62022CJ0477
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)
9 päivänä marraskuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Tieliikenne – Tiettyjen sosiaalilainsäädännön säännösten yhdenmukaistaminen – Asetus (EY) N:o 561/2006 – 3 artiklan a alakohta – Käsite ”liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä” – Tieliikenne, jossa käytetään säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja – Liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä – Asetuksen N:o 561/2006 soveltamatta jättäminen – Vaihtelevassa käytössä olevat ajoneuvot – 4 artiklan e ja j alakohta – Käsitteet ”muu työ” ja ”ajoaika” – 6 artiklan 3 ja 5 kohta – Yhteenlaskettu ajoaika kahden peräkkäisen viikon aikana – Kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävän ajoneuvon ajamiseen käytetty aika
Asiassa C‑477/22,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Corte suprema di cassazione (ylin tuomioistuin, Italia) on esittänyt 12.5.2022 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 15.7.2022, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
ARST SpA – Azienda regionale sarda trasporti
vastaan
TR,
OS,
EK,
UN,
RC,
RS,
OA,
ZB,
HP,
WS,
IO,
TK,
ME,
SK,
TF,
TC ja
ND,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe sekä tuomarit N. Piçarra (esittelevä tuomari), M. Safjan, N. Jääskinen ja M. Gavalec,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
ARST SpA – Azienda regionale sarda trasporti, edustajanaan S. Manso, avvocato,
–
Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajanaan P. Garofoli, avvocato dello Stato,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään L. Malferrari, P. Messina ja G. Wilms,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 (EUVL 2006, L 102, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 4.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 165/2014 (EUVL 2014, L 60, s. 1; jäljempänä asetus N:o 561/2006), 3 artiklan a alakohdan, 4 artiklan j alakohdan ja 6 artiklan 3 ja 5 kohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain ARST SpA – Azienda regionale sarda trasporti (jäljempänä Arst), joka on Sardinian alueen (Italia) julkista paikallisliikennettä harjoittava yhtiö, ja useat tämän yhtiön työntekijät ja joka koskee sitä, että nämä työntekijät vaativat Arst:tä maksamaan saamatta jääneeseen lepoaikaan ja kahden peräkkäisen viikon aikana kertyneen yhteenlasketun enimmäisajoajan ylitykseen suhteutetun vahingonkorvauksen ja/tai palkkion.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivi 2002/15/EY
3
Maantieliikenteen liikkuvissa tehtävissä toimivien henkilöiden työajan järjestämisestä 11.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/15/EY (EYVL 2002, L 80, s. 35) 3 artiklan a alakohdan 1 alakohdassa määritellään käsite ”työaika” siten, että sillä tarkoitetaan
”liikkuvien työntekijöiden osalta työn aloittamisen ja lopettamisen välistä aikaa, jona hän on työpaikallaan, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa tämän määräämiä tehtäviä tai toimintoja eli
–
kaikkiin maantieliikenteen tehtäviin käytettyä aikaa. Näitä tehtäviä ovat esimerkiksi:
i)
ajoneuvon ajaminen,
ii)
lastaus ja purkaminen,
iii)
matkustajien auttaminen ajoneuvoon nousemisessa tai siitä poistumisessa,
iv)
puhdistustyöt ja tekninen huolto,
v)
kaikki muut tehtävät, joilla pyritään varmistamaan ajoneuvon, lastauksen ja matkustajien turvallisuus tai täyttämään erityisesti kyseiseen kuljetukseen liittyvät oikeudelliset velvoitteet, mukaan lukien lastauksen ja purkamisen valvonta sekä poliisi-, tulli-, maahantulo- ja muiden viranomaisten edellyttämien hallinnollisten muodollisuuksien täyttäminen.
