Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEAN RICHARDA DE LA TOURA
od 19. ožujka 2026.(1)
Predmet C-808/24 [Zálečta](i)
M. R.
protiv
Ministerstva vnútra Slovenskej republiky
[zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresný súd Lučenec (Općinski sud u Lučencu, Slovačka)]
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Članak 2. točka 1. – Radno vrijeme – Članak 6. točka (b) – Najdulje tjedno radno vrijeme – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Radno vrijeme vatrogasaca i spasilaca – Dežurstvo na radnom mjestu koje se ne uračunava u radno vrijeme – Istodobna povreda ograničenja tjednog radnog vremena – Pravo na naknadu neimovinske štete koja se potražuje od države članice zbog povrede prava Unije – Pogrešno prenošenje – Pretpostavke – Određivanje iznosa naknade štete”
I.      Uvod
1.        Član općinske vatrogasne i spasilačke jedinice u Slovačkoj podnio je tužbu protiv države pred Okresný súdom Lučenec (Općinski sud u Lučencu, Slovačka) radi naknade neimovinske štete koju smatra da je pretrpio zbog pogrešnog prenošenja Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena u slovački pravni poredak(2).
2.        Zahtjev za prethodnu odluku tog suda odnosi se na tumačenje članka 2. točke 1. te direktive u vezi s njezinim člankom 6. točkom (b) i na načine naknade navodne štete. Tako je Sudu ponovno postavljeno pitanje o pretpostavkama za utvrđivanje odgovornosti države članice u vezi s radnim vremenom vatrogasca zaposlenog u javnom sektoru.
3.        Stoga ću Sudu predložiti da se osloni na načela koja su osobito navedena u presudi od 25. studenoga 2010., Fuß(3), kako bi donio odluku da:
–        od tih dviju odredbi Direktive 2003/88, samo članak 6. točka (b) pojedincima može dodijeliti pojedinačna prava na temelju kojih im može nastati pravo na naknadu štete zbog povrede tog članka od strane dotične države članice;
–        do naknade štete u slučaju da država članica povrijedi članak 2. točku 1. navedene direktive može dovesti samo neimovinska šteta uzrokovana prekoračenjem najduljeg tjednog radnog vremena utvrđenog člankom 6. točkom (b) te direktive, i
–        određivanje iznosa naknade štete koji se duguje zbog tog prekoračenja obuhvaćeno je nacionalnim pravom u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        U članku 2. točki 1. Direktive 2003/88 „radno vrijeme” je definirano kao „vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom”.
5.        Članak 6. te direktive, naslovljen „Najdulje tjedno radno vrijeme” glasi:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo da, u skladu s potrebama zaštite sigurnosti i zdravlja radnika:
(a)      broj radnih sati tjedno bude utvrđen zakonima i drugim propisima ili kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera;
(b)      prosječan broj radnih sati u svakom sedmodnevnom razdoblju, uključujući prekovremene sate, ne prelazi 48.”
B.      Slovačko pravo
6.        Člankom 85. stavkom 1. Zákona č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (Zakon br. 315/2001 o vatrogasno-spasilačkoj jedinici) od 2. srpnja 2001. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 315/2001), propisano je:
„Radno vrijeme člana [vatrogasno-spasilačke jedinice] vrijeme je tijekom kojeg obavlja javnu službu i na raspolaganju je službenom tijelu.”
7.        U skladu s člankom 86. stavkom 2. tog zakona(4):
„U slučaju nepravilne raspodjele radnog vremena, trajanje službe ne smije biti dulje od 18 sati po danu službe. Ukupno vrijeme obavljanja javne službe i propisanog dežurstva koje neposredno slijedi na mjestu obavljanja javne službe ne može biti dulje od 24 sata po danu službe.”
8.        Člankom 92. stavkom 1. navedenog zakona propisano je:
„Službeno tijelo određuje članu [vatrogasno-spasilačke jedinice] dežurstvo u okviru javne službe na mjestu obavljanja navedene službe koje neposredno slijedi obavljanju javne službe na temelju članka 86. stavka 2. u okviru raspodjele radnog vremena.”
9.        Članak 122. stavak 3. Zakona br. 315/2001 glasi:
„Naknada za dežurstvo [...] ne isplaćuje se za vrijeme tijekom kojeg je član obavljao djelatnost javne službe; javna služba koja se obavlja u tim okolnostima predstavlja obavljanje službe u prekovremenim satima.”
