62006CC0181_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Projednávaná věc se týká letecké dopravy, a sice poplatků za přístup na trh pozemního odbavování na letištích Společenství – konkrétně „poplatku za správu a dozor“. Pozemní odbavování zahrnuje v podstatě služby poskytované na letišti týkající se letadel, cestujících a nákladu. Soudní dvůr je v podstatě žádán, aby rozhodl, zda takový poplatek, jaký je stanoven vnitrostátním právem, může být považován za poplatek určený podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií – jak to požaduje právní úprava Společenství – a zda je uložení takového poplatku v rozporu se svobodným přístupem na trh pozemního odbavování, nebo nikoli.
I – Právní rámec
A – Právní úprava Společenství
2. Body 4 a 5 odůvodnění směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství(2) (dále jen „směrnice“) stanoví, že „[...] služby pozemního odbavování jsou zásadní pro řádné provozování letecké dopravy [...]“ a „[...] otevírání přístupu na trh pozemního odbavování by mělo pomáhat snížit provozní náklady leteckých společností a zlepšit kvalitu jejich služeb poskytovaných uživatelům letišť“.
3. Dále podle bodu 9 odůvodnění směrnice, „svobodný přístup na trh pozemního odbavování je v souladu s efektivním provozem na letištích Společenství“.
4. Bod 25 odůvodnění v preambuli směrnice stanoví, že „[...] oprávněným poskytovatelům služeb pozemního odbavování a uživatelům letiště oprávněným k odbavování vlastními silami musí být zajištěn přístup k letištním zařízením v míře nezbytné pro výkon jejich práv a k zajištění spravedlivé a korektní hospodářské soutěže; [...] tento přístup musí být doprovázen možností vybírat poplatek“(3) .
5. Článek 6 směrnice, nazvaný „Pozemní odbavování pro třetí osoby“, stanoví následující:
„1. V souladu s úpravou stanovenou v článku 1 přijmou členské státy nezbytná opatření k zajištění svobodného přístupu poskytovatelů služeb pozemního odbavování na trh tak, aby mohli poskytovat služby pozemního odbavování třetím osobám. Členské státy mají právo požadovat, aby poskytovatelé služeb pozemního odbavování byli usazeni ve Společenství.“
6. Dále článek 16 směrnice, nazvaný „Přístup k zařízením“, stanoví:
„1. Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby poskytovatelé služeb pozemního odbavování a uživatelé letiště přející si odbavovat vlastními silami měli přístup k letištním zařízením v nezbytné míře umožňující jim provádět své činnosti. Jestliže řídící orgán letiště nebo případně veřejný orgán nebo jakýkoliv jiný orgán spravující tato zařízení uloží podmínky tohoto přístupu, musí být tyto podmínky relevantní, objektivní, průhledné a nediskriminující.
2. Prostor, který je k dispozici k pozemnímu odbavování na letišti, musí být rozdělen mezi různé poskytovatele služeb pozemního odbavování a uživatele letiště provádějící odbavování vlastními silami, včetně nových uchazečů v této oblasti, v míře nezbytné pro vykonávání jejich práv a k umožnění účinné a korektní hospodářské soutěže na základě relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících pravidel a kritérií.
3. Jestliže přístup k letištním zařízením zahrnuje vybírání poplatků, musí být tyto poplatky určeny podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií.“
7. Při přijetí směrnice Komise zahrnula do zápisu následující prohlášení, týkající se použití čl. 16 odst. 3:
„Komise prohlašuje, že čl. 16 odst. 3 opravňuje letiště vybírat poplatek od poskytovatelů služeb pozemního odbavování a uživatelů letiště provádějících odbavování vlastními silami za přístup k jeho zařízením.
Komise prohlašuje, že takový poplatek lze chápat jako obchodní poplatek, který může zejména přispět k samofinancování letiště, pokud je určen na základě relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií.“
B – Vnitrostátní právní úprava
8. V Portugalsku byla směrnice 96/67 provedena inter alia
nařízením s mocí zákona č. 275/99 ze dne 23. července 1999(4), zatímco letištní poplatky, o které se jedná v projednávané věci, byly stanoveny nařízením č. 12/99 ze dne 30. července 1999(5) . Tímto posledně uvedeným nařízením bylo stanoveno dohromady 11 poplatků za služby pozemního odbavování. Pokud jde o první z těchto poplatků, nařízení v podstatě stanoví, že poplatek za správu a dozor hradí poskytovatelé služeb a je definován jako procento z jejich obratu(6) .
