62020CC0459
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 16. lipnja 2022. (
1
)
Predmet C‑459/20
X
protiv
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 20. UFEU‑a – Pravo boravka državljanina treće zemlje, roditelja maloljetnog djeteta, građanina Unije, u državi članici čije je to dijete državljanin – Dijete koje boravi izvan područja Unije – Odbijanje boravka kojim se djetetu može uskratiti mogućnost odlaska na područje Unije – Najbolji interes djeteta – Odnos zavisnosti između roditelja državljanina treće zemlje i maloljetnog djeteta, građanina Unije”
I. Uvod
1.
Može li državljanin treće zemlje, roditelj maloljetnog djeteta, građanina Unije, ostvariti izvedeno pravo boravka na temelju odredbi članka 20. UFEU‑a u državi članici čije je njegovo dijete državljanin, iako to dijete od svojeg rođenja boravi izvan područja Unije?
2.
To je u biti pitanje koje se postavlja u ovom predmetu.
3.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje potrebno je utvrditi mogu li se načela koja je Sud utvrdio u presudama od 8. ožujka 2011., Ruiz Zambrano (
2
), od 15. studenoga 2011., Dereci i dr. (
3
), od 6. prosinca 2012., O i dr. (
4
) i od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (
5
), kako ih je ponovno potvrdio u presudi od 8. svibnja 2018., K. A. i dr. („Spajanje obitelji u Belgiji”) (
6
), primijeniti na situaciju u kojoj, u trenutku u kojem je podnesen zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka u državi članici, s jedne strane, roditelj državljanin treće zemlje i njegovo dijete, građanin Unije, koje ima državljanstvo te države, ne borave zajedno i, s druge strane, to dijete nikad nije boravilo na području Unije.
4.
U toj će se analizi morati razlikovati dva slučaja. Prvi je slučaj onaj u kojem je taj zahtjev dio „samostalnog” postupanja roditelja državljanina treće zemlje, pri čemu potonji roditelj ni na koji način nije povezan s ulaskom djeteta, građanina Unije, u državu članicu čije je potonje dijete državljanin ili s njegovim boravkom u toj državi članici. Suprotno tomu, drugi je slučaj onaj u kojem je taj zahtjev dio „zajedničkog” postupanja roditelja i djeteta koje namjerava ostvariti slobodu kretanja koja proizlazi iz njegova statusa građanina Unije, pri čemu napušta treću zemlju u kojoj ima uobičajeno boravište kako bi otišlo u državu članicu čiji je državljanin.
5.
Odgovor na to pitanje zahtijeva i pružanje određenih pojašnjenja u pogledu, s jedne strane, načina koji se odnose na ocjenu najboljeg interesa djeteta i, s druge strane, kriterija koji se odnose na ocjenu postojanja odnosa zavisnosti na kojem se može temeljiti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a u takvoj situaciji.
II. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
A.
Činjenice
6.
Tužiteljica, tajlandska državljanka, zakonito je boravila u Nizozemskoj gdje je bila u braku s osobom A, nizozemskim državljaninom. U tom se braku 28. ožujka 2012. rodilo dijete koje ima nizozemsko državljanstvo. To dijete, koje sada ima deset godina, rođeno je na Tajlandu gdje ga je odgojila baka s majčine strane jer se tužiteljica nakon poroda vratila u Nizozemsku. Dijete je cijelo vrijeme živjelo u toj trećoj zemlji i nikad nije boravilo u Nizozemskoj ni u bilo kojoj drugoj državi članici Unije. Tužiteljica ga je nekoliko puta posjetila na Tajlandu. To dijete ne govori ni nizozemski ni engleski jezik (
7
).
7.
Odlukom od 22. svibnja 2017. opozvano je tužiteljičino pravo boravka s retroaktivnim učinkom od 1. lipnja 2016. jer je njezina veza s osobom A de facto završila na taj datum. Razvod braka proglašen je 17. svibnja 2018. i roditelji su imali automatsko pravo na stalnu zajedničku skrb o djetetu.
8.
Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je tužiteljica iz glavnog postupka 14. ožujka 2018. podnijela zahtjev za dozvolu boravka zbog humanitarnih razloga koji je 26. lipnja 2018. odbijen. Presudom od 18. prosinca 2018. odbijena je i tužba podnesena protiv te odluke.
9.
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska, u daljnjem tekstu: državni tajnik) obavijestio je 6. svibnja 2019. tužiteljicu da će 8. svibnja 2019. biti udaljena u Bangkok (Tajland).
10.
Osoba B, nizozemski državljanin, podnijela je 7. svibnja 2019. zahtjev za dozvolu boravka („Aanvrag voor het verblijfsdoel ‚familie en gezin’ (zahtjev za boravak kao član obitelji) u svrhu spajanja obitelji s tužiteljicom kao članom šire obitelji. Taj je zahtjev odbijen odlukom od 8. svibnja 2019. uz obrazloženje da između tužiteljice i osobe B nije postojao trajan i isključiv odnos i da potonja osoba nije raspolagala dostatnim sredstvima u tu svrhu. Usto, državni je tajnik u toj odluci pojasnio da se tužiteljica ne može pozvati na izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a, kako ga priznaje Sud u presudi Chavez‑Vilchez i dr.
11.
Tužiteljica je 8. svibnja 2019. deportirana u Bangkok (Tajland).
12.
Odlukom od 2. srpnja 2019. državni tajnik odbio je tužiteljičin zahtjev za dozvolu boravka.
B.
Postupak pred sudom koji je uputio zahtjev i prethodna pitanja
13.
Tužiteljica je podnijela tužbu protiv odluke od 2. srpnja 2019. uz obrazloženje da će se zbog te odluke njezinom djetetu uskratiti mogućnost boravka unutar Unije, čime se dovodi u pitanje koristan učinak prava kojima raspolaže na temelju svojeg statusa građanina Unije.
14.
