Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 5. lipnja 2025.(1)
Predmet C-743/23
A
protiv
GKV-Spitzenverband,
uz sudjelovanje:
Moguntia Food Group AG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landessozialgericht für das Saarland (Zemaljski socijalni sud Saarlanda, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Radnici migranti – Socijalna sigurnost – Primjenjivo zakonodavstvo – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 13. stavak 1. točka (a) i točka (b) podtočka (i) – Uredba (EZ) br. 987/2009 – Članak 14. stavak 8. – Sporazum između, s jedne strane, Europske zajednice i njezinih država članica i, s druge strane, Švicarske Konfederacije, o slobodnom kretanju osoba – Prilog II. – Članak 1. stavak 2. – Osoba koja uobičajeno i istodobno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u Njemačkoj, Švicarskoj i, u količinski većinskom dijelu, trećim državama – Poveznice – Pojam ‚znatan dio djelatnosti’ – Uzimanje u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama – Primjenjivost zakonodavstva države članice u kojoj se nalazi sjedište poslodavca”
I.      Uvod
1.        Osoba A (u daljnjem tekstu: tužitelj), koja je boravila u Njemačkoj, gdje je uobičajeno radila 10,5 dana u tri mjeseca, zaposlila se u društvu Moguntia Food Group AG čije se sjedište nalazi u Švicarskoj. U toj je državi također uobičajeno radio 10,5 dana u tri mjeseca, ali je količinski najveći dio svojeg rada obavljao u trećim državama koje nisu Švicarska Konfederacija.
2.        U toj se situaciji postavlja pitanje koje je zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti bilo primjenjivo na tužitelja. Treba li u tom pogledu uzeti u obzir djelatnosti koje obavlja u trećim zemljama kako bi se utvrdilo je li u svojoj državi članici boravišta obavljao „znatan dio” djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004(2), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012(3) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004) i članka 14. stavka 8. Uredbe (EZ) br. 987/2009(4), kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 987/2009)? To je, u biti, pitanje koje je uputio Landessozialgericht für das Saarland (Zemaljski socijalni sud Saarlanda, Njemačka).
3.        Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između tužitelja i Spitzenverband Bund der Krankenkassen (u daljnjem tekstu: GKV-Spitzenverband), njemačke ustanove koja je nadležna za određivanje primjenjivog zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti kada se djelatnost uobičajeno obavlja u dvije ili više država članica, a u vezi s odlukom potonje prema kojoj se njemačko zakonodavstvo primjenjuje na radni odnos između tužitelja i društva Moguntia Food Group.
II.    Pravni okvir
A.      Međunarodno pravo
4.        Europska zajednica i njezine države članice, s jedne strane, i Švicarska Konfederacija, s druge strane, potpisali su 21. lipnja 1999. sedam sporazuma, među kojima i Sporazum o slobodnom kretanju osoba(5). Odlukom 2002/309/EZ(6) tih sedam sporazuma odobreno je u ime Europske zajednice te su stupili na snagu 1. lipnja 2002.
5.        U skladu s preambulom tog Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, kako je izmijenjen Odlukom br. 1/2012(7) (u daljnjem tekstu: Sporazum o slobodnom kretanju osoba), ugovorne stranke „odlučne [su] postići slobodno kretanje osoba između njih na temelju pravila koja se primjenjuju u Europskoj zajednici”.
6.        U članku 8. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, naslovljenom „Usklađenost sustava socijalne sigurnosti”, u točki (b) navodi se:
„Ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II., usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem:
[...]
(b)       određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje. ”
7.        Prilog II. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, naslovljen „Koordinacija sustava socijalne sigurnosti”, u članku 1. predviđa:
„1.      U pogledu koordinacije sustavâ socijalne sigurnosti, ugovorne su stranke suglasne međusobno primjenjivati pravne akte Europske unije koji su navedeni i kako su izmijenjeni odjeljkom A ovog Priloga ili pravila koja su istovjetna takvim aktima.
2.      Pojam ‚država članica/države članice’ sadržan u pravnim aktima iz odjeljka A ovog Priloga smatra se da uključuje Švicarsku uz države obuhvaćene odgovarajućim pravnim aktima Europske unije.”
8.        U odjeljku A Priloga II. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, naslovljenom „Navedeni pravni akti”, navode se Uredbe br. 883/2004 i 987/2009, kako su izmijenjene.
B.      Pravo Unije
1.      Uredba br. 883/2004
9.        Članak 1. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Definicije” u točki (a) propisuje:
„U smislu ove Uredbe:
a)      ‚djelatnost zaposlene osobe’ znači bilo koja djelatnost ili istovjetna situacija koja se takvom smatra u svrhu primjene zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti države članice u kojoj postoji takva djelatnost ili istovjetna situacija. ”
10.      U glavi 1. te uredbe, naslovljenoj „Opće odredbe”, nalazi se njezin članak 2., naslovljen „Obuhvaćene osobe”, koji u stavku 1. propisuje kako slijedi:
„Ova se Uredba primjenjuje na državljane države članice, osobe bez državljanstva i izbjeglice koje borave u državi članici na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica, kao i na članove njihovih obitelji i nadživjele osobe.”
11.      Glava II. navedene uredbe, naslovljena „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, sadržava njezine članke 11. do 16. Članak 11. iste uredbe, naslovljen „Opća pravila”, u stavcima 1. i 3. određuje:
„1.      Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.
[...]
3.      Podložno člancima od 12. do 16.:
(a)       na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice;
[...]”
12.      U skladu s člankom 13. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Obavljanje djelatnosti u dvije ili više država članica”:
„1.      Na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje se:
(a)      zakonodavstvo države članice boravišta ako obavlja znatan dio svoje djelatnosti u toj državi članici; ili
(b)      ako ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta:
(i)       zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca ako je zapošljava jedno poduzeće ili poslodavac; ili
[...]
2.      Na osobu, koja inače obavlja djelatnost kao samozaposlena osoba u dvije ili više država članica primjenjuje se:
(a)       zakonodavstvo države članice boravišta ako obavlja znatan dio svoje djelatnosti u toj državi članici;
ili
(b)       zakonodavstvo države članice u kojoj je središte interesa njene djelatnosti ako nema boravište u jednoj od država članica u kojoj obavlja znatan dio svoje djelatnosti.
[...]
4.      Na osobu koja je kao državni službenik zaposlena od strane države članice te koja obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u jednoj ili više drugih država članica primjenjuje se zakonodavstvo države članice koje se primjenjuje i na upravu koja ju zapošljava.