II – Skutkový stav, původní řízení a položené otázky
9. Z předkládacího usnesení vyplývá, že Deutsche Lufthansa Aktiengesellschaft (dále jen „Lufthansa“), žalobkyně v původním řízení, společnost založená podle německého práva, která má pobočku se sídlem v Portugalsku na letišti v Lisabonu, podala žalobu proti vyměření a výběru poplatků za správu a dozor, které prováděla ANA – Aeroportos de Portugal, SA (dále jen „ANA“, „řídící orgán letiště“ nebo „ŘOL“), žalovaná v původním řízení.
10. ANA poskytla společnosti Lufthansa licenci k výkonu činností pozemního odbavování na letišti Francisco Sá Carneiro v Porto. Sporný poplatek za poskytování správy a dozoru třetím osobám na letišti (dále jen „sporný poplatek“), který byl vybrán od Lufthansa, se rovnal 18 944 PTE a spolu se 17% DPH ve výši 3 220 PTE představoval 22 164 PTE (110,55 EUR). Tento poplatek byl vyměřen podle ustanovení čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99. Částka sporného poplatku, kterou byla Lufthansa povinna uhradit v roce 2000, byla stanovena jako 3,5 % jejího celkového obratu ze služeb pozemního odbavování dosaženého na letišti v Porto.
11. Lufthansa se ve sporu v původním řízení dovolává toho, že ustanovení vnitrostátního práva, na základě kterých byl vyměřen a vybrán uvedený poplatek, tedy čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, jsou v rozporu se směrnicí 96/67, a konkrétně s jejím článkem 6 a čl. 16 odst. 3.
12. Podle vnitrostátního soudu není, v souladu s čl. 280 odst. 4 CPPT (zákon o daňovém řízení), v projednávaném sporu vzhledem k hodnotě jeho předmětu přípustný další opravný prostředek. Vzhledem k tomu je třeba v souladu s čl. 234 třetím pododstavcem ES podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně slučitelnosti dotčených ustanovení s právem Společenství.
13. Usnesením ze dne 7. března 2003 Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto, Tribunal Tributário de Primeira Instãncia do Porto (Portugalsko) přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1. Lze částku požadovanou jakožto poplatek za správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999, považovat za poplatek ‚určený podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií‘, jak to požaduje čl. 16 odst. 3 směrnice Rady 96/67 ze dne 15. října 1996?
2. Brání požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného poplatku, svobodnému přístupu na trh poskytování služeb pozemního odbavování třetím osobám, stanovenému v článku 6 směrnice Rady 96/67 [ze dne 15. října 1996], nebo je s ním v rozporu?
3. Brání požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného poplatku, vytvoření vnitřního trhu a zásadám zakotveným v čl. 3 [odst. 1] písm. c) ES a článku 4 ES, nebo je s nimi v rozporu?
4. Lze považovat požadavek na zaplacení určité částky jakožto poplatku za správu a dozor, v souladu s čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999, čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, a dalšími ustanoveními, z nichž vychází určení výše uvedeného poplatku, za zneužívání ve smyslu článku 82 Smlouvy o ES?“
14. Lufthansa, portugalská vláda, řecká vláda a Komise předložily písemná vyjádření. Všichni tito účastníci řízení také předložili vyjádření na jednání, které se konalo dne 8. února 2007.
III – Analýza
15. Úvodem je třeba poznamenat, že z předkládacího usnesení není jasné časové vymezení sporu v původním řízení. Tato informace je přitom relevantní pro posouzení, zda vůbec okolnosti sporu spadají do rozsahu působnosti směrnice 96/67, anebo nikoliv: jinými slovy, zda v daném čase letiště v Porto skutečně splňovalo podmínky (pokud jde o roční objem provozu) stanovené v článku 1 směrnice. Komise zdůrazňuje, že se tak stalo až od 1. ledna 2006. V každém případě, toto stanovisko je formulováno s výhradou, že směrnice se uplatní .
16. Jak vysvětlím níže, v projednávané věci je v podstatě třeba odpovědět na otázku, zda poplatek za správu a dozor má být považován za „poplatek za přístup k zařízením“ a – pokud je odpověď kladná – zda skutečně splňuje kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3 směrnice. Cílem těchto kritérií je také to, aby vnitrostátní ustanovení, která provádějí příslušnou právní úpravu Společenství, a také jakékoliv rozhodnutí ukládající takové poplatky mohla být soudně přezkoumatelná a je třeba, aby takového cíle bylo dosaženo konkrétním způsobem.
A – K prvním třem otázkám
17. Prvními třemi otázkami, na které odpovím současně, se vnitrostátní soud v podstatě ptá, zda poplatky za správu a dozor, jak jsou stanovené čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, jsou v souladu se směrnicí 96/67, zejména jejím článkem 6 a čl. 16 odst. 3, s čl. 3 odst. 1 písm. c) ES a článkem 4 ES.
