62023CC0397
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
13 päivänä helmikuuta 2025 (
1
)
Asia C‑397/23
FL
vastaan
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Stadt Bielefeld
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sozialgericht Detmold (Detmoldin sosiaaliturva-asioiden alioikeus, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Unionin kansalainen, jolla on oleskeluoikeus työnhakijana – SEUT 18 artikla – Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaate – Direktiivi 2004/38/EY – 24 artikla – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Sosiaaliavustuksia koskeva poikkeus – Soveltamisala – Kansallisen oleskeluluvan myöntäminen alaikäisen lapsen huoltajana toimimista varten – Erottelu lapsen kansalaisuuden perusteella
I Johdanto
1.
Sozialgericht Detmoldin (Detmoldin sosiaaliturva-asioiden alioikeus, Saksa) ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat FL ja Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (Bielefeldin työvoimatoimisto, Saksa) (
2
), joka epäsi FL:ltä Saksan lainsäädännössä säädetyt sosiaalisen perussuojelun etuudet. Koska tämä päätös oikeutettiin perusteella, jonka nojalla FL oleskelee laillisesti Saksan alueella, FL riitauttaa näiden etuuksien saamiseksi sen, ettei hänelle voida myöntää kyseisessä lainsäädännössä säädettyä oleskeluoikeutta, joka perustuu hänen lapsensa huoltajana toimimiseen, pelkästään siitä syystä, ettei lapsi ole saksalainen.
2.
Toisin kuin aiemmissa ennakkoratkaisupyynnöissä, jotka koskivat ns. liikkuvan Euroopan unionin kansalaisen (
3
) hakemaa sosiaaliavustusta, unionin tuomioistuimen käsiteltävänä oleva uusi kysymys koskee kansallisen oleskeluoikeuden myöntämisedellytyksiin liittyvää eriarvoista kohtelua eikä kyseisen oikeuden rahallisia vaikutuksia verrattuna jäsenvaltion omiin kansalaisiin.
3.
Unionin tuomioistuinta pyydetään nimittäin lausumaan siitä, onko kansallista oleskeluoikeutta koskeva lainsäädäntö, jota ei sovelleta liikkuvaan unionin kansalaiseen sillä perusteella, että hänen lapsensa ei ole vastaanottavan maan kansalainen, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa, vaikka oleskeluoikeuden myöntämisedellytykset kuuluvat kyseisen jäsenvaltion toimivaltaan.
4.
Pääasian olosuhteet antavat siten unionin tuomioistuimelle tilaisuuden täsmentää direktiivin 2004/38/EY (
4
) 24 artiklan, joka koskee tasavertaista kohtelua, soveltamisalan laajuutta sen viimeaikaisen oikeuskäytäntönsä perusteella, joka koskee niiden liikkuvien unionin kansalaisten tilannetta, joille myönnetään oleskeluoikeus sellaisen kansallisen lainsäädännön nojalla, jolla heidät vapautetaan kyseisessä direktiivissä säädetyistä varoja koskevista edellytyksistä. (
5
)
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
5.
SEUT 18 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”Kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä perussopimusten soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perussopimusten erityismääräysten soveltamista.”
6.
Direktiivin 2004/38 14 artiklassa, jonka otsikko on ”Oleskeluoikeuden säilyminen”, 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään on 7, 12 ja 13 artiklassa säädetty oleskeluoikeus sikäli kuin he täyttävät näissä artikloissa säädetyt edellytykset.
– –
4.   Poiketen siitä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, unionin kansalaista tai hänen perheenjäseniään koskevaa karkottamistoimenpidettä ei saa missään tapauksessa toteuttaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta VI luvun säännösten soveltamista, jos:
– –
b)
unionin kansalainen on tullut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle työnhakuun. Tässä tapauksessa unionin kansalaista tai hänen perheenjäsentään ei saa karkottaa niin kauan kuin unionin kansalainen voi esittää näyttöä siitä, että hän jatkaa työnhakua ja että hänellä on todellisia mahdollisuuksia löytää työtä.”
7.
Kyseisen direktiivin 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Tasavertainen kohtelu”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jollei perustamissopimuksessa ja johdetussa oikeudessa annetuista nimenomaisista erityismääräyksistä muuta johdu, kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella tämän direktiivin nojalla asuvia unionin kansalaisia on kohdeltava jäsenvaltion kansalaisten kanssa tasavertaisesti perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. – –
2.   Poiketen siitä, mitä 1 kohdassa säädetään, vastaanottavan jäsenvaltion ei tarvitse myöntää oikeutta sosiaaliavustukseen oleskelun ensimmäisten kolmen kuukauden aikana tai soveltuvassa tapauksessa 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa säädetyn pidemmän ajanjakson aikana muille kuin työntekijöille tai itsenäisille ammatinharjoittajille taikka henkilöille, joilla säilyy tällainen asema, ja heidän perheensä jäsenille – –.”
8.
Mainitun direktiivin 37 artiklassa, jonka otsikko on ”Edullisemmat kansalliset säännökset”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin säännökset eivät vaikuta sellaisiin jäsenvaltion lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin, jotka ovat tämän direktiivin piiriin kuuluvien henkilöiden kannalta edullisempia.”
B
Saksan oikeus
1. Oleskelu
9.
Ulkomaalaisten oleskelusta, työskentelystä ja kotouttamisesta liittovaltion alueella 30.7.2004 annetun lain (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet, jäljempänä AufenthG) (
6
) (
7
) 28 §:n, jonka otsikko on ”Perheenyhdistäminen Saksan kansalaisten kanssa”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oleskelulupa myönnetään ulkomaalaiselle, joka on
1.
Saksan kansalaisen aviopuoliso
2.
Saksan kansalaisen alaikäinen naimaton lapsi
3.
alaikäisen naimattoman Saksan kansalaisen vanhempi, huoltajana toimimista varten.
jos Saksan kansalainen oleskelee vakinaisesti Saksan alueella. – –”
10.
Unionin kansalaisten yleisestä liikkumisvapaudesta 30.7.2004 (
8
) annetun lain (Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern) (
9
) (jäljempänä FreizügG/EU) 11 §:n 14 momentissa säädetään seuraavaa:
”[AufenthG]:tä sovelletaan myös silloin, kun siitä seuraa edullisempi oikeudellinen asema kuin tämän lain soveltamisesta. – –”
2. Sosiaaliavustukset
11.
Sosiaalilakien koonnoksen II osan – Työnhakijoiden perusturva (Sozialgesetzbuch Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitsuchende (
10
)) (
11
) (jäljempänä SGB II) 7 §:n, jonka otsikko on ”Etuuteen oikeutetut”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tässä osassa säädettyjä etuuksia saavat henkilöt, jotka
1.
ovat täyttäneet 15 vuotta eivätkä ole vielä saavuttaneet 7a §:ssä tarkoitettua ikärajaa
2.
ovat työkykyisiä
3.
ovat vähävaraisia ja
4.
asuvat vakinaisesti Saksan liittotasavallassa (työkykyiset etuuteen oikeutetut).
