MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE
od 18. prosinca 2025.(1)
Predmet C‑280/25 [Lin II](i)
Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea
Kazneni postupak
protiv
M. G. D.,
uz sudjelovanje:
Statul român – Agenţia Naţională de Administrare Fiscală prin Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj‑Napoca, prin Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska))
„Prethodni postupak – Zaštita financijskih interesa Europske unije – Članak 325. stavak 1. UFEU‑a – Konvencija ‚PFI’ – Članak 2. stavak 1. – Obveza suzbijanja prijevara počinjenih protiv financijskih interesa Unije odvraćajućim i učinkovitim sredstvima – Pojam teške prijevare – Rok zastare kaznene odgovornosti – Sustavna opasnost od nekažnjivosti – Zaštita temeljnih prava – Članak 49. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni – Zahtjevi predvidljivosti i preciznosti kaznenog zakona – Načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona (lex mitior) – Nacionalni standard zaštite temeljnih prava – Primjena presude Lin I – Granice načela nadređenosti prava Unije – Okončane pravomoćne nacionalne presude – Slučajevi zastare kaznene odgovornosti nastali prije presude Lin I, a koji nisu priznati u konačnoj presudi – Nacionalno načelo zabrane stvaranja lex tertia pri primjeni blažeg kaznenog zakona – Nepredvidljivost i nepreciznost kriterija sustavne opasnosti od nekažnjivosti”
1.        Sud je u presudi Lin(2) članak 325. stavak 1. UFEU‑a i članak 2. stavak 1. Konvencije PFI(3) tumačio na sljedeći način:
„[…] [S]udovi države članice nisu dužni, zbog povrede načela zakonitosti kaznenih djela i kazni koje je zaštićeno nacionalnim pravom u smislu zahtjeva koji se odnose na predvidljivost i preciznost kaznenog zakona, izuzeti iz primjene presude Ustavnog suda te države članice kojima se poništava nacionalna zakonodavna odredba kojom se uređuju razlozi za prekid roka zastare u kaznenim stvarima, čak i ako je posljedica tih presuda to da će se velik broj kaznenih predmeta, uključujući predmete koji se odnose na kaznena djela teške prijevare usmjerene protiv financijskih interesa [Europske u]nije, obustaviti zbog zastare kaznene odgovornosti.
Suprotno tomu, navedene odredbe prava Unije treba tumačiti na način da su
sudovi te države članice dužni izuzeti iz primjene nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona (lex mitior) koji omogućuje osporavanje, uključujući u okviru pravnih lijekova protiv pravomoćnih presuda, prekida roka zastare kaznene odgovornosti u takvim predmetima zbog postupovnih radnji izvršenih prije takvog utvrđenja nevaljanosti”.
2.        Sada se žalbeno vijeće kaznenog odjela (u daljnjem tekstu: kazneni odjel) Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) obraća Sudu Europske unije kako bi mu izložilo određene poteškoće u primjeni presude Lin I, na čiji se sadržaj odnose prethodna pitanja.
I.      Pravni okvir
A.      Pravo Unije
3.        U okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku primjenjuju se i pravila prava Unije navedena u presudi Lin I (to jest odgovarajuće odredbe Konvencije PFI i Direktive (EU) 2017/1371(4)).
B.      Rumunjsko pravo
1.      Kazneno zakonodavstvo
4.        U presudi Lin I također se navode odredbe rumunjskog prava (rumunjski ustav, Kazneni zakonik iz 1968., izmijenjen 1996.(5), Kazneni zakonik iz 2009.(6), izmijenjen Uredbom sa zakonskom snagom br. 71 od 30. svibnja 2022.(7), Zakonik o kaznenom postupku(8) i Zakon br. 241/2005(9)) koje se primjenjuju na spor.
2.      Rumunjska sudska praksa o zastari u kaznenim stvarima prije presude Lin I(10)
a)      Ustavna presuda br. 297/2018
5.        U presudi br. 297/2018 od 26. travnja 2018., objavljenoj 25. lipnja 2018., Ustavni sud prihvatio je prigovor neustavnosti i odlučio da je neustavan prekid roka zastare kaznene odgovornosti zbog poduzimanja bilo koje postupovne radnje u predmetu, u smislu članka 155. stavka 1. Kaznenog zakonika iz 2009.
6.        Prema mišljenju Ustavnog suda, ta odredba Kaznenog zakonika iz 2009. nije bila predvidljiva te je bila protivna načelu zakonitosti kaznenih djela i kazni, s obzirom na to da je izraz „bilo koje postupovne radnje” koji se u njoj nalazio obuhvaćao i radnje o kojima osumnjičenik ili optuženik nije obaviješten. Ta ga je okolnost spriječila da se upozna s činjenicom da je došlo do prekida roka zastare i da je počeo teći novi rok zastare njegove kaznene odgovornosti(11).
7.        Rumunjski zakonodavac nije intervenirao kako bi izmijenio članak 155. stavak 1. Kaznenog zakonika iz 2009. na način koji je propisao Ustavni sud i time se stvorila neujednačena sudska praksa redovnih sudova u pogledu prekida rokova zastare kaznene odgovornosti.
b)      Ustavna odluka br. 358/2022
8.        Odlukom br. 358/2022 od 26. svibnja 2022., objavljenom 9. lipnja 2022., Ustavni sud prihvatio je novi prigovor neustavnosti i odlučio da je članak 155. stavak 1. Kaznenog zakonika iz 2009. neustavan.
9.        Ustavni sud istaknuo je da:
–        Zakonodavac nije intervenirao, kao što se to zahtijeva člankom 147. stavkom 1. Ustava, kako bi uskladio odredbe koje su proglašene neustavnima u Odluci br. 297/2018 i uredio slučajeve u kojima se prekida rok zastare kaznene odgovornosti.
–        U nedostatku takve zakonodavne intervencije, pravosudna tijela nisu mogla sama utvrditi razloge za prekid zastare kaznene odgovornosti. Nastala je nejasnoća i nepredvidljivost u pogledu primjene članka 155. stavka 1. Kaznenog zakonika iz 2009., što je dovelo do neujednačene sudske prakse. Važećim pravnim okvirom nisu se pružali zakonodavni elementi nužni za predvidljivu primjenu članka 155. stavka 1. navedenog Kaznenog zakonika nakon donošenja Odluke br. 297/2018.
–        Slijedom toga, rumunjskim pozitivnim pravom nije se predviđao nijedan slučaj prekida roka zastare kaznene odgovornosti od datuma objave Odluke br. 297/2018 do stupanja na snagu zakonodavčeva normativnog akta kojim se izričito uređuju razlozi za prekid navedenog roka(12).
c)      Presuda 67/2022, Vrhovni sud
10.      U presudi 67/2022 od 25. listopada 2022. (u daljnjem tekstu: presuda 67/2022), objavljenoj 28. studenoga 2022., Vrhovni sud utvrdio je sljedeće:
–        Pravila koja se odnose na prekid zastare pravila su materijalnog kaznenog prava. S gledišta njihove vremenske primjene, na njih se primjenjuje načelo zabrane retroaktivne primjene kaznenog zakona, predviđeno člankom 3. Kaznenog zakonika iz 2009., uz iznimku blažih odredbi, u skladu s načelom lex mitior iz članka 15. stavka 2. rumunjskog Ustava i članka 5. navedenog Kaznenog zakonika.
–        U razdoblju od 25. lipnja 2018. (datum objave Ustavne odluke br. 297/2018, koja je pojašnjena Ustavnom odlukom br. 358/2022) do 30. svibnja 2022., člankom 155. stavkom 1. Kaznenog zakonika iz 2009. nije se predviđao nijedan razlog za prekid roka zastare kaznene odgovornosti.
–        Sud kojem je podnesena izvanredna žalba za ukidanje koja se temelji na učincima ustavnih odluka br. 297/2018 i br. 358/2022 ne može preispitati zastaru kaznene odgovornosti nakon što je žalbeni sud u postupku koji je prethodio donošenju Ustavne Odluke br. 358/2022 raspravio i ocijenio utjecaj tog razloga za obustavu kaznenog postupka.
3.      Rumunjska sudska praksa nakon presude Lin I
11.      Vrhovni sud donio je u dvama proširenim sudskim vijećima(13) presude br. 37 od 17. lipnja 2024. (u daljnjem tekstu: presuda 37/2024) i br. 16 od 16. rujna 2024. (u daljnjem tekstu: presuda 16/2024), u kojima je analizirao utjecaj presude Lin I na ono što je predmet ovog zahtjeva za prethodnu odluku.
12.      Bez obzira na to što ću se kasnije baviti njihovim sadržajem, valja reći da se tim dvjema presudama Vrhovnog suda protivi to da rumunjski sudovi ne primijene nacionalnu sudsku praksu o primjeni načela lexmitior na prekid tijeka roka zastare kaznene odgovornosti.
II.    Činjenice, spor i prethodna pitanja
13.      Činjenice u kaznenom postupku, kako su navedene u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, u biti su sljedeće.
14.      Od 3. svibnja 2012. do 23. siječnja 2014. osoba M. G. D., u svojstvu direktora dvaju trgovačkih društava, s jedinstvenom kriminalnom namjerom u više je navrata i svjesno stavila na raspolaganje osobi B. V., suoptuženiku u predmetu, 12 fiskalnih računa koji su se odnosili na fiktivne kupnje.
15.      Osoba B. V. evidentirala je račune u poslovnim knjigama drugog trgovačkog društava kako bi smanjila poreznu osnovicu i nanijela štetu državnom proračunu. Šteta nanesena državnom proračunu iznosila je 268 536 rumunjskih leua (što odgovara iznosu od 59 304 eura), od kojih je PDV iznosio 163 656 rumunjskih leua (što odgovara iznosu od 36 142 eura).
16.      Tribunalul Bihor (Viši sud u Bihoru, Rumunjska) osudio je 24. veljače 2022. osobu M. G. D. za djela za koja je optužena, kao sudionika kaznenog djela utaje poreza.
17.      Curtea de Apel Oradea (Žalbeni sud u Oradei, Rumunjska) odlukom od 21. ožujka 2024. prihvatila je žalbu osobe M. G. D. podnesenu protiv prvostupanjske presude.
18.      Presudom od 21. ožujka 2024. odredila je obustavu kaznenog postupka protiv osobe M. G. D. jer je smatrala da je istekao rok zastare kaznene odgovornosti za sudioništvo u kontinuiranoj utaji poreza koja je predviđena člankom 9. stavkom 1. točkom (c) Zakona br. 241/2005(14).