1. Hlavní tvrzení účastníků řízení
18. Lufthansa
v podstatě tvrdí, že odpověď na první otázku by měla být záporná, jelikož sporný poplatek nemůže být považován za poplatek za přístup k letištním zařízením, jak je stanovený směrnicí, který je jediným poplatkem povoleným judikaturou Soudního dvora(7) . I kdyby šlo o takový poplatek, což Lufthansa připouští pouze jako domněnku, tvrdí, že poplatek nesplňuje kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3 směrnice 96/67. V neposlední řadě to vyplývá ze skutečnosti, že spornému poplatku podléhají pouze poskytovatelé, zatímco uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními silami nikoli, jakož i ze skutečnosti, že výše poplatku se stanoví procentem z obratu(8) .
19. Portugalská vláda
v podstatě tvrdí, že sporný poplatek splňuje kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3 směrnice a odpovídá náhradě za poskytnutí služby veřejného letiště a za používání majetku ve veřejném vlastnictví. ANA musí zajistit, aby tento majetek byl v odpovídajícím stavu a byl v něm i udržován, což umožňuje Lufthansa uskutečňovat její činnost, a ANA tudíž od ní za to požaduje úhradu odpovídajícího poplatku za správu a dozor. Mimoto, procento z dosaženého obratu splňuje požadavky proporcionality. Pokud jde o článek 6, portugalská vláda v podstatě tvrdí, že liberalizace trhu neznamená, že trh má být přístupný bez poplatku, a že trh je přece otevřený pro všechny poskytovatele, kteří mají zájem a kteří jsou schopni řádně vykonávat činnosti na trhu správy a dozoru. Lufthansa zakládá svoje tvrzení na bodech 9 a 25 odůvodnění směrnice a v podstatě tvrdí, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně.
20. Řecká vláda
tvrdí, že sporný poplatek odráží administrativní náklady na zpracování žádosti poskytovatele nebo uživatele letiště prov ádějícího odbavování vlastními silami o přístup na trh služeb pozemního odbavování na letišti, což je odlišné od poplatku za přístup na trh (jako protiplnění za poskytnutí obchodní možnosti) zakázaného Soudním dvorem v rozsudku Flughafen Hannover-Langenhagen(9) . Řecká vláda konečně tvrdí, že tento sporný poplatek je odůvodněn na základě povinnosti poskytovat nepřetržitý dohled a dozor nad souladem poskytovaných služeb s příslušnými předpisy.
21. Komise
tvrdí, že čl. 6 odst. 1 směrnice brání řídícím orgánům letiště požadovat od poskytovatelů úhradu poplatku, který není poplatkem za používání letištních zařízení. V každém případě, spolu s řeckou vládou jsou toho názoru, že není jasné, jaké služby jsou ve skutečnosti ve sporném poplatku zahrnuty, a rovněž není jasná metoda jeho výpočtu. Na druhé straně jsou řídící orgány letiště oprávněny vybírat poplatek za používání letištních zařízení za podmínky, že splňují kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3 směrnice.
2. Posouzení
22. Článek 6 směrnice obecným způsobem stanoví zásady svobodného přístupu poskytovatelů služeb pozemního odbavování na trh tak, aby mohli poskytovat služby pozemního odbavování třetím osobám. Článek 16 směrnice obsahuje zvláštní ustanovení týkající se podmínek, na základě kterých poskytovatelé musí mít přístup k zařízením, přičemž konkrétně stanoví, že: „[j]estliže přístup k letištním zařízením zahrnuje vybírání poplatků, musí být tyto poplatky určeny podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií.“
23. V této souvislosti Soudní dvůr už v rozsudku Flughafen Hannover-Langenhagen rozhodl, že ŘOL je skutečně oprávněný vybírat poplatek za používání letištních zařízení, jehož výše má být určena podle kritérií stanovených v čl. 16 odst. 3 směrnice, který zohledňuje zájem tohoto subjektu dosahovat zisku. Soudní dvůr naopak uvedl, že směrnice neumožňuje kromě poplatku za používání letištních zařízení vybírat poplatek za přístup k poskytnutí obchodní možnosti(10) .
24. Lze dodat, že Soudní dvůr v uvedeném rozsudku rozhodl, že „odkaz na zařízení se zjevně týká infrastruktury a vybavení poskytnutého letištěm“. Podle mého názoru by se však toto rozhodnutí nemělo vykládat příliš striktně v tom smyslu, že takový poplatek může být vybírán pouze za používání fyzických zařízení. Spíše by se měl pojem „přístup k letištním zařízením“ vykládat podle mého názoru i v tom smyslu, že pokrývá služby poskytované ŘOL týkající se
používání takových zařízení(11) .
25. Je třeba tedy následně přezkoumat, zda sporný poplatek má být považován za poplatek za takový přístup k zařízením, jaký je uveden v tomto rozsudku.
