null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 30. října 2025(1)
Věc C‑770/23 P
Evropská komise
proti
HB
„ Kasační opravný prostředek – Veřejné zakázky na služby – Vymáhání smluvní pohledávky Komisí formou započtení proti pohledávce, kterou má její smluvní partner vůči ní – Smlouva spadající do pravomoci vnitrostátního soudu – Pravomoc Komise přijmout rozhodnutí o započtení – Příslušnost unijních soudů k projednání žaloby podané proti rozhodnutí o započtení“
Obsah
I.
Úvod
II.
Právní rámec
III.
Skutečnosti předcházející kasačnímu opravnému prostředku
A.
Skutečnosti předcházející řízení před Tribunálem
B.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
C.
Události, které nastaly po vyhlášení napadeného rozsudku a po podání projednávaného kasačního opravného prostředku
IV.
Řízení o kasačním opravném prostředku a návrhová žádání účastnic řízení
V.
Posouzení
A.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
1.
K zachování předmětu kasačního opravného prostředku
2.
K věci samé
a)
K možnosti vymáhat napadenou pohledávku formou započtení (první důvod kasačního opravného prostředku)
b)
K možnosti vymáhat započtením smluvní pohledávku spadající do pravomoci vnitrostátního soudu (druhý důvod kasačního opravného prostředku)
1)
Rozhodnutí o započtení smluvních pohledávek jsou napadnutelnými akty ve smyslu článku 263 SFEU
2)
Přijetí rozhodnutí o započtení za účelem vymáhání smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu je nicméně možné
3.
Závěry ke kasačnímu opravnému prostředku
B.
K žalobě před Tribunálem
C.
Dílčí závěr
VI.
Náklady řízení
A.
K nákladům řízení o kasačním opravném prostředku
B.
K nákladům řízení v prvním stupni
VII.
Závěry
I.      Úvod
1.        Podle článku 272 SFEU má Soudní dvůr Evropské unie pravomoc rozhodovat na základě rozhodčí doložky obsažené ve veřejnoprávní nebo v soukromoprávní smlouvě uzavřené Unií nebo na její účet. Podle článku 274 SFEU, s výhradou pravomocí přiznaných Soudnímu dvoru Smlouvami nejsou spory, v nichž je Unie stranou, vyňaty z pravomoci vnitrostátních soudů.
2.        Při neexistenci rozhodčí doložky ve prospěch unijních soudů tudíž spory týkající se smluv uzavřených Evropskou komisí spadají do pravomoci vnitrostátních soudů(2).
3.        Navzdory zdánlivé jednoduchosti tohoto rozdělení pravomocí se otázkou, zda by spor týkající se smlouvy uzavřené Komisí měl být předložen unijnímu soudu nebo vnitrostátnímu soudu, již několikrát zabýval Soudní dvůr(3).
4.        V této souvislosti Soudní dvůr v rozsudku ADR Center v. Komise (dále jen „rozsudek ADR“)(4) rozhodl, že Komise může využít své pravomoci udělit svým rozhodnutím o vymáhání smluvních pohledávek vykonatelnost ve smyslu článku 299 SFEU pouze v případě, že příslušná smlouva obsahuje rozhodčí doložku ve prospěch unijního soudu.
5.        Takové vykonatelné rozhodnutí je totiž aktem napadnutelným žalobou na neplatnost podle článku 263 SFEU, v jejímž rámci musí unijní soud přezkoumat opodstatněnost takto vymáhané pohledávky. Přijetí takového titulu pro vymáhání pohledávky vzniklé ze smlouvy spadající do pravomoci vnitrostátního soudu by tedy zbavilo příslušný soud pravomoci rozhodovat ve sporu a obcházelo by rozdělení pravomocí stanovené Smlouvou(5).
6.        Existuje však takové omezení i v případě, že Komise vymáhá smluvní pohledávku spadající do pravomoci vnitrostátního soudu nikoli přijetím vykonatelného titulu, ale formou započtení? Jinými slovy, je Komise zbavena možnosti vymáhat započtením pohledávku, kterou uplatňuje na základě smlouvy, která neobsahuje rozhodčí doložku ve prospěch unijního soudu?
7.        V napadeném rozsudku(6) Tribunál rozhodl, že tomu tak je. Podle Tribunálu je rozhodnutí o započtení, stejně jako vykonatelné rozhodnutí ve smyslu článku 299 SFEU rozhodnutím, proti kterému lze podat žalobu podle článku 263 SFEU. Pohledávka vyplývající ze smlouvy, která neobsahuje rozhodčí doložku, však spadá, pokud jde o posouzení její opodstatněnosti, do pravomoci vnitrostátního soudu. Přijetí rozhodnutí o započtení za účelem vymáhání takové pohledávky by proto rovněž představovalo obcházení rozdělení pravomocí stanoveného Smlouvou(7).
8.        V rámci tohoto řízení o kasačním opravném prostředku má Soudní dvůr posoudit, zda je toto řešení opodstatněné.
9.        Než se Soudní dvůr bude moci zabývat touto problematikou, bude muset určit, zda si tento kasační opravný prostředek zachovává svůj předmět. Tato otázka vyvstává proto, že pohledávka HB vůči Komisi, s níž Komise provedla sporné započtení, již neexistuje, což zbavuje rozhodnutí o započtení napadené v prvním stupni jeho předmětu.
II.    Právní rámec
10.      Projednávaný spor se řídí ustanoveními nařízení (EU, Euratom) 2018/1046, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie (dále jen „finanční nařízení z roku 2018“)(8).
11.      Článek 98 finančního nařízení z roku 2018, nadepsaný „Stanovení pohledávky“, mimo jiné stanoví:
„1.      Za účelem stanovení pohledávky příslušná schvalující osoba:
a)      ověřuje, zda dluh existuje;
b)      určuje nebo ověřuje skutečnost a výši dluhu; a
c)      ověřuje podmínky splatnosti dluhu.
Stanovení pohledávky znamená uznání práva Unie vůči dlužníkovi a stanovení nároku požadovat po dlužníkovi úhradu dluhu.
2.      Veškeré pohledávky identifikované jako jisté, o stanovené pevné částce a splatné se stanovují inkasním příkazem, jímž příslušná schvalující osoba vydává účetnímu pokyn k inkasu dané částky. Poté se dlužníku zasílá výzva k úhradě, s výjimkou případů, kdy je v souladu s odst. 4 druhým pododstavcem neprodleně proveden postup pro upuštění od inkasa. Inkasní příkaz i výzvu k úhradě vystavuje příslušná schvalující osoba.
Schvalující osoba zašle výzvu k úhradě neprodleně po stanovení pohledávky, nejpozději však ve lhůtě pěti let od okamžiku, kdy orgán Unie mohl za normálních okolností pohledávku uplatnit. [...]
3.      Za účelem stanovení pohledávky se příslušná schvalující osoba ujistí, že:
a)      pohledávka je jistá, tedy není ničím podmíněna;
b)      pohledávka zní na pevnou a přesně vyjádřenou peněžitou částku;
c)      pohledávka je splatná a neběží lhůta k její úhradě;
[...]
4.      Výzvou k úhradě je dlužník informován o tom, že:
a)      Unie stanovila pohledávku;
[...]“
12.      Článek 101 odst. 1 třetí pododstavec finančního nařízení z roku 2018 stanoví, že „[ú]četní inkasuje částky, které mají být uhrazeny do rozpočtu, jejich započtením v souladu s článkem 102“.