Edellisestä poiketen etuuksia eivät saa
1.
ulkomaan kansalaiset, jotka eivät ole työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia Saksan liittotasavallassa ja joilla ei ole oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen [FreizügG/EU:n] 2 §:n 3 momentin nojalla, eivätkä heidän perheenjäsenensä oleskelunsa kolmen ensimmäisen kuukauden aikana
2.
ulkomaan kansalaiset
a)
joilla ei ole oleskeluoikeutta
b)
joiden oleskeluoikeus perustuu yksinomaan työnhaun tavoitteeseen – –
– –
eivätkä heidän perheenjäsenensä,
– –
– – Edellä olevasta toisen virkkeen 2 kohdasta poiketen ulkomaan kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä saavat tämän osan mukaisia etuuksia, jos he ovat oleskelleet vakinaisesti liittotasavallan alueella vähintään viisi vuotta – –”
3. Sosiaaliapu
12.
Sosiaalilakien koonnoksen XII osan – Sosiaaliapu (Sozialgesetzbuch Zwölftes Buch, Sozialhilfe) (
12
) (jäljempänä SGB XII) 23 §:ssä, jonka otsikko on ”Ulkomaan kansalaisten sosiaaliapu”, 23 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)   Toimeentulotuki, tuki sairaille henkilöille, tuki raskaana oleville naisille ja äitiystuki sekä tuki hoitoon pääsyä varten on annettava tämän osan nojalla ulkomaalaisille, jotka oleskelevat tosiasiallisesti Saksan liittotasavallan alueella. Tällä ei ole vaikutusta neljännen luvun säännöksiin. Muutoin sosiaaliapua voidaan myöntää silloin, kun se on perusteltua yksittäistapauksessa. Ensimmäisen virkkeen rajoituksia ei sovelleta ulkomaalaisiin, joilla on kestoltaan rajoittamaton oleskelulupa [Niederlassungserlaubnis] tai kestoltaan rajoitettu oleskelulupa [befristeter Aufenthaltstitel] ja jotka aikovat oleskella pysyvästi liittotasavallan alueella. Tällä ei ole vaikutusta säännöksiin, joiden nojalla on tai olisi maksettava muita kuin ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuja sosiaalietuuksia.
– –
3)   Ulkomaan kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä eivät saa 1 kohdan tai neljännen luvun mukaisia etuuksia, jos
1.
he eivät ole työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia Saksan liittotasavallassa eikä heillä ole oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen [FreizügG/EU:n] 2 §:n 3 momentin nojalla, oleskelunsa kolmen ensimmäisen kuukauden aikana
2.
heillä ei ole oleskeluoikeutta tai heidän oleskeluoikeutensa perustuu yksinomaan työnhakutavoitteeseen
– –
4.
he ovat saapuneet Saksan liittotasavallan alueelle saadakseen sosiaaliapua.
– –
– – Edellä ensimmäisen virkkeen 2 ja 3 kohdasta poiketen ulkomaan kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä saavat 1 momentin ensimmäisen ja toisen virkkeen mukaisia etuuksia, jos he ovat oleskelleet liittotasavallan alueella ilman merkityksellisiä keskeytyksiä vähintään viisi vuotta – –”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymys
13.
Pääasian kantaja FL, joka on Puolan kansalainen, saapui Alankomaista Saksaan 30.5.2020 yhdessä avopuolisonsa (
13
) kanssa, joka on myös Puolan kansalainen. Avopuoliso oli asunut Alankomaissa lyhyen aikaa, mutta oleskellut Saksassa 30.8.2015 lähtien saavuttuaan sinne Puolasta.
14.
Heidän Saksassa 27.11.2020 syntynyt yhteinen lapsensa on myös Puolan kansalainen.
15.
FL, hänen avopuolisonsa ja heidän yhteinen lapsensa hakivat Jobcenter Bielefeldiltä sosiaalisen perussuojelun etuuksia SGB II:n nojalla. Jobcenter Bielefeld myönsi 3. ja 21.12.2020 tekemillään päätöksillä FL:n avopuolisolle hänen hakemansa etuuden 30.5.2020 alkaen ja lapselle haetun etuuden hänen syntymästään alkaen. FL:n hakemus sitä vastoin hylättiin 21.4.2021 tehdyllä päätöksellä ajalta 30.5.2020–28.2.2021 sillä perusteella, että hänen oleskelulupansa perustui yksinomaan työnhaun tavoitteeseen eikä hänellä ollut työnhaun lisäksi oleskeluoikeudelle mitään muuta perustetta, jonka nojalla hänelle olisi voitu myöntää oikeus SGB II:n mukaisiin etuuksiin.
16.
Jobcenter Bielefeld hylkäsi 19.7.2021 päivätyllä päätöksellä FL:n oikaisuvaatimuksen perusteettomana olennaisilta osin samoin perustein. Jobcenter Bielefeld katsoi erityisesti, ettei FL voi vaatia oleskeluoikeutta
–
josta säädetään kansallisessa lainsäädännössä, pysyvään oleskeluun oikeutetun avopuolisonsa perheenjäsenenä tai läheisenä henkilönä
–
toimiakseen alaikäiseen lapsensa huoltajana, (
14
) sillä perusteella, että lapsi ei ole Saksan kansalainen
–
joka perustuu 6.10.2020 annettuun tuomioon Jobcenter Krefeld (
15
) ja asetukseen (EU) N:o 492/2011 (
16
), koska FL:n lapsi ei ole oppivelvollinen.
17.
Jobcenter Bielefeldin mukaan AufenthG:n 28 §:ää ei myöskään voida asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
17
) 4 artiklan perusteella tulkita siten, että unionin oikeudessa edellytetään sellaisen unionin kansalaisen, joka ei ole oppivelvollinen, naimattoman isän voivan saada oleskeluoikeuden.
18.
Pelkästään se, että naimaton isä ei saa mitään SGB II:n mukaisia sosiaalisen perussuojelun etuuksia, ei myöskään estä hänen avopuolisoaan saamasta tosiasiallista oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun.
19.
FL nosti 12.8.2021 tästä päätöksestä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa. Hän katsoo lähinnä, että AufenthG:n 28 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohdasta, luettuna yhdessä Saksan liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) (
18
) 6 §:n ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (
19
) 8 artiklan kanssa, seuraa oleskeluoikeus. Hän väittää, että on unionin oikeuden vastaista rajoittaa perheenyhdistäminen huoltajuutta varten ”Saksan kansalaisen” huoltajuuteen. Tämä merkitsee hänen mukaansa kohtuutonta syrjintää ja liikkumisvapauden rajoittamista. (
20
)
20.