26. V této souvislosti portugalská vláda v podstatě tvrdí, že sporný poplatek odpovídá náhradě za poskytnutí služby veřejného letiště (která podporuje civilní letectvo) a za používání majetku ve veřejném vlastnictví, a tedy náhradě za umožnění přístupu k obecným zařízením, jakými jsou úklid, osvětlení, údržba, bezpečnost apod., přičemž tento poplatek zároveň umožňuje vládě rozvíjet činnosti pozemního odbavování.
27. Lufthansa naproti tomu tvrdí, že poskytování správy a dozoru nevyžaduje ani používání letištních zařízení, ani poskytování služeb ŘOL a že sporný poplatek se v podstatě letištních zařízení netýká. To vyplývá ze samotného právního režimu, jelikož se poplatek vztahuje jen na poskytovatele, a nikoliv na jiné uživatele. Obě kategorie těchto uživatelů přitom zařízení používají. Tato skutečnost proto potvrzuje, že sporný poplatek se nehradí za letištní zařízení. Lufthansa je naopak toho názoru, že poplatek je vyměřen spíše z důvodu možnosti uskutečnit zisk, a proto je situace v projednávané věci shodná se situací v rozsudku Flughafen Hannover-Langenhagen, ve kterém byl takový poplatek zakázán(12) .
28. Konečně, Komise tvrdí, že poskytovatelé služeb pozemního odbavování již podléhají různým částečným poplatkům za používání zařízení, která potřebují k výkonu svých činností (a která rovněž musí být udržována a být v dobrém stavu), a že poplatek za správu a dozor se tak jeví jako poplatek za pouhou existenci letiště a poskytovatelé ho musí platit jako celek, což představuje dvojí zpoplatnění.
29. Jak jsem uvedl výše, aby mohl být poplatek vybírán v souladu s čl. 16 odst. 3 směrnice, musí být vyměřen za používání letištních zařízení, a nikoli jako všeobecný poplatek za přístup nebo jako druh „koncesního poplatku“. Pokud portugalská vláda tvrdí, že poplatek se vybírá za poskytnutí služby veřejného letiště a za používání majetku ve veřejném vlastnictví, musím poznamenat, že tyto služby poskytované jako protihodnota poplatku se mi zdají dost obecné a vzdálené skutečnému používání letištních zařízení, takže poplatek podle mého názoru ve skutečnosti odpovídá poplatku za přístup, který se hradí jako protiplnění za poskytnutí obchodní možnosti(13) . Mimoto, podle mého názoru, výpočet sporného poplatku nepodporuje zcela závěr, že je hrazen jako protiplnění za používání letištních zařízení, jelikož je vypočítán jako pevné procento z celkového obratu ze služeb pozemního odbavování dosaženého na letišti. Ani odkaz vnitrostátního soudu na „správu a dozor“ neumožňuje dojít ke konečnému závěru, že sporný poplatek se platí za používání letištních zařízení.
30. Ačkoliv bych se tedy přikláněl k názoru, že sporný poplatek se neplatí za používání letištních zařízení ve smyslu čl. 16 odst. 3 směrnice, a není s ním tudíž v souladu, vzhledem k tomu, že Soudní dvůr nemá víc konkrétních informací, je v konečném důsledku na vnitrostátním soudu, aby posoudil, zda se jedná o tento případ.
31. V každém případě k tomu, aby byl sporný poplatek v souladu se směrnicí 96/67, musí rovněž splňovat podmínku, že je určen podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií, jak to stanoví čl. 16 odst. 3 směrnice, což budu zkoumat v následujících bodech.
a) Nediskriminace
32. Začínám s požadavkem nediskriminace, uvedeném ve směrnici, ohledně kterého jsem toho názoru, že se zdá, že sporný poplatek prima facie
nesplňuje tento požadavek, jelikož účastníci řízení nezpochybňují skutečnost, že se vztahuje pouze na poskytovatele, zatímco uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními silami jsou od něho osvobozeni. Dokumenty předložené Soudnímu dvoru mimoto neuvádějí, že by se na uživatele letiště vztahoval jiný srovnatelný poplatek. Nevidím objektivní zdůvodnění tohoto nerovného zacházení a žádné odůvodnění nebylo ani uvedeno v písemných vyjádřeních.
33. Mám za to, že výchozím bodem je zde skutečnost, že situace Lufthansa (a kteréhokoliv jiného poskytovatele v této oblasti) na straně jedné a situace uživatelů letiště provádějících odbavování vlastními silami na straně druhé jsou pro účely této analýzy týkající se přístupu k letištním zařízením právně i fakticky srovnatelné. Lufthansa i Komise potvrzují, že poskytovatelé i uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními silami používají letištní zařízení.
