62022TJ0583
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (šestého rozšířeného senátu)
10. září 2025 (
*1
)
„Životní prostředí – Aarhuská úmluva – Zamítnutí žádosti o vnitřní přezkum – Článek 10 nařízení (ES) č. 1367/2006 – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2021/2139 – Výroba elektřiny z větrné energie – Taxonomie – Požadavky na technická screeningová kritéria – Článek 19 nařízení (EU) 2020/852 – Významný přínos ke zmírňování změny klimatu – Významný přínos k přizpůsobování se změně klimatu – Absence významného poškozování dalších environmentálních cílů“
Ve věci T‑583/22,
Fédération environnement durable, se sídlem v Paříži (Francie),
Bundesinitiative Vernunftkraft eV, se sídlem v Berlíně (Německo),
Vent de Colère! – Fédération nationale, se sídlem v Peyraudu (Francie),
Vent de Raison – Wind met Redelijkheid (VdR-WmR), se sídlem v Petit-Rœulxu (Belgie),
zástupci: M. Le Berre, advokát,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zástupci: G. von Rintelen, G. Gattinara, C. Auvret a B. De Meester, jako zmocněnci,
žalované,
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát),
ve složení: M. J. Costeira, předsedkyně, M. Kančeva, U. Öberg, P. Zilgalvis a E. Tichy-Fisslberger (zpravodajka), soudci,
za soudní kancelář: P. Cullen, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k dopisu žalobkyní došlému kanceláři Tribunálu dne 6. prosince 2023,
s přihlédnutím k otázce Tribunálu položené účastníkům řízení,
po jednání konaném dne 28. listopadu 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobkyně, Fédération environnement durable, Bundesinitiative Vernunftkraft eV, Vent de Colère! – Fédération nationale a Vent de Raison- Wind met Redelijkheid (VdR-WmR), domáhají zrušení rozhodnutí Evropské komise Ares(2022) 4952619 ze dne 7. července 2022, kterým Komise zamítla jako neopodstatněnou žádost o vnitřní přezkum nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2021/2139 ze dne 4. června 2021, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/852, pokud jde o stanovení technických screeningových kritérií pro určení toho, za jakých podmínek se hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu nebo k přizpůsobování se změně klimatu, a toho, zda tato hospodářská činnost významně nepoškozuje některý z dalších environmentálních cílů (Úř. věst. 2021, L 442, s. 1, dále jen „nařízení v přenesené pravomoci“), která se týkala některých aspektů souvisejících s hospodářskou činností „výroba elektřiny z větrné energie“ (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Skutečnosti předcházející sporu
2
Nařízení v přenesené pravomoci bylo přijato Komisí zejména na základě čl. 10 odst. 3 a čl. 11 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/852 ze dne 18. června 2020 o zřízení rámce pro usnadnění udržitelných investic a o změně nařízení (EU) 2019/2088 (Úř. věst. 2020, L 198, s. 13), a sice tzv. nařízení „o taxonomii“
3
Toto nařízení bylo vyhlášeno v Úředním věstníku Evropské unie dne 9. prosince 2021.
4
Dne 3. února 2022 podaly žalobkyně Komisi žádost o vnitřní přezkum nařízení v přenesené pravomoci podle čl. 10 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Unie (Úř. věst. 2006, L 264, s. 13) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2021/1767 ze dne 6. října 2021 (Úř. věst. 2021, L 356, s. 1). V uvedené žádosti v podstatě tvrdily, že uvedené nařízení v přenesené pravomoci podle nich neprokazuje, že hospodářská činnost „výroby elektřiny z větrné energie“ významně přispívá k environmentálním cílům sledovaným tímto nařízením v přenesené pravomoci.
5
Dne 7. července 2022 oznámila Komise žalobkyním napadené rozhodnutí. V uvedeném rozhodnutí Komise zamítla žádost o vnitřní přezkum jako neopodstatněnou z důvodu, že nařízení v přenesené pravomoci je v souladu s relevantním unijním právem.
Návrhová žádání účastnic řízení
6
Žalobkyně v podstatě navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
7
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
8
Na podporu žaloby vznášejí žalobkyně pět žalobních důvodů, jejichž struktura v podstatě sleduje počet tematických okruhů. První žalobní důvod se týká vypracování nařízení v přenesené pravomoci a skládá se ze tří částí, v nichž žalobkyně tvrdí, že byla porušena ustanovení unijního práva. V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně poukazují na cíl zmírňování změny klimatu a v rámci čtyř částí tvrdí, že byla porušena různá ustanovení unijního práva. Třetí žalobní důvod se týká cíle přizpůsobování se změně klimatu. V rámci čtyř částí čtvrtého žalobního důvodu žalobkyně poukazují na zásadu „významně nepoškozovat“ další environmentální cíle. V pátém žalobním důvodu konečně tvrdí, že Komise nesplnila povinnost uvést odůvodnění.
9
V replice žalobkyně mimoto uplatňují podpůrný žalobní důvod, v němž namítají protiprávnost nařízení v přenesené pravomoci ve smyslu článku 277 SFEU.
Úvodní poznámky k nařízení 2020/852 a k nařízení v přenesené pravomoci
10
V článku 1 odst. 1 nařízení 2020/852 jsou stanovena kritéria pro určení toho, zda se hospodářská činnost kvalifikuje jako environmentálně udržitelná, a to pro účely stanovení míry, do jaké je investice environmentálně udržitelná. V bodě 3 odůvodnění tohoto nařízení je uvedeno, že toto nařízení představuje klíčový krok pro nasměrování finančních toků směrem k udržitelným činnostem, aby bylo do roku 2050 dosaženo klimaticky neutrální Unie.
11
Za tímto účelem nařízení 2020/852 zavádí, jak vyplývá z bodů 6 a 12 jeho odůvodnění, jednotný klasifikační systém udržitelných činností (nazývaný jako „taxonomie“) s cílem harmonizovat na úrovni Unie kritéria pro určení toho, zda se hospodářská činnost kvalifikuje jako environmentálně udržitelná, což investorům a jiným hospodářským subjektům umožňuje společné pochopení hospodářských činností, jež jsou environmentálně udržitelné.
12
V článku 3 nařízení 2020/852 je stanoveno, že „[p]ro účely stanovení míry, do jaké je investice environmentálně udržitelná, se hospodářská činnost kvalifikuje jako environmentálně udržitelná, pokud tato hospodářská činnost:
a)
významně přispívá k jednomu nebo více environmentálním cílům stanoveným v článku 9 v souladu s články 10 až 16;
b)
významně nepoškozuje žádný z environmentálních cílů stanovených v článku 9 v souladu s článkem 17;
[…]
d)
splňuje technická screeningová kritéria stanovená Komisí v souladu s čl. 10 odst. 3 [a] čl. 11 odst. 3 […]“
13
V článku 9 nařízení 2020/852 je uvedeno těchto šest environmentálních cílů:
„a)
zmírňování změny klimatu;
b)
přizpůsobování se změně klimatu;
c)
udržitelné využívání a ochrana vodních a mořských zdrojů;
d)
přechod na oběhové hospodářství;
e)
prevence a omezování znečištění;
f)
ochrana a obnova biologické rozmanitosti a ekosystémů.“
14
V článku 4 nařízení 2020/852 je stanoveno, že členské státy a Unie uplatňují kritéria uvedená v článku 3 pro určení toho, zda se hospodářská činnost kvalifikuje jako environmentálně udržitelná pro účely veškerých opatření, kterými se stanovují požadavky na účastníky finančního trhu nebo emitenty v souvislosti s finančními produkty nebo korporátními dluhopisy, které jsou poskytovány jako environmentálně udržitelné.
15
V článku 10 odst. 1 nařízení 2020/852 je stanoveno, že „[h]ospodářská činnost, která se kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu, je taková činnost, která významně přispívá ke stabilizaci koncentrací skleníkových plynů v atmosféře na úrovni, která v souladu s dlouhodobým teplotním cílem [Pařížské dohody o změně klimatu, schválené dne 12. prosince 2015] zamezuje nebezpečnému antropogennímu narušování klimatického systému tím, že zamezuje emisím skleníkových plynů, snižuje tyto emise […], některým z těchto způsobů:
a)
výrobou […] energie z obnovitelných zdrojů v souladu se směrnicí [Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/2001 ze dne 11. prosince 2018 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů (přepracované znění) (Úř. věst. 2018, L 328, s. 82)] […]“
16
Podle čl. 2 bodu 5 nařízení 2020/852 se „zmírněním změny klimatu“ rozumí „udržení nárůstu průměrné globální teploty výrazně pod hranicí 2 °C a úsilí o to, aby nárůst teploty nepřekročil hranici 1,5 °C oproti hodnotám před průmyslovou revolucí, jak je stanoveno v [Pařížské dohodě o změně klimatu, schválené dne 12. prosince 2015]“.
17
V článku 10 odst. 3 nařízení 2020/852 je stanoveno, že Komise přijme v souladu s článkem 23 uvedeného nařízení akt v přenesené pravomoci:
„a)
k doplnění odstavců 1 a 2 tohoto článku tím, že stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se konkrétní hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu; a
b)
k doplnění článku 17 tím, že pro každý příslušný environmentální cíl stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, zda hospodářská činnost, pro kterou jsou podle písmene a) tohoto odstavce stanovena technická screeningová kritéria, významně poškozuje jeden nebo více uvedených cílů.“
18
V článku 11 odst. 1 nařízení 2020/852 je stanoveno, že hospodářská činnost se kvalifikuje jako významně přispívající k přizpůsobování se změně klimatu, pokud:
„a)
zahrnuje řešení pro přizpůsobování se změně klimatu, která významně snižují riziko nepříznivého dopadu stávajícího a očekávaného budoucího klimatu na tuto hospodářskou činnost nebo významně snižují tento nepříznivý dopad, aniž by zároveň zvyšovala riziko nepříznivého dopadu na osoby, přírodu nebo aktiva; nebo
b)
poskytuje řešení pro přizpůsobování se změně klimatu, která kromě toho, že splňují podmínky stanovené v článku 16, významně přispívají k zabránění riziku nepříznivého dopadu stávajícího a očekávaného budoucího klimatu na osoby, přírodu či aktiva či ke snížení tohoto rizika nebo významně snižují tento nepříznivý dopad, aniž by zvyšovala riziko nepříznivého dopadu na osoby, přírodu nebo aktiva“.
19
V článku 11 odst. 3 nařízení 2020/852 je stanoveno, že Komise přijme v souladu s článkem 23 uvedeného nařízení akt v přenesené pravomoci:
„a)
k doplnění odstavců 1 a 2 tohoto článku tím, že stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se konkrétní hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající k přizpůsobování se změně klimatu; a
b)
k doplnění článku 17 tím, že pro každý příslušný environmentální cíl stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, zda hospodářská činnost, pro kterou jsou podle písmene a) tohoto odstavce stanovena technická screeningová kritéria, významně poškozuje jeden nebo více uvedených cílů.“
20
V článku 17 odst. 1 nařízení č. 2020/852 je stanoveno:
„Pro účely čl. 3 písm. b) se při zohlednění životního cyklu výrobků a služeb poskytovaných v rámci hospodářské činnosti, včetně důkazů vyplývajících ze stávajících posouzení životního cyklu, hospodářská činnost považuje za činnost, která významně poškozuje:
a)
zmírňování změny klimatu, pokud tato činnost vede ke značným emisím skleníkových plynů;
b)
přizpůsobování se změně klimatu, pokud tato činnost vede k nárůstu nepříznivého dopadu stávajícího a očekávaného budoucího klimatu na tuto činnost samotnou nebo na osoby, přírodu nebo aktiva;
c)
udržitelné využívání a ochranu vodních a mořských zdrojů, pokud tato činnost poškozuje:
i)
dobrý stav nebo dobrý ekologický potenciál vodních útvarů, včetně povrchových a podzemních vod, nebo
ii)
dobrý stav prostředí mořských vod;
d)
oběhové hospodářství včetně předcházení vzniku odpadů a recyklace, pokud:
i)
tato činnost vede k významné nehospodárnosti v používání materiálů nebo v přímém nebo nepřímém využívání přírodních zdrojů, jako jsou neobnovitelné zdroje energie, suroviny, voda a krajina, v jedné nebo více fázích životního cyklu výrobků, mimo jiné i z hlediska trvanlivosti, opravitelnosti, modernizovatelnosti, opětovné použitelnosti či recyklovatelnosti výrobků;
ii)
tato činnost vede k významnému zvýšení vzniku, spalování nebo odstraňování odpadu, s výjimkou spalování nerecyklovatelného nebezpečného odpadu, nebo
iii)
může dlouhodobé odstraňování odpadu způsobit významné a dlouhodobé škody na životním prostředí;
e)
prevenci a omezování znečištění, pokud tato činnost vede k významnému zvýšení emisí znečišťujících látek do ovzduší, vody nebo krajiny ve srovnání se situací před zahájením této činnosti; nebo
f)
ochranu a obnovu biologické rozmanitosti a ekosystémů, pokud tato činnost:
i)
ve významné míře poškozuje dobrý stav a odolnost ekosystémů nebo
ii)
pokud tato činnost poškozuje stav stanovišť a druhů, včetně stanovišť a druhů v zájmu Unie, z hlediska jejich ochrany.“
21
V článku 19 odst. 1 nařízení 2020/852 je stanoveno, že technická screeningová kritéria stanovená mimo jiné podle čl. 10 odst. 3 a čl. 11 odst. 3 uvedeného nařízení:
„a)
určují nejrelevantnější potenciální přínosy k danému environmentálnímu cíli, při současném dodržení zásady technologické neutrality, s ohledem na krátkodobé i na dlouhodobé dopady dané hospodářské činnosti;
[…]
c)
jsou kvantitativní a obsahují v maximální možné míře prahové hodnoty, a v ostatních případech jsou kvalitativní;
[…]
f)
jsou založena na přesvědčivých vědeckých důkazech a na zásadě předběžné opatrnosti zakotvené v článku 191 [SFEU];
[…]
j)
obsáhnou všechny relevantní hospodářské činnosti v konkrétním odvětví a zajišťují, aby bylo s uvedenými činnostmi zacházeno stejně, pokud přispívají stejnou měrou k environmentálním cílům stanoveným v článku 9 tohoto nařízení, aby se předešlo narušení hospodářské soutěže na trhu; a
k)
jsou snadno použitelná a jsou stanovována způsobem, který usnadňuje ověřování jejich plnění.
[…]“
22
Nařízení v přenesené pravomoci bylo přijato zejména na základě čl. 10 odst. 3 a čl. 11 odst. 3 nařízení 2020/852 (viz bod 2 výše).
23
V článku 1 nařízení v přenesené pravomoci je stanoveno, že technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu, a toho, zda tato hospodářská činnost významně nepoškozuje některý z dalších environmentálních cílů, jsou stanovena v příloze I tohoto nařízení. V článku 2 uvedeného nařízení v přenesené pravomoci je stanoveno, že technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající k přizpůsobování se změně klimatu, a toho, zda tato hospodářská činnost významně nepoškozuje některý z dalších environmentálních cílů, jsou stanovena v příloze II téhož nařízení v přenesené pravomoci.
24
V přílohách I a II nařízení v přenesené pravomoci jsou upřesněna technická screeningová kritéria pro každou hospodářskou činnost, na kterou se vztahuje uvedené nařízení v přenesené pravomoci, zejména v bodech 4.3 uvedených příloh I a II, pokud jde o výrobu elektřiny z větrné energie.
Úvodní úvahy k žádosti o vnitřní přezkum a k rozsahu přezkumu Tribunálu
25
Na základě čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 je každá nevládní organizace splňující kritéria podle článku 11 uvedeného nařízení oprávněna požádat prostřednictvím odůvodněné žádosti o vnitřní přezkum správního aktu orgán nebo subjekt Unie, který jej přijal, z důvodu, že uvedený akt je v rozporu s právem životního prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. f) tohoto nařízení.
26
Základem systému přezkumu je, že žadatel o přezkum uvede konkrétní a přesné argumenty, kterými lze zpochybnit závěry, o něž se správní akt opírá (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. září 2019, TestBioTech a další v. Komise, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, bod 68). Takový žadatel je tedy povinen uvést podstatné skutkové okolnosti nebo právní argumenty, které mohou vyvolat věrohodné, a tedy zásadní pochybnosti o posouzení, které v dotčeném aktu provedl orgán nebo subjekt Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. září 2019, TestBioTech a další v. Komise, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, bod 69, a ze dne 6. října 2021, ClientEarth v. Komise, C‑458/19 P, EU:C:2021:802, bod 60).
27
Cílem žádosti o vnitřní přezkum správního aktu je tudíž konstatování tvrzené protiprávnosti nebo neopodstatněnosti dotčeného aktu. Žadatel může následně podle článku 12 nařízení č. 1367/2006 ve spojení s článkem 10 tohoto nařízení podat proti rozhodnutí, kterým se žádost o vnitřní přezkum zamítá jako neopodstatněná, žalobu k unijnímu soudu pro nedostatek pravomoci, porušení podstatných formálních náležitostí, porušení Smluv nebo některých předpisů k jejich provedení či zneužití pravomoci (rozsudek ze dne 12. září 2019, TestBioTech a další v. Komise, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, bod 38).
28
Taková žaloba se nemůže opírat o nové důvody či důkazy, které nebyly uvedeny v žádosti o přezkum, neboť jinak by byl požadavek odůvodnění takové žádosti uvedený v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 zbaven užitečného účinku a změnil by se předmět řízení zahájeného na základě této žádosti (rozsudek ze dne 12. září 2019, TestBioTech a další v. Komise, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, bod 39). Orgán nebo subjekt Unie, který je autorem správního aktu, jehož vnitřní přezkum je požadován, není povinen zkoumat jiné důvody než ty, které žadatel uvedl při podání žádosti o vnitřní přezkum (rozsudek ze dne 12. září 2019, TestBioTech a další v. Komise, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, bod 40).