–
ajanjaksoja, jolloin hän ei voi vapaasti käyttää aikaansa ja jolloin hänen on oltava työpaikallaan valmiina aloittamaan työnsä ja jolloin hänellä on tiettyjä työhön liittyviä tehtäviä, erityisesti odotusajat lastauksen ja purkamisen yhteydessä, kun näiden ennakoitu kesto ei ole ennalta tiedossa – –”
Asetus N:o 561/2006
4
Asetuksen N:o 561/2006 johdanto-osan 17 ja 24 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(17)
Tämän asetuksen tavoitteena on parantaa sen soveltamisalaan kuuluvien työntekijöiden sosiaalisia oloja sekä parantaa yleistä liikenneturvallisuutta. Tämä toteutetaan pääasiassa säännöksillä, jotka koskevat vuorokautista enimmäisajoaikaa, viikoittaista enimmäisajoaikaa ja kahden peräkkäisen viikon aikana kertyvää enimmäisajoaikaa, säännöksellä, jonka mukaan kuljettajan on pidettävä säännöllisesti vähintään yksi viikoittainen lepoaika kahden peräkkäisen viikon aikana, sekä säännöksillä, joiden mukaan vuorokautisen lepoajan pituuden olisi joka tapauksessa oltava vähintään yhtäjaksoiset yhdeksän tuntia. – –
– –
(24)
Jäsenvaltioiden olisi laadittava säännöt ajoneuvoille, joita käytetään säännöllisessä henkilöliikenteessä enintään 50 kilometrin pituisilla reiteillä. Tällaisten sääntöjen olisi annettava sallittuja ajoaikoja ja pakollisia taukoja ja lepoaikoja koskeva asianmukainen suoja.”
5
Kyseisen asetuksen 1 artiklan mukaan tässä asetuksessa ”vahvistetaan maanteiden tavara- ja henkilöliikenteessä toimivien kuljettajien ajoaikoja, taukoja ja lepoaikoja koskevat säännöt sisämaan liikennemuotojen välisen kilpailun edellytysten yhdenmukaistamiseksi erityisesti tieliikenteen alalla sekä työolojen ja liikenneturvallisuuden parantamiseksi” ja ”asetuksen säännöksillä pyritään myös edistämään jäsenvaltioiden seuranta- ja noudattamisen valvontakäytännön parantamista sekä työskentelytapojen parantamista tieliikennealalla”.
6
Asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan maanteiden
– –
b)
henkilöliikenteeseen, jossa käytettävät ajoneuvot on rakennettu tai pysyvästi mukautettu yli yhdeksän henkilön kuljettamiseen, kuljettaja mukaan luettuna, ja tarkoitettu tällaiseen käyttöön.”
7
Saman asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta ei sovelleta tieliikenteeseen, jossa käytetään seuraavanlaisia ajoneuvoja:
a)
säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettävät ajoneuvot, kun kyseisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä;
– –”
8
Asetuksen N:o 561/2006 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
e)
’muulla työllä’ direktiivin [2002/15] 3 artiklan a alakohdassa määriteltyä kaikkea työajaksi määriteltyä toimintaa ajamista lukuun ottamatta, sekä myös kaikkea samalle tai toiselle työnantajalle tehtyä työtä joko kuljetusalalla tai sen ulkopuolella;
– –
h)
’viikoittaisella lepoajalla’ viikoittaista aikaa, jonka kuljettaja saa käyttää haluamallaan tavalla ja joka käsittää ’säännöllisen viikoittaisen lepoajan’ ja ’lyhennetyn viikoittaisen lepoajan’:
–
’säännöllisellä viikoittaisella lepoajalla’ tarkoitetaan yhtäjaksoista, vähintään 45 tuntia kestävää vapaa-aikaa,
– –
j)
’ajoajalla’ sen ajotoiminnan kestoa, joka on tallennettu
–
joko automaattisesti tai puoliautomaattisesti [tieliikenteessä käytettävistä ajopiirtureista ja tieliikenteen valvontalaitteista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3821/85 kumoamisesta annetussa asetuksessa N:o 165/2014 tarkoitetun] tallennuslaitteiston avulla, tai
–
manuaalisesti, kuten [asetuksessa N:o 165/2014] edellytetään;
k)
’vuorokautisella ajoajalla’ yhden vuorokautisen lepoajan päättymisen ja seuraavan vuorokautisen lepoajan alkamisen välillä tai yhden vuorokautisen ja yhden viikoittaisen lepoajan välillä kertynyttä yhteenlaskettua ajoaikaa;
– –
n)
’säännöllisellä henkilöliikenteellä’ [kansainvälisen linja-autoliikenteen markkinoille pääsyä koskevista yhteisistä säännöistä ja asetuksen (EY) N:o 561/2006 muuttamisesta 21.10.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/2009 (EUVL 2009, L 300, s. 88) 2 artiklan 2 alakohdassa] tarkoitettua kansallista ja kansainvälistä liikennettä;
– –
q)
’ajoajalla’ yhteenlaskettua ajoaikaa siitä, kun kuljettaja aloittaa ajamisen lepoajan tai tauon jälkeen, siihen asti, kunnes hän pitää lepoajan tai tauon. Ajoaika voi olla yhtäjaksoinen tai siinä voi olla taukoja;
– –”
9
Asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”3.   Kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika saa olla enintään 90 tuntia.
