62018CC0453
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ELEANOR SHARPSTON
31 päivänä lokakuuta 2019 (
1
)
Yhdistetyt asiat C‑453/18 ja C‑494/18
Bondora
(Ennakkoratkaisupyynnöt – Juzgado de Primera Instancia n.o 11 de Vigo (Vigon alioikeus nro 11, Espanja) ja Juzgado de Primera Instancia n.o 20 de Barcelona (Barcelonan alioikeus nro 20, Espanja))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Asetus (EY) N:o 1896/2006 – Eurooppalainen maksamismääräysmenettely – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Tuomioistuinten viran puolesta harjoittama valvonta – Asiakirjat, jotka eivät ole pakollisia eurooppalaisen maksamismääräyshakemuksen yhteydessä mutta jotka ovat välttämättömiä arvioitaessa kohtuuttomien ehtojen mahdollista olemassaoloa
Johdanto
1.
Onko tuomioistuin, jonka käsiteltävänä on asetuksen (EY) N:o 1896/2006 (
2
) nojalla annettu eurooppalainen maksamismääräys, joka liittyy elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyyn sopimukseen, velvollinen valvomaan viran puolesta direktiivissä 93/13/ETY (
3
) tarkoitettujen kohtuuttomien ehtojen mahdollista olemassaoloa? Onko kyseinen tuomioistuin tässä yhteydessä toimivaltainen kehottamaan hakijaa toimittamaan sille kopion tämän vaateensa perusteena olevasta sopimuksesta kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan perusteella? Mikäli näin ei ole, mitä päätelmiä tästä pitäisi tehdä asetuksen N:o 1896/2006 pätevyyden kannalta erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 38 artiklan valossa?
2.
Nämä ovat olennaisilta osin ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten tässä tapauksessa unionin tuomioistuimelle osoittamat perustavanlaatuiset kysymykset. Unionin tuomioistuinta pyydetään tässä yhteydessä selventämään ensi kertaa asetuksen N:o 1896/2006 ja direktiivin 93/13 vaatimusten välistä suhdetta tuomioistuimen viran puolesta harjoittaman valvonnan osalta.
3.
Näillä kahdella unionin oikeuden säädöksellä näyttää ensi arviolta olevan päinvastaiset tavoitteet: direktiivillä kuluttajansuoja tuomioistuimen aktiivisen puuttumisen ansiosta ja asetuksella saatavien perinnän nopeuttaminen ja yksinkertaistaminen siirtämällä velvollisuus aloittaa prosessi ja antamalla lisää vastuuta vastapuolelle.
4.
On unionin tuomioistuimen tehtävänä määrittää, onko jompikumpi näistä tavoitteista etusijalla toiseen nähden vai onko – kuten uskon – tosiasiallisesti mahdollista sovittaa ne yhteen tulkitsemalla näitä kahta säädöstä yhdessä.
Asiaa koskeva lainsäädäntö
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
5.
Perusoikeuskirjan 38 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Unionin politiikoissa varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja.”
Direktiivi 93/13
6.
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 4., 5., 21. ja 24. perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”jäsenvaltioiden velvollisuutena on varmistaa, että kuluttajien kanssa tehtyihin sopimuksiin ei sisälly kohtuuttomia ehtoja;
kuluttajat eivät yleensä tunne muiden kuin oman jäsenvaltionsa tavaroiden myyntiä ja palvelujen tarjontaa koskevia sopimuksia säänteleviä oikeussäännöksiä; – –
– –
jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta vältettäisiin kohtuuttomien ehtojen esiintyminen elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa; jos tällaisia ehtoja kuitenkin esiintyy sopimuksissa, ne eivät sido kuluttajaa, ja sopimus sitoo edelleen osapuolia samoin ehdoin, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja;
– –
jäsenvaltioiden tuomioistuimilla tai hallintoviranomaisilla on oltava käytettävissään riittävät ja tehokkaat keinot kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen soveltamisen lopettamiseksi.”
7.
Direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin ”tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä”.
8.
Tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.”
9.
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
10.
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Asetus N:o 1896/2006
11.
Asetuksen N:o 1896/2006 johdanto-osan 9, 13 ja 14 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”9.
Tämän asetuksen tarkoituksena on yksinkertaistaa ja nopeuttaa riitauttamattomia rahamääräisiä vaatimuksia koskevien valtion rajat ylittävien asioiden käsittelyä ja vähentää siitä aiheutuvia kustannuksia ottamalla käyttöön eurooppalainen maksamismääräysmenettely; lisäksi sen tarkoituksena on tehdä mahdolliseksi eurooppalaisten maksamismääräysten vapaa liikkuvuus kaikissa jäsenvaltioissa säätämällä vähimmäisvaatimuksista, joiden noudattaminen tekee tarpeettomaksi toteuttaa täytäntöönpanevassa jäsenvaltiossa välivaiheen menettelyjä ennen tunnustamista ja täytäntöönpanoa.
– –
13.
Kantajalla olisi oltava velvollisuus antaa eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevassa hakemuksessa tiedot, joiden perusteella vastapuoli pystyy selkeästi tunnistamaan vaatimuksen ja sen perustelut voidakseen päättää tämän perusteella, haluaako hän riitauttaa vaatimuksen.
14.
Kantajalla olisi oltava velvollisuus antaa tässä yhteydessä kuvaus vaatimuksen perusteena olevista todisteista. Tätä varten olisi hakemuslomakkeessa olisi oltava mahdollisimman tyhjentävä luettelo rahamääräisten vaatimusten tueksi yleensä esitettävistä todistetyypeistä.”
12.
Asetuksen N:o 1896/2006 1 artiklan otsikkona on ”Kohde”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”1.   Tämän asetuksen tarkoituksena on
a)
yksinkertaistaa ja nopeuttaa oikeudenkäyntiä ja pienentää oikeudenkäyntikuluja riitauttamattomia rahamääräisiä vaatimuksia koskevissa valtion rajat ylittävissä asioissa ottamalla käyttöön eurooppalainen maksamismääräysmenettely;
ja
b)
tehdä mahdolliseksi eurooppalaisten maksamismääräysten vapaa liikkuvuus kaikissa jäsenvaltioissa säätämällä vähimmäisvaatimuksista, joiden noudattaminen tekee tunnustamista ja täytäntöönpanoa edeltävät välivaiheen menettelyt tarpeettomiksi täytäntöönpanevassa jäsenvaltiossa.
2.   Tämä asetus ei estä kantajaa esittämästä 4 artiklassa tarkoitettua vaatimusta käyttäen jonkin jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön tai yhteisön lainsäädännön mukaista muuta menettelyä.”
13.
Kyseisen asetuksen 2 artiklan otsikkona on ”Soveltamisala”, ja sen 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Tätä asetusta sovelletaan valtion rajat ylittäviin siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Asetusta ei erityisesti sovelleta vero-, tulli- tai hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (’acta iure imperii’).”
14.
Tämän asetuksen 2 artiklan 2 ja 3 kohdassa luetellaan muita sen soveltamisalaa koskevia poikkeuksia, joilla ei ole merkitystä tässä tapauksessa.
15.
Asetuksen N:o 1896/2006 3 artiklan otsikkona on ”Valtion rajat ylittävät asiat”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa valtion rajat ylittävällä asialla tarkoitetaan asiaa, jossa vähintään yhdellä asianosaisella on kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu.
2.   Kotipaikka määritetään tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 59 ja 60 artiklan mukaisesti.
– –”
16.
Tämän asetuksen 7 artiklan otsikkona on ”Eurooppalaista maksamismääräystä koskeva hakemus”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”1.   Eurooppalaista maksamismääräystä koskeva hakemus on tehtävä liitteessä I olevalla vakiolomakkeella A.
2.   Hakemuksessa on mainittava:
a)
asianosaisten ja tarvittaessa heidän edustajiensa samoin kuin sen tuomioistuimen, jolle hakemus tehdään, nimet ja osoitteet;
b)
vaatimuksen määrä, mukaan lukien sen pääoma ja mahdollinen korko, sopimussakko sekä kulut;
c)
jos vaatimukselle pyydetään korkoa, korkokanta ja aika, jolta kyseistä korkoa vaaditaan, paitsi jos pääomaan lisätään lakisääteinen korko määräyksen antavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla ilman eri pyyntöä;
d)
vaatimuksen peruste, mukaan luettuna kuvaus vaatimuksen sekä mahdollisen koron perusteena olevista seikoista;
e)
kuvaus vaatimuksen perusteeksi esitettävästä näytöstä;
f)
tuomioistuimen toimivallan peruste;
ja
g)
asian 3 artiklassa tarkoitettu valtion rajat ylittävä luonne.
– –”
17.
Asetuksen N:o 1896/2006 8 artiklan otsikkona on ”Hakemuksen tutkiminen”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”Tuomioistuin, jolle eurooppalaista maksamismääräystä koskeva hakemus on tehty, tutkii hakemuslomakkeen pohjalta viipymättä, täyttyvätkö 2, 3, 4, 6 ja 7 artiklassa säädetyt edellytykset ja vaikuttaako vaatimus perustellulta. Tämä tutkiminen voi tapahtua automaattista menettelyä käyttäen.”
18.
Asetuksen 9 artiklan otsikkona on ”Täydentäminen tai oikaisu”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Jos 7 artiklassa säädetyt edellytykset eivät täyty, tuomioistuimen on annettava kantajalle mahdollisuus täydentää tai oikaista hakemusta, paitsi jos vaatimus on selvästi perusteeton tai jos hakemusta ei voida ottaa tutkittavaksi. Tuomioistuimen on käytettävä liitteessä II olevaa vakiolomaketta B.
2.   Jos tuomioistuin pyytää kantajaa täydentämään tai oikaisemaan hakemusta, sen on määrättävä olosuhteisiin nähden sopivaksi katsomansa määräaika. Tuomioistuin voi harkintansa mukaan pidentää tätä määräaikaa.”
19.
Tämän asetuksen 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos vaatimus täyttää 8 artiklassa tarkoitetut edellytykset vain osittain, tuomioistuimen on ilmoitettava siitä kantajalle. Kantajaa on pyydettävä hyväksymään tai hylkäämään ehdotus eurooppalaiseksi maksamismääräykseksi sellaisen määrän osalta, jonka suuruuden tuomioistuin on määrittänyt. Saman asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos kantaja hyväksyy tuomioistuimen ehdotuksen, tuomioistuin antaa eurooppalaisen maksamismääräyksen siltä vaatimuksen osalta, jonka kantaja on hyväksynyt. Alkuperäisen vaatimuksen jäljelle jäävää osaa koskevat seuraukset määräytyvät kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
20.
Kyseisen asetuksen 11 artiklan 3 kohdan mukaan ”hakemuksen hylkääminen ei estä kantajaa jatkamasta vaatimuksen perimistä tekemällä uuden eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen tai käyttäen jotain muuta jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaista menettelyä”.
21.
Tämän asetuksen 12 artiklan otsikkona on ”Eurooppalaisen maksamismääräyksen antaminen”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Jos 8 artiklassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät, tuomioistuimen on annettava eurooppalainen maksamismääräys liitteessä V olevaa vakiolomaketta E käyttäen mahdollisimman pian ja tavallisesti 30 päivän kuluessa hakemuksen tekemisestä.
Tähän 30 päivän määräaikaan ei sisälly aika, jonka kantaja on käyttänyt täydentääkseen, oikaistakseen tai muuttaakseen hakemusta.
2.   Eurooppalaiseen maksamismääräykseen on liitettävä kopio hakemuslomakkeesta. Siinä ei ilmoiteta tietoja, jotka kantaja on antanut lomakkeen A lisäyksissä 1 ja 2.
