Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
13 päivänä toukokuuta 2026 (1)
Asia C‑227/25 P
DR ja
DS
vastaan
Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen (EIOPA)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Euroopan unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne, joka on nostettu siksi, että toimielin on laiminlyönyt velvollisuutensa varmistaa henkilötietojen suoja – Toimihenkilölle ja hänen puolisolleen aiheutunut aineeton vahinko – Toimihenkilön puolison nostaman kanteen oikeusperusta – SEUT 268 ja SEUT 340 artiklaan perustuvan kanteen tutkimatta jättäminen – Perheenjäsenen oikeus tai velvollisuus nostaa kanne SEUT 270 artiklan perusteella
I       Johdanto
1.        Käsiteltävänä oleva valitus on tehty
unionin yleisen tuomioistuimen asiassa DR ja DS v. EIOPA 17.1.2025 antamasta määräyksestä(2), jolla viimeksi mainittu jätti tutkimatta unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeneen kanteen, jonka unionin toimihenkilö DR ja hänen puolisonsa DS olivat nostaneet siksi, että heidän mukaansa Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen (EIOPA) oli luovuttanut heidän henkilötietojaan DR:ään kohdistetun eettisen valvonnan ja hallinnollisen tutkimuksen aikana.
2.        Tässä valituksessa unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan päätelmistä, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki periaatteista, jotka se perusti 5.5.2022 annettuun tuomioon
komissio v. Missir Mamachi di Lusignano(3), joka koski sellaisen vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, jonka virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenet olivat nostaneet sellaisen oikeusriidan yhteydessä, joka perustui kyseisen virkamiehen tai toimihenkilön ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen.
3.        Ehdotan, että unionin tuomioistuin ottaa valituksen tutkittavaksi ja kumoaa valituksenalaisen määräyksen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että DS:n nostama kanne oli jätettävä tutkimatta, koska se perustui virheelliseen oikeusperustaan. Selitän syyt, joiden vuoksi kyseinen määräys perustuu mielestäni mainitun tuomion sanamuodon virheelliseen tulkintaan, koska unionin tuomioistuimen virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenille tarjoama mahdollisuus nostaa kanne SEUT 270 artiklan perusteella muuttuu kyseisessä määräyksessä velvollisuudeksi, jonka laiminlyönti merkitsee kanteen tutkimatta jättämistä.
II     Asian tausta
4.        Asian tausta, sellaisena kuin se on esitetty valituksenalaisen määräyksen 2–30 kohdassa, voidaan tätä valitusta varten tiivistää seuraavasti.
5.        DR otettiin 16.8.2017 palvelukseen EIOPA:n valvontayksikköön toimihenkilöksi sen jälkeen, kun hän oli tehnyt eturistiriitoja koskeneen ilmoituksen. Kun hänen osaltaan oli 7.12.2018
aloitettu eettistä valvontaa koskeva menettely, hän toimitti 14.1.2019 ja 10.3.2019 lähetetyillä sähköposteilla yhtiöitä A, B ja C(4) koskeneita tietoja ja mainitsi, että toimitetut tiedot olivat luottamuksellisia ja että niitä ei saanut luovuttaa muille henkilöille EIOPA:ssa ilman hänen edeltävää suostumustaan. Eettisten asioiden neuvonantajan EIOPA:lle toimittaman arviointikertomuksen jälkeen kyseisen viranomaisen puheenjohtaja käynnisti 22.7.2019 DR:ää koskeneen hallinnollisen tutkimuksen selvittääkseen hänen ulkoisen toimintansa luonteen. Tutkimuksesta vastannut ulkopuolinen tutkija toimitti 30.9.2019 kertomuksensa, ja DR irtisanottiin tehtävistään EIOPA:ssa 17.12.2019 annetulla päätöksellä.
6.        DR teki 13.1.2020 Euroopan oikeusasiamiehelle ensimmäisen kantelun ilmoittaakseen irtisanomisensa lainvastaisuudesta. Euroopan oikeusasiamies jätti kantelun tutkimatta, koska DR ei ollut käyttänyt kaikkia kansallisia oikeussuojakeinoja ennen kantelun tekemistä. DR teki tämän jälkeen 3.2.2020 EIOPA:ssa irtisanomispäätöstä koskeneen valituksen, jossa hän ensinnäkin väitti, että hänen siirtämisensä toiseen yksikköön ja hänen irtisanomispäätöksensä olivat lainvastaisia, toiseksi ilmoitti useista sääntöjenvastaisuuksista, jotka koskivat hänen henkilötietojensa käsittelyä, kolmanneksi vetosi häneen kohdistuneeseen kiusaamiseen ja neljänneksi vaati taloudellista korvausta vahingosta, jonka hän väitti itselleen aiheutuneen.
7.        EIOPA hylkäsi 2.6.2020 tekemällään päätöksellä irtisanomispäätöstä koskeneen valituksen.
8.        DR teki 16.9.2020 toisen kantelun Euroopan oikeusasiamiehelle, joka hylkäsi sen sillä perusteella, ettei sillä ollut riittäviä perusteita aloittaa tutkimusta.
