62013FJ0028_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci F‑28/13,
jejímž předmětem je žaloba podaná na základě článku 270 SFEU, jenž je použitelný na smlouvu o ESAE na základě jejího článku 106a,
José Manuel López Cejudo, úředník Evropské komise, s bydlištěm v Bruselu (Belgie), zastoupený É. Boigelotem, advokátem,
žalobce,
proti
Evropské komisi,
zastoupené J. Currallem a C. Ehrbar, jako zmocněnci,
žalované,
SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát),
ve složení M. I. Rofes i Pujol, předsedkyně, K. Bradley a J. Svenningsen (zpravodaj), soudci,
vedoucí soudní kanceláře: X. Lopez Bancalari, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 30. ledna 2014,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 27. března 2013 J. M. López Cejudo podal projednávanou žalobu, kterou se domáhá zrušení sdělení ze dne 6. července 2012, jímž orgán oprávněný ke jmenování v rámci Evropské komise (dále jen „OOJ“) informoval žalobce o svém rozhodnutí požadovat vrácení denních příspěvků, které tento úředník pobíral v letech 1997 a 1998, včetně úroků, jakož i zrušení rozhodnutí ze dne 17. prosince 2012, jímž OOJ zamítl stížnost podanou žalobcem týkající se těchto příspěvků (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).
Právní rámec
2. Podle článku 20 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) má „[ú]ředník […] bydliště buď v místě svého zaměstnání, nebo v takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jeho funkce.“
3. Článek 5 odst. 4 přílohy VII služebního řádu stanoví:
„Úředník, který je živitelem rodiny a neusídlil se v místě, kde je zaměstnán, obdrží pouze polovinu příspěvku, na který by měl jinak nárok; druhá polovina příspěvku se mu vyplatí, jestliže se jeho rodina usídlí v místě jeho zaměstnání, pokud tak učiní ve lhůtách stanovených v čl. 9 odst. 3 [přílohy VII] […].“
4. Podle čl. 9 odst. 1 přílohy VII služebního řádu:
„Výdaje spojené se stěhováním nábytku, osobních věcí, […] se nahradí úředníkovi, který musí změnit místo svého bydliště, aby splnil podmínky článku 20 tohoto služebního řádu, a jemuž nebyly tyto výdaje nahrazeny z jiných zdrojů. Tato náhrada nesmí přesáhnout částku odhadu nákladů předem schválenou. […]“
5. Článek 10 přílohy VII služebního řádu, ve znění použitelném v rozhodné době, stanoví:
„1. Pokud úředník prokáže, že musí změnit místo bydliště, aby splnil požadavky článku 20 služebního řádu, má po dobu uvedenou v odstavci 2 nárok na denní příspěvek […]
2. Doba, na kterou je přiznán denní příspěvek, se určí takto:
[…]
b) v případě úředníka, který má nárok na příspěvek na domácnost: 180 dní […]
[…]
V žádném případě se denní příspěvek neposkytuje po dni, kdy se úředník přestěhoval za účelem splnění požadavků uvedených v článku 20 služebního řádu.“
6. Článek 85 služebního řádu, ve znění použitelném v době, kdy žalobce získal sporné denní příspěvky, stanovil:
„Každá neoprávněně vyplacená částka musí být vrácena, jestliže si byl příjemce vědom, že k takové platbě nebyl důvod, nebo pokud je zřejmé, že mu tato skutečnost musela být známa.“
7. Ve znění použitelném v době, kdy bylo přijato sdělení ze dne 6. července 2012, tento článek 85 obsahuje druhý pododstavec, jenž zní takto:
„Žádost o vrácení musí být předložena nejpozději do pěti let ode dne, kdy byla částka vyplacena. Je-li [OOJ] schopen prokázat, že příjemce úmyslně oklamal správu za účelem získání uvedené částky, může být žádost předložena i po uplynutí této lhůty.“
Skutkový základ sporu
8. Žalobce nastoupil do pracovního poměru v Komisi v roce 1986 a poté od 1. září 1990 pokračoval ve výkonu povinností ve službě Evropských společenství u Účetního dvora v Lucemburku (Lucembursko). Poté byl s účinností od 1. září 1997 převeden do oddělení řízení příjmů na generálním ředitelství Komise (GŘ) pro rozpočet v Bruselu (Belgie). Následně byl žalobce převeden do oddělení pro finance a smlouvy u Delegace Evropské komise v Brazilské federativní republice v roce 2002 a od roku 2007 znovu vykonával povinnosti administrátora (AD) v platové třídě AD 13 v rámci GŘ pro rozpočet v Bruselu.
9. Dne 9. července 1997 žalobce podepsal nájemní smlouvu k nezařízenému pětipokojovému bytu v Etterbeeku (Belgie) (dále jen „byt v Bruselu“). Tento pronájem byl dohodnut na dobu devíti let s účinností od 1. srpna 1997. Z podmínek této smlouvy, zejména z jejího článku 13 týkajícího se „účelu pronájmu“ a z článku 14 týkajícího se „volby bydliště a osobního stavu“, plyne, že nájemce, v daném případě žalobce, prohlašuje, že si tuto nemovitost pronajímá za účelem soukromého bydlení jako hlavní bydliště a prohlašuje, že si pronajatý byt zvolil za své hlavní bydliště po celou dobu trvání pronájmu.
10. Žalobce kromě toho od 1. srpna 1997 pronajal dům, který vlastnil v Schuttrange (Lucembursko) a kde předtím se svou rodinou bydlel (dále jen „dům v Lucembursku“), v tomto případě na základě smlouvy uzavřené s párem nájemníků dne 11. července 1997.
11. Dne 1. září 1997 žalobce na obecném formuláři k určení nároků podle služebního řádu prohlásil, že jeho nová adresa v místě zaměstnání se nachází v jeho bytě v Bruselu. V tomto formuláři rovněž správě nahlásil, že jeho manželka a jejich čtyři děti mají i nadále pobyt v Lucembursku, tedy na adrese jejich domu v Lucembursku.
12. Ve formuláři týkajícím se příspěvku na zařízení podle článku 5 přílohy VII služebního řádu, jenž byl v té době rovněž používán pro určení nároku na denní příspěvky, žalobce dne 9. září 1997 prohlásil, že se společně se svou rodinou přestěhoval do Bruselu. Rovněž v této souvislosti prohlásil, že se seznámil se souvisejícími právními předpisy, a sice s článkem 5 přílohy VII služebního řádu.
13. Na podporu této žádosti žalobce předložil kopii nájemní smlouvy ke svému bytu v Bruselu a nedoložil žádost o povolení k pobytu pro své rodinné příslušníky. OOJ mu tedy uhradil podle čl. 5 odst. 4 přílohy VII služebního řádu pouze polovinu příspěvku na zařízení, tedy jeden měsíční plat.
14. Na základě žádosti podané dne 16. března 1998, k níž připojil kopii žádosti o povolení k pobytu podanou v Belgii pro manželku a děti, která potvrzovala usídlení jeho rodiny v novém místě zaměstnání, mu byla vyplacena druhá polovina příspěvku na zařízení podle čl. 5 odst. 4 přílohy VII služebního řádu.
15. Kromě toho téhož 16. března 1998 požádal žalobce o náhradu výdajů spojených se stěhováním a doložil fakturu vystavenou dne 15. března 1998 lucemburskou stěhovací firmou. Podle prohlášení lucemburského podniku přestěhování žalobce proběhlo dne 2. března 1998. V tomto ohledu žalobce ve formuláři určeném k „[ú]hradě výdajů na stěhování“ prohlásil, že se „přestěhoval se svými rodinnými příslušníky do místa svého zaměstnání […] ke dni 2. března 1998“.