– –
4.   Vastaajalle on eurooppalaisessa maksamismääräyksessä ilmoitettava, että
a)
määräys on annettu pelkästään kantajan antamien tietojen perusteella, joita tuomioistuin ei ole tarkistanut;
b)
määräyksestä tulee täytäntöönpanokelpoinen, jollei tuomioistuimelle anneta vastinetta 16 artiklan mukaisesti;
c)
jos vastine annetaan, menettely jatkuu määräyksen antavan jäsenvaltion toimivaltaisissa tuomioistuimissa tavanomaista riita-asiain käsittelyä koskevien sääntöjen mukaisesti, jollei kantaja ole nimenomaisesti pyytänyt menettelyn päättämistä tässä tapauksessa.
– –”
22.
Asetuksen N:o 1896/2006 22 artiklan 3 kohdan mukaan eurooppalaista maksamismääräystä ei sen sisältämän asiaratkaisun osalta saa missään tapauksessa ottaa uudelleen tutkittavaksi täytäntöönpanevassa jäsenvaltiossa.
23.
Edellä mainitun asetuksen 26 artiklan mukaan kaikkiin prosessioikeudellisiin kysymyksiin, joista ei erikseen säädetä tässä asetuksessa, sovelletaan kansallista lainsäädäntöä.
24.
Kyseisen asetuksen liitteessä I olevaan vakiolomakkeeseen A sisältyy vielä useita kohtia, jotka kantajan on täytettävä. Tässä tapauksessa on mainittava kohdat, joiden numerot ovat seuraavat: 6 (”Pääoma”), 7 (”Korko”), 8 (”Sopimussakko”), 9 (”Kulut”), 10 (”Vaatimuksen tueksi esitettävissä oleva näyttö”) ja 11 (”Lisälausunnot ja lisätiedot”).
Espanjan lainsäädäntö
25.
Toimenpiteitä eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 1896/2006 soveltamisen edistämiseksi Espanjassa koskevan siviiliprosessilain 1/2000 (
4
) (Ley 1/2000, de 7 de enero 2000, de Enjuiciamiento Civil, jäljempänä LEC) 23. loppusäännöksen 2 ja 11 momentissa säädetään seuraavaa:
”2. Eurooppalaista maksamismääräystä koskeva hakemus on esitettävä asetuksen N:o 1896/2006 liitteessä I olevalla vakiolomakkeella A, johon ei tarvitse liittää asiakirjoja, ja jos asiakirjat toimitetaan, niitä ei oteta huomioon.
– –
11. Prosessuaalisista kysymyksistä, joista ei ole säädetty asetuksessa N:o 1896/2006 eurooppalaisen maksamismääräyksen antamista varten, säädetään [LEC:ssä] maksamismääräysmenettelystä annetuissa säännöksissä.”
26.
LEC:n 815 §:n 4 momentin sanamuoto on seuraava:
”Jos vaadittu saatava perustuu yrityksen tai elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan tai käyttäjän väliseen sopimukseen, tuomioistuimen kirjaamon on ennen maksamismääräyksen antamista ilmoitettava asiasta tuomioistuimelle, jotta tämä kykenee arvioimaan, onko jokin hakemuksen tai vaadittavan summan määrityksen perustana olevista sopimusehdoista mahdollisesti kohtuuton. Tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta, voidaanko jotain hakemuksen tai vaadittavan summan määrityksen perustana olevista sopimusehdoista pitää kohtuuttomana. Jos se arvioi, että jotain sopimusehtoa voidaan pitää tällaisena, sen on kuultava sopimuspuolia viiden päivän kuluessa. Se ratkaisee asian näitä kuultuaan määräyksellä seuraavien viiden päivän kuluessa. Asianajajan ja edustajan osallistumista tähän käsittelyyn ei edellytetä.
Jos jonkin sopimusehdoista arvioidaan olevan kohtuuton, määräyksessä määritetään tämän toteamuksen seuraukset ja joko todetaan vaatimus aiheettomaksi tai määrätään menettelyn jatkamisesta ilman kohtuuttomina pidettävien ehtojen soveltamista.
Jos sopimuksessa ei tuomioistuimen mukaan ole kohtuuttomia sopimusehtoja, se toteaa tämän, ja tuomioistuimen kirjaamo toimittaa maksamismääräyksen velalliselle 1 momentin mukaisesti.
Annettavaan määräykseen voidaan joka tapauksessa hakea muutosta suoraan.”
Pääasiat, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
Asia C‑453/18
27.
Bondora AS (jäljempänä Bondora) on liiketoimintaa harjoittava yhtiö, joka teki lainasopimuksen Carlos V. C. ‑nimisen kuluttajan kanssa. Tämä yhtiö esitti 21.3.2018 kyseiselle kuluttajalle osoitetun 755,27 euron suuruisen eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen Juzgado de Primera Instancia n.o 11 de Vigossa (Vigon alioikeus nro 11, Espanja).
28.
Koska Bondoran vaatimus perustui LEC:n 815 §:n 4 momentissa tarkoitettuun kuluttajan kanssa tehtyyn lainasopimukseen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kehotti Bondoraa esittämään kyseistä vaatimusta tukevat asiakirjat selvittääkseen, oliko tässä lainasopimuksessa mahdollisesti kohtuuttomia ehtoja.
29.
Bondora kieltäytyi esittämästä kyseisiä asiakirjoja ja vetosi ensinnäkin siihen, että LEC:n 23. loppusäännöksen 2 momentin nojalla eurooppalaisen maksamismääräyksen yhteydessä ei ollut tarpeen toimittaa mitään kyseistä vaatimusta koskevaa asiakirjanäyttöä, ja toiseksi siihen, että asetuksen N:o 1896/2006 8 ja 12 artiklassa ei viitattu asiakirjojen esittämiseen eurooppalaisen maksamismääräyksen antamista varten.
30.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tällainen tulkinta edellisessä kohdassa tarkoitetusta lainsäädännöstä on omiaan aiheuttamaan hankaluuksia, jos vaatimus, jonka täytäntöönpanoa vaaditaan, perustuu kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen.
31.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on näet huomauttanut ennakkoratkaisupyynnössään, että LEC:n 815 §:n 4 momentti annettiin nykyisessä sanamuodossaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ja erityisesti tuomion Banco Español de Crédito (
5
) perusteella, ja viimeksi mainitussa tuomiossa oli vahvistettu tarve valvoa viran puolesta kohtuuttomia ehtoja kansallisen lainsäädännön mukaisen maksamismääräysmenettelyn yhteydessä.
32.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä Bondoran kieltäytyminen esittämästä edellä mainittuja asiakirjoja vaatimuksensa tueksi LEC:n 23. loppusäännöksen 2 momentin nojalla estää asiaa käsittelevää tuomioistuinta harjoittamasta valvontaa, jota siltä edellytetään saman lain 815 §:n 4 momentin nojalla silloin, kun maksamismääräys liittyy kuluttajaan.
33.
Näissä olosuhteissa kansallinen tuomioistuin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 93/13] 7 artiklan 1 kohtaa ja sitä tulkitsevaa oikeuskäytäntöä tulkittava siten, että direktiivin kyseinen artikla on esteenä [LEC:n] 23. loppusäännöksen [2 momentin] kaltaiselle kansalliselle oikeussäännölle, jonka mukaan eurooppalaista maksamismääräystä koskevassa hakemuksessa ei ole tarpeen toimittaa asiakirjoja, ja jos asiakirjat toimitetaan, niitä ei oteta huomioon?
2)
Onko [asetuksen N:o 1896/2006] 7 artiklan 2 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että kyseinen säännös ei ole esteenä sille, että velkojana olevaa yhtiötä voidaan vaatia esittämään [tuomioistuimessa] asiakirjat, joihin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä sovitusta kulutusluotosta johtuva vaatimus perustuu, jos tuomioistuin pitää asiakirjojen tutkimista välttämättömänä, jotta se voi selvittää, onko sopimuspuolten välisessä sopimuksessa mahdollisesti kohtuuttomia ehtoja, ja noudattaa siten [direktiivin 93/13] säännöksiä ja sitä tulkitsevaa oikeuskäytäntöä?”
Asia C‑494/18
34.
Tässä jälkimmäisessä asiassa sama yhtiö (eli Bondora) on tehnyt lainasopimuksen toisen kuluttajan eli XY:n kanssa. Bondora haki 17.5.2018 Juzgado de Primera Instancia n.o 20 de Barcelonalta (Barcelonan alioikeus nro 20, Espanja) 1818,66 euron määräisen eurooppalaisen maksamismääräyksen osoittamista XY:lle.
35.
Bondora ilmoitti vakiolomakkeessa A (asetuksen N:o 1896/2006 liite I), että XY oli kuluttaja ja että sillä oli hallussaan vaatimuksen perustana oleva lainasopimus, jossa määritettiin vaatimuksen suuruus. Bondora ilmoitti myös, että jos kuluttaja vastustaisi hakemusta, se pyytäisi asian jättämistä sillensä.
36.
Todettuaan riidan toisen osapuolen olevan kuluttaja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kehotti Bondoraa täyttämään vakiolomakkeessa A olevan 11 kohdan, jonka otsikkona on ”Lisälausunnot ja lisätiedot”, ja esittämään siinä eritelmän vaatimuksen määrästä sekä kopioimaan tähän sopimusehdot, joiden perusteella vaatimus esitettiin.
37.
Bondora kieltäytyi antamasta näitä tietoja ja väitti, että asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklan 2 kohdan nojalla se ei ollut velvollinen esittämään lisätodisteita vaatimuksestaan. LEC:n 23. loppusäännöksen 2 momentin mukaan eurooppalaista maksamismääräystä koskevassa hakemuksessa ei näet ole tarpeen esittää asiakirjoja vaaditun saatavan tueksi. Tämä yhtiö vetosi niin ikään siihen, että muut tuomioistuimet olivat jo hyväksyneet samankaltaisia maksamismääräyksiä vaatimatta sitä täyttämään muita vaatimuksia.
38.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii siten asetuksen N:o 1896/2006 tulkintaa kuluttajansuojan pakottavan vaatimuksen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (
6
) valossa. Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen mukaan kuluttajaan liittyvän eurooppalaisen maksamismääräyksen antaminen ilman minkäänlaista kohtuuttomien ehtojen olemassaolon valvontaa saattaisi loukata kuluttajansuojan pakottavaa vaatimusta ja siten perusoikeuskirjan 38 artiklaa ja SEU 6 artiklan 1 kohtaa.
39.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että perusoikeuskirjan 38 artikla, SEU 6 artiklan 1 kohta sekä direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta eivät ole esteenä LEC:n 23. loppusäännöksen 2 momentin kaltaiselle kansalliselle säännökselle, kunhan siinä annetaan tuomioistuimelle mahdollisuus tutustua sopimusehtojen sisältöön, jotta se voi harjoittaa viran puolesta mahdollisesti kohtuuttomien ehtojen valvontaa.
40.
Jos sitä vastoin asetuksessa N:o 1896/2006 ei sallittaisi minkään lisätäsmennysten hankkimista kohtuuttomien ehtojen mahdollisen olemassaolon selvittämiseksi, tätä asetusta olisi pidettävä SEU 6 artiklan 1 kohdan ja perusoikeuskirjan 38 artiklan vastaisena.
41.
Näissä olosuhteissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [LEC:n] 23. loppusäännöksen 4 momentin kaltainen kansallinen oikeussääntö [perusoikeuskirjan] 38 artiklan, [SEU] 6 artiklan 1 kohdan sekä direktiivin [93/13] 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan mukainen, kun siinä ei anneta mahdollisuutta esittää eikä vaatia sopimusta eikä erittelyä vaatimuksesta, jos vastapuolena vaatimuksessa on kuluttaja ja on viitteitä siitä, että vaadittavat määrät saattavat perustua kohtuuttomiin ehtoihin?