13.      Článek 102 finančního nařízení z roku 2018, nadepsaný „Inkaso započtením“, zní takto:
„1.      Má-li dlužník vůči Unii nebo výkonné agentuře při plnění rozpočtu Unie pohledávku, která je jistá ve smyslu čl. 98 odst. 3 písm. a), zní na pevnou částku, je splatná a týká se částky stanovené v platebním příkazu, inkasuje účetní po uplynutí lhůty uvedené v čl. 98 odst. 4 prvním pododstavci písm. b) stanovenou pohledávku započtením.
Za výjimečných okolností, kdy je nezbytné chránit finanční zájmy Unie a kdy se účetní důvodně domnívá, že by pohledávka Unie mohla být nedobytná, může provést inkaso započtením ještě před uplynutím lhůty uvedené v čl. 98 odst. 4 prvním pododstavci písm. b).
Souhlasí-li dlužník, může účetní inkaso provést započtením ještě před uplynutím lhůty uvedené v čl. 98 odst. 4 prvním pododstavci písm. b).
2.      Před tím, než účetní zahájí postup inkasa podle odstavce 1 tohoto článku, konzultuje příslušnou schvalující osobu a informuje dotyčné dlužníky, a to i o právních prostředcích nápravy podle článku 133.
[...]
3.      Započtení podle odstavce 1 má stejný účinek jako platba a zprošťuje Unii povinnosti k úhradě ve výši pohledávky a případně splatných úroků.“
14.      Článek 103 finančního nařízení z roku 2018 je nadepsán „Postup vymáhání částek při neuskutečnění dobrovolné úhrady“ a stanoví následující:
„1.      Aniž je dotčen článek 102, není-li ve lhůtě uvedené v čl. 98 odst. 4 prvním pododstavci písm. b) inkasována celá částka, uvědomí o tom účetní příslušnou schvalující osobu a bezodkladně zahájí postup k provedení inkasa všemi právními prostředky, včetně případného uspokojení z předem složených záruk.
2.       Aniž je dotčen článek 102, nelze-li použít způsob inkasa uvedený v odstavci 1 tohoto článku a nezaplatí-li dlužník ani po obdržení upomínky od účetního, provede účetní inkaso výkonem rozhodnutí podle čl. 100 odst. 2 nebo podáním žaloby.“
III. Skutečnosti předcházející kasačnímu opravnému prostředku
A.      Skutečnosti předcházející řízení před Tribunálem
15.      Skutečnosti předcházející sporu jsou uvedeny v bodech 14 až 37 napadeného rozsudku a lze je shrnout následovně.
16.      Dne 24. října 2007 zahájila Unie, zastoupená Evropskou agenturou pro obnovu (EAO), zadávací řízení za účelem uzavření zakázky CARDS, tj. veřejné zakázky na služby na poskytování služeb technické pomoci Vrchní justiční radě v Srbsku.
17.      Dne 10. června 2008 byla zakázka CARDS zadána konsorciu koordinovanému HB. Související smlouva byla poté podepsána dne 30. července 2008 v maximální hodnotě 1 999 125 eur. Tato smlouva mimo jiné stanovila, že veškeré spory vyplývající z této smlouvy nebo s ní související spadají do pravomoci soudů v Bruselu (Belgie)(9).
18.      V návaznosti na zjištění nesrovnalostí Evropským úřadem pro boj proti podvodům (OLAF) přijala Komise dne 15. října 2019 rozhodnutí C(2019) 7319 final. V tomto rozhodnutí měla za to, že platby provedené v rámci zakázky CARDS v celkové výši 1 197 055,86 eura byly neoprávněně vyplaceny a měly by být od HB vymáhány (dále jen „rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS“).
19.      Dne 19. listopadu 2019 podala HB k Tribunálu dvě žaloby, v nichž zpochybnila zejména legalitu rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS, které byly zaregistrovány pod čísly T‑795/19 a T‑796/19.
20.      Dne 7. února 2020 podala HB proti Unii zastoupené Komisí žalobu k tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu, Belgie). V podstatě se domáhala zejména toho, aby bylo rozhodnuto, že Unie není oprávněna zrušit zakázku CARDS. Podpůrně se domáhala toho, aby byla Unii uložena povinnost zaplatit smluvní náhradu škody odpovídající této zakázce.
21.      Dne 19. února 2021 vydal tribunal de première instance francophone de Bruxelles (frankofonní soud prvního stupně v Bruselu) rozsudek, v němž prohlásil, že je příslušný k projednání žaloby podané HB. Rozhodl však, že přeruší řízení ve věci samé do doby, než budou vydána rozhodnutí ukončující řízení ve věcech T‑795/19 a T‑796/19.
22.      Rozsudky ze dne 21. prosince 2021 ve věcech HB v. Komise(10)a HB v. Komise(11) (dále jen společně „rozsudky ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, HB v. Komise“), Tribunál zejména odmítl žaloby jako nepřípustné, jelikož se týkaly zrušení rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS. Kromě toho uložil Komisi povinnost uhradit náklady řízení, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření, které bylo zahájeno HB.
23.      Dopisem ze dne 31. března 2022 Komise vyjádřila souhlas s výší nákladů, které jí byly uloženy na základě rozsudků ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, tj. s celkovou částkou 19 904,76 eura. Uvedla však, že má v úmyslu tuto částku uhradit formou započtení, jelikož v podstatě zůstala dlužná pohledávka vyplývající z rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS.
24.      Dne 13. května 2022 přijala Komise rozhodnutí, kterým provedla zápočet mezi pohledávkou, kterou vůči ní měla HB z titulu nákladů řízení ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, a pohledávkou ve výši 1 197 055,86 eura, kterou vůči HB uplatňovala na základě rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS (dále jen „sporné rozhodnutí“).
B.      Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
25.      Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 18. července 2022 podala HB žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí, jakož i na uložení povinnosti Komisi nahradit jí vzniklou majetkovou újmu.
26.      Napadeným rozsudkem Tribunál zrušil sporné rozhodnutí (bod 1 výroku), ve zbývající části žalobu zamítl (bod 2 výroku) a rozhodl, že HB a Komise ponesou vlastní náklady řízení (bod 3 výroku).
C.      Události, které nastaly po vyhlášení napadeného rozsudku a po podání projednávaného kasačního opravného prostředku
27.      Rozsudkem ze dne 26. září 2024 ve spojených věcech C‑160/22 P a C‑161/22 P, Komise v. HB Soudní dvůr zrušil rozsudky ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, vrátil tyto věci Tribunálu a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později (dále jen „rozsudek ve spojených věcech C‑160/22 P a C‑161/22 P, Komise v. HB“)(12).
IV.    Řízení o kasačním opravném prostředku a návrhová žádání účastnic řízení
28.      Podáním ze dne 13. prosince 2023, které bylo opraveno dne 15. prosince 2023, podala Komise proti napadenému rozsudku kasační opravný prostředek.
29.      Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil body 1 a 3 výroku napadeného rozsudku;
–        v souladu s článkem 61 statutu Soudního dvora Evropské unie vydal konečné rozhodnutí ve věci tak, že zamítne návrh na zrušení sporného rozhodnutí, který podala HB v prvním stupni;
–        uložil HB náhradu nákladů tohoto řízení před Soudním dvorem a řízení před Tribunálem.
30.      HB navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl kasační opravný prostředek podaný Komisí;
–        uložil Komisi náhradu veškerých nákladů řízení.