[...]”
2.      Uredba br. 987/2009
13.      Glava II. Uredbe br. 987/2009, naslovljena „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, sadržava njezine članke 14. do 21. Člankom 14. te uredbe naslovljenim „Pojedinosti u vezi s člancima 12. i 13. Uredbe [br. 883/2004]”, u stavcima 8., 9. i 11. propisuje se:
„8.      Za potrebe primjene članka 13. stavaka 1. i 2. [Uredbe br. 883/2004] ‚znatan dio djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe’ koja se obavlja u državi članici označava količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, s time da to ne mora nužno biti glavni dio tih djelatnosti.
Kako bi se odredilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici, u obzir se uzimaju sljedeći okvirni kriteriji:
(a)       u slučaju djelatnosti zaposlenih osoba, radno vrijeme i/ili naknada za rad; a
(b)      u slučaju djelatnosti samozaposlenih osoba, promet, radno vrijeme, broj pruženih usluga i/ili dohodak.
Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno da je udio u odnosu na prethodno spomenute kriterije manji od 25 %, to je pokazatelj da se u određenoj državi članici ne obavlja znatan dio djelatnosti.
9.      Za potrebe primjene članka 13. stavka 2. točke (b) [Uredbe br. 883/2004] ‚središte interesa’ djelatnosti samozaposlene osobe određuje se uzimajući u obzir sve vidove profesionalnih djelatnosti te osobe, a to je posebno mjesto stalnog i trajnog sjedišta te osobe, uobičajena narav ili trajanje djelatnosti koje se obavljaju, broj pruženih usluga te namjera dotične osobe koja je razvidna iz svih okolnosti.
[...]
11.      Ako određena osoba obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvije ili više država članica u ime poslodavca koji ima poslovni nastan izvan područja Unije te ako ta osoba ima boravište u državi članici u kojoj ne obavlja znatan dio djelatnosti, na nju se primjenjuje zakonodavstvo države članice boravišta.”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
14.      Tužitelja, koji je imao boravište u Njemačkoj, zaposlilo je društvo Moguntia Food Group sa sjedištem u Švicarskoj, u svojstvu prehrambenog tehničara, a radi obavljanja djelatnosti specijalista za izvoz u razdoblju od 1. prosinca 2015. do 31. prosinca 2020. Ta se djelatnost sastojala od posjeta klijentima
i njihova savjetovanja, organiziranja obuka, seminara i kušanja. Tužitelj je uobičajeno radio 10,5 dana u tri mjeseca u Švicarskoj, 10,5 dana u tri mjeseca u Njemačkoj, u okviru rada na daljinu u svojem domu, a u količinski najvećem dijelu u trećim zemljama u kojima su se uglavnom nalazili njegovi klijenti, odnosno Bjelorusiji, Iranu, Moldaviji, Rusiji i Ukrajini. Njegova mjesečna naknada bila je uvijek jednaka bez razmjerne raspodjele s obzirom na mjesto obavljanja njegove djelatnosti.
15.      Tužitelj se 19. studenoga 2015. obratio GKV-Spitzenverbandu, koji je na temelju članka 16. stavka 2. Uredbe br. 987/2009(8) ustanova mjesta boravišta imenovana za određivanje primjenjivog zakonodavstva kada je osoba o kojoj je riječ uobičajeno zaposlena na državnom području dviju ili više država članica, navodeći da radi za račun društva Moguntia Food Group i da obavlja manje od 25 % svoje djelatnosti u Njemačkoj. Tužitelj je 1. prosinca 2015. sklopio zdravstveno osiguranje u Švicarskoj sa zdravstvenim tijelom. Dana 16. prosinca 2015. izdana mu je dozvola za rad za Švicarsku za pogranične radnike. Dopisom od 22. veljače 2016. Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (Zavod za doprinose za socijalno osiguranje kantona Basel-Stadt, Švicarska) obavijestio je tužitelja da je primio njegovu potvrdu o zdravstvenom osiguranju i da je primio na znanje da je u Švicarskoj osiguran u obveznom osiguranju koje je predviđeno Bundesgesetzom über die Krankenversicherung (Savezni zakon o zdravstvenom osiguranju) od 18. ožujka 1994. Taj je zavod dodao da u načelu više nije moguće zamijeniti ovo osiguranja
za
obvezno ili privatno osiguranje u inozemstvu.
16.      Odlukom od 18. kolovoza 2016. (u daljnjem tekstu: odluka od 18. kolovoza 2016.) GKV-Spitzenverband smatrao je, na temelju članka 13. Uredbe br. 883/2004, da se na tužitelja primjenjivalo njemačko zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti za razdoblje od 1. prosinca 2015. do 30. studenoga 2020. i da mu je ono izdalo odgovarajuću potvrdu A1 u skladu s člankom 19. stavkom 2. Uredbe br. 987/2009(9). U toj je odluci navedeno da je tužitelj uobičajeno obavljao djelatnost kao zaposlena osoba u dvije ili više država članica i da je znatan dio svoje djelatnosti obavljao u državi članici svojeg boravišta, odnosno u Njemačkoj. Navedena odluka, kojoj je također priložena potvrda A1, dostavljena je društvu Moguntia Food Group i Bundesamtu für Sozialversicherungen (Savezni ured za socijalno osiguranje, Švicarska) kao i, u svrhu nadzora doprinosa, njemačkom zavodu za zdravstveno osiguranje i njemačkom zavodu za obvezno osiguranje od nezgode.
17.      Odlukom od 18. prosinca 2020. GKV-Spitzenverband odbio je tužiteljev prigovor protiv odluke od 18. kolovoza 2016., pri čemu je naveo, među ostalim, da su Uredbe br. 883/2004 i 987/2009 primjenjive na činjenice u ovom slučaju i da, s obzirom na njihovo teritorijalno područje primjene, valja uzeti u obzir samo razdoblja rada tužitelja u Njemačkoj i Švicarskoj, što je značilo da je obavljao znatan dio svojih djelatnosti u državi članici u kojoj je boravio. Tužitelj je 28. prosinca 2020. podnio tužbu protiv te odluke od 18. prosinca 2020.