29
Po žalobci, který podal žalobu k Tribunálu proti rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti o vnitřní přezkum, však nelze požadovat, aby pouze doslovně převzal argumenty, které uplatnil v žádosti o vnitřní přezkum. Takový žalobce totiž musí mít předně možnost vznést argumenty, jejichž cílem je právně zpochybnit opodstatněnost rozhodnutí přijatého v reakci na jeho žádost o vnitřní přezkum. Tyto argumenty však nemohou měnit předmět řízení zahájeného na základě této žádosti, neboť jinak by toto řízení bylo zbaveno užitečného účinku. Zejména nemohou obsahovat nové argumenty nebo důkazy, které mohly být vzneseny v době podání žádosti o přezkum. Dále argument, který nebyl vznesen ve fázi žádosti o přezkum, nelze považovat za nový důvod, který je nepřípustný ve fázi žaloby před Tribunálem, pokud představuje pouze rozšíření argumentace již uvedené v rámci této žádosti. Aby mohl být nový argument považován za rozšíření dříve uvedeného důvodu nebo výtky, musí mít dostatečně těsný vztah s původně uvedenými důvody nebo výtkami, aby mohl být považován za výsledek běžného pokračování diskuze v rámci soudního řízení. S přihlédnutím ke zvláštní povaze řízení o přezkumu zavedeného nařízením č. 1367/2006 je však třeba tuto možnost sladit s nutností zachovat užitečný účinek tohoto řízení, takže nemůže žalobci umožnit změnit předmět tohoto řízení tím, že by uvedla nové důvody nebo důkazy, které nemají dostatečně těsný vztah s výtkami vznesenými ve fázi žádosti o přezkum. Takový žalobce se tedy nemůže dovolávat nových „kontextuálních“ argumentů, které by se neřídily logikou tohoto pravidla o shodě, ledaže by bylo připuštěno, že takové argumenty jsou v každém případě neúčinné (viz rozsudek ze dne 21. února 2024, PAN Europe v. Komise, T‑536/22, napadený kasačním opravným prostředkem, EU:T:2024:98, body 44 až 47 a citovaná judikatura).
30
V rámci žaloby proti rozhodnutí, kterým se jako neopodstatněná zamítá žádost o vnitřní přezkum, jsou přípustné pouze žalobní důvody, jejichž cílem je prokázat nesprávné právní posouzení nebo nesprávné posouzení skutkového stavu, jimiž je narušena legalita tohoto rozhodnutí, a nikoli žalobní důvody týkající se správního aktu, o jehož vnitřní přezkum bylo požádáno (rozsudek ze dne 6. října 2021, ClientEarth v. Komise, C‑458/19 P, EU:C:2021:802, bod 49).
31
Rozsah soudního přezkumu rozhodnutí o zamítnutí žádosti o vnitřní přezkum se v zásadě neliší od rozsahu soudního přezkumu správního aktu, který byl předmětem uvedené žádosti, pokud by tento akt měl být předmětem soudního přezkumu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. prosince 2016, TestBioTech a další v. Komise, T‑177/13, nezveřejněný, EU:T:2016:736, body 76 a 81).
32
Podle judikatury platí, že pokud má unijní orgán provést taková komplexní hodnocení, jako jsou hodnocení, na nichž je založena příprava technických screeningových kritérií pro určení toho, zda je hospodářská činnost environmentálně udržitelná, má k tomu širokou posuzovací pravomoc (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 11. května 2017, Dyson v. Komise, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, bod 53 a citovaná judikatura). V tomto případě soudní přezkum, který má unijní soud provádět ve vztahu k opodstatněnosti odůvodnění takového rozhodnutí, jako je napadené rozhodnutí, nemůže vést uvedený soud k tomu, že nahradí posouzení Komise svým posouzením, ale má za cíl ověřit, že toto rozhodnutí není založeno na věcně nesprávných skutkových zjištěních a není stiženo zjevně nesprávným posouzením nebo zneužitím pravomoci (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 4. května 2023, ECB v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, bod 55 a citovaná judikatura).
33
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že unijní soud musí zejména ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (viz rozsudek ze dne 4. května 2023, ECB v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, bod 56 a citovaná judikatura). Pokud totiž orgán disponuje širokým prostorem pro uvážení, má zásadní význam dodržování procesních záruk, mezi něž patří povinnost orgánu pečlivě a nestranně zkoumat všechny relevantní skutečnosti dotčené situace (viz rozsudek ze dne 4. května 2023, ECB v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, bod 57 a citovaná judikatura).
34
K prokázání, že se orgán dopustil zjevně nesprávného posouzení komplexního skutkového stavu, které může odůvodnit zrušení aktu, který přijal, musí být důkazy na podporu takového tvrzení dostatečné k tomu, aby posouzení skutkového stavu uvedená v tomto aktu zbavily hodnověrnosti (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 2018, Lubrizol France v. Rada, C‑223/17 P, nezveřejněný, EU:C:2018:442, bod 39, a ze dne 7. května 2020, BTB Holding Investments a Duferco Participations Holding v. Komise, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, bod 74).
K prvnímu žalobnímu důvodu, jenž se týká vypracování nařízení v přenesené pravomoci
35
Žalobkyně zpochybňují odpovědi, které Komise uvedla v napadeném rozhodnutí v reakci na žádost o vnitřní přezkum, jež se týkají některých aspektů vypracování nařízení v přenesené pravomoci. Ve třech samostatných částech tohoto žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že tyto odpovědi porušují řadu ustanovení.
K první části, která vychází z porušení článků 6 až 8 Aarhuské úmluvy a článku 9 nařízení č. 1367/2006
36
Žalobkyně tvrdí, že odpověď Komise v napadeném rozhodnutí o žádosti o vnitřní přezkum, jež se týká některých aspektů vypracování nařízení v přenesené pravomoci, neodpovídá úrovni informování veřejnosti a konzultací s veřejností, jež je stanovena v článcích 6 až 8 Úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí (Úř. věst. 2005, L 124, s. 4, dále jen „Aarhuská úmluva“), schválené rozhodnutím Rady 2005/370/ES ze dne 17. února 2005 o uzavření Úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí jménem Evropského společenství (Úř. věst. 2005, L 124, s. 1), a v článku 9 nařízení č. 1367/2006. Zaprvé proces informování a konzultací byl zahájen ještě před přijetím nařízení 2020/852. Zadruhé se žalobkyně domnívají, že ačkoli splňují definici „dotčené veřejnosti“ ve smyslu uvedené úmluvy, nebyly považovány za „zúčastněné strany“, s nimiž Komise vedla konzultace. Zatřetí v kontextu druhé poloviny roku 2020 a v průběhu roku 2021 měl pojem „informování a účast veřejnosti“ jiný význam, který měl být zohledněn v postupu konzultací. Začtvrté napadené rozhodnutí údajně obsahuje nové informace, které nejsou v tomto nařízení v přenesené pravomoci jasně vyjádřeny a nebyly zohledněny při přípravě posledně uvedeného nařízení, i když veřejnost měla být v tomto ohledu informována a konzultována před přijetím uvedeného nařízení v přenesené pravomoci.
37
V replice žalobkyně tvrdí, že Komise neuvádí, že by poskytla informace zejména v záležitosti technických screeningových kritérií pro účely taxonomie a v průběhu přípravy nařízení v přenesené pravomoci s cílem získat příspěvky k tomuto konkrétnímu bodu. Podle žalobkyň Komise ani neuvádí obsah těchto příspěvků a způsob, jakým byly v co největším možném rozsahu zohledněny. Žalobkyně tvrdí, že uvedené nařízení v přenesené pravomoci skutečně spadá pod definici „plánů nebo programů“ ve smyslu článku 9 nařízení č. 1367/2006.
38
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
39
V bodě 48 žaloby žalobkyně uvádějí, že „[l]egalita vypracování nařízení v přenesené pravomoci je zpochybněna v žádosti [o vnitřní přezkum] (příloha A.1 žaloby, s. 13 a 14)“. V tomto ohledu je třeba uvést, že tato žádost obsahuje část nadepsanou „Přezkum vypracování nařízení v přenesené pravomoci“, která začíná na straně 13 odstavcem, v němž je uvedeno: „[Žalobkyně] požadují, aby ustanovení [uvedeného] nařízení v přenesené pravomoci týkající se [hospodářské] činnosti výroby elektřiny z větrné energie byla přezkoumána s využitím kroků stanovených v příslušných ustanoveních nařízení 2020/852“. Následně žalobkyně rozdělily své argumenty do čtyř skupin. Tato část odkazuje na třetí skupinu argumentů uvedenou ve dvou odstavcích, které znějí následovně:
„Zatřetí, přezkum příslušných technických screeningových kritérií by měl zahrnovat jak informování veřejnosti předem, tak konzultace s veřejností, jak vyžaduje Aarhuská úmluva.
Zejména informování veřejnosti a konzultace o příslušných technických screeningových kritériích by se měly opírat o přezkoumávaný návrh nařízení v přenesené pravomoci.“
40
Ze znění dotčených odstavců ve spojení s úvodním odstavcem přitom nevyplývá, že žalobkyně mají za to, že nařízení v přenesené pravomoci bylo přijato Komisí v rozporu s konkrétními požadavky Aarhuské úmluvy, které jsou v žádosti uvedeny.
41
Ze znění dotčených odstavců naopak spíše vyplývá, že podle žalobkyň měla Komise zohlednit procesní aspekty při budoucím vnitřním přezkumu nařízení v přenesené pravomoci, který měla provést.
42
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co vyžaduje judikatura citovaná v bodě 26 výše, žalobkyně v dotčených odstavcích v žádosti o vnitřní přezkum neuvedly konkrétní a přesné argumenty, kterými lze zpochybnit závěry, o něž se nařízení v přenesené pravomoci jakožto správní akt opírá, ani neuvedly podstatné skutkové okolnosti nebo právní argumenty, které by mohly vyvolat věrohodné, a tedy zásadní pochybnosti o posouzení, které Komise provedla v uvedeném nařízení v přenesené pravomoci, které je aktem, jehož se týká žádost o vnitřní přezkum.
43
V souladu s judikaturou citovanou v bodě 28 výše přitom Komise nebyla povinna zkoumat jiné důvody než ty, které uvedly žalobkyně při podání žádosti o vnitřní přezkum. Zejména nebyla povinna z vlastní iniciativy zkoumat možné důvody související s informováním veřejnosti a konzultací s veřejností při vypracování a přijetí nařízení v přenesené pravomoci, jež žalobkyně neuplatnily.
44
Tato část tedy nemůže obstát.
Ke druhé části, která vychází z porušení čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006
45
Žalobkyně tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na některé body uvedené v žádosti o vnitřní přezkum, čímž porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006. Těmito body jsou zaprvé povinnost Komise shromáždit veškeré nezbytné odborné znalosti před přijetím nařízení v přenesené pravomoci, zadruhé skutečnost, že stanovisko platformy pro udržitelné financování k technickým screeningovým kritériím bylo vydáno až po uvedeném přijetí, a zatřetí skutečnost, že uvedené nařízení v přenesené pravomoci, jakož i nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2023/2486 ze dne 27. června 2023, kterým se doplňuje nařízení 2020/852 stanovením technických screeningových kritérií pro určení toho, za jakých podmínek se hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající k udržitelnému využívání a ochraně vodních a mořských zdrojů, k přechodu na oběhové hospodářství, k prevenci a omezování znečištění nebo k ochraně a obnově biologické rozmanitosti a ekosystémů, a toho, zda tato hospodářská činnost významně nepoškozuje některý z dalších environmentálních cílů, a kterým se mění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2021/2178, pokud jde o specifické zveřejňování informací v souvislosti s těmito hospodářskými činnostmi (Úř. věst. L, 2023/2486), pokud jde o další environmentální cíle, nebyla přijata podle harmonogramu stanoveného v nařízení 2020/852, takže druhé nařízení v přenesené pravomoci nebylo při přípravě prvního nařízení v přenesené pravomoci k dispozici.
46
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
47
Ze spisu vyplývá, že první dva body předložené žalobkyněmi (viz bod 45 výše) se týkají prvních dvou skupin argumentů uvedených v části nadepsané „Přezkum přípravy nařízení v přenesené pravomoci“ ve čtyřech odstavcích, které znějí následovně:
„Zaprvé, toto posouzení příslušných technických screeningových kritérií by mělo zahrnovat poradenství platformy pro udržitelné financování, jak je stanoveno v [čl. 20 odst. 2] nařízení 2020/852.
Aktuálně z vlastní zprávy [platformy pro udržitelné financování] zjevně vyplývá, že ‚platforma měla za úkol zaměřit se na [technická screeningová kritéria] a vydat doporučení k záměru Komise v případě druhého návrh aktu v přenesené pravomoci týkajícího se udržitelných činností pro environmentální cíle 3–6‘ […]
Přezkum by proto měl zahrnovat konkrétní poradenství [platformy pro udržitelné financování] týkající se technických screeningových kritérií pro významný přínos výroby elektřiny z větrné energie k prvním dvěma environmentálním cílům, konkrétně ke zmírňování změny klimatu a přizpůsobování se změně klimatu.
Mimoto z předchozího bodu vyplývá, že nařízení v přenesené pravomoci nesplňuje požadavek, podle něhož je třeba ‚před přijetím shromáždit veškeré potřebné odborné znalosti‘, jak je stanoven v [čl. 23 odst. 4] nařízení 2020/852.“
48
První tři dotčené odstavce neuvádějí žádný konkrétní důvod týkající se řádného přijetí nařízení v přenesené pravomoci. Skutečnost, že žalobkyně mají za to, že tento postup neprobíhal řádně, vyplývá pouze ze čtvrtého dotčeného odstavce.
49
Ze čtyř dotčených odstavců vyplývá, že jediný přesný a konkrétní důvod uvedený žalobkyněmi v žádosti o vnitřní přezkum spočíval v tvrzení, že Komise jednala v rozporu s čl. 23 odst. 4 nařízení 2020/852, když před přijetím a během vypracovávání nařízení v přenesené pravomoci neshromáždila všechny potřebné odborné znalosti, neboť platforma pro udržitelné financování neposkytla žádné stanovisko k technickým screeningovým kritériím týkajícím se environmentálních cílů zmírňování změny klimatu a přizpůsobování se této změně.
50
V bodě 3 přílohy I napadeného rozhodnutí však Komise uvádí následující:
„V článku 20 odst. 2 písm. a) a bodě 38 odůvodnění nařízení [2020/852] je uvedeno, že platforma poskytuje Komisi poradenství ohledně technických screeningových kritérií, zatímco čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 4 a bod 54 odůvodnění [téhož] nařízení vyžadují, aby Komise před přijetím aktů v přenesené pravomoci obsahujících technická screeningová kritéria pro zmírňování změny klimatu a přizpůsobování se této změně vedla s touto platformou konzultace. Tato ustanovení neupřesňují náležitosti ani načasování konzultací s platformou a je v nich pouze uvedeno, že tato konzultace se musí uskutečnit před přijetím aktů v přenesené pravomoci.
[…]
Na základě čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 4 a článku 20 nařízení [2020/852] vyzvala Komise platformu dne 19. listopadu 2020, aby se vyjádřila k návrhu aktu v přenesené pravomoci před jeho přijetím. Komise zveřejnila návrh aktu v přenesené pravomoci dne 20. listopadu 2020 pro účely veřejné konzultace se lhůtou do 18. prosince 2020. Dne 18. prosince 2020 předložila platforma v rámci veřejné konzultace své připomínky k návrhu aktu v přenesené pravomoci [dokument, který je v současnosti k dispozici na adrese ‚https://finance.ec.europa.eu/system/files/2020-12/201218-eu-platform-on-sustainable-finance-opinion-taxonomy-delegated-act_en.pdf‘]. Platforma byla proto řádně konzultována při přípravě aktu v přenesené pravomoci a před jeho přijetím. Komise přijala konečný návrh až 4. června 2021 […]“
51
S ohledem na tato jasná vysvětlení, se žalobkyně mýlí, když tvrdí, že „[napadené] rozhodnutí nezpochybňuje skutečnost, že stanovisko platformy týkající se konkrétně technických screeningových kritérií budoucího nařízení v přenesené pravomoci bylo vydáno dne 31. srpna 2021, tedy po [přijetí] nařízení v přenesené pravomoci dne 4. června 2021“.
52
Komise totiž v napadeném rozhodnutí řádně vysvětlila, že platforma pro udržitelné financování byla konzultována a předložila své připomínky dne 18. prosince 2020, tedy před přijetím nařízení v přenesené pravomoci, takže tvrzení žalobkyň v opačném smyslu nejsou opodstatněná.
53
Třetí bod vznesený žalobkyněmi (viz bod 45 výše) se týká čtvrté skupiny argumentů uvedené v části nadepsané „Přezkum přípravy nařízení v přenesené pravomoci“ ve třech odstavcích, které znějí následovně:
„Začtvrté posouzení relevantních technických screeningových kritérií musí být provedeno s ohledem na všechny environmentální cíle článku 9 nařízení 2020/852 [jež jsou zohledněny] souběžně, jak jsou stanoveny v článcích 10 až 15 a […] ve spojení s článkem 19 nařízení 2020/852.
Konkrétně měl být první akt v přenesené pravomoci (nyní nařízení v přenesené pravomoci) týkající se technických screeningových kritérií pro první dva environmentální cíle (a zásady [významně nepoškozovat], pokud jde o další environmentální cíle,) přijat do ‚31. prosince 2020 s cílem zajistit jeho použitelnost ode dne 1. ledna 2022‘ (čl. 10 odst. 6 a čl. 11 odst. 6 nařízení 2020/852), zatímco druhý akt v přenesené pravomoci o technických screeningových kritériích, jež se týkají dalších environmentálních cílů, měl být přijat do ‚31. prosince 2021 s cílem zajistit jeho použitelnost ode dne 1. ledna 2023‘ (odstavce 5 článků 12 až 15 nařízení 2020/852).
Jinými slovy, oba výše uvedené akty v přenesené pravomoci měly být […] připraveny a přijaty dříve, než se první z nich (nařízení v přenesené pravomoci) stane použitelným. Jak bylo původně stanoveno v nařízení 2020/852, přezkum nařízení v přenesené pravomoci by tedy měl probíhat se znalostí druhého aktu v přenesené pravomoci.“
54
Jak žalobkyně správně uvádějí, Komise se tímto bodem v napadeném rozhodnutí nezabývala. Komise nicméně tvrdí, že jelikož tento bod nebyl podložen, byl podle judikatury citované v bodě 26 výše nepřípustný, takže na něj Komise nemohla reagovat.
55
Nejprve je třeba uvést, že v odstavcích 6 článků 10 a 11 nařízení 2020/852 je skutečně stanoveno, že Komise přijme akty v přenesené pravomoci, kterými stanoví technická screeningová kritéria pro dva environmentální cíle týkající se zmírňování změny klimatu a přizpůsobování se této změně „do 31. prosince 2020 s cílem zajistit [jejich] použitelnost ode dne 1. ledna 2022“. V odstavcích 5 článků 12 až 15 nařízení 2020/852 je na druhou stranu stanoveno, že Komise přijme akty v přenesené pravomoci, kterými stanoví technická screeningová kritéria pro další čtyři environmentální cíle uvedené v článku 9 nařízení 2020/852 „do 31. prosince 2021 s cílem zajistit [jejich] použitelnost ode dne 1. ledna 2023“.