Jobcenter Bielefeld ja Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Bielefeldin kaupungin sosiaalivirasto, Saksa), jotka ovat menettelyssä väliintulijoina, väittivät, että oleskeluoikeus ei voi perustua AufenthG:n 28 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohtaan, jota sovelletaan sen sanamuodon mukaan vain ”Saksan kansalaisiin” eikä ”unionin kansalaisiin”. Niiden mukaan kansalliseen maahanmuutto- ja oleskeluoikeuslainsäädäntöön kuuluu olennaisesti eron tekeminen ”saksalaisten” ja ”ulkomaalaisten” välille. Kyseinen lainsäädäntö ei niiden mukaan ole unionin oikeuden vastainen.
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että ylempien oikeusasteiden oikeuskäytännössä on eroja sen suhteen, merkitseekö se syrjintää, että oleskelulupa evätään unionin kansalaiselta, joka toimii vapaaseen liikkuvuuteen oikeutetun alaikäisen lapsen huoltajana, kun lapsi asuu Saksan liittotasavallan alueella ja on toisen jäsenvaltion kansalainen.
22.
Kyseinen tuomioistuin täsmentää myös Bundesverfassungsgerichtin (liittovaltion perustuslakituomioistuin, Saksa) muistuttaneen 4.10.2019 antamassaan määräyksessä (
21
), että ylempien sosiaalituomioistuinten oikeuskäytännössä ja oikeuskirjallisuudessa on kiistanalaista, voidaanko FreizügG/EU:n 23.11.2020 asti voimassa olleen version 11 §:n 1 momentin yhdennetoista virkkeen (
22
), luettuna yhdessä AufenthG:n 28 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohdan ja SEUT 18 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa, nojalla myöntää oleskeluoikeus huoltajana toimivalle vanhemmalle, kun tämä saapuu maahan alaikäisen unionin kansalaisen, jolla on FreizügG/EU:n 3 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen nojalla oikeus vapaaseen liikkuvuuteen, toisen vanhemman mukana.
23.
Koska asiasta ei ole ylimmän oikeusasteen ratkaisua, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sen on saatettava asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta se voi lausua Saksan lainsäädännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden ja erityisesti SEUT 18 artiklan, SEUT 20 artiklan ja SEUT 21 artiklan 2 kohdan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (
23
) 33 artiklan 1 kohdan, asetuksen (EY) N:o 987/2009 (
24
) ja direktiivin 2004/38 kanssa.
24.
Tässä tilanteessa Sozialgericht Detmold on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko unionin oikeutta tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan oleskelulupa huoltajana toimimista varten myönnetään alaikäisen naimattoman lapsen, joka on kyseisen jäsenvaltion kansalainen, ulkomaalaiselle vanhemmalle vain, jos lapsi oleskelee vakinaisesti kyseisessä jäsenvaltiossa, mistä seuraa, että jonkin jäsenvaltion unionin kansalaisilla ei ole tällaista oikeutta saada oleskelulupaa huoltajana toimimista varten silloin, kun kyseessä on alaikäinen unionin kansalainen, joka on jonkin muun jäsenvaltion kuin kyseisen jäsenvaltion kansalainen?”
25.
Kirjallisia huomautuksia on esittänyt Euroopan komissio, joka Saksan hallituksen tavoin osallistui 14.11.2024 pidettyyn istuntoon, jossa ne myös vastasivat unionin tuomioistuimen niille esittämiin suullisesti vastattaviin kysymyksiin.
IV Asian arviointi
26.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään, onko unionin oikeuden ja erityisesti – kun otetaan huomioon sen pyynnön perustelut – SEUT 18 artiklan ja perusoikeuskirjan 33 artiklan 1 kohdan sekä direktiivin 2004/38 kanssa yhteensopiva jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla liikkuvalta unionin kansalaiselta, joka on alaikäisen naimattoman lapsen vanhempi, evätään oleskelulupa huoltajana toimimista varten, kun lapsi ei ole sen vastaanottavan jäsenvaltion kansalainen, jossa hän oleskelee vakinaisesti.
27.
Tämä kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla jäsenvaltio voi antaa unionin oikeudessa säädettyä edullisempia säännöksiä oleskeluoikeuden alalla, (
25
) kuuluu direktiivin 2004/38 37 artiklan soveltamisalaan.
28.
Sillä edistetään perheenyhdistämistä, jotta ulkomaalainen vanhempi voi toimia saksalaisen lapsensa huoltajana. (
26
) Koska kyseisessä lainsäädännössä ei ole niitä lapsia koskevaa varaumaa, jotka ovat myös unionin kansalaisia, se merkitsee unionin oikeudessa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Tämä yleinen yhdenvertaisuusperiaate kuuluu unionin oikeuden perusperiaatteisiin. (
27
)
29.
Tuomion CG 62, 63 ja 65 kohdassa (
28
) mieliin palautetussa vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan seuraavaa:
–
SEUT 20 artiklan 1 kohdassa annetaan jokaiselle henkilölle, jolla on jonkin jäsenvaltion kansalaisuus, unionin kansalaisen asema. Tämän aseman tarkoituksena on olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema, jonka perusteella samassa tilanteessa olevat jäsenvaltioiden kansalaiset voivat saada EUT-sopimuksen asiallisella soveltamisalalla osakseen saman oikeudellisen kohtelun kansalaisuudestaan riippumatta, jollei tätä koskevista nimenomaisesti määrätyistä poikkeuksista muuta johdu.
–
jokainen unionin kansalainen voi siis vedota SEUT 18 artiklassa määrättyyn kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoon kaikissa niissä tilanteissa, jotka kuuluvat unionin oikeuden asialliseen soveltamisalaan. Tällaisiin tilanteisiin kuuluvat tapaukset, jotka koskevat SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa ja SEUT 21 artiklassa myönnetyn, liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevan vapauden käyttämistä, (
29
) ja
–
SEUT 18 artiklan ensimmäistä kohtaa voidaan soveltaa itsenäisesti ainoastaan sellaisiin unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluviin tilanteisiin, joita varten EUT-sopimuksessa ei ole syrjinnän kieltäviä erityissääntöjä. Lisäksi SEUT 20 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja SEUT 21 artiklassa käytetään samaa sanamuotoa, jonka mukaan unionin kansalaisten oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella edellyttää, että noudatetaan perussopimuksissa määrättyjä tai niiden soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädettyjä rajoituksia ja ehtoja.
30.
Unionin tuomioistuin totesi myös tuomion CG 66 kohdassa, että ”syrjintäkiellon periaate konkretisoidaan direktiivin 2004/38 24 artiklassa sellaisten unionin kansalaisten osalta, jotka käyttävät vapauttaan liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella”.
31.