16. Kromě dvou měsíčních platů za příspěvek na zařízení uhrazených ve dvou splátkách a náhrady výdajů spojených se stěhováním žalobce rovněž obdržel platbu denních příspěvků podle článku 10 přílohy VII služebního řádu, a to za nejdelší možné období 180 dnů po novém nástupu do pracovního poměru u Komise (dále jen „sporné denní příspěvky“), tedy od 1. září 1997 do 1. března 1998, jelikož správa měla v tomto ohledu za to, že se za ním rodina do nového místa zaměstnání přestěhovala až 2. března 1998, což bylo datum, které uvedl ve formuláři určenému k „[n]áhradě výdajů na stěhování“.
17. Dne 19. července 2007 dostal Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) prostřednictvím GŘ pro vnější vztahy dopis adresovaný tomuto generálnímu ředitelství členem Evropského parlamentu. K tomuto dopisu byla připojena prohlášení a četné přílohy poskytnuté zejména žalobcovou bývalou manželkou. OLAF poté zahájil vyšetřování týkající se zejména sporných denních příspěvků, jakož i některých léčebných výloh, které byly proplaceny ze společného systému zdravotního pojištění (dále jen „SSZP“).
18. Vyšetřování OLAF se rovněž zabývalo dalšími obviněními ze strany žalobcovy bývalé manželky, jež ale nejsou předmětem projednávané věci.
19. OLAF informoval žalobce o zahájení vnitřního vyšetřování a v jeho rámci byl tímto úřadem vyslechnut dne 28. března 2008 a dne 6. května 2010, zejména ohledně dne jeho skutečného stěhování z Lucemburska do Bruselu, školní docházky jeho dětí v Bruselu od začátku školního roku 1997, jakož i faktury ze dne 15. března 1998 týkající se jeho stěhování. Žalobce při této příležitosti zejména prohlásil, že ke stěhování jeho nábytku, jenž byl údajně ponechán v Lucembursku, došlo až v březnu 1998, „aby tak mohl v dobré víře […] získat denní příspěvky“.
20. Dne 30. března 2012 OLAF žalobci oznámil ukončení vyšetřování. Kromě toho tento úřad téhož dne doručil Komisi doporučení, jakož i závěrečnou zprávu z vnitřního vyšetřování (dále jen „zpráva OLAF“). V části této zprávy nazvané „Závěry a doporučení“ OLAF dospěl k závěru, že žalobce porušil své povinnosti, které jsou mu jakožto úředníkovi uloženy, jelikož se prokázalo, že k získání denních příspěvků upravených v článku 10 přílohy VII služebního řádu uměle vyvolal dojem, že jeho přestěhování z Lucemburska do Bruselu, k němuž ve skutečnosti došlo v srpnu 1997, se uskutečnilo v březnu 1998.
21. OLAF v tomto ohledu uvedl, že bylo rovněž pravděpodobné, že aby žalobce své prohlášení učinil důvěryhodnějším, požádal stěhovací společnost o vystavení faktury opatřené pozdějším datem a také ji od ní obdržel. Na tomto základě OLAF doporučil OOJ, aby požádal o vrácení částky 7 902 eur za neoprávněně vyplacené denní příspěvky od 1. září 1997 do 1. března 1998, což činilo v rozhodné době 223 080 belgických franků (5 530 eur) na straně jedné, jakož i vrácení 2 372 eur za úhradu brýlových obrub bez dioptrických skel na straně druhé. Toto doporučení rovněž navrhovalo audit žádostí o úhradu léčebných výloh, které žalobce podal v období od roku 2002 do roku 2007, když byl zaměstnán u Delegace Komise v Brazílii.
22. Sdělením ze dne 6. července 2012 (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise sdělila žalobci, že s přihlédnutím k doporučení OLAF musí požadovat vrácení částky 7 902 eur. První částka 5 530 eur měla být odečtena z platu za měsíc červen 2012, jakož i 3 822,80 eura jako úroky z této částky, které měly být odečteny z platu za měsíc červenec 2012, ale byly odečteny až v říjnu 2012. Druhá částka 2 372 eur odpovídající náhradě léčebných výloh měla být odečtena z jeho platu za měsíc srpen 2012, jakož i 699,20 eura jako úroky z této částky.
23. Dne 12. září 2012 žalobce v souladu s čl. 90 odst. 2 služebního řádu podal stížnost, jíž požádal OOJ o zrušení sdělení ze dne 6. července 2012 a srážek z platu od června do září 2012, jakož i sdělení Úřadu pro správu a vyplácení individuálních nároků (PMO) ze dne 10. července 2012 požadujícího srážku 3 071,20 eura z jeho platu za srpen 2012 a sdělení PMO ze dne 20. července 2012 stanovícího srážku úroků 3 822,80 eura z platu za říjen 2012. Pokud jde o sporné denní příspěvky, žalobce tvrdil, že jednal v dobré víře, jelikož si myslel, že nárok na tyto příspěvky existuje, když přestěhování jeho nábytku nebylo skutečně a plně realizováno. Kromě toho podle žalobce „vůči němu nelze namítat zlý úmysl“, jelikož „právní předpisy v této oblasti – [j]ež mu byly vysvětleny způsobem, kterému nerozum[ěl] – byly podle jeho názoru velmi technické a těžce pochopitelné“. Žalobce kromě toho tvrdil, že jelikož správu neoklamal úmyslně, vůči OOJ se použije pětiletá promlčecí lhůta stanovená v článku 85.
24. Rozhodnutím ze dne 17. prosince 2012 OOJ konstatoval, že nemohl prokázat – pokud jde o část stížnosti týkající se náhrad léčebných výloh – že žalobce správu úmyslně oklamal, aby získal úhradu brýlových obrub bez dioptrických skel. OOJ tak v tomto ohledu rozhodl podle čl. 85 druhého pododstavce první věty služebního řádu, že nebude požadovat vrácení neoprávněně vyplacených částek za tyto léčebné výlohy. Pokud se naproti tomu jedná o sporné denní příspěvky, OOJ měl za to, že jej žalobce úmyslně oklamal, takže nelze namítat pětiletou promlčecí lhůtu podle druhé věty článku 85 druhého pododstavce služebního řádu. Kromě toho OOJ usoudil, že se žalobce přestěhoval se svou rodinou do Bruselu již v srpnu 1997, a nesplňoval tedy podmínky k přiznání uvedených příspěvků, a proto stížnost v tomto ohledu zamítl.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
25. Žalobce v podstatě navrhuje, aby Soud:
– zrušil sdělení ze dne 6. července 2012;
– zrušil srážky z platu učiněné v průběhu června 2012 (5 530 eur), srpna 2012 (1 535,60 eura), září (1 535,60 eura) a října 2012 (3 822,80 eura), a případně jakékoli budoucí srážky k výkonu napadeného rozhodnutí;
– zrušil sdělení PMO ze dne 10. července 2012;
– zrušil sdělení PMO ze dne 20. července 2012;
– zčásti zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti v rozsahu, v němž zamítá stížnost žalobce týkající se sporných denních příspěvků a úroků z prodlení;
– uložil žalované úhradu úroků z prodlení od června 2012 z částky 5 530 eur, od srpna 2012 z první částky 1 535,60 eura, od září 2012 z dodatečné částky 1 535,60 eura a od října 2012 z částky 3 822,80 eura, a to až do okamžiku, kdy mu budou tyto částky vráceny, s přihlédnutím ke skutečnosti, že z částky 3 071,20 eura, jež mu byla vrácena s platem za leden 2013, nejsou od okamžiku tohoto proplacení dlužné úroky z prodlení;
– ul ožil Komisi náhradu veškerých nákladů řízení.
26. Komise navrhuje, aby Soud:
– zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
– uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
1. K předmětu žaloby
27. Úvodem Soud konstatuje, že vzhledem k tomu, že OOJ zčásti vyhověl stížnosti žalobce, pokud jde o náhradu léčebných výloh, a žalobce v lednu 2013 získal náhradu za srážky z platu provedené v srpnu a září 2012 v souvislosti s těmito léčebnými výlohami, jsou návrhová žádání týkající se uvedených léčebných výloh bezpředmětná, jak žalobce ostatně potvrdil na jednání.