U tom pogledu ističe da njezino dijete ima pravo boravka na području Unije jer ima nizozemsko državljanstvo. Usto naglašava da je s tim djetetom imala neprekidan emocionalan odnos i da je uvijek preuzimala pravnu i financijsku skrb o njemu. Iako je tijekom razdoblja prije svojeg povratka na Tajland bila prisiljena obavljati poslove povezane s brigom o navedenom djetetu i njegovim obrazovanjem na daljinu preko društvenih mreža, s druge strane, nakon povratka na Tajland 8. svibnja 2019. svakodnevno se o njemu brine. Dodaje da joj je na temelju presude suda u Surinu (Tajland) od 5. veljače 2020. dodijeljena isključiva skrb o djetetu. Tužiteljica pojašnjava da se njezina majka više ne može brinuti o djetetu zbog svojeg zdravstvenog stanja. Usto tvrdi da djetetov otac nikad nije preuzeo pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o svojem djetetu.
15.
Državni tajnik u biti tvrdi da se načela utvrđena u presudi Chavez‑Vilchez i dr. ne mogu primijeniti na situaciju kao što je ona u glavnom postupku jer se odbijanjem zahtjeva za dozvolu boravka koji je podnijela tužiteljica ne prisiljava dijete da napusti područje Unije s obzirom na to da ono od svojeg rođenja boravi na Tajlandu. Naglašava da ne postoji nijedan objektivan dokaz da tužiteljica stvarno preuzima pravnu, financijsku i emocionalnu skrb o svojem djetetu ili da između te tužiteljice i tog djeteta postoji odnos zavisnosti, niti da je potonje dijete prisiljeno boraviti izvan područja Unije. Što se tiče uključenosti djetetova oca, navodi da su elementi koje ističe tužiteljica subjektivni. Osim toga, budući da presuda koju je donio sud u Surinu (Tajland) nije ozakonjena, ne može se automatski smatrati da tužiteljica ima isključivu skrb o djetetu. Državni tajnik dodaje da tužiteljica nije dokazala da njezin sin sâm želi doći živjeti u Nizozemsku ili da je njezina dozvola boravka u interesu potonjeg djeteta.
16.
U tim je okolnostima rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 20. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi to da država članica državljaninu treće zemlje koji ima maloljetno uzdržavano dijete, građanina Unije u stvarnom odnosu zavisnosti s tim državljaninom treće zemlje, odbije pravo boravka u državi članici čiji je državljanin maloljetni građanin Unije kada se maloljetni građanin Unije nalazi izvan te države članice i izvan Unije i/ili nikad nije boravio na području Unije, tako da se maloljetnom građaninu Unije faktički uskraćuje pristup području Unije?
2.
(a)
Moraju li (maloljetni) građani Unije istaknuti ili dokazati interes za ostvarivanje prava koja imaju na temelju građanstva Unije?
(b)
Može li u tom pogledu biti relevantno da se maloljetni građani Unije u pravilu ne mogu samostalno pozivati na svoja prava i da sâmi ne mogu odlučivati o mjestu svojeg boravišta, nego u tom pogledu ovise o svojim roditeljima, što može imati za posljedicu to da se u ime maloljetnog građanina Unije ostvaruju njegova prava kao građanina Unije iako to može biti nespojivo s njegovim drugim interesima u smislu, primjerice, presude Chavez‑Vilchez i dr.?
(c)
Radi li se pritom o apsolutnim pravima u smislu da se ne smiju stvarati prepreke u tom pogledu ili da čak postoji pozitivna obveza države članice čiji je (maloljetni) građanin Unije državljanin da omogući ostvarivanje tih prava?
3.
(a)
Je li za ocjenu postojanja odnosa zavisnosti u smislu prvog prethodnog pitanja ključno je li se roditelj koji je državljanin treće zemlje prije podnošenja zahtjeva ili prije donošenja odluke kojom mu se odbija pravo boravka ili prije datuma donošenja odluke (nacionalnog) suda u okviru pravnog postupka u vezi s tim odbijanjem svakodnevno brinuo o maloljetnom građaninu Unije i jesu li dotad drugi preuzeli tu zadaću i/ili je mogu (nastaviti) ispunjavati?
(b)
Može li se u tom kontekstu od maloljetnog građanina Unije zahtijevati da se nastani na području Unije kod svojeg drugog roditelja koji je građanin Unije, ali koji eventualno više nema roditeljsku skrb nad maloljetnikom, kako bi mogao stvarno ostvarivati svoja prava na temelju prava Unije?
(c)
Ako je odgovor potvrdan: je li u tom pogledu bitno to da taj roditelj ima ili je imao roditeljsku skrb i/ili preuzima ili je preuzeo pravnu, financijsku i emocionalnu skrb o maloljetniku te da je spreman preuzeti tu skrb i/ili brinuti se o maloljetniku?
(d)
Ako se pokaže da roditelj koji je državljanin treće zemlje ima isključivo pravo na roditeljsku skrb nad maloljetnim građaninom Unije, znači li to da treba pridati manju važnost pitanju pravne, financijske i/ili emocionalne skrbi?”
17.
Nizozemska, danska i njemačka vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja.
18.
Usto, stranke su pozvane da usmeno odgovore na pitanja koja je postavio Sud. Potonje su stranke saslušane na raspravi održanoj 23. veljače 2022.
III. Analiza
19.
Pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev postavio Sudu odnose se na načine ocjene postojanja, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, izvedenog prava boravka koje se temelji na odredbama članka 20. UFEU‑a, na koje bi se mogla pozvati državljanka treće zemlje, majka maloljetnog djeteta, građanina Unije, u državi članici čije je potonje dijete državljanin, iako to dijete od svojeg rođenja ima uobičajeno boravište u trećoj zemlji (
8
).
20.
Kao što sam to već naveo, kako bi se odgovorilo na ta pitanja, potrebno je razlikovati dva slučaja.
21.
Prvi je slučaj, koji je prema mojem mišljenju okosnica prvog prethodnog pitanja, onaj u kojem je zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka na temelju članka 20. UFEU‑a dio postupanja roditelja državljanina treće zemlje koji ni na koji način nije povezan s ulaskom djeteta, građanina Unije, u državu članicu čije je potonje dijete državljanin i s njegovim boravkom u toj državi članici. S obzirom na cilj i sadržaj predmetnog zahtjeva za dozvolu boravka u glavnom predmetu, čini se da taj okvir obuhvaća ovu situaciju.
22.