Unionin tuomioistuin muistutti kyseisen tuomion 67 kohdassa tästä lähinnä, että liikkuvat unionin kansalaiset (
30
) kuuluvat direktiivin 2004/38 soveltamisalaan ja nauttivat siinä myönnettyjä oikeuksia, ja totesi, että sitä, syrjitäänkö kyseisiä kansalaisia kansalaisuuden perusteella, on arvioitava direktiivin 2004/38 24 artiklan eikä SEUT 18 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella.
32.
Huomautan, että tässä tuomion CG perusteluvaiheessa ei ole merkitystä sillä, että oleskeluoikeudesta säädetään direktiivin 2004/38 säännöksiä edullisemmissa kansallisissa säännöksissä, kun taas nyt käsiteltävässä asiassa asianomaisella oli kansallinen oleskeluoikeus, ja että kyseisen direktiivin 24 artiklan 1 kohdassa rajataan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ilmaus koskemaan ainoastaan unionin kansalaisia, jotka oleskelevat mainitun direktiivin nojalla vastaanottavan jäsenvaltion alueella (
31
).
33.
Koska nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että FL oleskelee laillisesti Saksan alueella työnhakijana, (
32
) vaikuttaa näin ollen ensi näkemältä johdonmukaiselta – kuten komissio väittää – tukeutua direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohtaan, jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan vastata sellaisen kansallisen lainsäädännön, jossa jäsenvaltion omia kansalaisia kohdellaan eri tavalla, loukkaavan siinä ilmaistun yhdenvertaisen kohtelun periaatetta lähinnä sillä perusteella, että kyseisellä lainsäädännöllä puututaan jäsenvaltioiden alueella vapaata liikkuvuutta ja oleskelua koskevan oikeuden tosiasialliseen käyttöön.
34.
FL:n lapsen osalta on lisäksi täsmennettävä, ettei sillä, että hän on syntynyt Saksan alueella eikä ole käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ole vaikutusta niiden hänen oikeuksiensa käyttämiseen, jotka koskevat henkilöiden vapaata liikkuvuutta ja oleskelua unionin kansalaisena. (
33
)
35.
En kuitenkaan ole vakuuttunut direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan sovellettavuudesta nyt käsiteltävässä asiassa. Tästä syystä esitän ensin varaumani ja sen jälkeen perusteet, jotka on mielestäni otettava huomioon.
A
Direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan soveltaminen
36.
Valittaessa tällainen peruste, joka edellyttää vertailua jäsenvaltion omiin kansalaisiin, kyseessä olevaa lapsen kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää lähestytään kahdelta eri kannalta sen mukaan, tarkastellaanko asiaa lapsen vai ulkomaisen vanhemman näkökulmasta, kuten komissio esittää.
37.
Kyseessä olevasta kansallisesta lainsäädännöstä seuraa, että lapseen, joka ei ole saksalainen, kohdistuu välitöntä syrjintää saksalaiseen lapseen verrattuna, koska tämän ulkomaisella vanhemmalla on mahdollisuus olla Saksan alueella huoltajana toimimista varten.
38.
Sellaiseen ulkomaalaiseen vanhempaan, jonka lapsi ei ole saksalainen, on katsottava kohdistuvan lapsensa kansalaisuuden vuoksi välitöntä syrjintää (
34
), joka estää häntä toimimasta lapsensa huoltajana samoin edellytyksin saksalaisen vanhemman kanssa. Siltä osin kuin syrjintä liittyy lapsen kansalaisuuteen, sitä voitaisiin luonnehtia ”kanssakäymiseen perustuvaksi” syrjinnäksi (”discrimination par association”) (
35
) tai ”välilliseksi” syrjinnäksi (”discrimination par ricochet”) (
36
); näitä ilmaisuja käytetään toisiaan vastaavina. Niiden tarkoituksena on luonnehtia tilannetta, jossa henkilö, johon kohdistuu välitöntä syrjintää jollakin perusteella (vammaisuus tai muu peruste, kuten kansalaisuus, tässä tapauksessa se, että lapsi on saksalainen), ei täytä tätä perustetta, mutta kyseinen peruste on väitetyn epäedullisemman kohtelun syy. Tällöin toteutuu sen henkilön oikeus, johon syrjintäperuste vaikuttaa, eikä asianomaisen henkilön oma oikeus.
39.
Näin ollen – riippumatta siitä, onko kyse lapsesta vai vanhemmasta – oikeusriidan kohteesta, joka on kansallisen oleskeluoikeuden myöntäminen, aiheutuu kuitenkin vakava ongelma. (
37
)
40.
Muistutan, että direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että ”jollei perustamissopimuksessa ja johdetussa oikeudessa annetuista nimenomaisista erityismääräyksistä muuta johdu, kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella tämän direktiivin nojalla asuvia unionin kansalaisia on kohdeltava jäsenvaltion kansalaisten kanssa tasavertaisesti perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla”.
41.
Käsiteltävässä asiassa tosin sekä lapsi että vanhempi oleskelevat Saksassa direktiivin 2004/38 nojalla. Lisäksi on niin, että vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys koskee kansallisen oleskeluoikeuden myöntämisedellytyksiä, sillä pyritään tunnustamaan oikeus sosiaalisen perussuojelun etuuksiin samoin edellytyksin kuin jäsenvaltion omille kansalaisille.
42.
Tämä seikka on mielestäni tuotava esille hyvin selvästi. Pääasiassa kyseessä oleva yhdenvertainen kohtelu koskee yksinomaan oleskeluluvan myöntämisedellytyksiä eikä pääsyä sosiaalisen perussuojelun etuuksien piiriin. Oleskeluluvan saamisen jälkeen etuudet maksetaan tekemättä eroa etuudensaajien välillä. (
38
)
43.
Direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa ilmaistusta periaatteesta, joka koskee yhdenvertaista kohtelua jäsenvaltion omien kansalaisten kanssa, ei voi seurata oleskeluoikeuden myöntämistä riippumatta siitä, hyödyttääkö se välittömästi isää vai välillisesti lasta.
44.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on toistaiseksi tulkittu kyseistä 24 artiklaa sosiaaliavustuksen hakemista koskevissa tapauksissa, joissa vedottiin eriarvoiseen kohteluun samassa taloudellisessa tilanteessa oleville jäsenvaltion omille kansalaisille myönnettyihin oikeuksiin nähden. (
39
) Unionin tuomioistuin on lausunut yhdenvertaista kohtelua jäsenvaltion omien kansalaisten kanssa koskevan periaatteen soveltamisedellytyksistä oleskeluoikeuden vaikutusten kannalta. (
40
) Oleskeluoikeus on myönnettävä direktiivin 2004/38 nojalla, (
41
) ja oleskeluoikeuden vaikutusten osalta on säädetty nimenomaisesti vain tiettyihin henkilöryhmiin sovellettavista poikkeuksista sosiaaliavustusten alalla. (
42
)
45.