Sozialgerichtu für das Saarland (Socijalni sud Saarlanda, Njemačka) ističući, među ostalim, da se, kako bi se utvrdilo je li obavljao znatan dio svojih djelatnosti u državi članici boravišta, valja osloniti na cjelokupnu djelatnost koju obavlja kao zaposlena osoba, a time i na njegove djelatnosti koje je obavljao u trećim državama. Presudom od 4. kolovoza 2022. taj je sud poništio odluku od 18. kolovoza 2016. i naložio GKV-Spitzenverbandu da utvrdi da se, u skladu s člankom 13. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člankom 16. Uredbe br. 987/2009, švicarsko zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti primjenjivalo na djelatnost koju je tužitelj kao zaposlenik obavljao u društvu Mogunti Food Group. U tom je pogledu navedeni sud osobito istaknuo da je tužitelj radio samo 10,5 dana u tri mjeseca u Njemačkoj, odnosno samo šestinu svojeg radnog vremena u tri mjeseca i da se to razdoblje ne može smatrati „znatnim dijelom” njegovih djelatnosti u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 i članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009. Prema mišljenju istog suda, Sud je o tom pitanju već odlučio u presudi INAIL i INPS (10).
18.      GKV-Spitzenverband podnio je 6. rujna 2022. žalbu protiv te presude Landessozialgerichtu für das Saarland (Zemaljski socijalni sud Saarlanda), sudu koji je uputio zahtjev, zahtijevajući njezino ukidanje, osobito zbog toga što se određivanje primjenjivog zakonodavstva odnosi isključivo na djelatnosti koje se obavljaju u okviru područja primjene Uredbi br. 883/2004 i 987/2009 i jer bi, da je u kontekstu članka 13. prvonavedene uredbe zakonodavac Unije želio da se u obzir uzmu djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama, bila donesena pravila u tu svrhu. Usto, presuda INAIL i INPS nije relevantna u ovom slučaju jer se odnosi na posebnu situaciju letačkog osoblja i u njoj se ne navodi da su osobe o kojima je bila riječ obavljale djelatnost u državi u kojoj se Uredba br. 883/2004 ne primjenjuje.
19.      Sud koji je uputio zahtjev naglašava da pitanje u kojoj je državi članici tužitelj imao obvezu zdravstvenog osiguranja tijekom spornog razdoblja ovisi o pravilnom tumačenju članka 13. Uredbe br. 883/2004 i članka 14. Uredbe br. 987/2009. Budući da je tužiteljeva mjesečna plaća uvijek bila jednaka, bez razmjerne raspodjele s obzirom na mjesto obavljanja njegovih djelatnosti, ona ne pruža naznake o tome da je znatan dio svojih djelatnosti obavljao u Njemačkoj. Stoga je njegovo radno vrijeme od odlučujuće važnosti te je u tom pogledu tijekom otprilike 65 dana rada u tri mjeseca, radio 10,5 dana (oko 16 % svojeg radnog vremena) u Njemačkoj, gdje boravi, 10,5 drugih radnih dana (odnosno isti udio) u Švicarskoj, a preostale radne dane u trećim zemljama (odnosno oko 68 % svojeg radnog vremena).
20.      Taj sud navodi da će, u slučaju da se treba osloniti na tužiteljevo ukupno radno vrijeme, dakle uzimajući u obzir njegove djelatnosti u trećim zemljama, odbiti žalbu GKV-Spitzenverbanda. Naime, u takvom slučaju, dio tužiteljeve djelatnosti koju obavlja kao zaposlena osoba u Njemačkoj manji je od 25 % njegova radnog vremena i stoga ne predstavlja „znatan dio” njegovih djelatnosti u smislu članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009, što bi značilo da se na njega primjenjuje švicarsko zakonodavstvo. Tužitelj bi stoga također mogao zahtijevati da GKV-Spitzenverband utvrdi primjenjivost tog zakonodavstva, u skladu s člankom 16. stavkom 2. prvom rečenicom te uredbe. S druge strane, u slučaju da treba uzeti u obzir samo tužiteljevu djelatnost u državama članicama, dio njegove djelatnosti u Njemačkoj iznosi 50 % njegova radnog vremena i stoga predstavlja znatan dio njegovih djelatnosti, što dovodi do toga da se na njega primjenjuje njemačko zakonodavstvo.
21.      Prema mišljenju navedenog suda, Sud još nije jasno odlučio o pitanju treba li se, kako bi se utvrdilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici boravišta, osloniti na sve te djelatnosti, uključujući one koje se obavljaju u trećim zemljama. Osobito, presuda INAIL i INPS kao i dvije presude koje navodi GKV-Spitzenverband, odnosno presude Inspecteur van de Belastingdienst(11) i Finanzamt Österreich (Obiteljska naknada za stručnjaka za razvojnu pomoć)(12), odnose se na različite slučajeve od onog o kojem je riječ u ovom predmetu.
22.      U tim je okolnostima Landessozialgericht für das Saarland (Zemaljski socijalni sud Saarlanda) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 13. stavak 1. Uredbe [br. 883/2004], u vezi s člankom 14. stavkom 8. Uredbe
[br. 987/2009], tumačiti na način da prilikom ispitivanja obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici treba uzeti u obzir sve djelatnosti zaposlene osobe, uključujući njezinu djelatnost u trećim zemljama?
2.      Suprotno tomu, treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 14. stavkom 8. Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da prilikom ispitivanja obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici treba uzeti u obzir samo djelatnosti koje zaposlena osoba obavlja u državama članicama?”
23.      Pisana očitovanja Sudu podnijeli su tužitelj, GKV-Spitzenverband, društvo Moguntia Food Group, njemačka i belgijska vlada te Europska komisija. Te su stranke i francuska vlada iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 5. ožujka 2025.
IV.    Analiza
24.      Svojim dvama prethodnim pitanjima, koja valja zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 14. stavkom 8. Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da, kako bi se utvrdilo primjenjuje li se na osobu koja uobičajeno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema ili više država članica zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti države članice njezina boravišta, pojam „znatan dio djelatnosti”, u smislu tih odredbi, podrazumijeva uzimanje u obzir svih djelatnosti te osobe, uključujući one koje se obavljaju u trećim državama, ili samo djelatnosti koje obavlja u državama članicama.