34. Takové odlišné zacházení by muselo být objektivně odůvodněno. To však nevyplývá i) ani z vnitrostátní právní úpravy, ii) ani z tvrzení účastníků řízení nebo účastníků, kteří předložili svá vyjádření, a iii) ani já jsem nebyl schopen najít jakýkoliv objektivní důvod tohoto odlišného zacházení. S přihlédnutím k ustálené judikatuře týkající se zásady zákazu diskriminace poznamenávám, že se srovnatelnými situacemi nesmí být zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně(14) .
35. Portugalská vláda nicméně na jednání vysvětlila, že na uživatele letiště provádějící odbavování vlastními silami se sporný poplatek nevztahuje, jelikož se na ně již ve skutečnosti vztahuje jiný poplatek (nazvaný „poplatek ze leteckou dopravu“). Portugalská vláda dodává, že se takový poplatek vybírá vždy od leteckých operátorů (kteří tak platí za existenci, údržbu a používání infrastruktury letiště) a uživatel letiště provádějící odbavování vlastními silami se považuje za leteckého operátora (nebo přepravce), který poskytuje činnosti pozemního odbavování sám sobě. Tvrdí, že tento poplatek zahrnuje stejné služby jako sporný poplatek, a proto jsou uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními silami od sporného poplatku osvobozeni, jinak by byli zpoplatněni dvakrát.
36. Podle mého názoru je však toto tvrzení příliš obecné a musím připustit, že mě nepřesvědčilo o tom, že je dostatečné na vyvrácení zřejmě existující diskriminace mezi těmito dvěma kategoriemi uživatelů. Zatímco je stále nejasné, jaké zvláštní služby kterýkoliv z těchto dvou poplatků zahrnuje a zda jsou ve skutečnosti shodné, není rovněž zdaleka jasné, jak se vypočítává jejich výše a jak odrážejí příslušné náklady, a tudíž v jakém rozsahu jsou srovnatelné.
b) Relevantnost
37. Úvodem musím uvést, že příslušné vnitrostátní ustanovení, tedy čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99, se vůbec nezmiňuje o tom, co sporný poplatek vlastně zahrnuje.
38. Mimoto, jak vysvětlím níže, pro účely vyřešení tohoto problému – tedy pro objasnění toho, jaké zvláštní služby jsou zahrnuty v tomto poplatku a v jakém rozsahu splňují kritérium relevantnosti stanovené v čl. 16 odst. 3 směrnice – se mi písemná, jakož i ústní vyjádření portugalské vlády rovněž jeví jako nepřesvědčivá a nejasná.
39. Aby poplatek splňoval kritérium relevantnosti, musí souviset s náklady, které vznikly ŘOL při zpřístupnění těch zařízení, která potřebuje poskytnout poskytovatelům a uživatelům letiště provádějícím odbavování vlastními silami(15) . Souhlasím totiž s názorem, který vyjádřil generální advokát Léger ve svém stanovisku ve věci Komise v. Německo(16), že při stanovení výše poplatku je nezbytné k zajištění toho, aby tento poplatek byl skutečně vybírán jako protihodnota za přístup k letištním zařízením, aby splňoval kritérium relevantnosti. Kdyby se připustilo zahrnutí výdajů, které nesouvisejí s náklady ŘOL za přístup k jeho zařízením (například náklady na údržbu infrastruktur, jak tvrdí portugalská vláda v projednávané věci), do výše tohoto poplatku, mohlo by to vést k přeměně tohoto poplatku ve skrytý poplatek za přístup na trh, což by bylo v rozporu s čl. 16 odst. 3, tak jak jej vyložil Soudní dvůr v rozsudku Flughafen Hannover‑Langenhagen(17) .
40. Mám totiž za to, že ŘOL nemohou vybírat druh „koncesního poplatku“ z důvodu, že služby pozemního odbavování byly v celém Společenství liberalizovány a takový poplatek by byl ve zjevném rozporu se směrnicí 96/67, jakož i s jejím výkladem podaným Soudním dvorem. Souhlasím tudíž s názorem, že letiště by neměla mít možnost vybírat poplatky, které nesouvisejí s vynaloženými náklady a které namísto toho mají formu jakéhosi licenčního poplatku. Mimoto, jak bylo zdůrazněno, režim zavedený směrnicí má za cíl zajistit svobodný přístup na trh služeb pozemního odbavování, přičemž má skutečně směřovat ke snížení nákladů leteckých společností, a nikoli k opaku.
41. Moje odpověď na následující vedlejší tvrzení portugalské vlády by mohla být uvedena pod prvním, druhým i třetím podnadpisem tohoto stanoviska – konkrétně pod a) nediskriminací, b) relevantností nebo c) objektivitou.