– –
5.   Kuljettajan on kirjattava ’muuksi työksi’ 4 artiklan e alakohdassa tarkoitettu aika ja aika, jonka hän käyttää ajaessaan tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle kuuluvia kaupallisia tarkoituksia varten käytettävää ajoneuvoa – –”
10
Asetuksen 15 artiklan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että 3 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen ajoneuvojen kuljettajiin sovelletaan kansallisia sääntöjä, jotka antavat sallittuja ajoaikoja sekä pakollisia taukoja ja lepoaikoja koskevan asianmukaisen suojan”.
Asetus N:o 1073/2009
11
Asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 2 alakohdassa käsite ”säännöllinen liikenne” määritellään siten, että sillä tarkoitetaan ”liikennettä, jolla huolehditaan henkilöliikenteestä määrätyin väliajoin määrätyllä reitillä ja jolla matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
12
Useat Arst:n palveluksessa olevat maanteiden henkilöliikenteen kuljettajat nostivat 5.9.2011 Tribunale di Oristanossa (Oristanon alioikeus, Italia) kanteen, jotta kyseinen yhtiö velvoitettaisiin asetuksen N:o 561/2006 rikkomisen perusteella maksamaan heille saamatta jääneeseen lepoaikaan ja kahden peräkkäisen viikon aikana kertyneen yhteenlasketun enimmäisajoajan ylitykseen suhteutettu vahingonkorvaus ja/tai palkkio. Kyseiset kuljettajat väittivät, että mainitun asetuksen voimaantulopäivän, joka oli 11.4.2007, ja 6.12.2010 välisenä aikana kenelläkään heistä ei Arst:n määräämien työvuorojen takia ollut ollut kyseisen asetuksen 4 artiklan h alakohdassa tarkoitettua ”säännöllistä viikoittaista lepoaikaa” ja että jokainen heistä oli ylittänyt saman asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun, kahden peräkkäisen viikon aikana kertyneen yhteenlasketun enimmäisajoajan.
13
Arst puolestaan väitti, että asetus N:o 561/2006 ei sen 3 artiklan a alakohdan nojalla ollut sovellettavissa kyseisiin kuljettajiin, koska nämä olivat tehneet mainitussa säännöksessä säädetyn rajan ylittäviä matkoja vain kerran tai kahdesti ja vain tietyissä työvuoroissa.
14
Kyseinen tuomioistuin hyväksyi kanteen kokonaisuudessaan mutta alensi UN:n ja TF:n vaatiman korvauksen määrää 50 prosenttia sillä perusteella, että he olivat työskennelleet kuljettajina lyhyemmän aikaa.
15
Arst valitti tästä ratkaisusta Corte d’appello di Cagliariin (Cagliarin ylioikeus, Italia). Tämä alensi 10.3.2016 antamallaan tuomiolla määrää, jonka alioikeus oli velvoittanut Arst:n maksamaan mainituille kuljettajille, ja hylkäsi valituksen muilta osin.
