62024CC0134
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
RIMVYDAS NORKUS
27 päivänä helmikuuta 2025 (
1
) (
i
)
Asia C‑134/24 [Tomann] (
ii
)
UR, joka toimii selvittäjänä V GmbH:n maksukyvyttömyysmenettelyssä,
vastaan
DF
(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesarbeitsgericht (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 98/59/EY – Joukkovähentämiset – 4 artiklan 1 kohta – Se, että toimivaltaiselle viranomaiselle ei ole tehty ennakkoilmoitusta – Seuraukset vähentämisen pätevyydelle – Se, että toimivaltainen viranomainen määrittää vähentämiskiellon päättymispäivän
I Johdanto
1.
Nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön, jota koskevat oikeussäännöt sisältyvät direktiiviin 98/59/EY, (
2
) taustalla on tuomio Junk, (
3
) jossa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kyseisen direktiivin 3 ja 4 artikla eivät ole esteenä sille, että työsopimusten irtisanomisiin ryhdytään niissä perustetun menettelyn aikana edellyttäen, että tämä irtisanominen tapahtuu sen jälkeen, kun suunnitellusta joukkovähentämisestä on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle.
2.
Nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön taustalla on oikeusriita, jossa vastakkain ovat Saksan oikeuden mukaan perustetun yhtiön maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjä ja kyseisen yhtiön työntekijä ja joka koskee joukkovähentämisen yhteydessä toteutetun kyseisen työntekijän työsopimuksen irtisanomisen pätevyyttä.
3.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin joutuu Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa) toisen jaoston esittämien kysymysten perusteella pohtimaan uudelleen direktiivissä 98/59 säädettyä joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoittamismenettelyä siinä erityisessä asiayhteydessä, jossa työnantaja on irtisanonut työsopimuksia tekemättä tällaista ilmoitusta. Tarkemmin sanoen nämä kysymykset koskevat muun muassa yhtäältä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisen ilmoitusvelvollisuuden ulottuvuutta ja mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn määräajan vaikutusten ulottuvuutta ja toisaalta mahdollisuutta korjata siitä, että työnantaja on laiminlyönyt tällaisen ilmoitusvelvollisuuden, johtuva tilanne jälkikäteen ja tämän korjaamisen edellytyksiä.
4.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on saattanut asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi sellaisen sisäisen kuulemismenettelyn yhteydessä, jolla pyritään poistamaan tulkintaerot Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) eri jaostojen välillä, nyt käsiteltävässä asiassa nousee ensiksi esiin kysymys ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
5.
Direktiivin 98/59 II jaksoon, jonka otsikko on ”Tiedottaminen ja neuvottelu”, kuuluvan 2 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kun työnantaja harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, työnantajan on aloitettava hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa sopimukse[e]n pääsemiseksi.
– –
3.   Jotta työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia, työnantajan on hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa:
a)
annettava heille kaikki tarvittavat tiedot ja
b)
aina ilmoitettava heille kirjallisesti:
i)
suunnitellun vähentämisen syyt;
ii)
vähennettävien työntekijöiden lukumäärä ja ryhmät;
iii)
tavallisesti työssä olevien työntekijöiden lukumäärä sekä ryhmät, joihin he kuuluvat;
iv)
aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa;
v)
suunnitellut perusteet, joilla vähennettävät työntekijät valitaan, sikäli kun kansallinen lainsäädäntö ja/tai käytäntö antavat työnantajalle oikeuden päättää valinnasta;
– –
Työnantajan on toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle vähintään jäljennös kirjallisen ilmoituksen niistä kohdista, joissa on b alakohdan i-v alakohdassa tarkoitetut tiedot.”
6.
Kyseisen direktiivin III jaksoon, jonka otsikko on ”Joukkovähentämismenettely”, sisältyvän 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä ja neljännessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Työnantajan on kirjallisesti ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä.
– –
Ilmoituksessa on oltava kaikki suunniteltuja joukkovähentämisiä ja 2 artiklassa tarkoitettuja työntekijöiden edustajien kanssa käytäviä neuvotteluja koskevat tarvittavat tiedot ja erityisesti vähentämisen syyt, vähennettävien työntekijöiden määrä, tavallisesti työllistettyjen työntekijöiden määrä ja aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa.”
7.