42. Tato vláda tvrdí, že zavedla na letišti rozdílné zacházení ve vztahu k uživatelům a poskytovatelům, jelikož je toho názoru, že takový rozdíl skutečně existuje, odvolávajíc se na jeden z hlavních cílů směrnice, kterým je snížit náklady leteckých operátorů (nebo přepravců), čehož se může dosáhnout inter alia
zvýšením počtu poskytovatelů služeb na trhu. Následně však dodává, že Lufthansa nemá právní základ, na který se může odvolávat ve svých vyjádřeních, jelikož směrnice nikde neuvádí, že je třeba snížit náklady poskytovatelů služeb pozemního odbavování, neboť cíl snížit jejich náklady také nikdy neexistoval.
43. S takovým výkladem nemohu souhlasit.
44. Cílem směrnice 96/67 bylo postupné otevírání trhu služeb pozemního odbavování ve Společenství hospodářské soutěži, čímž se splnil třetí krok v liberalizaci přístupu na trh letecké dopravy ES. To přirozeně vede k tomu, aby byli jak trh pozemního odbavování, tak i jeho účastníci per se
výkonnější. Odlišování poskytovatelů služeb pozemního odbavování – na základě toho, že „nikdy nebylo cílem snížení“ jejich nákladů (zvláště těch, které jsou neodůvodněné, můžeme dodat) – se zdá být nepochybně v rozporu s hlavním cílem směrnice. Konečně, kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3, kterými se tu již delší dobu zabývám, hrají konkrétní roli v umožnění svobodného přístupu na trh poskytovatelům a v zabezpečení toho, že se infrastruktura letecké dopravy používá účelně.
45. Podle mého názoru by sporný poplatek splňoval podmínku relevantnosti, pokud by ho ŘOL vybíral například jako náhradu za administrativní náklady týkající se zpracování žádostí předložených případnými poskytovateli, jak to v podstatě tvrdí řecká vláda. To však zjevně není tento případ. Lufthansa mimoto dodává, že naopak existují tři jiné takové správní poplatky vybírané Národním institutem pro civilní letectví: i) první za získání licence; ii) druhý za vydání licence a iii) třetí poplatek za jakoukoliv změnu licence.
46. Tudíž, zaprvé, nevím, jak může být sporný poplatek považován za určený podle relevantního kritéria, pokud nesouvisí s náklady – tedy když není založen nákladech, které vnikly ŘOL – a zadruhé, pokud se vypočítává na základě procenta (3,5 %) z obratu poskytovatele, což se podobá dani a připomíná situaci ve věci Flughafen Hannover-Langenhagen(18), ve které byl poplatek založen na možnosti uskutečnit zisk díky přístupu na trh služeb pozemního odbavování a byl Soudním dvorem zakázán. Poznamenávám, že portugalská vláda nebyla schopna dostatečným způsobem vysvětlit, jak se k tomuto konkrétnímu procentu dospělo a proč není možné na něj pohlížet jako na svévolné.
47. S přihlédnutím k informacím předloženým Soudnímu dvoru se mi takové kritérium nezdá relevantní.
c) Objektivita
48. Kromě toho, posouzení ve výše uvedených bodech, pokud jde o otázku, zda sporný poplatek a způsob jeho výpočtu (3,5 % z obratu poskytovatele) mohou být považovány za relevantní kritérium, nebo nikoli, lze uplatnit mutatis mutandis
i na jeho objektivitu.
49. Aby sporný poplatek mohl být považován za objektivní, musel by být založen na příslušných zařízeních a jejich povaze, jakož i na jejich skutečném použití poskytovatelem.
50. Souhlasím kromě toho s Lufthansa, že skutečnost, že procento použité ke stanovení výše sporného poplatku se vypočítává z jejího celkového obratu ze služeb pozemního odbavování – tedy, že ve skutečnosti zahrnuje veškeré
služby pozemního odbavování –, také nepůsobí jako objektivní, ledaže by byla náležitě odůvodněna ŘOL.
51. Nevím přitom o žádném dokumentu nebo skutečnosti, které by naznačovaly způsob, jakým se výše poplatku stanoví, a tudíž nemohu učinit závěr, že souvisí s jakýmikoliv náklady, které vznikly ŘOL. Spíše, jak je uvedeno výše, by mohl být tento poplatek také vykládán v tom smyslu, že odráží příjem, kterého chce ŘOL dosáhnout.