Suprotno tomu, drugi je slučaj onaj u kojem je taj zahtjev dio postupanja djeteta koje želi ostvariti slobodu kretanja koja proizlazi iz njegova statusa građanina Unije, pri čemu napušta treću zemlju u kojoj ima uobičajeno boravište kako bi otišlo u državu članicu čiji je državljanin. Prema mojem mišljenju, na taj se slučaj sud koji je uputio zahtjev u biti poziva u svojem drugom i trećem prethodnom pitanju jer od Suda traži da pojasni načine ocjene, s jedne strane, najboljeg interesa djeteta (drugo prethodno pitanje) i, s druge strane, postojanja odnosa zavisnosti između djeteta i njegova roditelja državljanina treće zemlje ili njegova drugog roditelja, građanina Unije (treće prethodno pitanje).
A.
Prvo prethodno pitanje
23.
Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud protivi li se članku 20. UFEU‑a nacionalni propis na temelju kojeg je odbijeno pravo boravka državljaninu treće zemlje koji preuzima skrb o maloljetnom djetetu, građaninu Unije, uz obrazloženje da to dijete, koje ima državljanstvo te države članice, od svojeg rođenja živi izvan područja Unije.
24.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje potrebno se postaviti u okvir klasičnog ispitivanja načela koja je Sud utvrdio u presudama od 8. ožujka 2011., Ruiz Zambrano (
9
), od 15. studenoga 2011., Dereci i dr. (
10
), od 6. prosinca 2012., O i dr. (
11
) i Chavez‑Vilchez i dr.
25.
U skladu s načelima koja je Sud sažeo u točkama 47. do 52. presude K. A. i dr. („Spajanje obitelji u Belgiji”), članak 20. UFEU‑a svakoj osobi koja ima državljanstvo neke države članice daje status građanina Unije, koji je predodređen da bude temeljni status državljana država članica. Građanstvo Unije svakom građaninu Unije dodjeljuje temeljno i osobno pravo slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica, koje je podložno ograničenjima i uvjetima utvrđenima u Ugovoru i mjerama donesenima za njihovu provedbu. Sud je u vezi s time presudio da su članku 20. UFEU‑a protivne nacionalne mjere, uključujući odluke kojima se odbija pravo boravka članovima obitelji građanina Unije, koje imaju za učinak oduzimanje građanima Unije stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz njihova statusa.
26.
Nasuprot tomu, odredbe Ugovora o građanstvu Unije ne dodjeljuju nikakvo samostalno pravo državljanima trećih zemalja. Eventualna prava koja su dodijeljena potonjim državljanima nisu vlastita prava, nego prava koja su izvedena iz onih koja uživa građanin Unije. Cilj dodjele tih izvedenih prava jest zajamčiti građaninu Unije koji nije iskoristio svoje pravo slobodnog kretanja da živi s članom svoje obitelji, državljaninom treće zemlje, u državi članici čiji je državljanin na temelju članka 20. UFEU‑a i tako osigurati spajanje obitelji.
27.
Naime, Sud je utvrdio da postoje vrlo specifične situacije u kojima se, bez obzira na činjenicu da se izvedeno pravo vezano za pravo boravka državljana trećih zemalja ne primjenjuje i da dotični građanin Unije nije iskoristio svoju slobodu kretanja, pravo boravka ipak mora odobriti državljaninu treće zemlje koji je član obitelji tog građanina a da se time ne dovede u pitanje koristan učinak građanstva Unije, ako bi posljedica odbijanja takvog prava bila ta da bi navedeni građanin stvarno morao napustiti cijelo područje Unije, čime bi mu na taj način bila uskraćena mogućnost stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz tog statusa građanina Unije.
28.
Kao što je to istaknuo Sud, takvim situacijama svojstvena je činjenica da, iako su uređene propisima koji a priori spadaju u nadležnost država članica, odnosno propisima o pravu ulaska i boravka državljana trećih zemalja koji se nalaze izvan područja primjene odredbi sekundarnog prava Unije, koji pod određenim uvjetima predviđaju priznanje takvog prava, te situacije, bez obzira na to, imaju bitnu vezu sa slobodom kretanja i boravka građanina Unije, kojoj se protivi odbijanje priznanja navedenim državljanima prava ulaska i boravka u državi članici u kojoj boravi taj građanin, s obzirom na to da bi to povrijedilo tu slobodu (
12
).
29.
Međutim, odbijanje odobravanja prava boravka državljaninu treće zemlje može dovesti u pitanje koristan učinak građanstva Unije samo ako između tog državljanina treće zemlje i građanina Unije, člana njegove obitelji, postoji odnos zavisnosti koji bi doveo do toga da je građanin Unije prisiljen pratiti državljanina treće zemlje i napustiti područje Unije u cijelosti.
30.
Utvrđujem ipak da izrazi i svrha te sudske prakse dokazuju da se ona ne može primijeniti na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj je, s jedne strane, zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka podnio roditelj državljanin treće zemlje, iako maloljetno dijete, građanin Unije, ne boravi i nikad nije boravilo s tim roditeljem državljaninom treće zemlje u državi članici čije državljanstvo ima i u kojoj, s druge strane, taj zahtjev ne sadržava nikakvu naznaku u pogledu djetetove želje da ostvari prava koja ima na temelju svojeg statusa građanina Unije ulaskom na državno područje dotične države članice i boravkom zajedno s tim roditeljem na njezinu području.
31.
Kao što je to Sud istaknuo u presudi od 27. lipnja 2018., Altiner i Ravn (
13
), „građanin Unije [je] referentna osoba za izvedeno pravo na boravak državljanina treće države koji je član obitelji tog građanina Unije” (
14
).
32.
U ovom slučaju utvrđujem da je u trenutku podnošenja predmetnog zahtjeva djetetova majka i dalje boravila u toj državi članici, dok je njezino maloljetno dijete, građanin Unije, oduvijek živjelo na Tajlandu. Stoga, s obzirom na to da su majka i njezino dijete oduvijek živjeli odvojeno u dvjema različitim zemljama, oni nisu mogli voditi stvaran obiteljski život. U tim se okolnostima čini da se odbijanjem dodjele djetetovoj majci izvedenog prava boravka ne povređuje pravo dotičnih osoba na spajanje obitelji.
33.