16
Corte d’appello di Cagliari katsoi yhtäältä, että asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla käsitteellä ”reitti” tarkoitetaan kaupunkialueiden ulkopuolisessa liikenteessä kuljettajan työpäivän aikana ajamaa kokonaismatkaa, joten kaikkien kuljettajan kyseisen työpäivän aikana ajamien matkojen kilometrimäärä on otettava huomioon sen määrittämiseksi, onko mainitussa säännöksessä säädetty 50 kilometrin raja ylittynyt. Toisaalta se katsoi kyseisen asetuksen 4 artiklan j ja k alakohdan osalta, että ”vuorokautinen ajoaika” on sama kuin työpäivä, joten se hylkäsi Arst:n argumentin, jonka mukaan sen selvittämiseksi, onko kyseisen asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa säädettyä kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyttä yhteenlaskettua ajoaikaa noudatettu, ainoastaan ajoaika on otettava huomioon.
17
Arst on tehnyt Corte suprema di cassazioneen (ylin tuomioistuin, Italia) eli ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen kassaatiovalituksen, jolla se on riitauttanut Corte d’appello di Cagliarin 10.3.2016 antamassaan tuomiossa omaksuman tulkinnan sekä asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”reitti” että kyseisen asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika”.
18
Kyseinen tuomioistuin toteaa yhtäältä, että Arst harjoittaa maanteiden henkilöliikennettä, jossa on määrätyt väliajat määrätyillä reiteillä ja jossa matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa. Toisaalta on niin, että koska asetusta N:o 561/2006 ei sen 3 artiklan a alakohdan mukaan sovelleta tieliikenteeseen, jossa käytetään säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja, kun liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä, kyseinen tuomioistuin pohtii, tarkoitetaanko ilmauksella ”reitti” asianomaisen yrityksen matkalipun maksamista varten vahvistamaa reittiä, kuten sen mielestä näyttää voivan ilmetä mainitun säännöksen sanamuodosta, jossa viitataan tietyn ”liikenteen” reittiin. Se pohtii samalla, tarkoitetaanko kyseisellä ilmauksella pikemminkin kuljettajan ajoneuvolla yhden työpäivän aikana mahdollisesti useillakin reiteillä ajamia kilometrejä, mikä näyttää voivan ilmetä asetuksen tavoitteesta, joka asetuksen johdanto-osan 17 perustelukappaleen mukaan on ”parantaa sen soveltamisalaan kuuluvien työntekijöiden sosiaalisia oloja sekä parantaa yleistä liikenneturvallisuutta”.
19
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että ensimmäinen kysymys johtuu siitä, että Arst harjoittaa säännöllistä henkilöliikennettä useilla eri reiteillä ja että sen kuljettajat ajavat samalla ajoneuvolla saman työpäivän aikana useita reittejä. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa myös, että tässä liikenteessä käytettäviä ajoneuvoja käytetään vaihtelevasti sekä 50 kilometriä lyhyemmillä että tätä pidemmillä reiteillä, ja toteaa, että 9.9.2021 annetun tuomion Ministère public (Ekstraterritoriaaliset seuraamukset) (C‑906/19, EU:C:2021:715) mukaan asetusta N:o 561/2006 sovelletaan tällä tavalla käytettäviin ajoneuvoihin. Se katsoo kuitenkin, ettei tällainen vaihteleva käyttö merkitse sitä, että koko Arst:n harjoittama liikenne kuuluisi mainitun asetuksen soveltamisalaan.
20
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohdan osalta, onko sen arvioimiseksi, onko kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyttä yhteenlaskettua ajoaikaa noudatettu, otettava huomioon ainoastaan ”ajoaika”, joka on kyseisen asetuksen 4 artiklan j alakohdassa tarkoitetulla tavalla tallennettu kyseisten kahden viikon aikana, vai myös kaikki kyseisen asetuksen 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu asianomaisen kuljettajan suorittama ”muu työ”. Kyseinen tuomioistuin katsoo, ettei ole mahdollista määrittää selvästi, onko tällainen ”muu työ” merkityksellinen laskettaessa mainitussa 6 artiklan 3 kohdassa vahvistettua kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyttä yhteenlaskettua ajoaikaa. Se huomauttaa myös, että Corte d’appello di Cagliari hylkäsi Arst:n argumentin, jonka mukaan tätä varten olisi otettava huomioon ainoastaan se aika, jonka kuljettaja on ajanut ajoneuvoa.