2)
Onko [asetuksen] N:o 1896/2006 7 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaista pyytää kuluttajaa vastaan esitettyjen vaatimusten yhteydessä hakijaa erittelemään vaatimansa saatavan lomakkeessa A olevassa 11 kohdassa? Onko niin ikään kyseisen oikeussäännön mukaista vaatia ehtojen kohtuuttomuuden arvioimiseksi, että samaan 11 kohtaan kopioidaan niiden sopimusehtojen sisältö, joiden perusteella kuluttajaa vastaan esitetään sopimuksen pääkohteen ylittäviä vaatimuksia?
3)
Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko asetuksen N:o 1896/2006 nykyisen sanamuodon perusteella mahdollista tutkia viran puolesta ennen eurooppalaisen maksamismääräyksen antamista, sovelletaanko kuluttajasopimuksessa kohtuuttomia ehtoja, ja minkä säännöksen perusteella näin voidaan tehdä?
4)
Jos kohtuuttomien ehtojen valvominen viran puolesta ei ole mahdollista ennen eurooppalaisen maksamismääräyksen antamista asetuksen N:o 1896/2006 nykyisen sanamuodon perusteella, unionin tuomioistuimelta tiedustellaan, onko mainittu asetus perusoikeuskirjan 38 artiklan ja [SEU] 6 artiklan 1 kohdan perusteella pätevä.”
Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
42.
Nämä kaksi asiaa yhdistettiin oikeudenkäynnin kirjallista vaihetta varten unionin tuomioistuimen presidentin 6.9.2018 tekemällä päätöksellä. Asioiden yhdistämistä koskeva päätös pysytettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
43.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Espanjan, Latvian ja Unkarin hallitukset sekä Euroopan komissio, Euroopan unionin neuvosto ja Euroopan parlamentti.
44.
Koska osapuolet eivät pyytäneet suullisen käsittelyn järjestämistä, unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan nojalla olla järjestämättä sitä.
Oikeudellinen arviointi
Alustavia huomautuksia tässä tapauksessa sovellettavista säädöksistä
45.
Ennen ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten kysymysten tutkimista on syytä vahvistaa direktiivin 93/13 ja asetuksen N:o 1896/2006 sovellettavuus nyt käsiteltävään asiaan.
46.
Direktiiviä 93/13 sovelletaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyihin sopimuksiin (kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohta).
47.
Tässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöissä esitetyistä tiedoista ilmenee, että pääasioiden kohteena olevat riidat koskevat vaatimuksia, jotka liittyvät elinkeinonharjoittajana pidettävän Bondoran ja kuluttajien (Carlos V. C. ja XY) välillä tehtyihin lainasopimuksiin. Direktiiviä 93/13 sovelletaan näin ollen pääasioiden kohteena oleviin riitoihin.
48.
Asetuksen N:o 1896/2006 soveltamisala määritetään 2 artiklassa, jonka mukaan tätä asetusta sovelletaan ”valtion rajat ylittäviin siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään”, tämän saman artiklan 1, 2 ja 3 kohdassa lueteltuja poikkeuksia lukuun ottamatta.
49.
Tässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöissä esitetyistä tiedoista ilmenee, että pääasioiden kohteena olevat riidat kuuluvat siviili- ja kauppaoikeuden alaan eivätkä vastaa mitään edellä mainituista poikkeuksista. Sitä vastoin kysymys, joka koskee sitä, ovatko nämä riita-asiat ”valtion rajat ylittäviä” kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jää avoimeksi.
50.
Tähän seikkaan ei ole näet vedottu ennakkoratkaisupyynnöissä, joissa ei mainita mitään Bondoran kotipaikan sijainnista.
51.
Asetuksen N:o 1896/2006 3 artiklan 1 kohdan nojalla valtion rajat ylittävällä asialla tarkoitetaan asiaa, jossa vähintään yhdellä asianosaisella on kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu. Tämä kotipaikka määritetään asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
7
) asiaa koskevien säännösten eli 62 ja 63 artiklan mukaisesti. Niissä säädetään muun muassa, että asianosaisen kotipaikan määrittäminen kuuluu tuomioistuimelle, jossa asia on vireillä.
52.
On siis ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten tehtävänä vahvistaa, onko kyseisen asetuksen N:o 1896/2006 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä vaatimusta noudatettu. Ensi arviolta vaikuttaa tutkimusteni perusteella kuitenkin siltä, että Bondora on yhtiö, jonka yhtiöjärjestyksen mukainen kotipaikka on Virossa ja joka on kirjattu tämän jäsenvaltion oikeushenkilöiden rekisteriin. Vaikuttaa siis lähtökohtaisesti siltä, että 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettu vaatimus täyttyy.
53.
Ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten on pantava tässä tapauksessa sovellettavien unionin johdetun oikeuden säädösten vaatimukset täytäntöön. Koska asetus N:o 1896/2006 ja direktiivi 93/13 ovat johdetun oikeuden säädöksiä ja tarkemmin sanoen (SEUT 289 artiklassa tarkoitettuja) lainsäädäntötoimia, ne ovat samantasoisia normihierarkiassa, (
8
) ja koska asetuksen missään säännöksessä ei poissuljeta eikä rajoiteta nimenomaisesti direktiivin soveltamista, näitä kahta säädöstä on siten luettava yhdessä, jotta voidaan vahvistaa, onko niiden sopusointuinen tulkinta mahdollinen.
54.
Tutkin jäljempänä yhdessä asioissa C‑453/18 ja C‑494/18 esitettyjä ensimmäistä ja toista kysymystä sekä asiassa C‑494/18 esitettyä kolmatta kysymystä ennen kuin käsittelen tämän jälkeen asiassa C‑494/18 esitetyn neljännen kysymyksen.
Asioissa C‑453/18 ja C‑494/18 esitetyt ensimmäinen ja toinen kysymys sekä asiassa C‑494/18 esitetty kolmas kysymys
55.
Ennakkoratkaisua pyytävät tuomioistuimet pyrkivät selvittämään näillä kysymyksillään lähinnä,
–
onko elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyyn sopimukseen liittyvää eurooppalaista maksamismääräystä käsittelevä kansallinen tuomioistuin toimivaltainen valvomaan viran puolesta kyseisen sopimuksen ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta, kuten edellytetään direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklassa, siten kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut, kun otetaan perusoikeuskirjan 38 artikla ja SEU 6 artiklan 1 kohta huomioon
–
voiko asiaa käsittelevä tuomioistuin tällä perusteella vaatia hakijaa asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan 1 kohdan nojalla, kun sitä luetaan yhdessä asetuksen 7 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdan kanssa, kopioimaan hakemuksensa perusteena olevien sopimusehtojen sisällön tai toimittamaan kopion vaatimuksen perusteena olevasta sopimuksesta edellä mainitun valvonnan harjoittamista varten ja
–
ovatko edellä mainitut asetuksen N:o 1896/2006 säännökset näin ollen esteenä pääasioiden kohteena olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan hakijan toimittamia lisäasiakirjoja, kuten vaaditun saatavan perusteena olevan sopimuksen kopiota, ei oteta huomioon.
56.
Jotta tähän kolmiosaiseen kysymykseen kyettäisiin vastaamaan, on tutkittava aluksi periaatteet, jotka on vahvistettu perusoikeuskirjan 38 artiklassa, direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklassa sekä viran puolesta harjoitettavaa tuomioistuimen valvontaa koskevassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, erityisesti siltä osin kuin kyseessä ovat kansallisen lainsäädännön mukaisia maksamismääräyksiä koskevat hakemukset, ennen kuin tutkitaan niiden soveltamista asetuksen N:o 1896/2006 yhteydessä näiden säädösten sanamuodon, asiayhteyden ja tavoitteiden valossa. (
9
)
Muistutus perusoikeuskirjan 38 artiklassa vahvistetusta periaatteesta
57.
Korostettakoon, että perusoikeuskirjan 38 artiklassa määrätään, että unionin politiikoissa varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja. SEU 6 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”unioni tunnustaa oikeudet, vapaudet ja periaatteet, jotka esitetään – – perusoikeuskirjassa” ja että viimeksi mainitulla on sama oikeudellinen arvo kuin perustamissopimuksilla.
58.
Perusoikeuskirjan selitysten (
10
) mukaan sen 38 artiklan periaate perustuu SEUT 169 artiklaan. SEUT 169 artiklan nojalla kuluttajien etujen suojaamiseksi ja kuluttajansuojan korkean tason varmistamiseksi unioni myötävaikuttaa muun muassa kuluttajien taloudellisten etujen suojaamiseen.
Tuomioistuimen tehtävä direktiivin 93/13 ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa
– Yleisperiaatteet
59.
Direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklassa vahvistetaan kaksi tavoitetta. Tavoitteena on yhtäältä välttää se, että (kyseisessä direktiivissä määriteltyjen kaltaiset) kohtuuttomat ehdot sitoisivat kuluttajia, ja toisaalta vähentää elinkeinonharjoittajien halukkuutta käyttää tällaisia ehtoja kuluttajasopimuksissa.
60.
Näistä säännöksistä on kertynyt runsaasti oikeuskäytäntöä 20 viime vuoden aikana. On siis esitettävä lyhyesti oikeuskäytännön nyt käsiteltävän asian tutkimisen kannalta merkitykselliset periaatteet. (
11
)
61.
Vuodesta 2000 lähtien vakiintuneen oikeuskäytännön (
12
) mukaan direktiivillä 93/13 käyttöön otettu suojajärjestelmä perustuu siihen ajatukseen, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa siihen, että kuluttaja sitoutuu elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön.
62.
Unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivissä 93/13 tarkoitetun suojan varmistamiseksi kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä epätasa-arvoista tilannetta voidaan tasoittaa ainoastaan sopimuspuolten ulkopuolisella aktiivisella toiminnalla. (
13
)
63.
Edellä esitetyn perusteella unionin tuomioistuin on todennut, että kansallisella tuomioistuimella on sille direktiivin 93/13 säännösten nojalla kuuluvien tehtävien yhteydessä velvollisuus viran puolesta tutkia sopimusehdon kohtuuttomuus ja näin osaltaan korjata sitä epätasapainoa, joka vallitsee kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä, (
14
) jos ”sillä on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat”. (
15
) Tätä tarkoitusta varten tuomioistuimen on voitava ryhtyä viran puolesta selvittämistoimiin todetakseen, kuuluuko sen käsiteltävänä olevan riita-asian kohteena olevassa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyssä sopimuksessa oleva ehto direktiivin 93/13 soveltamisalaan. (
16
)
64.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan näitä kansalliselle tuomioistuimelle kuuluvia velvollisuuksia on pidettävä tarpeellisina tosiasiallisen kuluttajansuojan turvaamiseksi, kun otetaan huomioon muun muassa se merkittävä vaara, että kuluttaja ei tunne oikeuksiaan tai kohtaa vaikeuksia niiden käyttämisessä. (
17
)
65.
Unionin tuomioistuin on vahvistanut tässä yhteydessä, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta on pakottava säännös, ja sen on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin. (
18
)
– Soveltaminen kansallisen lainsäädännön mukaisten maksamismääräysmenettelyjen yhteydessä
66.
Edellä mainittuja periaatteita on sovellettava nopeutetuissa ja yksinkertaistetuissa menettelyissä, kuten kansallisen lainsäädännön mukaisen maksamismääräysmenettelyn yhteydessä. (
19
)
67.
Kyseinen menettely mahdollistaa sen, että velkoja saa nopeasti ja vähillä muodollisuuksilla täytäntöönpanoperusteen riidattomille saataville. Täsmälliset säännöt vaihtelevat maasta toiseen, mutta kyseessä on kuitenkin olennaisilta osin menettely, joka ei edellytä minkäänlaista asiakysymystä koskevaa kontradiktorista käsittelyä, ellei velallinen aloita sitä esittämällä vastineen. Tämä prosessuaalisen aloitteellisuusvelvoitteen siirtäminen vastapuolelle merkitsee sitä, että on maksamismääräyksen vastaanottajan tehtävänä panna kontradiktorinen menettely vireille sen estämiseksi, että siitä ei tule täytäntöönpanoperuste. (
20
)
68.