III. Činjenice iz glavnog postupka i prethodna pitanja
10.      Osoba M. R., član općinske vatrogasne i spasilačke jedinice, traži naknadu neimovinske štete nastale zbog činjenice da vrijeme njegova dežurstva na radnom mjestu nije uračunato u njegovo radno vrijeme(5), protivno članku 2. točki 1. Direktive 2003/88, što je prema njegovu mišljenju dovelo i do povrede članka 6. točke (b) te direktive. Šteta na koju se poziva temelji se na pogrešnom prenošenju prve od tih odredbi, što je dovelo do prekoračenja najduljeg tjednog radnog vremena, kako je definirano drugom od navedenih odredbi. Osoba M. R. po potonjoj osnovi ne zahtijeva novčanu naknadu štete.
11.      Presudom od 20. prosinca 2023., Okresný súd Lučenec (Općinski sud u Lučencu), a riječ je o sudu koji je uputio zahtjev, presudio je, kao prvo, da slovačko zakonodavstvo poslodavcu osobe M. R. omogućuje neuračunavanje vremena dežurstva u radno vrijeme, protivno članku 2. točki 1. Direktive 2003/88 kako je tumači Sud(6). Nadalje, smatrao je da na temelju takve povrede nastaje pravo na naknadu štete samo ako radno vrijeme osobe M. R. koje uključuje vrijeme rada u dežurstvu prekoračuje najdulje tjedno radno vrijeme, protivno članku 6. točki (b) te direktive.
12.      Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je radno vrijeme osobe M. R. tijekom spornog razdoblja, uključujući dežurstvo, bilo dulje od 28 dana, što je ograničenje predviđeno u članku 6. točki (b) navedene direktive u vezi s njezinim člankom 2. točkom 1. i da je povreda tih odredbi utjecala na privatni i obiteljski život osobe M. R. Slijedom toga, naložio je Slovačkoj da joj isplati određene iznose na ime naknade neimovinske štete kako na toj osnovi tako i na onoj povezanoj s gubitkom nade u izmjenu propisa.
13.      Rješenjem od 30. svibnja 2024. Krajský súd v Banskej Bystrici (Okružni sud u Banskoj Bystrici, Slovačka), odlučujući o žalbi koju je podnijela Slovačka, ukinuo je presudu od 20. prosinca 2023. jer je sud koji je uputio zahtjev donio odluku ultra petita. Istaknuo je da se osoba M. R. ne poziva ni na pravo koje se temelji na gubitku nade u izmjenu propisa ni na pravo na naknadu neimovinske štete povezane s brojem sati koje je radnik odradio dulje od ograničenja propisanog člankom 6. točkom (b) Direktive 2003/88. Osim toga, utvrdio je da neimovinska šteta uzrokovana činjenicom da se nacionalno pravo protivi članku 2. točki 1. te direktive dovodi do nastanka prava na naknadu štete, a da pritom nije potrebno utvrditi povredu članka 6. točke (b) navedene direktive.
14.      Predmet je upućen sudu koji je uputio zahtjev, koji sumnja u relevantnost takvog tumačenja. Taj sud pojašnjava da ono utječe kako na nastanak prava na naknadu štete tako i na temelj za izračun naknade, ovisno o tome je li to pravo povezano s brojem sati koje je radnik odradio dulje od ograničenja utvrđenog u članku 6. točki (b) iste direktive.
15.      U tim je okolnostima Okresný súd Lučenec (Općinski sud u Lučencu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Predstavlja li okolnost da se na temelju nacionalne odredbe radnikovo dežurstvo ne uračunava u radno vrijeme, što je protivno članku 2. točki 1. Direktive [2003/88], osnovu za potraživanje naknade štete protiv države članice na ime povrede prava Unije bez potrebe dokazivanja da je istodobno u odnosu na radnika došlo do povrede članka 6. točke (b) te direktive?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno navedeno pitanje, treba li nacionalni sud prilikom utvrđivanja primjerenog iznosa naknade štete uzeti u obzir broj sati dežurstva koji, na temelju nacionalne odredbe, nije uračunat u radnikovo radno vrijeme ili se iznos naknade štete koji država članica treba platiti treba utvrditi u odnosu na vrijeme trajanja nezakonite situacije koja proizlazi iz nacionalne odredbe kojom se dopušta da se dežurstva ne uračunavaju u radnikovo radno vrijeme protivno Direktivi 2003/88?