Mainitun direktiivin 4 artiklan, joka myös sisältyy direktiivin III jaksoon, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Suunniteltua joukkovähentämistä, josta on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle, ei saa toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta ilmoituksesta eikä noudattamatta säännöksiä, jotka koskevat irtisanomiseen liittyviä yksilökohtaisia oikeuksia.
Jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet lyhentää edellisessä alakohdassa mainittua aikaa.
2.   Toimivaltaisten viranomaisten on käytettävä 1 kohdassa tarkoitettu aika pyrkien ratkaisemaan suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvat ongelmat.
3.   Jos 1 kohdassa tarkoitettu alkuperäinen määräaika on lyhyempi kuin 60 päivää, jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet pidentää sen 60 päiväksi ilmoituksesta lukien, jos on todennäköistä, että suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvia ongelmia ei kyetä ratkaisemaan alkuperäisessä määräajassa.
Jäsenvaltio voi antaa toimivaltaiselle viranomaiselle edellä säädettyä laajemmat valtuudet pidentämiseen.
Työnantajalle on ilmoitettava pidennyksestä ja sen perusteista ennen 1 kohdassa tarkoitetun alkuperäisen määräajan päättymistä.”
B Saksan oikeus
8.
Saksan siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä BGB), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 134 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Lakisääteisen kiellon vastainen oikeustoimi on pätemätön, jollei laista muuta johdu.”
9.
BGB:n 615 §:n sanamuoto on seuraava:
”Jos palvelusuorituksen saamiseen oikeutettu syyllistyy viivästykseen palvelun vastaanottamisessa, suorituksen suorittamiseen velvollinen voi vaatia viivästyksen vuoksi suorittamatta jääneestä palvelusta sovitun korvauksen ilman, että hän olisi velvollinen suorittamaan suorituksen jälkikäteen – –”
10.
Irtisanomissuojasta annetun lain (Kündigungsschutzgesetz, jäljempänä KSchG), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 17 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Työnantajan on toimitettava työvoimatoimistolle ilmoitus ennen kuin se
1.
yrityksissä, joissa tavallisesti on vähintään 20 ja vähemmän kuin 60 työntekijää, irtisanoo enemmän kuin 5 työntekijää
– –
30 vuorokauden aikana. – –
– –
(3)   – – Edellä 1 momentissa tarkoitettu ilmoitus on laadittava kirjallisesti ja siihen on liitettävä yritysneuvoston lausunto irtisanomisista. Jos yritysneuvoston lausuntoa ei ole, ilmoitus on pätevä, jos työnantaja osoittaa uskottavasti, että se on vähintään kaksi viikkoa ennen ilmoituksen toimittamista antanut yritysneuvostolle edellä 2 momentin ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetut tiedot, ja esittää neuvottelujen tilan. Ilmoituksessa on oltava tiedot työnantajan nimestä sekä yrityksen kotipaikasta ja luonteesta sekä lisäksi suunniteltujen irtisanomisten syyt, irtisanottavien ja tavallisesti palveluksessa olevien työntekijöiden lukumäärä ja ammattiryhmät, ajanjakso, jonka kuluessa irtisanomiset on määrä toteuttaa, ja irtisanottavien työntekijöiden valintaperusteet. Ilmoituksessa on lisäksi yritysneuvoston suostumuksella annettava työnvälitystä varten tiedot irtisanottavien työntekijöiden sukupuolesta, iästä, ammatista ja kansalaisuudesta – –”
11.
KSchG:n 18 §:n 1 ja 2 momentin sanamuoto on seuraava:
”(1)   Irtisanomiset, joista on ilmoitettava 17 §:n mukaisesti, voivat tulla voimaan ennen kuin kuukausi on kulunut siitä, kun ilmoitus on saapunut työvoimatoimistoon, ainoastaan työvoimatoimiston suostumuksella; sen suostumuksella määräaika voidaan taannehtivasti saattaa alkamaan hakemuksen toimittamispäivästä.
(2)   Yksittäistapauksessa työvoimatoimisto voi päättää, että irtisanomiset tulevat voimaan vasta enintään kahden kuukauden määräajan kuluttua ilmoituksen saapumisesta.”
12.
Oikeudenkäynnistä työoikeudellisissa asioissa annetun lain (Arbeitsgerichtsgesetz, jäljempänä ArbGG), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 45 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Bundesarbeitsgerichtiin [(liittovaltion ylin työtuomioistuin)] muodostetaan suuri jaosto.
