a zákonným způsobem. Z tohoto ustanovení však nelze na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatel, vyvodit, že představuje vyjádření obecného pravidla, které by v projednávaném případě mělo zabránit bránit tomu, aby FRA využila v rámci vnitřně-správního vyšetřování informace poskytnuté tomuto orgánu třetími osobami pouze z toho důvodu, že tyto informace byly získány pro jiné účely a k jejich poskytnutí uvedenému orgánu došlo omylem.
94
Za těchto podmínek musí být druhá část šestého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.
95
V důsledku toho je třeba šestý důvod kasačního opravného prostředku zamítnout v plném rozsahu.
K sedmému žalobnímu důvodu
Argumentace účastníků řízení
96
Sedmým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel v podstatě tvrdí, že se Tribunál v přezkumu v bodech 223 až 229 napadeného rozsudku dopustil nesprávných právních posouzení, když odmítl jeho tvrzení týkající se údajného psychického obtěžování jako nejasně formulovaná. V podstatě tvrdí, že třetí a čtvrtý důvod protiprávnosti, které Tribunál v bodech 98, 111 a 139 napadeného rozsudku shledal na straně FRA za prokázané, souvisejí s vnitřně-správním vyšetřováním a splňují kritéria vyplývající z judikatury, která musí nevhodné jednání splňovat, aby bylo kvalifikováno jako obtěžování. Na rozdíl od toho, co vyplývá z bodu 227 napadeného rozsudku je tedy nelze považovat za součást běžného průběhu vnitřně-správního vyšetřování.
97
FRA argumentaci navrhovatele zpochybňuje. V podstatě tvrdí, že sedmý důvod kasačního opravného prostředku je zjevně nepřípustný a v každém případě neopodstatněný v rozsahu, v němž navrhovatel pouze zpochybňuje přezkum uvedených důkazů, který Tribunál provedl v řízení v prvním stupni.
Závěry Soudního dvora
98
Sedmým důvodem kasačního opravného prostředku, který směřuje proti bodům 223 až 229 napadeného rozsudku, navrhovatel v podstatě tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že bez ohledu na jeho závěry v bodech 98, 111 a 139 napadeného rozsudku, třetí a čtvrtý důvod protiprávnosti může být skutečně FRA vytýkán, nepostačuje to k prokázání psychického obtěžování, jehož obětí byl údajně navrhovatel v rámci vnitřně-správního vyšetřování.
99
V tomto ohledu je třeba uvést, že tento závěr Tribunálu je založen na svrchovaném posouzení skutkového stavu a důkazů týkajících se závažnosti třetího a čtvrtého důvodu protiprávnosti, které byly uznány za prokázané ze strany FRA. Tribunál tedy v bodech 227 až 229 napadeného rozsudku rozhodl, že tyto důvody protiprávnosti nemohou, a to ani jako celek a vzhledem k chybějícím dalším důkazům předloženým navrhovatelem, představovat psychické obtěžování ve smyslu článku 12a služebního řádu.
100
Před Soudním dvorem navrhovatel nepředložil žádnou konkrétní právní argumentaci, která by mohla prokázat, v čem zejména v bodě 228 napadeného rozsudku Tribunál tím, že nezohlednil judikaturu citovanou v bodech 223 až 225 napadeného rozsudku, týkající se pojmu „psychické obtěžování“, nesprávně právně kvalifikoval skutkový stav.
101
Je tedy patrné, že se navrhovatel pod záminkou údajného nesprávného právního posouzení ve skutečnosti domáhá toho, aby Soudní dvůr pouze znovu posoudil skutkový stav, který uvedl na podporu své žaloby v prvním stupni, aniž se dovolával jakéhokoli zkreslení tohoto skutkového stavu ze strany Tribunálu, což nespadá podle judikatury citované v bodě 26 tohoto rozsudku do pravomoci Soudního dvora.
102
S ohledem na tyto úvahy je třeba sedmý důvod kasačního opravného prostředku odmítnout jako nepřípustný.
K osmému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
103
V rámci osmého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel Tribunálu vytýká, že v bodech 237 a 240 až 242 napadeného rozsudku nesprávně vyložil judikaturu použitelnou v oblasti mimosmluvní odpovědnosti Unie, pokud jde konkrétně o důkazy, které je třeba předložit k prokázání existence nemajetkové újmy. S odkazem na judikaturu Tribunálu tvrdí, že předložení důkazu sice není nutně považováno za podmínku pro uznání nemajetkové újmy a že postačuje, aby navrhovatel prokázal, že jednání, které je dotčenému orgánu nebo instituci Unie vytýkáno, mu takovou újmu mohlo způsobit. Navrhovatel dále tvrdí, že z judikatury Soudního dvora vyplývá, že existence újmy a příčinné souvislosti nemusí být v případě nemajetkové újmy přesně prokázána, neboť je lze rovněž vyvodit z povahy pochybení a okolností.
104
Kromě toho navrhovatel tvrdí, že napadený rozsudek neobsahuje žádné odůvodnění toho, z jakých důvodů mu neposkytnutí všech požadovaných dokumentů ze strany FRA a její odmítnutí uznat své protiprávní jednání během postupu před zahájením soudního řízení nemohly způsobit stres, úzkost a pocit nespravedlnosti.