21
Tässä tilanteessa Corte suprema di cassazione on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [asetuksen N:o 561/2006] 3 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että ilmaisulla ’reitti’, jonka pituus on enintään 50 kilometriä, viitataan kuljetusyrityksen sellaisen reitin (linjan) kilometrimäärään, jonka kuljetusyritys on määrittänyt matkalipun maksamista varten, vai siihen yhteenlaskettuun kilometrimäärään, jonka kuljettaja vuorokautisen työvuoronsa aikana ajaa, vai pisimpään tietä pitkin mitattuun etäisyyteen, joka ajoneuvolla on lähtöpaikasta katsottuna ajettu (säde), vai millaisella perusteella reitin pituus kilometreinä on laskettava?
Voidaanko liikennettä harjoittava yritys kuitenkin vapauttaa asetuksen [N:o 561/2006] soveltamisesta niiden ajoneuvojen osalta, joita se käyttää yksinomaan alle 50 kilometrin pituisten reittien ajamiseen, vai sovelletaanko asetusta kuljetusyrityksen koko palveluun sillä perusteella, että se ajaa toisilla ajoneuvoilla yli 50 kilometrin pituisia reittejä?
2)
Onko [asetuksen N:o 561/2006] 6 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että ’kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika’ on näiden kahden viikon aikana kertyneiden, [kyseisen asetuksen] 4 artiklan j alakohdassa tarkoitettujen ajoaikojen summa, vai sisältyykö siihen myös muuta toimintaa ja erityisesti sisältyvätkö siihen kuljettajan näiden kahden viikon aikana tekemät työvuorot kokonaisuudessaan, eli myös kaikki [kyseisen asetuksen] 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu ’muu työ’?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
22
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys jakautuu kahteen osaan, jotka on käsiteltävä peräkkäin.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa
23
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen kysymyksensä ensimmäisellä osalla pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että käsite ”liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä” vastaa kuljetusyrityksen tarjoamalleen säännölliselle henkilöliikenteelle vahvistaman reitin kilometrimäärää.
24
Asetuksessa N:o 561/2006 ei määritellä käsitettä ”liikennereitti” eikä sen 3 artiklan a alakohdassa viitata mitenkään jäsenvaltioiden oikeuteen määritellä kyseinen käsite. Tämän säännöksen tulkitsemiseksi on siis viitattava sen sanamuodon tavanomaiseen merkitykseen yleiskielessä sekä säännöksen asiayhteyteen ja kyseessä olevalla säännöstöllä tavoiteltuun päämäärään (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2022, Pricoforest, C‑13/21, EU:C:2022:531, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25
Yleiskielessä ilmaisulla ”reitti” tarkoitetaan muun muassa maanteitse seurattua tai seurattavaa lähtöpaikan saapumispaikkaan yhdistävää reittiä tai matkaa. Ilmaisulla ”linja” [tuomion italiankielisessä versiossa käytetään ilmaisua ”linea”] tarkoitetaan kyseiset paikat toisiinsa yhdistävää yhtenäistä viivaa.
26
Asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdan sanamuodossa viitataan siis konkreettiseen etäisyyteen, joka maanteitse on ajettu tai on ajettava lähtöpaikan saapumispaikkaan yhdistävällä reitillä, jotta voidaan varmistaa säännöllinen henkilöliikenne, jossa asianomaista ajoneuvoa käytetään (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2022, Pricoforest, C‑13/21, EU:C:2022:531, 24 kohta). Tämä sanamuoto ei sisällä mitään viittausta siihen etäisyyteen, jonka kuljettaja on tietyn työskentelyjakson aikana maanteitse tosiasiallisesti ajanut, tai siihen pisimpään etäisyyteen, joka asianomaisella ajoneuvolla on sen lähtöpaikasta alkaen ajettu.