19.      Državno odvjetništvo podnijelo je protiv presude od 21. ožujka 2024. žalbu u kasacijskom postupku. U njoj navodi da se kazneni postupak ne može obustaviti jer je bila primjenjiva presuda Lin I(15) te stoga nije istekao rok zastare kaznene odgovornosti(16).
20.      Sud koji je uputio zahtjev ističe da se u presudi koja se pobija u kasacijskom postupku, donesenoj nakon presude Lin I, primjenjuje nacionalni standard koji se odnosi na primjenu blažeg kaznenog zakona, kao što je to sam Vrhovni sud utvrdio u presudi 67/2022 i potvrdio (u sudskim vijećima koja nisu ona koja su uputila zahtjev za prethodnu odluku) u presudama 37/2024 i 16/2024, koje obvezuju nacionalne sudove.
21.      U tim je okolnostima kazneni odjel Vrhovnog suda Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li prilikom tumačenja i primjene članka 325. [UFEU‑a], članka 1. stavka 1. točke (a) te članaka 2. i 9. Konvencije PFI, [kao i] članka 49. Povelje [Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja)] – kad ne postoji odredba nacionalnog prava kojom se određuje minimalni iznos da bi se prijevaru usmjerenu protiv financijskih interesa [U]nije moglo smatrati teškom – odredbe prava Unije tumačiti na način da se prijevara smatra teškom samo ako se odnosi na iznos koji prelazi 50 000 eura?
2.      U slučaju niječnog odgovora na prethodno navedeno pitanje, treba li odredbe članka 2. UEU‑a, članka 4. stavaka 2. i 3. UEU‑a, članka 2. stavka 2. UFEU‑a, članka 325. stavka 1. UFEU‑a i članka 2. stavka 1. Konvencije PFI, kako se tumače u presudi Suda [Lin I], [kao i] članka 49. stavka 1., članka 52. stavka 3. i članka 53. Povelje, tumačiti na način da u okviru kaznenog postupka čiji su predmet kaznena djela vezana uz [porez na dodanu vrijednost (PDV)] nacionalni sud treba izuzeti iz primjene nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo lex mitior, koji proizlazi iz obvezujuće sudske prakse vrhovnog sudskog tijela te države članice, odnosno standard u skladu s kojim nemaju učinak prekida zastare procesne radnje izvršene prije utvrđivanja nevaljanosti nacionalne zakonske odredbe kojom se uređuju razlozi za prekid rokova zastare kaznene odgovornosti ako:
(a)      izuzimanje iz primjene tog nacionalnog standarda nije u skladu sa zabranom primjene lex tertia, koja je načelo ustavnog ranga;
(b)      primjenom te nacionalne sudske prakse može se smatrati da je opći rok zastare kaznene odgovornosti istekao prije donošenja presude Lin [I];
(c)      izuzimanje iz primjene, na temelju prava Unije, tog nacionalnog standarda dovodi do osiguravanja razine zaštite temeljnih prava utvrđenih Poveljom koja nije istovjetna zaštiti zajamčenoj člankom 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [(u daljnjem tekstu: EKLJP)] ili nije usporediva s tom zaštitom;
(d)      nacionalnim zakonom ne predviđaju se posebni kriteriji na temelju kojih sud države članice može prethodno ocijeniti sustavnu opasnost od nekažnjivosti koja proizlazi iz primjene tog nacionalnog standarda u slučaju kaznenih djela teške prijevare usmjerene protiv financijskih interesa [Unije]?”
III. Postupak pred Sudom
22.      Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 10. travnja 2025. Pokrenut je ubrzani postupak, u skladu s člankom 105. Poslovnika Suda.
23.      Pisana očitovanja podnijele su rumunjska vlada i Europska komisija. Obje navedene stranke sudjelovale su na raspravi održanoj 7. listopada 2025.
IV.    Ocjena
A.      Prvo prethodno pitanje
24.      Sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati može li se, ako ne postoji odredba nacionalnog prava kojom se određuje minimalni iznos kako bi se prijevara usmjerena protiv financijskih interesa Unije smatrala teškom, prijevara u vezi s PDV‑om kvalificirati kao teška samo ako se odnosi na iznos veći od 50 000 eura.
25.      Pravila prava Unije čije je tumačenje zatražio sud koji je uputio zahtjev su članak 325. UFEU‑a i članak 1. stavak 1., članak 2. i članak 9. Konvencije PFI, u vezi s načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni, utvrđenim u članku 49. Povelje.
1.      Članak 325. UFEU‑a
26.      Članak 325. stavak 1. UFEU‑a obvezuje države članice da pomoću odvraćajućih i djelotvornih mjera suzbijaju prijevare i sva druga nezakonita djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije(17). Tom se odredbom kažnjavanje ne ograničava na tešku prijevaru nego se odnosi samo na prijevaru, bez dodatnih kvalifikacija, koja šteti financijskim interesima Unije.
27.      Ponavljam, u članku 325. UFEU‑a ne spominje se pojam teške prijevare koji se međutim nalazi u Konvenciji PFI (članak 2.).
28.      Tumačenje članka 325. UFEU‑a stoga ne daje konkretan odgovor na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev.
2.      Konvencija PFI
29.      Člankom 1. Konvencije PFI definiraju se, za potrebe te konvencije, postupanja koja predstavljaju prijevaru koja utječe na Unijine financijske interese.
30.      Člankom 2. Konvencije PFI od država članica zahtijeva se da poduzmu potrebne mjere kako bi osigurale da su za postupanje iz članka 1. propisane učinkovite, razmjerne i odvraćajuće kazne, uključujući, barem u slučajevima teških prijevara, zatvorske kazne koje mogu dovesti do izručenja.
31.      U skladu s tom istom odredbom (članak 2. stavci 1. i 2. Konvencije PFI):
„1.      […] teškom prijevarom smatra [se] prijevara koja uključuje minimalni iznos koji određuje svaka država članica. Minimalan iznos ne smije biti određen na iznos koji prelazi 50 000 [eura].
2.      Međutim, u slučajevima manjih prijevara koje uključuju ukupan iznos manji od 4000 [eura] i ne uključuju posebno ozbiljne okolnosti u skladu s njezinim zakonodavstvom, država članica može odrediti kazne drukčije prirode od onih utvrđenih u stavku 1.”
32.      Sud je presudio da je članak 2. stavak 1. Konvencije PFI sastavljen jasno i precizno te ne podliježe nikakvom uvjetu, tako da ima izravan učinak(18).
33.      Dakle, razlikovanje kategorija prijevara kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima svojstvena je Konvenciji PFI. U skladu s njezinim člankom 2.:
–        Manjim prijevarama smatraju se one u iznosu manjem od 4000 eura i kod kojih ne postoje posebno otegotne okolnosti. Države članice mogu kazniti takve manje prijevare administrativnim sankcijama, premda ih ništa ne sprečava da to učine kaznenopravnim sankcijama.
–        Prijevare koje nisu manje, ali nužno ne ni teške, one su u iznosu većem od 4000 eura i kod kojih postoje posebne okolnosti. Države članice moraju ih kazniti učinkovitim i odvraćajućim kaznenopravnim sankcijama.
–        Teške prijevare jesu one u iznosu većem od 4000 eura, kod kojih postoje posebno otegotne okolnosti i koje štete Unijinim financijskim interesima u „minimalnom iznosu koji određuje svaka država članica”. Taj iznos ne smije biti utvrđen na iznos koji prelazi 50 000 eura. Države moraju kažnjavati teške prijevare učinkovitim i odvraćajućim kaznenopravnim sankcijama koje moraju dovesti do izricanja zatvorskih kazni koje mogu dovesti do izručenja.
34.      Konvencija PFI, u skladu sa svojim člankom 9., ne sprečava države članice da donesu odredbe nacionalnog prava kojima se strože kažnjava prijevare koje štete Unijinim financijskim interesima.
35.      Države članice stoga mogu odlučiti izreći zatvorske kazne kako bi sankcionirale sve kategorije prijevare. Također mogu odrediti iznos niži od 50 000 eura kako bi se prijevara koja utječe na Unijine financijske interese kvalificirala teškom ili jednostavno ne odrediti nikakav prag(19).
36.      Propisivanje kaznenih sankcija radi zaštite Unijinih financijskih interesa Unije spada u područje primjene podijeljene nadležnosti između Unije i država članica, u smislu članka 4. stavka 2. UFEU‑a(20).
37.      Točno je da se dio sudske prakse Suda odnosio na teške prijevare na štetu Unijinih financijskih interesa kako bi se naglasila nadređenost prava Unije nad nacionalnim pravilima koja otežavaju njihovo suzbijanje(21). Međutim, u drugim se presudama spominju samo prijevare, a da ih se pritom nikako dodatno ne kvalificira(22).
38.      Prema mojem mišljenju, te razlike nisu značajne i proizlaze iz vrste i broja prijevarnih radnji u sporovima koji su doveli do prethodnih pitanja.
39.      Iz prethodno navedenog proizlazi da pravo Unije ostavlja državama članicama slobodu definiranja pojma teške prijevare, zahtijevajući da, ako ga utvrde iznad nekog količinskog praga, minimalni iznos koji određuje svaka država članica ne smije premašiti 50 000 eura.
3.      Rumunjsko zakonodavstvo
40.      Rumunjska je donijela unutarnji nacionalni propis kojim se, prema informacijama iz spisa predmeta, iskoristila mogućnost koja joj je dana Konvencijom PFI da postroži suzbijanje prijevara u vezi s Unijinim financijskim interesima.
41.      U članku 9. stavku 1. Zakona br. 241/2005, u verziji koja je bila na snazi 23. siječnja 2014., nabrajaju se kategorije djela koja predstavljaju kaznena djela utaje poreza za koja se može izreći zatvorska kazna, neovisno o iznosu pretrpljene štete.
42.      Člankom 9. stavcima 2. i 3. Zakona br. 241/2005 utvrđuju se minimalni pragovi za prouzročenu štetu, ali samo radi povećanja minimalnih i maksimalnih granica zatvorskih kazni.
43.      Čini mi se da je zakonodavni odabir Rumunjske u skladu s člankom 325. UFEU‑a i Konvencijom PFI.
44.      U nedostatku nacionalnog pravila kojim se utvrđuje minimalni prag štete, na nacionalnim je sudovima da utvrde postoje li okolnosti koje, u skladu s njihovim općim nacionalnim zakonodavstvom, počinjene prijevare čine teškima. Među njima se mogu nalaziti trajni oblik kaznenog djela(23), ponavljanje djela, stupanj organizacije prijevare, članstvo u zločinačkom udruženju ili zločinačkoj organizaciji te iznos prijevare.