105
Konečně navrhovatel tvrdí, že došlo k porušení článku 47 Listiny, který zakotvuje právo na účinnou soudní ochranu, jelikož mu Tribunál nepřiznal náhradu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl, přestože uznal protiprávnost jednání, kterého se FRA dopustila během vnitřně-správního vyšetřování. Podle navrhovatele ho odůvodnění Tribunálu zbavuje možnosti podat účinný opravný prostředek, který by mu umožnil nahradit újmu spojenou s tímto druhem protiprávnosti.
106
FRA se domnívá, že argumenty, kterými navrhovatel kritizuje bod 242 napadeného rozsudku, jsou zjevně neopodstatněné, jelikož navrhovatel pouze opakuje argumenty rozvinuté v bodě 134 žaloby v prvním stupni, a v rozsahu, v němž tvrdí, že utrpěl nefinanční újmu, zjevně nepřípustné.
107
Pokud jde o argument navrhovatele vycházející z údajného porušení článku 47 Listiny, tento orgán tvrdí, že právo na účinný právní prostředek se týká přístupu ke spravedlnosti, ale neposkytuje žádnou záruku úspěchu. Kromě toho FRA tvrdí, že unijní právo nezbavuje navrhovatele důkazního břemene a neumožňuje vyhovět návrhu na náhradu údajné nefinanční újmy, pokud je založen na pouhé spekulaci.
Závěry Soudního dvora
108
Podle judikatury Soudního dvora může být založena odpovědnost každého unijního orgánu nebo jiného subjektu za jeho jednání, jsou-li splněny podmínky týkající se protiprávnosti tohoto jednání, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi uvedeným jednáním a uplatňovanou škodou (rozsudky ze dne 4. června 2020, Schokker v. AESA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, bod 54 a ze dne 2. června 2022, EM v. Parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, bod 122).
109
Pokud jde o podmínky týkající se existence škody a příčinné souvislosti, odpovědnost může být založena pouze, pokud žalobci opravdu vznikla skutečná a určitá újma a tato újma dostatečně přímým způsobem pramení z tvrzeného porušení normy unijního práva. Je na žalobci, aby unijnímu soudu předložil důkazy prokazující existenci a rozsah újmy, kterou tvrdí, jakož i existenci dostatečně přímého vztahu příčiny a následku mezi tímto porušením a tvrzenou škodou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2024, Kočner v. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, bod 135 a citovaná judikatura).
110
V tomto ohledu rovněž vyplývá z judikatury Soudního dvora, že předložení důkazu není nutně považováno za podmínku pro uznání nemajetkové újmy. Navrhovateli však přísluší přinejmenším prokázat, že jednání vytýkané dotčenému orgánu mu mohlo takovou újmu způsobit (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2009, SELEX Sistemi Integrati v. Komise, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, bod 38).
111
Kromě toho i v případě neexistence takových důkazů může být podmínka týkající se újmy splněna, pokud navrhovatel prokáže, že nemajetková újma nutně pramení z vytýkaného jednání.
112
Pokud jde v projednávané věci o existenci nemajetkové újmy založené na čtvrtém důvodu protiprávnosti, vycházejícím z nepřiměřené délky vnitřně-správního řízení, je třeba konstatovat, že vzhledem k tomu, že Tribunál měl v rámci svrchovaného posouzení skutkového stavu za to, že existenci této újmy nelze předpokládat, jelikož před tím, než byl o tomto vyšetřování informován, nemohl být navrhovatel vystaven riziku stresu nebo úzkosti, kdežto poté, co o něm byl informován, proběhlo řízení v přiměřené lhůtě, mohl v bodech 234 až 236 napadeného rozsudku právem rozhodnout, že navrhovatel má v souladu s judikaturou uvedenou v bodě 110 tohoto rozsudku předložit důkazy prokazující míru stresu a úzkosti přesahující míru přijatelnou v rámci vnitřně-správního řízení, což neučinil.
113
Naproti tomu, pokud jde o další dvě protiprávní jednání, která Tribunál shledal v bodech 89 až 111 napadeného rozsudku v rámci přezkumu třetího důvodu protiprávnosti, a sice nesplnění povinnosti informovat včas navrhovatele o tom, že je proti němu vedeno vnitřně-správní vyšetřování, a neposkytnutí dokumentů přímo souvisejících s obviněními vznesenými proti němu, Tribunál v bodech 237 a 238 tohoto rozsudku rozhodl, že pouhá skutečnost, že navrhovatel tvrdí, že došlo k protiprávnímu jednání přičitatelnému FRA v průběhu vnitřně-správního vyšetřování, které narušuje jeho důstojnost a integritu, a že toto jednání je obzvláště škodlivé, jelikož mu způsobilo závažnou psychickou újmu, nepostačuje k prokázání skutečné a určité povahy nemajetkové újmy, kterou podle svého tvrzení v důsledku toho utrpěl, jelikož na podporu svých tvrzení nepředložil sebemenší důkaz.