52. Tudíž, pokud jde o požadavek, že poplatek má být určen podle relevantních a objektivních kritérií, z výše uvedeného jasně vyplývá, že sporný poplatek se platí jen jako procento z obratu uživatele a nemá žádnou souvislost se skutečnými náklady ŘOL, které vznikly v souvislosti s poskytováním správy a dozoru, a ani tyto náklady neodráží. Musím zde rovněž dojít k závěru, že sporný poplatek se jeví tak, že nesplňuje kritéria stanovená v čl. 16 odst. 3 směrnice.
d) Průhlednost
53. Sporný poplatek může být charakterizován jako průhledný pod podmínkou, že existuje průhledný vztah mezi způsobem, jakým je stanovena jeho výše (tedy 3,5 % z obratu služeb pozemního odbavování společnosti Lufthansa), a skutečně poskytnutými službami, za které je placen.
54. Pokud jde o průhlednost zavedení poplatku, nejenže vnitrostátní ustanovení neuvádějí, za jaké konkrétní služby se vybírá, ale ani portugalská vláda na tuto otázku neposkytla přesvědčivou odpověď. Když byla požádána o vysvětlení, o jaké služby ve skutečnosti jde, vysvětlila pouze to, že poplatek odpovídá quid pro quo
umožnění přístupu k obecným zařízením, jakými jsou úklid, osvětlení, údržba, bezpečnost a podobně.
55. Lufthansa mimoto tvrdí, že ŘOL jí sebemenším způsobem veřejně neobjasnil, proč se sporný poplatek vybírá a jak byl vypočítán, a to i přes skutečnost, že výbor uživatelů letiště vydal několik za sebou následujících záporných stanovisek v této věci. Lufthansa zároveň dodává, že jelikož neví, k jakému účelu je použit příjem z tohoto poplatku, nemůže učinit závěr o jeho zdůvodnitelnosti, natož o jeho legalitě.
56. Mám za to, že v projednávaném případě vztah mezi příslušnými službami a způsobem výpočtu není vůbec jasný a průhledný. Mimoto jednání tuto otázku také neobjasnilo.
57. S ohledem na výše uvedené úvahy jsem toho názoru, že takový poplatek, jako je poplatek popsaný předkládajícím soudem, není v souladu se směrnicí, zejména s jejím článkem 6 a čl. 16 odst. 3, jelikož není prokázáno, že představuje poplatek placený v souvislosti s používáním letištních zařízení a že je určen podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií. Je však na předkládajícím soudu, který na rozdíl od Soudního dvora má v projednávané věci k dispozici všechny relevantní skutečnosti, aby posoudil, zda na základě těchto skutečností splňuje sporný poplatek jednotlivá uvedená kritéria.
58. Pokud jde o odkaz předkládajícího soudu na čl. 3 odst. 1 písm. c) ES a článek 4 ES, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury tyto články neobsahují úplnou a plnohodnotnou hmotněprávní úpravu, nýbrž jen stanoví obecné cíle, kterých musí Společenství a členské státy dosáhnout(19) . Lze je tedy použít pro účely výkladu ve spojení s jinými ustanoveními, která provádějí jejich obsah, ale nemohou jako takové zpochybnit platbu sporného poplatku.
59. Navrhuji tedy odpovědět na první tři otázky tak, že takové poplatky, jako je poplatek za správu a dozor stanovený čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, nejsou slučitelné se směrnicí 96/67, zejména s jejím článkem 6 a čl. 16 odst. 3, pokud jsou placeny spíše jako poplatky za všeobecný přístup než konkrétně jako protiplnění za používání letištních zařízení a pokud nejsou určeny podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií. Je však na vnitrostátním soudu, aby na základě skutkového stavu, s přihlédnutím ke skutečnému způsobu stanovení a účelu sporného poplatku, stanovil, zda je tento poplatek skutečně placen jako protiplnění za používání letištních zařízení a zda kritéria, podle kterých je určen, jsou, jak je stanoveno v čl. 16 odst. 3 směrnice, relevantní, objektivní, průhledná a nediskriminující.
B – Ke čtvrté otázce
60. V rámci sporu v původním řízení chce rovněž vnitrostátní soud v podstatě zjistit, zda požadování zaplacení částky ve formě sporného poplatku, jak je stanoven příslušnými ustanoveními, může být považováno za zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES.
61. Vnitrostátní soud však neposkytl Soudnímu dvoru téměř žádné informace, aby mu umožnil posoudit tuto otázku. V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudní dvůr nemůže rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem, pokud nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny(20) .
IV – Závěry
62. Mám tudíž za to, že by Soudní dvůr měl odpovědět na otázky položené Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto v projednávané věci takto:
Takové poplatky, jako je poplatek za správu a dozor stanovený čl. 10 odst. 1 nařízení č. 12/99 ze dne 30. července 1999 a čl. 18 odst. 2 nařízení s mocí zákona č. 102/90 ze dne 21. března 1990, ve znění nařízení s mocí zákona č. 280/99 ze dne 26. července 1999, nejsou slučitelné se směrnicí 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství, zejména s jejím článkem 6 a čl. 16 odst. 3, pokud jsou placeny spíše jako poplatky za všeobecný přístup než konkrétně jako protiplnění za používání letištních zařízení a pokud nejsou určeny podle relevantních, objektivních, průhledných a nediskriminujících kritérií.