Usto, na dan podnošenja zahtjeva za pravo boravka na temelju određenih elemenata moglo se dvojiti u pogledu namjere djetetove majke da se zajedno s njim nastani u Nizozemskoj, državi članici čije je dijete državljanin. Nakon razvoda braka roditelja i opoziva dozvole boravka radi „spajanja obitelji” kojom je raspolagala majka tog djeteta, ona je 14. ožujka 2018. podnijela zahtjev za dozvolu boravka zbog humanitarnih razloga koji je odbijen prije nego što je 7. svibnja 2019. uputila predmetni zahtjev. Taj zahtjev, koji je priložen nacionalnom spisu i naslovljen („Aanvrag voor het verblijfsdoel ‚familie en gezin’ (zahtjev za boravak kao član obitelji)), prije svega je zahtjev za spajanje obitelji koji je u korist djetetove majke podnijela osoba B, tužiteljičin partner. Iz sadržaja nacionalnog spisa proizlazi da navedeni zahtjev ne sadržava podatke o konkretnim koracima koje je majka poduzela kako bi dijete ušlo u Nizozemsku i ondje boravilo s njom.
34.
U tim okolnostima, učinak ili posljedica odbijanja da se djetetovoj majci odobri izvedeno pravo boravka nije uskraćivanje tom djetetu mogućnosti stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koje ima na temelju svojeg statusa građanina Unije jer ga se ne može prisiliti da napusti područje Unije na kojem ne boravi niti da se odrekne odlaska na to područje i boravka ondje jer se nisu poduzeli koraci u tom smislu.
35.
Na temelju takve situacije, s obzirom na to da nije povezana sa slobodom kretanja i boravka na koju ima pravo maloljetno dijete na temelju svojeg statusa građanina Unije, ne može se dodijeliti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a (
15
).
36.
Stoga predlažem Sudu da presudi da članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice na temelju kojeg je odbijeno izvedeno pravo boravka na državnom području te države državljaninu treće zemlje, roditelju maloljetnog djeteta koje ima državljanstvo navedene države, ako to dijete nikad nije boravilo na području Unije, ako ima uobičajeno boravište izvan tog područja i ako ne namjerava ostvariti prava koja su povezana s njegovim statusom građanina Unije podnošenjem zahtjeva za ulazak u tu državu članicu i boravak u njoj u pratnji tog roditelja o kojem ovisi.
37.
Sada valja ispitati drugi slučaj u kojem se zahtjevom za dodjelu izvedenog prava boravka nastoji, suprotno tomu, zajamčiti da dijete može ostvariti prava koja ima na temelju svojeg statusa građanina Unije, pri čemu mu se omogućuje da uđe u državu članicu čiji je državljanin i ondje boravi. Naime, uživanje prava boravka malog djeteta nužno podrazumijeva da potonje dijete prati osoba koja stvarno skrbi o njemu te preuzima pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb. Stoga sud koji je uputio zahtjev izražava zabrinutost da odbijanje odobravanja takvog prava boravka ovdje ne dovede do toga da se tom djetetu uskrati mogućnost odlaska u državu članicu čiji je državljanin i boravka ondje zbog odnosa zavisnosti koji održava sa svojom majkom.
38.
U takvom je slučaju stoga nužno osigurati da su ostvarivanje prava povezanih sa statusom građanina i korištenje izvedenih prava koja su s njima povezana u interesu djeteta i da su opravdana s obzirom na odnos zavisnosti koji potonje dijete održava sa svojim roditeljem, državljaninom treće zemlje.
39.
Ti se aspekti analiziraju u okviru ispitivanja drugog i trećeg prethodnog pitanja.
B.
Drugo prethodno pitanje koje se odnosi na načine ocjene najboljeg interesa djeteta
40.
Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da pojasni načine ocjene najboljeg interesa djeteta u situaciji u kojoj je zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka na temelju članka 20. UFEU‑a podnesen prilikom preseljenja djeteta iz treće zemlje u kojoj ima svoje uobičajeno boravište u državu članicu čiji je državljanin.
41.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita Sud je li nužno dokazati da je to preseljenje stvarni ili vjerojatan interes za dijete i jesu li prava povezana s građanstvom Unije apsolutna prava na način da postoji pozitivna obveza države članice čiji je građanin Unije državljanin da omogući ostvarivanje tih prava, a ne da stvara prepreke tim pravima.
42.
Čini se da se ta pitanja temelje na zabrinutosti koju izražava sud koji je uputio zahtjev u pogledu činjenice da bi se preseljenje djeteta u ovom slučaju prije svega moglo obrazložiti majčinom željom, koja je državljanka treće zemlje, da se vrati u Nizozemsku i tako zadrži pravo boravka u toj državi članici. Stoga mi se s obzirom na te elemente čini da je u okviru odgovora koji treba dati važno uzeti u obzir posebne okolnosti tog slučaja, a ne zamijeniti sud koji je uputio zahtjev ili nadležno nacionalno tijelo u njihovoj zadaći, odnosno odlučiti o mogućim okolnostima zahtjeva za izvedeno pravo boravka koji je podnijela majka tog djeteta.
43.
Kao prvo, smatram da se ostvarivanje pravâ povezanih s građanstvom Unije i korištenje izvedenih prava koja su s njima povezana mogu zamisliti samo ako služe zaštiti interesa djeteta i ako se njima osigurava poštovanje temeljnih prava potonjeg djeteta u skladu s člankom 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (
16
).
44.
U okviru ispitivanja zahtjeva za dodjelu izvedenog prava boravka koji je podnesen u vezi s ulaskom djeteta, građanina Unije, u državu članicu čije je potonje dijete državljanin i njegovim boravkom u toj državi članici, taj zahtjev stoga treba ocijeniti sa stajališta djeteta, a ne roditelja državljanina treće zemlje (
17
).
45.
Člankom 24. stavkom 1. Povelje zahtjeva se da nadležno nacionalno tijelo poduzme sve odgovarajuće mjere kako bi se dotičnom djetetu pružila stvarna i učinkovita mogućnost saslušanja.
46.
Usto, člankom 24. stavkom 2. Povelje nadležnom se nacionalnom tijelu nalaže da uzme u obzir zaštitu interesa tog djeteta. Stoga je na tom tijelu da, s obzirom na sve aktualne i relevantne okolnosti svakog pojedinog slučaja, provjeri da se prilikom preseljenja navedenog djeteta uzmu u obzir njegovi interesi (
18
). To podrazumijeva provjeru da to preseljenje neće imati štetan utjecaj na položaj djeteta i da je u interesu potonjeg djeteta kao dio konkretnog plana obiteljskog života ili, da ponovim riječi koje je Komisija upotrijebila na raspravi, „vjerodostojnog plana”.
47.