25.      Valja prije svega podsjetiti na to da odredbe Glave II. Uredbe br. 883/2004, u kojoj se nalazi njezin članak 13. stavak 1., prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, čine cjelovit i ujednačen sustav pravila o sukobu zakonâ. Te odredbe tako imaju za cilj ne samo izbjeći istodobnu primjenu više nacionalnih zakonodavstava i poteškoća koje iz toga proizlaze, već i spriječiti da osobe na koje se primjenjuje ta uredba budu lišene zaštite u području socijalne sigurnosti zbog nepostojanja zakonodavstva koje bi se na njih primjenjivalo. Dakle, ako je osoba o kojoj je riječ jedna od osoba obuhvaćenih područjem primjene navedene uredbe, kako je utvrđeno člankom 2. te uredbe, načelno je primjenjivo pravilo jednog zakonodavstva iz članka 11. stavka 1. iste uredbe te se primjenjivo nacionalno zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama glave II. Uredbe br. 883/2004. U tu svrhu, članak 11. stavak 3. točka (a) te uredbe uspostavlja načelo prema kojem se na osobu zaposlenu na državnom području države članice primjenjuje zakonodavstvo te države. Međutim, to načelo je formulirano „[o]visno o člancima od 12. do 16.” navedene
uredbe. Naime, u određenim specifičnim situacijama doslovna primjena općeg pravila iz članka 11. stavka 3. točke (a) te uredbe može zapravo prouzročiti, umjesto izbjeći, upravne komplikacije za radnika, za poslodavca i tijela socijalne sigurnosti, a koje bi mogle stvoriti prepreke slobodi kretanja osoba obuhvaćenih Uredbom br. 883/2004(13).
26.      Među tim posebnim situacijama je i ona iz članka 13. stavka 1. točke (a) i točke (b) podtočke (i) te uredbe, prema kojoj se na osobu koja uobičajeno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje zakonodavstvo države članice boravišta ako obavlja znatan dio svoje djelatnosti u toj državi članici ili, ako ondje ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti, zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca ako je zapošljava jedno poduzeće ili poslodavac. Sud je u tom pogledu pojasnio da osoba može biti obuhvaćena područjem primjene tog članka 13. samo pod uvjetom da uobičajeno obavlja znatan dio djelatnosti na državnom području dviju ili više država članica(14).
27.      Članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 pojašnjava da za potrebe primjene članka 13. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 883/2004 „znatan dio djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe” koja se obavlja u državi članici označava količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene ili samozaposlene osobe, s time da to ne mora nužno biti glavni dio tih djelatnosti. Taj članak 14. stavak 8. pojašnjava da se, kako bi se utvrdilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u nekoj državi članici, u slučaju djelatnosti zaposlenih osoba, u obzir uzimaju okvirni kriteriji radnog vremena i/ili naknada za rad; a u okviru opće ocjene ako je utvrđeno da je udio u odnosu na prethodno spomenute kriterije manji od 25 %, to je pokazatelj da se u određenoj državi članici ne obavlja znatan dio djelatnosti.
28.      U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je u razdoblju od 1. prosinca 2015. do 31. prosinca 2020. tužitelj boravio u Njemačkoj i uobičajeno radio 10,5 dana u tri mjeseca u toj državi članici, i to u svojem domu u okviru rada na daljinu, 10,5 dana u tri mjeseca u Švicarskoj, gdje se nalazilo sjedište njegova poslodavca, a u preostalom dijelu u trećim državama. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev pita se primjenjuje li se na tužitelja njemačko ili švicarsko zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti.
29.      U tom pogledu ističem da, u skladu s člankom 8. Sporazuma o slobodnom kretanju osoba, ugovorne stranke osiguravaju, u skladu s Prilogom II. tom sporazumu, usklađenost sustava socijalne sigurnosti posebno s ciljem određivanja primjenjivog zakonodavstva. Taj Prilog II. u članku 1. stavku 2. predviđa da „[p]ojam ‚država(-e) članica(-e)’ sadržan u aktima iz odjeljka A ovog Priloga, podrazumijeva uključivanje Švicarske pored država koje su obuhvaćene relevantnim aktima Zajednice”. Doista, tim odjeljkom A predviđa se primjena Uredbi 883/2004 i 987/2009 među ugovornim strankama. Stoga za potrebe ovog predmeta Švicarsku Konfederaciju ne treba smatrati trećom državom, nego državom članicom.
30.      Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sama okolnost da se djelatnosti radnika obavljaju izvan područja Unije nije dovoljna za izuzimanje iz primjene pravila Unije o slobodnom kretanju radnika, a osobito Uredbe br. 883/2004, s obzirom na to da je radni odnos dovoljno usko povezan s tim područjem. Takva veza osobito proizlazi iz okolnosti da je građanin Unije koji ima boravište u državi članici bio zaposlen u poduzetniku sa sjedištem u drugoj državi članici za čiji je račun obavljao svoju djelatnost(15). Usto, primjena sustava kolizijskih pravnih pravila koji je uspostavljen tom uredbom ovisi samo o objektivnoj situaciji u kojoj se nalazi zainteresirani radnik i svim okolnostima njegova zaposlenja(16).
31.      Budući da je tužitelj obavljao svoje djelatnosti u dvjema državama članicama, odnosno Njemačkoj i Švicarskoj, pri čemu je Švicarska Konfederacija izjednačena s državom članicom, članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člankom 14. stavkom 8. Uredbe br. 987/2009, određuje zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti koje se na njega primjenjuje.
32.      Kao što to proizlazi iz članka 14. stavka 8. Uredbe br. 987/2009, obavezno treba uzeti u obzir radno vrijeme i/ili naknadu za rad(17). U ovom slučaju, kao što to pojašnjava sud koji je uputio zahtjev, tužiteljeva mjesečna plaća je uvijek bila jednaka bez razmjerne raspodjele s obzirom na mjesto obavljanja djelatnosti. Budući da taj sud ne navodi druge kriterije koji bi se mogli uzeti u obzir, zakonodavstvo koje se primjenjuje na tužitelja treba odrediti na temelju njegova radnog vremena. Prema izračunima navedenog suda, uzimajući u obzir da postoje oko 65 radna dana u tri mjeseca, tužiteljeve djelatnosti u Njemačkoj činile su oko 16 % njegova radnog vremena ako se uzmu u obzir djelatnosti koje su se obavljale u trećim zemljama, dok je, ako se one ne uzmu u obzir, radio 50 % svojeg radnog vremena u Njemačkoj, uzimajući u obzir njegov rad u Švicarskoj.
33.      Smatram da iz teksta Uredbe br. 987/2009 i iz sudske prakse Suda proizlazi da treba uzeti u obzir sve djelatnosti zaposlene osobe, uključujući one koje se obavljaju u trećim zemljama.