(2)   Suuri jaosto päättää, jos jokin jaosto haluaa poiketa oikeuskysymyksessä toisen jaoston tai suuren jaoston ratkaisusta.
(3)   Kysymys suurelle jaostolle voidaan esittää vain, jos jaosto, jonka ratkaisusta on tarkoitus poiketa, on asiaa käsittelevän jaoston pyynnöstä ilmoittanut pitävänsä kiinni oikeudellisesta näkemyksestään – – Asianomainen jaosto päättää kysymyksen esittämisestä ja vastauksesta tuomioiden antamiseen vaadittavassa kokoonpanossa tehtävällä päätöksellä.
– –”
III Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
13.
DF oli työskennellyt vuodesta 1994 lähtien V Handelsgesellschaft mbH:n (jäljempänä V) palveluksessa. Kyseisen yhtiön omaisuutta koskeva maksukyvyttömyysmenettely aloitettiin 1.12.2020, ja UR nimettiin selvittäjäksi.
14.
UR irtisanoi 2.12.2020 DF:n työsopimuksen päättyväksi 31.3.2021, ja se päätti 29.12.2020 mennessä kaikki lokakuussa 2020 edelleen voimassa ollutta velallisyhtiön 22 työsopimusta. Hän oli täten irtisanonut tässä yhteydessä enemmän kuin viisi työntekijää 30 päivän aikana.
15.
Tämän jälkeen DF nosti Arbeitsgericht Hamburgissa (työoikeudellisten asioiden alioikeus, Hampuri, Saksa) hänen irtisanomissuojaansa koskevan kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä sen toteamista, että työsuhde on edelleen voimassa, ja toisaalta sitä, että UR velvoitetaan pitämään DF edelleen palveluksessa siihen saakka, kunnes menettely, jossa irtisanominen on riitautettu, on päättynyt lainvoimaisesti. Kanteensa tueksi DF väitti, että hänen työsopimuksensa irtisanominen oli pätemätön, koska UR ei ollut tehnyt sitä ennen KSchG:n 17 §:n 1 momentissa tarkoitettua joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta.
16.
UR vaati DF:n kanteen hylkäämistä ja väitti, että joukkovähentämisiä koskevaa lainsäädäntöä ei voitu soveltaa, koska V:n palveluksessa oli maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisajankohtana vain 19 työntekijää. Näin ollen KSchG:n 17 §:n 1 momentissa säädetty raja-arvo, jonka ylittyessä mainittu ilmoitus on tehtävä, ei ylittynyt. Hän teki tällaisen ilmoituksen vasta 31.3.2021 jälkeen.
17.
Arbeitsgericht Hamburg (työoikeudellisten asioiden alioikeus, Hampuri) hyväksyi 20.4.2021 antamallaan tuomiolla DF:n kanteen.
18.
Landesarbeitsgericht Hamburg (Hampurin osavaltion työoikeudellisten asioiden ylioikeus, Saksa) hylkäsi 3.2.2022 antamallaan tuomiolla UR:n kyseisestä tuomiosta tekemän valituksen.
19.
UR teki tämän jälkeen kyseisestä tuomiosta Revision-valituksen Bundesarbeitsgerichtiin (liittovaltion ylin työtuomioistuin), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, ja tämä valitus annettiin kyseisen tuomioistuimen kuudennen jaoston (Sechster Senat, jäljempänä kuudes jaosto) käsiteltäväksi.
20.
Kyseinen jaosto katsoi 11.5.2023 antamassaan päätöksessä, että V:n palveluksessa oli kyseisenä irtisanomisajankohtana ”tavallisesti” enemmän kuin 20 työntekijää ja että tästä syystä UR:n olisi pitänyt tehdä ennen DF:n työsopimuksen irtisanomista KSchG:n 17 §:n 1 momentin 1 kohdan mukainen joukkovähentämistä koskeva ilmoitus.
21.