3.      U slučaju niječnog odgovora na [prvo pitanje], treba li nacionalni sud prilikom utvrđivanja primjerenog iznosa naknade štete uzeti u obzir sate u pogledu kojih je došlo do povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88 ili se iznos naknade štete koji država članica treba platiti treba utvrditi u odnosu na vrijeme trajanja nezakonite situacije koja proizlazi iz nacionalne odredbe kojom se dopušta da se dežurstva ne uračunavaju u radnikovo radno vrijeme protivno Direktivi 2003/88?”
16.      Pisana očitovanja podnijele su slovačka vlada, Irska i Europska komisija.
IV.    Analiza
17.      Budući da je sudu koji je uputio zahtjev podnesena tužba za naknadu štete uzrokovane povredom prava Unije koju je počinila država članica, valja navesti opća pravila koja se primjenjuju u tom području prije nego što se redom ispita prvo prethodno pitanje i, u skladu s predloženim odgovorom, jedno od druga dva pitanja koja ga dopunjuju u vezi s kriterijima za određivanje naknade štete koju treba platiti.
A.      Opća pravila u području utvrđivanja odgovornosti države članice u slučaju povrede prava Unije, i to konkretno Direktive 2003/88
18.      Kao prvo, valja provjeriti navodi li sud koji je uputio zahtjev posebne pretpostavke na temelju kojih je moguće utvrditi odgovornost države, predviđene nacionalnim pravom, pod uvjetima koji su manje ograničavajuće od onih predviđenih pravom Unije(7).
19.      Kao drugo, ako to nije slučaj, primjenjiva su dakle načela prava Unije na koja Sud podsjeća kad je riječ o Direktivi 2003/88, a to je da:
–        ta direktiva ne sadržava nijednu odredbu o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju povrede minimalnih zahtjeva koje propisuje, osobito kad je riječ o trajanju radnog vremena i slijedom toga ne sadržava nikakvo posebno pravilo u pogledu naknade štete koju su radnici eventualno pretrpjeli zbog takve povrede(8), i
–        međutim, načelo odgovornosti države za štetu koju pojedincima uzrokuje povreda prava Unije koja joj se može pripisati inherentno je sustavu Ugovora na kojima se temelji Unija(9).
20.      Kako bi oštećene osobe imale pravo na naknadu štete, Sud je presudio da moraju biti ispunjene sljedeće tri pretpostavke(10):
–        svrha povrijeđenog pravnog pravila Unije jest dodjela prava pojedincima(11);
–        povreda tog pravila dovoljno je ozbiljna te
–        postoji izravna uzročna veza između te povrede i štete koju su pretrpjeli pojedinci.
21.      Kao treće, Sud nacionalnim sudovima daje smjernice za provedbu tih pretpostavki koji omogućuju utvrđivanje odgovornosti država članica za štetu koja je pojedincima prouzročena povredama prava Unije(12).
B.      Prvo prethodno pitanje, koje se odnosi na prvu pretpostavku za utvrđivanje odgovornosti države
22.      Svojim prvim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu je cilj pojedincima dodijeliti pojedinačna prava na temelju kojih im može nastati pravo na naknadu štete od države članice, na temelju načela odgovornosti države za štetu koja je pojedincima prouzročena povredom prava Unije koja se može pripisati toj državi.
23.      Pojašnjavam, s jedne strane, da je u ovom slučaju nesporno da je dežurstvo osobe M. R., u skladu s kriterijima utvrđenima sudskom praksom Suda, bilo obuhvaćeno radnim vremenom u smislu članka 2. točke 1. te direktive, da slovački propis nije u skladu s pravom Unije(13) i da je prosječno tjedno radno vrijeme, predviđeno člankom 6. točkom (b) navedene direktive, bilo prekoračeno u dijelu razdoblja na koje se poziva osoba M. R.(14).
24.      S druge strane, slovačkim pravom ne predviđaju se posebne pretpostavke koje su manje ograničavajuće od onih predviđenih pravom Unije za utvrđivanje odgovornosti države(15).
25.      Što se tiče pitanja dodjeljuju li se člankom 2. točkom 1. Direktive 2003/88 pojedincima prava na koja se mogu pozivati pred nacionalnim sudovima, ističem, kao prvo, da ne postoji sudska praksa Suda koja se odnosi na tu odredbu.