9.        DR saattoi 30.9.2020 asian Euroopan tietosuojavaltuutetun (EDPS) käsiteltäväksi ja väitti, että EIOPA oli käsitellyt lainvastaisesti hänen, DS:n ja kyseessä olevien yhtiöiden henkilötietoja.
10.      DR teki 1.12.2021 kolmannen kantelun Euroopan oikeusasiamiehelle.
11.      Euroopan tietosuojavaltuutettu katsoi 9.9.2022 antamallaan päätöksellä, että EIOPA oli rikkonut asetuksen (EU) 2018/1725(5) 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 15 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, koska se ei ollut hallinnollisen tutkimuksen aikana ilmoittanut asianmukaisesti DR:lle hänen henkilötietojensa käsittelyn oikeusperustaa. Euroopan tietosuojavaltuutettu päätti näin ollen antaa EIOPA:lle huomautuksen kyseisen asetuksen 58 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti.
12.      Euroopan oikeusasiamies katsoi DR:n kolmannen kantelun johdosta 25.5.2023 antamallaan päätöksellä, että EIOPA ei ollut käsitellyt huolellisesti kysymystä hänen eturistiriidoistaan häntä palvelukseen otettaessa, mikä oli johtanut hallinnolliseen epäkohtaan. Euroopan oikeusasiamies totesi myös, että EIOPA ei ollut suorittanut eettistä valvontaa ja hallinnollista tutkimusta huolellisesti ja tarkasti.
III  Asian käsittely unionin tuomioistuimissa
A       Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
13.      Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.4.2024 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla kanteen, jossa he vaativat korvausta aineettomasta vahingosta, jonka he katsoivat itselleen aiheutuneen EIOPA:n lainvastaisesta toiminnasta siltä osin kuin oli kyse heidän henkilötietojensa käsittelystä DR:ään kohdistuneen eettisen valvonnan ja hallinnollisen tutkimuksen yhteydessä.
14.      EIOPA esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.7.2024 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla oikeudenkäyntiväitteen. Se väitti erityisesti, että DR:n ja hänen puolisonsa DS:n nostama kanne perustuu ensiksi mainitun palvelussuhteeseen, joten kyseisen kanteen kohde kuuluu selvästi SEUT 270 artiklan ja Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen(6) 90 ja 91 artiklan eikä SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan soveltamisalaan. Tästä oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa valittajat toistivat nimenomaisesti kyseisen oikeusperustan valinnan ja puolustivat sitä asetuksen 2018/1725 sanamuodon perusteella.
15.      Unionin yleinen tuomioistuin jätti työjärjestyksensä 130 artiklan 1 ja 7 kohdan nojalla antamallaan valituksenalaisella määräyksellä sekä DR:n että DS:n nostaman kanteen tutkimatta.
B       Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
16.      Valittajat tekivät 24.3.2025 valituksen valituksenalaisesta määräyksestä. He vaativat, että unionin tuomioistuin kumoaa kyseisen määräyksen, hyväksyy heidän vaatimuksensa unionin yleisessä tuomioistuimessa, katsoo, että EIOPA on rikkonut riittävän ilmeisellä tavalla oikeussääntöjä – erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 8 ja 41 artiklaa sekä asetusta 2018/1725 –, joilla annetaan yksityisille oikeuksia, katsoo, että heille on aiheutunut aineetonta vahinkoa viimeksi mainitun lainvastaisen menettelyn vuoksi, määrää korvaamaan tämän vahingon ja velvoittaa EIOPA:n korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa tai muussa tapauksessa palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen asiakysymyksen ratkaisemiseksi.
17.      EIOPA vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV     Asian tarkastelu
18.      Valittajat vetoavat valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee valituksenalaisen määräyksen 74 kohdan perustelujen puutteellisuutta ja toinen henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa(7) olevan käsitteen ”henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön” ulottuvuutta koskevaa oikeudellista virhettä.
19.      Koska kyseisen määräyksen määräysosa – siltä osin kuin se koskee DS:n nostamaa kannetta – perustuu hänen asemaansa ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuna henkilönä”, tarkastelen ensin toista valitusperustetta.
A       Toinen valitusperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa olevan käsitteen ”henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön” ulottuvuuden virheellistä tulkintaa
1.     Valituksenalainen määräys
20.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 38 kohdassa aluksi, että valittajat perustavat kanteensa SEUT 268 artiklaan ja SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan.
21.      Kyseisen määräyksen 39–47 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin viittasi SEUT 270 artiklan ulottuvuutta koskeviin periaatteisiin ja asian kannalta merkitykselliseen oikeuskäytäntöön ja mainitsi muun muassa tuomion komissio v. Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Unionin yleinen tuomioistuin muistutti määräyksen 43 kohdassa, että kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun oikeusriidan taustalla on virkamiehen tai toimihenkilön unionin toimielimeen yhdistävä palvelussuhde, paitsi kyseinen virkamies tai toimihenkilö myös henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa mainittu muu henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö ”voi nostaa kanteen unionin toimielintä vastaan SEUT 270 artiklan nojalla riitauttaakseen hänelle vastaisen toimenpiteen laillisuuden”.