2. K návrhovým žádáním znějícím na zrušení
28. Pokud jde o návrhová žádání znějící na zrušení, je třeba uvést, že pokud jde o sporné denní příspěvky, tato žádání se v podstatě týkají sdělení ze dne 6. července 2012, následných srážek z platu provedených v měsících červnu, srpnu, září a říjnu 2012, jakož i rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.
29. V souladu se zásadou hospodárnosti řízení může soud v této souvislosti rozhodnout, že shledá-li, že návrhová žádání směřující proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemají samostatný obsah a ve skutečnosti splývají s návrhovými žádáními směřujícími proti rozhodnutí napadenému stížností, není třeba rozhodovat zvlášť o návrhových žádáních směřujících proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti. Tak tomu může být zejména tehdy, když soud konstatuje, že rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, například proto, že je implicitní, jen potvrzuje rozhodnutí napadené stížností, takže zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti by nemělo na právní postavení dotčené osoby jiný dopad než zrušení rozhodnutí napadeného stížností (rozsudek Adjemian a další v. Komise, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, bod 33 a citovaná judikatura).
30. Jelikož však na straně jedné byly srážky z platu provedeny na základě sdělení ze dne 6. července 2012 a na straně druhé rozhodnutí o zamítnutí stížnosti obsahuje přezkum žalobcovy situace v souvislosti s novými právními poznatky, je v projednávané věci třeba dospět k závěru, že návrhová žádání znějící na zrušení se týkají sdělení ze dne 6. července 2012 a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti.
31. Soud vychází z toho, že žalobce na podporu svých návrhových žádání znějících na zrušení nakonec vznesl čtyři žalobní důvody vycházející z porušení povinnosti poskytnout odůvodnění upravené v čl. 25 druhém pododstavci služebního řádu, porušení článku 10 přílohy VII služebního řádu, porušení článku 85 služebního řádu a zásady přiměřené lhůty při vracení neoprávněně vyplacených částek, jakož i porušení zásad legitimního očekávání a řádné správy.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z povinnosti poskytnout odůvodnění
32. Žalobce vytýká Komisi, že mu nesdělila obsah zprávy OLAF ani v okamžiku přijetí sdělení ze dne 6. července 2012 ani ve fázi stížnosti. Omezila se na to, že ve sdělení ze dne 6. července 2012 a v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti odkázala na obsah této zprávy, aniž žalobci sdělila věcné poznatky, které proti němu byly shromážděny. Vzhledem k tomu, že se žalobce podle svého názoru nemohl užitečně seznámit s obsahem této zprávy, jež byla základem pro přijetí rozhodnutí o vrácení sporných denních příspěvků, trpí tedy sdělení ze dne 6. července 2012 a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nedostatkem odůvodnění.
33. Komise, ač přiznává, že zpráva OLAF byla žalobci doručena až 1. února 2013, tvrdí, že sdělení ze dne 6. července 2012 bylo vyhotoveno v souvislostech, jež byly žalobci dobře známy, zejména poté, co jej OLAF dvakrát vyslechl. Právní skutečnosti vznesené žalobcem v jeho stížnosti, zejména okolnost, že jednal v dobré víře a že měl nárok na příspěvek, dokud přestěhování jeho nábytku nebylo zcela a skutečně realizováno, svědčí o tom, že jistě pochopil skutečnosti, které proti němu OOJ vznesl. V každém případě Komise poskytla přiměřené odůvodnění ve fázi odpovědi na stížnost, a to odůvodnění, které se napříště považuje za shodné s odůvodněním sdělení ze dne 6. července 2012, proti němuž byla tato stížnost podána.
34. V tomto ohledu Soud připomíná, že požadavek stanovený v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, rovněž stanovený v čl. 25 druhém pododstavci služebního řádu má za cíl umožnit Soudu přezkoumat legalitu rozhodnutí nepříznivě zasahujících do právního postavení dotčených osob a poskytnout jim dostatečné informace pro účely zjištění, zda jsou tato rozhodnutí opodstatněná nebo zda jsou stižena vadou umožňující zpochybnit jejich legalitu. Z toho plyne, že odůvodnění musí být v zásadě sděleno dotčené osobě ve stejném okamžiku jako rozhodnutí nepříznivě zasahující do jejího právního postavení (viz rozsudky Michel v. Parlament, 195/80, EU:C:1981:284, bod 22; Neirinck v. Komise, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, bod 50, a Tzirani v. Komise, F‑46/11, EU:F:2013:115, body 138 až 140).
35. Soud zajisté konstatuje, že sdělení ze dne 6. července 2012 poskytuje pouze omezené odůvodnění, neboť odkazuje na doporučení OLAF ze dne 30. března 2012 k odůvodnění vrácení sporných denních příspěvků, a že tak uvedené sdělení – vzhledem k tomu, že žalobci předtím nebyl sdělen obsah zprávy OLAF – obsahuje poměrně stručné odůvodnění.
36. Na straně jedné však OOJ v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti poskytl dostatečné odůvodnění. Toto rozhodnutí přitom potvrzuje sdělení ze dne 6. července 2012 a současně potvrzuje důvody na jeho podporu. V takovém případě musí být legalita původního aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení dotčené osoby přezkoumána s přihlédnutím k odůvodnění obsaženému v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, jelikož se toto odůvodnění považuje za shodné s tímto aktem (rozsudek Infante Garcia-Consuegra v. Komise, F‑10/12, EU:F:2013:38, bod 14 a citovaná judikatura).
37. Na straně druhé je rozhodnutí dostatečně odůvodněno, jestliže – jako v projednávané věci – je akt, který je předmětem žaloby, vydán za souvislostí, které byly dotčenému úředníkovi známy, tedy souvislostí vyplývajících z jednotlivých jednání s OLAF, a které mu umožňují pochopit dosah vůči němu přijatého opatření (rozsudek Hecq v. Komise,
C‑116/88 a C‑149/88, EU:C:1990:98, bod 26; usnesení Marcuccio v. Komise, F‑118/11, EU:F:2014:23, bod 73).
38. Soud má ostatně za to, že propracovaný charakter stížnosti svědčí o tom, že žalobce pochopil důvody, na jejichž základě se Komise rozhodla prostřednictvím sdělení ze dne 6. července 2012 přistoupit k vymáhání sporných denních příspěvků. Žalobce tedy nemůže tvrdit, že nerozuměl důvodům OOJ pro přijetí tohoto rozhodnutí. Kromě toho okolnost, že žalobce zprávu OLAF obdržel až 1. února 2013, nemůže zpochybnit skutečnost, že při seznámení se se sdělením ze dne 6. července 2012 pochopil důvody, na jejichž základě orgán v projednávané věci přistoupil k dotčenému navrácení.
39. První žalobní důvod, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 10 přílohy VII služebního řádu
40. Na podporu tohoto žalobního důvodu žalobce v zásadě tvrdí, že měl na sporné denní příspěvky nárok, dokud zcela a definitivně nepřestěhoval veškerý nábytek z Lucemburska do nového místa svého zaměstnání. Okolnost, že jeho manželka a děti se přestěhovaly do bytu v Bruselu pronajatého od srpna 1997, a skutečnost, že jeho děti od začátku školního roku 1997/1998 pokračovaly ve školní docházce v Bruselu, nepostačují k tomu, aby pozbyl nárok na denní příspěvky stanovené v článku 10 přílohy VII služebního řádu.