34.      Naime, kad je riječ o tekstu Uredbe br. 987/2009, u njezinu članku 14. stavku 8. prvom podstavku upućuje se na sve djelatnosti zaposlene osobe. Slijedom toga, ta odredba ne upućuje samo na djelatnosti koje se obavljaju u državama članicama. Usto, u trećem podstavku te odredbe pojašnjava se da, u slučaju djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe, „[a]ko je u okviru opće ocjene utvrđeno da je udio [radnog vremena i/ili primitaka od rada] manji od 25 %, to je pokazatelj da se u određenoj državi članici ne obavlja znatan dio djelatnosti.” Navedena odredba tako predviđa, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u kojima plaća nije relevantan kriterij, da se zakonodavstvo države članice boravišta radnika na njega primjenjuje samo kada on obavlja više od 25 % svojeg radnog vremena u toj državi članici. Usto, u skladu s istom odredbom, potrebno je provesti opću ocjenu kako bi se utvrdilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u navedenoj državi članici. Članak 14. stavak 8. Uredbe br. 987/2009 u tom pogledu ne razlikuje obavljanje djelatnost u državi članici ili trećoj državi. Stoga se metoda iz te uredbe sastoji u tome da se usredotoči na dio djelatnosti koje se obavljaju u državi članici boravišta, od ukupnih djelatnosti radnika o kojem je riječ, i provjeri iznosi li taj dio najmanje 25 %, a da pritom nije potrebno razmotriti obavljaju li se drugi dijelovi djelatnosti u državi članici ili trećoj državi.
35.      To tumačenje potvrđuje sudska praksa Suda koja se odnosi na određivanje primjenjivog zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti u okviru Uredbi br. 883/2004 i 987/2009. Točno je, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, da se ta sudska praksa ne odnosi izravno na pitanje upućeno u ovom predmetu. Međutim, ona pruža smjernice o metodi koju treba primijeniti kada osoba uobičajeno i istodobno radi u dvjema ili više država članica te u trećim državama.
36.      Tako, kao prvo, ističem da iako je Uredba br. 883/2004, kako to navodi njezina uvodna izjava 3., imala za cilj osuvremeniti i pojednostavniti pravila o koordinaciji nacionalnih zakonodavstava socijalne sigurnosti, ona je zadržala iste ciljeve kao što su oni iz Uredbe br. 1408/71(18). U tom pogledu Sud je presudio da iz strukture i sustava te uredbe proizlazi da je kriterij „mjesta obavljanja” djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe o kojoj je riječ glavni kriterij za određivanje samo jednog primjenjivog zakonodavstva i da od tog kriterija treba odstupiti samo u posebnim situacijama, uz pomoć supsidijarnih poveznica, poput države boravišta radnika, države sjedišta poduzetnika koji ga zapošljava ili mjesta podružnice ili stalnog predstavništva tog poduzetnika ili mjesta glavne djelatnosti zaposlenika(19). Međutim, prema mišljenju Suda, pojam „mjesto obavljanja” djelatnosti treba shvatiti na način da označava mjesto u kojem osoba o kojoj je riječ konkretno obavlja radnje povezane s tom djelatnošću(20). Stoga, kako bi se utvrdilo koje se zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti primjenjuje na radnika, valja razmotriti njegovu stvarnu situaciju i stoga uzeti u obzir sve djelatnosti koje obavlja, bez obzira na mjesto obavljanja tih djelatnosti. Drugim riječima, uzimanje u obzir samo djelatnosti koje se obavljaju u državama članicama stvorilo bi pravnu fikciju koja je daleko od konkretne stvarnosti djelatnosti koja se obavlja u državi članici boravišta, odnosno 16 % stvarnog radnog vremena.
37.      Kao drugo, u presudi INAIL i INPS, na koju se tužitelj poziva u prilog svojoj argumentaciji, Sud je razmotrio, u okolnostima tog slučaja, koje se zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti primjenjuje na letačko osoblje zračnog prijevoznika. U tom pogledu, u točki 64. te presude Sud je istaknuo da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava informacije o plaći radnika o kojima je riječ i da je, kad je riječ o njihovu radnom vremenu, sud koji je uputio zahtjev naveo da su tijekom predmetnih razdoblja radnici o kojima je riječ boravili u Italiji i da su 45 minuta dnevno radili na području te države članice, konkretnije u prostoru za prihvat posade smještenom u zračnoj luci, a da su se preostali dio radnog vremena nalazili u zrakoplovima društva o kojem je bila riječ. Sud iz toga zaključuje, uz rezervu utvrđivanja ukupnog dnevnog radnog vremena navedenih radnika, da se ne čini da je barem 25 % radnog vremena tih radnika bilo ostvareno u državi članici njihova boravišta(21). Stoga, Sud je postupio kako je to navedeno u točki 34. ovog Mišljenja,
odnosno usredotočio se na dio djelatnosti koja se obavlja u Italiji, a da nije razmotrio jesu li se ostali dijelovi radnog vremena obavljali u državama članicama ili trećim državama. Naime, kako bi se zaključilo da zakonodavstvo države članice boravišta nije primjenjivo, dovoljno je utvrditi da je postotak djelatnosti koja se obavlja u toj državi manji od 25 % ukupnih djelatnosti. Drugim riječima, kao što je to društvo Moguntia Food Group istaknulo u svojim pisanim očitovanjima, iz presude INAIL i INPS proizlazi da je jedino važno utvrditi koji se dio djelatnosti obavlja u državi članici boravišta, a koji se obavlja izvan te države članice.
38.      Poput suda koji je uputio zahtjev, smatram da presude Inspecteur van de Belastingdienst(22) i Finanzamt Österreich (Obiteljska naknada za stručnjaka za razvojnu pomoć)(23) nisu relevantne za odgovor na upućena pitanja jer su, za razliku od glavnog predmeta, radnici o kojima je bila riječ radili samo u trećim zemljama i nisu bili obuhvaćeni člankom 13. Uredbe br. 883/2004. Osim toga, presuda Sozialversicherungsanstalt(24), na koju su na raspravi uputili GKV-Spitzenverband, francuska vlada i Komisija, odnosi se na pitanje kako primijeniti Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.(25), kako je izmijenjen Sporazumom o sudjelovanju Republike Bugarske i Rumunjske u Europskom gospodarskom prostoru(26), na situaciju u kojoj građanin Unije, koji istodobno obavlja profesionalne djelatnosti samozaposlene osobe u državi članici Unije i u državi Europskog udruženja slobodne trgovine koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, započne obavljati dodatnu profesionalnu djelatnost samozaposlene osobe u Švicarskoj. Stoga se to pitanje odnosilo ne na uzimanje u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama kako bi se utvrdilo da li se znatan dio djelatnosti obavlja u državi članici, nego na područje primjene tih Sporazuma.
39.      U skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (b) podtočkom (i) Uredbe br. 883/2004, ako osoba o kojoj je riječ ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta, na nju se primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca.