23.      Määrittääkseen ne muut henkilöt kuin virkamiehet tai toimihenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuja” henkilöitä, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 44 kohdassa, että mainitun oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen ja Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen ehdot) tarkoituksena on säännellä unionin toimielinten ja niiden virkamiesten tai toimihenkilöiden välisiä oikeussuhteita ja että tämän tavoitteen saavuttamiseksi niissä paitsi vahvistetaan joukko vastavuoroisia oikeuksia ja velvollisuuksia näiden toimielinten ja niiden virkamiesten tai toimihenkilöiden välille myös annetaan tietyille heidän perheenjäsenilleen oikeuksia ja etuuksia.
24.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi siten kyseisen määräyksen 45 kohdassa, että virkamiehen tai toimihenkilön puolison osalta henkilöstösääntöjen 42 b ja 55 a artiklassa ja palvelussuhteen ehtojen 16 artiklassa annetaan puolisolle mahdollisuus saada virkamieheltä tai toimihenkilöltä apua tilanteessa, jossa puolisolla on vakava sairaus tai vaikea vamma, antamalla virkamiehelle tai toimihenkilölle mahdollisuus käyttää oikeuttaan perhevapaaseen tai osa-aikatyöhön. Lisäksi henkilöstösääntöjen 70 artiklassa ja palvelussuhteen ehtojen 35 artiklassa myönnetään eloon jääneelle puolisolle tietyin edellytyksin oikeus etuuksiin virkamiehen tai toimihenkilön kuoleman johdosta.
25.      Kyseisen määräyksen 46 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että virkamiehen tai toimihenkilön puoliso on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa mainittu henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö ja että näin ollen
mainitun oikeuskäytännön mukaisesti hän ”voi” samalla perusteella kuin virkamies tai toimihenkilö, jonka puoliso hän on, nostaa vahingonkorvauskanteen unionin toimielintä vastaan SEUT 270 artiklan nojalla, kun riita-asia perustuu kyseisen virkamiehen tai toimihenkilön ja kyseisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen.
26.      Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 47 kohdassa, että kyseisen oikeuskäytännön mukaisesti ”henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden oikeus nostaa kanne SEUT 270 artiklan nojalla ei edellytä sitä, että kyseisillä henkilöillä on tosiasiallisesti kussakin yksittäistapauksessa ne oikeudet ja etuudet, jotka heille myönnetään henkilöstösäännöissä ja palvelussuhteen ehdoissa. On nimittäin riittävää, että
kyseiset henkilöt ovat henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä niiden siteiden perusteella, jotka yhdistävät heidät virkamieheen tai toimihenkilöön.”
27.      Näiden muun muassa tuomiossa komissio v. Missir Mamachi di Lusignano vahvistettujen periaatteiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen määräyksen 48 kohdassa, että ”koska virkamiehen tai toimihenkilön sekä hänen puolisonsa nostama vahingonkorvauskanne perustuu kyseisen virkamiehen tai toimihenkilön ja unionin toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, kanne kuuluu tutkimatta jättämisen uhalla SEUT 270 artiklan, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdalla, soveltamisalaan eikä se voi perustua SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan”.
28.      Näin ollen arvioidakseen kanteen tutkittavaksi ottamista sekä DR:n että DS:n osalta unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen määräyksen 51–61 kohdassa oikeusriidan alkuperän määrittääkseen, perustuiko se DR:n ja EIOPA:n väliseen palvelussuhteeseen. Todettuaan, että näin todellakin oli, unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen määräyksen 62 kohdassa, että mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kanne oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se perustui SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan.
29.      Kyseisen määräyksen 63 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että vaikka kannetta voitaisiinkin tulkita siten, että se perustuu SEUT 270 artiklaan, ja vaikka sen kohde
liittyisi tai ei liittyisi
DR:n irtisanomispäätöstä koskevan valituksen kohteeseen, se olisi joka tapauksessa jätettävä tutkimatta, koska valittajat eivät olleet aloittaneet henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaista oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä EIOPA:ssa.
30.      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen määräyksen 64 kohdassa, että tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa argumenteilla, jotka valittajat esittivät oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa.
2.     Asianosaisten argumentit
31.      Toisella valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että DS:ää oli pidettävä henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa mainittuna ”henkilöstösäännöissä tarkoitettuna henkilönä” ja että DS:n oli tässä ominaisuudessa nostettava vahingonkorvauskanteensa SEUT 270 artiklan perusteella.
32.      Valittajat viittaavat tuomion komissio v. Missir Mamachi di Lusignano 52 kohtaan ja väittävät, että henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa oleva henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön käsite, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, kattaa perheenjäsenet, joihin henkilöstösäännöissä viitataan, koska heille on myönnetty erityisiä oikeuksia ja etuuksia ja koska heillä on oikeus vaatia näitä oikeuksia ja etuuksia riippumatta siitä, onko heidän valituksensa perusteltu vai ei. Kyseiseen tuomioon johtaneessa tapauksessa henkilöstösäännöissä annettiin heidän mukaansa siis nimenomaisesti oikeuksia ja etuuksia edesmenneen virkamiehen perheenjäsenille. DS:n osalta tilanne ei kuitenkaan ole tällainen. DS ei vetoa hänelle henkilöstösäännöissä myönnettyyn oikeuteen tai etuuteen eikä vaadi sellaista, vaan hänen kanteensa muodostuu siitä, että hän ilmoitti, että hänen henkilötietojaan oli käsitelty lainvastaisesti ja asetuksen 2018/1725 vastaisesti.