31.      Na základě žádosti podle článku 149 jednacího řádu Soudního dvora zaslané účastnicím řízení dne 21. října 2024 požádal Soudní dvůr účastnice řízení, aby se vyjádřily k otázce, zda se tento kasační opravný prostředek stal bezpředmětným po vyhlášení rozsudku ve spojených věcech C‑160/22 P a C‑161/22 P, Komise v. HB. Účastnice řízení na tuto žádost odpověděly ve stanovené lhůtě.
32.      Soudní dvůr podle čl. 76 odst. 2 jednacího řádu rozhodl, že se nebude konat jednání.
V.      Posouzení
33.      V projednávané věci je třeba se nejprve zabývat kasačním opravným prostředkem (A) a poté žalobou podanou k Tribunálu (B).
A.      Ke kasačnímu opravnému prostředku
34.      Než se budu zabývat podstatou projednávaného kasačního opravného prostředku (2), posoudím, zda si tento kasační opravný prostředek zachovává svůj předmět navzdory tomu, že svůj předmět ztratilo sporné rozhodnutí napadené v prvním stupni (1).
1.      K zachování předmětu kasačního opravného prostředku
35.       Úvodem je vhodné připomenout, že při započtení provede dlužník (v projednávané věci Komise), vůči němuž má věřitel (v projednávané věci HB) tzv. „hlavní“ nebo „pasivní“ pohledávku, započtení této pohledávky s tzv. „vzájemnou“ nebo „aktivní“ pohledávkou, kterou má sám vůči věřiteli hlavní pohledávky. Jinými slovy, místo aby dlužník zaplatil věřiteli částku hlavní pohledávky, odečte tuto částku od částky vzájemné pohledávky, aby se zabránilo vzájemnému vypořádání dvou plateb mezi stejnými osobami.
36.      Započtení je tedy specifickým způsobem zániku závazků dlužníka, a zároveň naopak způsobem vymáhání pohledávek, které dlužník sám uplatňuje vůči svému věřiteli(13).
37.      V projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodech 22 až 24 tohoto stanoviska, činila hlavní pohledávka, kterou měla Komise zaplatit HB, 19 904,76 eura a pocházela z nákladů řízení, které Tribunál uložil Komisi ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, HB v. Komise. Vzájemná pohledávka, kterou Komise uplatnila vůči HB a kterou částečně vymohla sporným rozhodnutím, činila 1 197 055,86 eura a byla tvořena částkou, kterou Komise požadovala po HB z titulu zakázky CARDS.
38.      Jak je však uvedeno v bodě 27 tohoto stanoviska, rozsudkem ve spojených věcech C‑160/22 P a C‑161/22 P, Komise v. HB, zrušil Soudní dvůr rozsudky ve věcech T‑795/19 a T‑796/19, HB v. Komise, vrátil tyto věci Tribunálu a rozhodl, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Komise tedy již není povinna zaplatit HB částku těchto nákladů řízení, takže hlavní pohledávka již neexistuje.
39.      V důsledku toho, jak Komise uznala ve své odpovědi na otázky Soudního dvora, se sporné rozhodnutí napadené v prvním stupni stalo bezpředmětným a musí být zrušeno.
40.      Navíc v rozsudku ve spojených věcech C‑160/22 P a C‑161/22 P, Komise v. HB, Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí o vrácení vyplacených částek CARDS je třeba kvalifikovat jako napadnutelný akt ve smyslu článku 263 SFEU a že Tribunál měl nesprávně za to, že spadá do rámce smluvních vztahů. Vzájemná pohledávka, kterou Komise vymáhá vůči HB ve sporném rozhodnutí, tedy spadá do pravomoci Tribunálu. Z toho vyplývá, že řešení uvedené v rozsudku ADR, které se týká vymáhání smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu a které tvoří základ řešení přijatého v napadeném rozsudku, již není v projednávané věci relevantní.
41.      Komise má nicméně za to, že se projednávaný kasační opravný prostředek nestal bezpředmětným, zejména proto, že Soudní dvůr musí objasnit, zda je řešení přijaté Tribunálem v napadeném rozsudku platné za účelem přijetí budoucích rozhodnutí o vymáhání pohledávek ze smluv neobsahujících rozhodčí doložky ve prospěch unijního soudu.
42.      Za těchto podmínek je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí předmět sporu, jakož i právní zájem na řízení přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak nebude vydáno rozhodnutí ve věci samé(14).
43.      Kromě toho z čl. 56 druhého a třetího pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že privilegovaní navrhovatelé, jako je Komise, nemusí pro podání opravného prostředku prokazovat právní zájem(15). O sporu však lze rozhodnout pouze tehdy, pokud předložené právní otázky nejsou v důsledku ukončení sporu čistě hypotetické povahy(16). Privilegovaní žalobci tedy nemají neomezenou možnost napadnout rozsudky Tribunálu před Soudním dvorem(17) a nejsou ani osvobozeni od povinnosti, pokud jde o zachování předmětu sporu(18).
44.      Soudnímu dvoru tedy v rámci kasačního opravného prostředku nepřísluší zabývat se obecnými a abstraktními otázkami či dávat „lekci z práva“(19). Soudní dvůr proto odmítá rozhodovat o kasačním opravném prostředku, pokud by jeho rozsudek měl význam pouze pro obdobné případy v budoucnu(20).
45.      Nicméně v rámci posuzování právního zájmu na řízení u neprivilegovaných navrhovatelů uznává Soudní dvůr, že za určitých okolností mohou mít tito navrhovatelé nadále právní zájem na zrušení aktu zrušeného v průběhu řízení, aby autora napadeného aktu přiměli k tomu, že v budoucnu provede odpovídající změny, a zabrání tak nebezpečí, že se protiprávnost, kterou je tento akt údajně postižen, v budoucnu zopakuje(21). Trvání takového zájmu se uznává zejména tehdy, je-li předvídatelné, že dotčený orgán přijme v krátkodobém nebo střednědobém horizontu nové právní akty založené právě na právním výkladu, který navrhovatel zpochybňuje(22).
46.      Takové úvahy se musí použít tím spíše při posuzování trvání předmětu sporu, v projednávané věci u tohoto kasačního opravného prostředku, podaného privilegovaným navrhovatelem, který nemusí prokazovat právní zájem na řízení.
47.      Jak je uvedeno v bodě 7 tohoto stanoviska, Tribunál v napadeném rozsudku rozhodl, že v případě, jako je případ v projednávané věci, kdy vzájemná pohledávka vymáhaná formou započtení vyplývá ze smlouvy, která neobsahuje rozhodčí doložku ve prospěch unijních soudu, Komise nemá pravomoc použít tento způsob vymáhání.
48.      Jak Komise uvedla ve svém písemném vyjádření, z toho vyplývá, že podle právního stavu stanoveného v odůvodnění napadeného rozsudku, který je povinna zohlednit(23), již nemůže využít započtení k vymáhání pohledávek, které uplatňuje vůči smluvním partnerům, s nimiž je vázána smlouvami neobsahujícími rozhodčí doložku ve prospěch unijního soudu. Komise přitom na základě číselných údajů prokázala, že tyto pohledávky jsou velmi početné a představují značnou rozpočtovou položku.
49.      Z toho vyplývá, že zánik předmětu sporného rozhodnutí, které bylo zrušeno výrokem napadeného rozsudku, nevede k zániku důsledků, které má řešení přijaté v odůvodnění tohoto rozsudku pro Komisi(24) a v širším smyslu pro unijní právní řád. Zánik tohoto předmětu totiž neodstraňuje právní posouzení, na kterém je založen výrok napadeného rozsudku(25), které je předmětem tohoto řízení o kasačním opravném prostředku. Pokud by toto řízení skončilo nevydáním rozhodnutí, toto řešení obsažené v odůvodnění, které je nezbytnou oporou výroku napadeného rozsudku, by tedy založilo překážku věci pravomocně rozsouzené(26).