4.      Kvalifikacija prijevare u glavnom postupku
45.      U ovom je predmetu ukupna šteta nanesena državnom proračunu iznosila 268 536 rumunjskih leua (što odgovara iznosu od 59 304 eura), od kojih je PDV iznosio 163 656 rumunjskih leua (što odgovara iznosu od 36 142 eura).
46.      S obzirom na svoju prirodu i učinke, predmetne bi činjenice(24) načelno mogle predstavljati prijevaru u smislu članka 325. UFEU‑a i članka 1. stavka 1. točke (b) Konvencije PFI(25).
47.      Pojam „prijevara” iz Konvencije PFI(26) obuhvaća prihode iz primjene jedinstvene stope na usklađenu osnovicu PDV‑a utvrđenu u skladu s pravilima Unije. Nevažno je što se PDV ne naplaćuje izravno u ime Unije(27). Osim toga, trebalo bi uzeti u obzir ukupni iznos prijevare s obzirom na poteškoće u točnom utvrđivanju njezina učinka na proračun Unije i na proračun države članice(28).
48.      Podložno ocjeni suda koji je uputio zahtjev, čini se da sve upućuje na to da:
–        Ukupni iznos štete (to jest ne samo one koja je nanesena Unijinim financijskim interesima) premašuje prag od 50 000 eura koji je člankom 2. stavkom 2. Konvencije PFI propisan kako bi se prijevara kvalificirala teškom.
–        Prijevara je bila organizirana i odvijala se tijekom razdoblja od gotovo dvije godine.
–        Za takvo je kazneno djelo u rumunjskom pravu primjenjivom u trenutku nastanka činjenica bila propisana zatvorska kazna.
49.      Stoga, s gledišta prava Unije, ništa ne sprečava sud koji je uputio zahtjev da, s obzirom na te i druge elemente koje može ocijeniti na temelju svojeg nacionalnog prava (ponavljanje djela, pripadnost zločinačkoj ili drugoj organizaciji) kazneno djelo kvalificira kao tešku prijevaru štetnu za Unijine financijske interese.
5.      Međuzaključak
50.      Ukratko, članak 325. stavak 1. UFEU‑a i članke 1., 2. i 9. Konvencije PFI treba tumačiti na način da države članice mogu prijevaru štetnu za Unijine financijske interese kvalificirati teškom premda njezin iznos ne prelazi 50 000 eura.
B.      Drugo prethodno pitanje
51.      Drugo je prethodno pitanje složeno.
52.      Sud koji je uputio zahtjev formalno traži tumačenje članka 2. i članka 4. stavaka 2. i 3. UEU‑a, članka 2. stavka 2. i članka 325. stavka 1. UFEU‑a, članka 2. stavka 1. Konvencije PFI te članka 49., članka 52. stavka 3. i članka 53. Povelje.
53.      Sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li te odredbe tumačiti „na način da u okviru kaznenog postupka čiji su predmet kaznena djela vezana uz [PDV] nacionalni sud treba izuzeti iz primjene nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo lex mitior, koji proizlazi iz obvezujuće sudske prakse vrhovnog sudskog tijela [neke] države članice”.
54.      Odgovor na drugo prethodno pitanje prije svega zahtijeva da se uzme u obzir situacija koja je u Rumunjskoj nastala presudom Lin I. Tu ću situaciju analizirati u točki 1. ovog dijela,
–        zatim ću uputiti na mišljenje koje sam iznio u predmetu Lin I (točka 2.);
–        razmotrit ću poteškoće u primjeni presude Lin I na propisana kaznena djela, s pravomoćnom presudom ili bez nje (točka 3.);
–        ocijenit ću probleme koji proizlaze iz primjene nacionalnog načela kojim se zabranjuje uspostava lex tertia (točka 4.) i
–        naposljetku ću se zadržati na predvidljivosti i preciznosti kriterija na temelju kojeg se, u skladu s presudom Lin I, može odstupiti od primjene nacionalnog standarda zaštite (točka 5.).
1.      Situacija nastala u Rumunjskoj zbog presude Lin I
55.      Presuda Lin I donesena je 24. srpnja 2023. Kao što sam to već naveo, Sud je u toj presudi utvrdio sljedeće:
–        Nacionalni standard zaštite koji se odnosi na predvidljivost kaznenog zakona (koji proizlazi iz Ustavne odluke br. 297/2018) i nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona (koji proizlazi iz presude Vrhovnog suda 67/2022) mogli su dovesti do sustavne opasnosti od nekažnjavanja počinitelja teških prijevara na štetu Unijinih financijskih interesa.
–        Nijedan od tih standarda načelno nije u skladu ni s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a ni s člancima 1. i 2. Konvencije PFI. Oni su jamstva koja prekoračuju prava zaštićena člankom 49. Povelje, a time i člankom 7. EKLJP‑a. Međutim, nacionalni sudovi nisu obvezni izuzeti iz primjene odluke Ustavnog suda o prvom standardu.
56.      Naime, u presudi Lin I, u skladu s presedanom iz presude M. A. S. i M. B., prihvaćeno je postojanje vanjske granice nadređenosti prava Unije: rumunjski sudovi nisu bili dužni izuzeti iz primjene nacionalnu sudsku praksu utvrđenu ustavnim odlukama br. 297/2018 i br. 358/2022, neovisno o postojanju sustavne opasnosti od nekažnjavanja kaznenih djela teške prijevare usmjerene protiv Unijinih financijskih interesa jer se te presude temelje na načelu zakonitosti kaznenih djela i kazni kako je zaštićeno nacionalnim pravom, na njegovim zahtjevima koji se odnose na predvidljivost i preciznost kaznenog zakona.
57.      Međutim, u presudi Lin I nije prihvaćeno to vanjsko ograničenje nadređenosti članka 325. stavka 1. UFEU‑a i članaka 1. i 2. Konvencije PFI u odnosu na nacionalni standard načela lex mitior. Utvrdio je da su sudovi neke države članice dužni izuzeti iz primjene nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona (lex mitior) koji omogućuje osporavanje, uključujući u okviru pravnih lijekova protiv pravomoćnih presuda, prekida roka zastare kaznene odgovornosti u takvim predmetima zbog postupovnih radnji izvršenih prije takvog utvrđenja nevaljanosti.
58.      Sud je sudsku praksu iz presude Lin I potvrdio dvama rješenjima od 9. siječnja 2024.(29).
59.      Čini se da Vrhovni sud (barem neka od njegovih vijeća) ne prihvaća sudsku praksu iz presude Lin I u pogledu neprimjene nacionalnog standarda retroaktivne primjene blaže kazne. To se oklijevanje u biti odrazilo u presudama 37/2024 i 16/2024, čiji ću sadržaj ispitati u nastavku.
a)      Presuda Vrhovnog suda 37/2024
60.      U toj presudi Tribunal Supremo (Vrhovni sud) smatra da je zastara kaznene odgovornosti — neodvojiva od njezina prekida — u rumunjskom pravu institut obuhvaćen materijalnim pravom i da podliježe, među ostalim, načelu
lex mitior. Polazeći od te premise, smatra da:
–        Nacionalnim standardom zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona se i u području prekida zastare kaznene odgovornosti konkretizira načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, kako je ono uređeno člankom 7. EKLJP‑a i člankom 49. Povelje, te se osigurava šira zaštita tako što se određuje da mu treba dati prednost u primjeni.
–        Obveza koju nacionalni sudovi imaju na temelju presude Lin I osigurava razinu zaštite koja nije ni jednaka ni slična onoj iz članka 7. EKLJP‑a. Prilikom ocjene usklađenosti pravila nacionalnog prava s pravom Unije u području zaštite njezinih financijskih interesa, Sud je uzeo u obzir informacije i objašnjenja suda koji je uputio zahtjev, koji su manjkavo i, u određenim aspektima, pogrešno odražavali pravnu situaciju koja proizlazi iz nacionalnih presuda o načelu zakonitosti kaznenih djela i kazni te učincima odluka Ustavnog suda.
–        Izuzimanje iz primjene tumačenja pruženog u presudi br. 67/2022 podrazumijeva i povredu temeljnog prava zakonitosti kaznenih djela i kazni, koje se odražava u nacionalnom pravnom poretku, i povredu pravne sigurnosti, pri čemu stvara pretpostavke za različitu primjenu pravnog postupanja u pogledu vremenskog sukoba zakona s obzirom na vrstu kaznenog djela, ovisno o tome je li riječ o kaznenom djelu koje je usmjereno protiv financijskih interesa Unije ili drugom kaznenom djelu.
b)      Presuda Vrhovnog suda 16/2024
61.      U toj presudi Vrhovni sud utvrđuje:
–        Postupovne radnje poduzete prije 25. lipnja 2018. (datum objave presude Ustavnog suda br. 297/2018 u Monitorulu Oficial al României) imaju učinak prekida zastare kaznene odgovornosti, neovisno o iznosu štete i u pogledu kojeg nije potrebno konkretno ocijeniti sustavnu opasnost od nekažnjivosti, u svim slučajevima koji se odnose na kaznena djela protiv financijskih interesa Unije i kaznena djela korupcije samo ako je blaži kazneni zakon koji je općenito utvrđen odlukom Ustavnog suda br. 265 od 6. svibnja 2014. (u daljnjem tekstu: Ustavna odluka br. 265/2014) kazneni zakonik ili poseban propis koji sadržava kaznene odredbe, i to u verziji koja je bila na snazi od 1. veljače 2014. do 24. lipnja 2018.(30).
–        Prema sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), sudovi trebaju utvrditi i primijeniti odredbe EKLJP‑a i relevantne sudske prakse ESLJP‑a prilikom tumačenja neotuđivih prava ako, s obzirom na ta prava, postoji razlika između standarda zaštite dodijeljenog Poveljom kako ga tumači Sud, s jedne strane, i standarda zaštite dodijeljenog EKLJP‑om, s druge strane, u smislu da je prvonavedeni standard manji od drugonavedenog.
–        Načela zakonitosti kaznenih djela, retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona i zabrane retroaktivnosti strožeg kaznenog zakona pripadaju kategoriji neotuđivih prava, koja su povezana s ustavnim tradicijama država članica.