26.      Kao drugo, valja istaknuti da:
–        u članku 2. točki 1. Direktive 2003/88, kao što je to vidljivo iz njegova naslova, daje se definicija „radnog vremena” kao „vremenskog razdoblja u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom”(16),
–        Sud je tumačio tu definiciju. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, cijelo se dežurstvo mora kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, neovisno o poslu koji je radnik zaista obavio tijekom tog dežurstva, kad je on dužan ostati na svojem mjestu rada i biti trenutačno dostupan svom poslodavcu(17) ili kad radnik, za vrijeme dežurstva koje obavlja u svojem domu ima obvezu javljanja na pozive poslodavca u roku od osam minuta(18). Stoga, kad je riječ o dežurstvu vatrogasaca, Sud svaki slučaj ispituje pojedinačno(19). Ne priznaje se nikakav izravan učinak članka 2. točke 1. te direktive.
27.      Stoga predlažem Sudu da, kao i sve stranke koje su podnijele pisana očitovanja, prihvati da se člankom 2. točkom 1. Direktive 2003/88 samo definira pojam „radno vrijeme”. On sam po sebi ne dodjeljuje pojedinačna prava čija bi povreda mogla dovesti do utvrđivanja odgovornosti države članice za štetu koju je pojedincima prouzročila u slučaju povrede te definicije u nacionalnom propisu.
28.      U tom pogledu i ja dijelim mišljenje Irske da bi tumačenje članka 2. točke 1. te direktive „na način da omogućuje automatsku naknadu štete dovelo do znatnih posljedica, uključujući i to da bi država bila dužna naknaditi štetu čak i ako ne postoji nikakva utvrđena šteta”(20).
29.      Slijedom toga, s obzirom na to da se člankom 2. točkom 1. navedene direktive ne dodjeljuju prava pojedincima, drugo prethodno pitanje postaje bespredmetno. Stoga na njega nije potrebno odgovoriti.
C.      Treće prethodno pitanje
30.      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, koje se odnosi na načine naknade neimovinske štete pretrpljene zbog navodne povrede prava Unije, najprije valja ispitati jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđenje odgovornosti države, navedene u točki 20. ovog mišljenja, zbog povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88(21). Irelevantna je tvrdnja da ona proizlazi iz povrede članka 2. točke 1. te direktive.
1.      Pretpostavke za utvrđenje odgovornosti države u slučaju povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88
a)      Prva pretpostavka: pravilo prava Unije dodjeljuje prava pojedincima
31.      Sud je presudio da je članak 6. točka (b) Direktive 2003/88 pravilo socijalnog prava Unije kojim se pojedincima dodjeljuju prava na koja se izravno mogu pozivati pred nacionalnim sudovima zbog toga što se „njime državama članicama propisuje maksimalno ograničenje prosječnog tjednog radnog vremena na koje svaki radnik ima pravo kao minimalni zahtjev”(22).
b)      Druga pretpostavka: povreda tog pravila mora biti dovoljno ozbiljna
32.      U presudi Fuß(23), podsjeća se na sljedeće:
–        valja ispitati je li do povrede prava Unije došlo očitom povredom sudske prakse Suda u tom području(24), i
–        načelno je na nacionalnim sudovima da provjere jesu li ispunjene pretpostavke za odgovornost država koja proizlazi iz povrede prava Unije, osim ako u glavnom predmetu u kojem je upućen zahtjev za prethodnu odluku Sud raspolaže svim elementima potrebnima za ocjenu toga treba li činjenice slučaja kvalificirati kao dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije.
33.      U ovom slučaju, odlučujući o tužbi osobe M. R. koja se odnosi na razdoblje rada od 1. kolovoza 2020. do 30. lipnja 2023., sud koji je uputio zahtjev utvrdio je, s jedne strane, da je osoba M. R. „provela ukupno 24 sata u službi, od čega je točno 18 sati evidentirano kao radno vrijeme” na temelju članka 86. stavka 2. Zakona br. 315/2001(25), s tim da sati dežurstva nisu uračunati u radno vrijeme. Taj sud je, s druge strane, utvrdio da je u toj situaciji trajanje radnog vremena osobe M. R., tijekom referentnog razdoblja od šest mjeseci, prekoračilo maksimalno trajanje od 48 sati u razdoblju od sedam dana, predviđeno člankom 6. točkom (b) Direktive 2003/88(26).
34.      Međutim, sudska praksa Suda o pojmu „radno vrijeme” vatrogasaca bila je u to vrijeme dovoljno razvijena u smislu da „poslovi koje obavljaju interventne snage javne vatrogasne službe [...] ulaze u područje primjene Direktive 2003/88, tako da se njezinu članku 6. točki (b) načelno protivi prekoračenje maksimalnog trajanja od 48 sati koliko je predviđeno najdulje tjedno radno vrijeme, uključujući dežurstva”(27).