56
Nařízení v přenesené pravomoci bylo ve skutečnosti přijato Komisí až 4. června 2021, ale použije se od 1. ledna 2022 (čl. 3 druhý pododstavec uvedeného nařízení v přenesené pravomoci). Pokud jde o nařízení v přenesené pravomoci 2023/2486 pro další čtyři environmentální cíle, Komise je přijala dne 27. června 2023. Použije se ode dne 1. ledna 2024 (čl. 6 druhý pododstavec posledně uvedeného nařízení v přenesené pravomoci).
57
Ukazuje se tedy, že harmonogramy přijetí stanovené jednak v odstavcích 6 článků 10 a 11 nařízení 2020/852 a jednak v odstavcích 5 článků 12 až 15 tohoto nařízení nebyly dodrženy.
58
V projednávané věci nicméně žalobkyně tvrdí, že nařízení v přenesené pravomoci mělo být vypracováno se znalostí obsahu nařízení v přenesené pravomoci 2023/2486 pro další čtyři environmentální cíle. Mají tedy za to, že nedostupnost nařízení v přenesené pravomoci 2023/2486 během přípravy nařízení v přenesené pravomoci zakládá neplatnost posledně uvedeného nařízení.
59
Skutečnost, že nařízení v přenesené pravomoci 2023/2486 bylo pro další čtyři environmentální cíle přijato po nařízení v přenesené pravomoci, přitom odpovídá harmonogramům stanoveným jednak v odstavcích 6 článků 10 a 11 nařízení 2020/852 a jednak v odstavcích 5 článků 12 až 15 tohoto nařízení. I kdyby tyto harmonogramy byly dodrženy, nařízení v přenesené pravomoci by bylo přijato „do 31. prosince 2020“, zatímco nařízení v přenesené pravomoci 2023/2486 mělo být pro čtyři další environmentální cíle přijato následně až „do 31. prosince 2021“. Je tedy zjevné, že posloupnost obou nařízení v přenesené pravomoci stanovená v uvedených ustanoveních nařízení 2020/852 byla plně dodržena, přestože tato nařízení v přenesené pravomoci byla přijata opožděně.
60
Za těchto okolností, i kdyby bylo připuštěno, že tento argument žalobkyň je přípustný, ať již ve fázi žádosti o vnitřní přezkum nebo ve fázi projednávané žaloby, nemůže uvedený argument každopádně vyvolat věrohodné, a tedy zásadní pochybnosti o posouzeních provedených Komisí v nařízení v přenesené pravomoci.
61
Z toho plyne, že projednávaná část musí být zamítnuta v plném rozsahu.
Ke třetí části, která vychází z porušení čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 4 a čl. 20 odst. 2 nařízení 2020/852
62
Žalobkyně mají v podstatě za to, že platforma pro udržitelné financování podle článku 20 nařízení 2020/852 nebyla před přijetím nařízení v přenesené pravomoci řádně konzultována, čímž byl porušen čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 4 a čl. 20 odst. 2 nařízení 2020/852. Podle žalobkyň není v napadeném rozhodnutí zpochybněno tvrzení obsažené v žádosti o vnitřní přezkum, podle kterého tato platforma sama uvedla, že byla pověřena především projednáním návrhu aktu v přenesené pravomoci týkajícího se dalších environmentálních cílů. Mimoto se konzultace vedená s uvedenou platformou netýkala konkrétně přesných technických screeningových kritérií, jak jsou uvedena v uvedeném nařízení v přenesené pravomoci. Stanovisko k tomuto bodu vydala dotčená platforma až po přijetí tohoto nařízení v přenesené pravomoci. Podle žalobkyň skutečnost, že uvedené rozhodnutí neobsahuje závazek Komise tato porušení napravit, musí být rovněž považována za porušení čl. 10 odst. 2 a 3 nařízení č. 1367/2006.
63
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
64
Tvrzení předložená žalobkyněmi v rámci této části se týkají první skupiny argumentů uvedené v části nadepsané „Přezkum přípravy nařízení v přenesené pravomoci“.
65
Jak bylo připomenuto v bodech 50 a 52 výše, v napadeném rozhodnutí je řádně vysvětleno, že Komise vyzvala platformu pro udržitelné financování, aby se vyjádřila k návrhu aktu v přenesené pravomoci před jeho přijetím, dále že Komise zveřejnila návrh aktu v přenesené pravomoci dne 20. listopadu 2020 pro veřejnou konzultaci se lhůtou do 18. prosince 2020 a že dne 18. prosince 2020 uvedená platforma předložila připomínky k návrhu aktu v přenesené pravomoci.
66
V žalobě odkazují žalobkyně na jiný dokument, údajně datovaný dne 31. srpna 2021, aby uplatnily dvě skutečnosti. Zaprvé z tohoto dokumentu údajně vyplývá, že platforma pro udržitelné financování měla za to, že je pověřena pouze projednáním druhého návrhu aktu v přenesené pravomoci týkajícího se čtyř dalších environmentálních cílů. Zadruhé se uvedená platforma údajně vyjádřila konkrétně k technickým screeningovým kritériím „budoucího nařízení v přenesené pravomoci“ pouze v rámci tohoto dokumentu.
67
Jak přitom správně tvrdí Komise, dotčený dokument, na který odkazují žalobkyně, je v projednávané věci irelevantní. Z internetových stránek platformy pro udržitelné financování totiž vyplývá, že tato platforma zveřejnila návrh stanoviska k technickým screeningovým kritériím, pokud jde o další čtyři environmentální cíle za účelem shromáždění připomínek, dne 3. srpna 2021, přičemž konečné stanovisko bylo zveřejněno dne 30. března 2022.
68
Z podstaty věci se stanoviska zmíněná v bodě 67 výše nijak netýkají prvních dvou environmentálních cílů, pro které nařízení v přenesené pravomoci stanovilo technická screeningová kritéria. V projednávané věci jsou tedy uvedená stanoviska zcela irelevantní.
69
Ve zbývající části žalobkyně v podstatě tvrdí, že stanovisko platformy pro udržitelné financování ze dne 18. prosince 2020 nebylo úplné, neboť se uvedená platforma omezila na posouzení obecných otázek, aniž by se zabývala přesnými technickými screeningovými kritérii. Žalobkyně z této okolnosti dovozují, že přílohy nařízení v přenesené pravomoci, v nichž jsou tato kritéria obsažena, nebyly připojeny k návrhu nařízení v přenesené pravomoci, který Komise předala této platformě k vyjádření.
70
V tomto ohledu Komise tvrdí, že platformě pro udržitelné financování byly dne 19. listopadu 2020 předloženy k vyjádření jak návrh nařízení v přenesené pravomoci, tak jeho přílohy.
71
V projednávané věci z údajů dostupných na portálu Komise, nadepsaném „zdokonalení tvorby právních předpisů“, vyplývá, že návrh nařízení v přenesené pravomoci a jeho dvě přílohy byly zveřejněny dne 20. listopadu 2020 se lhůtou pro veřejnou konzultaci do 18. prosince 2020. I kdyby Komise tyto přílohy nerozeslala dne 19. listopadu 2020, když vyzvala platformu pro udržitelné financování, aby se k návrhu vyjádřila, tato platforma k nim měla přístup nejpozději den následující po dni, kdy byla vyzvána, aby se vyjádřila, a mohla je ve svém vyjádření zohlednit.
72
Vzhledem k tomu, že žalobkyně nebyly s to vyvrátit tvrzení Komise, podle kterého byl s platformou pro udržitelné financování konzultován návrh nařízení v přenesené pravomoci a jeho přílohy, v nichž je uveden podrobný popis technických screeningových kritérií, je mimoto irelevantní, že se uvedená platforma k uvedeným technickým screeningovým kritériím podrobně nevyjádřila a omezila se na předložení připomínek obecné povahy.
73
I když je totiž v odstavcích 4 článků 10 a 11 nařízení 2020/852 stanoveno, že „[p]řed přijetím aktu v přenesené pravomoci podle odstavce 3 tohoto článku vede Komise konzultace s platformou uvedenou v článku 20 ohledně technických screeningových kritérií uvedených v odstavci 3 tohoto článku“, tato ustanovení nelze vykládat tak, že brání přijetí těchto aktů v přenesené pravomoci, pokud se tato platforma jako v projednávané věci výslovně nevyjádřila ke všem aspektům návrhů aktů v přenesené pravomoci, které jí byly předloženy k vyjádření.
74
V důsledku toho musí být tato část zamítnuta, a tudíž je třeba zamítnout i první žalobní důvod v plném rozsahu.
Ke druhému žalobnímu důvodu, který se týká zmírňování změny klimatu
75
Druhý žalobní důvod je rozčleněn do čtyř částí, jež vycházejí zaprvé z porušení článku 37 Listiny základních práv Evropské unie, článku 191 SFEU a čl. 19 odst. 1 písm. f) nařízení 2020/852, zadruhé z porušení čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852, zatřetí z porušení čl. 19 odst. 1 písm. a) a j) nařízení 2020/852 a začtvrté z porušení čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852.
76
Žalobkyně v podstatě zpochybňují dva přístupy, které podle nich použila Komise při stanovení technických screeningových kritérií pro výrobu elektřiny z větrné energie. Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise porušila různá ustanovení unijního práva, když údajně v napadeném rozhodnutí obhajovala tyto dva přístupy navzdory argumentům, které žalobkyně uvedly v žádosti o vnitřní přezkum.
77
Tribunál považuje za užitečné stručně shrnout tyto dvě výtky žalobkyň, než se bude zabývat čtyřmi částmi, jež žalobkyně předkládají.
78
Žalobkyně předně kritizují skutečnost, že technická screeningová kritéria pro výrobu elektřiny z větrné energie nestanoví, že emise CO2 za kilowatthodinu (kWh) elektřiny vyrobené z větrné energie mají být skutečně měřeny a mají dodržovat určitou prahovou hodnotu. V bodě 4.3 přílohy I nařízení v přenesené pravomoci je totiž stanoveno jako technické screeningové kritérium pro významný příspěvek ke zmírňování změny klimatu pouze, že „činnost spočívá ve výrobě elektřiny z větrné energie“. Účastnice řízení nezpochybňují, že to konkrétně znamená, že výkon této hospodářské činnosti je v uvedeném nařízení v přenesené pravomoci vždy považován za významný přínos ke zmírňování změny klimatu, a to bez ohledu na konkrétní okolnosti.
79
Žalobkyně tuto situaci popisují jako zakládající „výjimku“ z povinnosti kvantitativně změřit emise CO2 na kWh elektřiny vyrobené z větrné energie a „domněnku“, podle níž tato činnost vždy významně přispívá ke zmírňování změny klimatu.
80
Dále mají žalobkyně za to, že je nezbytné zohlednit „nestálost“ výroby elektřiny z větrné energie. Množství elektrické energie vyrobené z obnovitelných zdrojů energie, zejména z větrné energie, závisí na meteorologických podmínkách, v případě větrné energie zejména na intenzitě větru. V důsledku toho zařízení na výrobu elektřiny z větrné energie nedodává do elektrické sítě, a tedy v konečném důsledku spotřebitelům energie, vždy stejný elektrický výkon. Tento dostupný výkon se liší v závislosti na meteorologických podmínkách. Může tedy nastat situace, kdy mohou být za účelem trvalého uspokojení poptávky po elektrické energii jiné elektrárny požádány, aby „vyrovnaly“„nedostatečnou výrobu“ větrné elektrárny.
81
Podle žalobkyň je pro správné měření emisí CO2 z výroby elektřiny z větrné energie třeba zohlednit emise z těchto jiných elektráren, které „vyrovnávají“„nedostatečnou výrobu“ větrné elektrárny. Nařízení v přenesené pravomoci přitom nestanoví povinnost zohlednit tyto emise, což žalobkyně opět označují za „výjimku“.
82
Před zkoumáním čtyř částí tohoto žalobního důvodu je třeba rozhodnout o přípustnosti argumentů předložených žalobkyněmi v dopise, který podaly kanceláři Tribunálu dne 6. prosince 2023.
K přípustnosti argumentů předložených žalobkyněmi v dopise, který podaly soudní kanceláři dne 6. prosince 2023
83
Dne 6. prosince 2023 podaly žalobkyně soudní kanceláři dopis s přílohou, a sice s oznámením Komise nazvaným „Technické pokyny k uplatňování zásady významně nepoškozovat podle nařízení o Nástroji pro oživení a odolnost“ (Úř. věst. C, C/2023/111). Podle žalobkyň jsou tento dopis a jeho příloha přípustné na základě čl. 85 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu jako nový důkazní prostředek, jelikož uvedené oznámení bylo k dispozici až po podání žaloby a po ukončení písemné části řízení. Žalobkyně mají v podstatě za to, že toto oznámení potvrzuje jejich argumenty na podporu druhého žalobního důvodu, podle nichž je třeba zohlednit nestálost výroby elektřiny z větrné energie, jakož i argumenty, v nichž tvrdí, že Komise nedodržela technologickou neutralitu.
84
Dne 12. prosince 2023 informovala soudní kancelář účastnice řízení zejména o tom, že Komise byla vyzvána, aby se na jednání vyjádřila k přípustnosti a opodstatněnosti dopisu, který žalobkyně podaly soudní kanceláři dne 6. prosince 2023, a jeho přílohy.
85
V tomto ohledu Komise ve své řeči podala vyjádření, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání. Komise tvrdí, že oznámení, uvedené v příloze dopisu podaného soudní kanceláři žalobkyněmi dne 6. prosince 2023, je nepřípustné a v každém případě irelevantní.
86
Podle čl. 84 odst. 1 jednacího řádu nelze nové důvody předkládat v průběhu řízení, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.
87
Podle judikatury se čl. 84 odst. 1 jednacího řádu použije rovněž na výtky nebo argumenty (viz rozsudek ze dne 14. července 2021, AQ v. eu-LISA, T‑164/19, nezveřejněný, EU:T:2021:456, bod 59 a citovaná judikatura).
88
Jak bylo připomenuto v bodě 83 výše, žalobkyně mají v dopise podaném soudní kanceláři dne 6. prosince 2023 v podstatě za to, že oznámení připojené k uvedenému dopisu potvrzuje jejich argumenty na podporu druhého žalobního důvodu, podle nichž je třeba zohlednit nestálost výroby elektřiny z větrné energie, jakož i argumenty, v nichž tvrdí, že Komise nedodržela technologickou neutralitu. V rozsahu, v němž žalobkyně opírají argumenty obsažené v tomto dopise o oznámení, které k němu bylo připojeno, předkládají tedy nové argumenty ve smyslu čl. 84 odst. 1 jednacího řádu.
89
Jak bylo rovněž připomenuto v bodě 83 výše, žalobkyně jsou toho názoru, že dopis, který podaly soudní kanceláři dne 6. prosince 2023, a jeho příloha jsou přípustné, jelikož oznámení, které tvoří tuto přílohu a o které se opírají nové argumenty předložené v uvedeném dopise, bylo dostupné až po podání žaloby a po ukončení písemné části řízení v projednávané věci. Žalobkyně tak v podstatě tvrdí, že zveřejnění uvedeného oznámení představuje právní nebo skutkovou okolnost, která vyšla najevo v průběhu řízení ve smyslu čl. 84 odst. 1 jednacího řádu, a odůvodňuje tedy předložení nových argumentů obsažených v tomto dopise.
90
I když je pravda, že dotčené oznámení bylo v Úředním věstníku zveřejněno až dne 11. října 2023, a tedy až po ukončení písemné části řízení v projednávané věci, a žalobkyním bylo oznámeno dopisem soudní kanceláře ze dne 4. května 2023, je nutno konstatovat, že dvě konkrétní části tohoto oznámení, na které odkazují žalobkyně, a sice první a třetí odstavec bodu 2.4, nadepsaného „Hlavní zásady posouzení z hlediska zásady ‚významně nepoškozovat‘ “, byly obsaženy v totožném znění již v předcházející verzi tohoto oznámení, která byla zveřejněna v Úředním věstníku již dne 18. února 2021 (Úř. věst. 2021, C 58, s. 1), a tedy před podáním žaloby.
91
Vzhledem k tomu, že dotčené části tedy byly zveřejněny již před podáním žaloby, nelze je považovat za právní nebo skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení ve smyslu čl. 84 odst. 1 jednacího řádu. Skutečnost, že byly opětovně zveřejněny po ukončení písemné části řízení, nemůže tento závěr změnit.
92
Z toho vyplývá, že argumenty obsažené v dopise podaném žalobkyněmi soudní kanceláři dne 6. prosince 2023 musí být odmítnuty jako nepřípustné, aniž je třeba analyzovat přípustnost tohoto dopisu jako takového nebo přípustnost oznámení, které k němu bylo připojeno.
K první části, jež vychází z porušení článku 37 Listiny základních práv, článku 191 SFEU a čl. 19 odst. 1 písm. f) nařízení 2020/852
93
Žalobkyně mají za to, že pokud jde o výrobu elektřiny z větrné energie, nařízení v přenesené pravomoci nestanoví povinnost provést skutečné kvantitativní měření emisí CO2 na kWh elektřiny vyrobené z větrné energie ani měření dopadu nestálosti výroby elektřiny z větrné energie na emise CO2 na kWh vyrobené elektřiny, a to při zohlednění všech zdrojů energie společně. Toto nařízení v přenesené pravomoci podle nich naopak vychází z předpokladu, že výroba elektřiny z větrné energie je slučitelná s požadavky nařízení 2020/852.
94
Podle žalobkyň takový přístup zabraňuje hledání a přezkumu přesvědčivých vědeckých důkazů o této činnosti, což není v souladu se zásadou předběžné opatrnosti, a nevede k zohlednění dostupných vědeckých a technických údajů, čímž je porušen čl. 19 odst. 1 písm. f) nařízení 2020/852 a čl. 191 odst. 1 SFEU. Tento přístup nepředstavuje ani obezřetné a racionální využívání přírodních zdrojů a nelze mít za to, že prokazuje, že daná činnost přispívá k boji proti změně klimatu ve smyslu článku 191 SFEU. V rozporu s článkem 37 Listiny základních práv by tak nebyla zajištěna vysoká úroveň ochrany životního prostředí a zlepšování jeho kvality.
95
Žalobkyně tvrdí, že na studii Mezivládního panelu pro změnu klimatu (IPCC) nelze nahlížet tak, že předkládá vědecké údaje, jež mohou vést k technickým screeningovým kritériím ve smyslu článku 19 nařízení 2020/852. Podle žalobkyň odkazuje čl. 19 odst. 1 písm. f) tohoto nařízení na analýzu na úrovni jednoho odvětví (v projednávané věci odvětví elektřiny) a na nutnost porovnat výsledky činností v rámci daného odvětví s jejich příslušným přínosem k environmentálním cílům. Domnívají se, že konkrétní emise CO2 pro výrobu jedné kWh elektřiny podle daného zdroje lze zjistit snadno a v reálném čase.