41. Žalobce má totiž za to, že jelikož nebyl skutečně přestěhován veškerý nábytek, OOJ mu nemůže přičítat předčasnou vůli přiznat usídlení v bytě v Bruselu definitivní povahu, neboť tento byt naopak představoval až do 2. března 1998 jen místo dočasného bydlení, jež nebylo velmi pohodlné, protože bylo vybaveno pouze nezbytným nábytkem, jako jsou matrace, stoly a židle, a že v průběhu období, kdy pobíral denní příspěvky, využíval cesty mezi Lucemburskem a Bruselem související s řešením problémů ohledně pronájmu jeho domu v Lucembursku k tomu, aby v autě postupně odvážel krabice do nového místa zaměstnání. Ačkoli se dále jeví, že judikatura k článku 10 přílohy VII služebního řádu podmiňuje přiznání denních příspěvků požadavkem, aby si příjemce musel dočasně ponechat dvě bydliště, žalobce tvrdí, že okolnost, že si neponechal své původní bydliště v Lucembursku, v jeho případě nebrání přiznání sporných denních příspěvků. Na závěr se OOJ údajně dopustil zjevně nesprávných posouzení.
42. V tomto ohledu Soud připomíná, že podle článku 71 služebního řádu, jenž zejména stanoví, že úředník má nárok na náhradu výdajů, které mu vznikly v souvislosti se jmenováním, převedením nebo odchodem ze služby, čl. 10 odst. 1 přílohy VII služebního řádu stanoví přiznání tohoto denního příspěvku úředníkovi, „pokud […] prokáže, že musí změnit místo bydliště, aby splnil požadavky článku 20 služebního řádu“. Posledně uvedený článek zavazuje úředníka mít bydliště buď v místě svého zaměstnání, nebo v takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jeho funkce (rozsudek Benzler v. Komise, T‑63/91, EU:T:1992:88, bod 19).
43. V takové situaci, jako je situace žalobce, přitom denní příspěvek v zásadě směřuje k nahrazení výloh a nesnází způsobených nezbytností přestěhovat se a dočasně se usídlit v místě nového zaměstnání. Tento účel byl soustavně zdůrazňován judikaturou platnou v rozhodné době (viz zejména rozsudek Mouzourakis v. Parlament, 280/85, EU:C:1987:66, bod 9; rozsudek Benzler v. Komise, EU:T:1992:88, bod 20; rozsudek Baniel-Kubinova a další v. Parlament, F‑131/07, EU:F:2008:159, bod 17).
44. Přiznání denních příspěvků je tak podřízeno splnění dvou podmínek, a to jednak podmínce, že dotčená osoba změnila své bydliště, aby splnila povinnosti podle článku 20 služebního řádu, a jednak podmínce, že nesla výlohy nebo nesnáze způsobené nezbytností přestěhovat se a dočasně se usídlit v místě zaměstnání. Jelikož jsou tyto dvě podmínky kumulativní, nelze denní příspěvek přiznat zejména úředníkovi, jenž neprokáže, že nesl tyto výlohy nebo nesnáze (viz rozsudek Infante Garcia-Consuegra v. Komise, EU:F:2013:38, bod 29 a citovaná judikatura).
45. Kromě toho již bylo rozhodnuto, že přiznání denních příspěvků má zejména za cíl umožnit příjemcům bydlení v místě zaměstnání, odpovídající jejich potřebám, a vyřídit si záležitosti týkající se jejich původního bydlení, například jeho pronájmem nebo podnájmem (usnesení Collins v. Výbor regionů, T‑132/97, EU:T:1998:193, bod 43).
46. Ačkoli nárok na denní příspěvek vskutku vzniká dokonce i před tím, než si dotčená osoba změní bydliště do místa svého zaměstnání, či nového místa zaměstnání (rozsudek Baniel-Kubinova a další v. Parlament, EU:F:2008:159, bod 24), čl. 10 odst. 2 třetí pododstavec přílohy VII služebního řádu stanoví, že se denní příspěvek v žádném případě neposkytuje po dni, kdy se úředník přestěhoval za účelem splnění požadavků uvedených v článku 20 služebního řádu.
47. Den stěhování tak představuje mezní datum, jež automaticky ukončuje přiznání denního příspěvku. Tento důvod pro zánik nároku na denní příspěvek však nic nemění na skutečnosti, že dotčená osoba musí splnit přinejmenším obě podmínky připomenuté v bodě 44 tohoto rozsudku, aby mohla uvedený příspěvek získat. Jinými slovy, ačkoli měl zákonodárce za to, že ode dne stěhování nemusí dotčená osoba dále nést výlohy a nesnáze způsobené stěhováním nebo dočasným usídlením v místě zaměstnání, nic to nemění na tom, že na druhou podmínku připomenutou v uvedeném bodě 44 lze nahlížet tak, že nebyla splněna nebo není nadále plněna, i přes neexistenci skutečného přestěhování veškerého nábytku dotčené osoby.
48. V projednávané věci Soud konstatuje, že žalobce pronajal svůj dům v Lucembursku od 1. srpna 1997 a že neprokázal, že by si v Lucembursku ponechal nějaké jiné bydlení. Kromě toho ani netvrdí, že v tomto členském státě nadále pobýval, neboť naopak zejména ve své žalobě a na jednání uvádí, že se v Bruselu usídlil od 1. září 1997 a že si své původní bydliště neponechal. Jediný rozdíl, který v této věci uvádí, je, že na jedné straně se k tomuto datu „sám“ „definitivně“ neusídlil. Na straně druhé si ještě ponechal osobní věci a nábytek v garáži svého domu v Lucembursku, které postupně dovážel v průběhu svých cest do Lucemburska za účelem vyřešení problémů souvisejících s pronájmem tohoto domu, například problémů s topením.
49. Pokud jde o jeho rodinné příslušníky, rovněž uznal, že se s ním usídlili v bytě v Bruselu pronajatém od měsíce srpna 1997 a že děti pokračovaly ve školní docházce v Bruselu od začátku školního roku 1997/1998. Na jednání žalobce v tomto ohledu tvrdil, že je třeba rozlišovat mezi skutečností zvolit si bydliště nebo bydlet v Bruselu a skutečností přemístit bydliště do tohoto nového místa zaměstnání. Ve skutečnosti si společně s rodinou zřídil bydliště v Bruselu od měsíce srpna 1997. Nicméně tvrdí, že bez skutečného přestěhování veškerého nábytku je třeba usoudit, že své bydliště dosud nepřemístil.
50. V tomto ohledu má Soud za to, že s přihlédnutím k judikatuře (rozsudek Ineichen v. Komise, T‑293/01, EU:T:2003:55, bod 64 a citovaná judikatura) všechny tyto skutečnosti naopak ukazují, že žalobce od 1. září 1997 přemístil těžiště svých zájmů do nového místa zaměstnání a že mu zamýšlel přiznat stálý a trvalý charakter.
51. Žalobce si tak neponechal své původní bydliště a neprokázal další náklady související s údajně dočasnou situací. S přihlédnutím ke znění článku 10 přílohy VII služebního řádu ve znění použitelném ratione temporis, dle výkladu judikatury, chybělo odůvodnění pro přiznání denních příspěvků žalobci již z tohoto důvodu (viz rozsudek Lozano Palacios v. Komise, T‑33/95, EU:T:1996:196, bod 55 a citovaná judikatura).
52. Jediným argumentem vzneseným žalobcem, jež vede k prokázání, že přesun těžiště jeho osobních a rodinných zájmů do Bruselu nebyl ke dni nástupu do pracovního poměru, tedy ke dni 1. září 1997, završen, je okolnost, že podle jeho vyjádření nebyl ještě přestěhován veškerý jeho nábytek do tohoto nového místa zaměstnání, takže se nelze domnívat, že své bydliště přemístil.
53. Žalobce přitom v tomto ohledu připouští, že pětipokojový byt v Bruselu byl vybaven základním nábytkem, jako jsou stoly, matrace a lůžkoviny. Své bydliště do nového místa zaměstnání ode dne 1. září 1997 tedy opravdu přemístil. Žalobce ostatně nijak neuvádí, jaké další vybavení, jež údajně zůstalo v Lucembursku, bylo pro něj i pro jeho rodinu nezbytné, aby bylo možno dospět k závěru, že přestěhování do nového místa zaměstnání bylo završeno.