Nyt käsiteltävässä asiassa FL:n hakemus sijoittuu aikaisempaan vaiheeseen, joka koskee oleskeluoikeuden saamista.
46.
Tästä syystä katson – toisin kuin komissio, jonka näkemys perustuu direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohtaan sillä perusteella, ettei siinä säädetä poikkeuksesta yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen oleskeluoikeuden osalta – ettei kyseistä periaatetta voida käyttää perusteena tällaisen oikeuden myöntämiselle. Toisin sanoen kyseessä olevaa kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kaltaista oleskelulupaa ei voida saada mainitun periaatteen, josta unionin kansalaiset hyötyvät kyseisen direktiivin nojalla myönnetyn oleskeluoikeuden vuoksi, vaikutuksesta.
47.
Toinen perustelu voidaan johtaa kyseisen säännöksen sanamuodosta. Siinä säädetään nimenomaisesti vertailusta jäsenvaltion omiin kansalaisiin. He eivät kuitenkaan voi vaatia itselleen minkäänlaista oleskeluoikeutta, koska tämä oikeus on ehdoton (
43
). Direktiivissä 2004/38 vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei siis voida soveltaa oleskeluoikeuden alalla riippumatta siitä, säännelläänkö sitä edullisemmilla kansallisilla säännöksillä.
48.
Koska – kuten komissio esittää – vertailu jäsenvaltion omiin kansalaisiin on kuitenkin tehtävä ”perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla”, voitaisiinko direktiivin 2004/38 24 artiklan teleologista tulkintaa pitää ensisijaisena? (
44
) Toisin sanoen jos asiassa ei suoraan ole kyse yhdenvertaisesta kohtelusta vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa oleskeluoikeuden alalla, näin voi olla muilla perussopimuksen soveltamisaloilla yksinomaan kyseessä olevan lainsäädännön tarkoituksen perusteella. Komissio väittää vastaavasti direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan perusteella tarkastellessaan asiaa lapsen näkökulmasta, että kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä vaarannetaan sen oleskeluoikeuden tehokas vaikutus, joka lapsella on Saksan alueella kyseisen direktiivin nojalla, (
45
) koska lapsella ei ole samanlaista mahdollisuutta perhe-elämään kuin saksalaisella lapsella. Komissio väittää yhtäältä, että unionin oikeudessa ja erityisesti perusoikeuskirjan 7 ja 24 artiklassa ei suojata ainoastaan perhe-elämää ja lapsen oikeutta hyvinvointiin, ja toisaalta, että pienen lapsen oleskeluoikeuden tehokas vaikutus edellyttää, että lapsella on oikeus elää hänen huoltajanaan olevan ja huolenpidostaan vastaavan henkilön kanssa. (
46
)
49.
Kun näitä väitteitä tarkastellaan direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan yhteydessä, niiden perusteella on siis katsottava, että kyseessä olevalla lainsäädännöllä, jolla helpotetaan ulkomaalaisten vanhempien toimimista saksalaisten lasten huoltajina, annetaan vanhemmille suhteissa lapsiinsa mahdollisuus käyttää täysimääräisesti liikkumis- ja oleskeluvapauteen liittyviä oikeuksia, joihin kuuluu oikeus viettää perhe-elämää kaikkine siihen liittyvine oikeuksineen, verrattuna samoja vanhempainoikeuksia käyttäviin jäsenvaltion omiin kansalaisiin. (
47
)
50.
Voidaan myös todeta, että kyseessä olevalla ulkomaalaisten vanhempien hyväksi annetulla kansallisella lainsäädännöllä, jossa yhdistetään perheenyhdistämiseen tarkoitettu oleskelulupa ja mahdollisuus saada tätä varten sosiaalisen perussuojelun etuuksia, pyritään takaamaan liikkumisvapaus ja perhe-elämä tavanomaisissa ja ihmisarvoisissa olosuhteissa. (
48
)
51.
Näin ollen nämä oikeudet, joita on suojeltava ilman kansalaisuutta koskevaa edellytystä, oikeuttavat soveltamaan direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohtaa arvioitaessa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa, mikä synnyttäisi oikeuden oleskella jäsenvaltion alueella.
52.
Mainitut oikeudet ovat nimittäin ensisijaisia. Tältä kannalta tarkasteltuna kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen, sellaisena kuin se konkretisoidaan direktiivin 2004/38 24 artiklassa ja johon säädetään poikkeuksia kyseisen artiklan 2 kohdassa, soveltamisala olisi kuitenkin erityisen laaja ja saattaisi olla ristiriidassa kyseisen direktiivin systematiikan kanssa.
53.
Tältä osin FL:n tilanne on konkreettinen osoitus siitä, kuinka tärkeää on olla tulkitsematta direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa laajasti. Muistutan, että FL:llä on Saksan alueella kyseisessä direktiivissä säädetty oleskeluoikeus työnhakua varten, ja hän voi siis tällä perusteella vedota mainitun direktiivin 24 artiklan 1 kohdan soveltamiseen muiden kuin sosiaalisen perussuojelun etuuksien alalla säädettyjen vaikutusten osalta, koska hän ei voi saada näitä etuuksia saman direktiivin 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
54.
Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät menettelyä koskevat täsmennykset, (
49
) on lisäksi selvää, ettei FL:llä voi olla direktiivin 2004/38 mukaista oleskeluoikeutta millään perusteella, etenkään perhesuhteidensa perusteella, (
50
) eikä hän siten voi vaatia siihen liittyviä sosiaalisen perussuojelun etuuksia.
55.
Näin ollen hyväksymällä se, että FL voi saada direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan nojalla oleskeluoikeuden, joka mahdollistaa perhe-elämän viettämisen samoin edellytyksin, joista säädetään jäsenvaltion omien kansalaisten osalta, asetetaan nähdäkseni kyseenalaiseksi kyseisessä direktiivissä perhe- ja talousasioiden alalla asetetut rajat (
51
) ja siten unionin lainsäätäjän tavoittelema yleinen tasapaino.
56.
Tämä oikeuttaa lisäksi sen, että direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa konkretisoitua syrjintäkiellon periaatetta ei sovelleta kansalliseen lainsäädäntöön, jonka mukaan oleskelulupa voidaan myöntää unionin kansalaiselle, jonka tilanne kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
57.
Näin ollen on katsottava, että tuomiossa CG ilmaistu periaate, jonka mukaan sitä, syrjitäänkö liikkuvia unionin kansalaisia kansalaisuuden perusteella, on arvioitava direktiivin 2004/38 24 artiklan eikä SEUT 18 artiklan ensimmäisen kohdan valossa, (
52
) on rajattava tilanteisiin, joissa kyseisen direktiivin nojalla myönnetyn oleskeluoikeuden vaikutuksia käsitellään suhteessa jäsenvaltion omiin kansalaisiin, mikä sulkee pois edullisemmat kansalliset toimenpiteet oleskeluoikeuden alalla.