40.      Dodajem da uzimanje u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama ni na koji način ne dovodi u pitanje opće pravilo prema kojem se na radnika koji obavlja djelatnost u više država članica uvijek primjenjuje zakonodavstvo države članice. Naime, ako se sjedište poslodavca nalazi u trećoj državi, iz članka 14. stavka 11. Uredbe br. 987/2009 izričito proizlazi da „[a]ko određena osoba obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvije ili više država članica u ime poslodavca koji ima poslovni nastan izvan područja Unije te ako ta osoba ima boravište u državi članici u kojoj ne obavlja znatan dio djelatnosti, na nju se primjenjuje zakonodavstvo države članice boravišta”.
41.      Nijedan od elemenata koje su istaknuli GKV-Spitzenverband, njemačka, belgijska i francuska vlada ne može dovesti u pitanje tumačenje prema kojem, u slučaju kao što je onaj tužitelja, primjenjivo zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti treba odrediti uzimajući u obzir sve djelatnosti koje se obavljaju, uključujući i one koje se obavljaju u trećim državama.
42.      Naime, kao prvo, GKV-Spitzenverband te njemačka, belgijska i francuska vlada ističu da se članak 13. stavak 1. Uredbe br. 883/2004 temelji izričito na hipotetskom slučaju osobe koja uobičajeno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih. Stoga, u skladu s člankom 1. točkom (a) te uredbe, definicija pojma „djelatnost zaposlene osobe” podrazumijeva da je taj pojam uvijek povezan s djelatnošću u državi članici. Usto, neće postojati uobičajeno obavljanje djelatnosti u dvjema ili više država članica ako osoba obavlja svoju djelatnost u državi članici i trećoj državi. Slijedom toga, članak 13. navedene uredbe ne obuhvaća djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama, a radno vrijeme koje se koristi za obavljanje djelatnosti u tim državama ne treba uzeti u obzir kada je riječ o ocjeni obavlja li se znatan dio djelatnosti zaposlene osobe u državi članici boravišta. Međutim, u ovom slučaju nije sporno da tužitelj „uobičajeno obavlja” djelatnost kao zaposlena osoba u državi članici, odnosno Saveznoj Republici Njemačkoj, i državi koja je izjednačena s državom članicom, odnosno Švicarskoj Konfederaciji. Također nije sporno da tužitelj radi za račun i prema uputama poslodavca čije se sjedište nalazi u Švicarskoj. Iz toga proizlazi da se taj članak 13. stavak 1. primjenjuje na tužiteljevu situaciju, čak i ako je većinom radio u trećim državama, kao što to potvrđuje sudska praksa Suda navedena u točki 30. ovog mišljenja, te tom se odredbom ne predviđa da djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama treba isključiti prilikom određivanja primjenjivog zakonodavstva.
43.      Kao drugo, te stranke tvrde da je cilj članka 13. Uredbe br. 883/2004 da se na osobu o kojoj je riječ primjenjuje zakonodavstvo države članice s kojom je ona najuže povezana, pri čemu bi taj cilj mogao biti ugrožen ako bi se uzimale u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećim zemljama. Točno je da to uzimanje u obzir, samo za potrebe izračuna postotka radnikovih djelatnosti koje se obavljaju u različitim državama članicama o kojima je riječ, de facto dovodi do smanjenja količinskog udjela djelatnosti koje se obavljaju u državi članici boravišta, što pogoduje primjeni zakonodavstva države članice u kojoj poslodavac ima sjedište. Međutim, u skladu sa sudskom praksom Suda koja se odnosi na tumačenje Uredbe br. 1408/71, primjena zakonodavstva države članice boravišta radnika pojavljuje se kao akcesorno pravilo koje se primjenjuje samo u slučaju da je to zakonodavstvo povezano s radnim odnosom(27). Stoga, to pravilo predstavlja iznimku od općeg pravila na temelju kojeg se primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj se obavlja djelatnost. U istom smislu, Sud je priznao derogativnu prirodu poveznice s državom članicom boravišta(28). Takvo se tumačenje po analogiji primjenjuje na Uredbu br. 883/2004, pri čemu se u članku 14. stavku 8. trećem podstavku Uredbe br. 987/2009 pojašnjava koliki je količinski dio potreban za utvrđivanje te poveznice. Stoga se ne slažem s argumentom njemačke vlade prema kojem primjenjivost prava države članice boravišta predstavlja polaznu točku kolizijskih pravila iz članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
44.      Kao treće, prema mišljenju GKV-Spitzenverbanda te njemačke i francuske vlade, pod pretpostavkom da se u okviru članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 u obzir uzimaju djelatnosti zaposlene osobe koje se obavljaju u trećim zemljama, isto ne može vrijediti za stavak 2. tog članka, kad je riječ o djelatnosti samozaposlenih osoba. Naime, kad bi to bio slučaj, s obzirom na tekst članka 13. stavka 2. točke (b) te uredbe i činjenicu da ne postoji pravilo slično članku 14. stavku 11. Uredbe br. 987/2009 za djelatnosti samozaposlene osobe, nije jasno koje bi se zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti primjenjivalo na samozaposlenu osobu. Kad je riječ o tom argumentu, ističem da su pravila primjenjiva na zaposlene i samozaposlene osobe različita, tako da se rješenje za prve ne može po analogiji primijeniti na potonje. Kad je riječ o potonjima, u članku 13. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 883/2004 navodi se da se na osobu koja uobičajeno obavlja djelatnost kao samozaposlena osoba u dvije ili više država članica primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj je središte interesa njene djelatnosti ako nema boravište u jednoj od država članica u kojoj obavlja znatan dio svoje djelatnosti. Ponovno, ta odredba izričito dovodi do određivanja zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti države članice, a ne treće države. Usto, u skladu s člankom 14. stavkom 9. Uredbe br. 987/2009, „središte interesa” djelatnosti samozaposlene osobe, u smislu članka 13. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 883/2004 određuje se uzimajući u obzir sve elemente koji čine profesionalnu djelatnost te osobe, a to je osobito mjesto stalnog i trajnog sjedišta djelatnosti te osobe, uobičajenost ili trajanje djelatnosti koje se obavljaju, broj pruženih usluga te namjera osobe o kojoj je riječ koja proizlazi iz svih okolnosti. Stoga je riječ o činjeničnoj ocjeni koja se ne može izmijeniti ovisno o tome jesu li djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama uzete u obzir za izračun postotka djelatnosti koje se obavljaju u državi članici boravišta.