U tom je pogledu potrebno obratiti posebnu pažnju na društvenu i obiteljsku okolinu djeteta te, u okolnostima glavnog predmeta, na plan za preseljenje tog djeteta i namjere djetetove majke u tom pogledu.
48.
Kao drugo, valja stoga ispitati te različite kriterije.
1. Društvena i obiteljska okolina djeteta
49.
Općenito, kao što je to istaknuo Sud, okolina malog djeteta prije svega je obiteljska okolina, koju određuju osoba ili osobe s kojima dijete živi te koje stvarno skrbe i brinu se o njemu (
19
). U situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj dijete ima deset godina i stoga je školske dobi, nadležno nacionalno tijelo slijedom toga mora ocijeniti mogući negativan utjecaj koji preseljenje tog djeteta može imati na njegovu tjelesnu i duševnu dobrobit te na njegove emocionalne, obiteljske i društvene odnose ili pak na njegov materijalni položaj (
20
).
50.
U ovom slučaju iz nacionalnog spisa proizlazi da je dijete od njegova rođenja na Tajlandu odgajala njegova baka s majčine strane, tako da je s njom zasigurno uspostavilo vrlo blizak emocionalan odnos. Dijete se i školuje na Tajlandu, što upućuje na njegovu povezanost s jezičnom i kulturnom okolinom te zemlje u kojoj žive ostali članovi njegove obitelji. Suprotno tomu, iz nacionalnog spisa proizlazi da to dijete nikad nije bilo u Nizozemskoj te da ne govori ni nizozemski ni engleski jezik.
51.
Međutim, nadležno nacionalno tijelo mora uzeti u obzir i nedavna zbivanja u obiteljskom životu djeteta. Stoga bi trebalo uzeti u obzir prirodu i jačinu odnosa koji je (eventualno) uspostavljen između tog djeteta i njegove majke nakon njezina povratka na Tajland. Usto, iako se na temelju podataka iz nacionalnog spisa ne može odrediti priroda odnosa između osobe A i njezina djeteta ni trenutačan opseg njezina doprinosa troškovima uzdržavanja potonjeg djeteta, valja utvrditi je li djetetov otac u nemogućnosti ili je li nesposoban brinuti se o njemu u budućnosti i želi li to dijete održavati osoban odnos i izravan kontakt sa svojim ocem, čime bi tako ostvarilo pravo koje ima na temelju članka 24. stavka 3. Povelje.
2. Postojanje vjerodostojnog plana života
52.
Nadležno nacionalno tijelo stoga treba uzeti u obzir i uvjete te razloge preseljenja djeteta iz treće zemlje u kojoj ima svoje uobičajeno boravište u državu članicu čiji je državljanin, ali u kojoj nije nikad živjelo (
21
). Naime, valja uzeti u obzir i eventualnu opasnost od toga da se to dijete može smatrati razlogom za boravak državljanina treće zemlje na području Unije, što bi predstavljalo zlouporabu izvedenog prava boravka koje se dodjeljuje na temelju članka 20. UFEU‑a (
22
).
53.
Takvo se ispitivanje tim više nalaže u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se zemljopisno i obiteljsko podrijetlo djetetove majke nalaze u trećoj zemlji u kojoj to dijete ima svoje uobičajeno boravište i u kojoj, prema njezinim tvrdnjama, otac i njegovo dijete imaju slab odnos ili ga uopće nemaju.
54.
Stoga su u ovom slučaju namjere djetetove majke, za koju se čini da je jedina nositeljica roditeljske skrbi o potonjem djetetu, element koji je posebno važan.
55.
Naime, majčina volja da ostane u Nizozemskoj nije bila nimalo dvojbena u trenutku podnošenja predmetnog zahtjeva za dozvolu boravka. Osim toga, na temelju drugih elemenata iz točke 33. ovog mišljenja u to se vrijeme moglo dvojiti u pogledu njezine čvrste namjere da se sa svojim djetetom nastani u toj državi. Naposljetku, iako majka tvrdi da je nakon povratka na Tajland sa svojim djetetom stvorila stvaran obiteljski život, čini se da to nije rezultat dobro promišljene odluke da živi s potonjim djetetom, nego odluke o povratku koja je protiv nje izvršena 8. svibnja 2019.
56.
Međutim, ne treba pretpostaviti ni opasnost od zlouporabe samo zato što je državljanka treće zemlje tijekom nekoliko godina živjela daleko od svojeg djeteta. Stoga se ne može smatrati da se na temelju svih tih okolnosti Tajland konačno utvrđuje kao prebivalište djeteta. Tom se djetetu ne može uskratiti mogućnost odlaska u državu članicu čiji je državljanin i boravka ondje niti se majci tog djeteta može uskratiti mogućnost da u Nizozemskoj nastavi obiteljski život koji je započela sa svojim sinom na Tajlandu 2019.
57.
U tim okolnostima, treba moći istražiti i pronaći objektivne ili konkretne dokaze o majčinim namjerama da se nastani s djetetom u državi članici čije je potonje dijete državljanin kojima se utvrđuje da je preseljenje tog djeteta stvarno, da njegov boravak u državi članici čiji je državljanin nije vremenski ograničen ili povremen i da se o tome odlučilo uzimajući u obzir njegov najbolji interes. Stoga primjerice kupnja ili najam smještaja u toj državi članici (
23
) ili upis u školu mogu biti relativno snažne naznake.
58.
Iako su ti elementi važni, oni sigurno nisu jedini koje treba uzeti u obzir. Naime, ispitivanje koje su nacionalna tijela dužna provesti mora se uvijek provesti nakon opće procjene situacije i odvagivanja svih relevantnih elemenata kako bi se utvrdila obiteljska i društvena okolina djeteta te zajamčili njegovi interesi.
3. Razgovor s djetetom i roditeljem koji je državljanin treće zemlje
59.
Čini mi se da se ocjena djetetove situacije ne može provesti a da potonje dijete nema mogućnost iznijeti svoje mišljenje u pogledu toga želi li otići u državu članicu čiji je državljanin i ondje se nastaniti sa svojom majkom, u skladu s člankom 24. Povelje. U ovom slučaju, iako je dijete i dalje zavisno o majci, ipak sada ima deset godina, što je školska dob i što mu, za razliku od vrlo malog djeteta, omogućuje da ga se sasluša, ako to želi. Usto, čini mi se da nadležno nacionalno tijelo osobi koja jedina ima roditeljsku skrb i koja je odgovorna za preseljenje tog djeteta također treba osigurati sredstva kako bi podnijela svoja očitovanja o razlozima tog preseljenja.