58.
Koska direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohtaa ei voida tulkita, on siis täsmennettävä edellytykset, joiden mukaisesti SEUT 18 artiklaa voidaan soveltaa.
B
SEUT 18 artiklan soveltaminen
59.
Tällaisen perusteen valinta yhdenvertaista kohtelua koskevalle oikeudelle oleskeluluvan saamiseksi johtuu sen toteamisesta, että kyseessä oleva lainsäädäntö johtaa vanhemman osalta liikkuvien unionin kansalaisten väliseen syrjintään sen lapsen kansalaisuuden perusteella, jonka huoltaja vanhempi on. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että SEUT 18 artiklan ensimmäinen kohta koskee unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita, joissa jäsenvaltion kansalaista kohdellaan syrjivästi verrattuna toisen jäsenvaltion kansalaisiin pelkästään hänen kansalaisuutensa perusteella. (
53
)
60.
Lapsen osalta voidaan vedota yhdenvertaiseen kohteluun saksalaislapsen kanssa juuri sen vuoksi, että kansallisessa lainsäädännössä hänen vanhemmalleen säädetyllä oleskeluluvalla taataan se, että hän voi tehokkaasti käyttää SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa ja SEUT 21 artiklassa myönnettyä vapauttaan liikkua ja oleskella Saksan alueella. Tämä vaatimus voi perustua SEUT 18 artiklaan, koska kyseessä ei ole seuraus direktiivin 2004/38 nojalla myönnetystä oleskeluoikeudesta, jota tarkoitetaan sen 24 artiklassa. (
54
)
61.
Tällaisella analyysillä, joka koskee sekä FL:n että hänen lapsensa tilannetta, (
55
) vaikka he oleskelevat Saksassa direktiivin 2004/38 nojalla, on se etu, että se on linjassa tuomion CG perustelujen sen osan kanssa, jossa unionin tuomioistuin totesi, että jäsenvaltiot eivät pane täytäntöön direktiiviä 2004/38 säätäessään oleskeluoikeudesta kyseisellä direktiivillä käyttöön otettua järjestelmää edullisemman järjestelmän mukaan. (
56
)
62.
Näin ollen tällainen analyysi on jatkoa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännölle, joka koskee erityissäännöksiä, joilla konkretisoidaan SEUT 18 artiklassa vahvistettua periaatetta, ja SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaan perustuvia oikeuksia.
63.
Saksan hallitus väitti tältä osin istunnossa, että kansallisen lainsäätäjän tarkoituksena oli konkretisoida perustuslain 11 §:n mukainen oikeus perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen Saksan alueella. Komissio täsmensi vastaavasti, että alun perin vuonna 1990 Saksan perustuslain nojalla vain Saksan kansalaisille varatusta oikeudesta on nykyisin tullut unionin perusoikeus. Komission mukaan perustetta, jolla oikeutetaan vanhemman oleskelu sen saksalaisen lapsen hyväksi, jota oli suojeltava, on nyt sovellettava kaikkiin Saksassa laillisesti oleskeleviin lapsiin, jos he ovat unionin kansalaisia. Näin ollen on saavutettu yksimielisyys toteamuksesta, jonka mukaan kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön perusta vastaa SEUT 20 ja SEUT 21 artiklassa vahvistettua perustaa.
64.
Oleskeluluvan myöntämisedellytykset, jotka aiheuttavat syrjintää liikkuvien unionin kansalaisten välillä, kuuluvat siis SEUT 18 artiklan soveltamisalaan, koska ei ole erityisiä säännöksiä, joissa säädettäisiin kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen muuttamisesta tällaisessa tapauksessa. Sillä, että tämä kysymys koskee liikkuvaa unionin kansalaista, jonka tilannetta säännellään direktiivillä 2004/38, ei ole merkitystä.
65.
Tässä tapauksessa kansallinen lainsäädäntö on ristiriidassa tällaisen perusperiaatteen kanssa, koska siinä kohdellaan saksalaisten lasten vanhempia edullisemmin oleskelulupien osalta.
66.
Lisäksi on niin, että vaikka unionin oikeudessa tällä alalla säädettyjä edellytyksiä edullisempien edellytysten määrittäminen kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on noudatettava niille unionin oikeuden nojalla kuuluvia velvoitteita.
C
Muistutus jäsenvaltioiden toimivallan käytölle asetetuista rajoista
67.
On palautettava mieleen unionin tuomioistuimen tuomiossa CG perusoikeuskirjan soveltamisesta antama ratkaisu eli se, että kun jäsenvaltio säätää oleskelua koskevasta kansallisesta säännöstä, jonka soveltamisedellytykset ovat edullisemmat kuin direktiivin 2004/38, se panee täytäntöön EUT-sopimuksen määräykset sellaisen unionin kansalaisen asemasta, joka on käyttänyt SEUT 21 artiklan 1 kohdassa myönnettyä vapauttaan liikkua jäsenvaltioiden alueella. Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisen jäsenvaltion on näin ollen noudatettava perusoikeuskirjan määräyksiä. (
57
)
68.
Kuten jo totesin, (
58
) pääasian kohteena olevassa tilanteessa perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattu oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen sekä sen 24 artiklassa taatut lapsen oikeudet, erityisesti lapsen oikeus siihen, että hänen etunsa otetaan ensisijaisesti huomioon kaikissa häntä koskevissa toimissa, sekä lapsen oikeus ylläpitää henkilökohtaisia suhteita ja suoria yhteyksiä kumpaankin vanhempaansa säännöllisesti, ovat perustavanlaatuisia. (
59
)
69.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen annettavassa vastauksessa on mielestäni riittävää todeta kansalaisuuteen perustuva syrjintä, eikä ole tarpeen täsmentää, mitä muita perusoikeuskirjasta johdettuja perusoikeuksia asianomaisen jäsenvaltion on noudatettava, kun se käyttää toimivaltaansa unionin oikeuden alaan kuuluvissa tilanteissa. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, perustuuko välitön syrjintä kanssakäymiseen (
60
) vai ei, koska kansallisen lainsäädännön oikeuttamisperuste ei missään tapauksessa ole tehokas niiden niin ikään unionin oikeudessa vahvistettujen ja suojattujen periaatteiden kannalta, joihin on vedottu. (
61
)
70.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin rajoittuu vastauksessaan tulkitsemaan ainoastaan SEUT 18 artiklaa, luettuna yhdessä SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan ja SEUT 21 artiklan 1 kohdan kanssa.