96
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
97
Ze spisu vyplývá, že v části žádosti o vnitřní přezkum nazvané „Výroba elektřiny z větrné energie, pokud jde o zmírňování změny klimatu“, žalobkyně uvedly následující:
„V první řadě výše uvedené tvrzení nepředstavuje ‚technické screeningové kritérium‘ ve smyslu nařízení 2020/852, a nesplňuje tedy požadavek nařízení 2020/852 týkající se zmírňování změny klimatu.
Konkrétně je v čl. 10 odst. 1 nařízení 2020/852 vyžadováno, že každá činnost ‚významně přispívá ke stabilizaci koncentrací skleníkových plynů v atmosféře na úrovni, která v souladu s dlouhodobým teplotním cílem Pařížské dohody zamezuje nebezpečnému antropogennímu narušování klimatického systému tím, že zamezuje emisím skleníkových plynů, snižuje tyto emise nebo zvyšuje pohlcování skleníkových plynů‘.
V nařízení v přenesené pravomoci není uvedeno ani odkazováno na to, že by se mělo prokazovat, že činnost výroby elektřiny z větrné energie významně přispívá ke stabilizaci, prevenci nebo snížení emisí skleníkových plynů nebo ke zvýšení pohlcování skleníkových plynů, nebo v jakém rozsahu by k tomu měla přispívat.
Nedostatek tohoto prokázání je zásadní s ohledem na účel nařízení 2020/852 a ‚technická screeningová kritéria‘, která má uvedené nařízení obsahovat.
Zaprvé nařízení 2021/1119 (evropský právní rámec pro klima), jež stanovilo závazné cíle pro snížení emisí skleníkových plynů, odkazuje pro účely hodnocení dosaženého pokroku při plnění tohoto cíle výslovně na nařízení 2020/852.
Zadruhé nařízení 2018/1999 o správě energetické unie a opatření v oblasti klimatu rovněž vyžaduje, aby obnovitelné zdroje energie byly posuzovány podle svých příslušných příspěvků k emisím skleníkových plynů, a nikoli, aby se v jejich případě uplatnila domněnka, že tento požadavek bez dalšího splňují.
Ve druhé řadě, i kdyby bylo třeba mít za to, že uvedené tvrzení představuje technické screeningové kritérium, jedná se ve skutečnosti o předpoklad, nikoli o kritérium. Tento výklad je potvrzen zněním [technické přílohy], jež je připojena ke zprávě technické odborné skupiny, v níž se uvádí, že ‚na větrnou energii se v současnosti vztahuje výjimka z provádění posouzení [uhlíkové stopy výrobku] nebo [skleníkových plynů] během celého životního cyklu, s výhradou pravidelného přezkumu v návaznosti na klesající prahovou hodnotou. Větrná energie je v současnosti považována za způsobilou pro taxonomii, která podléhá pravidelnému přezkumu‘ (strana 218).
Ve třetí řadě odůvodnění uvedené v [technické příloze], jež je připojena ke zprávě technické odborné skupiny, v části nadepsané ‚Důvody‘ […], nezohledňuje emise skleníkových plynů způsobené nestálostí činnosti (závislost na větru, dostupnost a emise vznikající z pohotovostních kapacit výroby energie).
Jinými slovy, z nestálosti výroby elektřiny z větrné energie vyplývá, že otázka, zda tuto výrobu lze považovat za udržitelnou z hlediska životního prostředí, musí zohledňovat jak předpokládanou míru nestálosti, jelikož se bude lišit v závislosti na skladbě větru, jenž je obvykle k dispozici, tak jiné zdroje výroby elektřiny (v dotčeném členském státě), i jejich výkonnost z hlediska emisí skleníkových plynů, které budou rovněž ovlivňovat obsah emisí skleníkových plynů elektřiny, jež je poskytována ke spotřebě.
Ve čtvrté řadě tvrzení, že ‚[č]innost spočívá ve výrobě elektřiny z větrné energie‘ vychází pouze z pohledu výroby elektřiny na rozdíl od spotřeby elektřiny.
Zatímco skutečné měření toho, zda je daná výroba elektřiny významným příspěvkem ke zmírňování změny klimatu, tj. ke snížení emisí skleníkových plynů, [je třeba učinit] v rámci hrubé konečné spotřeby energie, jak je definována v čl. 2 bodě 4 směrnice 2018/2001 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů.
Konkrétně nařízení v přenesené pravomoci řeší pouze investice do kapacity pro výrobu elektřiny z větrné energie, tj. výrobu elektřiny z tohoto zdroje. Naproti tomu účinné snížení emisí skleníkových plynů, a tedy existenci podstatného přínosu k cíli přizpůsobení se změně klimatu, nelze měřit pouze z pohledu výše objemu skleníkových plynů ve spotřebě, v tomto případě elektrické energie.
Tento nesoulad mezi výrobou a spotřebou elektřiny měl být napraven v nařízení v přenesené pravomoci a měl by být řešen v rámci požadovaného vnitřního přezkumu.
V páté řadě a každopádně není toto tvrzení uvedené v nařízení v přenesené pravomoci podloženo žádným prokázáním nebo důkazem.“
98
Shodně s Komisí je třeba nejprve konstatovat, že žalobkyně v části žádosti o vnitřní přezkum, nadepsané „Výroba elektřiny z větrné energie, pokud jde o zmírňování změny klimatu“, vůbec nezmínily článek 37 Listiny základních práv ani čl. 19 odst. 1 písm. f) nařízení 2020/852. Z toho vyplývá, že argumenty předložené v žalobě, jež vycházejí z těchto ustanovení, jsou nové, a tedy v souladu s judikaturou citovanou v bodě 28 výše nepřípustné. V uvedené žádosti není odkazováno ani na článek 191 SFEU, takže argumenty vycházející z tohoto ustanovení jsou rovněž nové, a tudíž nepřípustné.
99
V každém případě, ač žalobkyně v rámci této části v podstatě tvrdí, že nařízení v přenesené pravomoci není založeno na přesvědčivých vědeckých poznatcích, pokud jde o určení technických screeningových kritérií, z bodu 77 žaloby na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, jasně vyplývá, že žalobkyně zpochybňují legalitu napadeného rozhodnutí, a nikoli legalitu uvedeného nařízení v přenesené pravomoci.
100
V bodě 1.1 přílohy IV napadeného rozhodnutí Komise odpověděla na tvrzení žalobkyň, jež se týkají kritéria zmírňování změny klimatu takto:
„Akt v přenesené pravomoci stanoví technická screeningová kritéria používaná k posouzení významného přínosu a zásady [významně nepoškozovat] s ohledem na konkrétní environmentální cíle různých hospodářských činností. Významný přínos k environmentálním cílům je definován v článcích 10 až 15 nařízení [2020/852], zatímco významné poškozování environmentálních cílů je vymezeno v článku 17 [uvedeného nařízení]. Přesný rozsah hospodářských činností je vymezen v aktu v přenesené pravomoci. Vzhledem k tomu, že se [toto nařízení] zaměřuje zejména na hospodářské činnosti, nebylo možné rozšířit rozsah hodnocení na analýzu na úrovni celého systému. Každá činnost byla posouzena z hlediska jejího významného přínosu k cílům v oblasti klimatu a významného poškozování dalších environmentálních cílů, aniž by byly posuzovány ostatní činnosti, jež s nimi souvisejí. V rámci tohoto přístupu není možné zohlednit nestálost činností.
Posouzení dopadů na změnu klimatu připojené k aktu v přenesené pravomoci vysvětluje důvody pro uplatnění kvantitativní prahové hodnoty 100 g CO2 na kWh, která je technologicky neutrální a založená na životním cyklu, na všechny činnosti výroby elektřiny. Představuje rovněž odůvodnění uplatněné pro stanovení výjimky z povinnosti provádět výpočet emisí podle životního cyklu a faktického osvobození od povinnosti dodržovat technologicky neutrální prahovou hodnotu. Na základě přesvědčivých vědeckých důkazů, které předložil zejména IPCC […] a které vycházejí z celosvětových údajů o emisích během životního cyklu technologií dodávek elektřiny, se Komise – v souladu s přístupem [technické odborné skupiny pro udržitelné financování] – rozhodla vyjmout některé činnosti z uplatnění této prahové hodnoty. Vyjmutí se omezuje na případy, u nichž je celosvětový medián emisí za životní cyklus nižší než 100 g CO2 na kWh. Podle údajů IPCC jsou emise [skleníkových plynů] za životní cyklus větrné energie (jak na pevnině, tak i na moři) výrazně nižší než stanovená prahová hodnota (maximální emise 56 g CO2 na kWh). Prahová hodnota je tudíž v případě činností výroby elektřiny z větrné energie vždy dodržena a zbývající použitelný požadavek se tak omezuje pouze na výpočet životního cyklu podle jedné ze tří alternativních technologií. Vzhledem k výsledkům výzkumů IPCC týkajících se emisí za životní cyklus, uznání skutečnosti, že kritéria se u některých činností s nízkými emisemi omezí pouze na správní postup, a ke směřování evropské energetické politiky, která podporuje rychlé zavádění energie z obnovitelných zdrojů a zohledňuje požadavek čl. 19 odst. 1 písm. k) nařízení [2020/852], podle něhož musí být kritéria snadno použitelná, se Komise rozhodla vyjmout větrnou energii z povinnosti dodržovat kvantitativní technická screeningová kritéria pro činnosti výroby elektřiny.“
101
Komise v napadeném rozhodnutí jasně uvedla důvody, proč se rozhodla vypracovat technická screeningová kritéria pro výrobu elektřiny z větrné energie, pokud jde o kritérium významného přínosu ke zmírňování změny klimatu, jak to učinila v nařízení v přenesené pravomoci. Komise odkázala na posouzení dopadů, které bylo přiloženo k uvedenému nařízení v přenesené pravomoci a z něhož vyplývá, že vychází z přesvědčivých vědeckých poznatků, které předložil zejména IPCC.
102
V bodě 77 repliky žalobkyně tvrdí, že „[i] když studie citované [Komisí] mohou odůvodnit obě výjimky a příslušnou domněnku, [uvedené studie] nicméně nejsou vědeckými údaji, které by mohly představovat ‚technická screeningová kritéria‘ ve smyslu článku 19 nařízení 2020/852“. Žalobkyně mají za to, že se jedná o „rozpor“ (bod 78 repliky) a že konkrétní ustanovení nařízení 2020/852 Komisi ukládalo povinnost provést „analýzu na úrovni odvětví (v projednávané věci v odvětví elektřiny), ale i porovnat výsledky činností v daném odvětví s jejich příslušným přínosem k environmentálním cílům“ (bod 80 repliky), což „[tyto] dvě výjimky a domněnky“ znemožňují (bod 81 repliky).
103
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že předně znění citované žalobkyněmi v bodě 79 repliky ve skutečnosti pochází z čl. 19 odst. 1 písm. j) nařízení 2020/852, a nikoli z čl. 19 odst. 1 písm. f), jak uvádějí. Toto první ustanovení však nikdy nebylo zmíněno v žádosti o vnitřní přezkum ani v žalobě týkající se této části žalobního důvodu. Argumenty vycházející z tohoto ustanovení jsou tedy nepřípustné.
104
Dále žalobkyně v bodě 77 repliky výslovně uznávají, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise vycházela z vědeckých údajů. Žalobkyně tedy rozporují svůj argument, podle kterého Komise nevycházela z přesvědčivých vědeckých údajů. Kromě toho jsou ostatní argumenty uvedené v replice, podle nichž nejsou technická screeningová kritéria v souladu s nařízením 2020/852 z jiných důvodů, nepřípustné, neboť jsou nové.
105
Vzhledem k tomu, že žalobkyně uznaly, že v napadeném rozhodnutí je uvedeno, že technická screeningová kritéria, pokud jde o významný přínos výroby elektřiny z větrné energie ke zmírnění změny klimatu, jsou založena na přesvědčivých vědeckých údajích, musí být tato část každopádně zamítnuta jako neopodstatněná.
Ke druhé části, jež vychází z porušení čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852
106
Žalobkyně tvrdí, že jelikož nařízení v přenesené pravomoci nestanoví povinnost provést skutečné kvantitativní měření emisí CO2 na kWh elektřiny vyrobené z větrné energie, ani měření dopadu nestálosti výroby elektřiny z větrné energie na emise CO2 na kWh vyrobené elektřiny ze všech zdrojů energie společně, uvedené nařízení v přenesené pravomoci nesplňuje požadavek čl. 10 odst. 3 nařízení 2020/852, podle něhož je třeba určit, zda a do jaké míry daná činnost významně přispívá ke stabilizaci koncentrací skleníkových plynů v atmosféře. Tvrzení Komise obsažená v napadeném rozhodnutí, podle nichž nebylo možné zohlednit nestálost, ukazují, že pro Komisi byla uvedená nestálost známou skutečností. Komise se tím, že ji nezohlednila, údajně dopustila zjevně nesprávného posouzení. Přístup Komise údajně vede k tomu, že se vyhýbá celkovému posouzení environmentálního dopadu činnosti jako celku. Podpůrně žalobkyně tvrdí, že Komise údajně překročila pravomoc, kterou jí svěřuje čl. 10 odst. 3 písm. a) uvedeného nařízení, když rozhodla, že není třeba provést skutečné kvantitativní měření emisí CO2 na kWh elektřiny vyrobené z větrné energie ani měření dopadu nestálosti.
107
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
108
Nejprve je třeba uvést, že i kdyby argumenty, které žalobkyně předložily v žalobě, mohly vyvolat dojem, že žalobkyně kritizují nařízení v přenesené pravomoci, z bodu 82 žaloby jednoznačně vyplývá, že žalobkyně mají za to, že odpověď Komise v napadeném rozhodnutí na žádost o vnitřní přezkum je v rozporu s čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852. Na tyto argumenty je tedy třeba nahlížet tak, že se týkají uvedeného rozhodnutí.
109
V článku 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852 je stanoveno, že „Komise přijme […] akt v přenesené pravomoci […] k doplnění odstavců 1 a 2 tohoto článku tím, že stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se konkrétní hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu“.
110
Článek 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852 se týká pouze „určení toho, za jakých podmínek“ se má za to, že činnost významně přispívá ke zmírňování změny klimatu. Žalobkyně se tedy mýlí, když tvrdí, že z tohoto ustanovení vyplývá, že „má za cíl určit, zda a do jaké míry činnost“ takový příspěvek přináší. Uvedené ustanovení totiž neobsahuje žádný odkaz na myšlenku nezbytně kvantitativního posouzení ve smyslu dodržení stanovené prahové hodnoty.
111
Mimoto ve druhém odstavci citovaném v bodě 100 výše Komise v podstatě uvedla, že z důvodů uvedených v posouzení dopadů nařízení v přenesené pravomoci má za to, že každá činnost výroby elektřiny (a sice všechny technologie společně) způsobující emise pod prahovou hodnotou 100 g CO2 na kWh založenou na životním cyklu významně přispívá ke zmírnění změny klimatu.
112
Žalobkyně v žádosti o vnitřní přezkum ani v písemnostech neuvedly žádné skutečnosti, které by zpochybnily úvahu uvedenou v bodě 111 výše, o niž se opírá přístup Komise.
113
Dále Komise ve druhém odstavci citovaném v bodě 100 výše vysvětlila, že z údajů IPCC vyplývá, že „emise [skleníkového plynu] jsou za životní cyklus větrné energie (jak na pevnině, tak na moři) mnohem nižší než stanovená prahová hodnota (maximální emise 56 g CO2 na kWh)“.
114
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z napadeného rozhodnutí tedy vyplývá, že Komise použila kvantitativní prahovou hodnotu. Vzhledem k tomu, že uvedená kvantitativní prahová hodnota je při výrobě elektřiny z větrné energie vždy dodržena, měla Komise nicméně v podstatě za to, že by bylo zbytečné posuzovat její dodržování v každém jednotlivém případě.
115
Jediný argument předložený žalobkyněmi, který by mohl zpochybnit úvahu Komise, podle které je prahová hodnota 100 g CO2 na kWh (jako taková nezpochybněná žalobkyněmi, viz bod 112 výše) u výroby elektřiny z větrné energie vždy dodržena, vychází z „nestálosti“ výroby elektřiny z větrné energie.
116
V tomto ohledu Komise v prvním odstavci citovaném v bodě 100 výše vysvětlila, že přesný rozsah jednotlivých hospodářských činností je vymezen právě v nařízení v přenesené pravomoci. Podle ní „[v]zhledem k tomu, že se nařízení [2020/852] týká především hospodářských činností, nebylo možné rozšířit rozsah hodnocení na celosystémovou analýzu“, „[k]aždá činnost byla posouzena z hlediska jejího významného přínosu k cílům v oblasti klimatu a významného poškozování dalších environmentálních cílů, aniž by byly posouzeny ostatní činnosti, jež s nimi souvisejí“, a „[v] rámci tohoto přístupu není možné zohlednit nestálost činností“.
117
Nejprve je třeba uvést, že z různých ustanovení nařízení 2020/852 jednoznačně vyplývá, že toto nařízení vychází z myšlenky, že se kritéria stanovená tímto nařízením nebo na jeho základě za účelem posouzení, zda jsou tyto „hospodářské činnosti“ považovány za environmentálně udržitelné, vztahují na konkrétní „hospodářské činnosti“.
118
Zaprvé je v čl. 1 odst. 1 nařízení 2020/852 stanoveno, že toto nařízení „stanoví kritéria pro určení toho, zda se hospodářská činnost kvalifikuje jako environmentálně udržitelná, a to pro účely stanovení míry, do jaké je investice environmentálně udržitelná“.
119
Zadruhé v článku 3 nařízení 2020/852 je stanoveno, že „hospodářská činnost [se] kvalifikuje jako environmentálně udržitelná, pokud tato hospodářská činnost“ splňuje určité podmínky.
120
Zatřetí v čl. 10 odst. 1 nařízení 2020/852 je stanoveno, že „[h]ospodářská činnost, která se kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu, je taková činnost, která významně přispívá ke stabilizaci koncentrací skleníkových plynů v atmosféře na úrovni, která […] zamezuje nebezpečnému antropogennímu narušování klimatického systému tím, že zamezuje emisím skleníkových plynů, snižuje tyto emise nebo zvyšuje pohlcování skleníkových plynů“.
121
Začtvrté podle čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852 přijme Komise akt v přenesené pravomoci k „doplnění odstavců 1 a 2 tohoto článku tím, že stanoví technická screeningová kritéria pro určení toho, za jakých podmínek se konkrétní hospodářská činnost kvalifikuje jako významně přispívající ke zmírňování změny klimatu“.