45.      Kao četvrto, te stranke smatraju da Uredbe br. 883/2004 i 987/2009 predviđaju mehanizme informiranja i suradnje kako bi se zajamčila pravilna primjena njihovih odredbi, osobito u članku 76. Uredbe br. 883/2004(29). Međutim, obveza lojalne suradnje postoji samo između država članica te se informacije, primjerice o radnom vremenu ili sjedištu poslodavca, koje su potrebne ustanovi nadležnoj za određivanje primjenjivog zakonodavstva, ne mogu pribaviti ili provjeriti s trećim državama, što dovodi do opasnosti od zlouporabe. U tom pogledu podsjećam da je na temelju tih uredbi primjenjivo zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti uvijek ono države članice. U tim okolnostima, pod pretpostavkom da uzimanje u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama dovodi do primjene zakonodavstva države članice u kojoj poslodavac ima sjedište, nadležna ustanova potonje države i nadležna ustanova države članice boravišta, kao i radnik o kojem je riječ, imaju obvezu međusobnog obavješćivanja i suradnje(30). Osobito, kao što je to Komisija naglasila na raspravi, nadležna ustanova države članice boravišta, u okviru opće procjene koju treba provesti, može zatražiti od ustanove države članice u kojoj se nalazi sjedište poslodavca da kod potonjeg provjeri da li radnik stvarno obavlja djelatnosti u trećim državama te da zatraži, primjerice, dokaze poput putnih karata ili računa. Suprotno onomu što tvrdi belgijska vlada, uzimanje u obzir djelatnosti koje se obavljaju u trećoj državi ne dovodi do toga da su te djelatnosti definirane zakonodavstvima trećih država u kojima se obavlja posao.
46.      Kao peto, belgijska vlada svoje stajalište ilustrira primjerom osobe koja boravi u državi članici A i koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba na državnim područjima država članica B i D. Usporedno, ta je osoba pričuvnik u vojsci treće države na čijem državnom području tijekom vikenda ili tijekom godišnjeg odmora obavlja misije i pohađa osposobljavanje. Prema mišljenju te vlade, na temelju svojeg nacionalnog prava, navedena treća država u pravilu će te aktivnosti smatrati djelatnostima javne službe, što bi na temelju članka 13. stavka 4. Uredbe br. 883/2004 dovelo do toga da se na navedenu osobu primjenjuje zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti iste treće države. U tom pogledu napominjem da se, u skladu s tom odredbom, na osobu koja je kao državni službenik zaposlena „od strane države članice” te koja obavlja djelatnost u svojstvu zaposlene i samozaposlene osobe u jednoj ili više drugih država članica primjenjuje zakonodavstvo države članice koje se primjenjuje i na upravu koja ju zapošljava. Slijedom toga, navedena se odredba ne može primijeniti na osobu koja je javni službenik u trećoj državi.
47.      Kao šesto, belgijska i francuska vlada na raspravi su tvrdile da bi uključivanje djelatnosti koje se obavljaju u trećim državama umjetno ojačalo, de facto ili de iure, državu članicu u kojoj poslodavac ima sjedište. Francuska vlada tako je dala primjer radnika koji boravi u Francuskoj, čije se sjedište poslodavca nalazi u Njemačkoj, i koji, osim toga, radi u Danskoj, a ostatak vremena u trećim državama. Na tog radnika primjenjivalo bi se njemačko zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti, iako bi on u toj državi provodio 0% svojeg radnog vremena. Iako je točno da radnik svakako bolje poznaje zakonodavstvo države članice svojeg boravišta i iako vlada jezikom koji se koristi za komunikaciju s nadležnom ustanovom, logika na kojoj se temelje Uredbe br. 883/2004 i 987/2009, kao što je to već navedeno, jest da se na radnika koji obavlja djelatnost u više država članica primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi sjedište njegova poslodavca kada, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti u državi članici svojeg boravišta. U tom smislu, potpuno zanemarivanje najvećeg dijela radnog vremena samo zato što je ostvareno u trećim državama proturječi cilju tih uredbi. Usto, očito bi bilo umjetno smatrati da 16 % radnog vremena obavljenog u državi članici boravišta treba računati kao da predstavlja 50 % ukupnog radnog vremena obavljenih djelatnosti.
48.      Naposljetku, Komisija u svojim očitovanjima ističe da namjera zakonodavca Unije nije bila potpuno zanemariti djelatnosti koje se obavljaju u trećoj državi. Tako je ta institucija predložila da se na upućena prethodna pitanja odgovori na način da, kako bi se razmotrilo obavlja li se znatan dio djelatnosti u državi članici boravišta, valja uzeti u obzir sve djelatnosti koje obavlja radnik o kojem je riječ, uključujući one koje obavlja u trećim državama, pri čemu potonje djelatnosti treba pripisati državi članici u kojoj poduzetnik koji ga zapošljava ima svoje sjedište ako taj radnik također obavlja djelatnosti u državi članici sjedišta poduzetnika te obavlja djelatnosti u inozemstvu u ime poduzetnika i u skladu s njegovim uputama. Kao što sam to naveo u točki 34. ovog mišljenja, primjenjivo zakonodavstvo treba utvrditi tako da se, kao prvo, utvrdi koji se količinski značajan dio svih djelatnosti zaposlene osobe obavlja u državi članici boravišta. Ovisno o tome je li taj dio veći ili manji od 25 %, primjenjivat će se ili zakonodavstvo države članice boravišta ili države članice u kojoj se nalazi sjedište poslodavca.
49.      S obzirom na sve prethodno navedeno, smatram da, kako bi se utvrdilo primjenjuje li se na osobu koja uobičajeno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih zakonodavstvo države članice boravišta, pojam „znatan dio djelatnosti” podrazumijeva uzimanje u obzir svih djelatnosti te osobe, uključujući one koje se obavljaju u trećim državama, a ne samo djelatnosti koje ona obavlja u državama članicama.
50.      Iz toga slijedi da se u ovom slučaju na tužitelja primjenjuje zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti države koja je izjednačena s državom članicom, a u kojoj se nalazi sjedište njezina poslodavca, odnosno Švicarske Konfederacije.
V.      Zaključak
51.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Landessozialgericht für das Saarland (Zemaljski socijalni sud Saarlanda, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 13. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012., u vezi s člankom 14. stavkom 8. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012,
treba tumačiti na način da se:
kako bi se utvrdilo primjenjuje li se na osobu koja uobičajeno obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih zakonodavstvo države članice boravišta, pojam „znatan dio djelatnosti”, u smislu tih odredaba, podrazumijeva uzimanje u obzir svih djelatnosti te osobe, uključujući one koje se obavljaju u trećim državama, a ne samo djelatnosti koje ona obavlja u državama članicama.