Je však na vnitrostátním soudu, aby na základě skutkového stavu, s přihlédnutím ke skutečnému způsobu stanovení a účelu sporného poplatku, stanovil, zda je tento poplatek skutečně placen jako protiplnění za používání letištních zařízení a zda kritéria, podle kterých je určen, jsou, jak je stanoveno v čl. 16 odst. 3 směrnice, relevantní, objektivní, průhledná a nediskriminující.
(1) .
(2)
– 	Úř. věst. L 272, s. 36; Zvl. vyd. 07/02, s. 496.
(3)
– 	Pokud jde o definici některých pojmů, které budu v textu používat, článek 2 směrnice inter alia
stanoví, že: „c), řídícím orgánem letiště‘
(dále jen ‚řídící orgán letiště‘ nebo ‚ŘOL‘) se rozumí orgán, který [...] má podle vnitrostátních právních předpisů za úkol správu a kontrolu letištní infrastruktury, koordinaci a řízení činností různých dopravců přítomných na letišti nebo daného letištního systému; [...] f), odbavováním vlastními silami‘
se rozumí stav, kdy si uživatel letiště sám přímo zajišťuje jednu nebo více kategorií služeb pozemního odbavování a neuzavírá žádnou smlouvu jakéhokoliv druhu s třetí osobou pro poskytování těchto služeb; [...] g), poskytovatelem služeb pozemního odbavování ‘ se rozumí jakákoliv fyzická nebo právnická osoba poskytující třetím osobám jednu nebo více kategorií služeb pozemního odbavování“. (Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.)
(4)
–								Diário da República
I, Série A, č. 170, 23. července 1999, s. 4588.
(5) –								Diário da República
I, Série B, č. 176, 30. července 1999, s. 4922.
(6)
– 	Text v původní verzi zní takto: „A taxa de assistência administrativa em terra e supervisão é devida pelos prestadores de serviços e será definida em função do volume de negócios realizado, por aplicação de um valor percentual.“
(7)
– 	A sice rozsudkem ze dne 16. října 2003, Flughafen Hannover-Langenhagen (C‑363/01, Recueil, s. I‑11893). Lufthansa naopak tvrdí, že sporný poplatek je třeba považovat za poplatek za přístup na trh.
(8)
– 	Pro účely rozlišení mezi těmi, kteří poskytují služby pozemního odbavování třetím osobám, a uživateli letiště, kteří si je zabezpečují vlastními silami, budu používat pojmy poskytovatelé a uživatelé letiště provádějící odbavování vlastními silami. V každém případě tyto pojmy jsou podrobněji vysvětleny ve výše uvedené poznámce pod čarou 3.
(9)
– 	Uvedený v poznámce pod čarou 7.
(10)
– 	Viz tamtéž, bod 63.
(11)
– 	Tamtéž, bod 40.
(12)
– 	Uvedený v poznámce pod čarou 7.
(13)
– 	Viz v tomto ohledu výše uvedený rozsudek Flughafen Hannover-Langenhagen (poznámka pod čarou 7), body 42 a 43.
(14)
– 	Viz zejména rozsudky ze dne 17. července 1997, National Farmers’ Union a další (C‑354/95, Recueil, s. I‑4559, bod 61), a ze dne 2. října 2003, García Avello (C‑148/02, Recueil, s. I‑11613, bod 31).
(15)
– 	Viz stanoviska generálního advokáta Legéra ve věci Komise v. Německo, rozsudek ze dne 14. července 2005 (C‑386/03, Sb. rozh. s. I‑6947, bod 72) a generálního advokáta Mischa ve výše uvedené věci Flughafen Hannover-Langenhagen (poznámka pod čarou 7), bod 24.
(16)
– 	Uvedená v poznámce pod čarou 15, bod 74.
(17)
– 	Uvedený v poznámce pod čarou 7.
(18)
– 	Uvedená v poznámce pod čarou 7.
(19)
– 	Viz zejména, v tomto ohledu, rozsudky ze dne 21. září 1999, Wijsenbeek (C‑378/97, Recueil, s. I‑6207), a ze dne 3. října 2000, Échirolles Distribution (C‑9/99, Recueil, s. I‑8207).
(20)
– 	Viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman a další (C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 61); ze dne 9. března 2000, EKW a Wein & Co. (C‑437/97, Recueil, s. I‑1157, bod 52), a ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme (C‑36/99, Recueil, s. I‑6049, bod 20).