27
Käsite ”säännöllinen liikenne” määritellään asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 2 alakohdassa, johon asetuksen N:o 561/2006 4 artiklan n alakohdassa viitataan, siten, että sillä tarkoitetaan ”liikennettä, jolla huolehditaan henkilöliikenteestä määrätyin väliajoin määrätyllä reitillä ja jolla matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa”. Käsite ”määrätty reitti” sulkee pois sen, että huomioon otettaisiin tämän reitin pituuden ylittävä sellainen etäisyys, jonka kuljettaja on tietyn työskentelyjakson aikana maanteitse tosiasiallisesti ajanut, tai kyseisen reitin pituuden ylittävä sellainen pisin etäisyys, joka asianomaisella ajoneuvolla on sen lähtöpaikasta alkaen ajettu.
28
Niinpä asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa tarkoitettu käsite ”liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä” on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan määrättyä enintään mainitun etäisyyden pituista reittiä, joka yhdistää lähtöpaikan saapumispaikkaan ja jolla mahdollisesti palvellaan ennalta vahvistettuja välipysäkkejä matkustajien ottamiseksi kyytiin ja jättämiseksi kyydistä. Tällainen maanteiden henkilöliikenne on siis mainitun säännöksen nojalla suljettu pois kyseisen asetuksen soveltamisalasta riippumatta siitä, ajavatko kyseiseen liikenteeseen osoitetut kuljettajat saman työpäivän aikana ja samalla ajoneuvolla useita mainituista reiteistä.
29
Kuten Euroopan komissio on kirjallisissa huomautuksissaan todennut, ajoneuvojen, joihin asetusta N:o 561/2006 ei sen 3 artiklan a alakohdan nojalla sovelleta, kuljettajiin on kyseisen asetuksen 15 artiklan, luettuna asetuksen johdanto-osan 24 perustelukappaleen valossa, mukaan joka tapauksessa sovellettava kansallisia sääntöjä, joilla pyritään varmistamaan asianmukainen suoja sallittujen ajoaikojen sekä pakollisten taukojen ja lepoaikojen osalta. Sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä on joka tapauksessa noudatettava direktiivissä 2002/15 vahvistettuja sääntöjä siltä osin kuin on muun muassa kyse työajoista, tauoista ja lepoajoista.
30
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että käsite ”liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä” vastaa sellaista kuljetusyrityksen vahvistamaa enintään mainitun etäisyyden pituista reittiä, joka asianomaisella ajoneuvolla on maanteitse ajettava, jotta yhdistetään lähtöpaikka saapumispaikkaan ja mahdollisesti palvellaan ennalta vahvistettuja välipysäkkejä sellaisen säännöllisen henkilöliikenteen varmistamiseksi, jossa kyseistä ajoneuvoa käytetään.
Ensimmäisen kysymyksen jälkimmäinen osa
31
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen kysymyksensä jälkimmäisellä osalla pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 561/2006 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 3 artiklan a alakohdan yhdessä tarkasteltavia säännöksiä tulkittava siten, että kyseistä asetusta sovelletaan asianomaisen yrityksen harjoittamaan maantieliikenteeseen kokonaisuudessaan silloin, kun säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja käytetään ensisijaisesti enintään 50 kilometrin pituisten liikennereittien ja satunnaisesti yli 50 kilometrin pituisten liikennereittien ajamiseen.
32
Heti aluksi on muistutettava, että maanteiden säännöllisen henkilöliikenteen osalta asetuksen N:o 561/2006 soveltamisala määritetään yhtäältä sen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, jonka mukaan tätä asetusta sovelletaan maanteiden henkilöliikenteeseen, jossa käytettävät ajoneuvot on rakennettu tai pysyvästi mukautettu yli yhdeksän henkilön kuljettamiseen, kuljettaja mukaan luettuna, ja tarkoitettu tällaiseen käyttöön.
33
Toisaalta asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdan mukaan tätä asetusta ei sovelleta tieliikenteeseen, jossa käytetään ”säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäv[iä] ajoneuvo[ja], kun kyseisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä”. Siltä osin kuin tässä säännöksessä säädetään kyseisen asetuksen soveltamisalan poikkeuksesta, sitä on tulkittava suppeasti niin, etteivät sen vaikutukset ulotu yli sen, mikä on tarpeen niiden etujen suojaamiseksi, jotka kyseisellä poikkeuksella on tarkoitus taata (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2021, Ministère public (Ekstraterritoriaaliset seuraamukset), C‑906/19, EU:C:2021:715, 33 kohta).