–        Kad je riječ o mehanizmu primjene blažeg kaznenog zakona iz nacionalnog prava, Ustavni je sud utvrdio (ustavna odluka br. 265/2014) da je nužna opća primjena blažeg kaznenog zakona, što podrazumijeva izbor – između uzastopnih zakona i primjenom kriterija ocjene in concreto – samo jednog mjerodavnog kaznenog zakona, i to najblažeg.
–        Samo se u takvim okolnostima može izbjeći određivanje drukčijeg pravnog postupanja u slučaju kaznenih djela počinjenih u stjecaju (primjerice, uzimajući u obzir postojanje razloga za prekid zastare kaznene odgovornosti u slučaju prijevara povezanih s plaćanjem PDV‑a, ali istodobno i nepostojanje sličnih razloga u pogledu prijevara povezanih s porezom na dobit, koje nemaju nikakve veze s proračunom Unije) ili stvaranje dvostrukog standarda u području temeljnih prava, što bi dovelo do određivanja nezakonite kazne.
–        Slijedom toga, i nakon donošenja presude Lin, kako bi utvrdili kojim se postupovnim radnjama prekida zastara prije 25. lipnja 2018., rumunjski sudovi moraju odrediti koji je kazneni zakon sveukupno blaži i izbjeći stvaranje lex tertia.
–        Kao institut materijalnog kaznenog prava, zastara kaznene odgovornosti jedan je od kriterija koje treba uzeti u obzir pri primjeni sveukupno najblažeg kaznenog zakona i mora se ocijeniti u okviru mehanizma uspostavljenog ustavnom odlukom br. 265/2014.
–        Budući da su od 25. lipnja 2018. do 30. svibnja 2022. rokovi zastare kaznene odgovornosti protekli bez mogućnosti prekida, izuzimanje iz primjene sudske prakse Ustavnog suda dovelo bi do ponovne uspostave kaznene odgovornosti nakon što su istekli primjenjivi rokovi zastare na temelju kasnijeg kaznenog zakona koji je stroži, a to dovodi do povrede članka 7. stavka 1. EKLJP‑a.
2.      Mišljenje izneseno u predmetu Lin I(31)
62.      Smatram da ne bi bilo prikladno da detaljno ponavljam razmatranja iznesena u mišljenju u predmetu Lin I s kojima se Sud nije slagao.
63.      Prema tumačenju predloženom u tom mišljenju, člankom 49. Povelje štiti se, kao ograničenje nadređenosti prava Unije, to da rumunjski sudovi, kao blaži kazneni zakon, primjenjuju tumačenje odluka Ustavnog suda i Vrhovnog suda o prekidu rokova zastare kaznene odgovornosti.
64.      Do istog bi rezultata došlo primjenom sudske prakse iz presude M. A. S. i M. B. na predmet Lin I, to jest davanjem prednosti primjeni nacionalnog standarda zaštite načela lex mitior (koji je viši standard od onog iz članka 49. Povelje) na članak 325. UFEU‑a, kako bi se u slučajevima teških prijevara maksimizirala zaštita temeljnih prava u odnosu na očuvanje Unijinih financijskih interesa.
65.      Sud sada ima mogućnost (koju, prema mojem mišljenju, treba prihvatiti) ponovno razmotriti dio presude Lin I koji se odnosi na neprimjenu višeg nacionalnog standarda od zaštite načela lex mitior.
66.      Lojalnost koju nezavisni odvjetnici imaju prema Sudu obvezuje ih da istaknu ono što smatraju slabim točkama već donesene presude kako bi je bolje objasnili (čak i ako odudara od mišljenja) i kako bi, koliko je to moguće, pružili odgovor koji se ne može kritizirati(32) ili ga pojasnili (čak i ispravili), kao što je to doista bio slučaj s presudom M. A. S. i M. B. u odnosu na prethodnu presudu Taricco, u okviru dijaloga s najvišim nacionalnim sudovima.
67.      S tog mi se gledišta čini da je potrebno dodatno objasniti osobito dva dijela presude Lin I.
68.      Prvi se odnosi na tvrdnju iz točke 108. presude Lin I: „iz sudske prakse Suda proizlazi da pravila kojima se uređuje zastara u kaznenim stvarima nisu obuhvaćena područjem primjene članka 49. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu [Taricco], t. 54. do 57.)”.
69.      Međutim, iz tih se točaka presude Taricco ne može kategorički zaključiti da su pravila o zastari u kaznenim stvarima isključena iz područja primjene članka 49. stavka 1. Povelje. Ako Sud stoji pri tom isključenju, trebao bi pronaći snažniju potporu.
70.      Drugi dio koji, prema mojem mišljenju, treba više objasniti ili, po mogućnosti, ispraviti odnosi se na „povećanje” sustavne opasnosti od nekažnjavanja teških kaznenih djela usmjerenih protiv Unijinih financijskih interesa kao ključnog argumenta za odbacivanje nacionalnog standarda retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona. Zbog razloga koje ću iznijeti u nastavku, taj argument izaziva brojne poteškoće(33).
71.      U svakom slučaju, kao nezavisni odvjetnik, moram razmotriti tezu prema kojoj bi Sud ostao pri sudskoj praksi iz predmeta Lin I i analizirati prepreke s kojima se sud koji je uputio zahtjev suočava prilikom njezine provedbe u Rumunjskoj.
3.      Primjena presude Lin I na propisana kaznena djela
72.      U točki (b) drugog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev polazi od premise da „se primjenom […] nacionalne sudske prakse može smatrati da je opći rok zastare kaznene odgovornosti istekao prije donošenja presude Lin [I]”.
73.      Ako je zastara kaznene odgovornosti, primjenom presude 67/2022 Vrhovnog suda, nastupila prije presude Lin I, može li se potonja primijeniti na kaznene postupke koji se odnose na već zastarjela kaznena djela? Za odgovor na to pitanje potrebno je provjeriti je li zastara kaznene odgovornosti utvrđena konačnom presudom koja je postala pravomoćna.
a)      Konačne presude koje su postale pravomoćne
74.      Ustaljena je sudska praksa Suda da poštovanje prava na djelotvornu pravnu zaštitu ne podrazumijeva obvezu država članica da predvide izvanredne pravne lijekove koji omogućuju da se nakon presude o tumačenju u prethodnom postupku ponovi postupak koji je pravomoćnom presudom okončan.
75.      Pravo Unije ne nalaže da sudsko tijelo u pravilu mora preispitati pravomoćnu odluku kako bi uzelo u obzir tumačenje relevantne odredbe tog prava koje je Sud usvojio nakon donošenja te odluke(34).
76.      Načelom pravomoćnosti jamče se stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje. Iz toga proizlazi da se sudske odluke koje su postale pravomoćne nakon što su iscrpljeni svi pravni lijekovi, ili nakon što su istekli rokovi za ulaganje tih pravnih lijekova, ne mogu više dovoditi u pitanje(35).
77.      Stoga pravo Unije ne nalaže nacionalnom sudu da izuzme iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, iako bi se time ispravila nacionalna situacija koja nije u skladu s pravom Unije(36).
78.      Kada u određenom području ne postoje propisi Unije, pravila provedbe načela pravomoćnosti uređena su nacionalnim pravnim poretkom država članica, na temelju njihove procesne autonomije, ali uz poštovanje načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti(37).
79.      U skladu s tom sudskom praksom i podložno ocjeni koju u pogledu svojeg nacionalnog prava provede sud koji je uputio zahtjev, smatram da primjena presude Lin I ne može dovesti do ukidanja pravomoćnih sudskih odluka donesenih prije nego što je ona donesena. Ta se pravna nemogućnost odnosi i na pravomoćne presude donesene (prije presude Lin I) primjenom višeg nacionalnog standarda zaštite načela lex mitior, iako to dovodi do nekažnjivosti teških kaznenih djela protiv Unijinih financijskih interesa.
80.      U ovom predmetu ne vidim nijedan od iznimnih slučajeva u kojima sudska praksa Suda daje prednost nadređenosti Unijinih pravila pravomoćnosti pred pravomoćnošću konačnih nacionalnih odluka. Nadređenost Unijinih pravila stoga mora uzmaknuti pred obvezom poštovanja pravomoćnosti konačnih nacionalnih presuda(38).
b)      Nepravomoćne presude
81.      U ovom je slučaju zastara kaznene odgovornosti utvrđena u presudi povodom žalbe protiv koje je podnesena žalba u kasacijskom postupku.
82.      Sud je dao autonomno tumačenje pojma pravomoćne presude iz posljednje rečenice članka 49. stavka 1. Povelje(39). Tako se osuđujuća presuda ne može smatrati pravomoćnom ako se protiv nje može podnijeti redovno pravno sredstvo, odnosno svako pravno sredstvo koje je dio uobičajenog tijeka postupka i koje kao takvo predstavlja postupovni razvoj s kojim svaka stranka mora razumno računati(40).
83.      Po definiciji, nije pravomoćna kaznena presuda protiv koje je dopuštena i pravodobna podnesena žalba u kasacijskom postupku. Stoga bi Vrhovni sud načelno mogao primijeniti presudu Lin I, a da ne mora poštovati pravomoćnost koju, ponavljam, nema presuda donesena u žalbenom postupku.
84.      Međutim, valja se zapitati što se događa ako se porezna utaja dogodila znatno prije presude Lin I (u ovom slučaju između 2012. i 2014.) i ako je žalbeni sud 2024. utvrdio da je nastupila zastara kaznene odgovornosti zbog isteka roka od osam godina, koji je bez prekida izračunan na temelju nacionalnog standarda zaštite lex mitior. Zahtijeva li se u takvoj situaciji presudom Lin I ponovno aktiviranje kaznene odgovornosti?
85.      Kao što ću to iznijeti u nastavku, moj je odgovor na to pitanje niječan.
86.      Moglo bi se tvrditi da članak 325. UFEU‑a i članci 1. i 2. Konvencije PFI obvezuju Rumunjsku od njihova stupanja na snagu (1. prosinca 2009. odnosno 1. siječnja 2008.) i da se te odredbe u presudi Lin I tumače s učinkom ex tunc.
87.      Isto tako, rumunjski standard zaštite lex mitior koji proizlazi iz presude 67/2022 Vrhovnog suda ne bi bio u skladu s pravilima prava Unije s obzirom na to da su ona (koja imaju izravan učinak) stupila na snagu za Rumunjsku. Nadređenost prava Unije dovela bi do toga da i dalje postoje kaznene odgovornosti za teške prijevare u području PDV‑a, iako je prije presude Lin I nastupila njihova zastara u skladu s rumunjskim standardom lex mitior, premda (zastara) nije utvrđena pravomoćnom presudom.