54. Soud má za to, že jediná skutečnost svědčící o pravděpodobnosti stěhování části nábytku žalobce z Lucemburska do Bruselu je s konečnou platností osvědčení o přijetí nábytku a osobních věcí v dobrém stavu, jakož i faktura, jež obě nesou datum 15. března 1998, přičemž osvědčení uvádí, že ke stěhování došlo 2. března 1998 z domu v Lucembursku, jehož adresa byla upřesněna, do Bruselu, bez uvedení konkrétní adresy.
55. Nicméně na základě všech důkazů obsažených ve spisu se jeví, nezávisle na otázce, zda se stěhování některého nábytku, jenž byl údajně ponechán v Lucembursku, opravdu uskutečnilo dne 2. března 1998, že Komise mohla platně shledat, že žalobce v každém případě již ke dni 1. září 1997 přenesl těžiště svých zájmů stálým a trvalým způsobem do nového místa svého zaměstnání a trvale se zde usídlil ve smyslu článku 10 přílohy VII služebního řádu. Z tohoto důvodu nadále nesplňoval druhou podmínku připomenutou v bodě 44 tohoto rozsudku.
56. Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhý žalobní důvod je třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 85 služebního řádu
57. Třetí žalobní důvod s přihlédnutím k písemnostem žalobce v podstatě sestává ze dvou částí týkajících se neexistence úmyslu žalobce oklamat správu ve smyslu článku 85 služebního řádu a porušení pojmu „přiměřená lhůta“ při postupu vrácení neoprávněně vyplacených částek.
K první části, týkající se neexistence úmyslu žalobce oklamat správu ve smyslu článku 85 služebního řádu
58. Žalobce tvrdí, že OOJ tím, že rozhodl o vrácení sporných denních příspěvků, porušil článek 85 služebního řádu. Tvrdí totiž, že správu úmyslně neoklamal ani tento úmysl neměl. Podle čl. 85 druhého pododstavce první věty služebního řádu tedy OOJ mohl přistoupit k vrácení sporných denních příspěvků pouze po dobu pěti let po výplatě těchto příspěvků. Zejména zdůrazňuje, že pouhá skutečnost, že omylem oklamal správu, nestačí, neboť je třeba skutečný úmysl ji oklamat, jenž v projednávané věci chybí.
59. Komise tvrdí, že ji žalobce úmyslně oklamal ohledně data svého usídlení v novém místě zaměstnání. Žalobce totiž tím, že uměle rozdělil svou žádost o příspěvek na zařízení do dvou samostatných žádostí, vyvolal dojem, že se s ním jeho rodina v bytě v Bruselu ještě neusídlila, aby mohl podle čl. 5 odst. 4 přílohy VII získat polovinu tohoto příspěvku. Poté, když po údajném přestěhování jeho nábytku z Lucemburska do Bruselu dne 2. března 1998 požádal o platbu druhé poloviny tohoto příspěvku, žalobce uvedl – tím, že současně doložil žádosti o povolení k pobytu svých rodinn ých příslušníků – že se za ním jeho rodina přistěhovala do místa zaměstnání až od tohoto data, což je tvrzení, jež popřel sám žalobce. Komise kromě toho zdůrazňuje, že žalobce předložil fakturu opatřenou pozdějším datem 15. března 1998, aby zdánlivě regularizoval platbu denních příspěvků za nejdelší možné období 180 dnů stanovené v článku 10 přílohy VII služebního řádu.
60. Soud předesílá, že druhý pododstavec článku 85 služebního řádu, zavedený až po rozhodné době, se v projednávané věci použije v rozsahu, v němž bylo řízení týkající se dotčeného protiprávního jednání zahájeno po vstupu tohoto nového ustanovení v platnost (obdobně, pokud jde o stíhání protiprávních jednání zasahujících do finančních zájmů Unie, viz rozsudek Josef Vosding Schlacht‑, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, body 29 a 34). V projednávané věci Komise toto nové ustanovení ostatně použila, neboť souhlasila s tím, že nebude požadovat vrácení neoprávněně vyplacených lékařských výloh z důvodu, že na rozdíl od toho, co toto ustanovení stanoví, nedokázala prokázat, že ji žalobce ve vztahu k těmto výlohám oklamal úmyslně.
61. Soud dále připomíná, že podle čl. 85 prvního pododstavce služebního řádu platí, že aby mohla být neoprávněně vyplacená částka vrácena, je nezbytné poskytnout důkaz, že příjemce skutečně věděl o nesprávnosti platby nebo že nesprávnost byla tak zjevná, že o ní příjemce nemohl nevědět (rozsudek Berghmans v. Komise, 142/78, EU:C:1979:233, bod 9; rozsudek Ritto v. Komise, F‑18/08, EU:F:2008:110, bod 29).
62. V tomto ohledu z předchozích úvah, podle nichž se žalobce definitivně usídlil v novém místě zaměstnání od 1. září 1997, plyne, že mu v této situaci nepříslušely žádné denní příspěvky podle článku 10 přílohy VII služebního řádu, o čemž nemohl nevědět, neboť podle judikatury má každý úředník postupující s běžnou péčí znát služební řád (rozsudek Connolly v. Komise, T‑34/96 a T‑163/96, EU:T:1999:102, bod 168; rozsudek CR v. Parlament, F‑128/12, EU:F:2014:38, bod 45; mimo jiné, pokud jde o příspěvek na práci v zahraničí, viz rozsudek Gouvras v. Komise, T‑180/02 a T‑113/03, EU:T:2004:238, bod 111).
63. Pokud jde o argumentaci žalobce směřující k prokázání, že ustanovení článku 10 přílohy VII služebního řádu jsou „zjevně“ složitá, že nesprávnost nebyla natolik evidentní, neboť unikla pozornosti správy, a že on sám není znalcem práva týkajícího se služebního řádu, Soud může pouze konstatovat, že s přihlédnutím k funkční skupině, do níž žalobce patří, jeho vysoké platové třídě, značné senioritě a rozsáhlým zkušenostem jak v oblasti účetnictví, tak změn místa zaměstnání, nemůže žalobce, jenž je v těchto záležitostech velmi zběhlý, důvodně tvrdit, že se mu tato právní úprava zdála složitá a že nebyl schopen provést nezbytná ověření. Kromě toho správu, jež je pověřena zajistit platbu tisíců výplat a příspěvků všeho druhu, nelze srovnávat s úředníkem, jenž má osobní zájem ověřit si platby, jež jsou mu měsíčně vypláceny (v tomto smyslu viz rozsudek F. Komise, T‑324/04, EU:T:2007:140, body 144 a 145, jakož i citovaná judikatura).
64. Podmínky čl. 85 prvního pododstavce služebního řádu umožňující vrácení neoprávněně vyplacených částek tedy byly v projednávané věci splněny.
65. Pokud jde o podmínky, za nichž se vrácení provede, čl. 85 druhý pododstavec první věta služebního řádu stanoví, že žádost o vrácení musí být předložena nejpozději do pěti let ode dne, kdy byla částka vyplacena. Pokud jde o sporné denní příspěvky vyplácené měsíčně, k jejich vrácení mělo v zásadě dojít pět let po dotčených platbách. Z druhé věty tohoto článku 85, jíž se v projednávané věci dovolává Komise, však plyne, že je-li OOJ schopen prokázat, že příjemce úmyslně oklamal správu za účelem získání uvedených částek, může být žádost předložena i po uplynutí této pětileté lhůty.
66. V tomto ohledu je třeba obecně připomenout, že cílem sledovaným článkem 85 služebního řádu je ochrana finančních zájmů Evropské unie ve zvláštním kontextu vztahů mezi unijními orgány a jejich zaměstnanci, tedy osobami, jež jsou k těmto orgánům vázány povinností zvláštní loajality, napříště formálně připomenuté v článku 11 služebního řádu, jenž zejména vyžaduje, aby se úředník „řídil výhradně zájmy Unie“ a vykonával služební povinnosti, které mu byly uloženy, „v souladu se zásadou loajality k Unii“ (rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 61).