35.      U tim okolnostima, s obzirom na to da je do nepoštovanja zahtjeva iz članka 6. točke (b) Direktive 2003/88 tijekom razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku došlo očitom povredom sudske prakse Suda, treba ga smatrati dovoljno ozbiljnom povredom prava Unije. Slijedom toga, u glavnom je postupku ispunjena i druga pretpostavka potrebna da bi se priznalo postojanje prava na naknadu štete.
c)      Treća pretpostavka: obvezno postojanje uzročne veze između povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88 i pretrpljene štete
36.      Budući da je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, prekoračenje radnog vremena osobe M. R. od 28 dana u referentnom razdoblju „moralo objektivno utjecati na njegov privatni i obiteljski život”(28), smatram da je dokazano postojanje potrebne uzročne veze.
37.      Budući da su ispunjene tri pretpostavke za utvrđivanje odgovornosti države koja proizlazi iz povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88(29), potrebno je dakle odgovoriti na treće prethodno pitanje koje se odnosi na načine naknade štete.
2.      Načini naknade štete zbog povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88
38.      Sud koji je uputio zahtjev pita Sud o elementima koje treba uzeti u obzir radi određivanja iznosa naknade neimovinske štete na koju se poziva osoba M. R. Taj sud kao osnovu za izračun uzima broj sati za koje je prekoračeno najdulje trajanje radnog vremena predviđeno člankom 6. točkom (b) Direktive 2003/88 ili razdoblje tijekom kojeg država članica nije izmijenila svoj propis koji omogućuje neuračunavanje dežurstva u radno vrijeme.
39.      Stoga valja podsjetiti na to da je Sud kao prvo utvrdio da ta direktiva ne sadržava nikakvo posebno pravilo u pogledu naknade štete koju su radnici eventualno pretrpjeli zbog povrede njome propisanih minimalnih zahtjeva, osobito u pogledu trajanja radnog vremena(30).
40.      Kao drugo, Sud je u presudi Fuß također presudio da:
–        „država mora u okviru nacionalnog prava u području odgovornosti popraviti posljedice uzrokovane štete, pri čemu pretpostavke koje su utvrđene nacionalnim zakonodavstvima u području naknade štete ne mogu biti nepovoljnije od onih koje se odnose na slične zahtjeve u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti smiju biti takve da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje naknade štete (načelo djelotvornosti)”(31);
–        „[g]lede oblika i načina izračuna naknade štete, važno je naglasiti da naknada štete koja je pojedincima prouzročena povredama prava Unije mora odgovarati pretrpljenoj šteti, kako bi se osigurala djelotvorna zaštita prava pojedinaca”(32);
–        „kad u tom području ne postoje odredbe prava Unije, na unutarnjem je pravnom poretku svake države članice, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, da utvrdi kriterije na temelju kojih je moguće odrediti opseg naknade štete”(33),
–        „[i]z toga slijedi da je nacionalnim pravom država članica, u skladu s [tim] načelima [...], s jedne strane, potrebno utvrditi treba li naknadu štete uzrokovane pojedincu povredom odredbi Direktive 2003/88 izvršiti priznavanjem dodatnih slobodnih dana ili novčane naknade i, s druge strane, utvrditi pravila o načinu izračuna te naknade”(34).
41.      Ističem da je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Fuß bila riječ o imovinskoj šteti(35) i da se Verwaltungsgericht Halle (Upravni sud u Halleu, Njemačka) pitao treba li Günteru Fußu na ime naknade štete dodijeliti dodatne slobodne dane ili novčanu naknadu(36).
42.      Međutim, u ovom slučaju, osoba M. R. zahtijeva isplatu novčane naknade samo za neimovinsku štetu koju je pretrpjela zbog toga što je slovačkim zakonodavstvom povrijeđen izračun njegova radnog vremena u koje nije uračunato vrijeme njegova dežurstva(37). U tim okolnostima, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, postavlja se više pitanja: kad je riječ o naknadi neimovinske štete, bi li odgovor Suda naveden u točki 40. (posljednja alineja) ovog mišljenja trebao biti precizniji ili različit? Koje bi dakle kriterije trebalo primijeniti?