Tässä yhteydessä maksamismääräysmekanismilla asetetaan vastapuolelle huomattavan suuri vastuu. Tämä prosessuaalisen aloitteellisuusvelvoitteen siirtäminen merkitsee näet sitä, että kontradiktorista tuomioistuinkäsittelyä lykätään ja se on ehdollinen – koska se riippuu aktiivisesta riitauttamisesta vastapuolen taholta. Jos hän ei riitauta määräystä, tätä keskustelua ei koskaan käydä. Vaikka tällä mekanismilla on tärkeitä etuja tehokkuuden ja joutuisuuden kannalta, sillä luodaan kuitenkin prosessuaalinen haitta vastapuolen vahingoksi etenkin silloin, jos tämä on heikko osapuoli, kuten kuluttaja, jonka tällaisen menettelyn aloittaminen saattaa yllättää. (
21
)
69.
Ennen tätä koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön tarkastelua on esitettävä yksi alustava huomautus unionissa olemassa olevien maksamismääräysmenettelyjen lajeista.
70.
Jäsenvaltioissa on käytössä karkeasti ottaen kaksi erityyppistä maksamismääräysmenettelyä (
22
) eli yhtäältä menettelyjä, joissa edellytetään asiakirjoja (tai todisteita), (
23
) ja toisaalta menettelyjä, joissa ei edellytetä asiakirjoja (menettely ilman todisteita). (
24
)
71.
Unionin tuomioistuimen piti antaa kansallisen maksamismääräysmenettelyn, jossa edellytettiin asiakirjoja, yhteydessä ratkaisu – ensi kertaa – tuomioistuimen velvollisuudesta todeta viran puolesta kohtuuttomat ehdot ennen mitään vastapuolen esittämää vastinetta. Tämä oli tuomion Banco Español de Crédito kohteena. (
25
)
72.
Muistutettuaan edellä mainituista yleisperiaatteista unionin tuomioistuin huomautti, että jäsenvaltioiden asiana on säätää sisäisessä oikeusjärjestyksessään kansallisen maksamismääräysmenettelyn täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tätä menettelyllistä autonomiaa rajoittaa kuitenkin vastaavuusperiaatteen (
26
) ja tehokkuusperiaatteen (
27
) noudattamista koskeva vaatimus.
73.
Unionin tuomioistuin on muistuttanut tehokkuusperiaatteesta, että kaikkia tapauksia on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, sen kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. (
28
)
74.
Tutkittuaan Espanjan maksamismääräysjärjestelmän ominaisuuksia ja erityisesti vastapuolelle vastineen esittämistä varten asetettua määräaikaa (20 päivää) unionin tuomioistuin totesi, että tällaisella menettelyllisellä järjestelmällä, jossa maksamismääräyshakemusta käsittelevän tuomioistuimen on mahdotonta arvioida viran puolesta ennen varsinaista oikeudenkäyntimenettelyä tai missään muussa menettelyn vaiheessa – vaikka sillä olisi jo käytettävissään kaikki arviointiin tarvittavat oikeudelliset seikat ja tosiseikat – elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevien ehtojen kohtuuttomuutta silloin, kun kuluttaja ei ole tehnyt väitettä, ”vaarannetaan direktiivin 93/13 tavoitteena olevan suojan tehokkuus”. (
29
)
75.
Unionin tuomioistuin näet katsoi, että kun otettiin huomioon Espanjassa voimassa olevan maksamismääräysmenettelyn kokonaisuus, kulku ja erityispiirteet, oli olemassa merkittävä vaara siitä, että ”kyseiset kuluttajat eivät tee vaadittua väitettä siksi, että tätä tarkoitusta varten varattu määräaika on huomattavan lyhyt, tai siksi, että ne voidaan saada luopumaan puolustamasta itseään, kun otetaan huomioon oikeudenkäynnistä aiheutuvien kustannusten suuruus verrattuna riidanalaisen saatavan suuruuteen, tai siksi, että ne eivät tiedä oikeuksiensa laajuutta tai miellä sitä, tai siksi, että elinkeinonharjoittajien tekemän maksamismääräyshakemuksen sisältö on rajallinen ja kuluttajien saatavilla olevat tiedot ovat tämän vuoksi puutteelliset”. (
30
)
76.
Unionin tuomioistuin laati siten erityisen hyödyllisen arviointitaulukon, jota voidaan käyttää vahvistettaessa, millainen vaara kohdistuu kuluttajille kyseisen direktiivin perusteella kuuluvan suojan tehokkuuteen. (
31
) Espanjan kuningaskunta muutti lainsäädäntöään tämän tuomion jälkeen. Tämä uudistus johti LEC:n 815 §:n 4 momentin nykyiseen sanamuotoon, johon ennakkoratkaisua pyytäneet tuomioistuimet ovat viitanneet tässä tapauksessa.
77.
Unionin tuomioistuin täydensi selvitystään tuomiossa Finanmadrid EFC, jonka mukaan direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että se on esteenä ”kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei sallita sitä, että maksamismääräyksen täytäntöönpanoa käsittelevä tuomari arvioisi viran puolesta, onko elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvä ehto kohtuuton, kun maksamismääräyshakemusta käsitelleellä viranomaisella ei ole toimivaltaa tällaiseen arviointiin”. (
32
)
78.
Asia Profi Credit Polska (
33
) tarjosi unionin tuomioistuimelle mahdollisuuden täsmentää kantaansa sellaisen kansallisen oikeuden menettelyn yhteydessä, jossa ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella ei ollut tietoja oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, jotka olivat tarpeen tutkittaessa hakemuksen perustana olevien ehtojen kohtuuttomuutta. (
34
) Tällainen tutkimus oli mahdollinen vain siinä tapauksessa, että kuluttaja esittää vastineen.
79.
Unionin tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa, että kuluttajalle direktiivillä 93/13 myönnettyjen oikeuksien tehokas suoja voidaan taata vain sillä edellytyksellä, että kansallinen prosessuaalinen järjestelmä mahdollistaa sen, että kansallinen tuomioistuin voi ”maksamismääräysmenettelyvaiheessa tai maksamismääräyksen täytäntöönpanovaiheessa” viran puolesta tarkistaa, sisältyykö kyseiseen sopimukseen kohtuuttomia ehtoja. (
35
) Kyseistä kansallista menettelyä on ”tutkittava kokonaisuudessaan sisällyttämällä siihen sekä vastustamista edeltävä ensimmäinen vaihe että sitä seuraava toinen vaihe”. (
36
)
80.
Unionin tuomioistuin muistutti ensin menettelyllisen autonomian periaatteesta sekä tehokkuusperiaatteesta, minkä jälkeen se korosti, että kuluttajilla on oltava ”mahdollisuus – – esittää väite kohtuullisin menettelyllisin edellytyksin siten, ettei kuluttajien oikeuksien käyttämiselle ole asetettu ehtoja, erityisesti määräaikoja tai kustannuksia, jotka heikentävät direktiivissä 93/13 taattujen oikeuksien käyttämistä”. (
37
)
81.
Tällä perusteella unionin tuomioistuin muistutti ensin tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa mainituista arviointiperusteista, minkä jälkeen se totesi, että kyseisen direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohta oli esteenä kansalliselle säännöstölle, ”jonka mukaan on mahdollista antaa maksamismääräys – – kun tuomioistuimella, joka käsittelee – – hakemusta, ei ole toimivaltaa tutkia – – ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta, jos tällaisen määräyksen vastustamista koskevan oikeuden käyttämiseen liittyvillä yksityiskohtaisilla säännöillä ei voida varmistaa kuluttajalla saman direktiivin perusteella olevien oikeuksien kunnioittamista”. (
38
)
82.
Mitä päätelmiä tästä oikeuskäytännöstä on tehtävä?
83.
On mielestäni pääteltävä, että tuomioistuimen harjoittaman valvonnan, joka koskee hakijan vaatimansa saatavan tueksi esittämien ehtojen (mahdollista) kohtuuttomuutta, on oltava mahdollista maksamismääräystä koskevan hakemuksen tutkimisen vaiheessa myös silloin, kun kyseessä on todisteita edellyttämätön (ilman asiakirjatodisteita tapahtuva) menettely, ellei vastapuolella ole tosiasiallista mahdollisuutta saattaa asiaa vastineen käsittelevän tuomioistuimen käsiteltäväksi (toisin sanoen siltä osin kuin sovellettavilla prosessuaalisilla säännöillä ei aiheuteta merkittävää vaaraa siitä, että kyseinen kuluttaja ei esitä vastinetta) tai ellei täytäntöönpanotuomioistuin ole toimivaltainen harjoittamaan tällaista valvontaa.
84.
Se, että asiaa käsittelevä tuomioistuin tuo viran puolesta esiin kohtuuttomia ehtoja, ei sinänsä aiheuta konkreettista ongelmaa asiakirjoja edellyttävässä menettelyssä, koska tällä tuomioistuimella on hallussaan velkojan hakemuksensa tueksi esittämät asiakirjat.
85.
Katson kuitenkin, että edellä mainittuun oikeuskäytäntöön perustuvia oppeja on sovellettava myös menettelyissä, joissa ei tarvitse esittää asiakirjoja.
86.
Muussa tapauksessa asianomaisilta (tällaisten menettelyjen kohteena olevilta) kuluttajilta vietäisiin näet direktiivin 93/13 pakottavista säännöksistä koituva hyöty. Tässä yhteydessä on omaksuttava näiden säännösten ja tämän oikeuskäytännön teleologinen tulkinta niiden tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi. Jos tosiasiallinen mahdollisuus saattaa asia vastineen käsittelevän tuomioistuimen käsiteltäväksi puuttuu tai täytäntöönpanosta vastaava tuomioistuin ei harjoita valvontaa, menettelyihin, joissa ei tarvitse esittää asiakirjoja, liittyviä prosessuaalisia sääntöjä pitäisi siten mukauttaa siten, että niillä mahdollistettaisiin se, että maksamismääräystä käsittelevä viranomainen kehottaa hakijaa esittämään asiakirjat, jotka sisältävät ”tarvittavat tosiseikat ja oikeudelliset seikat”, jotta voidaan selvittää direktiivin 93/13 vaatimusten noudattaminen. Jos tällaista mahdollisuutta ei ole, näiden menettelyjen voitaisiin katsoa olevan direktiivin 93/13 vaatimusten vastaisia.
87.
Näitä vaatimuksia on nyt sovellettava asetuksen N:o 1896/2006 asiayhteydessä.
Soveltaminen asetuksen N:o 1896/2006 asiayhteydessä
– Asetuksen N:o 1896/2006 syntyhistoriaa koskevat huomautukset
88.
Asetus N:o 1896/2006 on pitkän lainsäädäntötyön tulos. Komission alkuperäisessä ehdotuksessa (julkaistu vuonna 2004) säädettiin esimerkiksi ”puhtaasta” menettelystä, jossa ei tarvitse esittää asiakirjoja. (
39
)
89.
Asetuksen lopullinen versio poikkeaa monilta osin tästä alkuperäisestä ehdotuksesta.
90.
Kuten korostan jäljempänä, unionin lainsäätäjä päätyi ”yhdistelmämalliin”, jossa yhdistyy menettelyjen, joissa ei tarvitse esittää asiakirjoja, piirteitä (kuten se, että velvoitetta esittää heti aluksi muita asiakirjoja kuin asetuksen N:o 1896/2006 liitteenä oleva vakiolomake A ei ole) ja piirteitä, jotka ovat lähempänä asiakirjoja edellyttäviä menettelyjä (kuten asiaa käsittelevän tuomioistuimen velvollisuus tutkia, vaikuttaako vaatimus perustellulta – ks. em. asetuksen 8 artikla).