34
On siis niin, että kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – yritys harjoittaa säännöllistä henkilöliikennettä, jossa liikennereitin pituus on yli 50 kilometriä ja jota harjoitetaan ajoneuvoilla, joita tavallisesti käytetään säännöllisessä henkilöliikenteessä, jossa liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä, tällainen vaihteleva käyttö ei voi johtaa siihen, että asetusta N:o 561/2006 sovellettaisiin kaikkeen kyseisen yrityksen harjoittamaan säännölliseen henkilöliikenteeseen. Säännöllinen henkilöliikenne, jossa liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä, on nimittäin nimenomaisesti suljettu pois kyseisen asetuksen soveltamisalasta sen 3 artiklan a alakohdan nojalla.
35
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen jälkimmäiseen osaan on vastattava, että asetuksen N:o 561/2006 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 3 artiklan a alakohdan yhdessä tarkasteltavia säännöksiä on tulkittava siten, että kyseistä asetusta ei sovelleta asianomaisen yrityksen harjoittamaan maantieliikenteeseen kokonaisuudessaan silloin, kun säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja käytetään ensisijaisesti enintään 50 kilometrin pituisten liikennereittien ja satunnaisesti yli 50 kilometrin pituisten liikennereittien ajamiseen. Kyseistä asetusta sovelletaan ainoastaan silloin, kun kyseiset reitit ovat pituudeltaan yli 50 kilometriä.
Toinen kysymys
36
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että tähän säännökseen sisältyvä käsite ”kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika” kattaa kyseisen asetuksen 4 artiklan j alakohdassa tarkoitetun ”ajoajan” lisäksi kaiken sen 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun ”muun työn”, jonka kuljettaja tekee kyseisten kahden viikon aikana.
37
Asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohdan mukaan ”kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika saa olla enintään 90 tuntia”.
38
Kyseisen säännöksen muiden muassa espanjan-, saksan-, englannin-, ranskan-, unkarin- ja portugalinkielisissä versioissa viitataan käsitteeseen ”ajoaika”, joka määritellään kyseisen asetuksen 4 artiklan j alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan ”sen ajotoiminnan kestoa, joka on tallennettu” asetuksen N:o 165/2014 säännösten mukaisesti. Sitä vastoin asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohdan italiankielisen version sisältämä ilmaisu ”periodo di guida” vastaa käsitettä ”ajoaika”, joka määritellään asetuksen 4 artiklan q alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan ”yhteenlaskettua ajoaikaa siitä, kun kuljettaja aloittaa ajamisen lepoajan tai tauon jälkeen, siihen asti, kunnes hän pitää lepoajan tai tauon”, ja siinä täsmennetään, että ”ajoaika voi olla yhtäjaksoinen tai siinä voi olla taukoja”.
39
Niinpä on todettava, että sekä asetuksen N:o 561/2006 4 artiklan j alakohdassa tarkoitettu ajoajan [tempo di guida] käsite että mainitun artiklan q alakohdassa tarkoitettu ajoajan [periodo di guida] käsite viittaavat aikaväliin, jonka kuljettaja käyttää ajamiseen, vaikka ensin mainitulla käsitteellä tarkoitetaan vain tallennettua aikaväliä.
40
Sen sijaan käsite ”muu työ” määritellään asetuksen N:o 561/2006 4 artiklan e alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan direktiivin 2002/15 3 artiklan a alakohdan 1 alakohdassa tarkoitettua ”kaikkea työajaksi määriteltyä toimintaa ajamista lukuun ottamatta”. Tämän viimeksi mainitun säännöksen mukaan ”työajalla” tarkoitetaan muun muassa ”kaikkiin maantieliikenteen tehtäviin käytettyä aikaa”, ja näitä tehtäviä ovat erityisesti ”ajoneuvon ajaminen”, ”lastaus ja purkaminen”, ”matkustajien auttaminen ajoneuvoon nousemisessa tai siitä poistumisessa”, ”puhdistustyöt ja tekninen huolto” ja ”kaikki muut tehtävät, joilla pyritään varmistamaan ajoneuvon, lastauksen ja matkustajien turvallisuus tai täyttämään erityisesti kyseiseen kuljetukseen liittyvät oikeudelliset velvoitteet”.