33.      EIOPA väittää, että tämä valitusperuste on ilmeisen perusteeton. Ensinnäkin DS saa EIOPA:n entisen väliaikaisen toimihenkilön puolisona tiettyjä henkilöstösääntöjen mukaisia taloudellisia etuuksia, joihin kuuluu se, että hän on virkamiesten ja muun henkilöstön yhteisen vakuutusjärjestelmän piirissä. Toiseksi sillä, vaatiiko DS käsiteltävässä asiassa oikeuksia ja etuuksia henkilöstösääntöjen nojalla, ei ole merkitystä, koska henkilöstösääntöjen 13 artiklassa viitataan nimenomaisesti virkamiesten puolisoihin.(8)
3.     Arviointi
34.      Katson, että tämä valitusperuste on perusteltu. Katson nimittäin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen luokitellessaan DS:n ”henkilöstösäännöissä tarkoitetuksi henkilöksi”, mikä johti siihen, että DS oli velvollinen nostamaan vastuuta koskevan kanteensa SEUT 270 artiklan nojalla.
35.      Huomautan, että valituksenalaisen määräyksen 43, 44 ja 47 kohdassa olevaa viittausta tuomion komissio v. Missir Mamachi di Lusignano 46–48 ja 51–55 kohtaan edeltää ilmaisu ”ks. vastaavasti”. Totean kuitenkin, että kyseisessä määräyksessä unionin yleinen tuomioistuin menee kyseisen tuomion pelkkää erityistä soveltamista pidemmälle, koska se laajentaa unionin tuomioistuimen aiemmin määrittelemää henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden käsitettä ja asettaa edellytyksen viimeksi mainittujen nostamien unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien kanteiden tutkittavaksi ottamiselle siten, että sen mukaan asia on saatettava sen käsiteltäväksi SEUT 270 artiklan perusteella. Juuri kyseisen määräyksen näiden kahden näkökohdan yhteisvaikutus aiheuttaa ongelman, sillä unionin yleinen tuomioistuin tekee kyseisestä tuomiosta kohtuuttomia prosessuaalisia päätelmiä, koska yhdessäkään säännöksessä tai oikeuskäytännössä ei edellytetä, että virkamiehen tai toimihenkilön puoliso nostaa kanteensa tällaisen oikeusperusteen perustalla. Vaikka valittajat eivät kehittele jälkimmäistä näkökohtaa toisen valitusperusteensa tueksi, se liittyy läheisesti heidän arvosteluunsa, joka esitetään heidän valituksensa 47 kohdassa.
36.      Kuten valittajat toteavat, käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva tilanne eroaa tilanteesta, joka johti tuomioon komissio v. Missir Mamachi di Lusignano. Kuten kyseisen tuomion 48, 51, 52 ja 54 kohdasta ilmenee, unionin tuomioistuin määrittelee henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden käsitteen muun muassa niiden ”oikeuksien ja etuuksien” kannalta, jotka näille henkilöstösäännöissä myönnetään, koska virkamiehen perheenjäsenet saavat tosiaankin erityisiä oikeuksia ja rahallisia etuuksia virkamiehen kuollessa. Unionin tuomioistuin lisäsi, ettei ole tarpeen määrittää, onko heillä tosiasiallisesti nämä oikeudet ja etuudet tarkasteltavassa yksittäistapauksessa, jotta vältettäisiin se, että ensin olisi tutkittava, oliko kanne perusteltu, jotta voitaisiin lausua tuomioistuimen toimivallasta.(9) Kuitenkin juuri siksi, että kyseiset henkilöt saattoivat henkilöstösääntöjen mukaan saada rahallisia etuuksia virkamiehen kuoleman vuoksi, unionin tuomioistuin saattoi rinnastaa heidät henkilöstösäännöissä tarkoitettuihin henkilöihin.
37.      Pääasiassa henkilöstösäännöissä ei kuitenkaan myönnetä virkamiehen tai toimihenkilön puolisolle mitään oikeutta tai etuutta, joka liittyisi hänen henkilötietojensa käsittelyyn. Unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen määräyksen 45 kohdassa henkilöstösääntöjen säännöksiin, joiden nojalla joko virkamiehellä tai toimihenkilöllä on oikeus perhevapaaseen tai osa-aikatyöhön, jos puoliso on vakavasti sairas tai vaikeasti vammainen, tai puolisolle voidaan myöntää etuuksia virkamiehen tai toimihenkilön kuollessa. Näillä säännöksillä ei ole mitään yhteyttä mahdolliseen oikeuteen tai etuuteen, joka henkilöstösäännöissä myönnettäisiin virkamiehen tai toimihenkilön puolisolle, jos hänen henkilötietojaan käsitellään lainvastaisesti. Vastaavasti EIOPA viittaa vastineessaan henkilöstösääntöjen 13 artiklaan, jonka nojalla virkamiehen on ilmoitettava puolisonsa harjoittamasta ansiotoiminnasta. Kyseisessä artiklassa asetetaan kuitenkin virkamiehelle tai toimihenkilölle henkilöstösääntöjen mukainen velvollisuus, joka on erotettava viimeksi mainitun perheenjäsenten hyväksi myönnettävästä oikeudesta tai etuudesta, johon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö perustuu.