88.      Međutim, smatram da sudska praksa ESLJP‑a, primjenjiva u okviru članka 49. Povelje u skladu s njezinim člankom 52. stavkom 3., nalaže odbacivanje tog tumačenja.
89.      Prema ESLJP‑u:
–        Ponovna uspostava kaznene odgovornosti nakon isteka roka zastare nije u skladu s temeljnim načelima zakonitosti (nullum crimen, nulla poena sine lege) i predvidljivosti iz članka 7. EKLJP‑a.
–        Ako je, u skladu s nacionalnim pravom, rok zastare istekao, tako da je kaznena odgovornost isključena, članku 7. EKLJP‑a protivi se, ako ne postoji valjana pravna osnova, mogućnost pokretanja novih postupaka u vezi s tim kaznenim djelom. U protivnom bi došlo do „retroaktivne primjene kaznenog zakona na štetu okrivljenika”(41).
–        EKLJP ne zahtijeva od država stranaka da odbace primjenjivi rok zastare i, prema tome, ponovno uspostave rok zastare koji je istekao. Postoje situacije u kojima ponovno pokretanje kaznenog postupka nije moguće, a jedna od njih jest situacija u kojoj je takav postupak okončan zbog isteka roka zastare predviđenog nacionalnim zakonodavstvom. Njegovo ponovno otvaranje stvara probleme u pogledu pravne sigurnosti i utječe na prava obrane zajamčena člankom 7. EKLJP‑a(42).
–        Za nezastarivost kaznenog djela potrebna je dovoljno jasna i predvidljiva pravna osnova(43), bilo u nacionalnom bilo u međunarodnom pravu(44).
90.      Primjena presude Lin I zapravo dovodi do „ponovnog početka” rokova zastare koji su prema rumunjskom pravu, kako ga tumače njegovi najviši sudovi, istekli. U istom se smislu, ponovno pokreće kazneni progon prijevara u području PDV‑a koje su počinjene prije donošenja presude Lin I i koje su već zastarjele.
91.      Ne dovodeći u pitanje činjenicu da se presuda Lin I, kao i sve presude Suda, mora izvršiti, teško je se može smatrati dovoljno jasnom i predvidljivom pravnom osnovom(45) da se ne primijene pravila o zastari kaznene odgovornosti utvrđena u presudi 67/2022 Vrhovnog suda(46).
92.      Na taj me međuzaključak navodi nekoliko razloga, s obzirom na to da presuda Lin I:
–        Ne proglašava nezastarivima kaznena djela teških prijevara u području PDV‑a kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima(47).
–        Uvodi nemogućnost pozivanja na rumunjski standard zaštite lex mitior (koji je viši od standarda prava Unije) na način koji zahtijeva veću jasnoću. Osim toga, to je učinjeno na temelju premise koja, prema mišljenju nacionalnih sudova, ne odražava dobro nacionalno pravo jer se nacionalnim standardom zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene lex mitior, uključujući u području prekida zastare odgovornosti, nerazdvojivo materijalizira načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni.
–        Dovela je do različitih tumačenja, kao što to pokazuju presude Vrhovnog suda 37/2024 i 16/2024, kao i ovaj zahtjev za prethodnu odluku. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da čak i u okviru istog rumunjskog Vrhovnog suda i dalje postoje znatne razlike u primjeni presude Lin I, ovisno o tome koji je sastav vijeća tog suda koje donosi odluku(48).
–        Odstupa od sudske prakse utvrđene u presudi M. A. S. i M. B., koja se odnosi na pravila o zastari u kaznenim stvarima u Italiji. Zbog neprimjene rumunjskog standarda o lex mitior pojedincima se mogu izreći kazne koje bi bili izbjegli da je primijenjen nacionalni standard, kao što je to bio slučaj u Italiji(49).
–        Priznaje (kao što je bilo logično s obzirom na presudu M. A. S. i M. B.) da se vanjska granica nadređenosti prava Unije primjenjuje na načelo zakonitosti u kaznenim stvarima, ali ga istodobno odbija u pogledu načela lex mitior. Međutim, potonje je, prema mišljenju Vrhovnog suda, neizbježan dio načela zakonitosti kazni u Rumunjskoj.
–        Nakon što je utvrdila da primjena obaju nacionalnih standarda dovodi do sustavne opasnosti od nekažnjivosti, tvrdi da je drugi (koji se odnosi na lex mitior) uzrokovao znatno vremensko produljenje te opasnosti(50). Međutim, taj podatak nije potkrijepljen raspoloživim statistikama. Vrhovni sud smatra da je u slučaju obaju nacionalnih pravnih pravila istovjetna povreda načela zakonitosti u kaznenim stvarima, a također i opasnost od nekažnjivosti.
93.      Nedostatak predvidljivosti u presudi Lin I, u pogledu primjene nacionalnog standarda lex mitior na prekid zastare u kaznenom postupku, tim je očitiji jer se temelji na tezi da se pravila o zastari smatraju postupovnim, a ne materijalnim kaznenim pravom. Međutim, takva teza ne proizlazi iz prava Unije(51), nego joj se, naprotiv, protivi ustaljena sudska praksa rumunjskih vrhovnih sudova u toj zemlji.
94.      Na dan spornih činjenica, sustav zastare primjenjiv na kaznena djela u pogledu PDV‑a nije bio predmet usklađivanja zakonodavca Unije(52). Posljedično, države članice bile su slobodne u svojem pravnom poretku predvidjeti da su pravila o zastari kaznene odgovornosti (uključujući ona o njezinim prekidima) obuhvaćena materijalnim kaznenim pravom. Ponavljam, to su smatrali rumunjski visoki sudovi.
95.      Stoga je odluka Suda da pravilima o zastari kaznene odgovornosti pripiše postupovnu prirodu(53) postala problematična u presudi Taricco te ju je trebalo pojasniti u presudi M. A. S. i M. B. Potonji je utvrdio, kao što sam to već naveo, postojanje granica nadređenosti prava Unije, nakon što je priznao materijalnu prirodu pravila o zastari u talijanskom pravu(54).
96.      U drugim je slučajevima sam Sud utvrdio materijalnu, a ne postupovnu prirodu zastare predviđene pravilima prava Unije. Tako je sam Sud u presudi Volvo i DAF Trucks naveo da se, „rok zastare, za razliku od postupovnih rokova, s obzirom na to da dovodi do gašenja prava na podnošenje tužbe sudu, odnosi na materijalno pravo jer utječe na ostvarivanje subjektivnih prava na koja se dotična osoba više ne može djelotvorno pozivati pred sudom”(55). Stoga je članku 10. („Zastara”) Direktive 2014/104 priznao materijalnu, a ne postupovnu prirodu(56).
97.      Stoga smatram da pravila prava Unije na koja se odnosi drugo prethodno pitanje:
–        Ne zahtijevaju reviziju konačnih kaznenih presuda, koje su postale pravomoćne, u kojima je utvrđeno da je rok zastare kaznene odgovornosti istekao prije donošenja presude Lin I, na temelju blažeg nacionalnog standarda zaštite iz kaznenog zakona.
–        Ne sprečavaju da se na kaznena djela okončana prije donošenja presude Lin I primijeni blaži nacionalni standard zaštite iz kaznenog zakona, s obzirom na to da ta presuda ne predstavlja jasnu i predvidljivu pravnu osnovu za ponovno utvrđivanje kaznene odgovornosti za kaznena djela čiju su zastaru utvrdili rumunjski sudovi, čak i ako nije pravomoćna.
4.      Zabrana primjene lexa tertia
98.      Sud koji je uputio zahtjev navodi (u točki (a) drugog prethodnog pitanja) da je „zabran[a] primjene lex tertia […] načelo ustavnog ranga”.
99.      Polazeći od te tvrdnje, sud koji je uputio zahtjev pita treba li izuzeti iz primjene nacionalni standard zaštite lex mitior ako njegova neprimjena nije u skladu s ustavnim načelom zabrane lex tertia(57).
100. U skladu s ustavnom odlukom br. 265/2014, retroaktivnu primjenu blažeg kaznenog zakona treba provesti primjenom metode opće usporedbe, a ne metode diferencirane usporedbe. Stoga, u slučaju sukoba niza pravnih sustava:
–        Treba odabrati i primijeniti pravo kojim se u cijelosti jamči povoljniji položaj optuženika.
–        Međutim, ne mogu se kombinirati blaže odredbe konkurentskih zakona i sudskim putem stvoriti lex tertia, kojim bi se sucima priznala mogućnost da donose kaznene odredbe protivno članku 61. rumunjskog Ustava.
–        Prilikom određivanja blažeg kaznenog zakona mora se uzeti u obzir niz elemenata kao što su vrsta i visina kazni, pretpostavke kaznenog djela, razlozi za isključenje kaznene odgovornosti, utjecaj otegotnih, olakotnih ili oslobađajućih okolnosti, pravila o sudioništvu u kaznenom djelu, pokušaju i ponavljanju kaznenog djela, među ostalim(58).
101. Ako sam dobro shvatio, zabrana uspostave lex tertia sprečava nacionalne sudove, suočene sa sukobom niza pravnih sustava, da miješaju elemente jednoga od njih (primjerice, one koji se odnose na definiciju kaznenih djela i kazni) s drugim elementima (primjerice, pravilima o zastari kaznene odgovornosti). Time se želi izbjeći da sudovi „izreknu” najblaži kazneni zakon.
102. Sud koji je uputio zahtjev, odgovarajući na pitanja Suda o toj zabrani, navodi da bi, ako bi se primijenila presuda Lin I, najblaži kazneni zakon bio kombinacija više odredbi suprotstavljenih zakona. Rumunjska je vlada na raspravi potvrdila tu tvrdnju.
103. Stoga se na prekid zastare u slučaju teške prijevare u području PDV‑a počinjene 1. siječnja 2016., za koju prema rumunjskom pravu vrijedi rok zastare od deset godina, primjenjuju uzastopno:
–        Sustav iz članka 155. stavka 1. Kaznenog zakonika iz 2009., koji je bio na snazi sve dok ga Ustavna odluka br. 297/2018 nije proglasila nevaljanim. U skladu s tim sustavom, zastaru je prekidala svaka postupovna radnja, bez obzira na to je li okrivljenik o njoj bio obaviješten.