V Ratkaisuehdotus
71.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sozialgericht Detmoldin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
SEUT 18 artiklaa, luettuna yhdessä SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan ja SEUT 21 artiklan 1 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
se on esteenä sellaiselle vastaanottavan jäsenvaltion kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oleskelulupa huoltajana toimimista varten myönnetään ainoastaan liikkuville unionin kansalaisille, jotka ovat sellaisen alaikäisen naimattoman lapsen vanhempia, joka on vastaanottavan jäsenvaltion kansalainen ja joka asuu siellä vakinaisesti siellä, ja oleskelulupa evätään, jos lapsi on toisen jäsenvaltion kansalainen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Jäljempänä Jobcenter Bielefeld.
(
3
)	Kyse on unionin kansalaisista, jotka eivät ole sen jäsenvaltion kansalaisia, jonka alueella he asuvat.
(
4
)	Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 158, s. 77).
(
5
)	Ks. tuomio 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, EU:C:2021:602; jäljempänä tuomio CG).
(
6
)	BGBl. 2004 I, s. 1950.
(
7
)	Sellaisena kuin se on muutettuna 27.7.2015 annetulla lailla (BGBl. 2015 I, s. 1386).
(
8
)	Sellaisena kuin se on muutettuna 12.11.2020 annetulla lailla (BGBl. 2020 I, s. 2416).
(
9
)	BGBl. 2004 I, s. 1986.
(
10
)	Kyseisen II osan otsikkoon on 1.1.2023 alkaen lisätty sana ”Bürgergeld” (perustulo).
(
11
)	Sellaisena kuin se oli voimassa 31.12.2020 saakka muutettuna 30.11.2019 annetulla lailla (BGBl. 2019 I, s. 1948).
(
12
)	Sellaisena kuin se oli voimassa 31.12.2020 saakka muutettuna 22.12.2016 annetulla lailla (BGBl. 2016 I, s. 3155).
(
13
)	Tätä termiä käytetään ennakkoratkaisupyynnössä, eikä sillä ole yhteyttä direktiiviin 2004/38 käsitteisiin.
(
14
)	Joko erikseen AufenthG:n 28 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohdan nojalla tai luettuna yhdessä FreizügG/EU:n 11 §:n 14 momentin ensimmäisen virkkeen kanssa.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794.
(
16
)	Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2011, L 141, s. 1).
(
17
)	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 166, s. 1). Kyseisessä artiklassa, jonka otsikko on ”Yhdenvertainen kohtelu”, säädetään, että ”henkilöillä, joihin tätä asetusta sovelletaan, on samat jäsenvaltion lainsäädännön mukaiset etuudet ja velvollisuudet kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisilla, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä”.
(
18
)	Jäljempänä perustuslaki. Tällä pykälällä pyritään muun muassa takaamaan avioliitolle ja perheelle erityinen suojelu, ja siinä vahvistetaan vanhempien huolenpito- ja kasvatusvelvoitteet lasta kohtaan. Lisäksi siinä vahvistetaan periaate avioliiton ulkopuolella ja avioliitossa syntyneiden lasten yhdenvertaisesta kohtelusta lain edessä.
(
19
)	Allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950.
(
20
)	FL:n esittämien perusteiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että hänen sosiaalisen perussuojelun etuuksia koskeva hakemuksensa ei voi kohdistua ajanjaksoon, joka alkaa 30.5.2020, jolloin hän saapui Saksaan työnhakua varten. Koska hakemuksen perusteena on hänen poikansa huoltajuus, hakemuksen alkamisajankohdan on oltava lapsen syntymä eli 27.11.2020. Tästä seuraa, että haettuja sosiaalisen perussuojelun etuuksia koskevan oikeuden kesto on kolme kuukautta.
(
21
)	Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tähän määräykseen voi tutustua seuraavan linkin kautta: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html (12 kohta).
(
22
)	Tästä pykälästä on 24.11.2020 lähtien tullut 11 §:n 14 momentin ensimmäinen virke
(
23
)	Jäljempänä perusoikeuskirja.
(
24
)	Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2009, L 284, s. 1).
(
25
)	Ks. tapauksesta, jossa vanhempi on kolmannen maan kansalainen, parhaillaan vireillä oleva asia C‑130/24, Stadt Wuppertal. Ks. myös muiden tapausten osalta tuomio 21.12.2011, Ziolkowski ja Szeja (C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, 50 kohta) ja tuomio CG, 82 kohta.
(
26
)	Saksan hallitus täsmensi istunnossa, että saksalaisen lapsen perhe voidaan yhdistää AufenthG:n 28 §:n nojalla, saksalaisten oleskeluoikeutta Saksassa koskevan perustuslain 11 §:n perusteella. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 63 kohta.
(
27
)	Ks. tuomio 19.11.2024, komissio v. Tšekin tasavalta (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 97 kohta) ja tuomio 19.11.2024, komissio v. Puola (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 96 kohta).
(
28
)	Ks. myös kyseisestä 65 kohdasta tuomio 19.11.2024, komissio v. Tšekin tasavalta (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 98 kohta) ja tuomio 19.11.2024, komissio v. Puola (Vaalikelpoisuus ja poliittisen puolueen jäsenyys) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 97 kohta).
(
29
)	Ks. myös tuomio CG, 58 kohta.
(
30
)	Siinä täsmennetään, että ”direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdan mukaan unionin kansalaiset, jotka siirtyvät toiseen jäsenvaltioon tai oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa kuin jonka kansalaisia he ovat, sekä heidän direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa määritellyt perheenjäsenensä, jotka tulevat heidän mukanaan tai seuraavat heitä myöhemmin, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan ja nauttivat siinä myönnettyjä oikeuksia (tuomio 10.9.2019, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)”.
(
31
)	Ks. tuomio CG (83 kohta).
(
32
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 15 kohta.
(
33
)	Ks. vastaavasti tuomio 13.9.2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 42 kohta).
(
34
)	Nyt käsiteltävässä asiassa perusteena on kansalaisuus eikä neutraali peruste, jonka vaikutus johtaa kansalaisuuteen perustuvaan syrjintään.
(
35
)	Ks. analogisesti tämä ilmaisu julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotuksessa Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, 4, 5 ja 20 kohta sekä alaviite 5).
(
36
)	Ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:170, 55 kohta).
(
37
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta
(
38
)	SGB II:n 7 §:n 1 momentin ja SGB XII:n 23 §:n sanamuodosta ilmenee, ettei sillä ole merkitystä sosiaalisen perussuojelun etuuksia koskevien vaikutusten kannalta, onko kantaja kyseisen jäsenvaltion kansalainen ja säädetäänkö hänen oleskeluoikeudestaan direktiivissä 2004/38 vai kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä. Viimeksi mainitussa tapauksessa sosiaaliavustuksia koskeva Saksan lainsäädäntö on unionin kansalaisille edullinen, koska unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa CG, että ne, joilla ei ole oleskeluoikeutta direktiivin 2004/38 nojalla, eivät voi vedota kyseisen direktiivin 24 artiklan 1 kohdassa konkretisoituun syrjintäkiellon periaatteeseen (ks. vastaavasti kyseisen tuomion 80 ja 83 kohta).