43.      Slovačka vlada, Irska i Komisija u svojim su pisanim očitovanjima zauzele stajališta s manjim razlikama.
44.      Komisija predlaže ponavljanje odgovora koji je Sud dao u točkama 93. i 94. presude Fuß. Slovačka vlada naglašava potrebu određivanja dviju granica. S jedne strane, nacionalni sudovi ovlašteni su pobrinuti se za to da zaštita prava zajamčenih pravnim poretkom Unije ne dovede do stjecanja bez osnove(38). S druge strane, sustav odgovornosti država članica ne podrazumijeva njihovu obvezu da pojedincima isplate naknade koje imaju kaznenu funkciju i nadilaze stvarnu štetu uzrokovanu povredom njihovog prava(39).
45.      Irska tvrdi da iznos naknade štete treba odrediti s obzirom na broj sati koji nisu uračunati kao „radno vrijeme” protivno članku 6. točki (b) Direktive 2003/88, koji utvrđuje postojanje štete i ispunjava zahtjev djelotvornosti. Ta država članica smatra da ne treba uzeti u obzir kriterij trajanja nezakonite situacije koja je posljedica nacionalnog propisa.
46.      Kad je riječ o potonjem kriteriju, slažem se s mišljenjima prema kojima pretpostavke za primjenu odgovornosti države za povredu prava Unije, a osobito ona koja se odnosi na postojanje uzročne veze između te povrede i stvarno ili konkretno pretrpljene štete, isključuju priznanje naknade štete povezane s razdobljem tijekom kojeg dotična država članica nije uskladila nacionalni propis s pravom Unije.
47.      Osim toga, što se tiče načina izračuna naknade štete zbog povrede prava Unije, ne vidim razlog za dopunu sudske prakse Suda, čak i kad je utvrđeno postojanje neimovinske štete. Stoga je na nacionalnim sudovima da u skladu sa svojim nacionalnim pravom ocijene koja je odgovarajuća naknada za pretrpljenu štetu kako bi se osigurala djelotvorna zaštita prava pojedinaca(40).
48.      Stoga se naknada za povredu članka 6. točke (b) Direktive 2003/88 ne treba sustavno izračunavati na temelju broja sati koje je radnik odradio dulje od ograničenja utvrđenog tim člankom.
49.      Smatram da je jedini element koji treba uzeti u obzir način izračuna koji pojedinci predlože u prilog svojoj tužbi.
50.      Naime, točno je da se tražena naknada može temeljiti, kao u ovom slučaju, na broju sati(41) u vezi s povredom privatnog i obiteljskog života istaknutom zbog povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88. Međutim, takva bi povreda mogla uzrokovati druge vrste neimovinske štete, kao što su one povezane sa štetom u pogledu tjelesnih sposobnosti (npr. teška bolest) ili štetom u pogledu mentalnih sposobnosti (npr. sindrom profesionalne iscrpljenosti ili depresija). U tom bi se slučaju iznos naknade štete mogao ocijeniti drukčije, bez stroge povezanosti s vremenskim prekoračenjem.
51.      Stoga predlažem Sudu da u odgovoru na treće prethodno pitanje, nastavno na presudu Fuß(42), zaključi da je na nacionalnom pravu dotične države članice da odredi, u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, način izračuna iznosa naknade neimovinske štete koju je ta država prouzročila u slučaju povrede članka 6. točke (b) Direktive 2003/88.
V.      Zaključak
52.      S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Okresný súd Lučenec (Općinski sud u Lučencu, Slovačka) odgovori na sljedeći način:
1.      Članak 2. točku 1.
Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena,
treba tumačiti na način da:
mu nije cilj pojedincima dodijeliti pojedinačna prava na temelju kojih im može nastati pravo na naknadu štete od države članice, na temelju načela odgovornosti države za štetu koja je pojedincima prouzročena povredom prava Unije koja se može pripisati toj državi.
2.      Ako je povreda članka 2. točke 1. te direktive dovela do povrede članka 6. točke (b) navedene direktive, naknada koju duguju tijela država članica za štetu koju su pojedincima uzrokovala tim povredama prava Unije mora odgovarati pretrpljenoj šteti. U nedostatku odredbi prava Unije u tom području, na nacionalnom je pravu dotične države članice da u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti odredi način izračuna iznosa naknade navodne neimovinske štete.
1       Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      SL 2003., L 299, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.)
3      C-429/09, u daljnjem tekstu: presuda Fuß, EU:C:2010:717
4      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se tom odredbom uređuje nepravilna raspodjela tužiteljeva radnog vremena za razdoblje od šest mjeseci.