–        Sustav koji proizlazi iz sudske prakse Ustavnog suda i Vrhovnog suda, primjenjiv od 25. lipnja 2018. do 30. svibnja 2022. U skladu s njim, u rumunjskom pravu nisu postojali razlozi za prekid roka zastare kaznene odgovornosti. Nepostojanje tih razloga za prekid se kao blaže kazneno pravilo retroaktivno proširuje na djela počinjena u razdoblju prije 2018.
–        Sustav koji proizlazi iz izmjene članka 155. stavka 1. Kaznenog zakonika iz 2009. OUG‑om br. 71/2022, koji se primjenjuje od 30. svibnja 2022. Na temelju njega, zastaru prekidaju postupovne radnje koje su priopćene okrivljeniku.
104. U tom bi se primjeru na tešku prijevaru u području PDV‑a primjenjivali različiti sustavi prekida zastare kaznene odgovornosti koje bi, ako bi se slijedio kriterij iz presude Lin I, trebalo kombinirati. Suprotno tomu, na temelju rumunjskog standarda zaštite lex mitior primjenjiv je samo povoljniji sustav prekida zastare, koji se primjenjuje i na sve postupovne radnje poduzete između 1. siječnja 2016. i 30. svibnja 2022.
105. Stoga bi se primjenom presude Lin I stvorio lex tertia kako bi se odredilo najpovoljnije kazneno pravo. To nije slučaj s rješenjem koje usvojio Vrhovni sud u presudama 67/2022, 16/2024 i 37/2024.
106. Prema mojem mišljenju, čak i ako bi ovo što sam upravo opisao bila posljedica primjene presude Lin I, načelo kojim se zabranjuje primjena lex tertia za određivanje lexa mitior ne razlikuje se značajno od višeg nacionalnog standarda zaštite koji sam već razmatrao u presudi Lin I.
107. Iako Sud u presudi Lin I nije slijedio presedan iz presude M. A. S. i M. B. te je odbio mogućnost da rumunjski sudovi primjenjuju svoj viši standard zaštite u pogledu lexa mitior, ne vidim zašto bi se ta sudska praksa mijenjala kako bi se poštovao ustavni zahtjev da se ne stvara lex tertia.
108. Naime, zabrana uspostave lex tertia samo je još jedno od nacionalnih pravila (dakako ustavnog ranga) kojima je u Rumunjskoj prožeta praktična primjena načela retroaktivne primjene kaznenih zakona koji su blaži za optuženika. Presudom Lin I to se načelo u cijelosti odbacuje jer je utvrđeno da su rumunjski sudovi dužni izuzeti iz primjene odgovarajući nacionalni standard zaštite kako bi se izbjegla opasnost od nekažnjavanja prijevara kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima.
109. Kad je riječ o različitom postupanju između sustava zastare koji se (u skladu s presudom Lin I) primjenjuje na prijevare kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima i onog koji se primjenjuje na druga kaznena djela, ono zasigurno postoji. To znači da bi se na osobu koju se kazneno goni primjenjivala različita pravila u pogledu prekida rokova zastare kaznene odgovornosti, ovisno o tome je li riječ o, primjerice, kaznenim djelima u području PDV‑a ili kaznenim djelima u vezi s porezom na dobit.
110. Međutim, ta razlika:
–        S jedne strane, ne podrazumijeva primjenu lexa tertia u odnosu na načelo lex mitior, nego proizlazi iz područja primjene prava Unije, osobito članka 325. UFEU‑a.
–        S druge strane, znači da bi se na prijevare u području poreza na koje se ne primjenjuje članak 325. UFEU‑a primjenjivao rumunjski standard zaštite načela blažeg kaznenog zakona.
5.      Sustavna opasnost od nekažnjivosti: opseg i nesigurnost
111. Sud koji je uputio zahtjev polazi od premise da se nacionalnim pravom ne predviđaju posebni kriteriji na temelju kojih bi sud mogao ocijeniti sustavnu opasnost od nekažnjavanja o kojoj je riječ u presudi Lin I (drugo prethodno pitanje, točka (d)).
112. Sud je u presudi Lin I smatrao da pravno stanje nastalo zbog ustavnih odluka br. 297/2018 i br. 358/2022 te presude 67/2022 Vrhovnog suda „uključuje sustavnu opasnost od nekažnjivosti kaznenih djela teške prijevare usmjerene protiv financijskih interesa Unije, osobito u predmetima čija složenost zahtijeva dulje izvođenje dokaza kaznenih tijela”(59).
113. Dodao je da takva situacija „[…] sadržava sebi svojstven rizik da se brojni slučajevi teške prijevare usmjerene protiv financijskih interesa Unije neće moći sankcionirati zbog isteka tog roka [zastare], osobito u predmetima čija složenost zahtijeva dulje izvođenje dokaza”(60).
114. Kao što se to može utvrditi, sam Sud je u presudi Lin I presudio da primjena sudske prakse najviših nacionalnih sudova dovodi do sustavne opasnosti od nekažnjavanja počinitelja teških prijevara na štetu Unijinih financijskih interesa. Stoga rumunjski sudovi, kada primjenjuju presudu Lin I, ne trebaju provesti tu ocjenu, nego je smatrati utvrđenom.
115. Do još problema dovodi razlikovanje koje je Sud napravio između: (a) sustavne opasnosti od nekažnjivosti zbog primjene rumunjske sudske prakse u pogledu predvidljivosti kaznenog prava i (b) iste opasnosti u pogledu načela
lex mitior(61).
116. Rasuđivanje Suda o toj razlici(62) dovodi do toga da su nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije ugroženi samo u drugom slučaju (to jest, ako se nacionalni sud odluči za nacionalni standard lex mitior za postupovne radnje poduzete prije 25. lipnja 2018.).
117. Drugim riječima, u presudi Lin I tolerira se sustavna opasnost od nekažnjavanja teških prijevara kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima počinjenima između 25. lipnja 2018. i 30. svibnja 2022., kada se ne primjenjuje nacionalni standard zaštite koji se odnosi na predvidljivost kaznenog zakona, ali se ta opasnost ne prihvaća kad se proširuje na slučajeve prije 25. lipnja 2018. u kojima se primjenjuje nacionalni standard zaštite načela lex mitior (drugi element istog načela kaznene zakonitosti).
118. Prema mojem mišljenju, u presudi Lin I ne nude se dostatni argumenti kojima bi se dokazalo zašto se sustavna opasnost od nekažnjivosti razlikuje ovisno o primjeni nacionalnog ili drugog standarda.
119. Kao prvo, nacionalni standard zaštite lex mitior samo ograničeno utječe na ukidanje kaznene odgovornosti. To ne dovodi do dekriminalizacije kaznenih djela zbog teške prijevare koja šteti Unijinim financijskim interesima. Njime se samo izbjegava prekid zastare u kaznenom postupku između 1. veljače 2014. i 25. lipnja 2018. produljenjem unatrag sustava primjenjivog između 25. lipnja 2018. i 30. svibnja 2022., koji je potvrđen presudom Lin I.
120. U slučajevima poput ovog se u presudi donesenoj povodom žalbe, primjenom nacionalnog standarda
lex mitior, proglašava prestanak kaznene odgovornosti jednog optuženika (sudionika kaznenog djela, s rokom zastare od osam godina), ali ne i drugog (počinitelja kaznenog djela, s rokom zastare od deset godina). Nacionalnim standardom lex mitior retroaktivno se proširuje samo nepostojanje postupovnih radnji kojima se može prekinuti zastara, ali, ponavljam, ne dekriminaliziraju se teške prijevare u području PDV‑a niti se skraćuje rok zastare za njihov progon.
121. Kao drugo, povećanje opasnosti od nekažnjavanja zbog primjene nacionalnog standarda zaštite lex mitior u odnosu na primjenu nacionalnog standarda koji se odnosi na načelo zakonitosti više se čini nagađanjem nego utvrđenom činjenicom jer:
–        Ne zna se sigurnošću na koliko počinitelja kaznenih djela bi se primijenilo nepostojanje prekida zastare kaznene odgovornosti u razdoblju od 25. lipnja 2018. do 30. svibnja 2022., što se tolerira u presudi Lin I kako bi se zaštitila predvidljivost kaznenog zakona.
–        Također nije poznat ni stvaran učinak primjene načela lex mitior na prekid zastare kaznene odgovornosti za slučajeve prije 25. lipnja 2018., koja, prema presudi Lin I, predstavlja opasnost za jedinstvo, nadređenost i djelotvornost prava Unije.
122. Podaci koje je rumunjska vlada iznijela na raspravi, iako nisu iscrpno obrazloženi, upućuju na to da u razdoblju od 2014. do 2025. nema puno arhiviranih kaznenih predmeta zbog porezne utaje, na temelju zastare kaznene odgovornosti u skladu s najblažim zakonom. Njima se ne potkrepljuje strah od sustavne opasnosti nekažnjavanja takvih ponašanja.
123. U presudi M. A. S. i M. B. Sud je odlučivao o izmjeni rokova zastare kaznene odgovornosti u Italiji. Potvrdio je da nacionalni sud mora provjeriti dovodi li izuzimanje nacionalnih pravila u tom području iz primjene zbog presude Suda, „do situacije nesigurnosti u [nacionalnom] pravnom poretku kad je riječ o određivanju primjenjivog sustava zastare, kojim se krši načelo preciznosti primjenjivog zakona”(63).
124. S obzirom na neizvjesnost do koje je dovela presuda Suda, prihvaćeno je da nacionalni sud nije bio dužan izuzeti iz primjene tamo osporavane nacionalne odredbe. Ta se sudska praksa može primijeniti na presudu Lin I u pogledu prijevara kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima do kojih je u Rumunjskoj došlo prije 25. lipnja 2018.
125. Naime, situacija nastala presudom Lin I stvara nesigurnost za rumunjske sudove (primjenom nacionalnog standarda zaštite načela lex mitior) usporedivu s onom do koje je došlo u Italiji primjenom presude Taricco. Stoga je i zbog te okolnosti opravdano prihvatiti postojanje vanjske granice nadređenosti prava Unije, kao što je to Sud utvrdio u presudi M. A. S. i M. B.
V.      Zaključak
126. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se na prvo pitanje kaznenog odjela Înalte Curtea de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) odgovori na sljedeći način:
„Članak 325. stavak 1. UFEU‑a i članke 1., 2. i 9. Konvencije sastavljene na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica, potpisane u Bruxellesu 26. srpnja 1995. i priložene Aktu Vijeća od 26. srpnja 1995.,
treba tumačiti na način da:
države članice mogu prijevaru štetnu za Unijine financijske interese kvalificirati teškom i ako njezin iznos ne prelazi 50 000 eura.”