67. Pokud jde o druhý pododstavec článku 85 služebního řádu, rozlišují dvě věty, které obsahuje, mezi dvěma situacemi. První věta se totiž vztahuje na situaci, v níž zaměstnanec neoprávněně obdržel platbu, ačkoli případně správě poskytl důkazy, které jí umožnily zjistit neoprávněnost vyplacení této platby. V takové situaci, kdy byl OOJ uveden v omyl pouze náhodou, dospěl unijní zákonodárce k závěru, že po uplynutí lhůty pěti let od platby již OOJ nemůže požadovat vrácení neoprávněně vyplacené částky. Druhá věta se naproti tomu vztahuje na situaci, kdy zaměstnanec ve snaze o neoprávněné získání platby úmyslně oklame OOJ zejména tím, že mu opomene poskytnout veškeré informace týkající se jeho osobní situace nebo ho opomene seznámit se změnami, jež nastaly v jeho osobní situaci, nebo podnikne kroky, aby OOJ ztížil zjištění neoprávněnosti vyplacených částek, jež přijal, včetně poskytnutí nesprávných nebo nepřesných informací.
68. S přihlédnutím k těmto úvahám je třeba přezkoumat, zda v projednávané věci byla Komise schopna prokázat, že ji žalobce úmyslně oklamal ve smyslu čl. 85 druhého pododstavce druhé věty služebního řádu za účelem získání sporných denních příspěvků.
69. V tomto ohledu je třeba připomenout, že denní příspěvek je svou povahou dávka opakující se v čase. Dotčená osoba tedy musí splnit podmínky jejího přiznání nejen v okamžiku původní žádosti, ale rovněž v průběhu období, po něž jsou tyto příspěvky pobírány. Dotčené osobě tak náleží, zejména na základě povinnosti loajality, aby správě oznámila veškeré změny, jež mohou mít dopad na její nárok na dotčenou dávku.
70. V projednávané věci žalobce poté, co pronajal svůj dům v Lucembursku a pronajal si byt v Bruselu, nejprve, tedy 1. září 1997, v obecném formuláři k určení jeho nároků podle služebního řádu prohlásil, že jeho rodina se za ním do nového místě zaměstnání ještě nepřesídlila, ačkoli později v žalobě i na jednání potvrdil, že jeho děti opravdu pokračovaly ve školní docházce v Bruselu od začátku školního roku 1997/1998 a že se již v této době usídlil společně s manželkou a dětmi v tomto bytě, ač podle jeho slov pouze spartánsky zařízeném. Soud kromě toho uvádí, že když žalobce tento formulář vyplňoval, nejprve uvedl jako bydliště svých dětí Brusel, ale poté se rozmyslel a přepsal do stejné kolonky Lucembursko.
71. Žalobce poté sice ke dni 9. září 1997 ve formuláři týkajícím se příspěvku na zařízení, jenž správa rovněž používala k určení nároku na denní příspěvky, nahlásil, že si společně se svou rodinou zřídil bydliště v Bruselu. Soud však uvádí, že v témže formuláři prohlásil, že „se seznámil s příslušnými právními předpisy“, a to s článkem 20 služebního řádu, jakož i článkem 5 přílohy VII tohoto služebního řádu.
72. Odstavec 4 tohoto článku 5 stanoví, že „úředník, který je živitelem rodiny a neusídlil se v místě, kde je zaměstnán, obdrží pouze polovinu příspěvku, na který by měl jinak nárok“. Žalobce se tedy tím, že podal dvě samostatné žádosti o příspěvek na zařízení – přičemž první ze dne 9. září 1997 mu umožnila získat měsíční plat po předložení nájemní smlouvy a druhá z března 1998 mu umožnila získat platbu druhé části tohoto příspěvku po předložení žádosti o povolení k pobytu pro jeho rodinné příslušníky – snažil u správy vyvolat dojem v souladu s tím, co původně prohlásil dne 1. září 1997, že rodina se s ním v novém místě zaměstnání ještě neusídlila, což bylo nesprávné, a že se tam usídlila až dne 2. března 1998, což bylo rovněž nesprávné. Úmyslně tak oklamal správu tím, že ji udržoval v domnění, že nadále splňuje podmínky pro získání sporných denních příspěvků.
73. Jelikož žalobce v žalobě a na jednání potvrdil, že se k němu rodina připojila v Bruselu od 1. září 1997, nenacházel se v situaci, na niž se vztahuje čl. 5 odst. 4 přílohy VII služebního řádu. Měl tak řádně podat jednu žádost o celý příspěvek na zařízení a současně připojit svou nájemní smlouvu a požádat o povolení k pobytu od měsíce září. V tomto případě by mu správa vyplatila tento příspěvek v rámci jedné platby, ale nehradila by mu denní příspěvky. Žalobce tedy tím, že požádal a získal pouze polovinu příspěvku na zařízení podle čl. 5 odst. 4 přílohy VII služebního řádu, úmyslně oklamal správu ohledně data, kdy se k němu jeho rodina skutečně připojila v novém místě zaměstnání, aby si zajistil platbu sporných denních příspěvků.
74. Na jednání žalobce sice uvedl, že správě dne 9. září 1997 nahlásil, že se za ním rodina přistěhovala do nového místa zaměstnání, takže mu nelze vytýkat, že před ní tento stav skrýval. Když však byl v tomto ohledu tázán, odpověděl, že výplatu jednoho měsíčního platu podle čl. 5 odst. 4 přílohy VII v září 1997 ze strany OOJ nenapadl, což jasně potvrzuje, že žalobce se tím, že žádost o příspěvek na zařízení rozdělil do dvou žádostí, snažil u správy vyvolat zdání pravdivosti svých prohlášení dosvědčujících usídlení jeho rodiny až od 2. března 1998, tedy den po mezním datu k výplatě v jeho případě stanovených denních příspěvků.
75. Jak rovněž správně uvádí Komise, žalobce tím, že dne 16. března 1998 ve formuláři na náhradu výdajů na stěhování uvedl, že se „přestěhoval se svými rodinnými příslušníky do místa svého zaměstnání […] ke dni 2. března 1998“, opět správu vedl k dojmu, že jeho rodina se k němu připojila až k tomuto datu, což neodpovídalo skutečnosti, jak ji popsal mimo jiné i na jednání. Kromě toho předal fakturu týkající se stěhování, k němuž údajně došlo dne 2. března 1998 a jejíž pravost zpochybnil OLAF i Komise, aby, jak sám přiznává, „mohl v dobré víře získat denní příspěvek“.
76. Z výše uvedených úvah plyne, že jak v rámci obou žádostí o příspěvek na zařízení, tak v rámci žádosti o výdaje na stěhování žalobce správě úmyslně poskytl nesprávné informace ohledně data usídlení své rodiny v novém místě zaměstnání a postupoval tak, že správa byla kroky žalobce oklamána, a tudíž nemohla sama zjistit neoprávněnost sporných denních příspěvků.
77. Pokud jde o údajnou dobrou víru žalobce, kterou se snažil prokázat tím, že ke skutečnému stěhování přistoupil až 2. března 1998, tedy den po skončení lhůty, na niž se vztahovaly sporné denní příspěvky, o něž chtěl požádat dle svého vyjádření „v dobré víře“, je třeba připomenout, že v této situaci žalobce měl mít v každém případě pochybnosti o opodstatněnosti dotčených plateb. Byl tak nutně povinen obrátit se na správu, aby provedla nezbytná ověření (viz rozsudek Tsirimiagos v. Výbor regionů, F‑100/07, EU:F:2009:21, bod 75).
78. Dále se při pochybnostech mohl obrátit na správu a předložit jí výklad tohoto textu, jenž samostatně učinil, aby si navzdory judikatuře v opačném smyslu zajistil platbu většiny příspěvků stanovených podle článku 71 služebního řádu. Nicméně kroky, jež žalobce podnikl, naopak prokazují, že výborně pochopil význam ustanovení upravujících nárok na příspěvek na zařízení a že byl plně obeznámen s povinností, jež mu příslušela, oznámit a prokázat, ke kterému dni se jeho rodina usídlila v Bruselu (v tomto smyslu viz rozsudek Thommes v. Komise, T‑195/03, EU:T:2005:344, bod 126).