– Asetuksen N:o 1896/2006 olennaisten säännösten tulkinta
91.
Kyseisen asetuksen johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ja 1 artiklasta ilmenee, että asetuksen tarkoituksena on erityisesti yksinkertaistaa ja nopeuttaa riitauttamattomia rahamääräisiä vaatimuksia koskevien valtion rajat ylittävien asioiden käsittelyä ja vähentää siitä aiheutuvia kustannuksia. Asetusta N:o 1896/2006 on tulkittava näiden tavoitteiden valossa. (
40
)
92.
Edellä mainitun asetuksen 7 artiklassa luetellaan seikat, jotka hakijan on esitettävä vakiolomakkeella A jättäessään maksamismääräystä koskevan hakemuksensa ja joihin kuuluvat esimerkiksi seuraavat: i) vaatimuksen peruste, mukaan luettuna kuvaus vaatimuksen sekä mahdollisen koron perusteena olevista seikoista (7 artiklan 2 kohdan d alakohta), ja ii) kuvaus vaatimuksen perusteeksi esitettävästä näytöstä (7 artiklan 2 kohdan e alakohta). (
41
) Tuomioistuin, jolle tällainen eurooppalaista maksamismääräystä koskeva hakemus on tehty, tutkii 8 artiklan ensimmäisen virkkeen nojalla hakemuslomakkeen pohjalta viipymättä, täyttyvätkö (mm.) asetuksen 7 artiklassa säädetyt edellytykset ja vaikuttaako vaatimus perustellulta.
93.
Oikeuskirjallisuudessa on – perustellusti – korostettu, että ”todisteiden kuvaamisessa tai siinä, että niitä ei mainita lainkaan, ei ole suurtakaan eroa”. (
42
) Sekä vastapuolella että asiaa käsittelevällä tuomioistuimella on siis hyvin vähän tietoja. Tässä yhteydessä tuomioistuimen harjoittama hakemuksen perusteltavuuden valvonta pelkästään vakiolomakkeen A tietojen perusteella on ensi arviolta varsin pintapuolista (
43
) – mikä on tuskin omiaan takaamaan asianomaiselle kuluttajalle tehokasta suojaa.
94.
Asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos 7 artiklassa säädetyt edellytykset eivät täyty, tuomioistuimen on annettava hakijalle mahdollisuus täydentää tai oikaista hakemusta. (
44
)
95.
Kyseisen asetuksen 12 artiklassa säädetään, että jos 8 artiklassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät, tuomioistuimen on annettava eurooppalainen maksamismääräys. (
45
) Tässä yhteydessä vastapuolen on saatava vähäinen määrä tietoja. (
46
) Vastapuolelle ilmoitetaan erityisesti siitä, että hänellä on mahdollisuus vastustaa maksamismääräystä antamalla vastine määräyksen antavan jäsenvaltion toimivaltaisissa tuomioistuimissa 30 päivän määräajassa hänelle osoitetun maksamismääräyksen tiedoksiannosta.
96.
Jos vastapuoli ei ole esittänyt vastinetta, maksamismääräyksestä tulee täytäntöönpanokelpoinen (asetuksen N:o 1896/2006 18 artikla).
– Tuomioistuimen harjoittaman valvonnan tarve eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen alkuvaiheessa tehtävässä tutkimuksessa
97.
Kuten olen edellä (ks. 83 kohta) korostanut, tätä koskevien nimenomaisten säännösten puuttuessa (
47
) on selvitettävä, onko tuomioistuimen harjoitettava valvontaa maksamismääräystä koskevan hakemuksen (alustavan) tutkimuksen vaiheessa vai onko kuluttajalla päinvastoin tosiasiallinen ja riittävä mahdollisuus saattaa asia vastineen käsittelevään tuomioistuimeen vai kykeneekö täytäntöönpanosta vastaava tuomioistuin harjoittamaan tällaista valvontaa viime vaiheessa.
98.
Hylkään heti aluksi viimeksi mainitun mahdollisuuden: asetuksen N:o 1896/2006 22 artiklan 3 kohdan nojalla eurooppalaista maksamismääräystä ei sen sisältämän asiaratkaisun osalta saa missään tapauksessa ottaa uudelleen tutkittavaksi täytäntöönpanevassa jäsenvaltiossa. (
48
)
99.
Asian saattamisesta vastineen käsittelevään tuomioistuimeen on todettava, että vaikka unionin kuluttajansuojalainsäädännön tarkoituksena ei ole kompensoida ”kuluttajan täydellistä passiivisuutta” eikä siten sinänsä aiheudu haittaa siitä, että kuluttajan on vastustettava maksamismääräystä käynnistääkseen menettelyn toisen vaiheen, jossa tuomioistuin tutkii viran puolesta maksamismääräyksen perustana olevien sopimusehtojen kohtuuttomuutta, (
49
) on kuitenkin selvitettävä, mahdollistavatko maksamismääräämistä koskevan vastineen esittämistä koskevan oikeuden käyttämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt kuluttajalle muun muassa direktiivistä 93/13 johtuvien oikeuksien kunnioittamisen takaamisen. (
50
)
100.
Voidaanko toisin sanoen tyytyä antamaan vastineen käsittelevän tuomioistuimen tehtäväksi ryhtyä toimenpiteisiin ilman, että maksamismääräystä koskevaa hakemusta käsittelevällä tuomioistuimella olisi mahdollista harjoittaa valvontaa ennen tätä?
101.
Tässä yhteydessä edellytykset, jotka unionin tuomioistuin esitti tuomiossa Banco Español de Crédito, (
51
) mahdollistavat asetuksella N:o 1896/2006 käyttöön otetun menettelyn kokonaisarvioinnin. (
52
)
102.
Onko olemassa merkittävä vaara siitä, että tällaisen eurooppalaisen maksamismääräyksen kohteena oleva kuluttaja ei esitä vastinetta siitä, kun otetaan sitä koskevat yksityiskohtaiset säännöt huomioon?
103.
Katson komission tavoin, että tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi, kun otetaan erityisesti huomioon i) vastineen esittämisen määräaika, ii) se vaara, että kuluttaja ei tunne oikeuksiensa laajuutta, ja iii) hänen käytettävissään olevien tietojen vähäinen määrä.
104.
Asetuksen N:o 1896/2006 ajatuksena on ilmeisesti hyvin yleisesti ollut asettaa asian käsittelyn joutuisuuteen ja tehokkuuteen liittyvät näkökohdat etusijalle vastapuolta suojelevien oikeudellisten ”turvalausekkeiden” vahingoksi. (
53
)
105.
Esimerkiksi vastineen esittämisen määräajasta havaitaan, että kyseessä on yksi ainoa 30 päivän määräaika, joka lasketaan maksamismääräyksen tiedoksiannosta. (
54
) Vertailukohtana unionin tuomioistuin on jo todennut tuomiossa Banco Español de Crédito, että 20 päivän määräaika oli ”huomattavan lyhyt”. Tämä seikka on otettava huomioon samalla tavoin kuin kuluttajan käytettävissä olevat tiedot (palaan tähän myöhemmin jäljempänä 107 kohdassa). On siis korostettava, että asia Banco Español de Crédito koski menettelyä, jossa edellytetään asiakirjoja ja jossa – luonnostaan – kuluttajalla on mahdollisuus saada helpommin tieto todisteista, joihin on vedottu häntä vastaan, toisin kuin mallissa, johon eurooppalainen maksamismääräys perustuu ja jossa ei lähtökohtaisesti edellytetä asiakirjoja.
106.
Ei voida myöskään aliarvioida vaaraa, joka liittyy siihen, että vastapuoli ei tiedä tai huomaa oikeuksiensa laajuutta. Kysymys siitä, onko hakemuksen perusteena olevan sopimuksen ehto kohtuuton, saattaa osoittautua monimutkaiseksi, eikä tähän kysymykseen annettava vastaus ehkä ole ilmeinen kuluttajan käytettävissä olevien tietojen perusteella (
55
) – etenkin kun otetaan huomioon, että kuluttaja ei ehkä edes tiedä oikeudellisen käsitteen ”kohtuuton ehto” olemassaolosta. Tavanomaisesti valistuneen, kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan ei näet voida olettaa tuntevan direktiivin 93/13 sisältöä eikä varsinkaan sitä, minkä kaikkien ehtojen voidaan katsoa kuuluvan sen soveltamisalaan. (
56
) Tässä mielessä mahdollisuus esittää vastine edellyttää sitä, että on ensin saatavilla tieto oikeuden olemassaolosta. (
57
) Tällaisen tiedon saaminen oikeuden olemassaolosta on erityisen ongelmallista tilanteessa, jossa asianomaiset henkilöt ovat jo velkaantuneita eivätkä välttämättä kykene turvautumaan lakimiehen palveluihin, jotta tämä voisi tutkia riidanalaisen sopimuksen ja havaita siinä mahdollisia lainvastaisuuksia. (
58
)
107.
Lopuksi on otettava huomioon maksamismääräyshakemuksen suppea sisältö ja kuluttajan käytettävissä tässä yhteydessä olevien tietojen epätäydellisyys. Kuten olen korostanut edellä 93 kohdassa, unionin lainsäätäjän valitsema järjestelmä, joka perustuu prosessuaaliseen malliin, jossa ei edellytetä asiakirjoja ja jota lievennetään todisteiden ”kuvauksella”, ei voi taata asianomaiselle kuluttajalle mahdollisuutta käyttää vastineen esittämistä koskevaa oikeuttaan valistuneesti. Tiedot, joita antavat sekä hakija (vakiolomakkeella A) että asiaa käsittelevä tuomioistuin maksamismääräyksen tiedoksiantovaiheessa, ovat näet erittäin vähäisiä, eikä niissä kiinnitetä millään tavoin kuluttajan huomiota siihen, että olisi tarpeen selvittää erityisesti se, ettei hakemuksen perusteena olevaan sopimukseen sisälly kohtuuttomia ehtoja. (
59
) Viittaan tässä yhteydessä aikaisempaan huomautukseeni, joka koski kysymystä saada tieto oikeudesta, mikä on välttämätön edellytys vastineen esittämistä koskevan oikeuden valistuneelle käyttämiselle (tai luopumiselle tästä oikeudesta).
108.
Sillä, että vastineen esittämistä ei tarvitse perustella (asetuksen N:o 1896/2006 16 artiklan 3 kohdan nojalla), ei ole tässä yhteydessä mitään merkitystä: (
60
) jos tällaisen vastineen esittämistä koskevasta mahdollisuudesta ei ole riittävästi tietoja, kuluttaja saattaa pidättäytyä vastineen esittämisestä ja maksaa määräyksen mukaisen summan pelätessään sitä, että pannaan vireille oikeudenkäyntimenettely, johon liittyvät kulut ovat hankalasti ennakoitavissa (
61
) ja jonka lopputulos on epävarma.
109.
Kaiken kaikkiaan on mielestäni olemassa merkittävä vaara siitä, että kuluttaja pidättäytyy esittämästä vastinetta näissä olosuhteissa.
110.
Tässä yhteydessä asetusta N:o 1896/2006 voidaan (ja pitää) tulkita siten, että maksamismääräystä käsittelevä tuomioistuin on toimivaltainen harjoittamaan mahdollisesti kohtuuttomien ehtojen valvontaa viran puolesta. Kuten osoitan jäljempänä, tuomioistuimen tämän toimivallan tunnustaminen mahdollistaa näet direktiivin 93/13 vaatimusten noudattamisen varmistamisen, siten kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, ilman että tämän asetuksen sanamuotoa ja tarkoitusta jätettäisiin kuitenkaan huomiotta. Ennen tämän seikan osoittamista minun on kuitenkin ensin tutkittava, missä määrin asiaa käsittelevä tuomioistuin voi saada tämän asetuksen nojalla lisätietoja valvontaa koskevan toimivaltansa käyttämistä varten.