5      Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu pojašnjava da nije sporno da je osoba M. R. tijekom dežurstva bila dužna biti na svojem radnom mjestu i biti na raspolaganju svojem poslodavcu, bez mogućnosti udaljavanja s tog mjesta.
6      Sud koji je uputio zahtjev citira presudu od 21. veljače 2018., Matzak (C-518/15, EU:C:2018:82).
7      Vidjeti presudu Fuß(t. 66.). Vidjeti također presudu od 28. lipnja 2022., Komisija/Španjolska (Zakonodavčeva povreda prava Unije) (C-278/20, EU:C:2022:503, t. 179.), u kojoj je Sud presudio da se na načelu ekvivalentnosti ne može temeljiti obveza država članica da omoguće nastanak prava na naknadu štete pod povoljnijim uvjetima od onih predviđenih njegovom sudskom praksom.
8      Vidjeti presude Fuß (t. 44.) i od 20. lipnja 2024., Artemis security (C-367/23, EU:C:2024:529, t. 26.).
9      Vidjeti presudu Fuß (t. 45.) i, kao opći podsjetnik na taj temelj, presudu od 22. prosinca 2022., Ministre de la Transition écologique i Premier ministre (Odgovornost države za onečišćenje zraka) (C-61/21, EU:C:2022:1015, t. 43.).
10
Vidjeti osobito presude Fuß (t. 47. i navedenu sudsku praksu) te od 1. kolovoza 2025., Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth i dr. (C‑97/24, EU:C:2025:594, stavak 27. i navedenu sudsku praksu).
11
Vidjeti, kao noviji primjer slučaja u kojem ta prva pretpostavka nije ispunjena, presudu od 22. prosinca 2022., Ministre de la Transition écologique i Premier ministre (Odgovornost države za onečišćenje zraka) (C-61/21, EU:C:2022:1015, t. 56.). Sud je utvrdio da iz ispitanih odredbi prava Unije koje se odnose na granične vrijednosti za određene čestice štetne za zdravlje ljudi ni izričito ni implicitno ne proizlazi da su pojedincima dodijeljena pojedinačna prava na temelju čije povrede bi mogla nastati odgovornost države članice za štetu koja im je uzrokovana.
12      Vidjeti osobito presudu Fuß (t. 48.).
13       Napominjem da je Komisija izrazila drukčije mišljenje o nacionalnom propisu.
14      Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.
15      Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.
16      O upućivanju na „nacionalne propise i/ili prakse”, vidjeti presudu od 9. ožujka 2021., Stadt Offenbach am Main (C-580/19, u daljnjem tekstu: presuda Pripravnost vatrogasaca, EU:C:2021:183, t. 32. i navedenu sudsku praksu, koji se odnose na zabranu podvrgavanja uvjetima ili ograničenjima prava na to da razdoblja rada i, u vezi s time, razdoblja odmora budu pravilno uzeta u obzir kako bi se zajamčio koristan učinak Direktive 2003/88 i poštovanje njezine svrhe). Sud je u točkama 26. do 28. te presude istaknuo da je cilj te direktive uspostaviti minimalne zahtjeve za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika i da navedena direktiva, tim zahtjevima u području najduljeg trajanja rada i najkraćeg trajanja odmora precizira temeljno pravo izričito uspostavljeno u članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
17      Vidjeti osobito presudu Pripravnost vatrogasaca (t. 36. i navedenu sudsku praksu).
18      Vidjeti presudu od 21. veljače 2018., Matzak (C-518/15, EU:C:2018:82, t. 66.). Vidjeti također presudu Pripravnost vatrogasca (t. 36., 38. i 39.). Ukratko, opći je kriterij „ograničena sloboda upravljanja vremenom tijekom kojeg nisu tražene [radnikove] profesionalne usluge”.
19      Vidjeti također presude Pripravnost vatrogasaca (t. 41. i 42.) te od 11. studenoga 2021., Dublin City Council (C-214/20, EU:C:2021:909, t. 43. do 45. i 48.).
20      Moje isticanje. Irska naglašava financijski učinak takvog tumačenja. Međutim, svaka država članica sama odlučuje hoće li donijeti povoljnije odredbe (vidjeti točku 18. ovog mišljenja). Osim toga, može se tvrditi utvrditi da način plaćanja radnika za dežurstva ne ulazi u područje primjene Direktive 2003/88, nego mjerodavnih odredaba nacionalnog prava. Njoj se dakle ne protivi to da, kada je riječ o dežurstvima za koja bi se u cijelosti trebalo smatrati da ne ulaze u pojam „radno vrijeme” u svrhu primjene te direktive, pravni propis među ostalim ipak predviđa isplatu iznosa dotičnom radniku kojim se žele nadoknaditi nepogodnosti tih dežurstava za njegovo upravljanje vlastitim vremenom i osobnim interesima. Vidjeti presudu Pripravnost vatrogasaca (t. 57. i 58. kao i navedenu sudsku praksu).