50.      Za těchto podmínek by bylo v rozporu nejen se zásadami právní jistoty a ochrany a řádného finančního řízení Unie, ale také se zásadami hospodárnosti řízení a řádného výkonu spravedlnosti, považovat tento kasační opravný prostředek za bezpředmětný a nutit Komisi, aby se snažila o vyjasnění právního stavu týkajícího se započtení smluvních pohledávek tím, že by vyvolala následná řízení o kasačním opravném prostředku.
51.      V každém případě nemám za to, že by zánik předmětu sporného rozhodnutí měl za následek ukončení sporu mezi účastnicemi řízení, a že by se proto kasační opravný prostředek stal z tohoto důvodu bezpředmětným(27).
52.      Z toho vyplývá, že bez ohledu na zánik předmětu řízení v prvním stupni (viz body 105 a 106 tohoto stanoviska) neztratil tento kasační opravný prostředek svůj předmět, a je tedy třeba se jím zabývat ve věci samé.
2.      K věci samé
53.      Podle Komise jsou úvahy Tribunálu v napadeném rozsudku stiženy nesprávným právním posouzením ve dvou ohledech.
54.      Komise Tribunálu vytýká, že nesprávně rozhodl, že nemůže vymáhat smluvní pohledávku, jejíž opodstatněnost je napadena před příslušným vnitrostátním soudem, formou započtení (a).
55.      Komise dále tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodnutí o započtení postavil na roveň vykonatelným rozhodnutím a uplatnil na ně úvahy obsažené v rozsudku ADR (b).
a)      K možnosti vymáhat napadenou pohledávku formou započtení (první důvod kasačního opravného prostředku)
56.      V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že se Tribunál v bodech 60 a 61 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení. Zaměnil přezkum jistoty, stanovení pevné částky a splatnosti pohledávky s posouzením její opodstatněnosti a nesprávně dospěl k závěru, že spornost je prvkem, který je třeba zohlednit při posuzování jistoty, stanovení pevné částky a splatnosti pohledávky.
57.      V uvedených bodech Tribunál rozhodl, že když Komise přijala sporné rozhodnutí, porušila rozdělení pravomocí mezi unijní a vnitrostátní soudy, pokud jde o posuzování legality započtení smluvní pohledávky, která byla předmětem sporu
před vnitrostátním soudem, který byl jako jediný příslušný k posouzení, zda byla uvedená pohledávka opodstatněná, a obecně zda byla jistá, o stanovené pevné částce a splatná, což umožňuje její zohlednění v rámci započtení(28).
58.      Jak Komise správně uvádí, z těchto úvah skutečně vyplývá, že Tribunál implicitně, ale nutně dospěl k závěru, že spornost nebo nespornost pohledávky je prvkem, který je třeba zohlednit při posuzování jistoty, stanovení pevné částky a splatnosti této pohledávky ve smyslu ustanovení finančního nařízení z roku 2018.
59.      Tento výklad však neobstojí při přezkumu relevantních ustanovení tohoto nařízení s ohledem na jejich znění, systematiku a cíl.
60.      Zaprvé stanovení pohledávky znamená uznání práva Unie vůči dlužníkovi a stanovení nároku požadovat po dlužníkovi úhradu dluhu (čl. 98 odst. 1 druhý pododstavec finančního nařízení z roku 2018). Za účelem stanovení pohledávky se příslušná schvalující osoba mimo jiné ujistí, že a) pohledávka je jistá, tedy není ničím podmíněna, b) pohledávka zní na pevnou a přesně vyjádřenou peněžitou částku, a c) pohledávka je splatná a neběží lhůta k její úhradě [čl. 98 odst. 3 písm. a) až c) tohoto nařízení].
61.      Zadruhé příslušná schvalující osoba stanoví veškeré pohledávky identifikované jako jisté, o stanovené pevné částce a splatné inkasním příkazem, jímž příslušná schvalující osoba vydává účetnímu pokyn k inkasu dané částky. Po tomto inkasním příkazu následuje výzva k úhradě určená dlužníkovi, která jej informuje o stanovení pohledávky a o lhůtě splatnosti (čl. 98 odst. 2 první pododstavec, čl. 98 odst. 4 první pododstavec a čl. 100 odst. 1 finančního nařízení z roku 2018).
62.      Zatřetí s výjimkou případů, kdy se příslušná schvalující osoba rozhodne ji zcela nebo zčásti zrušit, může upustit od inkasa stanovené pohledávky pouze v řádně odůvodněných případech, kdy je inkaso nemožné nebo nepřiměřené (čl. 101 odst. 2 až 6 finančního nařízení z roku 2018).
63.      Konečně začtvrté, pokud má dlužník vůči Unii pohledávku, inkasuje účetní stanovenou pohledávku Unie započtením poté, co dlužníkovi umožní předložit připomínky (čl. 101 odst. 1 třetí pododstavec a čl. 102 odst. 1 a 2 první pododstavec, jakož i článek 133 finančního nařízení z roku 2018).
64.      Ze znění těchto ustanovení ve vzájemném spojení vyplývá, že jistá povaha pohledávky odkazuje pouze na skutečnost, že není podmíněná (bod 60 výše) a nelze ji zaměňovat s její nespornou povahou(29).
65.      Takto je určena jistota pohledávky a inkasní příkaz vystaven ještě před tím, než je dlužník informován o stanovení této pohledávky prostřednictvím výzvy k úhradě, která může vést k jejímu napadení (bod 61 výše). Účetní sice musí dát dlužníkovi možnost předložit své připomínky, než přistoupí k vymáhání prostřednictvím započtení stanovené pohledávky (bod 63 výše). Nemůže však upustit od vymáhání pohledávky, jakmile je stanovena, i když je napadena, ledaže by se rozhodl ji zrušit (bod 62 výše).
66.      V důsledku toho není nesporná povaha pohledávky podmínkou pro její stanovení a vymáhání formou započtení. Naopak, jakmile je pohledávka stanovena, příslušná schvalující osoba a účetní se nemohou vzdát jejího inkasa započtením.
67.      To je v souladu s cílem finančního nařízení z roku 2018, kterým je ochrana finančních zájmů a řádné řízení rozpočtu Unie, což je nezbytné pro její fungování(30).
68.      Tribunál tedy ve věcech předcházejících projednávané věci právem rozhodl, že spornost pohledávky nebrání započtení za účelem jejího vymáhání(31).
69.      Z toho vyplývá, že Tribunál nesprávně založil své úvahy v bodech 60 a 61 napadeného rozsudku implicitně, ale nevyhnutelně na úvaze, že spornost pohledávky stanovené Unií bránila vymáhání této pohledávky započtením. První důvod kasačního opravného prostředku Komise je tedy opodstatněný a je třeba mu vyhovět.
b)      K možnosti vymáhat započtením smluvní pohledávku spadající do pravomoci vnitrostátního soudu (druhý důvod kasačního opravného prostředku)
70.      V rámci svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že přijetí rozhodnutí o započtení za účelem vymáhání smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu vede k obcházení rozdělení soudních pravomocí stanoveného primárním právem. I kdyby takové rozhodnutí o započtení představovalo akt, proti kterému lze podat žalobu k unijnímu soudu, nelze jej v tomto ohledu považovat za rozhodnutí, které je vykonatelné ve smyslu článku 299 SFEU, jako je rozhodnutí, které bylo předmětem rozsudku ADR.