122
Komise tedy správně strukturovala nařízení v přenesené pravomoci, když v jeho přílohách I a II stanovila body pro každou hospodářskou činnost, jichž se uvedené nařízení týká. Žalobkyně ostatně tento přístup nezpochybňují.
123
V bodech 4.3 příloh I a II nařízení v přenesené pravomoci, nadepsaných „Výroba elektřiny z větrné energie“, Komise uvedla následující „[p]opis činnosti“: „Výstavba nebo provoz zařízení na výrobu elektřiny, která vyrábějí elektřinu z větrné energie“.
124
Je tedy zjevné, že dotčená hospodářská činnost je definována tak, že se týká pouze výroby elektřiny, a dále že jediným relevantním zdrojem energie je větrná energie. Naproti tomu se tato hospodářská činnost netýká poskytování elektřiny konečným zákazníkům ani výroby elektřiny z jiných zdrojů energie.
125
Komise dále uvedla, že výroba elektřiny z větrné energie je „nestálá“ v tom smyslu, že nevychází ze stálého elektrického výkonu, nýbrž z výkonu, jenž se mění v závislosti na meteorologických podmínkách.
126
Komise nicméně měla za to, že „[nebylo] možné zohlednit nestálost“, neboť „vyrovnání“„nedostatečné výroby“ zařízení na výrobu elektřiny z větrné energie z jiných zdrojů energie není součástí této první činnosti a takovéto ‚jiné‘ činnosti, jež s ní z tohoto důvodu „souvisejí“, nejsou v tomto rámci posuzovány.
127
Toto stanovisko není stiženo zjevně nesprávným posouzením.
128
S ohledem na body 117 až 122 výše Komise předně správně tvrdí, že podle nařízení 2020/852 musí být hospodářská činnost v zásadě posuzována individuálně.
129
Dále Komise rovněž správně tvrdí, že by bylo velmi obtížné kvantifikovat nestálost výroby elektřiny z větrné energie a určit její dopad.
130
V první řadě, i když je pravda, jak v podstatě tvrdí žalobkyně, že stávající historické údaje prokazují určité kolísání celkového objemu výroby elektřiny z větrné energie v některých zeměpisných oblastech, nic to nemění na tom, že takové statistické údaje, jež se týkají poměrně velkých zeměpisných oblastí, neumožňují s jistotou vyvodit skutečnou budoucí výrobu konkrétního zařízení na výrobu elektřiny z větrné energie.
131
Ve druhé řadě Komise správně tvrdí, že dopad nestálosti výroby elektřiny z větrné energie závisí především na technologiích, jež by byly použity k vyrovnání případné nízké výroby větrné energie. Není přitom možné předvídat konkrétní technologie, které by byly použity k vyrovnání nízké výroby větrné energie konkrétním zařízením.
132
Ve třetí řadě se každopádně jedná o faktory, jež subjekty vykonávající činnost výroby elektřiny z větrné energie nemohou ovlivnit. Takové vnější faktory, které je obtížné určit, přitom provozovatelé zařízení na výrobu elektřiny z větrné energie nemohou zohlednit, aniž by to těmto provozovatelům způsobovalo zvláštní obtíže. Jak správně tvrdí Komise, bylo by to v rozporu s čl. 19 odst. 1 písm. k) nařízení 2020/852, z něhož vyplývá, že technická screeningová kritéria „jsou snadno použitelná a jsou stanovována způsobem, který usnadňuje ověřování jejich plnění“.
133
Z toho vyplývá, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když nezohlednila nestálost výroby elektřiny z větrné energie.
134
V důsledku toho je třeba dospět k závěru, že úvaha Komise, podle níž je při výrobě elektřiny z větrné energie vždy dodržována prahová hodnota 100 g CO2 na kWh, není argumenty žalobkyň zpochybněna (viz body 114 a 115 výše).
135
V důsledku toho musí být zamítnut argument žalobkyň, podle něhož Komise nepoužila kvantitativní prahovou hodnotu, stejně jako tato část, na jejíž podporu byl uvedený argument předložen.
Ke třetí části, jež vychází z porušení čl. 19 odst. 1 písm. a) a j) nařízení 2020/852
136
Podle žalobkyň napadené rozhodnutí není v souladu s čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení 2020/852 ani se zásadou technologické neutrality, jež je v uvedeném ustanovení zakotvena, ve spojení s čl. 19 odst. 1 písm. j) téhož nařízení, v němž je Komisi uložena povinnost zajistit, aby s činnostmi bylo zacházeno stejně, pokud přispívají stejnou měrou k dosažení jednoho nebo více environmentálních cílů. Přístup Komise je údajně v rozporu s technologickou neutralitou, jelikož nezohledňuje nestálost. Tato nestálost je podle žalobkyň vlastností, jež určuje výši emisí CO2 na kWh elektřiny v celé dotčené elektrizační soustavě. Podle žalobkyň je proto třeba zohlednit emise CO2 na kWh vyrobené z alternativních zdrojů elektřiny, které vyrovnávají nestálost výroby elektřiny z větrné energie.
137
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
138
Ve shodě s Komisí je třeba konstatovat, že v žádosti o vnitřní přezkum není uvedeno vůbec nic, co by mohlo být vykládáno tak, že se v ní tvrdí, že nebyla dodržena „zásada technologické neutrality“, která je údajně stanovena v čl. 19 odst. 1 písm. a) nařízení 2020/852, nebo rovné zacházení s činnostmi, které přispívají stejnou měrou k dosažení jednoho nebo více environmentálních cílů ve smyslu čl. 19 odst. 1 písm. j) téhož nařízení.
139
V důsledku toho musí být argumenty předložené na podporu této části v souladu s judikaturou citovanou v bodě 28 výše odmítnuty jako nepřípustné, neboť jsou nové.
140
Tato část žalobního důvodu musí být proto zamítnuta.
Ke čtvrté části, jež vychází z porušení čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852
141
Žalobkyně tvrdí, že Komise tím, že v napadeném rozhodnutí konstatovala, že nebylo možné zohlednit nestálost výroby elektřiny z větrné energie, porušila čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852, v němž je stanoveno, že technická screeningová kritéria musí zajistit, aby činnosti spojené s výrobou elektřiny, při nichž se využívají pevná fosilní paliva, nebyly kvalifikovány jako environmentálně udržitelné hospodářské činnosti. Nestálost je nevyhnutelným rysem výroby elektřiny z větrné energie, zatímco spotřeba elektřiny vyžaduje stabilní dodávky uspokojující poptávku. Za těchto okolností byla Komise podle tohoto ustanovení povinna posoudit, zda a do jaké míry nebude výroba elektřiny z pevných fosilních paliv de facto kvalifikována jako environmentálně udržitelná. Komise měla stanovit zvláštní technické screeningové kritérium, aby zajistila, že nestálost výroby elektřiny z větrné energie nebude znamenat systémové využívání pevných fosilních paliv zdroji výroby elektřiny, které elektrická síť využije k vyrovnání nestálosti.
142
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
143
Jak tvrdí Komise, je třeba uvést, že v žádosti o vnitřní přezkum není uvedeno nic o údajném porušení čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852 a žalobkyně v uvedené žádosti netvrdily, že technická screeningová kritéria nevylučují, že činnosti výroby elektřiny využívající pevná fosilní paliva jsou kvalifikovány jako environmentálně udržitelné hospodářské činnosti.
144
Mimoto na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, takový argument, který výslovně vychází z čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852, nelze považovat ani za pouhé rozšíření argumentů, v nichž žalobkyně jednak zpochybňují tvrzení Komise, podle kterého není možné zohlednit nestálost výroby elektřiny z větrné energie, a jednak odkazují na postavení této činnosti v rámci celkové výroby elektřiny. Těmito argumenty totiž žalobkyně zaprvé uplatňují porušení čl. 10 odst. 3 písm. a) uvedeného nařízení, které bylo přezkoumáno v rámci druhé části druhého žalobního důvodu, zatímco projednávaná část vychází z porušení čl. 19 odst. 3 tohoto nařízení. Vzhledem k tomu, že příslušné právní základy, jež žalobkyně uplatňují, jsou odlišné, nelze tvrdit, že projednávaná část vykazuje dostatečně těsný vztah ke druhé části druhého žalobního důvodu, aby mohla být považována za výsledek běžného pokračování diskuse v rámci sporného soudního řízení ve smyslu judikatury citované v bodě 29 výše.
145
V důsledku toho musí být argumenty na podporu této části, jakož i tato část v souladu s judikaturou citovanou v bodě 28 výše odmítnuty jako nepřípustné, neboť jsou nové.
146
Druhý žalobní důvod tudíž musí být v plném rozsahu zamítnut.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, jenž se týká přizpůsobování se změně klimatu
147
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na některé argumenty uvedené v žádosti o vnitřní přezkum, pokud jde o technická screeningová kritéria pro posouzení významného přínosu k přizpůsobování se změně klimatu, čímž porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006. Zaprvé Komise údajně nepřezkoumala, a tím spíše ani nezpochybnila tvrzení obsažené v uvedené žádosti, podle kterého jsou technická screeningová kritéria stanovená v nařízení v přenesené pravomoci v rozporu s čl. 11 odst. 1 a 3 nařízení 2020/852. Zadruhé Komise údajně neodpověděla ani na argumenty uvedené v této žádosti, podle nichž nebyla technická screeningová kritéria dostatečně přesná, jelikož nebyly definovány takové pojmy jako „fyzická a nefyzická řešení, která snižují nejvýznamnější fyzická klimatická rizika, jež jsou pro tuto činnost významná“. Zatřetí Komise údajně neodpověděla na argument týkající se neexistence metody ověřování významného přínosu a určení toho, co představuje „předem stanovené ukazatele“. Začtvrté se Komise nevyjádřila k otázce, zda je třeba zohlednit skutečnost, že větrná energie závisí na meteorologických podmínkách. Zapáté se nijak nevyjádřila k otázce, zda není třeba činnost definovat z pohledu spotřeby energie.
148
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
149
Jak žalobkyně rovněž uznaly na jednání, ze znění třetího žalobního důvodu vyplývá, že se žalobkyně omezují na tvrzení, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na některé argumenty, jež byly uvedeny v žádosti o vnitřní přezkum.
150
V článku 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006 je stanoveno, že „[o]rgán […] Unie […] každou takovou žádost [o vnitřní přezkum] posoudí […]. Své odůvodnění uvede orgán […] v písemné odpovědi“.
151
Tuto povinnost odůvodnit odpověď na žádost o vnitřní přezkum podle čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006 je třeba vykládat stejně jako povinnost uvést odůvodnění podle čl. 296 druhého pododstavce SFEU a čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny základních práv.
152
Předně je třeba připomenout, že čl. 296 druhý pododstavec SFEU stanoví, že právní akty unijních orgánů musí obsahovat odůvodnění a právo na řádnou právu zakotvené v článku 41 Listiny stanoví povinnost orgánů, institucí a jiných subjektů Unie odůvodňovat svá rozhodnutí.
153
Odůvodnění rozhodnutí orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie má mimořádný význam, jelikož dotčené osobě umožňuje rozhodnout se s plnou znalostí věci, zda podat opravný prostředek proti tomuto rozhodnutí, a příslušnému soudu provést soudní přezkum. Představuje tudíž jednu z podmínek účinnosti soudní kontroly zaručené článkem 47 Listiny základních práv (viz rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Landesbank Baden-Württemberg a SRB, C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 103 a citovaná judikatura).
154
Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že takové odůvodnění musí být přizpůsobeno povaze daného aktu a kontextu, v němž byl přijat. V tomto ohledu není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast, a zejména v závislosti na zájmu, jejž mohou mít osoby, kterým je akt určen, na poskytnutí vysvětlení. Akt nepříznivě zasahující do právního postavení je tudíž dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou zúčastněné osobě známy a umožňují jí pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato (viz rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Landesbank Baden-Württemberg a SRB, C‑584/20 P a C‑621/20 P, EU:C:2021:601, bod 104 a citovaná judikatura).
155
Uznává se tím, že odůvodnění může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které byla dotčená opatření přijata, a Tribunálu disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat svůj přezkum (viz rozsudek ze dne 13. července 2011, General Technic-Otis a další v. Komise, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 a T‑146/07, EU:T:2011:363, bod 302 a citovaná judikatura).
156
Z toho vyplývá, že se žalobkyně mýlí, když mají v podstatě za to, že Komise byla povinna odpovědět zvlášť na každý konkrétní bod vznesený v žádosti o vnitřní přezkum. Vzhledem k tomu, že z napadeného rozhodnutí implicitně vyplývá, že Komise zamítla bod vznesený žalobkyněmi v uvedené žádosti, nelze konstatovat, že Komise porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006, když na tento bod neodpověděla samostatně.
157
Žalobkyně v první řadě tvrdí, že se Komise v napadeném rozhodnutí nevyjádřila k údajnému rozporu mezi technickými screeningovými kritérii a podmínkami stanovenými v čl. 11 odst. 1 a 3 nařízení 2020/852.
158
V tomto ohledu žalobkyně odkazují na následující části žádosti o vnitřní přezkum:
„V první řadě, čtyři body prezentované jako technická screeningová kritéria se netýkají žádné ze dvou podmínek stanovených v čl. 11 odst. 1 nařízení 2020/852, pokud jde o určení významného přínosu k přizpůsobování se změně klimatu:
[…]
Ze stávajícího znění těchto čtyř bodů nelze určit, do jaké míry může výroba elektřiny z větrné energie přispívat k přizpůsobování se změně klimatu. Není tedy možné posoudit, zda lze takový přínos považovat za významný.“
159
Ve světle dotčených částí, na které žalobkyně výslovně odkazují, je zjevné, že tento argument uvedený v žalobě musí být chápán tak, že v něm žalobkyně tvrdí, že se Komise nevyjádřila k výtce uvedené v žádosti o vnitřní přezkum, podle níž v podstatě technická screeningová kritéria nejsou kvantitativní, a tudíž neumožňují posoudit rozsah přínosu k přizpůsobování se změně klimatu, ani zda je významný.
160
V části, nadepsané „Výroba elektřiny z větrné energie, pokud jde o přizpůsobování se změně klimatu“, jež je uvedena v příloze IV napadeného rozhodnutí, Komise vysvětlila následující:
„Přístup Komise k přizpůsobování se změně klimatu stanovený v dodatku A přílohy I a v příloze II nařízení v přenesené pravomoci je vysvětlen výše v [bodech] 1.2 a 2.3 přílohy III v odpovědi na tvrzení jiného žadatele o [vnitřní přezkum] uvedená v bodech 106 a 107, 161 až 177 a 381 až 389 žádosti uvedeného žadatele. Komise v něm vysvětluje, že její přístup k přizpůsobování se změně klimatu je v souladu s [čl.] 11 odst. 1, [čl.] 17 odst. 1 písm. b) a [čl.] 19 odst. 1 [nařízení 2020/852]. Z důvodů uvedených v těchto částech odpovědi Komise [jsou] tvrzení žalobkyň neopodstatněná.“
161
V bodě 1.2 přílohy III napadeného rozhodnutí, nadepsaném „Kritéria týkající se přizpůsobování se změně klimatu“, Komise zejména uvedla následující:
„Přístup Komise je vysvětlen na stranách 30 [a] 31 posouzení dopadů na změnu klimatu připojeného k aktu v přenesené pravomoci, v němž se uvádí:
[…]
S cílem dosáhnout významného přínosu k přizpůsobování se změně klimatu jsou u většiny adaptovaných činností stanovena technická screeningová kritéria, jež jsou jednotná a především kvalitativní, a u omezeného počtu podpůrných činností jsou stanovena specifická kritéria, jež jsou jim uzpůsobena na míru. V zásadě kvalitativní povaha kritérií vyplývá z toho, že v této fázi neexistují změřené referenční základny ani schválené parametry, jež by umožnily definovat kvantitativní screeningová kritéria pro přizpůsobování se změně klimatu, a ze související neexistence kvantitativních cílů v oblasti přizpůsobování se změně klimatu, jež by byly definovány na celostátní, odvětvové nebo nižší než celostátní úrovni. Stanovení jednotných a kvalitativních kritérií pro adaptované činnosti, která jsou soudržná ve všech odvětvích hospodářství, bylo rovněž podpořeno připomínkami týkajícími se přizpůsobování se, jež byly obdrženy od zainteresovaných stran v reakci na výzvu k předkládání příspěvků z roku 2019, kterou vyhlásila [technická odborná skupina pro udržitelné financování][…]
Z tohoto výňatku vyplývá, že:
[…]
V zásadě kvalitativní povaha kritérií vyplývá z toho, že v této fázi neexistují změřené referenční základny ani schválené parametry, jež by umožnily definovat kvantitativní screeningová kritéria pro přizpůsobování se změně klimatu, a ze související neexistence kvantitativních cílů v oblasti přizpůsobování se změně klimatu, jež by byly definovány na celostátní, odvětvové nebo nižší než celostátní úrovni.
Tento přístup je v souladu se zmocněním podle čl. 11 odst. 3 nařízení [2020/852] a s požadavky uvedenými v čl. 19 odst. 1 [uvedeného nařízení], zejména s požadavkem uvedeným v [jeho] čl. 19 odst. 1 písm. c), v němž je stanoveno, že technická screeningová kritéria ‚jsou kvantitativní a obsahují v maximální možné míře prahové hodnoty, a v ostatních případech jsou kvalitativní‘.
Komise tedy nezneužila své přenesené pravomoci, když se rozhodla:
[…]
Stanovit jednotná pravidla kvalitativní povahy pro přizpůsobené činnosti.“
162
Je tedy třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí správně vysvětlila, proč stanovila kvalitativní, a nikoli kvantitativní technická screeningová kritéria. Komise v napadeném rozhodnutí rovněž vysvětlila, že tento přístup považuje za slučitelný s nařízením 2020/852, zejména z důvodu čl. 19 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení, podle kterého technická screeningová kritéria „jsou kvantitativní a obsahují v maximální možné míře prahové hodnoty, a v ostatních případech jsou kvalitativní“. Komise měla za to, že nebyla k dispozici kvantitativní kritéria, jež by byla odsouhlasena.
163
Z toho vyplývá, že Komise na tento argument vznesený žalobkyněmi v žádosti o vnitřní přezkum řádně odpověděla.
164
Ve druhé řadě žalobkyně tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na argument, podle něhož technická screeningová kritéria, i kdyby byla považována za slučitelná s článkem 11 nařízení 2020/852, neumožňují dostatečně přesné technické posouzení činnosti, neboť nejsou definovány takové pojmy, jako jsou pojmy „fyzická a nefyzická řešení, která významně snižují nejvýznamnější fyzická rizika spojená s klimatem, jež jsou pro tuto činnost podstatná“.