79. Konečně je rovněž třeba zamítnout jako neopodstatněný argument žalobce, podle něhož správa, aby se mohla odvolat na čl. 85 druhý pododstavec druhou větu služebního řádu, musí být v podstatě schopna prokázat ve lhůtě pěti let poté, co došlo k protiprávnímu jednání, že byla úmyslně oklamána ze strany dotčené osoby a že bez tohoto důkazu se toto jednání musí považovat za promlčené. Takový argument totiž zcela opomíjí samotné znění tohoto ustanovení, a kdyby mu bylo třeba vyhovět, zbavil by toto ustanovení veškerého užitečného účinku.
80. Z výše uvedeného vyplývá, že první část tohoto žalobního důvodu je třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
Ke druhé části, týkající se porušení pojmu přiměřené lhůty při postupu vrácení neoprávněně vyplacených částek
81. Žalobce tvrdí, že Komise tím, že požadovala vrácení sporných denních příspěvků čtrnáct let po jejich vyplacení, porušila svou povinnost jednat v přiměřené lhůtě a rovněž porušila zásadu právní jistoty. Zejména OLAF vytýká, že své vyšetřování zahájil až v roce 2007, tedy deset let po vytýkaných skutečnostech.
– K přípustnosti
82. Komise má za to, že tato část žalobního důvodu by měla být odmítnuta jako nepřípustná. Jak totiž vyplývá z rozsudku Tribunálu Komise v. Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557), pokud žalobce nevznesl argument již ve své stížnosti, je zbaven možnosti učinit tak poprvé ve fázi soudního řízení.
83. Soud má však za to, že tato námitka nepřípustnosti musí být rovnou zamítnuta. Podle ustálené judikatury totiž návrhová žádání předložená unijnímu soudu v žalobách úředníků mohou obsahovat pouze výtky založené na témže důvodu, na kterém jsou založeny výtky uvedené ve stížnosti. Tyto výtky však mohou být u unijního soudu rozvinuty předložením žalobních důvodů a argumentů, které nemusí být nutně uvedeny ve stížnosti, ale které s ní úzce souvisejí. Na jedné straně vzhledem k tomu, že postup před zahájením soudního řízení má neformální charakter a zúčastněné osoby jednají v tomto stadiu zpravidla bez pomoci advokáta, nesmí správní orgán vykládat stížnosti restriktivním způsobem, ale musí je naopak přezkoumávat velkoryse. Na straně druhé cílem článku 91 služebního řádu cílem čl. 91 odst. 2 služebního řádu není striktně a definitivně vymezovat fázi soudního řízení, pokud žaloba k soudu nemění důvod ani předmět stížnosti (rozsudek Komise v. Moschonaki, EU:T:2013:557, body 73 a 76).
84. V projednávané věci přitom žalobce ve své stížnosti uplatňuje promlčení, k němuž podle jeho názoru došlo na základě článku 85 služebního řádu, jež brání vrácení sporných denních příspěvků, a okamžik, kdy k údajnému porušení předpisů došlo. OOJ se tak mohl dostatečně přesně seznámit s výtkami, které žalobce vznesl proti napadenému rozhodnutí a podle nichž bylo toto rozhodnutí přijato pozdě a v rozporu s příslušnými promlčecími lhůtami.
– K věci samé
85. Soud předesílá, že s přihlédnutím k uplatnění článku 85 druhého pododstavce druhé věty služebního na projednávanou věc se pětiletá promlčecí lhůta stanovená v první větě tohoto ustanovení nepoužije. Projednávaná věc je tak upravena stejně jako obdobné věci, na něž se vztahoval článek 85 služebního řádu ve svém starším znění před 1. květnem 2004, a na postup zahájený OOJ směřující k vrácení neoprávněně vyplacených částek se tedy nepoužije žádná předem vymezená promlčecí lhůta.
86. V tomto ohledu je třeba připomenout, že unijnímu soudu nepřísluší stanovit doby, dosah nebo podmínky použití promlčení ve vztahu k protiprávnímu jednání, ať již obecně či vzhledem k případu, který je mu předložen. Neexistence promlčení určeného právními předpisy nicméně nevylučuje, aby byl postup Komise předmětem přezkumu v konkrétním případě s ohledem na zásadu právní jistoty. V případě, kdy neexistuje právní předpis upravující promlčecí dobu, totiž základní požadavek právní jistoty brání tomu, aby mohla Komise donekonečna odkládat výkon svých pravomocí (rozsudek Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise, T‑22/02 a T‑23/02, EU:T:2005:349, bod 87 a citovaná judikatura).
87. Unijní soud se tudíž nesmí při přezkumu výtky vycházející z opožděného jednání Komise omezit na určení, že žádná promlčecí doba neexistuje, ale musí ověřit, zda Komise nekonala zvláště opožděně (rozsudek Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise, EU:T:2005:349, bod 88, a obdobně rozsudek François v. Komise, T‑307/01, EU:T:2004:180, bod 46).
88. Obecně platí, že pokud ustanovení unijního práva nestanoví délku řízení, musí být „přiměřenost“ lhůty, v níž orgán přijal dotčený akt, posouzena v závislosti na všech okolnostech vlastních každé věci, a zejména na významu sporu pro dotčenou osobu, složitosti věci a jednání dotčených účastníků řízení (rozsudek Přezkum Arango Jaramillo a další v. EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 28 a citovaná judikatura).
89. Ve zvláštní oblasti vracení neoprávněně vyplacených částek upravené článkem 85 služebního řádu se přiměřenost či nepřiměřenost lhůty posuzuje zejména s přihlédnutím k míře, v níž byla nesprávnost sporných plateb zjevná, a k nahodilosti či trvalosti neoprávněně vyplacených plateb. Čas je tedy pouze jedním faktorem, který je třeba zohlednit při posouzení opodstatněnosti výkonu práva na vrácení neoprávněně vyplacených částek, zejména s přihlédnutím ke zjevnosti pochybení na straně správy a dále k souhrnu okolností, které lze zohlednit, jako je výše požadovaných částek, pochybení správy, dobrá víra úředníka a běžná péče, kterou od něj lze očekávat s přihlédnutím k jeho vzdělání, platové třídě a profesní zkušenosti (v tomto smyslu viz rozsudky Acton a další v. Komise, 44/74, 46/74 a 49/74, EU:C:1975:42, bod 29; White v. Komise, T‑107/92, EU:T:1994:17, bod 47, a Ronsse v. Komise, T‑205/01, EU:T:2002:269, bod 52).
90. Údajně opožděná povaha postupu Komise však nesmí být posuzována pouze z hlediska času, který uplynul mezi skutkovými okolnostmi, které tvoří předmět postupu, a zahájením tohoto postupu. Naopak postup Komise nemůže být kvalifikován jako zvláště opožděný, pokud neexistuje prodlení nebo jiná nedbalost přičitatelná orgánu, a je namístě zohlednit zejména okamžik, kdy se orgán o protiprávních skutečnostech dozvěděl, a přiměřenou povahu trvání správního řízení (rozsudky Ronsse v. Komise, EU:T:2002:269, bod 53, a Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise, EU:T:2005:349, bod 89; jakož i v tomto smyslu rozsudek Nencini v. Parlament, T‑431/10 a T‑560/10, EU:T:2013:290, body 48 až 50, proti němuž probíhá řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem, věc C‑447/13 P). Konkrétně ve věci zahájení vyšetřovacího řízení se dodržení přiměřené lhůty posuzuje od okamžiku, kdy se správa dozvěděla o skutečnostech a jednání, která mohou představovat porušení povinností úředníka podle služebního řádu (viz rozsudek François v. Komise, EU:T:2004:180, bod 48).