71.      Za účelem posouzení těchto výtek je třeba na prvním místě potvrdit, že Tribunál správně kvalifikoval rozhodnutí o započtení jako napadnutelné akty ve smyslu článku 263 SFEU (body 52 a 54 napadeného rozsudku) (1).
72.      Na druhém místě posoudím otázku, zda má Komise přesto pravomoc přijímat taková rozhodnutí za účelem vymáhání smluvních pohledávek, u nichž přezkum opodstatněnosti spadá do soudní pravomoci vnitrostátního soudu (2).
1)      Rozhodnutí o započtení smluvních pohledávek jsou napadnutelnými akty ve smyslu článku 263 SFEU
73.      Podle judikatury se ovšem v případě, že mezi žalobcem a orgánem existuje smlouva, lze na unijní soudy obrátit s žalobou na základě článku 263 SFEU pouze v případě, že má napadený akt závazné právní účinky jdoucí nad rámec smluvního vztahu mezi stranami a implikující, že orgán, který je stranou smlouvy, jednal při výkonu veřejné moci, kterou má jakožto správní orgán(32).
74.      Je pravda, že započtení je mechanismus, který se běžně používá v občanském právu mezi soukromými osobami, které nemají pravomoci veřejné moci(33). Přijetí rozhodnutí o započtení podle režimu zavedeného finančním nařízením z roku 2018 za účelem vymáhání smluvní pohledávky je však aktem, který se nachází mimo smluvní vztah mezi stranami a implikuje, že orgán, který je stranou smlouvy, jednal při výkonu výsad veřejné moci, jež má jakožto správní orgán.
75.      Když Komise započte vzájemnou pohledávku, kterou údajně má vůči svému smluvnímu partnerovi na základě smlouvy, s hlavní pohledávkou, kterou má tento smluvní partner vůči ní na základě jiného smluvního nebo jednostranného vztahu(34), má toto rozhodnutí závazné právní účinky, které přesahují rámec smluvního vztahu, z něhož vzešla vzájemná pohledávka.
76.      Kromě toho přijetí takového rozhodnutí s sebou nese výkon výsad veřejné moci svěřených Komisi jakožto správnímu orgánu. Závazné právní účinky takového rozhodnutí tak přesahují jakýkoliv smluvní vztah mezi stranami bez ohledu na to, zda hlavní a vzájemná pohledávka, která je předmětem rozhodnutí o započtení, vychází z téže smlouvy či nikoli.
77.      Jak jsem vysvětlila ve věci ADR, závazné právní účinky rozhodnutí přijatého na základě výkonu výsad veřejné moci svěřených orgánu, který je stranou smlouvy, jakožto správnímu orgánu se nikdy neomezují pouze na smluvní vztah mezi stranami. Takové rozhodnutí má vždy také mimosmluvní právní účinky, protože tyto účinky jsou založeny na obecné mimořádné a mimosmluvní pravomoci orgánu, který je stranou smlouvy(35).
78.      Pokud jde o rozhodnutí o započtení, tato rozhodnutí spadají do výkonu takových výsad veřejné moci, a to v zásadě ze dvou důvodů.
79.      Přijetí rozhodnutí o započtení má charakter výkonu veřejné moci, protože Komise je povinna, jak bylo uvedeno v bodech 64 až 66 tohoto stanoviska, přijmout takové rozhodnutí, i když je takto vymáhaná pohledávka zpochybněna.
80.      Především na rozdíl od vztahů mezi soukromými stranami v občanském právu nemůže smluvní strana Komise vůči tomuto orgánu uplatnit započtení, pokud Komise zpochybní pohledávku, která je vůči ní uplatňována. Finanční nařízení nestanoví žádný mechanismus započtení, který by smluvní straně umožňoval provést započtení za takových okolností.
81.      Navíc ze znění čl. 102 odst. 1 ve spojení s čl. 111 odst. 3 až 5 finančního nařízení z roku 2018 vyplývá, že smluvní partner Komise může mít vůči Unii jistou, stanovenou pevnou částkou a splatnou pohledávku pouze tehdy, pokud byla odpovídající částka stanovena platebním příkazem. Takový platební příkaz se vydá pouze tehdy, pokud příslušná schvalující osoba předem souhlasila s tím, aby byl z rozpočtu uhrazen výdaj poté, co zejména ověří, že jsou splněny podmínky stanovené právním závazkem, který tento výdaj stanoví. Má-li tedy Komise za to, že výdaj, který po ní smluvní partner požaduje, není odůvodněný, takový platební příkaz nebude vystaven, a smluvní partner tedy nebude disponovat jistou, stanovenou pevnou částkou a splatnou pohledávkou, kterou je třeba uplatnit v rámci započtení.
82.      Z toho vyplývá, že Tribunál v rámci ustálené judikatury správně rozhodl, že rozhodnutí o započtení přijatá Komisí představují akty napadnutelné před unijními soudy prostřednictvím žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU(36).
2)      Přijetí rozhodnutí o započtení za účelem vymáhání smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu je nicméně možné
83.      V kontextu projednávaného kasačního opravného prostředku se Komise sice ztotožňuje s názorem vyjádřeným Tribunálem v napadeném rozsudku, že rozhodnutí o započtení smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu je napadnutelným aktem podle článku 263 SFEU před unijním soudem. Je však toho názoru, že se Tribunál dopustil pochybení, když z tohoto konstatování vyvodil, že přijetí takového rozhodnutí vede k obcházení rozdělení soudních pravomocí stanoveného Smlouvou. Důvod, na kterém je založen rozsudek ADR, nelze v tomto ohledu přenést na rozhodnutí o započtení.
84.      V rozsudku ADR Soudní dvůr objasnil, že Komise nemá pravomoc přijímat vykonatelná rozhodnutí ve smyslu článku 299 SFEU za účelem vymáhání smluvních pohledávek spadajících do pravomoci vnitrostátních soudů. Komise tudíž nemůže přijmout taková rozhodnutí za účelem vymáhání pohledávek ze smluv, které neobsahují rozhodčí doložku ve prospěch unijního soudu(37).
85.      Důvodem tohoto omezení je nejen skutečnost, že rozhodnutí, které je vykonatelné ve smyslu článku 299 SFEU, představuje akt, proti kterému lze podat žalobu podle článku 263 SFEU, ale také a především skutečnost, že v rámci takové žaloby musí unijní soud přezkoumat opodstatněnost pohledávky.
86.      Jak jsem uvedla ve věci ADR, podle čl. 299 čtvrtého pododstavce SFEU může být výkon vykonatelného rozhodnutí zastaven pouze na základě rozhodnutí Soudního dvora, zatímco do pravomoci vnitrostátních soudních orgánů spadá pouze kontrola řádného provádění výkonu rozhodnutí. Mimoto jednací řády Tribunálu i Soudního dvora stanoví, že návrhy na odklad nuceného výkonu právních aktů předložené na základě článku 299 SFEU jsou přípustné pouze ve spojení s žalobou u Tribunálu, příp. u Soudního dvora(38).
87.      Za těchto okolností právo na účinnou soudní ochranu vyžaduje, aby unijní soud při projednávání takové žaloby posoudil také opodstatněnost požadované pohledávky(39). V opačném případě by mohlo dojít k nucenému vymáhání pohledávky bez jakékoli soudní kontroly.