38.      Henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden käsitteen näin laaja tulkinta ja SEUT 270 artiklan henkilöllisen soveltamisalan laajentaminen, jota se merkitsee, ei välttämättä aiheuttaisi erityisiä vaikeuksia, jos tähän ei liittyisi valituksenalaisessa määräyksessä tiukempia edellytyksiä, jotka koskevat virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenen nostaman vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamista.(10) Unionin tuomioistuimen virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenille tarjoama mahdollisuus nostaa kanne SEUT 270 artiklan nojalla muuttuu unionin yleiselle tuomioistuimelle velvollisuudeksi, mikä merkitsee sitä, että kyseisessä määräyksessä on oikeudellinen virhe.
39.      Vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen määräyksen 46 kohdassa, että virkamiehen tai toimihenkilön puoliso ”voi” nostaa vahingonkorvauskanteen SEUT 270 artiklan nojalla, kun oikeusriita perustuu kyseisen virkamiehen tai toimihenkilön ja toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, ja viittasi kyseisen määräyksen 47 kohdassa asianmukaisesti ”henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden oikeuteen nostaa kanne SEUT 270 artiklan nojalla”, se katsoi kuitenkin välittömästi määräyksen 48 kohdassa, että tämäntyyppinen kanne jätetään lähinnä tutkimatta, jos sitä ei ole nostettu tämän artiklan perusteella. Nämä kaksi väitettä ovat ristiriitaisia: kyseessä on joko oikeus tai velvollisuus. Koska unionin tuomioistuin selvästi valitsi tuomiossa komissio v. Missir Mamachi di Lusignano pelkän virkamiehen perheenjäsenille tarjotun oikeuden, unionin yleinen tuomioistuin, joka perusteetta muutti tämän oikeuden velvollisuudeksi, ei noudattanut unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja rikkoi siten SEUT 270 artiklaa ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohtaa.
40.      Tätä päätelmää tukee mielestäni se, että tulkitessaan laajasti virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenten asiavaltuutta SEUT 270 artiklan nojalla unionin tuomioistuimen tarkoituksena ei ollut luoda viimeksi mainittujen nostamien vahingonkorvauskanteiden tutkittavaksi ottamista koskevaa edellytystä. Jollen ole erehtynyt, tuomion komissio v. Missir Mamachi di Lusignano 55 ja 62 kohdassa käytetyt ilmaisut ovat ainoastaan osoitus unionin tuomioistuinten halusta tarjota virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenille mahdollisuus nostaa vahingonkorvauskanne SEUT 270 artiklan nojalla, kun riita-asia perustuu kyseisen virkamiehen tai toimihenkilön ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, eikä sen halusta sulkea kokonaan pois mahdollisuutta nostaa kyseinen kanne SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla.
41.      Kyseisen tuomion sanamuoto ei ole pakottava, kuten osoittaa toistuvasti käytetty ilmaisu ”voivat – – nostaa kanteen” (saksaksi ”eine Schadensersatzklage erheben können”, englanniksi ”may – – bring an action” ja italiaksi ”possono – – proporre un ricorso” (kursivointi tässä)). Tämä ilmaisu edellyttää sitä, että tunnustetaan valinnan mahdollisuus. Vaikka virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenillä on mahdollisuus nostaa vahingonkorvauskanne SEUT 270 artiklan nojalla silloin, kun oikeusriita perustuu virkamiehen tai toimihenkilön ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, kanteen nostaminen tällaisen oikeusperusteen perusteella ei ole millään tavoin velvollisuus, koska viimeksi mainituilla on tältä osin harkintavaltaa. Heillä on siis myös mahdollisuus nostaa kanteensa SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan nojalla. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on vielä äskettäin palauttanut mieleen, ”henkilöstösäännöt ovat itsessään itsenäinen väline, jonka ainoana tarkoituksena on säännellä toimielinten ja niiden virkamiesten tai toimihenkilöiden välisiä oikeussuhteita perustamalla keskinäisiä oikeuksia ja velvollisuuksia näiden välille”.(11) Toisin sanoen henkilöstösäännöillä on suhteellinen vaikutus: niillä luodaan velvollisuuksia ainoastaan osapuolten välille ja ne ovat esteenä sille, että kolmansille, jotka eivät ole antaneet suostumustaan sopimukseen, asetetaan tällaisia velvollisuuksia niiden nojalla.
42.      Tuomioistuimissa nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten tulkitsemien suppeasti siltä osin kuin niistä riippuu se, saadaanko asia käsitellyksi tuomioistuimessa ja onko oikeussuoja tehokasta sekä tätä asiaa koskevien selkeiden sääntöjen säätämisen ensisijainen tärkeys ovat esteenä sille, että verbi ”voida” rinnastetaan tässä verbiin ”täytyä” ja että sen ymmärretään edellyttävän, että virkamiehen tai toimihenkilön perheenjäsenet nostavat kanteensa SEUT 270 artiklan perusteella tutkimatta jättämisen uhalla. Tällainen oikeuskäytännön kehitys olisi edellyttänyt vähintäänkin jonkinlaisia selityksiä siltä osin kuin se koskee yksityisten unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamien kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten tulkintaa, sillä niiden oikea tulkinta on olennaisen tärkeää tehokkaan oikeussuojan varmistamiseksi.