1       Izvorni jezik: francuski
2      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravci SL 2020., L 415, str. 88. i SL 2023./90199, L)
3      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (SL 2012., L 149, str. 4.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.)
4      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2009., L 284, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.)
5      SL 2002., L 114, str. 6. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 8.)
6      Odluka Vijeća i Komisije Euratom o Sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (SL 2002., L 114, str. 1.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 114. i ispravak SL 2015., L 210, str. 38.)
7      Odluka br. 1/2012 Zajedničkog odbora uspostavljenog na temelju sporazuma između Europske zajednice i njezinih država članica s jedne strane, i Švicarske Konfederacije s druge strane, o slobodnom kretanju osoba od 31. ožujka 2012. o zamjeni Priloga II. tom Sporazumu o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti (SL 2012., L 103, str. 51.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 319.), koja je stupila na snagu 1. travnja 2012.
8      U skladu s tom odredbom, „[u]stanova mjesta boravišta u najkraćem mogućem roku utvrđuje koje se zakonodavstvo primjenjuje na osobu o kojoj je riječ, uzimajući u obzir članak 13. Uredbe [br. 883/2004] i članak 14. Uredbe [br. 987/2009]. Ta je prva odluka privremene prirode. O svojoj privremenoj odluci ustanova obavještava ustanovu imenovanu u svakoj državi članici u kojoj se djelatnost obavlja.”
9      U skladu s tom odredbom: „[N]a zahtjev dotične osobe ili poslodavca nadležna ustanova države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje na temelju glave II. [Uredbe br. 883/2004] dostavlja potvrdu da se to zakonodavstvo primjenjuje i prema potrebi navodi do kojeg se datuma primjenjuje i pod kojim uvjetima.”
10      Presuda od 19. svibnja 2022. (C-33/21, u daljnjem tekstu: presuda INAIL i INPS, EU:C:2022:402).
11       Presuda od 8. svibnja 2019. (C-631/17, EU:C:2019:381).
12       Presuda od 25. studenoga 2021. (C-372/20, EU:C:2021:962).
13      Vidjeti presudu od 3. lipnja 2021., TEAM POWER EUROPE (C-784/19, EU:C:2021:427, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
14      Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr. (C-610/18, EU:C:2020:565, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
15      Vidjeti presudu od 25. studenoga 2021.,
Finanzamt Österreich (Obiteljska naknada za stručnjaka za razvojnu pomoć) (C-372/20, EU:C:2021:962, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu).
16      Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr. (C-610/18, EU:C:2020:565, t. 54. i 60. i navedenu sudsku praksu).
17       „U Praktičnom vodiču o primjenjivom zakonodavstvu u Europskoj uniji (EU), Europskom gospodarskom prostoru (EGP) i Švicarskoj”, koji je izradila i odobrila Administrativna komisija za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti i objavljen je u prosincu 2013., str. 29., navodi da se „mogu uzeti u obzir i drugi kriteriji. Nadležna tijela moraju uzeti u obzir sve mjerodavne kriterije i izvršiti opću ocjenu situacije osobe prije donošenja odluke o primjenjivom zakonodavstvu”, ali se
pritom ne definiraju ti drugi kriteriji. Taj vodič, koji je dostupan na različitim službenim jezicima Unije, dostupan je na sljedećoj poveznici: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
18      Uredba Vijeća br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL 1971., L 149, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.). Vidjeti presudu od 5. lipnja 2014., I (C-255/13, EU:C:2014:1291, t. 41.).
19      Vidjeti presudu od 27. rujna 2012., Partena (C-137/11, EU:C:2012:593, t. 49.).
20      Vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Partena (C-137/11, EU:C:2012:593, t. 57.).
21      U točki 65. navedene presude Sud je dodao da je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, na temelju prethodno navedenih kriterija, jesu li predmetni radnici tijekom predmetnih razdoblja obavljali znatan dio svoje djelatnosti u državi članici u kojoj borave, odnosno u Italiji, i treba li smatrati da se na njih – u skladu s Uredbom br. 883/2004, kako je izmijenjena 2009., od 1. svibnja 2010. kada je stupila na snagu navedena uredba, primjenjuje talijansko zakonodavstvo o socijalnoj sigurnosti.
22      Presuda od 8. svibnja 2019. (C-502/17, EU:C:2019:381).
23      Presuda od 25. studenoga 2021. (C-372/20, EU:C:2021:962).
24      Presuda od 26. rujna 2024. (C-329/23, EU:C:2024:802).
25      SL 1994., L 1, str. 3. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3. i ispravak SL 2015., L 210, str. 38.)
26      SL 2007., L 221, str. 15. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3. i ispravak SL 2015., L 210, str. 38.)
27      Vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., Kik (C-266/13, EU:C:2015:188, t. 58. i navedenu sudsku praksu). Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik Y. Bot u svojem Mišljenju u predmetu Chain (C--189/14, EU:C:2015:345, t. 62.), u vrijeme pisanja prve uredbe o socijalnom osiguranju radnika migranata, mobilnost radnika sastojala se prvenstveno od jedne migracije u drugu državu članicu te se tako poveznica s mjestom države u kojoj se djelatnost obavlja temeljila na pretpostavci da je riječ o rješenju kojim će se najbolje zaštititi radnika jer će potonji moći, među ostalim, ostvarivati ista prava kao i nacionalni radnici.
28      Vidjeti presudu od 13. rujna 2017., X (C-570/15, EU:C:2017:674__ t. 28.).
29      Taj članak u stavku 4. predviđa da „[u]stanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom imaju dužnost uzajamnog informiranja i surađivanja s ciljem osiguranja pravilne primjene ove Uredbe”.
30      Prema sudskoj praksi Suda, pravilno funkcioniranje sustava uspostavljenog Uredbom br. 883/2004 zahtijeva djelotvornu i blisku suradnju kako između nadležnih ustanova različitih država članica tako i između tih ustanova i osoba koje su obuhvaćene područjem primjene te uredbe. Sud dodaje da je takva suradnja potrebna kako bi se utvrdila prava i obveze dotičnih osoba te kako bi im se omogućilo da ostvare svoja prava u što je moguće kraćem roku i pod najboljim mogućim uvjetima (vidjeti presudu od 16. studenoga 2023. Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C-422/22, EU:C:2023:869, t. 53.).