– Asiaa käsittelevän tuomioistuimen valvontavaltuuksien laajuus
111.
Tässä yhteydessä on siis selvitettävä, mitkä ovat lisätiedot, joita asiaa käsittelevän tuomioistuimen pitäisi voida vaatia, ja voidaanko näitä tietoja vaatia laillisesti velkojalta asetuksen N:o 1896/2006 nojalla.
112.
Jos vakiolomakkeessa A olevat 6, 7, 8 ja 9 kohta on täytetty oikein, tarkkaavainen tuomioistuin voi havaita niistä (heti) tiettyjä epätavallisia piirteitä. Kohtuuttomat ehdot koskevat näet käytännössä useimmiten viivästyskorkojen laskutapaa ja sopimussakkoja. Jotta tuomioistuin voi olla asiasta aivan varma, sillä on kuitenkin välttämättä oltava näiden riidanalaisten ehtojen teksti käytettävissään. Nimenomaan tämä tilanne tulee esiin pääasioiden kohteena olevissa riidoissa, joiden perusteella ennakkoratkaisupyynnöt on tässä tapauksessa esitetty.
113.
Kuten komissio on perustellusti korostanut, sopimuksessa voi lisäksi olla ehtoja, jotka osoittautuvat kohtuuttomiksi vasta sen jälkeen, kun koko sopimus on luettu, ehtojen yhteisvaikutuksen vuoksi.
114.
Lomakkeella A voidaan antaa muitakin tietoja kuin edellä mainituissa kohdissa virallisesti edellytetyt tiedot (ks. 11 kohta).
115.
Mielestäni edellä mainitun asetuksen 9 artiklan 1 kohdan nojalla, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdan kanssa, (
62
) asiaa käsittelevällä tuomioistuimella on oikeus kehottaa hakijaa täydentämään hakemustaan sekä esittämään kaikki vaatimuksensa tueksi esittämänsä ehdot esimerkiksi vakiolomakkeen A 11 kohdassa.
116.
Koko sopimuksen esittäminen antaa mahdollisuuden välttää se, että häikäilemätön velkoja valitsee tarkoituksenmukaisesti ehdot, joita se esittää tuomioistuimen valvottavaksi. Tällaisesta menettelytavasta näet seuraisi, että asiaa käsittelevä tuomioistuin ei pystyisi ymmärtämään sopimuksen kokonaistasapainoa eikä havaitsemaan ehtojen yhdistelmän mahdollista kohtuuttomuutta.
117.
Tässä yhteydessä tuomioistuimen on joutuisuuden ja yksinkertaisuuden vuoksi kehotettava hakijaa esittämään sopimuksen täydellinen jäljennös (sen sijaan että sen pitäisi kopioida tämän sopimuksen koko sanamuoto lomakkeelle ”copy-paste”-toiminnolla).
118.
Tämä tulkinta asetuksen N:o 1896/2006 säännöksistä mahdollistaa kyseisten ehtojen asianmukaisen valvonnan varmistamisen siten, että noudatetaan direktiivin 93/13 4 artiklaa, jonka nojalla ”sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan – – viitaten – – kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin – –” (kursivointi tässä).
119.
Mikäli hakemuksen perusteltavuudesta vallitsee epäilyksiä sen vuoksi, että tietty ehto saattaa olla kohtuuton, tuomioistuin voi siten kieltäytyä antamasta eurooppalaista maksamismääräystä asetuksen N:o 1896/2006 11 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla tai antaa osittaisen määräyksen kyseisen asetuksen 10 artiklan säännösten mukaisesti. (
63
)
– Vastaako tulkinta asetuksen N:o 1896/2006 ja direktiivin 93/13 sanamuotoa ja tavoitteita perusoikeuskirjan 38 artiklan valossa
120.
Mahdollistavatko asetuksen N:o 1896/2006 sanamuoto ja tavoitteet edellä esitetyn tulkinnan?
121.
Tähän on mielestäni vastattava myöntävästi.
122.
Sen, että tuomioistuimen on puututtava asiaan aktiivisesti (mikä perustuu direktiiviin 93/13, siten kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut), ja asetuksen N:o 1896/2006 mukaisten joutuisuuden, yksinkertaisuuden ja kustannusten vähentämisen tavoitteiden välillä on tosin potentiaalinen jännite.
123.
Tätä jännitettä, joka johtuu siitä, että asetus on luonteeltaan hybridi ja että todisteiden kuvausta koskevat vaatimukset ovat rajallisia, (
64
) korostaa unionin tuomioistuimen tuomio Szyrocka. (
65
) Tämän tuomion mukaan asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklaa on tulkittava ”siten, että siinä säädetään tyhjentävästi niistä vaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä”. (
66
)
124.
Pitääkö tästä päätellä, että kyseisessä tuomiossa poissuljetaan kokonaan mahdollisuus vaatia lisätietoja tai lisäasiakirjoja (
67
) erityisesti eurooppalaisen maksamismääräyshakemuksen tueksi esitettyjen ehtojen (mahdollisen) kohtuuttomuuden valvontaa varten?
125.
Tällainen tulkinta tuomiosta Szyrocka (
68
) olisi mielestäni virheellinen.
126.
Tämän tuomion taustalla olleet perustelut olivat näet seuraavat: asetuksen tavoite vaarannettaisiin, jos jäsenvaltiot voisivat kansallisessa lainsäädännössään säätää yleisesti sellaisista lisävaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä. Tällaiset vaatimukset eivät näet johtaisi ainoastaan siihen, että eri jäsenvaltioissa vahvistetaan hakemuksen osalta erilaisia edellytyksiä, vaan myös siihen, että eurooppalainen maksamismääräysmenettely on entistä monimutkaisempi, pitkäkestoisempi ja kalliimpi. (
69
)
127.
Koska kyseessä ovat tässä tapauksessa kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot, tuomioistuimen valvontaa koskeva toimivalta perustuu implisiittisesti ja välttämättä direktiiviin 93/13, siten kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Kyseessä on siten vaatimus, joka perustuu suoraan unionin oikeuteen, ei lisävaatimus, jonka jäsenvaltio asettaisi mielivaltaisesti ja joka saattaisi aiheuttaa jäsenvaltioiden välille yhteensovittamattomia eroja. Tästä samasta syystä tällainen vaatimus ei vaaranna asetuksella N:o 1896/2006 käyttöön otettua menettelyllistä autonomiaa eikä sen ennakoitavuutta tai yhdenmukaisuutta. (
70
)
128.
Toimivalta pyytää tällä perusteella sopimuksen kopiota ei lähtökohtaisesti myöskään heikennä asetuksen N:o 1896/2006 1 artiklassa vahvistettujen joutuisuuden, yksinkertaisuuden ja kustannusten vähentämisen tavoitteiden saavuttamista. (
71
)
129.
Asiaa käsittelevä tuomioistuin on toimivaltainen vaatimaan lisätietoja asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan nojalla. Sopimuksen kopion toimittaminen kuuluu tämän oikeuden piiriin. Aivan erityisesti sopimuksen kopion toimittaminen ei (sellaisenaan) monimutkaista kohtuuttomasti menettelyn kulkua.
130.
Ei näet ole (ensi arviolta) nykyään mitään yksinkertaisempaa kuin asiakirjan jäljentäminen ja sen toimittaminen sähköpostitse. Jos maksamismääräyshakemusta käsittelevä tuomioistuin osoittaisi tässä yhteydessä velkojalle tällaisen kehotuksen, tämän pitäisi kyetä noudattamaan kehotusta viipeettä, ilman erityisiä hankaluuksia ja lähtökohtaisesti kuluitta. (
72
) Tällainen ratkaisu sopii yhteen menettelyn sähköistämisen kanssa. (
73
)
131.
Koska tämän lisäksi tuomioistuimen harjoittama valvonta on tiukasti rajattu esitettyjen ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta koskevaan vaikutelmaan (tutkittaessa sitä, vaikuttaako hakemus perustellulta), tällaisen ratkaisun ei pitäisi myöskään aiheuttaa merkittäviä viivästyksiä tämän hakemuksen käsittelyssä – etenkään tuomioistuimelle, joka on asiantuntija kuluttajalainsäädäntöä koskevissa riita-asioissa.
132.
Ehdotetulla ratkaisulla kyetään myös takaamaan direktiivin 93/13 tavoitteiden noudattaminen perusoikeuskirjan 38 artiklan valossa.
133.
Tällä ratkaisulla varmistetaan tehokas kuluttajansuoja, koska tuomioistuimelle annetaan mahdollisuus kieltäytyä maksamismääräyksen antamisesta (tai antaa osittainen maksamismääräys), jos hakemuksen perusteeksi esitetyt ehdot vaikuttavat ensi arviolta mahdollisesti kohtuuttomilta. (
74
) Tämä ratkaisu vastaa myös direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan varoittavaan vaikutukseen liittyvää tavoitetta vähentämällä halukkuutta saalistaviin menettelytapoihin.
134.
Jos pitäisi omaksua toisenlainen tulkinta kyseisistä kahdesta säädöksestä, se merkitsisi loistavaa tilaisuutta häikäilemättömille velkojille, joille annettaisiin mahdollisuus kiertää direktiivillä 93/13 vahvistettu pakottava sääntely (
75
) turvautumalla asetuksen N:o 1896/2006 yksinkertaistettuun menettelyyn. (
76
) Tällaisella ratkaisulla ei kyettäisi varmistamaan perusoikeuskirjan 38 artiklassa tarkoitettua kuluttajansuojan korkeaa tasoa (
77
) etenkään kuluttajien taloudellisten etujen kannalta. (
78
)
135.
Kuten komission on perustellusti todennut, pääasioiden oikeudenkäynnissä tällainen lopputulos olisi erityisen järjenvastainen sen vuoksi, että kansallisen lainsäädännön mukaisessa maksamismääräysmenettelyssä taattaisiin kuluttajalle parempi suoja kuin asetuksella N:o 1896/2006 käyttöön otetussa eurooppalaisessa menettelyssä (koska kyseinen kansallisen oikeuden mukainen menettely, joka on otettu käyttöön tuomion Banco Español de Crédito (
79
) jälkeen, sisältää tuomioistuimen viran puolesta harjoittaman valvonnan maksamismääräyshakemuksen tutkimisen vaiheessa (
80
)).
136.
Näin ehdotettu ratkaisu antaa mahdollisuuden palauttaa Euroopan unionin lainsäätäjän tavoittelema elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välinen tasapaino (
81
) – joka muutoin saattaisi heikentyä prosessuaalisen aloitteellisuusvelvoitteen siirtäminen takia, joka on ominaista asetuksessa N:o 1896/2006 säädetylle menettelylle ja joka tekee tuomioistuimelle ja vastapuolena olevalle kuluttajalle annettavista tiedoista vieläkin tärkeämpiä. (
82
)
137.
Loppuhuomautuksena on näet vielä korostettava, että asetuksen N:o 1896/2006 8 ja 11 artiklan nojalla maksamismääräyshakemusta käsittelevän tuomioistuimen tehtävänä on antaa ratkaisu vain siitä, vaikuttaako se perustellulta, kun se hyväksyy tai hylkää tällaisen hakemuksen.
138.
Toisin sanoen hakemuksen mahdollinen hylkääminen (esimerkiksi sen vuoksi, että tuomioistuin on epävarma vaatimuksen perusteena olevien ehtojen mahdollisesta kohtuuttomuudesta) ei tietenkään estä velkojaa saamasta suoritusta saatavastaan, jos tämä hakee sitä muilla prosessuaalisilla keinoilla. (
83
) Tämä seikka vahvistetaan nimenomaisesti asetuksen N:o 1896/2006 1 artiklan 2 kohdassa ja 11 artiklan 3 kohdassa. (
84
)
Päätelmä
139.