43.      Tuomioon komissio v. Missir Mamachi di Lusignano johtaneen tapauksen erityisissä olosuhteissa tällä laajalla tulkinnalla unionin tuomioistuinten toimivallasta tutkia SEUT 270 artiklan nojalla nostetut vahingonkorvauskanteet pyrittiin varmistamaan virkamiehen perheenjäsenten parempi suojelu, kun otetaan huomioon toimielimen huolellisuus- ja huolenpitovelvoitteet. Sen tavoitteena oli myös taata, että samaa tapahtumaa koskevat kanteet, jotka perustuvat virkamiehen ja sen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, johon virkamies kuuluu tai johon hän kuului, voidaan keskittää yhteen ainoaan oikeudenkäyntimenettelyyn samassa tuomioistuimessa.
44.      Vaikka jaan huolen kaikkien näiden riita-asioiden keskittämisestä, totean kuitenkin, että käsiteltävässä asiassa DS:ltä on loppujen lopuksi evätty mahdollisuus siihen, että hänen henkilökohtaisesti kärsimänsä vahingon korvaamista koskeva vaatimus tutkitaan, ja epäämisen syy on hänen perheasemansa. Tämä ratkaisu voi vaikuttaa erityisen ankaralta, kun sitä vertaa siihen, miten unionin yleinen tuomioistuin käsitteli menettelyllisesti vahingonkorvauskannetta, jonka nostivat samana päivänä ja samasta teosta yritys, jonka omistaja, perustaja, oikeudellinen edustaja ja toimitusjohtaja DR on, ja kyseisen yrityksen määräysvallassa oleva yritys(12). Unionin yleinen tuomioistuin tutki kyseisen kanteen, jolla mainitut oikeushenkilöt vaativat SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan perusteella korvausta vahingosta, jonka väitettiin aiheutuneen
DR:ään kohdistetun eettisen valvonnan ja hallinnollisen tutkimuksen aikana, asiakysymyksen 25.3.2026 antamassaan tuomiossa DP ja DQ v. EIOPA(13).
45.      Edellä esitetyn perusteella katson, että valituksenalaisessa määräyksessä on oikeudellinen virhe, koska unionin yleinen tuomioistuin jätti DS:n nostaman kanteen tutkimatta sillä perusteella, että se perustui SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan.
46.      Tässä tilanteessa ensimmäistä valitusperustetta, joka koskee kyseisen määräyksen perustelujen puutteellisuutta DS:n nostaman kanteen oikeusperustan osalta, ei näin ollen ole tarpeen arvioida.
47.      Tutkin kuitenkin ensimmäistä valitusperustetta paitsi ensisijaisesti siltä osin kuin se koskee valituksenalaisen määräyksen perustelujen puutteellisuutta DR:n nostaman kanteen oikeusperustan osalta, myös toissijaisesti siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo, että toinen valitusperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa olevan henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön käsitteen ulottuvuuden virheellistä tulkintaa, on perusteeton.
B       Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee DR:n ja DS:n nostaman kanteen oikeusperustaa koskevien valituksenalaisen määräyksen perustelujen puutteellisuutta
1.     Valituksenalainen määräys
48.      Unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen määräyksen 64–78 kohdassa eri argumentteja, jotka valittajat olivat esittäneet oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa.
49.      Erityisesti kyseisen määräyksen 72–75 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki toisen argumentin, joka perustui aiempaan oikeuskäytäntöön, jossa unionin yleinen tuomioistuin oli ottanut tutkittavaksi asetuksen 2018/1725 rikkomisen vuoksi(14) nostetut kanteet siitä huolimatta, ettei niitä ollut nostettu SEUT 270 artiklan nojalla.
50.      Kyseisen määräyksen 74 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”tapauksessa, joka johti 1.12.2021 annettuun tuomioon JR v. komissio (T‑265/20, EU:T:2021:850), kantaja, joka oli tehnyt hakemuksen komission sisäiseen kilpailuun osallistumiseksi – – ja jota ei ollut merkitty varallaololuetteloon, oli vaatinut niiden komission päätösten kumoamista, joilla häneltä evättiin oikeus tutustua kyseistä kilpailua koskeviin tietoihin. Kyseinen tuomio koski siten SEUT 263 artiklan nojalla nostettua kumoamiskannetta, eikä sillä ole merkitystä arvioitaessa, onko valittajilla nyt käsiteltävässä asiassa oikeus nostaa kanne EIOPA:ta vastaan SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla”.
2.     Asianosaisten argumentit
51.      Valittajat vetoavat ensimmäisellä valitusperusteellaan siihen, että valituksenalaisen määräyksen perustelut ovat puutteelliset.