165
Žalobkyně zdůrazňují, že dotčený argument vznesly v následující části žádosti o vnitřní přezkum:
„Zadruhé, i kdyby se mělo za to, že kritéria uvedená v bodě 4.3 přílohy II nařízení v přenesené pravomoci jsou v souladu s podmínkami výše uvedeného čl. 11 odst. 1, čtyři body neumožňují dostatečně přesný technický screening činnosti.
Pokud jde o první bod (‚adaptační řešení‘), pojem ‚fyzická a nefyzická řešení‘ není definován a podmínka, že tato řešení ‚významně snižují nejvýznamnější fyzická rizika spojená s klimatem, jež jsou pro tuto činnost podstatná‘, je neurčitá a neumožňuje objektivní měření výkonnosti uvedené činnosti.
Stejně tak druhý bod (‚fyzická rizika spojená s klimatem‘) a třetí bod (‚osvědčené postupy a dostupné pokyny‘) vytvářejí domněnku, že činnost významně přispívá k přizpůsobování se změně klimatu, aniž by to bylo jakkoli odůvodněno.“
166
Je třeba předeslat, že třetí odstavec citace uvedené v bodě 165 výše se netýká údajné neexistence definice pojmů použitých v nařízení v přenesené pravomoci, a v projednávané věci tudíž není relevantní.
167
Mimoto, i když žalobkyně v žalobě vytýkaly obecně chybějící definici pojmů použitých v technických screeningových kritériích, je třeba zdůraznit, že se v žádosti o vnitřní přezkum skutečně zabývaly pouze neexistencí definice některých pojmů, a sice pojmů „fyzická a nefyzická řešení, která významně snižují nejvýznamnější fyzická klimatická rizika spojená s klimatem, jež jsou pro tuto činnost podstatná“, jež byla citována rovněž jako příklad („takové pojmy, jako jsou“) v žalobě. V důsledku toho je jejich argumentace přípustná pouze v rozsahu, v němž se dovolávají chybějící odpovědi na svůj argument vycházející z chybějící definice těchto pojmů.
168
V tomto ohledu vysvětlení uvedené v bodě 160 výše neumožňuje odhalit skutečnosti, které by mohly být vykládány jako přímá odpověď Komise na dotčený argument.
169
Nicméně ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 155 a 156 výše, nelze konstatovat, že Komise porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006 tím, že na dotčený argument neodpověděla samostatně, pokud z napadeného rozhodnutí implicitně vyplývá, že jej zamítla.
170
V tomto ohledu Komise tvrdí, že „z napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že technická screeningová kritéria týkající se přizpůsobování se změně klimatu stanovená v aktu v přenesené pravomoci, pokud jde o [výrobu elektřiny z větrné energie], jsou v souladu s článkem 11 nařízení [2020/852], a že tedy nebylo třeba odpovídat na každý z argumentů předložených žalobkyněmi“. Komise v podstatě tvrdí, že uvedené rozhodnutí obsahuje obecné tvrzení, že technická screeningová kritéria, pokud jde o přizpůsobování se změně klimatu, jsou v souladu se všemi požadavky uvedeného nařízení, zejména s požadavky vyplývajícími z jeho článku 11.
171
Komise konkrétně odkazuje na bod 1.2 přílohy IV napadeného rozhodnutí, v němž je odkazováno na body 1.2 a 2.3 přílohy III uvedeného rozhodnutí.
172
Jak bylo uvedeno v bodě 160 výše, Komise v bodě 1.2 přílohy IV napadeného rozhodnutí vysvětlila, že „[její] přístup k přizpůsobování se změně klimatu je vysvětlen v [bodech] 1.2 a 2.3 přílohy III [uvedeného rozhodnutí] v odpovědi na tvrzení jiného žadatele [o vnitřním přezkumu]“ a že „[Komise] v ní vysvětluje, že její přístup k přizpůsobení se změně klimatu [je] v souladu s [čl.] 11 odst. 1, [čl.] 17 odst. 1 písm. b) a [čl.] 19 odst. 1 [nařízení 2020/852]“. Komise má za to, že „[z] důvodů uvedených v těchto částech [tohoto rozhodnutí] [jsou] tvrzení žalobkyň neopodstatněná“.
173
Mimoto v bodě 2.3 přílohy III napadeného rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že její přístup k technickým screeningovým kritériím pro určení toho, zda hospodářská činnost významně nepoškozuje environmentální cíl přizpůsobování se změně klimatu, „je v souladu s [čl.] 10 odst. 3, [čl.] 19 odst. 1 a čl. 17 odst. 1 písm. b) [nařízení 2020/852], vykládanými ve světle čl. 11 odst. 1 písm. a) [uvedeného nařízení]“.
174
Ze znění bodu 1.2 přílohy IV napadeného rozhodnutí ve spojení s body 1.2 a 2.3 přílohy III uvedeného rozhodnutí tedy vyplývá, že Komise byla toho názoru, že technická screeningová kritéria týkající se přizpůsobování se změně klimatu, jež jsou stanovena v nařízení v přenesené pravomoci, zejména pokud jde o výrobu elektřiny z větrné energie dotčenou v projednávané věci, jsou v souladu se všemi požadavky nařízení 2020/852, zejména s požadavky, jež vyplývají z článku 11 uvedeného nařízení.
175
Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že Komise takovým obecným tvrzením o souladu uvedených kritérií dotčený argument implicitně odmítla.
176
Ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 155 a 156 výše, tudíž nelze konstatovat, že Komise ve vztahu k dotčenému argumentu nesplnila povinnost uvést odůvodnění podle čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006.
177
Ve třetí řadě podle žalobkyň Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na argument týkající se chybějící metody ověřování významného přínosu a určení toho, co představuje „předem definované ukazatele“.
178
Dotčený argument je uveden v následujícím odstavci žádosti o vnitřní přezkum:
„Zatřetí, ani čtvrtý bod (‚další podmínky, které musí splňovat zavedená řešení‘) neumožňuje ověření. Zejména není vysvětlen pojem ‚předem definované ukazatele‘ uvedený v [bodě 4] písm. d) [tabulky nazvané ‚Významný přínos k přizpůsobování se změně klimatu‘]“.
179
I když Komise na dotčený argument v napadeném rozhodnutí přímo neodpověděla, obecně nicméně konstatovala, že technická screeningová kritéria týkající se přizpůsobování se změně klimatu, jež jsou stanovena v nařízení v přenesené pravomoci, zejména pokud jde o výrobu elektřiny z větrné energie dotčenou v projednávané věci, jsou v souladu se všemi požadavky nařízení 2020/852, zejména s požadavky, jež vyplývají z článku 11 uvedeného nařízení (viz body 172 až 174 výše). Komise tudíž tento argument implicitně zamítla (viz obdobně bod 175 výše).
180
Ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 155 a 156 výše, tudíž nelze konstatovat, že Komise ohledně dotčeného argumentu nesplnila povinnost uvést odůvodnění podle čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006.
181
Ve čtvrté řadě jsou žalobkyně toho názoru, že v napadeném rozhodnutí není vůbec odpovězeno na otázky, zda technická screeningová kritéria týkající se významného přínosu k přizpůsobování se změně klimatu mohou opomenout zohlednit skutečnost, že činnost závisí na meteorologických podmínkách, a dále zda činnost musí souviset se spotřebou energie, a nikoli s její výrobou.
182
V tomto ohledu žalobkyně odkazují na dva následující odstavce žádosti o vnitřní přezkum:
„Začtvrté skutečnost, že výroba elektřiny z větrné energie je činností, která je podmíněna dostupností dostatečného větru, a tedy není snadno dostupná, zatímco elektřinu nelze životaschopně ve velkém objemu skladovat, není považována za praktické omezení ani za omezení z hlediska dopadu, který to může mít na výrobní cyklus elektřiny, tj. z hlediska důsledků, včetně potřeby jiného stálého zdroje výroby elektřiny k doplnění výroby elektřiny z větrné energie.
Jak již bylo uvedeno v souvislosti s cílem zmírňování změny klimatu, údajný významný přínos výroby elektřiny z větrné energie k cíli přizpůsobování se změně klimatu by měl být posouzen z hlediska konečné spotřeby elektřiny, a nikoli výlučně z hlediska výroby elektřiny z větrné energie.“
183
Jak vyplývá z úvah týkajících se druhého žalobního důvodu, a zejména z bodu 116 výše, Komise v napadeném rozhodnutí vysvětlila, proč nezohlednila nestálost a definovala dotčenou hospodářskou činnost jako činnost výroby elektřiny z větrné energie.
184
Z toho vyplývá, že i když tyto úvahy nejsou uvedeny v částech napadeného rozhodnutí věnovaných konkrétně argumentům žalobců, jež se týkají technických screeningových kritérií pro posouzení významného přínosu k přizpůsobování se změně klimatu, Komise se v tomto ohledu řádně vyjádřila.
185
Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, jenž se týká zásady významně nepoškozovat další environmentální cíle
186
Žalobkyně zpochybňují legalitu napadeného rozhodnutí, pokud jde o odpovědi Komise na žádost o vnitřní přezkum, jež se týkají zásady, podle níž dotčená činnost nesmí významně poškozovat další environmentální cíle. Na podporu tohoto žalobního důvodu předkládají žalobkyně čtyři části, jež se týkají vždy jednoho ze čtyř dalších environmentálních cílů, a sice zaprvé udržitelného využívání a ochrany vodních a mořských zdrojů, zadruhé přechodu na oběhové hospodářství, zatřetí prevence a omezování znečištění a začtvrté ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů.
187
Je třeba předeslat následující: technická screeningová kritéria stanovená za účelem určení, zda hospodářská činnost, na kterou se vztahují uvedená kritéria, stanovená podle čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852 (významný příspěvek ke zmírňování změny klimatu) a čl. 11 odst. 3 písm. a) uvedeného nařízení (významný příspěvek k přizpůsobení se změně klimatu), významně poškozuje některý z dalších relevantních environmentálních cílů, byla stanovena v zásadě totožně v bodě 4.3 přílohy I nařízení v přenesené pravomoci podle čl. 10 odst. 3 písm. b) uvedeného nařízení, pokud jde o činnost výroby elektřiny z větrné energie, která významně přispívá ke zmírňování změny klimatu, a v bodě 4.3 přílohy II uvedeného nařízení v přenesené pravomoci podle čl. 11 odst. 3 písm. b) tohoto nařízení, pokud jde o uvedenou činnost, která významně přispívá k přizpůsobování se změně klimatu. Jediný rozdíl spočívá v tom, že vedle dalších čtyř cílů v oblasti životního prostředí je cíl týkající se přizpůsobování se změně klimatu uveden v příloze I tohoto nařízení v přenesené pravomoci, zatímco cíl týkající se zmírňování změny klimatu je uveden v příloze II téhož nařízení.
188
Žalobkyně nicméně již od žádosti o vnitřní přezkum kritizovaly technická screeningová kritéria pouze v souvislosti s dalšími čtyřmi environmentálními cíli. Technická screeningová kritéria pro tyto environmentální cíle jsou stanovena totožně v bodech 4.3 příloh I a II nařízení v přenesené pravomoci v řádcích 3 až 6 tabulky nadepsané „Zásada ‚významně nepoškozovat‘ “.
189
Žalobkyně proto neodlišují tyto dvě přílohy nařízení v přenesené pravomoci, přestože technická screeningová kritéria byla stanovena na základě dvou samostatných ustanovení [čl. 10 odst. 3 písm. b) a čl. 11 odst. 3 písm. b) nařízení 2020/852].
K první části, jež se týká udržitelného využívání a ochrany vodních a mořských zdrojů
190
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí neodpověděla na tvrzení obsažená v žádosti o vnitřní přezkum týkající se technických screeningových kritérií zaměřených na udržitelné využívání a ochranu vodních a mořských zdrojů, čímž porušila čl. 10 odst. 2 nařízení 2020/852. Podle nich Komise konkrétně nezkoumala vylučující účinek, který by de facto měla výroba elektřiny z větrné energie v námořním prostoru. Žalobkyně mají za to, že tato otázka vznesená v uvedené žádosti vyvolala vážné pochybnosti o technických screeningových kritériích, a je proto přípustná. Tvrzení uvedené v napadeném rozhodnutí, podle kterého výroba elektřiny z větrné energie nutně neznamená výlučné využití námořního prostoru, není podle žalobkyň podloženo žádným důkazem a není v souladu se závěry usnesení Evropského parlamentu citovaného v uvedené žádosti. Odkaz na stávající unijní právní předpisy, který je uveden v technických screeningových kritériích, podle nich neřeší důsledky vylučovacího účinku činnosti ani její dopady na životní prostředí.
191
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
192
Je třeba poznamenat, že v žádosti o vnitřní přezkum žalobkyně nejprve citovaly technické screeningové kritérium týkající se udržitelného využívání a ochrany vodních a mořských zdrojů a tvrdily následující:
„Výše uvedená kritéria nezahrnují dopad výroby elektřiny z větrné energie na moři jakožto výlučného využívání námořního prostoru [poznámka pod čarou: ‚Jak byl vymezen v usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021 o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu, bod 30‘], nedostatečné vědecké poznatky o dopadech na životní prostředí [poznámka pod čarou: ‚tamtéž, body 4, 14 a 38‘], ani otázku, zda tato výlučnost uvedené činnosti představuje udržitelné využívání námořního prostoru a mořských zdrojů.“
193
V bodě 1.3 přílohy IV napadeného rozhodnutí měla Komise nejprve za to, že dotčené tvrzení je nepřípustné, neboť není podloženo důkazy. Dále Komise uvedla následující:
„Nicméně [Komise] poznamenává, že výroba elektřiny na moři nemusí nutně znamenat výlučné využívání námořního prostoru, neboť uvedený prostor lze využívat i pro více účelů, což může přispět k jeho účinnějšímu využívání (např. víceúčelové využívání k akvakultuře, rybolovu, obnově přírody, cestovnímu ruchu a získávání obnovitelných energií na moři). Environmentální udržitelnost výroby elektřiny na moři z větrné energie je zajištěna kritérii zásady významně nepoškozovat, jež vycházejí ze stávajících unijních právních předpisů, zejména z posouzení vlivů na životní prostředí vyžadovaných směrnicí [Evropského parlamentu a Rady 2001/42/ES ze dne 27. června 2001 o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí (Úř. věst. 2001, L 197, s. 30; Zvl. vyd. 15/06, s. 157, oprava Úř. věst. 2022, C 271, s. 20)], směrnicí [Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU ze dne 13. prosince 2011 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. 2012, L 26, s. 1)], [směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/56/ES ze dne 17. června 2008, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky (rámcová směrnice o strategii pro mořské prostředí) (Úř. věst. 2008, L 164, s. 19)], směrnicí [Evropského parlamentu a Rady 2009/147/ES ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně volně žijících ptáků (Úř. věst. 2009, L 20, s. 7)] a směrnicí Rady [92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (Úř. věst. 1992, L 206, s. 7; Zvl. vyd. 15/02, s. 102)].“
194
Předně, i když některé části žaloby týkající se této části žalobního důvodu mohou vyvolávat dojem, že žalobkyně zpochybňují technické screeningové kritérium po věcné stránce, v bodě 140 žaloby tvrdí „v návaznosti“ na svou argumentaci, že odpověď Komise, jak je obsažena v napadeném rozhodnutí, „musí být považována za odpověď, která se tímto bodem žádosti [o vnitřní přezkum] v rozporu s čl. 10 odst. 2 nařízení [č. 1367/2006] nezabývá“.
195
Z toho tedy vyplývá, že žalobkyně touto částí žalobního důvodu kritizují pouze údajnou neexistenci odpovědi na dotčené tvrzení.
196
Je přitom třeba konstatovat, že Komise na dotčené tvrzení ve skutečnosti odpověděla v bodě 1.3 přílohy IV napadeného rozhodnutí. V uvedeném bodě se Komise výslovně zabývá údajným výlučným využíváním mořského prostoru, dopady na rybolov, analýzou ekologických dopadů a environmentální udržitelností činnosti.
197
Pokud jde o věc samou, žádost o vnitřní přezkum se omezuje na odkaz na usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021„o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu“ [dokument P9_TA(2021)0338], z něhož vychází tvrzení, že při výrobě elektřiny z větrné energie na moři je námořní prostor využíván výlučně a neexistují dostatečné vědecké údaje o dopadech na životní prostředí.
198
V bodě 30 usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021„o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu“ přitom taková výlučnost zmíněna není:
„[Parlament] je znepokojen skutečností, že bez ohledu na zákazy a omezení rybolovných činností se rybáři obvykle rybolovu v oblastech s mořskými větrnými parky vyhýbají, i když je do nich přístup povolen, a to z důvodu rizika náhodné škody, zachycení nebo ztráty lovných zařízení, a že v důsledku toho je obava z možného vyvození odpovědnosti zdrojem obav, které brání koexistenci“.
199
Bez ohledu na tvrzení, podle něhož se v bodě 30 usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021„o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu“ hovoří o výlučném využívání mořského prostoru zařízeními na výrobu elektřiny z větrné energie na moři ve vztahu k rybolovu, je třeba konstatovat, že v tomto bodě není uvedeno nic o jakýchkoli jiných odvětvích. Nelze jej tedy použít jako argument na podporu dotčeného tvrzení, podle kterého výroba elektřiny z větrné energie na moři využívá námořní prostor výlučně, tedy s vyloučením všech ostatních činností.
200
Obdobné konstatování platí pro odkaz na body 4, 14 a 38 usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021„o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu“, který je obsažen jak v žádosti o vnitřní přezkum, tak v žalobě. V bodě 4 uvedeného usnesení Parlament uvádí, že „je znepokojen nedostatečným výzkumem týkajícím se vyřazování větrných turbín na moři z provozu a dopadů vyřazování z provozu na životní prostředí“. V bodě 14 uvedeného usnesení Parlament „zdůrazňuje, že je třeba prozkoumat možné dopady […] na život v mořích a rybolov, které by mohly být omezeny na provozní fázi, a přezkoumat, jak by bylo možné provést vyřazení z provozu takovým způsobem, aby přínosy nebyly jen dočasné“ a dále „zdůrazňuje, že v případě vyřazení mořských větrných parků z provozu musí být tato místa ponechána ve stavu, který umožňuje rybolovné činnosti […] a který chrání a respektuje životní prostředí“. V bodě 38 téhož usnesení Parlament „zdůrazňuje, že jsou potřebné standardizované monitorovací programy a harmonizace údajů o intenzitě rybolovu, aby bylo možné provést kumulativní posouzení ekologických, sociálně-ekonomických i environmentálních dopadů růstu výroby energie z obnovitelných zdrojů na moři, a že je třeba zlepšit kompatibilitu a srovnatelnost příslušných údajů“.