(
39
)	Ks. erityisesti tuomio CG, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
40
)	Ks. tästä tuomio CG, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen (ne koskevat jäsenvaltioiden vapautta täsmentää pelkästään kansallisen oikeuden perusteella myönnetyn oleskeluoikeuden vaikutuksia).
(
41
)	Tuomiosta CG seuraa, että unionin kansalainen, josta voi aiheutua kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle (80 kohta) tai jonka oleskeluoikeus on myönnetty direktiivin 2004/38 säännöksiä edullisemman kansallisen lainsäädännön nojalla (83 kohta) ja ilman varoja koskevaa edellytystä (81 kohta), ei voi vedota direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa konkretisoituun syrjintäkiellon periaatteeseen saadakseen samassa tilanteessa oleville kansalaisille maksettavia sosiaaliavustuksia.
(
42
)	Ks. direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohta.
(
43
)	Ks. vastaavasti tuomio 14.11.2017, Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, 37 kohta) ja tuomio 22.6.2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Alankomaalaisen alaikäisen lapsen thaimaalainen äiti) (C‑459/20, EU:C:2023:499, 41 kohta). Ks. myös komission tiedonanto unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta vapaaseen liikkuvuuteen (EUVL 2023, C 1392), erityisesti s. 6.
(
44
)	Ks. vertailun vuoksi sosiaaliavustusten osalta Lenaerts, K. ja Gutiérrez-Fons, J., Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2020, erityisesti 71 kohta (s. 69–71) sekä Lenaerts, K., ”The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, osa 24, nro 4, ERA, Trier, s. 589–598, erityisesti s. 595 ja 596.
(
45
)	Muistutan, että nyt käsiteltävässä asiassa FL:n lapsella on äitinsä oleskeluoikeudesta johdettu oleskeluoikeus. Unionin tuomioistuin on todennut, että ”SEUT 20 artikla on esteenä kansallisille toimenpiteille – ja myös päätöksille, joilla unionin kansalaisten perheenjäseniltä evätään oleskeluoikeus –, joiden vaikutuksesta unionin kansalaiset eivät tosiasiassa voi käyttää pääosaa oikeuksista, jotka heillä on unionin kansalaisen asemansa perusteella” (ks. tuomio 10.5.2017, Chavez-Vilchez ym., C‑133/15, EU:C:2017:354, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
46
)	Ks. myös lähinnä tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohdassa mainitut FL:n väitteet.
(
47
)	Ks. erityisesti tuomio CG, 90 kohta ja tuomio 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayonPancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä 59 ja 65 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa FL voisi väittää, että hänen on pelkästään taloudellisista syistä vähemmän houkuttelevaa jäädä Saksaan huoltajana toimimista varten, koska hänellä on lupa oleskella Saksassa työnhakijana, mutta hän ei saa sosiaalisen perussuojelun etuuksia. Samoin voitaisiin väittää, että asianomaiset lapset, jotka ovat unionin kansalaisia, voivat kansalaisuutensa mukaan ja riippumatta siitä, onko toinen vanhemmista unionin kansalainen, asua Saksan alueella tämän siellä laillisesti oleskelevan vanhemman kanssa ja nauttia tälle maksetuista sosiaalisen perussuojelun etuuksista.
(
48
)	Ks. vastaavasti tuomio CG, 89 ja 91 kohta.
(
49
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 16–19 kohta.
(
50
)	FL:n hakemuksen hylkäämisperusteiden lukemisen perusteella niistä on pääteltävä, että hän asui kannekirjelmässään tarkoitettuna ajanjaksona Saksassa ilman vakituista suhdetta lapsensa äitiin ja toimimatta tosiasiallisesti lapsensa huoltajana. Jos tältä osin on epävarmaa, ettei FL voi saada millään perusteella direktiivistä 2004/38 johdettua oleskeluoikeutta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on poistettava tämä epävarmuus (ks. tuomio 15.9.2015, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, 52 kohta ja tuomio 6.10.2020, Jobcenter Krefeld, C‑181/19, EU:C:2020:794, 69 kohta). Näin ollen FL:n tilanteen arviointia ei ole syytä ulottaa – kuten komissio kirjallisissa huomautuksissaan ehdottaa – direktiivin 2004/38 3 artiklaan, jonka 2 kohtaa unionin tuomioistuin on tulkinnut 5.9.2012 antamassaan tuomiossa Rahman ym. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Ks. erityisesti direktiivissä 2004/38 vahvistettujen edellytysten mieliin palauttamisesta FL:n lapsen tilanteeseen rinnastettavassa tilanteessa tuomio 13.9.2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 44–47 kohta). Ks. myös näistä tulkintaperusteista analogisesti tuomio CG, 81 kohta.
(
52
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 31 kohta.
(
53
)	Ks. tuomio 2.9.2021, Belgian valtio (Oleskeluoikeus perheväkivallan tapauksessa) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
54
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 57 kohta.
(
55
)	Hänen tapaukseensa sovelletaan ainoastaan SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohta.
(
56
)	Ks. tuomio CG, 82, 83 ja 87 kohta.
(
57
)	Ks. tuomio CG, 84, 85, 86 ja 88 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 44 mainittu Lenaerts, K., ”The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, erityisesti alaviite 40 (s. 596), jonka mukaan vuonna 2021 annetussa tuomiossa CG tehtiin merkittävä täsmennys 11.11.2014 annettuun tuomioon Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) ja 15.9.2015 annettuun tuomioon Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) nähden. Siinä korostetaan unionin tuomioistuimen katsoneen tuomiossa CG lähinnä, että jäsenvaltio ”panee täytäntöön” SEUT 21 artiklan 1 kohdan mukaiset unionin kansalaisen vapaata liikkuvuutta koskevat oikeudet myöntäessään unionin kansalaiselle oleskeluoikeuden, vaikka tämä oikeus ei täyttäisikään direktiivissä 2004/38 vahvistettuja edellytyksiä. Tämä johtaa tiettyjen perusoikeuskirjassa vahvistettujen oikeuksien soveltamiseen ja edellyttää siis, että vastaanottava jäsenvaltio myöntää liikkuvalle unionin kansalaiselle ihmisarvoisen elämän mahdollistavaan toimeentuloon tarvittavat varat.
(
58
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48–52 kohta.
(
59
)	Ks. vastaavasti tuomio 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayonPancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 59 kohta). Pääasiassa kyseessä olevan lapsen osalta voitaisiin vedota erityisesti perusoikeuskirjan 24 artiklan 3 kohtaan.
(
60
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohta.
(
61
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 63 kohta.