88.      Přijetí rozhodnutí, které je vykonatelným titulem pro vymáhání smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu, by tedy znamenalo, že přezkoumání opodstatněnosti této pohledávky by bylo odebráno příslušnému vnitrostátnímu soudu, a tím by došlo k obcházení soudní příslušnosti stanovené Smlouvou.
89.      Jak přitom správně tvrdí Komise, tyto úvahy neplatí pro taková rozhodnutí o započtení ve smyslu článku 102 finančního nařízení z roku 2018, jako je sporné rozhodnutí, které je předmětem napadeného rozsudku.
90.      Je pravda, že čl. 102 odst. 3 finančního nařízení z roku 2018 stanoví, že započtení uvedené v odstavci 1 tohoto článku má stejný účinek jako platba a zprošťuje Unii povinnosti k úhradě ve výši pohledávky, a případně splatných úroků.
91.      V případě vymáhání smluvní pohledávky, jejíž opodstatněnost je přezkoumávána vnitrostátním soudem z důvodu neexistence rozhodčí doložky v příslušné smlouvě, je třeba provést teleologické omezení tohoto ustanovení, tj. vyložit jej restriktivně v tom smyslu, že započtení nezprošťuje Unii povinnosti uhradit dluh (hlavní pohledávku). Zprošťuje ji pouze povinnosti vyplatit hlavní pohledávku do doby, než bude znám výsledek přezkumu případného zpochybnění opodstatněnosti vzájemné pohledávky započtením.
92.      Jak jsem uvedla ve věci ADR, za těchto okolností má rozhodnutí o započtení pouze praktický účinek a žádný právní účinek, pokud jde o vymáhanou vzájemnou pohledávku(40). Takové rozhodnutí se sice může stát pravomocným, a to buď proto, že smluvní strana proti němu nepodá žalobu u unijního soudu, nebo proto, že unijní soud potvrdí jeho platnost v rozsudku, který založí překážku věci pravomocně rozsouzené. Tím však není dotčena otázka opodstatněnosti vzájemné pohledávky, která je předmětem tohoto rozhodnutí. Takové rozhodnutí totiž nemůže stanovení této pohledávky přiznat konečnou právní moc. Podmínky, za nichž stanovení uvedené pohledávky nabývá právní moci, se naopak řídí právním a smluvním režimem, jemuž tato pohledávka podléhá, a jsou předmětem posouzení příslušného soudu.
93.      Za těchto okolností se přezkum prováděný unijním soudem, kterému byla předložena žaloba na neplatnost proti rozhodnutí o započtení přijatému na základě článku 102 finančního nařízení z roku 2018, omezuje na ověření podmínek stanovených tímto nařízením pro přijetí takového rozhodnutí (viz body 60 až 66 tohoto stanoviska). Ani tento přezkum, ani překážka věci pravomocně rozsouzené takto vydaného rozsudku však nemohou zahrnovat opodstatněnost vymáhané smluvní vzájemné pohledávky(41). Tato otázka totiž nespadá do pravomoci unijního soudu z důvodu neexistence rozhodčí doložky v příslušné smlouvě(42).
94.      V důsledku toho tento soudní přezkum prováděný unijním soudem ve vztahu k rozhodnutí o započtení nevede k obcházení pravomoci soudů stanovené primárním právem. Na rozdíl od toho, co platí pro vykonatelná rozhodnutí, která jsou předmětem rozsudku ADR, je v případě rozhodnutí o započtení možné, že soud posuzující legalitu rozhodnutí o započtení a soud posuzující opodstatněnost pohledávky uplatňované Komisí a vymáhané prostřednictvím tohoto započtení nejsou totožné.
95.      Zároveň omezení přezkumu vykonávaného unijním soudem na podmínky stanovené finančním nařízením z roku 2018 pro přijetí rozhodnutí o započtení, jehož součástí není ověření opodstatněnosti dotčené vzájemné pohledávky, nepředstavuje porušení práva na účinnou soudní ochranu. To vyplývá ze skutečnosti uvedené v bodech 91 a 92 výše, že rozhodnutí o započtení nemá za následek, že by stanovení uplatněné vzájemné pohledávky nabylo právní moci. Má pouze za následek odklad vyplacení hlavní pohledávky, kterou má druhá smluvní strana, až do ukončení řízení o přezkumu opodstatněnosti vzájemné pohledávky před příslušným vnitrostátním soudem.
96.      Jak Komise správně uznává, pokud by příslušný vnitrostátní soud stanovil, že tato pohledávka neexistuje, byla by samozřejmě povinna vyplatit svému smluvnímu partnerovi zadrženou částku z hlavní pohledávky, případně spolu s úroky(43). Jak již Tribunál uznal v podobných případech, mohl by rovněž v rámci možností, které mu v tomto ohledu poskytuje jeho jednací řád, přerušit řízení o žalobě proti rozhodnutí o započtení až do rozhodnutí vnitrostátního soudu o opodstatněnosti dotčené pohledávky(44).
97.      Je pravda, že přijetí rozhodnutí o započtení tím, že v praxi pokrývá výši vzájemné pohledávky požadované Komisí (v důsledku nevyplacení hlavní pohledávky smluvního partnera), má za následek obrácení břemene předložení věci příslušnému smluvnímu soudu, aby rozhodl o opodstatněnosti vzájemné pohledávky. Komisi tedy nepřísluší, aby se obrátila na tento soud za účelem přezkoumání opodstatněnosti své údajné pohledávky a získání vykonatelného titulu k jejímu vymáhání. Místo toho je to smluvní strana, která se obrací na soud, aby posoudil opodstatněnost pohledávky uplatňované Komisí, a případně vydal rozsudek, který Komisi zavazuje k úhradě částky hlavní pohledávky zadržené na základě rozhodnutí o započtení.
98.      Nicméně skutečnost, že se tímto způsobem znevýhodňuje smluvní strana vůči Komisi tím, že se Komisi poskytuje tato možnost při vymáhání jejích pohledávek, je odůvodněna nutností chránit finanční zájmy Unie(45). Jak jsem již uvedla ve věci ADR, nebylo by s touto zásadou slučitelné, aby Komise byla povinna vyplácet prostředky Unie dlužníkovi, který je v prodlení, insolventní nebo jednoduše neplní své závazky dobrovolně(46).
99.      Z tohoto důvodu je podle finančního nařízení z roku 2018 započtení povinným prioritním způsobem vymáhání pohledávek Unie před všemi ostatními způsoby vymáhání(47). Jak Tribunál správně poukázal v jiných věcech, účetní nemůže upustit od započtení, pokud má dlužník pohledávku vůči Unii a dlužník neplnil dobrovolně(48). Pokud však pohledávku nebylo možné uhradit započtením nebo realizací jakékoli předem složené záruky, může účetní přistoupit k vymáhání této pohledávky, a to buď přijetím vykonatelného rozhodnutí, nebo prostřednictvím podání žaloby(49).
100. I v tomto ohledu se tedy rozhodnutí, která jsou vykonatelná ve smyslu článku 299 SFEU a jsou předmětem rozsudku ADR, liší od rozhodnutí o započtení, která jsou předmětem této věci. Jelikož první z nich jsou možností, kterou má Komise k dispozici stejně jako podání žaloby, je oprávněné, aby jejich použití bylo omezeno na základě článků 272 a 274 SFEU (viz body 1 až 5 tohoto stanoviska). Naopak, jelikož použití druhých je povinné, a nikoli volitelné, jejich účinky nemohou přiznat právní moc stanovení pohledávky, pokud posouzení její opodstatněnosti podle těchto ustanovení primárního práva přísluší vnitrostátnímu soudu.