127. Također predlažem Sudu da, s obzirom na odluke nacionalnih sudova koji odlučuju u zadnjem stupnju, preispita obrazloženja iz presude od 24. srpnja 2023., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606), u pogledu obveze izuzimanja iz primjene nacionalnog standarda zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona i da presudi da:
„Članak 325. stavak 1. UFEU‑a i članke 1., 2. i 9. Konvencije sastavljene na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica, potpisane u Bruxellesu 26. srpnja 1995. i priložene Aktu Vijeća od 26. srpnja 1995.,
ne zahtijevaju reviziju konačnih kaznenih presuda, koje su postale pravomoćne, u kojima je utvrđeno da je rok zastare kaznene odgovornosti istekao prije donošenja presude Lin I, na temelju blažeg nacionalnog standarda zaštite iz kaznenog zakona;
ne sprečavaju da se na kaznena djela okončana prije donošenja presude Lin I primijeni blaži nacionalni standard zaštite iz kaznenog zakona, s obzirom na to da ta presuda ne predstavlja jasnu i predvidljivu pravnu osnovu za ponovno utvrđivanje kaznene odgovornosti za kaznena djela čiju su zastaru utvrdili rumunjski sudovi, čak i ako nije pravomoćna”.
128. Ako Sud u potpunosti ostane pri svojim obrazloženjima iz presude Lin, odgovor na drugo pitanje kaznenog odjela Înalte Curtea de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) mogao bi biti sljedeći:
„Sudovi države članice ne mogu donositi odluke koje nisu u skladu s presudom Lin.
Posljedično, ti sudovi:
moraju izuzeti iz primjene standard zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona, pri čemu na tu obvezu ne utječe nacionalno pravilo kojim se zabranjuje primjena
lexa tertia;
ne mogu zanemariti činjenicu da je presudom Lin I utvrđena sustavna opasnost od nekažnjavanja teških prijevara kojima se nanosi šteta Unijinim financijskim interesima primjenom nacionalnog standarda zaštite načela blažeg kaznenog zakona, tako da nije nužno da ti sudovi u svakom pojedinačnom slučaju ocjenjuju postojanje takve opasnosti.”
1      Izvorni jezik: španjolski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Presuda od 24. srpnja 2023., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, u daljnjem tekstu: presuda Lin I)
3      Konvencija sastavljena na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica, potpisana u Bruxellesu 26. srpnja 1995. i priložena Aktu Vijeća od 26. srpnja 1995. (SL 1995., C 316, str. 49.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 50., u daljnjem tekstu: Konvencija PFI)
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2017. o suzbijanju prijevara počinjenih protiv financijskih interesa Unije kaznenopravnim sredstvima (SL 2017., L 198, str. 29.)
5      Codul Penal din 21 iulie 1968, republicat (Kazneni zakonik od 21. srpnja 1968., ponovno objavljen) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 65 od 16. travnja 1997.). Taj kazneni zakonik proizlazi iz teksta pročišćenog Legeom nr. 140/1996, pentru modificarea și completarea Codului penal (Zakon br. 140/1996 o izmjeni Kaznenog zakonika) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 289 od 14. studenoga 1996.) te je bio na snazi do 1. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: Kazneni zakonik iz 1968.).
6      Legea nr. 286/2009, privind Codul penal (Zakon br. 286/2009 o Kaznenom zakoniku) od 17. srpnja 2009. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 510 od 24. srpnja 2009.) (u daljnjem tekstu: Kazneni zakonik iz 2009.). Na snazi od 1. veljače 2014.
7      Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 71 din 30 mai 2022 pentru modificarea articolului 155 alineatul (1) din Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (Uredba sa zakonskom snagom br. 71 od 30. svibnja 2022. o izmjeni članka 155. stavka 1. Zakona br. 286/2009 o Kaznenom zakoniku) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 531 od 30. svibnja 2022.; u daljnjem tekstu: OUG br. 71/2022)
8      Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (Zakon br. 135/2010 o Zakoniku o kaznenom postupku) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 486 od 15. srpnja 2010.).
9      Legea nr. 241/2005 (Zakon br. 241/2005) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 672 od 27. srpnja 2005.), izmijenjena Legeom nr. 50/2013 (Zakon br. 50/2013) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 146 od 19. ožujka 2013.) — verzija koja je bila na snazi 23. siječnja 2014.
10      U sljedećim točkama navodim prikaz presuda koji sam iznio u svojem mišljenju u predmetu Lin I (EU:C:2023:532). U nastavku ću radi kratkoće upotrebljavati pojmove „Vrhovni sud” i „Ustavni sud”.
11      Suprotno tomu, Ustavni sud smatrao je da je ranije zakonodavno rješenje (članak 123. prvi stavak Kaznenog zakonika iz 1968.) ispunjavalo uvjete predvidljivosti propisane Ustavom, s obzirom na to da se njime određivalo da samo poduzimanje radnje o kojoj okrivljenika treba obavijestiti u skladu sa zakonom može prekinuti rok zastare kaznene odgovornosti.
12      Taj je normativni akt donesen nekoliko dana nakon ustavne presude br. 358/2022. OUG‑om br. 71/2022 izmijenjen je članak 155. Kaznenog zakonika iz 2009. Stavak 1. tog članka otada glasi kako slijedi: „[t]ijek roka zastare kaznene odgovornosti prekida se poduzimanjem bilo koje postupovne radnje u predmetu o kojoj se na temelju zakona mora obavijestiti osumnjičenika ili optuženika”.
13      Riječ je o vijeću za ujednačavanje doktrine odnosno vijeću za rješavanje žalbi u kasacijskom postupku radi zaštite zakonitosti.
14      U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (točka 8.) ta se presuda kvalificira kao „konačna”, iako se navodi da je žalba protiv nje proglašena dopuštenom (točka 6.). Na raspravi je pojašnjeno da pridjev „konačni” ne znači da protiv presude donesene u žalbenom postupku nije moguće podnijeti žalbu u kasacijskom postupku.
15      Državno odvjetništvo zahtijeva da se uzme u obzir obveza primjene tumačenja prava Unije kakvo proizlazi iz presude Lin I i, slijedom toga, da se prihvati žalba u kasacijskom postupku.
16      Prema njegovu mišljenju, postupovnim aktima prekinut je rok zastare, kako prije datuma objave Ustavne odluke br. 297/2018 tako i nakon datuma objave Ustavne odluke br. 358/2022.
17      Presude Lin I, t. 83. i od 21. prosinca 2021., Euro Box Promotion i dr. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 i C‑840/19, EU:C:2021:1034, u daljnjem tekstu: presuda Euro Box Promotion), t. 181.
18      Presude Lin I, točka 96. i Euro Box Promotion, točka 253.
19      Vidjeti u tom smislu Eksplanatorno izvješće Vijeća o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1997., C 191, str. 1.), dio III. članak 2.: „Osim u slučajevima prijevare koji se odnose na minimalni iznos koji određuje svaka država članica i koji ne smije prelaziti 50 000 [eura], Konvencija državama članicama prepušta da, s obzirom na svoje tradicionalne pravne prakse, definiraju činjenične okolnosti na temelju kojih se određena prijevarna ponašanja mogu kvalificirati kao elementi teške prijevare. […] Međutim, svaka država članica imat će mogućnost predvidjeti zatvorske kazne za druge slučajeve prijevare.”
20      Presude Lin I, točka 80. i od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936; u daljnjem tekstu: presuda M. A. S. i M. B.), t. 43.
21      Presude Lin I, točka 97.; Euro Box Promotion, točka 213.; M. A. S. i M. B., točka 39. i od 5. lipnja 2018., Kolev i dr. (C‑612/15, EU:C:2018:392), t. 76.
22      Presude od 8. rujna 2015., Taricco i dr. (C‑105/14, EU:C:2015:555; u daljnjem tekstu: presuda Taricco), t. 58. Što se tiče kaznenih djela korupcije, kvalifikacija „teška” ne upotrebljava se u presudi Euro Box Promotion, točkama 194., 203., 212. i 213., niti u rješenju od 9. siječnja 2024., Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42), točke 75. i 85.
23      Točka 57. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.
24      Optuženog se tereti za sudioništvo u kontinuiranoj utaji poreza koja je predviđena člankom 9. stavkom 1. točkom (c) Zakona br. 241/2005.
25      Budući da su se činjenice koje se stavljaju na teret dogodile između 2012. i 2014., na njih se primjenjuje Konvencija PFI jer se Direktiva PIF primjenjuje od 6. srpnja 2019.
26      „[S]vako namjerno djelovanje ili propust koji se odnosi na […] upotrebu ili prikazivanje lažnih, netočnih ili nepotpunih izjava ili dokumenata, čiji je učinak nezakonito smanjenje sredstava iz proračuna [Unije] ili proračuna kojima upravlja [Unija], ili kojima se upravlja u [njezino] ime.”
27      Presuda Taricco, točka 41. kao i presuda od 2. svibnja 2018., Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295), točke 37. do 39.
28      To je rješenje izričito preuzeto u uvodnoj izjavi 4. Direktive PFI.
29      Predmeti Parchetul de pe lângà Tribunalul Braçov (C‑75/23, EU:C:2024:44) i Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42)
30      U presudi 16/2024, Vrhovni sud također utvrđuje da „postupovne radnje u pogledu kojih postoji zakonska obveza obavještavanja osumnjičenika ili optuženika nakon 30. svibnja 2022. prekidaju tijek roka zastare kaznene odgovornosti samo ako je riječ o djelima počinjenima nakon 30. svibnja 2022. ili, kad je riječ o djelima počinjenima prije tog datuma, ako je blaži kazneni zakon koji je općenito utvrđen [odlukom Ustavnog suda br. 265/2014] kazneni zakonik ili poseban propis koji sadržava kaznene odredbe, i to u verziji koja je na snazi od 30. svibnja 2022.”.
31      Mišljenje Lin I (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:532)
32      Među kritičarima presude Lin I vidjeti Alonso García, R., „Límites y contra‑límites en la aplicación nacional de la CDFUE, y ‚preeminencia’ del derecho de la UE (STJUE 24 julio 2023, C‑107/23 PPU, asunto Lin)”, Revista Española de Derecho europea, 2024., br. 1, str. 149.‑167.; Caiola, A., „La continuité d’une évolution jurisprudentielle. À la recherche de l’équilibre entre la protection des intérêts financiers de l’Union européenne et le respect du principe de légalité des délits et des peines”, Revue des affaires européennes, 2023., br. 3, str. 783.; Dimitrakopulos, I., „Statutes of limitations and scope of Article 49 (1) of the EU Charter of Fundamental Rights: weaknesses of the ECJ’s approach in Taricco and Lin”, European Law Review, 2025., br. 2, str. 221. do 228.; i Bonelli, M., „Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024., br. 4, str. 1045. do 1076.