114
Z těchto důvodů však Tribunál v rozporu s judikaturou připomenutou v bodě 110 tohoto rozsudku neprokázal, že nesplnění povinnosti informovat včas o existenci vnitřně-správního vyšetřování a neposkytnutí dokumentů přímo souvisejících s obviněními vznesenými proti navrhovateli mu samo o sobě nemůže způsobit tvrzenou újmu, a to stres, úzkost a pocit nespravedlnosti.
115
Z výše uvedeného vyplývá, že se Tribunál v bodech 237 a 238 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že nelze mít za to, že navrhovatel prokázal skutečnou a určitou povahu nemajetkové újmy, kterou údajně utrpěl z důvodu nesplnění povinnosti informovat včas o existenci vnitřně-správního vyšetřování a neposkytnutí dokumentů přímo souvisejících s obviněními vznesenými proti němu, a to pouze z toho důvodu, že navrhovatel nepředložil důkazy na podporu svého návrhu na náhradu škody.
116
Je tedy třeba vyhovět osmému důvodu kasačního opravného prostředku a zrušit napadený rozsudek v rozsahu, v němž Tribunál zamítl návrhová žádání znějící na náhradu škody v rozsahu, v němž se navrhovatel domáhal náhrady újmy, kterou údajně utrpěl v důsledku protiprávního jednání uvedeného v rámci třetího důvodu protiprávnosti.
K vrácení věci Tribunálu
117
V souladu s článkem 61 statutu Soudního dvora Evropské unie zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný. Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav soudního řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
118
V projednávané věci z bodů 230 a 231 napadeného rozsudku vyplývá, že vzhledem k tomu, že Tribunál vyhověl žalobním důvodům uplatněným v žalobě v prvním stupni, pokud jde o třetí a čtvrtý důvod protiprávnosti, rozhodl v bodech 232 až 243 tohoto rozsudku pouze o údajné újmě vyplývající z protiprávního jednání, na které se vztahují tyto důvody protiprávnosti, a sice z nepřiměřené délky vnitřně-správního řízení a nesplnění povinnosti informovat včas o existenci vnitřně-správního vyšetřování, a dále neposkytnutí dokumentů přímo souvisejících s obviněními vznesenými proti navrhovateli.
119
Jak bylo konstatováno v bodě 80 tohoto rozsudku, Tribunál se v bodech 147 a 148 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když v podstatě rozhodl, že rozhodnutí FRA o skončení správního řízení proti navrhovateli bez dalších opatření není aktem, který by mohl nepříznivě zasáhnout do jeho právního postavení, takže není třeba se meritorně zabývat jeho argumentací týkající se pátého důvodu protiprávnosti vycházející z nedostatečného odůvodnění tohoto rozhodnutí, ani ověřit, zda byly v projednávané věci splněny ostatní podmínky, které jsou kumulativně nezbytné pro vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie.
120
Za těchto podmínek má Soudní dvůr za to, že projednávaný spor týkající se návrhu na náhradu nemajetkové újmy, kterou měl navrhovatel údajně utrpět v důsledku protiprávního jednání, kterého se dovolával na podporu pátého důvodu protiprávnosti své žaloby v prvním stupni, není ve stavu, v němž by o něm soudní řízení dovolovalo rozhodnout, a že je třeba věc vrátit zpět Tribunálu, aby mohl provést meritorní přezkum tohoto důvodu protiprávnosti.
121
Stejně tak bude na Tribunálu, aby posoudil, zda protiprávní jednání, o němž rozhodl, že bylo prokázáno v rámci třetího důvodu protiprávnosti v žalobě v prvním stupni, mohlo způsobit nemajetkovou újmu tvrzenou navrhovatelem.
K nákladům řízení
122
Vzhledem k tomu, že se věc vrací Tribunálu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku později.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 21. prosince 2021, DD v. FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923), se zrušuje v rozsahu, v němž Tribunál zamítl pátý důvod protiprávnosti, který DD uplatnil, a zamítl jako neopodstatněná návrhová žádání na náhradu škody v žalobě týkající se třetího důvodu protiprávnosti v rozsahu, v němž zněla na náhradu újmy, kterou navrhovatel údajně utrpěl z důvodu, že Agentura Evropské unie pro základní práva (FRA) nesplnila povinnost informovat jej včas o existenci vnitřně-správního vyšetřování vedeného proti němu a neposkytla dokumenty, které přímo souvisely s obviněními vznesenými proti jeho osobě.
2)
Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.
3)
Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie, aby rozhodl o žalobě v prvním stupni, pokud jde zaprvé o pátý důvod protiprávnosti, který DD uplatnil na podporu této žaloby, a zadruhé o existenci nemajetkové újmy, kterou DD uplatnil v rámci třetího důvodu protiprávnosti z důvodu, že Agentura Evropské unie pro základní práva (FRA) nesplnila povinnost informovat jej včas o existenci vnitřně-správního vyšetřování vedeného proti němu a neposkytla dokumenty, které přímo souvisely s obviněními vznesenými proti jeho osobě.
4)
O nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.