Asioissa C‑453/18 ja C‑494/18 esitettyihin ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen ja asiassa C‑494/18 esitettyyn kolmanteen kysymykseen on mielestäni vastattava myöntävästi.
140.
Siten kansallinen tuomioistuin, joka tutkii elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyyn sopimukseen liittyvän eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen, on toimivaltainen valvomaan viran puolesta kyseisen sopimuksen ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta, kuten edellytetään direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklassa, luettuina perusoikeuskirjan 38 artiklan ja SEU 6 artiklan 1 kohdan valossa.
141.
Tässä yhteydessä asiaa käsittelevä tuomioistuin voi vaatia hakijaa asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan 1 kohdan nojalla, luettuna yhdessä 7 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdan kanssa, esittämään vaatimuksen perusteeksi ilmoitetun sopimuksen pelkästään siinä tarkoituksessa, että se harjoittaa edellä mainittua valvontaa.
142.
Näin ollen asetuksen N:o 1896/2006 ja direktiivin 93/13 edellä mainitut säännökset ovat esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan hakijan esittämiä lisäasiakirjoja ei oteta huomioon, kuten ei myöskään vaaditun saatavan perusteeksi ilmoitetun sopimuksen kopiota.
Asiassa C‑494/18 esitetty neljäs kysymys
143.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä asetuksen N:o 1896/2006 pätevyyttä ja tiedustelee erityisesti, onko tämä asetus perusoikeuskirjan 38 artiklan (sekä SEU 6 artiklan) mukainen, mikäli edellä tutkittuihin kysymyksiin vastataan kieltävästi.
144.
Koska näihin kysymyksiin on mielestäni vastattava myöntävästi, tästä seikasta ei ole tarpeen antaa ratkaisua.
145.
Edellä ehdotettu asetuksen N:o 1896/2006 tulkinta mahdollistaa näet sen yhteensovittamisen direktiivillä 93/13 vahvistettuun pakottavaan järjestelmään sekä perusoikeuskirjan 38 artiklassa tarkoitetun kuluttajansuojan korkean tason takaamisen.
Ratkaisuehdotus
146.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin antaa seuraavat vastaukset Juzgado de Primera Instancia n.o 11 de Vigon ja Juzgado de Primera Instancia n.o 20 de Barcelonan esittämiin kysymyksiin:
Tutkittaessa eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1896/2006 nojalla esitettyä maksamismääräyshakemusta, joka koskee elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyyn sopimukseen perustuvaa vaatimusta, hakemusta käsittelevä tuomioistuin on toimivaltainen valvomaan viran puolesta tämän sopimuksen ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 ja 7 artiklan mukaisesti, kun niitä luetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklan sekä SEU 6 artiklan 1 kohdan valossa.
Tästä syystä hakemusta käsittelevä tuomioistuin voi vaatia hakijaa asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan 1 kohdan nojalla, luettuna yhdessä 7 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdan kanssa, esittämään vaatimuksen perusteeksi ilmoitetun sopimuksen pelkästään siinä tarkoituksessa, että se harjoittaa edellä mainittua valvontaa.
Asetuksen N:o 1896/2006 7 ja 9 artikla ovat, luettuina yhdessä direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklan kanssa, esteenä pääasioiden kohteena olevan kaltaiselle kansalliselle oikeussäännölle, jonka nojalla lisäasiakirjoja, jotka on esitetty tuomioistuimessa, jossa hakija on pannut asian vireille, ei oteta huomioon, kuten ei myöskään kuluttajalta vaaditun saatavan perusteeksi ilmoitetun sopimuksen kopiota.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2006, L 399, s. 1).
(
3
)	Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29).
(
4
)	BOE nro 7, 8.1.2000.
(
5
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
6
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa erityisesti 17.5.2018 annettuun tuomioon Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320).
(
7
)	Asetuksen N:o 1896/2006 3 artiklan 2 kohdan sanamuodossa viitataan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1), joka oli tuolloin voimassa, 59 ja 60 artiklaan. Asetus N:o 44/2001 on sittemmin korvattu ja kumottu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1).
(
8
)	Ks. tässä yhteydessä myös Berthe, A., L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 378.
(
9
)	Viittaan tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen perinteisesti omaksumiin tulkintaperiaatteisiin. Ks. tuomio 7.2.2018, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
10
)	EUVL 2007, C 303, s. 17.
(
11
)	Ks. yksityiskohtainen esitys tätä koskevasta merkityksellisestä oikeuskäytännöstä ja oikeuskirjallisuudesta Beka, A., The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying EU Law of the National Courts’ Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.
(
12
)	Ks. tuomio 27.6.2000, Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 25 kohta); tuomio 26.10.2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 25 kohta) ja tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
13
)	Tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
14
)	Tuomio 26.10.2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 38 kohta) ja tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
15
)	Tuomio 4.6.2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, 35 kohta).
(
16
)	Ks. tuomio 9.11.2010, VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, 51 ja 56 kohta) ja tuomio 21.2.2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, 24 kohta).
(
17
)	Kursivointi tässä. Tuomio 21.11.2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, 33 kohta) ja tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
18
)	Ks. tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 34 ja 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin täsmensi, että kyseinen luonnehdinta koskee kaikkia direktiivin säännöksiä, jotka ovat välttämättömiä mainitulla 6 artiklalla tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi.
(
19
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
20
)	Julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, 27 kohta). Ks. prosessuaalisen aloitteellisuusvelvoitteen siirtämisen käsitteestä myös Boularbah, H., Requête unilatérale et inversion du contentieux, Bryssel, Larcier, 2010, s. 214 ja sitä seuraavat sivut.
(
21
)	Ks. tästä Szpunar, M., ”Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées”, julkaisussa L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Bryssel, Bruylant, 2018, s. 690.
(
22
)	Vihreä kirja eurooppalaisesta maksusuoritusmääräyksestä ja toimenpiteistä vähäisiä vaateita koskevien oikeudenkäyntien yksinkertaistamiseksi ja nopeuttamiseksi (KOM(2002) 746 lopullinen), 3.1.1. kohta.
(
23
)	Ibidem. Mallissa, jossa asiakirjoja edellytetään, asetetaan hakijalle velvollisuus esittää kirjallinen todiste siitä, että vaade on oikeutettu (esim. sitä koskeva sopimusasiakirja). Tämä malli antaa tuomioistuimelle mahdollisuuden harjoittaa kyseisen asiakirjan osalta (vähäistä) valvontaa, jotta hylätään perusteettomat tai keksityt vaatimukset ja suojellaan vastapuolta tällaisilta vaateilta.
(
24
)	Ibidem. Mallille, jossa asiakirjoja ei edellytetä, on ominaista, että maksamismääräyshakemusta käsittelevä tuomioistuin ei tutki millään tavoin vaateen sisältöä. Jos hakemus täyttää muodolliset perusvaatimukset, niin että se voidaan ottaa käsiteltäväksi, tuomioistuin antaa maksusuoritusta koskevan määräyksen tutkimatta vaateen oikeutusta sen enempää. Koska tämä malli ei edellytä minkäänlaista vaateen perusteltavuuden tutkimista, ei ole tarpeen esittää asiakirjanäyttöä saatavasta (sen tehtävänä olisi vain mahdollistaa tällainen valvonta). Vastapuolelle annetaan yleensä kaksinkertainen määräaika kiistää vaade, jotta korvataan tämän ”todisteitta” käytävän menettelyn summaarisuus.
(
25
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
26
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 ja 47 kohta). Unionin tuomioistuin totesi kyseisessä asiassa, että sillä ei ollut käytössään ”mitään sellaista seikkaa, joka voisi antaa aiheen epäillä pääasiassa kyseessä olevan säännöstön yhdenmukaisuutta [vastaavuusperiaatteen] kanssa”.
(
27
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 kohta). Tehokkuusperiaatteen mukaan kansallisessa oikeudessa käyttöön otetut yksityiskohtaiset säännöt eivät saa olla sellaisia, että ”unionin oikeudessa kuluttajille tunnustettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa”.
(
28
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 49 kohta).
(
29
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 53 kohta).
(
30
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 54 kohta) (kursivointi tässä).
(
31
)	Tämä perusteiden luettelo ei ole kuitenkaan tyhjentävä: oikeutta saada asia vastineen käsittelevän tuomioistuimen käsiteltäväksi on siis tutkittava kokonaisvaltaisesti. Ks. vastaavasti myös Berthe, A., L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 171.
(
32
)	Ks. tuomio 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 55 kohta). Kursivointi tässä.
(
33
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711).
(
34
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711__ 45–47 kohta).
(
35
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
36
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 54 kohta). Ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, 28 kohta).
(
37
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 63 kohta).
(
38
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, tuomion tuomiolauselma). Kursivointi tässä.
(
39
)	Asiaa käsittelevän tuomioistuimen oli muun muassa ”pidättäydyttävä arvioimasta vaateen asiasisältöä” (ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn käyttöönotosta, KOM(2004) 173 lopullinen, johdanto-osan 12 perustelukappale). Ks. yksityiskohtainen esitys asetuksen taustasta, Berthe, A., L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 230–238.
(
40
)	Ks. vastaavasti Crifo, C., Cross-Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009, s. 111.
(
41
)	Asetuksen N:o 1896/2006 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa korostetaan tässä yhteydessä tarvetta antaa riittävän täsmälliset tiedot, joiden perusteella vastapuoli pystyy selkeästi tunnistamaan vaatimuksen ja sen perustelut voidakseen päättää tämän perusteella, haluaako hän riitauttaa vaatimuksen.
(
42
)	Berthe, A., L’injonction de payer, Bryssel, Larcier, 2017, s. 273. Ks. vastaavasti myös Payan, G., ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014, s. 264.
(
43
)	Ks. Lopez de Tejada M. ja d’Avout, L., ”Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007, s. 729, sekä Guinchard, E., ”Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?”, Revue trimestrielle de droit européen, 2016, s. 435 ja sitä seuraavat sivut.
(
44
)	Tässä yhteydessä korostan heti aluksi, että hakijana oleva velkoja on velvollinen täsmentämään vakiolomakkeella A heti aluksi, onko sen sopimuskumppani kuluttaja. Kyseisellä lomakkeella A olevassa 11 kohdassa on mahdollista antaa lisätietoja (siihen on mahdollista esim. kopioida tiettyjä sopimusehtoja).
(
45
)	Asetuksen N:o 1896/2006 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos vaatimus täyttää 8 artiklassa tarkoitetut edellytykset vain osittain, asiaa käsittelevän tuomioistuimen on ilmoitettava siitä hakijalle, jota on pyydettävä hyväksymään tai hylkäämään ehdotus eurooppalaiseksi maksamismääräykseksi sellaisen määrän osalta, jonka suuruuden tuomioistuin on määrittänyt. Jos hakija hyväksyy tuomioistuimen ehdotuksen, tuomioistuin antaa eurooppalaisen maksamismääräyksen siltä vaatimuksen osalta, jonka hakija on hyväksynyt. Alkuperäisen vaatimuksen jäljelle jäävää osaa koskevat seuraukset määräytyvät kansallisen lainsäädännön mukaisesti (ks. 10 artiklan 2 kohta).
(
46
)	Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 107 kohta.
(
47
)	Kuten unionin tuomioistuin on muistuttanut useaan kertaan, unionin oikeudessa ei ole yhdenmukaistettu sopimusehtojen väitetyn kohtuuttomuuden tutkimiseen sovellettavia menettelyjä, joten tällaiset menettelyt kuuluvat kunkin jäsenvaltion sisäiseen oikeusjärjestykseen, kunhan noudatetaan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta: ks. tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 kohta) ja tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 57 kohta). Vaikuttaa siltä, että tätä toteamusta on sovellettava soveltuvin osin eurooppalaiseen maksamismääräysmenettelyyn, koska asetukseen N:o 1896/2006 ei sisälly mitään nimenomaista säännöstä, joka estäisi direktiivin 93/13 soveltamisen tai jossa määritettäisiin (kyseisessä direktiivissä tarkoitettujen) mahdollisesti kohtuuttomien ehtojen valvontaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt tässä asiayhteydessä.