52.      He väittävät, etteivät he voi kyseisen määräyksen 74 kohdan perusteella ymmärtää syitä, joiden vuoksi SEUT 270 artikla on unionin yleisen tuomioistuimen mainitun määräyksen 39–41 kohdassa mainitsemassa oikeuskäytännössä tarkoitettu oikeussuojakeino henkilöstöasioissa. Tältä osin he väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisessä 74 kohdassa mainitussa 1.12.2021 antamassaan tuomiossa JR v. komissio(15), että SEUT 263 artiklaan perustuva kumoamiskanne voitiin ottaa tutkittavaksi samankaltaisessa riita-asiassa, joka perustui virkamiehen ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen ja joka koski asetuksen 2018/1725 rikkomista.
53.      On erityisesti niin, että vaikka valittajat toteavat ymmärtävänsä hyvin, että SEUT 263 artiklaan perustuva kumoamiskanne on menettely, jonka luonne ja ulottuvuus poikkeavat SEUT 268 artiklaan ja SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvasta vahingonkorvauskanteesta, he katsovat sitä vastoin, että unionin yleinen tuomioistuin ei perustellut riittävästi syytä, jonka vuoksi tällaisella menettelyjen välisellä erolla olisi erilaiset menettelylliset seuraukset kyseisten kanteiden tutkittavaksi ottamisen osalta, koska virkamiehet tai toimihenkilöt nostavat kummankin kanteen asetuksen 2018/1725 rikkomisen vuoksi riita-asioissa, jotka perustuvat heidän ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen.
54.      Valittajat viittaavat myös valituksenalaisen määräyksen 70 kohdassa tarkoitettuun 6.7.2022 annettuun tuomioon OC v. EUH(16), jossa unionin yleinen tuomioistuin niiden mukaan lähinnä moitti kantajaa eli Euroopan ulkosuhdehallinnon (EUH) virkamiestä siitä, ettei tämä ollut
– asetuksen 2018/1725 vastaisesti – nostanut SEUT 263 artiklan nojalla kumoamiskannetta komission päätöksestä toimittaa vain tiivistelmä tietyistä henkilötietoja sisältäneistä asiakirjoista.
55.      EIOPA väittää, että tämä valitusperuste on tehoton ja joka tapauksessa selvästi perusteeton.
3.     Arviointi
56.      Muistutan aluksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleiselle tuomioistuimelle Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan, luettuna yhdessä sen 53 artiklan kanssa, nojalla kuuluva perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä.(17) Valituksenalaisen tuomion perusteluista on lisäksi selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että niille, joita ratkaisu koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden.(18) Totean kuitenkin, että perusteluvelvollisuus ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan osapuolten esittämiä päätelmiä, ja perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville perusteet, joiden unionin yleinen tuomiosituin tukeutuu, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan valvontaansa.(19)
57.      Käsiteltävässä asiassa katson, että valituksenalaisen määräyksen perustelut ovat puutteelliset, koska niissä ei nimenomaisesti lausuta argumentista, jonka valittajat esittivät oikeudenkäyntiväitettä koskevien huomautustensa 42 kohdassa. Valittajat nimittäin viittasivat 1.12.2021 annettuun tuomioon JR v. komissio(20) nimenomaan siksi, että kyseessä oli kumoamiskanne.(21) Kyseiseen argumenttiin annetun lyhyen vastauksen perusteella ei voida arvioida syitä, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin esittää valittajille valituksenalaisen määräyksen 40 kohdassa periaatteen, jonka mukaan SEUT 270 artikla on henkilöstöasioissa oikeussuojakeino, joka on erillinen yleisestä oikeussuojakeinosta eli SEUT 263 artiklassa määrätystä kumoamiskanteesta, vaikka on olemassa oikeuskäytäntöä, jossa osoitetaan, että tämä erityinen oikeussuojakeino ei ole luonteeltaan yksinomainen.(22)
58.      Tämä perustelujen puutteellisuus ei kuitenkaan vaikuta valituksenalaisen määräyksen määräysosaan, joka koskee sekä DR:n että DS:n nostamaa kannetta, ja tämä valitusperuste on näin ollen todettava tehottomaksi.
59.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun jokin unionin yleisen tuomioistuimen esittämistä perusteluista on riittävä sen antaman tuomion tuomiolauselman perustelemiseksi, kyseessä olevassa tuomiossa esitetyssä muussa perustelussa mahdollisesti olevat virheet ovat joka tapauksessa merkityksettömiä kyseisen tuomiolauselman kannalta, joten valitusperuste, jossa vedotaan näihin virheisiin, on tehoton ja se on hylättävä.(23)
60.      Valituksenalaisen määräyksen 74 kohta on lisäksi osa toteamuksia, jotka unionin yleinen tuomioistuin aloittaa kyseisen määräyksen 63 kohdassa ilmaisulla ”joka tapauksessa”. Tällainen ilmaisu osoittaa, että nämä toteamukset ovat kyseisen määräyksen ylimääräisiä perusteluja, koska unionin yleinen tuomioistuin perusti DR:n ja DS:n nostaman kanteen tutkimatta jättämisen kyseisen määräyksen 39–42 esitettyihin oikeudellisiin perusteisiin ja sen 51–61 kohdassa esitettyihin tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin, joita valittajat eivät ole riitauttaneet valituksessaan.