Toisessa, 14.12.2023 annetussa päätöksessä mainittu jaosto totesi, että sillä oli epäilyksiä sen suhteen, mikä seuraamus oli määrättävä siinä tapauksessa, että tällaista ilmoitusta ei ollut tehty, ja siinä tapauksessa, että KSchG:n mukaisen ilmoittamismenettelyn yhteydessä oli tapahtunut muita mahdollisia laiminlyöntejä. Vastoin aiempaa oikeuskäytäntöään sama jaosto katsoi, että tämä seuraamus ei voinut olla BGB:n 134 §:n mukainen sopimuksen irtisanomisen pätemättömyys. Yhtäältä KSchG:n 17 §:n 1 ja 3 momentin, joissa säädetään velvollisuudesta tehdä joukkovähentämistä koskeva ennakkoilmoitus, ei voida katsoa olevan BGB:n 134 §:ssä tarkoitettu kieltosäännös. Toisaalta pätemättömyysseuraamuksesta ei säädetä myöskään direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdassa.
22.
Kuudes jaosto katsoo näin ollen, että seuraamus ilmoittamismenettelyssä tehdyistä virheistä tai se, että joukkovähentämisestä ei ole tehty ilmoitusta, ei voi olla työsopimuksen irtisanomisen pätemättömyys. Ainoastaan kansallisen lainsäätäjän tehtävänä on säätää tällaisesta seuraamuksesta.
23.
Näin ollen kyseinen jaosto katsoo, että se on nyt käsiteltävässä asiassa estynyt tekemästä tällaista päätöstä, koska Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) toisen jaoston (Zweiter Senat, jäljempänä toinen jaosto) oikeuskäytäntö, joka koskee seuraamuksia, jotka on määrättävä siinä tapauksessa, että ilmoittamismenettelyn yhteydessä on tapahtunut laiminlyöntejä, ei mahdollista sitä, että se voisi poiketa itse omasta aiemmasta oikeuskäytännöstään, sillä ArbGG:n 45 §:n 3 momentissa säädetään sisäisestä kuulemismenettelystä, jolla pyritään poistamaan tulkintaerot kyseisen tuomioistuimen eri jaostojen välillä.
24.
Kyseisen säännöksen perusteella kuudes jaosto esitti näin ollen 14.12.2023 antamassaan päätöksessä toiselle jaostolle kysymyksen siitä, ”[oli]ko aiheellista pitäytyä – – oikeudellisessa kannassa, jonka mukaan irtisanominen oikeustoimena rikko[i] BGB:n 134 §:ssä tarkoitettua lakisääteistä kieltoa ja o[li] tästä syystä pätemätön, jos siitä ilmoittamisen yhteydessä ei ol[lut] tehty KSchG:n 17 §:n 1 ja 3 momentin mukaista pätevää ilmoitusta”. Toinen jaosto on nimittäin tähän asti katsonut, että työsopimuksen irtisanominen, joka on tehty tekemättä tällaista ennakkoilmoitusta, on pätemätön eikä voi päättää kyseistä työsuhdetta.
25.
Toinen jaosto nimittäin katsoo sille esitetyn kysymyksen osalta, että on myös mahdollista, että on suhteetonta, että muun muassa unionin oikeudessa asetettujen velvollisuuksien nojalla päädytään siihen, että tällainen työsopimuksen irtisanominen, joka on tehty tekemättä joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta, on pätemätön.
26.
Tässä tilanteessa Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) toinen jaosto on päättänyt 1.2.2024 antamallaan päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 20.2.2024, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 98/59] 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että joukkovähentämisen, josta on tehtävä ilmoitus, yhteydessä tehtävä irtisanominen voi päättää kyseisen työntekijän työsuhteen vasta, kun irtisanomiskiellon määräaika on päättynyt?
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
2)
Edellyttääkö irtisanomiskiellon määräajan päättyminen paitsi joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta myös sitä, että ilmoitus on direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan mukainen?
3)
Voiko työnantaja, joka on kertonut irtisanomisista, joista on tehtävä ilmoitus, tekemättä (sääntöjenmukaista) joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta, tehdä tällaisen ilmoituksen jälkikäteen sillä seurauksella, että irtisanomiskiellon määräajan päättymisen jälkeen kyseisten työntekijöiden työsuhteet voidaan päättää jo aiemmin ilmoitetuilla irtisanomisilla?
Jos [kahteen] ensimmäiseen – – kysymykseen vastataan myöntävästi:
4)
Onko direktiivin 98/59 6 artiklan kanssa yhteensopivaa, että kansallisessa lainsäädännössä annetaan toimivaltaisen viranomaisen tehtäväksi määrittää tavalla, jota työntekijä ei voi riitauttaa ja joka sitoo työtuomioistuimia, milloin irtisanomiskiellon määräaika päättyy yksittäistapauksessa, vai onko työntekijällä oltava mahdollisuus tuomioistuinmenettelyyn, jossa tutkitaan viranomaisen toteamuksen oikeellisuus?”