60.
Slijedom toga, s obzirom na te elemente, smatram da članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da je, u situaciji u kojoj državljanin treće zemlje, roditelj maloljetnog djeteta, građanina Unije, podnese zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka u državi članici čije je dijete državljanin i u koju se potonje dijete namjerava preseliti kako bi ondje boravilo, nadležno tijelo te države članice dužno utvrditi da se preseljenje tog djeteta izvršava uzimajući u obzir zaštitu njegovih interesa, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje. S obzirom na sve okolnosti ovog slučaja, na temelju takvog utvrđenja mora se moći utvrditi moguć utjecaj tog preseljenja na tjelesnu i duševnu dobrobit djeteta, njegov materijalni položaj te emocionalne, obiteljske i društvene odnose potonjeg djeteta. To se utvrđenje treba temeljiti i na elementima na temelju kojih se može utvrditi da je preseljenje tog djeteta stvarno i da njegov boravak u dotičnoj državi članici nije vremenski ograničen ili povremen i da jedini cilj tog preseljenja nije dobivanje dozvole boravka na osnovu izvedenog prava na temelju članka 20. UFEU‑a u korist jednog od roditelja.
C.
Treće prethodno pitanje koje se odnosi na ocjenu postojanja odnosa zavisnosti na kojem se može temeljiti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a
61.
Svojim trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti traži od Suda da pojasni različite kriterije koji se odnose na ocjenu postojanja odnosa zavisnosti na kojem se može temeljiti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a u situaciji u kojoj maloljetno dijete, građanin Unije, ostvaruje svoje pravo kretanja i boravka na državnom području države članice čiji je državljanin.
62.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni važnost koju treba pridati trenutku od kojeg je roditelj državljanin treće zemlje preuzeo svakodnevnu skrb o svojem djetetu, građaninu Unije, kao i okolnosti da su u prošlosti druge osobe preuzele tu skrb i/ili da je mogu preuzeti u budućnosti.
63.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita u kojoj se mjeri dijete, građanin Unije, može nastaniti na području Unije sa svojim ocem, također građaninom Unije. S jedne strane, traži od Suda da pojasni važnost koju treba pridati činjenici da je otac tog djeteta preuzeo (ili nije) roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o tom djetetu i da je spreman (ili nije) preuzeti tu skrb u budućnosti. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pita o važnosti kriterija koji se temelji na pravnoj, financijskoj ili emocionalnoj skrbi koju roditelj, građanin Unije, preuzima o djetetu ako se utvrdi da drugi roditelj, državljanin treće zemlje, preuzima isključivu skrb o djetetu.
64.
Na prvom mjestu, što se tiče ocjene dodjele izvedenog prava boravka na temelju odredbi članka 20. UFEU‑a, ispitivanje koje treba provesti nadležno nacionalno tijelo odnosi se na postojanje odnosa zavisnosti između, s jedne strane, maloljetnog djeteta, građanina Unije i, s druge strane, roditelja državljanina treće zemlje. U tom kontekstu podsjećam na to da Sud upućuje na vrlo specifične situacije u kojima građanin Unije nema drugi izbor nego slijediti državljanina treće zemlje jer mu je na teret, te stoga u potpunosti ovisi o njemu da bi osigurao egzistenciju i zadovoljio vlastite potrebe. Te se situacije odnose na sve roditelje, državljane trećih zemalja, koji stvarno preuzimaju skrb o maloljetnom djetetu, građaninu Unije, ili koji stvarno preuzimaju pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o potonjem djetetu. Stoga je Sud u kontekstu predmeta u kojem je donesena presuda Chavez‑Vilchez i dr. presudio da je „činjenica da je drugi roditelj, građanin Unije, doista sposoban i spreman sam preuzeti svakodnevnu i stvarnu brigu o djetetu važan […] čimbenik, ali sam po sebi nije dovoljan da bi se moglo zaključiti da između roditelja državljanina treće zemlje i djeteta ne postoji takav odnos zavisnosti da bi dijete bilo prisiljeno napustiti područje Unije ako se tom državljaninu treće zemlje uskrati pravo na boravak” (
24
). Naime, Sud je podsjetio na to da se „takvo utvrđenje mora […] temeljiti na uzimanju u obzir svih okolnosti slučaja u najboljem interesu dotičnog djeteta, a osobito njegove dobi, fizičkog i emocionalnog razvoja, stupnja emocionalne povezanosti kako s roditeljem građaninom Unije tako i s roditeljem državljaninom treće zemlje, kao i moguće opasnosti u pogledu stabilnosti tog djeteta u slučaju razdvajanja od potonjeg roditelja” (
25
).
65.
Prema mojem mišljenju, ta se načela u istoj mjeri mogu primijeniti na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj koristan učinak građanstva Unije zahtijeva da se tom djetetu ne uskrati ostvarivanje njegova prava kretanja i boravka na državnom području države članice čiji je državljanin ako se njegovu roditelju, državljaninu treće zemlje, ne prizna pravo boravka u dotičnoj državi članici.
66.
Iz toga proizlazi da okolnosti na koje upućuje sud koji je uputio zahtjev, a koje se odnose na ulogu i uključenost, s jedne strane, drugog roditelja koji je građanin Unije i, s druge strane, djetetove bake s majčine strane koja je državljanka treće zemlje, iako mogu biti snažne naznake obiteljske situacije tog djeteta, nisu dovoljne kako bi se utvrdilo nepostojanje odnosa zavisnosti između roditelja državljanina treće zemlje i djeteta građanina Unije tako da bi se potonjem djetetu uskratila mogućnosti da u slučaju takvog odbijanja ostvari prava koja su povezana s njegovim statusom građanina. Takvo se utvrđenje treba temeljiti na prethodno navedenim kriterijima koje je Sud utvrdio u presudi Chavez‑Vilchez i dr. U situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se čini da je djetetova baka s majčine strane preuzela svakodnevnu i stvarnu brigu o tom djetetu tijekom prvih deset godina njegova života, valja uzeti u obzir i stupanj emocionalne povezanosti tog djeteta s bakom, kao i opasnost koju odvajanje tog djeteta od njegove bake s majčine strane može imati u pogledu njegove ravnoteže.