V       Ratkaisuehdotus
61.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 17.1.2025 antaman määräyksen DR ja DS v. EIOPA (T‑182/24, EU:T:2025:62) siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin jätti DS:n nostaman vahingonkorvauskanteen tutkimatta sillä perusteella, että hänellä oli velvollisuus nostaa se SEUT 270 artiklan nojalla, ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      T‑182/24, jäljempänä valituksenalainen määräys, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, jäljempänä tuomio komissio v. Missir Mamachi di Lusignano, EU:C:2022:349.
4      DR oli A:n omistaja ja toimitusjohtaja. A omisti kokonaan B:n ja C:n, jotka sulautuivat vuonna 2018.
5      Luonnollisten henkilöiden suojelusta unionin toimielinten, elinten ja laitosten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta sekä asetuksen (EY) N:o 45/2001 ja päätöksen N:o 1247/2002/EY kumoamisesta 23.10.2018 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2018, L 295, s. 39).
6      Sellaisena kuin niitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa (jäljempänä henkilöstösäännöt).
7      Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka mainitussa 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaikuttaa kielteisesti kyseiseen henkilöön. Raha-asioita koskevissa riidoissa unionin tuomioistuimella on täysi harkintavalta.”
8      Henkilöstösääntöjen 13 artiklassa säädetään muun muassa, että ”jos virkamiehen puoliso harjoittaa ansiotoimintaa, virkamiehen on ilmoitettava tästä
toimielimensä nimittävälle viranomaiselle”.
9      Ks. tuomio komissio v. Missir Mamachi di Lusignano (52 ja 61 kohta). Kyseisen tuomion 52 kohdassa todetaan seuraavaa: ”Siitä, että henkilöstösäännöissä otetaan tällä tavalla huomioon virkamiehen nämä perheenjäsenet, seuraa, että he ovat henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ’henkilöstösäännöissä tarkoitettuja’ henkilöitä riippumatta siitä, onko konkreettisessa asiassa kantajalla tosiasiallisesti
– – henkilöstösäännöissä myönnetty oikeus tai etuus” [kyseisen tuomion englanninkielisessä versiossa virkkeen tämä osa kuuluu seuraavasti: ”irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit”]
– – Unionin tuomioistuinten SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaisen henkilöllisen toimivallan määrittäminen on nimittäin riippumaton siitä, onko oikeus tai etuus tosiasiallisesti myönnetty [”actual grant” englanninkielisessä versiossa] henkilöstösäännöissä tarkoitetulle henkilölle, joka nostaa kanteen näissä tuomioistuimissa”. Kursivointi tässä.
10      Jaan huolen sen varmistamisesta, että samaan tapahtumaan liittyvät kanteet, jotka perustuvat virkamiehen ja asianomaisen toimielimen väliseen palvelussuhteeseen, voidaan keskittää yhteen ainoaan oikeudenkäyntimenettelyyn samassa tuomioistuimessa.
11      Ks. määräys 13.3.2025, RY ym. v. komissio (T‑246/24, EU:T:2025:299, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
12      Unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettiin siten samanaikaisesti kaksi
sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskenutta kannetta, jotka perustuivat sellaisen yhden toimen toteuttamiseen, jolla rikottiin yhtäältä henkilötietojen suojaa koskevia sääntöjä (T‑182/24) ja toisaalta luottamuksellisina käsiteltävissä asioissa kyseessä olevien tietojen suojelua koskevia sääntöjä
(T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Tai yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 45/2001 (EYVL 2001, L 8, s. 1), joka on korvattu asetuksella 2018/1725, rikkomisen vuoksi.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Ks. tuomio 4.10.2024, UPL Europe ja Indofil Industries (Netherlands) v. Alankomaat (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. tuomio 26.2.2026, Martinair Holland v. komissio, C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19      Ks. tuomio 26.2.2026, Martinair Holland v. komissio, C‑386/22 P, EU:C:2026:131, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      Kyseisten huomautusten 42 kohdassa valittajat esittivät seuraavan argumentin: ”Lisäksi asiassa [, joka johti 1.12.2021 annettuun tuomioon JR v. komissio (T‑265/20, EU:T:2021:850)] komission väitettiin rikkoneen useita asetuksen 2018/1725 säännöksiä ja muun muassa kyseisen asetuksen 14 ja 17 artiklaa, koska se ei ollut toimittanut tiettyjä kilpailun yhteydessä saatuihin arvosanoihin liittyviä henkilötietoja. Kantajan, joka on komission virkamies, nostama kumoamiskanne perustui SEUT 263 artiklaan, eikä unionin yleinen tuomioistuin jättänyt sitä tutkimatta.”
22      Unionin tuomioistuin muistutti 24.2.2026 antamassaan määräyksessä RY v. komissio (C‑336/25 P, EU:C:2026:138), että ”oikeuskäytäntönsä mukaisesti [se] on toistuvasti katsonut, että SEUT 270 artiklalla – – luodaan henkilöstöasioita varten oikeussuojakeino, joka on erillinen yleisistä oikeussuojakeinoista kuten kumoamiskanteesta, johon sovelletaan SEUT 263 artiklaa, ja vahingonkorvauskanteesta, johon sovelletaan SEUT 268 artiklaa ja SEUT 340 artiklan toista ja kolmatta kohtaa” (36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Ks. tuomio 13.11.2025, Al-Assad v. neuvosto (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).