91. V situaci, kdy nesprávnost, k níž došlo, byla nebo měla být pro dotčeného úředníka zjevná, již bylo rozhodnuto, že téměř sedmiletá lhůta od zahájení neoprávněných plateb do okamžiku, kdy správa zahájila postup vrácení neoprávněně vyplacených částek, se nejeví jako nepřiměřená (viz rozsudek Ronsse v. Komise, EU:T:2002:269, bod 53; rovněž, pokud jde o chybu zjištěnou sedm let po neoprávněném vyplacení částky, viz rozsudek Ritto v. Komise, EU:F:2008:110).
92. Jak mimoto správně uvedla Komise, Tribunál již v případě úředníka, jenž se zachoval pouze nedbale, a nikoli na rozdíl od projednávané věci s úmyslem oklamat správu, rozhodl, že k zahájení postupu vymáhání neoprávněně přijatých výhod úředníkem více než deset let po sporných platbách sice došlo po velmi dlouhé době, ale tato doba se nejevila vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako natolik nepřiměřená, aby jí byl dotčen samotný výkon práva na vrácení neoprávněně vyplacených částek (viz rozsudek White v. Komise, EU:T:1994:17, bod 48).
93. Soud má za to, že řešení uvedené v bodě 48 rozsudku White v. Komise (EU:T:1994:17) se a fortiori
použije na projednávanou věc vzhledem k jejím okolnostem, zejména vůli žalobce úmyslně oklamat správu. I když OOJ zahájil řízení k ověření správnosti plateb sporných denních příspěvků deset let po jejich vyplacení a byl schopen prokázat nesprávnost těchto plateb, a tedy požadovat jejich vrácení až čtrnáct let po jejich vyplacení, tyto lhůty, ač velmi dlouhé, nejsou natolik nepřiměřené, aby jimi byl dotčen samotný výkon práva na vrácení neoprávněně vyplacených částek.
94. Zatímco byly v projednávané věci sporné denní příspěvky vyplaceny žalobci za období 180 dnů od 1. září 1997 do 1. března 1998, OLAF zahájil vyšetřování za účelem určení spolehlivosti důkazů předložených žalobcem s cílem získat tyto příspěvky stejně jako další peněžní výhody po udání přijatém dne 19. července 2007. Žalobce byl o zahájení tohoto vyšetřování informován dne 13. března 2008 a poté, co jej OLAF dvakrát vyslechl, doporučil dne 30. března 2012 Komisi, aby přistoupila k vymáhání, což Komise dne 6. července 2012 učinila.
95. V tomto ohledu má Soud za to, že správa se dozvěděla o protiprávním jednání v projednávané věci až na základě udání, v tomto případě prostřednictvím OLAF. Jakmile se OLAF tuto informaci dozvěděl, urychleně ji předal OOJ a zahájil řízení směřující k tomu, aby OOJ umožnil proti tomuto protiprávnímu jednání zakročit, a splnil tak požadavek, na nějž odkazuje článek 90 tohoto rozsudku.
96. Dále Soud uvádí, že k odhalení zdánlivé legality dokumentů a žádostí předložených žalobcem správa nezbytně potřebovala čas k provedení nezbytných šetření. Tato šetření přitom byla obzvláště složitá s přihlédnutím k vysokému počtu dokumentů a obvinění, jež správa obdržela od žalobcovy bývalé manželky. Bylo rovněž nezbytné, aby OLAF vyslechl řadu osob a získal informace od několika oddělení PMO zapojených do plateb uskutečněných ve prospěch žalobce, nejen v letech 1997/1998, ale rovněž později.
97. S přihlédnutím k těmto okolnostem se vydání zprávy OLAF čtyři roky po zahájení vyšetřování nejeví nepřiměřené. Je mimoto nutno zdůraznit, že na jedné straně nelze OOJ vytýkat, že čekal na výsledky vyšetřování a že na druhé straně poté, co byla zpráva z vyšetřování vypracována a byla mu doručena, OOJ v následujících třech měsících požádal o vrácení sporných denních příspěvků.
98. S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám je třeba zamítnout druhou část žalobního důvodu, vycházející z porušení přiměřené lhůty, a tudíž zamítnout třetí žalobní důvod jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady legitimního očekávání a řádné správy
99. V rámci tohoto žalobního důvodu žalobce tvrdí, že OOJ tím, že požadoval vrácení sporných denních příspěvků, porušil zásadu legitimního očekávání, jelikož – vzhledem k tomu, že v rozhodné době poskytl informace, které se od něj požadovaly – mohl důvodně očekávat, že platby uskutečněné v letech 1997 až 1998 od něj nemohou být vymáhány. Ze stejných důvodů OOJ tímto svým jednáním porušil zásadu řádné správy, jakož i zásadu právní jistoty.
100. V tomto ohledu Soud připomíná, že jelikož je článek 85 služebního řádu sám o sobě vyjádřením zásady legitimního očekávání, neexistence porušení tohoto článku, jak byla výše prokázána, tudíž rovněž znamená, že je třeba zamítnout část žalobního důvodu vycházející z porušení této zásady (rozsudek F v. Komise, EU:T:2007:140, bod 167).
101. Kromě toho je třeba připomenout, že čl. 85 druhý pododstavec druhá věta služebního řádu zavazuje správu k požadování vrácení neoprávněně vyplacených částek ve zvláštní situaci, kdy může prokázat, že ji dotyčný zaměstnanec úmyslně oklamal, a to za porušení zvláštní povinnosti loajality, jež je tomuto zaměstnanci uložena (viz rozsudek CR v. Parlament, EU:F:2014:38, bod 62).
102. Pokud jde o argumenty vznesené žalobcem k prokázání porušení zásady řádné správy, tyto argumenty se značně shodují s těmi, které uvádí na podporu porušení zásady právní jistoty a které již byly přezkoumány a zamítnuty jako neopodstatněné v rámci přezkumu třetího žalobního důvodu.
103. Pokud jde o tvrzení žalobce, podle něhož s ním bylo zacházeno diskriminačně, kromě skutečnosti, že toto tvrzení není nijak podloženo, je třeba zdůraznit, že i kdyby bylo prokázáno, skutečnost, že správa mohla neoprávněně vyplatit dávky dalším úředníkům, nemůže žalobci umožnit, aby získal dávky podle služebního řádu, pro jejichž přiznání nesplňuje podmínky. Stejně tak s přihlédnutím k jeho vůli oklamat správu nemůže žalobce OOJ vyčítat porušení jeho povinnosti péče v případě, kdy povinnost loajality, nyní formálně připomenutou v článku 11 služebního řádu, porušil právě úředník.
104. Čtvrtý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
3. K návrhovým žádáním na náhradu škody
105. Pokud jde o návrhová žádání na náhradu škody, stačí připomenout, že návrhová žádání znějící na náhradu hmotné nebo nehmotné újmy musí být zamítnuta, pokud jako v projednávané věci vykazují úzkou souvislost s návrhovými žádáními znějícími na zrušení, jež byla sama zamítnuta jako neopodstatněná (rozsudek A. Komise, F‑12/09, EU:F:2011:136, bod 232 a citovaná judikatura).
106. Jelikož byly zamítnuty všechny žalobní důvody, je třeba stejně tak zamítnout návrhová žádání na náhradu škody jako neopodstatněná.
K nákladům řízení
107. Podle čl. 87 odst. 1 jednacího řádu, s výhradou ostatních ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle druhého odstavce tohoto článku může Soud v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží.
108. Z výše uvedeného odůvodnění vyplývá, že žalobce neměl ve věci úspěch. Kromě toho Komise ve svých návrhových žádáních výslovně požadovala, aby byla žalobci náhrada nákladů uložena. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují použití ustanovení čl. 87 odst. 2 jednacího řádu, musí žalobce nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady vynaložené Komisí.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se zamítá.
2) José Manuel López Cejudo ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.