67.
Na drugom mjestu, odlučujući je čimbenik trenutak u kojem je nastao odnos zavisnosti i osobito trenutak od kojeg je roditelj državljanin treće zemlje preuzeo svakodnevnu skrb o svojem djetetu, građaninu Unije. Naime, prema mojem mišljenju, nema nikakve dvojbe u pogledu toga da taj odnos treba postojati u zemlji u kojoj se nalazi dijete, građanin Unije, barem u trenutku kad roditelj državljanin treće zemlje od potonje zemlje podnosi zahtjev za ostvarivanje izvedenog prava boravka.
68.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev razlikuje situaciju koja prethodi podnošenju zahtjeva za pravo boravka od situacije koja prethodi odluci kojom se taj zahtjev odbija i, konačno, od one koja prethodi ishodu pravnog lijeka podnesenog protiv te odluke o odbijanju. Stoga taj sud izražava svoju zabrinutost u pogledu toga da se zajamči da je odnos zavisnosti koji dijete, građanin Unije, održava sa svojim roditeljem državljaninom treće zemlje stvaran i da nije nastao samo kako bi se ostvarilo izvedeno pravo boravka na temelju odredbi članka 20. UFEU‑a.
69.
U tom pogledu valja utvrditi da, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, razdoblje koje prethodi podnošenju zahtjeva za pravo boravka te razdoblje koje prethodi donošenju odluke o odbijanju oba odgovaraju razdobljima tijekom kojih dijete, građanin Unije, i njegov roditelj državljanin treće zemlje nisu zajedno stanovali niti boravili u istoj državi jer je to dijete na Tajlandu odgajala baka s majčine strane, dok je njegova majka živjela u Nizozemskoj. Iako je Sud u presudi od 6. prosinca 2012., O i dr. (
26
) i presudi K. A. i dr. („Spajanje obitelji u Belgiji”), presudio da nije potrebno da roditelj državljanin treće zemlje živi s maloljetnim djetetom, građaninom Unije, kako bi se utvrdilo postojanje odnosa zavisnosti između njih, taj je zajednički život ipak posebno važan element, osobito u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj, osim činjenice da taj roditelj ne živi sa svojim djetetom, on boravi u drugoj zemlji, na drugom kontinentu, tako da teoretski nije mogao preuzeti svakodnevnu i stvarnu brigu o svojem djetetu tijekom tih razdoblja.
70.
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postojanje obiteljske veze, bila ona biološka ili pravna, između maloljetnog građanina Unije i njegova roditelja državljanina treće zemlje, nije dostatno za opravdanje priznanja izvedenog prava boravka na temelju članka 20. UFEU‑a tom roditelju na državnom području države članice čije je maloljetno dijete državljanin (
27
).
71.
Što se tiče trenutačne situacije koja prethodi ishodu pravnog lijeka podnesenog protiv odluke o odbijanju, ona odgovara razdoblju tijekom kojeg se obiteljski život djeteta mogao promijeniti, osobito zbog povratka roditelja državljanina treće zemlje, što treba uzeti u obzir. Stoga, uzimajući u obzir rokove koje nalaže podnošenje pravnog lijeka, čini mi se da je nadležan nacionalni sud dužan istražiti, u trenutku u kojem namjerava odlučiti o zahtjevu za boravak koji je podnio državljanin treće zemlje, jesu li se nakon izvršenja odluke o vraćanju činjenične okolnosti toliko promijenile da je između djeteta i njegove majke mogao nastati odnos zavisnosti. U tom kontekstu, kako bi se izbjegla bilo kakva zlouporaba, čini mi se da je potrebno i to da taj sud osigura, s obzirom na konkretne predmetne okolnosti, da državljanin treće zemlje stvarno preuzima roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o djetetu u kontekstu stvarnog i stabilnog obiteljskog života.
72.
Slijedom toga, s obzirom na ta razmatranja, predlažem Sudu da presudi da članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da je, u situaciji u kojoj državljanin treće zemlje, roditelj maloljetnog djeteta, građanina Unije, podnese zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka u državi članici čije je to dijete državljanin i u koju se potonje dijete namjerava preseliti kako bi ondje boravilo, trenutak od kojeg je roditelj državljanin treće zemlje preuzeo svakodnevnu skrb o svojem djetetu odlučujuća okolnost za ocjenu postojanja odnosa zavisnosti između tog roditelja i tog djeteta. S obzirom na sve konkretne okolnosti slučaja, na nacionalnom nadležnom tijelu je da utvrdi u kojoj mjeri navedeni roditelj preuzima roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o tom djetetu u trenutku kad odlučuje o njegovu zahtjevu i da osigura da se ta skrb pruža u kontekstu stvarnog i stabilnog obiteljskog života.
73.
Suprotno tomu, na temelju okolnosti da su drugi roditelj, građanin Unije, i drugi član obitelji, državljanin treće zemlje, u prošlosti preuzeli roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o djetetu ili da će to učiniti u budućnosti ne može se zaključiti da između roditelja državljanina treće zemlje i tog djeteta ne postoji takav odnos zavisnosti da bi se djetetu uskratilo ostvarivanje njegova prava kretanja i boravka na državnom području države članice čiji je državljanin ako se roditelju državljaninu treće zemlje ne prizna pravo boravka u dotičnoj državi članici.
IV. Zaključak
74.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Sud u Haagu, stalna služba u Utrechtu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice na temelju kojeg je odbijeno izvedeno pravo boravka na državnom području te države državljaninu treće zemlje, roditelju maloljetnog djeteta koje ima državljanstvo navedene države, ako to dijete nikad nije boravilo na području Unije, ako ima uobičajeno boravište izvan tog područja i ako ne namjerava ostvariti prava koja su povezana s njegovim statusom građanina Unije podnošenjem zahtjeva za ulazak u tu državu članicu i boravak u njoj u pratnji tog roditelja o kojem ovisi.
2.
Članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da je, u situaciji u kojoj državljanin treće zemlje, roditelj maloljetnog djeteta, građanina Unije, podnese zahtjev za dodjelu izvedenog prava boravka u državi članici čije je dijete državljanin i u koju se potonje dijete namjerava preseliti kako bi ondje boravilo, nadležno tijelo te države članice dužno utvrditi da se preseljenje tog djeteta izvršava uzimajući u obzir zaštitu njegovih interesa, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. S obzirom na sve okolnosti ovog slučaja, na temelju takvog utvrđenja mora se moći utvrditi moguć utjecaj tog preseljenja na tjelesnu i duševnu dobrobit djeteta, njegov materijalni položaj te emocionalne, obiteljske i društvene odnose potonjeg djeteta. To se utvrđenje treba temeljiti i na elementima na temelju kojih se može utvrditi da je preseljenje djeteta stvarno i da njegov boravak u dotičnoj državi članici nije vremenski ograničen ili povremen i da jedini cilj tog preseljenja nije dobivanje dozvole boravka na osnovu izvedenog prava na temelju članka 20. UFEU‑a u korist jednog od roditelja.
Što se tiče ocjene postojanja odnosa zavisnosti na kojem se može temeljiti izvedeno pravo boravka na temelju članka 20. UFEU‑a, odlučujuća okolnost je trenutak od kojeg je roditelj državljanin treće zemlje preuzeo svakodnevnu skrb o svojem djetetu, građaninu Unije. S obzirom na sve konkretne okolnosti slučaja, na nacionalnom nadležnom tijelu je da utvrdi u kojoj mjeri taj roditelj preuzima roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o djetetu u trenutku kad odlučuje o njegovu zahtjevu i da osigura da se ta skrb pruža u kontekstu stvarnog i stabilnog obiteljskog života.
Suprotno tomu, na temelju okolnosti da su drugi roditelj, građanin Unije, i drugi član obitelji, državljanin treće zemlje, u prošlosti preuzeli roditeljsku skrb ili pravnu, financijsku ili emocionalnu skrb o djetetu ili da će to učiniti u budućnosti ne može se zaključiti da između roditelja državljanina treće zemlje i tog djeteta ne postoji takav odnos zavisnosti da bi se djetetu uskratilo ostvarivanje njegova prava kretanja i boravka na državnom području države članice čiji je državljanin ako se roditelju državljaninu treće zemlje ne prizna pravo boravka u dotičnoj državi članici.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	C‑34/09, EU:C:2011:124
(
3
)	C‑256/11, EU:C:2011:734
(
4
)	C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776
(
5
)	C‑133/15, u daljnjem tekstu: presuda Chavez‑Vilchez i dr., EU:C:2017:354
(
6
)	C‑82/16, u daljnjem tekstu: presuda K. A. i dr. (Spajanje obitelji u Belgiji), EU:C:2018:308
(
7
)	Engleski jezik također se često koristi u Nizozemskoj.
(
8
)	Što se tiče tumačenja pojma „uobičajeno boravište”, vidjeti u okviru tumačenja Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.) presudu od 28. lipnja 2018., HR (C‑512/17, EU:C:2018:513), u kojoj Sud navodi da „uobičajeno boravište djeteta u smislu [te uredbe] odgovara mjestu gdje se stvarno nalazi središte njegovih životnih interesa” (t. 42.), kao i presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Mercredi, EU:C:2010:829), u kojoj je Sud već presudio da pojam „uobičajeno boravište” odgovara mjestu koje odražava određeni stupanj integracije djeteta u društvenu i obiteljsku okolinu (t. 47.).
(
9
)	C‑34/09, EU:C:2011:124
(
10
)	C‑256/11, EU:C:2011:734
(
11
)	C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776
(
12
)	Vidjeti presudu Chavez‑Vilchez i dr. (t. 64. i navedena sudska praksa).
(
13
)	C‑230/17, EU:C:2018:497
(
14
)	Točka 27. i navedena sudska praksa te presude
(
15
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 27. lipnja 2018., Altiner i Ravn (C‑230/17, EU:C:2018:497) u kojoj je Sud presudio da „činjenica da zahtjev za dozvolu boravka nije podnesen ‚u prirodnom nastavku’ povratka građanina Unije predstavlja relevantan element koji u okviru opće procjene može, iako sam po sebi nije odlučujuće naravi, dovesti državu koje je državljanin predmetni građanin Unije do zaključka o nepostojanju veze između tog zahtjeva i činjenice da se navedeni građanin prije toga koristio svojom slobodom kretanja i, posljedično, do odbijanja izdavanja takve dozvole boravka” (t. 34.).
(
16
)	Vidjeti nedavne presude od 11. ožujka 2021., État belge (Vraćanje roditelja maloljetnika) (C‑112/20, EU:C:2021:197, t. 26. i navedena sudska praksa) i od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 59. i 63.).
(
17
)	Vidjeti u tom pogledu stajalište nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, t. 93.). Naime, u tom kontekstu smatram da se ta ocjena ne razlikuje od one koju trebaju donijeti nadležna nacionalna tijela kad odlučuju o roditeljskoj odgovornosti kad se dijete preseli iz jedne države članice u drugu.
(
18
)	Vidjeti presudu od 26. ožujka 2019., SM (Dijete stavljeno pod skrb alžirske kafale) (C‑129/18, EU:C:2019:248, t. 68. i navedena sudska praksa).
(
19
)	Vidjeti presudu Mercredi (t. 53. i 54.).
(
20
)	Vidjeti u skladu s načelima koja je utvrdio Sud presudu od 27. listopada 2016., D. (C‑428/15, EU:C:2016:819, t. 59.).
(
21
)	Vidjeti po analogiji presudu od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 44.) i presudu Mercredi (t. 44.).
(
22
)	Kao što se to naglašava u pravnoj teoriji, podsjećam na to da se „državljanin treće zemlje u konačnici uzima u obzir samo ako je razlog zbog kojeg [maloljetni] građanin [ovisan o svojem roditelju] boravi na području Unije”. Vidjeti Réveillère, V., „La protection statutaire du citoyen: demeurer sur le territoire de l’Union (dans son État de nationalité)”, Revue trimestrielle de droit européen, 11/2020, br. 3., str. 721.
(
23
)	Vidjeti po analogiji presudu od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 40.) i presudu Mercredi (t. 50.).
(
24
)	Točka 71. te presude. Moje isticanje.
(
25
)	Vidjeti i presudu K. A. i dr. („Spajanje obitelji u Belgiji”) (t. 72.).
(
26
)	C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776
(
27
)	Vidjeti presudu K. A. i dr. („Spajanje obitelji u Belgiji”) (t. 75.).