21      Vidjeti točku 23. ovog mišljenja.
22      Vidjeti presudu Fuß (t. 49. i 50.).
23      Vidjeti presudu Fuß (t. 52. i 53. te navedenu sudsku praksu).
24      Vidjeti također presudu od 1. kolovoza 2025., Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth i dr. (C-97/24, EU:C:2025:594, t. 30.).
25      Vidjeti točku 7. ovog mišljenja.
26      Nakon razmatranja, na temelju navoda slovačke vlade, presude suda koji je uputio zahtjev od 20. prosinca 2023. (vidjeti točku 11. ovog mišljenja), dostupne na sljedećoj internetskoj adresi: (https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/ (t. 4. i 17.) i rješenja Krajskog súda v Banskej Bystrici (Okružni sud u Banskoj Bystrici) od 30. svibnja 2024. (vidjeti točku 13. ovog mišljenja), dostupnog na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (t. 7.2.), moguće je potvrditi navode suda koji je uputio zahtjev iz točke 8. zahtjeva za prethodnu odluku koji se čini razlikuju od onih iz točke 13. tog zahtjeva.
27      Vidjeti presudu Fuß (t. 57.).
28      Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.
29      Vidjeti točku 20. ovog mišljenja.
30      Vidjeti presudu Fuß (t. 44., 96. i 98.). Kao podsjetnik na to utvrđenje u slučaju tužbe za naknadu štete podnesene protiv poslodavca koji je povrijedio nacionalne odredbe kojima se štite radnici koji rade noću, kojima se provodi pravo Unije, vidjeti presudu od 20. lipnja 2024., Artemis security (C-367/23, EU:C:2024:529, t. 26. i 27.).
31      Presuda Fuß (t. 62.). Vidjeti također navedenu sudsku praksu. Vidjeti također presudu od 28. lipnja 2022., Komisija/Španjolska (Zakonodavčeva povreda prava Unije) (C-278/20, EU:C:2022:503, t. 176. do 184.).
32      Presuda Fuß (t. 92.). Vidjeti također navedenu sudsku praksu. Moje isticanje.
33      Presuda Fuß (t. 93.). Vidjeti također navedenu sudsku praksu. Moje isticanje.
34      Presuda Fuß (t. 94.). Moje isticanje.
35      Vidjeti presudu Fuß (t. 23.).
36      Vidjeti presudu Fuß (t. 30., treće prethodno pitanje.).
37      Vidjeti točke 10. i 13. ovog mišljenja.
38      Slovačka vlada citira presudu od 21. ožujka 2023., Mercedes-Benz Group (Odgovornost proizvođača vozila koja imaju poremećajne uređaje) (C-100/21, EU:C:2023:229, t. 94.).
39
Slovačka vlada po analogiji citira presudu od 4. listopada 2024., Asgentsia po vpisvaniata (C-200/23, EU:C:2024:827, t. 153.).
40
Kad je riječ o naknadi navodne neimovinske štete koja se traži od voditelja obrade podataka, vidjeti presudu od 4. listopada 2024., Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C-507/23, EU:C:2024:854, t. 37.). Sud je zaključio da članak 82. stavak 1. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.) treba tumačiti na način da pružanje isprike može predstavljati odgovarajuću naknadu neimovinske štete na temelju te odredbe, osobito ako nije moguće ponovno uspostaviti stanje koje je prethodilo nastanku te štete, pod uvjetom da se tim oblikom naknade štete može u potpunosti nadoknaditi šteta koju je pretrpio ispitanik.
41      Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je „[p]rema mišljenju žalbenog suda, [osoba M. R.] zapravo postavila svoj zahtjev,
navodeći da se poziva na pravo koje za nju nastaje zbog trajne povrede prava osobnosti. Zahtijevao je naknadu neimovinske štete koju je količinski definirao u odnosu na broj sati dežurstava koje je stvarno odradio i koji nisu uračunati u njegovo radno vrijeme protivno članku 2. točki 1. i članku 6. točki (b) Direktive 2003/88. Moje isticanje
42      Vidjeti presudu Fuß (t. 98.).