201
Bez ohledu na skutečnost, že politické usnesení Parlamentu nelze uplatňovat k „prokázání“ skutkových vědeckých tvrzení, v bodech 4, 14 a 38 usnesení Parlamentu ze dne 7. července 2021„o dopadu mořských větrných elektráren a ostatních systémů výroby energie z obnovitelných zdrojů na odvětví rybolovu“ v žádném případě není obsaženo žádné jasné tvrzení o neexistenci dostatečných vědeckých údajů o environmentálních dopadech. Parlament tím, že v bodě 38 uvedeného usnesení vyjádřil přání, „že je třeba zlepšit kompatibilitu a srovnatelnost“ údajů, naopak výslovně připouští, že takové údaje pro „kumulativní posouzení ekologických, sociálně-ekonomických i environmentálních dopadů růstu výroby energie z obnovitelných zdrojů na moři“ skutečně existují, nicméně je třeba dále usilovat o zvýšení jejich využitelnosti.
202
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že žádost o vnitřní přezkum nebyla vůbec podložena důkazy potvrzujícími tvrzení žalobkyň. Komise tudíž nebyla povinna na ně výslovně odpovědět.
203
Tato část tudíž musí být každopádně zamítnuta.
Ke druhé části, jež se týká přechodu na oběhové hospodářství
204
Žalobkyně tvrdí, že odpověď poskytnutá Komisí v napadeném rozhodnutí se nezabývá otázkou vznesenou v žádosti o vnitřní přezkum, která se týká stanovení referenčních kritérií, jež se týkají dostupnosti a snadnosti používání nezbytných zařízení a součástí, jejich trvanlivosti a recyklovatelnosti, jakož i snadnosti jejich demontáže a renovace. Podle žalobkyň nebyla Komise oprávněna odmítnout tuto otázku jako nepřípustnou. Komise údajně nezohlednila požadavky čl. 17 odst. 1 písm. d) nařízení 2020/852, v němž je konkrétně uvedeno, za jakých podmínek se má za to, že určitá činnost významně poškozuje cíl přechodu na oběhové hospodářství. Tím, že odkázala na skutečnost, že tyto priority jsou vhodněji řešeny jinými politickými nástroji a předpisy, Komise podle žalobkyň údajně potvrzuje, že neuplatnila požadavky uvedeného ustanovení.
205
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
206
V žádosti o vnitřní přezkum žalobkyně nejprve citovaly technické screeningové kritérium týkající se přechodu na oběhové hospodářství a tvrdily následující:
„Vnitřní přezkum by měl vést ke stanovení jasných referenčních kritérií a) dostupnosti a využitelnosti nezbytných zařízení a součástí, b) jejich trvanlivosti a recyklovatelnosti a c) snadnosti jejich demontáže a renovace v souladu s požadavky čl. 13 odst. 1 a 2 nařízení 2020/852.“
207
V bodě 1.4 přílohy IV napadeného rozhodnutí Komise odpověděla na dotčené tvrzení následovně:
„Toto tvrzení není podloženo důkazy, a musí být proto odmítnuto jako nepřípustné. Žadatel neprokázal, z jakého důvodu tato povinnost vychází. Místo toho se omezuje na kategorická prohlášení.
Komise nicméně konstatuje, že zásada ‚významně nepoškozovat‘ uplatňovaná na cíl oběhového hospodářství je v souladu s [nařízením 2020/852]. Pojmy ‚dostupnost‘, ‚využitelnost‘, ‚trvanlivost‘ a ‚snadnost demontáže‘ a ‚renovace‘ jsou velmi složité, což snižuje účinnost obecných prahových hodnot v rámci unijní taxonomie. Jiné politické nástroje a právní předpisy mohou podle všeho lépe řešit tyto priority. Například návrh nařízení o ekodesignu udržitelných výrobků […], který nedávno přijala Komise, by měl umožnit zavedení účinného postupu pro stanovení minimálních požadavků pro uvádění těchto zařízení nebo konstrukčních částí na trh. Toto tvrzení je proto rovněž neopodstatněné.“
208
Je třeba předeslat, že žalobkyně oprávněně kritizují postoj zaujatý Komisí v prvním odstavci citovaném v bodě 207 výše, podle kterého je uvedené tvrzení obsažené v žádosti o vnitřní přezkum nepřípustné.
209
Je třeba zaprvé připomenout, že dotčené technické screeningové kritérium zní takto: „Při činnosti se hodnotí dostupnost zařízení a součástí s vysokou trvanlivostí a recyklovatelností, které lze snadno demontovat a renovovat, a pokud možno se taková zařízení a součásti používají.“ V žádosti o vnitřní přezkum žalobkyně omezily svou výtku na neexistenci referenčních hodnot, jež by byly v tomto ohledu jasné a jejichž dosažení by bylo vyžadováno. Toto tvrzení o neexistenci takových hodnot nebylo možné věcně podložit. Na rozdíl od toho, co uvedla Komise v první větě prvního odstavce citovaného v bodě 207 výše, skutečnost, že toto tvrzení o neexistenci takových referenčních hodnot nebylo podloženo důkazy, tedy nezakládá nepřípustnost tohoto tvrzení.
210
Zadruhé měla Komise ve druhé větě prvního odstavce citovaného v bodě 207 výše nesprávně za to, že toto tvrzení je nepřípustné, jelikož žalobkyně v žádosti o vnitřní přezkum neuvedly ustanovení, z něhož by mohla vyplývat povinnost stanovit jasné referenční hodnoty. Právní otázky totiž nespadají do skutkového rámce, který musí účastníci řízení prokázat předložením důkazů.
211
Pokud jde o věc samou, žalobkyně tvrdí, že odpověď Komise na dotčené tvrzení v napadeném rozhodnutí je v rozporu s čl. 17 odst. 1 písm. d) nařízení 2020/852. Podle tohoto ustanovení se „hospodářská činnost považuje za činnost, která významně poškozuje […] oběhové hospodářství včetně předcházení vzniku odpadů a recyklace, pokud:
i)
tato činnost vede k významné nehospodárnosti v používání materiálů nebo v přímém nebo nepřímém využívání přírodních zdrojů, jako jsou neobnovitelné zdroje energie, suroviny, voda a krajina, v jedné nebo více fázích životního cyklu výrobků, mimo jiné i z hlediska trvanlivosti, opravitelnosti, modernizovatelnosti, opětovné použitelnosti či recyklovatelnosti výrobků;
ii)
tato činnost vede k významnému zvýšení vzniku, spalování nebo odstraňování odpadu, s výjimkou spalování nerecyklovatelného nebezpečného odpadu, nebo
iii)
může dlouhodobé odstraňování odpadu způsobit významné a dlouhodobé škody na životním prostředí“.
212
Žalobkyně tedy tvrdí, že povinnost stanovit jasné referenční hodnoty vyplývá z čl. 17 odst. 1 písm. d) nařízení 2020/852, což představuje přípustné upřesnění dotčeného tvrzení. Teze obhajovaná Komisí, podle které se jedná o nový, a tedy nepřípustný důvod, musí být v důsledku toho odmítnuta.
213
Podstatou argumentu žalobkyň je, že Komise měla stanovit jasné kvantitativní prahové nebo referenční hodnoty.
214
Z článku 19 odst. 1 písm. c) nařízení 2020/852 přitom vyplývá, že technická screeningová kritéria stanovená zejména podle čl. 10 odst. 3 a čl. 11 odst. 3 uvedeného nařízení „jsou kvantitativní a obsahují v maximální možné míře prahové hodnoty, a v ostatních případech jsou kvalitativní“ (viz rovněž bod 162 výše). V projednávané věci Komise ve druhé větě druhého odstavce citovaného v bodě 207 výše velmi jasně uvedla, že podle ní jsou pojmy „dostupnost“, „využitelnost“, „trvanlivost“ a „snadnost demontáže“ a „renovace“, použité v technických screeningových kritériích, velmi složité, což snižuje účinnost obecných prahových hodnot v rámci unijní taxonomie.
215
Ve znění čl. 17 odst. 1 písm. d) nařízení 2020/852 rovněž není nic, co by naznačovalo, že kritéria, která jsou v něm uvedena, musí být kvantitativní v tom smyslu, že stanoví přesné prahové hodnoty nebo jasné referenční hodnoty. Jak správně uvádí Komise, žalobkyně pouze tvrdí, že tomu tak je, ale na podporu uvedeného tvrzení nepředkládají žádný podloženější argument.
216
Argumenty uplatněné žalobkyněmi neumožňují mít za to, že se Komise v tomto ohledu dopustila zjevně nesprávného posouzení.
217
Ze třetí a čtvrté věty druhého odstavce citovaného v bodě 207 výše totiž vyplývá, že „[j]iné politické nástroje a právní předpisy mohou podle všeho lépe řešit tyto priority“ a že „[n]apříklad návrh nařízení o ekodesignu udržitelných výrobků […], který nedávno přijala Komise, by měl umožnit zavedení účinného postupu pro stanovení minimálních požadavků pro uvádění těchto zařízení nebo konstrukčních součástí na trh“. Žalobkyně z toho podle všeho dovozují, že Komise připouští, že technická screeningová kritéria nejsou dostatečná k zabránění významnému poškozování oběhového hospodářství, včetně předcházení vzniku odpadů a recyklace.
218
Žalobkyně nicméně zkreslují konstatování Komise uvedené v napadeném rozhodnutí. Komise nejprve uvedla, že pojmy „dostupnost“, „využitelnost“, „trvanlivost“ a „snadnost demontáže“ a „renovace“, použité v technických screeningových kritériích, jsou velmi složité, což snižuje účinnost obecných prahových hodnot v rámci unijní taxonomie (viz bod 214 výše). Je tedy zřejmé, že Komise má především za to, že ve specifickém kontextu taxonomie byly údaje příliš složité na to, aby umožňovaly stanovení obecných prahových hodnot. Teprve až následně Komise v podstatě vysvětlila, že konkrétnější právní nástroje, tj. nástroje zaměřené na aspekty oběhového hospodářství, by byly mnohem vhodnější pro stanovení podrobnějšího rámce a potenciálně kvantitativních prahových hodnot. Proto je třeba konstatovat, že Komise v uvedeném rozhodnutí jednoduše nekonstatovala to, co z něj žalobkyně vyčetly.
219
Z toho vyplývá, že argumenty žalobkyň nezpochybňují věcné posouzení dotčeného tvrzení, jež Komise provedla v napadeném rozhodnutí, takže je třeba tuto část zamítnout.
Ke třetí části, jež se týká prevence a omezování znečištění
220
Pokud jde o zásadu „významně nepoškozovat“ environmentální cíl spočívající v prevenci a omezování znečištění, žalobkyně zpochybňují tvrzení uvedené v napadeném rozhodnutí, podle něhož jsou argumenty, které předložily v žádosti o vnitřní přezkum, nepřípustné. Podle nich nelze odmítnout jako nepodložené zpochybnění poukazující na chybějící technická screeningová kritéria. Výklad směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/49/ES ze dne 25. června 2002 o hodnocení a řízení hluku ve venkovním prostředí (Úř. věst. 2002, L 189, s. 12; Zvl. vyd. 15/07, s. 101), který zastává Komise v uvedeném rozhodnutí, je údajně v rozporu se smyslem a zněním uvedené směrnice a je v rozporu s cílem a užitečným účinkem nařízení č. 1367/2006. Komise měla uvést, zda se bude či nebude zabývat otázkou doplnění uvedené směrnice o tato zvláštní ustanovení týkající se výroby elektřiny z větrné energie. Komise tím podle žalobkyň údajně porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006.
221
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
222
V žádosti o vnitřní přezkum žalobkyně v souvislosti s technickým screeningovým kritériem týkajícím se prevence a omezování znečištění tvrdily následující:
„Jak bylo uvedeno výše, nařízení v přenesené pravomoci stanoví, že environmentální cíl prevence a omezování znečištění se na výrobu elektřiny z větrné energie nevztahuje (‚nepoužije se‘ […]).
Vnitřní přezkum by měl zejména posoudit zásadu ‚významně nepoškozovat‘ u činnosti v oblasti hlukového znečištění, zejména podle ustanovení a užitečného účinku směrnice 2002/49 o hlukovém znečištění.
Sdružení rovněž odkazují na rozhodnutí výboru Evropského parlamentu PETI ze dne 10. ledna 2022 o petici 0482/2021 ve věci hluku větrných turbín, podle něhož je třeba důkladněji posoudit nejen povahu hluku větrných elektráren, ale i způsob jeho nápravy přijetím unijních předpisů.“
223
V bodě 1.5 přílohy IV napadeného rozhodnutí Komise odpověděla na dotčené tvrzení následovně:
„Toto tvrzení není podloženo důkazy, a musí být proto odmítnuto jako nepřípustné. Žadatel neprokázal, z jakého důvodu tato povinnost vychází. Místo toho se omezuje na kategorická prohlášení.
Komise nicméně poznamenává, že toto tvrzení opomíjí zásadní aspekty technických screeningových kritérií a unijních právních předpisů. Unijní právní předpisy u záměrů v oblasti větrné energie vyžadují, aby členské státy posoudily, zda je vzhledem k zvláštním rysům záměrů, jejich umístění a potenciálnímu dopadu nezbytné provést posouzení vlivů na životní prostředí v souladu se směrnicí [2011/92]. Pokud jde o otázku hluku, unijní právní předpisy stanoví monitorování případů, kdy se vyskytují významné dopady hluku na zdraví, například v průmyslových areálech nacházejících se v blízkosti aglomerace, a přípravu akčních plánů (viz [směrnice 2002/49]). Rozhodnutí o zahrnutí či nezahrnutí řízení hluku pro všechny průmyslové areály do oblasti působnosti unijních právních předpisů by mělo zohledňovat zásadu subsidiarity Unie a účinnost veškerých unijních právních předpisů. To přesahuje rámec [nařízení 2020/852]. Toto tvrzení je proto rovněž neopodstatněné.“
224
Žalobkyně tvrdí, že tato odpověď poskytnutá v napadeném rozhodnutí na žádost o vnitřní přezkum je v rozporu s čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006. Žalobkyně nicméně nevysvětlily, proč mají za to, že toto ustanovení bylo porušeno. Tento argument tedy musí být odmítnut jako nepřípustný.
225
Mimoto je třeba poznamenat, že žalobkyně netvrdí, že byl porušen čl. 17 odst. 1 písm. e) nařízení 2020/852, i když je [společně s čl. 10 odst. 3 písm. b) a čl. 11 odst. 3 písm. b) nařízení 2020/852] právním základem technických screeningových kritérií dotčených v rámci této části.
226
Pokud jde o otázku přípustnosti argumentů žalobkyň uvedených v žádosti o vnitřní přezkum, kterou je argumentováno jak v napadeném rozhodnutí, tak v žalobní odpovědi, ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodě 210 výše, nelze žalobkyním vytýkat, že neodkázaly na konkrétní ustanovení, z něhož by vyplývala povinnost stanovit přesná technická screeningová kritéria, aby bylo zajištěno, že výroba elektřiny z větrné energie významně nepoškozuje prevenci a omezování znečištění.
227
Komise podle všeho souhlasí s tím, že nařízení 2020/852 taková kritéria v zásadě vyžaduje. Jak přitom správně tvrdí žalobkyně, v této situaci může být překvapivé, že nařízení v přenesené pravomoci ve skutečnosti nestanoví technická screeningová kritéria, jelikož je v něm uvedeno pouze „[n]epoužije se“. Za těchto okolností nebylo nutné dále odůvodňovat žádost o vnitřní přezkum žalobkyň, které pouze tvrdí, že namísto „[n]epoužije se“ bylo třeba uvést přesná kritéria.
228
Pokud jde o meritum věci, argumenty žalobkyň se týkají pouze aspektu hluku, a konkrétně směrnice 2002/49. Podle žalobkyň Komise uznala, že se uvedená směrnice vztahuje na činnost výroby elektřiny z větrné energie. Tvrdí, že Komise měla jasně uvést, zda tuto směrnici doplní (či nikoli) zvláštními ustanoveními týkajícími se této činnosti.
229
Tyto argumenty žalobkyň jsou irelevantní. V rozsahu, v němž se v nich žalobkyně omezují na tvrzení, že Komise měla v napadeném rozhodnutí zaujmout stanovisko k otázce, zda je třeba změnit směrnici 2002/49, se žalobkyně nedomáhají vnitřního přezkumu nařízení v přenesené pravomoci, ale vnitřního přezkumu uvedené směrnice. I kdyby bylo možné vykládat žádost o vnitřní přezkum tak, že směřuje rovněž k vnitřnímu přezkumu uvedené směrnice, je třeba konstatovat, že taková žádost byla podána opožděně, neboť nebyla podána ve lhůtě osmi týdnů po přijetí nebo vyhlášení směrnice (nebo aktů, které ji změnily), jež je stanovena v čl. 10 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 1367/2006. Uvedená žádost byla totiž podána dne 3. ledna 2022 (viz bod 4 výše) a směrnice 2002/49 byla naposledy změněna směrnicí Komise v přenesené pravomoci (EU) 2021/1226 ze dne 21. prosince 2020 (Úř. věst. 2021, L 269, s. 65), zveřejněnou v Úředním věstníku dne 28. července 2021, tedy mnohem dříve než osm týdnů před podáním žádosti o vnitřní přezkum. V důsledku toho není těmito argumenty dotčena legalita napadeného rozhodnutí, a jsou tedy irelevantní.
230
V rozsahu, v němž by bylo možné z bodu 142 repliky dovozovat, že žalobkyně ve skutečnosti svou výtku nesměřují ke směrnici 2002/49, ale k „chybějícím technickým screeningovým kritériím, pokud jde o zásadu významně nepoškozovat cíl prevence a omezování znečištění“, vyvstává otázka, zda žalobkyně v této fázi řízení upřesnily konstatování uvedené v žalobě přípustným způsobem, nebo zda naopak své argumenty nepřípustně změnily.
231
Nicméně i kdyby toto upřesnění mělo být přijato, taková argumentace nemůže obstát. V souladu s tím, co upřesňuje Komise v žalobní odpovědi, je totiž třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí odkazuje na směrnici 2011/92. Komise má za to, že u činností nebo záměrů, jež podléhají posouzení vlivů na životní prostředí v souladu s požadavky stanovenými v kritériích zásady „významně nepoškozovat“ environmentální cíl ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů podle dodatku D přílohy I a přílohy II nařízení v přenesené pravomoci, budou potenciální hlukové dopady posuzovány v rámci tohoto posouzení vlivů na životní prostředí. Z toho vyplývá, že hlukové dopady jsou v nařízení v přenesené pravomoci řešeny.