101. Z těchto úvah vyplývá, že se Tribunál dopustil pochybení, když měl za to, že za okolností projednávané věci neměla Komise pravomoc přijmout sporné rozhodnutí na základě řešení přijatého v rozsudku ADR. Druhý důvod kasačního opravného prostředku Komise je tedy rovněž opodstatněný a je třeba mu vyhovět.
3.      Závěry ke kasačnímu opravnému prostředku
102. Z výše uvedeného přezkumu vyplývá, že úvahy Tribunálu, na nichž je založen bod 1 výroku napadeného rozsudku, jsou stiženy nesprávným právním posouzením. Tento rozsudek tedy musí být zrušen v rozsahu, v němž zrušil sporné rozhodnutí v bodě 1 svého výroku.
B.      K žalobě před Tribunálem
103. Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie platí, že zruší-li Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu, může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
104. Tak tomu v projednávané věci je.
105. Jak bylo uvedeno v bodech 37 až 39 tohoto stanoviska, vzhledem k tomu, že hlavní pohledávka HB vůči Komisi, kterou Komise započetla proti své údajné vzájemné pohledávce vůči HB z titulu zakázky CARDS, již neexistuje, sporné rozhodnutí se stalo bezpředmětným.
106. Proto již není třeba rozhodovat o návrhu na zrušení tohoto rozhodnutí, který HB podala u Tribunálu.
C.      Dílčí závěr
107. Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že napadený rozsudek je třeba zrušit v rozsahu, v němž zrušil sporné rozhodnutí v bodě 1 svého výroku, vyhradit si rozhodnutí a stanovit, že o návrhu HB na zrušení sporného rozhodnutí podaném k Tribunálu již není třeba rozhodovat.
VI.    Náklady řízení
A.      K nákladům řízení o kasačním opravném prostředku
108. Článek 184 odst. 2 jednacího řádu stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný nebo je-li tento kasační prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
109. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a HB neměla v tomto řízení o kasačním opravném prostředku úspěch, je důvodné uložit HB náhradu nákladů tohoto řízení o kasačním opravném prostředku.
B.      K nákladům řízení v prvním stupni
110. Článek 149 jednacího řádu stanoví, že dospěje-li Soudní dvůr k závěru, že se žaloba stala bezpředmětnou a již není důvodné rozhodnout ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení. Podle článku 142 jednacího řádu, není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Soudní dvůr dle volného uvážení.
111. V projednávané věci je zřejmé, že již není třeba rozhodovat o návrhu na zrušení podaném HB v prvním stupni, protože sporné rozhodnutí ztratilo svůj předmět.
112. Z této analýzy vyplývá, že Tribunál nesprávně zrušil sporné rozhodnutí, přestože Komise měla pravomoc jej přijmout, takže je třeba vyhovět návrhovým žádáním Komise v tomto ohledu v prvním stupni. Kromě toho není namístě rušit bod 2 výroku napadeného rozsudku, kterým se zamítá návrh HB na náhradu majetkové újmy.
113. Tato analýza však rovněž ukázala, že opravné prostředky proti rozhodnutí o započtení týkajícímu se smluvní pohledávky spadající do pravomoci vnitrostátního soudu jsou komplexní. HB navíc vynaložila veškerou požadovanou řádnou péči tím, že se ve věci sporného započtení obrátila jak na Tribunál, tak na vnitrostátní soud příslušný k přezkumu opodstatněnosti dotčené pohledávky.
114. Za těchto okolností bude spravedlivým posouzením věci uložit každé z účastnic řízení, aby nesla své vlastní náklady řízení v prvním stupni, jak tomu bylo v napadeném rozsudku. Návrh Komise směřující ke zrušení bodu 3 výroku tohoto rozsudku a k tomu, aby byla HB uložena náhrada nákladů řízení před Tribunálem, musí být tedy zamítnut.
VII. Závěry
115. Na základě výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně:
„1)      Bod 1 výroku rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 4. října 2023, HB v. Komise (T‑444/22, EU:T:2023:604), se zrušuje.
2)      O návrhu na zrušení ve věci T‑444/22 již není třeba rozhodnout.
3)      HB ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí v řízení o kasačním opravném prostředku.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Rozsudky ze dne 11. července 1985, Maag v. Komise (43/84, EU:C:1985:328, bod 26); ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 19), a ze dne 28. února 2019, Alfamicro v. Komise (C‑14/18 P, EU:C:2019:159, bod 49).
3      Viz, abych uvedla pouze nejvýznamnější z mnoha věcí v této oblasti, rozsudky ze dne 18. dubna 2013, Komise v. Systran a Systran Luxembourg (C‑103/11 P, EU:C:2013:245); ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562); ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2020:576), a ze dne 26. září 2024, Komise v. HB (C‑160/22 P a C‑161/22 P, EU:C:2024:799). V tomto ohledu viz rovněž mé stanovisko ve věcech ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, bod 95 a násl.), jakož i Komise v. HB (C‑160/22 P, C‑161/22 P a C‑597/22 P, EU:C:2024:84, bod 60 a násl.).
4      Rozsudek ze dne 16. července 2020 (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, bod 73).
5      V tomto ohledu viz rovněž mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, body 48 až 58 a 95 až 105).
6      Rozsudek ze dne 4. října 2023, HB v. Komise (T‑444/22, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2023:604).
7      Napadený rozsudek, body 56, 57, 60 a 61.
8      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014 a (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (Úř. věst. 2018, L 193, s. 1). Toto nařízení bylo nyní nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2024/2509 ze dne 23. září 2024, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie (Úř. věst. L, 2024/2509).
9      Rozsudek ze dne 21. prosince 2021, HB v. Komise (T‑795/19, EU:T:2021:917, bod 4).
10      T‑795/19, EU:T:2021:917.
11      T‑796/19, EU:T:2021:918.
12       EU:C:2024:799.
13      Viz stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, bod 26) a stanovisko generálního advokáta D. Spielmanna ve věci E. (Započtení pohledávek) (C‑481/24, EU:C:2025:632, bod 22 a násl.).
14      Viz rozsudek ze dne 19. září 2024, Coppo Gavazzi a další v. Parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, bod 40 a citovaná judikatura).
15      Rozsudky ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, bod 171); ze dne 22. února 2005, Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2005:98, bod 48), a ze dne 21. prosince 2016, Rada v. Fronta Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, body 69 a 70). Tito privilegovaní navrhovatelé rovněž nemusí prokazovat právní zájem na podání žaloby na neplatnost, viz rozsudek ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise (C‑463/10 P a C‑475/10 P, EU:C:2011:656, bod 36).
16      Viz mé stanovisko ve věci Rada v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:22, bod 35).
17      Stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve spojených věcech Komise v. Siemens Österreich a další a Siemens Transmission & Distribution a další v. Komise (C‑231/11 P až C‑233/11 P, EU:C:2013:578, bod 33).
18      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta M. Poiares Madura ve věci Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, bod 19).
19      Stanovisko generálního advokáta M. Poiares Madura ve věci Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, bod 21).
20      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. července 2012, Rada v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, bod 50).
21      Viz zejména rozsudky ze dne 6. března 1979, Simmenthal v. Komise (92/78, EU:C:1979:53, bod 32); ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, body 55 až 62); ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 63); ze dne 4. září 2018, ClientEarth v. Komise (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, bod 48), a ze dne 19. září 2024, Coppo Gavazzi a další v. Parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, bod 42).