(
48
)	Julkisasiamies Szpunar oli huomauttanut erityisesti tästä syystä ratkaisuehdotuksessa Finanmadrid EFC, että ”tulevaisuudessa säädettävän lain kannalta – – olisi toivottavaa, että asetusta – –, joka mahdollisesti kattaa saatavat, jotka perustuvat kuluttajasopimuksiin, muutettaisiin, jotta säädettäisiin nimenomaisesti kohtuuttomien ehtojen viran puolesta suoritettavasta valvonnasta eurooppalaisen maksamismääräyksen antamisen yhteydessä”: ks. tästä julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Finanmadrid EFC(C‑49/14, EU:C:2015:746, alaviite 20).
(
49
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
50
)	Tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 71 kohta).
(
51
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).
(
52
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 73 ja 79 kohta.
(
53
)	Ks. vastaavasti Lopez de Tejada, M., ja d’Avout, L., ”Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer”, Revue critique de droit international privé, 2007, s. 723–724. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 93 kohta.
(
54
)	Eurooppalainen menettely poikkeaa siten useimmista menettelyistä, joissa ei edellytetä asiakirjoja ja joissa todisteen puuttuminen tavallaan kompensoidaan kaksinkertaisella kanteen nostamisen määräajalla, mikä on edullisempaa vastapuolelle: tarkoitan esimerkiksi Saksan oikeuden menettelyä Mahnverfahren.
(
55
)	Vaikka tietyt sopimussakkoehdot tai viivästyskorkoihin liittyvät ehdot voivat osoittautua lähtökohtaisesti kohtuuttomiksi, sama ei näet päde muihin hienovaraisempiin vaihtoehtoihin, joissa sopimuksen kohtuuttomuus perustuu eri ehtojen yhteisvaikutukseen.
(
56
)	Tilanne on tällainen (sitäkin suuremmalla syyllä) silloin, jos kyseiseen sopimukseen sovelletaan jonkin muun jäsenvaltion kuin kuluttajan jäsenvaltion oikeutta: ks. vastaavasti direktiivin 93/13 johdanto-osan viides perustelukappale.
(
57
)	Ks. vastaavasti Chainais, C., ”L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire”, teoksessa Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Pariisi, Dalloz, 2010, s. 646, nro 51.
(
58
)	Rott, P., ”Case Note on Banco Español de Crédito”, European Review of Contract Law, 2012, s. 470–480.
(
59
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 95 kohta. Mielestäni tässä yhteydessä on sovellettava analogisesti tuomion Pannon GSM perusteluja: kuluttajaa olisi varoitettava etukäteen ehdon mahdollisesta kohtuuttomuudesta, jotta tämä kykenee päättämään kaikista seikoista tietoisena, että hän ei käytä tässä yhteydessä oikeuksiaan: ks. tuomio 4.6.2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, 33 kohta).
(
60
)	Huomautettakoon lisäksi, että käytännössä vastapuolet riitauttavat eurooppalaisia maksamismääräyksiä harvoin (mikä näyttää tukevan sitä, että tällä seikalla ei ole vaikutusta vastineen esittämistä koskevan mahdollisuuden käyttämiseen). Esimerkiksi vuonna 2012 Itävallassa velallinen jätti vastineen esittämättä 96 prosentissa tapauksista, joissa annettiin maksamismääräys. Ks. tästä komission kertomus Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o (EY) 1896/2006 soveltamisesta COM(2015) 495 final, 3.7. kohta.
(
61
)	Asetuksella N:o 1896/2006 vahvistetaan ainoastaan oikeudenkäyntimaksujen yläraja. Sen 25 artiklassa säädetään, että ”eurooppalaisesta maksamismääräysmenettelystä ja sitä koskevan vastineen vuoksi – – aloitetusta tavanomaisesta riita-asiain käsittelystä aiheutuvat yhteenlasketut oikeudenkäyntimaksut eivät saa olla suuremmat kuin ne oikeudenkäyntimaksut, jotka aiheutuvat tavanomaisesta riita-asiain käsittelystä, jota ei ole edeltänyt eurooppalainen maksamismääräysmenettely kyseisessä jäsenvaltiossa”. Nämä oikeudenkäyntimaksut muodostuvat tuomioistuimelle suoritettavista maksuista ja kuluista, joiden määrät on vahvistettu kansallisessa lainsäädännössä. Nämä maksut voivat joskus sellaisenaankin ylittää asianomaisen saatavan määrän. Jos kuluttaja on valistunut, hän ottaa pohdinnoissaan huomioon myös kulut, jotka liittyvät hänen mahdolliseen puolustamiseensa oikeudessa (asianajajan palkkiot), sekä tarvittaessa tuomioistuimen määräämät korot, jotka alkavat juosta hänen osaltaan oikeudenkäynnin aikana.
(
62
)	Muistutettakoon, että nämä säännökset koskevat vaatimuksen perustetta (mukaan luettuna kuvaus vaatimuksen sekä mahdollisen koron perusteena olevista seikoista) ja kuvausta vaatimuksen perusteeksi esitettävästä näytöstä.
(
63
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 95 kohta. Tilanne on tällainen erityisesti silloin, jos asiaa käsittelevä tuomioistuin on epävarma perimiskelpoisten laillisten korkojen määrästä tai sopimussakkona perittävästä määrästä.
(
64
)	Viittaan tässä yhteydessä asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklan 2 kohdan e alakohdan sanamuotoon.
(
65
)	Tuomio 13.12.2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).
(
66
)	Tuomio 13.12.2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, tuomiolauselma).
(
67
)	Ks. vastaavasti Payan, G., ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014, s. 263 ja 264.
(
68
)	Tuomio 13.12.2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).
(
69
)	Tuomio 13.12.2012, Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, 31 kohta, kursivointi tässä). Korostan samansuuntaisesti, että myös julkisasiamies Mengozzi on tuonut esiin sen, että unionin jokaisen velallisen ja velkojan yhdenmukainen pääsy menettelyyn voidaan saavuttaa vain siten, että taataan asetuksessa N:o 1896/2006 vahvistettujen edellytysten ennakoitavuus ja yhdenmukaisuus, jolloin voidaan turvata kyseisen menettelyn riippumattomuus: ks. julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36 kohta).
(
70
)	Viittaan tässä yhteydessä arvioinnin osatekijöihin, joita painotettiin julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotuksessa Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36 kohta).
(
71
)	Siteeratakseni tuomiota Szyrocka (mainittu edellä): tällaisen toimivallan käyttö ei johda siihen, että ”eurooppalainen maksamismääräysmenettely on entistä monimutkaisempi, pitkäkestoisempi ja kalliimpi”.
(
72
)	Olen tietenkin tietoinen sopimuksen käännöskuluihin mahdollisesti liittyvästä kysymyksestä. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että tämä ongelma on pikemminkin teoreettinen. Voidaan näet kohtuudella odottaa, että sopimus laaditaan kielellä, jota velallinen ymmärtää (koska hän on allekirjoittanut sopimuksen) – ja kieli, jota hän ymmärtää, on useimmissa tapauksissa myös asiaa käsittelevän tuomioistuimen kieli (asetuksen N:o 1896/2006 6 artiklan 2 kohdan toimivaltasäännön mukaan, sillä siinä säädetään, että ”jos vastaajana on kyseinen kuluttaja, toimivalta on – – ainoastaan sen jäsenvaltion tuomioistuimella, jossa vastaajalla on – – kotipaikka”).
(
73
)	Asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklan 5 kohdan nojalla eurooppalainen maksamismääräyshakemus voidaan tehdä sähköisesti. Tämän saman asetuksen 8 artiklassa sallitaan myös hakemuksen tutkiminen ”automaattista menettelyä” käyttäen. Vaikuttaa siis siltä, että unionin lainsäätäjä haluaa kannustaa menettelyn sähköistämiseen: ehdotettu ratkaisu ei estä tätä kehitystä. Ks. vastaavasti myös Payan, P., ”La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité”, Ius et Actores, 2014, s. 265.
(
74
)	Asiaa käsittelevä tuomioistuin ei näet anna ratkaisua asiakysymyksestä eikä totea riitautetun sopimuksen määräyksiä pätemättömiksi. Se vain kieltäytyy antamasta täytäntöönpanoperustetta asetuksen N:o 1896/2006 puitteissa ja nojautuu siihen, miltä asia oikeudellisesti näyttää – rajoittamatta velkojen oikeuksia, joita on käsiteltävä kontradiktorisesti pääasian ratkaisevassa tuomioistuimessa. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 137 ja 138 kohta.
(
75
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
76
)	Korostettakoon myös, että Euroopan parlamentti korosti 1.12.2016 antamassaan eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn soveltamista koskevassa päätöslauselmassaan (2016/2011/INI) seuraavaa: ”menettelyn yksinkertaistettu luonne ei tarkoita, että sitä voidaan käyttää väärin kohtuuttomien sopimusehtojen soveltamiseksi, sillä asetuksen – – N:o 1896/2006 8 artiklan mukaan tuomioistuimen on tutkittava saatavillaan olevan tiedon pohjalta, vaikuttaako vaatimus perustellulta, ja siten varmistettava, onko tapaus unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön mukainen” (ks. kyseisen päätöslauselman johdanto-osan J perustelukappale).
(
77
)	Huomautettakoon täydellisyyden vuoksi lisäksi, että SEUT 12 artiklassa on vahvistettu tämän kuluttajansuojan korkean tason vaatimuksen poikkileikkaavuus siten, että ”kuluttajansuojaa koskevat vaatimukset otetaan huomioon unionin muita politiikkoja ja muuta toimintaa määriteltäessä ja toteutettaessa”. Tämä poikkileikkaavuus puoltaa myös asetuksen N:o 1896/2006 tulkitsemista perusoikeuskirjan 38 artiklan sekä direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklan mukaisesti.
(
78
)	Ks. SEUT 169 artikla ja tämän ratkaisuehdotuksen 58 kohta.
(
79
)	Tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349). Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohta.
(
80
)	Ks. LEC:n 815 §:n 4 momentti (tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohta).
(
81
)	Tämä on myös direktiivillä 93/13 käyttöön otetun pakottavan järjestelmän tarkoitus. Direktiivin 93/13 6 artiklan tavoitetta ei näet voitaisi saavuttaa, jos kuluttajat olisivat velvollisia vetoamaan itse ehdon kohtuuttomuuteen (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2000, Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26 kohta). Tilanne olisi kuitenkin nimenomaan tällainen, jos kuluttajan pitäisi esittää vastine voidakseen saada tuomioistuimen valvomaan mahdollisesti kohtuuttomia ehtoja ja estääkseen niiden täytäntöönpanon. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 62, 63 ja 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
82
)	Ks. tätä seikkaa koskeva laajempi esitys: Sinopoli, L., ”Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen”, Revue de droit commercial belge, 2015, s. 7–18.
(
83
)	Tämän rajoittamatta asetuksessa N:o 1215/2012 vahvistettujen toimivaltasääntöjen soveltamista. Tämän asetuksen 17–19 artiklassa vahvistetaan näet tuomioistuimen toimivaltaa koskevia suojaavia sääntöjä, kun toinen sopimukseen liittyvän riidan osapuolista on kuluttaja.
(
84
)	Muistutettakoon, että asetuksen 1 artiklan 2 kohdan perusteella mikään ei estä hakijaa ”esittämästä – – vaatimusta käyttäen jonkin jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön tai yhteisön lainsäädännön mukaista muuta menettelyä”. Asetuksen 11 artiklan 3 kohdan nojalla ”hakemuksen hylkääminen ei estä kantajaa jatkamasta vaatimuksen perimistä tekemällä uuden eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen tai käyttäen jotain muuta jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaista menettelyä”.