41
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 561/2006 4 artiklan j alakohdassa tarkoitettu ajoajan käsite ja mainitun artiklan q alakohdassa tarkoitettu ajoajan käsite kattavat ainoastaan ajotoiminnan eivätkä kaikkia kuljettajan työaikanaan suorittamia tehtäviä.
42
Lisäksi asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 5 kohdan mukaan kuljettajan on kirjattava ”muuksi työksi” paitsi ”[tämän asetuksen] 4 artiklan e alakohdassa tarkoitettu aika” – eli kaikki ”työajaksi” määritelty toiminta ajamista lukuun ottamatta – myös ”aika, jonka hän käyttää ajaessaan tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle kuuluvia kaupallisia tarkoituksia varten käytettävää ajoneuvoa”.
43
Tästä seuraa, että kahden peräkkäisen viikon aikana kertyneen yhteenlasketun ajoajan, joka asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohdan mukaan saa olla enintään 90 tuntia, laskemiseksi on otettava huomioon ainoastaan ajanjaksot, jotka kuljettaja käyttää ajamiseen ja jotka kuuluvat kyseisen asetuksen soveltamisalaan. On nimittäin niin, että jos tällaiseen laskentaan sisällytettäisiin aika, jonka kuljettaja käyttää sellaisen ajoneuvon ajamiseen, johon mainittua asetusta ei sen 3 artiklan a alakohdan mukaan sovelleta, kyseisen asetuksen 6 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan saatettaisiin maantieliikenne, joka on nimenomaisesti suljettu asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.
44
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 561/2006 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että tähän säännökseen sisältyvä käsite ”kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika” kattaa ainoastaan kyseisen asetuksen 4 artiklan j alakohdassa tarkoitetun ”ajoajan” muttei tämän asetuksen 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua ”muuta työtä”, jonka kuljettaja tekee kyseisten kahden viikon aikana.
Oikeudenkäyntikulut
45
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 4.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 165/2014, 3 artiklan a alakohtaa
on tulkittava siten, että
käsite ”liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä” vastaa sellaista kuljetusyrityksen vahvistamaa enintään mainitun etäisyyden pituista reittiä, joka asianomaisella ajoneuvolla on maanteitse ajettava, jotta yhdistetään lähtöpaikka saapumispaikkaan ja mahdollisesti palvellaan ennalta vahvistettuja välipysäkkejä sellaisen säännöllisen henkilöliikenteen varmistamiseksi, jossa kyseistä ajoneuvoa käytetään.
2)
Asetuksen N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 165/2014, 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 3 artiklan a alakohdan yhdessä tarkasteltavia säännöksiä
on tulkittava siten, että
kyseistä asetusta ei sovelleta asianomaisen yrityksen harjoittamaan maantieliikenteeseen kokonaisuudessaan silloin, kun säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja käytetään ensisijaisesti enintään 50 kilometrin pituisten liikennereittien ja satunnaisesti yli 50 kilometrin pituisten liikennereittien ajamiseen. Kyseistä asetusta sovelletaan ainoastaan silloin, kun kyseiset reitit ovat pituudeltaan yli 50 kilometriä.
3)
Asetuksen N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 165/2014, 6 artiklan 3 kohtaa
on tulkittava siten, että
tähän säännökseen sisältyvä käsite ”kahden peräkkäisen viikon aikana kertynyt yhteenlaskettu ajoaika” kattaa ainoastaan kyseisen asetuksen 4 artiklan j alakohdassa tarkoitetun ”ajoajan” muttei tämän asetuksen 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua ”muuta työtä”, jonka kuljettaja tekee kyseisten kahden viikon aikana.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.