22      Viz zejména rozsudky ze dne 19. září 2024, Coppo Gavazzi a další v. Parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, body 43 až 47); Santini a další v. Parlament (C‑198/21 P, EU:C:2024:768, body 38 až 42), a ze dne 19. září 2024, Falqui v. Parlament (C‑391/21 P, EU:C:2024:769, body 41 až 44).
23      Rozsudky ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise (97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, EU:C:1988:199, bod 27); ze dne 3. října 2000, Industrie des poudres sphériques v. Rada (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, bod 81), a ze dne 20. června 2024, EUIPO v. Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, bod 92).
24      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. prosince 2011, Francie v. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 49), a ze dne 19. července 2012, Rada v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, bod 47).
25      Pokud jde o význam odůvodnění napadeného rozsudku při posuzování předmětu kasačního opravného prostředku, viz stanovisko generálního advokáta M. Poiares Madura ve věci Komise v. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, bod 22), a stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve spojených věcech Komise v. Siemens Österreich a další a Siemens Transmission & Distribution a další v. Komise (C‑231/11 P až C‑233/11 P, EU:C:2013:578, body 34 až 38).
26      Rozsudky ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další (C‑310/97 P, EU:C:1999:407, bod 54); ze dne 1. června 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise (C‑442/03 P a C‑471/03 P, EU:C:2006:356, bod 44), a ze dne 19. dubna 2012, Artegodan v. Komise (C‑221/10 P, EU:C:2012:216, bod 87).
27      Pokud jde o tento aspekt při posuzování trvání předmětu kasačního opravného prostředku, viz usnesení ze dne 1. prosince 2004, OHIM v. Zapf Creation (C‑498/01 P, EU:C:2004:760, bod 12), jakož i rozsudky ze dne 21. prosince 2011, Francie v. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 48), a ze dne 19. července 2012, Rada v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, bod 51).
28      Kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
29      Pro definici nároku, který se považuje za nesporný, viz článek 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky (Úř. věst. 2004, L 143, s. 15; Zvl. vyd. 19/07, s. 38).
30      V tomto smyslu viz článek 317 a čl. 322 odst. 1 SFEU, jakož i rozsudek ADR, bod 100 a citovaná judikatura. V tomto smyslu viz rovněž, již před kodifikací započtení jako způsobu inkasa pohledávek Unie prostřednictvím článku 73 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. 2002, L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74), stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, bod 68).
31      Viz rozsudky ze dne 17. ledna 2007, Řecko v. Komise (T‑231/04, EU:T:2007:9, bod 118), a ze dne 21. září 2017, Eurofast v. Komise (T‑87/16, EU:T:2017:641, bod 65). V tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 8. listopadu 2011, Walton v. Komise (T‑37/08, EU:T:2011:640, bod 60).
32      Rozsudky ze dne 9. září 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. Komise (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 20), a ADR, bod 65.
33      Viz stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věcech Danværn Production (C‑341/93, EU:C:1995:139, body 27 až 31), a Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, body 44 a 45), jakož i stanovisko generálního advokáta D. Spielmanna ve věci E. (Započtení pohledávek) (C‑481/24, EU:C:2025:632, bod 22 a násl.).
34      V dané věci se jednalo o náklady, jejichž úhrada byla Komisi uložena v jiné věci; další příklady lze nalézt v rozsudku ze dne 10. července 2003 ve věci Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400) (dotace poskytnutá smluvnímu partnerovi Komise) nebo věc, která vedla k rozsudku ze dne 11. července 2019, IPPT PAN v. Komise a REA (T‑805/16, EU:T:2019:496) (pohledávka splatná smluvnímu partnerovi Komise na základě jiné smlouvy).
35      Rozsudek ADR, body 69 a 70. Viz rovněž mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, body 100 až 104). V tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 17. ledna 2019, Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis v. ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, bod 165), a ze dne 11. července 2019, IPPT PAN v. Komise a REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, bod 175).
36      Viz zejména rozsudky ze dne 8. října 2008, Helkon Media v. Komise (T‑122/06, EU:T:2008:418, body 46 až 52); ze dne 6. října 2015, Technion a Technion Research & Development Foundation v. Komise (T‑216/12, EU:T:2015:746, bod 53), a ze dne 14. listopadu 2017, Alfamicro v. Komise (T‑831/14, EU:T:2017:804, body 191 až 193). Tribunál založil tento směr judikatury zejména na rozsudku ze dne 10. července 2003, Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400, body 42 a 45, jakož i výrok).
37      Rozsudek ADR, bod 73.
38      Viz čl. 161 odst. 1 ve spojení s čl. 156 odst. 1 a 2 jednacího řádu Tribunálu, jakož i čl. 165 odst. 1 ve spojení s čl. 160 odst. 1 a 2 jednacího řádu Soudního dvora, jakož i mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, bod 49).
39      Rozsudek ADR, bod 88. Viz rovněž mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, body 133 až 136).
40      Viz mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, poznámka pod čarou 41).
41      Pokud jde o podobné řešení, viz § 322 první pododstavec Zivilprozessordnung (německý občanský soudní řád), podle kterého rozsudky mohou založit překážku věci pravomocně rozsouzené v rozsahu, v němž rozhodují o podaných návrzích.
42      Podobné otázky se obecně vyskytují v případě, kdy přezkum opodstatněnosti pohledávky vymáhané formou započtení (potenciálně) spadá do pravomoci jiného soudu než Tribunálu; v tomto ohledu viz rozsudky ze dne 5. února 2025, Polsko v. Komise (T‑830/22 a T‑156/23, EU:T:2025:131, body 23 až 31) (probíhá řízení o kasačním opravném prostředku ve věci C‑296/25 P), a Polsko v. Komise (T‑1033/23, EU:T:2025:129, body 18 až 26) (probíhá řízení o kasačním opravném prostředku ve věci C‑297/25 P). Jinak je tomu v případě, kdy je Tribunál sám příslušný k posouzení opodstatněnosti vymáhané vzájemné pohledávky: viz například rozsudek ze dne 11. července 2019, IPPT PAN v. Komise a REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, bod 33 a násl.); avšak v tomto ohledu viz rozsudek ADR, body 80 až 89, jakož i moje stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, bod 113 a násl.).
43      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. ledna 2019, Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis v. ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, body 175 a 176). Stejně tak je patrně možné, že smluvní strana případně napadne před příslušným soudem výši hlavní pohledávky, kterou Komise uznává jako dlužnou, pokud s touto částkou nesouhlasí. Rozhodnutí o započtení, případně potvrzené Tribunálem, rovněž nemůže mít za následek, že stanovení této částky nabude právní moci, pokud přezkum této částky spadá do pravomoci jiného soudu než Tribunálu.
44      V tomto smyslu viz mutatis mutandis rozsudek ze dne 4. května 2017, Meta Group v. Komise (T‑744/14, EU:T:2017:304, body 47, 49 a 258).
45      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, bod 111).
46      Viz mé stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, poznámka pod čarou 41). V tomto smyslu viz rovněž stanovisko generálního advokáta P. Légera ve věci Komise v. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, bod 57).
47      Viz čl. 101 odst. 1 třetí pododstavec, čl. 102 odst. 1 první pododstavec a článek 103 finančního nařízení z roku 2018.
48      Viz rozsudky ze dne 15. dubna 2011, Česká republika v. Komise (T‑465/08, EU:T:2011:186, body 129 a 130), a ze dne 21. září 2017, Eurofast v. Komise (T‑87/16, EU:T:2017:641, body 67 a 68).
49      Viz článek 103 finančního nařízení z roku 2018.