232
Je přitom třeba konstatovat, jak to učinila Komise v duplice, že žalobkyně se v žalobě ani v replice vůbec nevyjadřují k argumentu Komise vycházejícímu ze směrnice 2011/92. Vzhledem k tomu, že žalobkyně nepředložily argumenty, jež by zpochybňovaly tento klíčový argument Komise či se jím alespoň zabývaly, nesplnily povinnost prokázat zjevně nesprávné posouzení, kterého se údajně měla Komise dopustit v napadeném rozhodnutí. Tato část tudíž musí být zamítnuta.
Ke čtvrté části, jež se týká ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů
233
Žalobkyně vytýkají Komisi, že se nezabývala otázkou, zda se relevantní technická screeningová kritéria uvedená v bodech 4.3 příloh I a II nařízení v přenesené pravomoci, jakož i v dodatku D uvedeného nařízení použijí pouze v oblastech sítě „Natura 2000“. Dále mají za to, že postoj, který Komise zaujala, nebyl nadále udržitelný s ohledem na vývoj v právních předpisech, k němuž došlo po přijetí uvedeného nařízení v přenesené pravomoci. Podle jejich názoru byly oprávněny poukázat na tento vývoj, což nemohly učinit v žádosti o vnitřní přezkum, neboť k uvedenému okamžiku k němu dosud nedošlo. Komise údajně porušila čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006.
234
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
235
V žádosti o vnitřní přezkum žalobkyně v souvislosti s technickým screeningovým kritériem týkajícím se ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů uvedly následující:
„V nařízení v přenesené pravomoci se má za to, že zásada významně nepoškozovat, pokud jde o ochranu a obnovu biologické rozmanitosti a ekosystémů, je splněna za obdobných podmínek jako v případě cíle udržitelného využívání a ochrany vodních a mořských zdrojů (body 4.3 příloh I a II nařízení [v přenesené pravomoci]).
To vyvolává dvě otázky, které je třeba zkoumat v rámci vnitřního přezkumu.
Na jedné straně to znamená, že posouzení zásady významně nepoškozovat, pokud jde o cíl ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů, nezahrnuje zkoumání charakteristik celkové výroby elektřiny na pevnině (na rozdíl od výroby elektřiny na moři) z větrné energie, ale zabývá se pouze oblastmi sítě Natura 2000 […].
[…]
Naproti tomu stanovené požadavky, jež se týkají konkrétně výroby elektřiny na moři z větrné energie, jsou pouze obecným odkazem na směrnici 2008/56, rozhodnutí 2017/848 a směrnici 2011/92.“
236
V bodě 1.6 přílohy IV napadeného rozhodnutí Komise odpověděla na dotčené tvrzení následovně:
„Toto tvrzení vyplývá z nesprávného výkladu dodatku D příloh I a II nařízení v přenesené pravomoci. V dodatku D se neodlišují činnosti na pevnině od činností na moři, neboť všechny činnosti výroby větrné energie na pevnině a na moři podléhají posouzení vlivů na životní prostředí nebo odpovídajícímu posouzení (čl. 6 odst. 3 směrnice o stanovištích). U záměrů v oblasti větrné energie unijní právní předpisy vyžadují, aby členské státy zvážily potřebu provést posouzení vlivů na životní prostředí v souladu se směrnicí 2011/92/EU tak, aby zahrnovaly dopady některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, včetně biologické rozmanitosti a záborů půdy. Takové posouzení by zohlednilo specifické charakteristiky záměrů, jejich umístění a potenciální dopad. Tento požadavek platí i mimo oblasti sítě Natura 2000. Tvrzení žadatele je tudíž neopodstatněné.“
237
Žalobkyně tvrdí, že tato odpověď je v rozporu s čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006. Žalobkyně nicméně nevysvětlily, proč mají za to, že toto ustanovení bylo porušeno. Tento argument tedy musí být odmítnut jako nepřípustný.
238
Žalobkyně v první řadě tvrdí, že se Komise v napadeném rozhodnutí nezabývala dotčeným tvrzením, a zejména otázkou, zda se technická screeningová kritéria týkají pouze oblastí sítě Natura 2000.
239
Komise tvrdí, že u dotčeného tvrzení shledala, že bylo nepřípustně rozšířeno. Podle Komise žalobkyně v žalobě uvádějí „obecné a souhrnné tvrzení o ‚relevantních technických screeningových kritériích‘ “.
240
Výraz „[z]ejména“ obsažený na začátku bodu 163 žaloby však jasně vysvětluje, kterého specifického aspektu se žalobkyně dovolávají, když tvrdí, že technická screeningová kritéria způsobují obtíže. Otázkou použitelnosti mimo oblasti sítě Natura 2000 se přitom žalobkyně v žádosti o vnitřní přezkum skutečně zabývaly. Vzhledem k tomuto výkladu argumentů žalobkyň, jež jsou uvedeny v žalobě, nevyvstává žádný problém s přípustností.
241
Pokud jde o meritum věci, dotčené tvrzení je zjevně neopodstatněné. Z předposlední věty odstavce citovaného v bodě 236 výše totiž jednoznačně vyplývá, že podle Komise není podstatné, zda se záměr nachází v oblasti sítě Natura 2000. Komise tedy na toto tvrzení odpověděla, takže tato část není v tomto ohledu opodstatněná.
242
Ve druhé řadě žalobkyně poukazují na vývoj, který následoval po přijetí nařízení v přenesené pravomoci.
243
V tomto ohledu je Komise toho názoru, že z bodu 164 žaloby vyplývá, že žalobkyně se nedovolávají napadeného rozhodnutí, nýbrž nařízení v přenesené pravomoci. Komise nicméně jejich argument zkresluje. Je pravda, že v uvedeném bodě žaloby žalobkyně vycházejí z výslovného předpokladu, že „technická screeningová kritéria zaručují, že činnost významně nepoškozuje environmentální cíl ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů stanovený v nařízení v přenesené pravomoci“. Nicméně argument předložený žalobkyněmi se opírá o to, že naopak „takový závěr nemohl být z právního hlediska v okamžiku přijetí [uvedeného rozhodnutí] dále udržitelný vzhledem k veřejnému postoji Komise k týmž otázkám“. Je tedy zřejmé, že se žalobkyně dovolávají tohoto rozhodnutí a úvahy týkající se uvedeného nařízení v přenesené pravomoci jsou toliko hypotetické. Argument Komise, podle něhož je žaloba v tomto ohledu nepřípustná, musí být tudíž rovněž odmítnut.
244
Komise dále tvrdí, že argumenty žalobkyň vycházející z vývoje, který následoval po přijetí nařízení v přenesené pravomoci, jsou nepřípustné, neboť nebyly uvedeny v žádosti o vnitřní přezkum, a jsou tudíž nové.
245
Žalobkyně zdůrazňují, že tyto argumenty vycházející z doporučení a návrhu směrnice Komise ze dne 18. května 2022 nemohly být uvedeny v žádosti o vnitřní přezkum podané dne 3. února 2022. Napadené rozhodnutí ze dne 7. července 2022 podle žalobkyň mělo zohlednit dopady tohoto doporučení a tohoto návrhu směrnice, pokud jde o cíl ochrany a obnovy biologické rozmanitosti ekosystémů.
246
Jak správně tvrdí Komise, tyto argumenty musí být odmítnuty jako nepřípustné. Jak bylo připomenuto v bodě 28 výše, z judikatury vyplývá, že žaloba proti rozhodnutí, kterým se zamítá žádost o vnitřní přezkum jako neopodstatněná, se nemůže opírat o nové důvody či důkazy, které nebyly uvedeny v žádosti o přezkum, neboť jinak by byl požadavek odůvodnění takové žádosti uvedený v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1367/2006 zbaven užitečného účinku a změnil by se předmět řízení zahájeného na základě této žádosti. Orgán nebo subjekt Unie, který je autorem správního aktu, jehož vnitřní přezkum je požadován, není povinen zkoumat jiné důvody než ty, které žadatel uvedl při podání žádosti o vnitřní přezkum.
247
Z toho vyplývá, že Komise nebyla povinna zkoumat dopady doporučení a návrhu směrnice, které nebyly uvedeny v žádosti o vnitřní přezkum, a to tím spíše, že tak měla učinit z vlastního podnětu.
248
Tyto argumenty žalobkyň musí být tudíž odmítnuty jako nepřípustné.
249
Je tedy třeba zamítnout celou tuto část, a v důsledku toho i čtvrtý žalobní důvod v plném rozsahu.
K pátému žalobnímu důvodu, jenž se týká povinnosti uvést odůvodnění
250
Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí není ve dvou ohledech dostatečně odůvodněno. Zaprvé tvrzení, podle něhož není možné zohlednit nestálost činností, není odůvodněno s ohledem na požadavek obsažený v čl. 19 odst. 1 nařízení 2020/852. Implicitní důvod vycházející z toho, že se uvedené nařízení týká především hospodářských činností a analýza na úrovni systému nebyla možná, není podle žalobkyň dostatečným odůvodněním, jelikož se jednak nestálost týká činnosti jako takové a jednak není definován ani vysvětlen cíl tohoto nařízení. Zadruhé se podle žalobkyň rozhodnutí vyjmout výrobu elektřiny z větrné energie z kvantitativních technických screeningových kritérií významného přínosu k environmentálnímu cíli zmírňování změny klimatu neopírá o dostatečné odůvodnění. Prohlášení Komise údajně odráží stanoviska vyjádřená poradními orgány, a nikoli postoj Komise.
251
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
252
Úvodem je třeba připomenout, že povinnost odůvodnit rozhodnutí představuje podstatnou formální náležitost, kterou je třeba odlišovat od opodstatněnosti odůvodnění, jež je otázkou legality sporného aktu po meritorní stránce. Odůvodnění rozhodnutí je totiž formálním vyjádřením důvodů, na kterých toto rozhodnutí spočívá. Jestliže jsou tyto důvody stiženy vadami, je jimi stižena legalita rozhodnutí z meritorního hlediska, avšak nikoli jeho odůvodnění, které může být dostačující, i když obsahuje vadné důvody (viz rozsudek ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, bod 181 a citovaná judikatura).
253
Žalobkyně dvěma argumenty předloženými v rámci pátého žalobního důvodu podle všeho nezpochybňují odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto ohledu, nýbrž opodstatněnost jeho odůvodnění.
254
Pokud jde o první argument, z bodů 115 až 133 výše v první řadě vyplývá, že odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto ohledu umožnilo jak žalobkyním podat žalobu proti uvedenému rozhodnutí, tak Tribunálu jakožto příslušnému soudu vykonat přezkum (viz bod 153 výše), takže nelze konstatovat nedostatek odůvodnění, a ve druhé řadě, že posouzení Komise v tomto ohledu není stiženo zjevně nesprávnými posouzeními.
255
Pokud jde o druhý argument, z bodů 159 až 163 výše vyplývá, že Komise v napadeném rozhodnutí správně vysvětlila, proč stanovila kvalitativní, a nikoli kvantitativní technická screeningová kritéria.
256
Z toho vyplývá, že odůvodnění napadeného rozhodnutí, kritizované žalobkyněmi, je s ohledem na kritéria stanovená judikaturou dostatečné, a pokud jde o posouzení Komise, které je kritizováno v rámci prvního argumentu žalobkyň, není stiženo nesprávným posouzením.
257
Pátý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout.
K podpůrnému žalobnímu důvodu, jenž vychází z protiprávnosti nařízení v přenesené pravomoci
258
V replice žalobkyně podpůrně uplatňují dodatečný žalobní důvod na základě článku 277 SFEU, který vychází z protiprávnosti nařízení v přenesené pravomoci. Tento žalobní důvod je předložen „v odpovědi na argumenty týkající se nepřípustnosti […], podle nichž žalobkyně nezpochybňují napadené rozhodnutí, ale nařízení v přenesené pravomoci“, které Komise podle žalobkyň uvedla v bodech 33 až 35, 58, 62, 74, 90, 101, 102, 128, 135, 153 a 156 žalobní odpovědi. Na podporu tohoto žalobního důvodu žalobkyně odkazují na některé argumenty, které uvedly v žalobě na podporu prvního žalobního důvodu (a sice body 51 až 58, 63 a 68 až 70 žaloby), druhého žalobního důvodu (a sice body 75, 82, 83, 91 až 97 žaloby) a čtvrtého žalobního důvodu (a sice body 139, 140, 144, 145, 147, 148 a 162 až 171 žaloby), a mají za to, že je třeba uvedené rozhodnutí zrušit na základě tohoto podpůrného žalobního důvodu uplatněného na základě článku 277 SFEU a vycházejícího z protiprávnosti nařízení v přenesené pravomoci.
259
Komise zpochybňuje jak přípustnost, tak opodstatněnost tohoto podpůrného žalobního důvodu. Na jednání Komise částečně vzala zpět argumenty, v nichž tvrdila, že některé argumenty předložené žalobkyněmi v žalobě jsou nepřípustné, neboť nesměřují proti napadenému rozhodnutí, ale proti nařízení v přenesené pravomoci, což bylo zaznamenáno do protokolu z jednání. Jedná se o argumenty Komise uvedené v bodech 34, 58, 62, 74, 90 (ale pouze ve vztahu k bodům 82 a 83 žaloby), 128 a 135 žalobní odpovědi.
260
Žalobkyně v podstatě předkládají tento podpůrný žalobní důvod pro případ, že by Tribunál považoval argumenty Komise, v nichž je namítána nepřípustnost některých argumentů uvedených v žalobě, za opodstatněné z důvodu, že nezpochybňují napadené rozhodnutí, ale nařízení v přenesené pravomoci.
261
Komise přitom zaprvé vzala uvedené argumenty zpět v rozsahu, v němž jsou uvedeny v bodech 34, 58, 62, 74, 90 (ale pouze ve vztahu k bodům 82 a 83 žaloby), 128 a 135 žalobní odpovědi (viz bod 259 výše). Bod 33 uvedené žalobní odpovědi přitom slouží pouze k uvedení argumentu vzneseného v bodě 34 žalobní odpovědi a bod 35 zmíněný argument pouze rozvíjí. Zpětvzetí tohoto argumentu Komisí tedy zahrnuje všechny body 33 až 35 dotčené žalobní odpovědi, na něž odkazují žalobkyně (viz bod 258 výše).
262
Zadruhé, pokud jde o zbývající uvedené argumenty Komise, a sice argumenty, které uvedla v bodech 90 (ale nikoli ve vztahu k bodům 82 a 83 žaloby, viz bod 259 výše, a tedy pouze ve vztahu k bodům 91 a 92 žaloby), 101, 102, 153 a 156 žalobní odpovědi, je třeba nejprve poznamenat, že na rozdíl od toho, co se podle všeho domnívají žalobkyně (viz bod 258 výše), Komise v bodech 102 a 156 žalobní odpovědi namítá nepřípustnost argumentů žalobkyň, které jsou v nich vymezeny, nikoli proto, že se týkají nařízení v přenesené pravomoci namísto napadeného rozhodnutí, ale z jiných důvodů.
263
Zatřetí z výše uvedeného vyplývá, že druhou část druhého žalobního důvodu, na kterou odkazuje argument Komise v bodě 90 žalobní odpovědi, a třetí část čtvrtého žalobního důvodu, na kterou Komise odkazuje v bodě 101 uvedené odpovědi, bylo možné meritorně zamítnout (viz body 109 až 135 a 224 až 232 výše). Čtvrtá část tohoto žalobního důvodu, na kterou Komise odkazuje v bodě 153 uvedené žalobní odpovědi, byla odmítnuta jako částečně nepřípustná z jiného důvodu, než kvůli tomu, že směřuje proti nařízení v přenesené pravomoci, a nikoli proti napadenému rozhodnutí, a zčásti zamítnuta jako neopodstatněná (viz body 237 až 249 výše).
264
V důsledku toho všechny argumenty Komise, v nichž je namítána nepřípustnost některých argumentů předložených žalobkyněmi v žalobě z důvodu, že nezpochybňují napadené rozhodnutí, ale nařízení v přenesené pravomoci, byly buď vzaty zpět, nebo nebyly Tribunálem přijaty, v důsledku čehož není splněna podmínka stanovená žalobkyněmi pro uplatnění tohoto podpůrného žalobního důvodu. Tribunál jej tudíž nemusí analyzovat.
Závěry
265
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že žádný ze žalobních důvodů předložených žalobkyněmi nemůže obstát. Žalobu je tedy třeba zamítnout.
K nákladům řízení
266
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
267
Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměly ve věci úspěch a Komise požadovala náhradu nákladů, je důvodné uložit žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Fédération environnement durable, Bundesinitiative Vernunftkraft eV, Vent de Colère! – Fédération nationale a Vent de Raison – Wind met Redelijkheid (VdR-WmR) se ukládá náhrada nákladů řízení.
Costeira
Kančeva
Öberg
Zilgalvis
Tichy-Fisslberger
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. září 2025.
Podpisy
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
Úvodní poznámky k nařízení 2020/852 a k nařízení v přenesené pravomoci
Úvodní úvahy k žádosti o vnitřní přezkum a k rozsahu přezkumu Tribunálu
K prvnímu žalobnímu důvodu, jenž se týká vypracování nařízení v přenesené pravomoci
K první části, která vychází z porušení článků 6 až 8 Aarhuské úmluvy a článku 9 nařízení č. 1367/2006
Ke druhé části, která vychází z porušení čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1367/2006
Ke třetí části, která vychází z porušení čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 4 a čl. 20 odst. 2 nařízení 2020/852
Ke druhému žalobnímu důvodu, který se týká zmírňování změny klimatu
K přípustnosti argumentů předložených žalobkyněmi v dopise, který podaly soudní kanceláři dne 6. prosince 2023
K první části, jež vychází z porušení článku 37 Listiny základních práv, článku 191 SFEU a čl. 19 odst. 1 písm. f) nařízení 2020/852
Ke druhé části, jež vychází z porušení čl. 10 odst. 3 písm. a) nařízení 2020/852
Ke třetí části, jež vychází z porušení čl. 19 odst. 1 písm. a) a j) nařízení 2020/852
Ke čtvrté části, jež vychází z porušení čl. 19 odst. 3 nařízení 2020/852
Ke třetímu žalobnímu důvodu, jenž se týká přizpůsobování se změně klimatu
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, jenž se týká zásady významně nepoškozovat další environmentální cíle
K první části, jež se týká udržitelného využívání a ochrany vodních a mořských zdrojů
Ke druhé části, jež se týká přechodu na oběhové hospodářství
Ke třetí části, jež se týká prevence a omezování znečištění
Ke čtvrté části, jež se týká ochrany a obnovy biologické rozmanitosti a ekosystémů
K pátému žalobnímu důvodu, jenž se týká povinnosti uvést odůvodnění
K podpůrnému žalobnímu důvodu, jenž vychází z protiprávnosti nařízení v přenesené pravomoci
Závěry
K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.