33      Bonelli, M., u: „Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024., br. 4, str. 1075. navodi: „Whereas the Opinion of the Advocate General suggested opting for a high level of protection of fundamental rights that could ultimately act as a limit to the duty to set aside national case law, the Court opted for a much more primacy‑oriented and effectiveness‑oriented judgment, with limited consideration for the fundamental rights concerns expressed by the Advocate General. What is regrettable is not necessarily the outcome of the Court’s ruling, especially when one considers that ultimately the Court did accept certain limitations to primacy and effectiveness insofar as it saw the [Romanian Constitutional Court] judgments as expressions of a legitimate higher standard of protection. But rather the problem lies with the limited engagement with the question of how to define the EU standard of fundamental rights protection, and most notably with the lack of explanation of why the Romanian lex mitior standard as expressed in the Cassation Court decision could not be upheld.”
34      Presude od 9. travnja 2024., Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C‑582/21, EU:C:2024:282; u daljnjem tekstu: presuda Profi Credit Polska), t. 35. i 36.; od 6. listopada 2015., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662), t. 38. i od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), t. 60.
35      Presuda Profi Credit Polska, točka 37. i od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), t. 41.
36      Presude Profi Credit Polska, t. 38.; od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), t. 42.; od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines (C‑370/17 i C‑371/18, EU:C:2020:260), t. 89.; od 11. rujna 2019., Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700), t. 27. i od 6. listopada 2015., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662), t. 29.
37      Presude Profi Credit Polska, t. 39. i 40.; od 24. listopada 2018., XC i dr. (C‑234/17, EU:C:2018:853), t. 21. i od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), t. 54.
38      Presude od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines (C‑370/17 i C‑371/18, EU:C:2020:260), t. 96. i 97. i od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506), t. 29. do 31.
39      Presuda od 1. kolovoza 2025., Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614), t. 100. do 107.
40      Presuda od 1. kolovoza 2025., Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614), t. 102.
41      ESLJP, Savjetodavno mišljenje P16‑2021‑001 od 26. travnja 2022. o primjeni zastare na istrage, osude i sankcije za kaznena djela mučenja, t. 77. (u daljnjem tekstu: ESLJP, savjetodavno mišljenje o zastari kaznenog djela mučenja); presude od 18. lipnja 2020., Antia i Khupenia protiv Gruzije (CE:ECHR:2020:0618JUD000752310), t. 38. do 43. i od 22. rujna 2015. Borcea protiv Rumunjske (CE:ECHR:2015:0922DEC005595914), t. 65.
42      ESLJP, savjetodavno mišljenje o zastari kaznenog djela mučenja, t. 66. i ESLJP, presuda od 12. ožujka 2019., Taşdemir protiv Turske (dec.), br. 52538/09, (CE:ECHR:2019:0312DEC005253809), t. 14.
43      Kad je riječ o Armeniji, u njezinu kaznenom zakoniku nije preuzeta nezastarivost kaznenog djela mučenja, ali je ona proizlazila iz primjene u armenskom pravu Konvencije UN‑a protiv mučenja i drugih okrutnih, neljudskih ili ponižavajućih postupaka ili kažnjavanja te iz izvješća i preporuka Odbora protiv mučenja. ESLJP je u gore navedenom mišljenju smatrao da je na nacionalnom sudu da utvrdi postoji li zbog toga dovoljno jasna i predvidljiva pravna osnova da bi se mučenje smatralo nezastarivim kaznenim djelom.
44      ESLJP, savjetodavno mišljenje o zastari kaznenog djela mučenja, t. 78. Ako se neko kazneno djelo u kaznenom zakoniku propiše kao nezastarivo, to pretpostavlja ublažavanje općeg pravila prema kojem se u pogledu zastarjelog kaznenog djela ne može ponovno voditi kazneni progon jer bi se time povrijedilo načelo zakonitosti kazni. Nezastarivost se primjenjuje na osobito teška kaznena djela, kao što su mučenje, čija se represija zahtijeva prisilnim međunarodnim pravilima. U tim slučajevima ne postoji zastara kaznene odgovornosti niti naknadno ponovno pokretanje kaznenog progona: jednostavno, kaznena odgovornost za ta kaznena djela postoji zauvijek i nije uvjetovana protekom vremena.
45      ESLJP priznaje, a čini mi se i logičnim, da je zahtjev predvidljivosti pravne osnove za ponovno pokretanje kaznenog progona za propisana djela, koji proizlazi iz članka 7. EKLJP‑a, ispunjen kada je riječ o predvidljivom sudskom tumačenju kaznenih pravila. Vidjeti presude od 21. listopada 2013., Del Rio Prada protiv Španjolske (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009), t. 93., 112., 115. i 117.; od 15. travnja 2025., Badescu i dr. protiv Rumunjske (CE:ECHR:2025:0415JUD002219818), t. 125. Međutim, smatra da se nepredvidljivim sudskim tumačenjima kojima se postrožuju kazne krši članak 7. EKLJP‑a; vidjeti presudu od 3. prosinca 2019., Parmark i Bakir protiv Turske (CE:ECHR:2019:1203JUD002242907), t. 73. do 77., u kojoj je odbio tumačenje turskih sudova prema kojem je moralna prisila element kaznenog djela terorizma.
46      Bonelli, M., „Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024., br. 4, str. 1046.: „in general, the approach of the Court until Lin had proved difficult to predict and understand”.
47      Prijevara koja šteti Unijinim financijskim interesima ne može se usporediti s kaznenim djelom mučenja, čija nezastarivost proizlazi iz njegove prirode prisilnog pravila međunarodnog prava, kakva je priznata međunarodnim ugovorima.
48      Čini se da se neka žalbena vijeća kaznenog odjela ne slažu s praksom proširenih vijeća Vrhovnog suda nadležnih za odlučivanje o tužbama za ujednačavanje sudske prakse i žalbama u kasacijskom postupku za zaštitu zakonitosti. Dvojbe se javljaju i u predmetu C‑496/25, Lin III, koji je u tijeku pred Sudom.
49      Presude M. A. S. i M. B., t. 60. i Taricco t. 53.
50      Presuda Lin I, točka 122.
51      Ona ne proizlazi nužno ni iz EKLJP‑a. U sudskoj praksi ESLJP‑a smatralo se da su ta pravila postupovne prirode jer se njima ne određuju kaznena djela i za njih propisane kazne, nego se njima samo utvrđuje pretpostavka istrage slučaja (ESLJP, presude od 22. lipnja 2000., Coëme i dr. protiv Belgije, CE:ECHR:2000:0622JUD003249296, t. 149.; od 12. veljače 2013., Previti protiv Italije, CE:ECHR:2013:0212DEC000184508, t. 80. i od 22. rujna 2015., Borcea protiv Rumunjske, CE:ECHR:2015:0922DEC005595914, t. 64. Međutim, ESLJP je smatrao da je riječ o povredi članka 7. EKLJP‑a kada je optuženik osuđen za kazneno djelo za koje je već nastupila zastara, što podrazumijeva priznavanje materijalne, a ne samo postupovne prirode zastare (ESLJP, savjetodavno mišljenje o zastari kaznenog djela mučenja, t. 72. do 77. i ESLJP, presuda od 18. lipnja 2020., Antia i Khupenia protiv Gruzije, CE:ECHR:2020:0618JUD000752310, t. 38. do 43.).
52      Kasnije su člankom 12. Direktive PIF djelomično usklađena pravna pravila o zastari koja se primjenjuje na tu vrstu kaznenih djela, ali se nije pojasnilo jesu li pravna pravila o zastari kaznene odgovornosti materijalne ili postupovne prirode.
53      Presuda Taricco, t. 55. do 57.
54      Presuda M. A. S. i M. B., t. 45. „[…] Talijanska Republika bila [je] slobodna tada u svojem pravnom poretku predvidjeti da je [taj] sustav [sustav zastare primjenjiv na kaznena djela u području PDV‑a], poput pravila o definiciji kaznenih djela i određivanju kazni, obuhvaćen materijalnim kaznenim pravom i na tom temelju, kao i ta pravila, podliježe načelu zakonitosti kaznenih djela i kazni”.
55      Presuda od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), t. 46.
56      Direktiva 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)
57      Sud je od suda koji je uputio zahtjev zatražio pojašnjenja o tom pitanju, o kojem se raspravljalo na raspravi.
58      Ustavna odluka br. 265/2014, točke 31. i 32.
59      Presuda Lin I, točka 91.
60      Presuda Lin I, točka 94.
61      Presuda Lin I, točke 122. i 123.
62      Presuda Lin I, točka 122. „za razliku od nacionalnog standarda zaštite koji se odnosi na predvidljivost kaznenog zakona i kojim se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, samo neutralizira učinak prekida koji imaju postupovne radnje izvršene u razdoblju od 25. lipnja 2018., odnosno datuma objave presude Curtee Constituțională (Ustavni sud) br. 297/2018, do 30. svibnja 2022., odnosno datuma stupanja na snagu Uredbe sa zakonskom snagom br. 71/2022, nacionalni standard zaštite koji se odnosi na načelo retroaktivne primjene blažeg kaznenog zakona (lex mitior) omogućuje, barem u određenim slučajevima, neutralizaciju učinka prekida koji imaju postupovne radnje izvršene čak i prije 25. lipnja 2018., ali nakon stupanja na snagu Kaznenog zakonika 1. veljače 2014., odnosno u razdoblju duljem od četiri godine”.
63      Presuda M. A. S. i M. B., t. 59.: „[…] nacionalni sud mora provjeriti dovodi li utvrđenje koje se zahtijeva točkom 58. presude Taricco – u skladu s kojim predmetne odredbe Kaznenog zakona sprečavaju izricanje učinkovitih i odvraćajućih kaznenih sankcija u značajnom broju slučajeva teških prijevara kojima se nanosi šteta financijskim interesima Unije – do situacije nesigurnosti u talijanskom pravnom poretku kad je riječ o određivanju primjenjivog sustava zastare, kojim se krši načelo preciznosti primjenjivog zakona. Ako je to doista slučaj, ne postoji obveza nacionalnog suda da ne primijeni predmetne odredbe Kaznenog zakona”.