27.
UR ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle. Unionin tuomioistuin päätti olla pitämättä tässä asiassa istuntoa asianosaisten kuulemiseksi.
IV Asian tarkastelu
28.
Kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa, ennen kuin ennakkoratkaisupyyntöä tarkastellaan asiakysymyksen osalta (osa B) ja vaikka kumpikaan kirjallisia huomautuksia esittäneistä asianomaisista ei ole kyseenalaistanut kyseisen pyynnön tutkittavaksi ottamista, on mielestäni aiheellista, kun otetaan huomioon sen menettelyn erityispiirteet, jossa toinen jaosto on saattanut asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, tarkastella tätä näkökohtaa mahdollisten mainitun pyynnön tutkittavaksi ottamista koskevien epäilyjen hälventämiseksi (osa A).
A Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
29.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että ArbGG:n 45 §:ssä säädetään erityisestä menettelystä silloin, kun Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) jaostojen välillä on tulkintaeroja. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että ArbGG:n 45 §:n 2 ja 3 momentin mukaan Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) jaosto voi poiketa kyseisen tuomioistuimen toisen jaoston oikeuskäytännöstä vain, jos tämä on asiaa koskevan kysymyksen perusteella luopunut oikeudellisesta kannastaan, tai – jos näin ei ole – Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) suuri jaosto on antanut ratkaisun siitä, miten perustana olevaan oikeuskysymykseen on vastattava. Kyse on siis sisäisestä kuulemismenettelystä, jolla pyritään poistamaan tulkintaerot kyseisen tuomioistuimen eri jaostojen välillä ja jonka toteuttaminen on suuren jaoston käsiteltäväksi saattamista koskeva tutkittavaksi ottamisen edellytys. (
4
) Tämän menettelyn yhteydessä kuudes jaosto on osoittanut 14.12.2023 antamassaan päätöksessä kysymyksen toiselle jaostolle ArbGG:n 45 §:n 3 momentin ensimmäisen virkkeen nojalla.
30.
Kun mainitun menettelyn erityispiirteet otetaan huomioon, voitaisiin kysyä, onko toinen jaosto SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. Katson kuitenkin, että tässä yhteydessä omaksuttavaa lähestymistapaa voisivat ohjata seuraavat näkemykset.
31.
Ensinnäkin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ennakkoratkaisumenettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten yhteistyön väline. SEUT 267 artiklan mukaan jäsenvaltioiden kaikilla tuomioistuimilla on oikeus esittää ennakkoratkaisupyyntö. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytänyt elin SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin, mikä on pelkästään unionin oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, unionin tuomioistuin ottaa huomioon useita seikkoja, joita ovat muun muassa elimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus. (
5
)
32.
Tältä osin on selvää, että toinen jaosto täyttää kaikki nämä kriteerit institutionaaliselta kannalta. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta ilmene, unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon ei nimittäin sisälly mitään seikkaa, jolla voitaisiin kyseenalaistaa se, että kyseessä on SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. (
6
)
33.
Toiseksi on muistutettava, että ne olosuhteet, joissa unionin tuomioistuin täyttää tehtäväänsä ennakkoratkaisuasioissa, ovat riippumattomia niiden oikeudenkäyntien luonteesta ja tavoitteesta, joita käydään kansallisissa tuomioistuimissa. SEUT 267 artiklassa viitataan päätökseen, joka kansallisen tuomioistuimen on annettava, mutta siinä ei määrätä erityisestä järjestelmästä tällaisten päätösten luonteen mukaan. (
7
) Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä annetaan erityinen merkitys sille kysymykselle, onko kansallisissa tuomioistuimissa vireillä oikeusriita ja onko niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen. Kyseiset tuomioistuimet voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan siinä tapauksessa, että nämä kaksi edellytystä täyttyvät. (
8
)
34.
Lisäksi unionin tuomioistuin korostaa oikeuskäytännössään sitä, että ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve. Kuten SEUT 267 artiklan sanamuodostakin ilmenee, pyydetyn ennakkoratkaisun on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ”antaa päätöksen” käsiteltäväkseen saatetussa asiassa. (
9
) Unionin tuomioistuin on näin ollen muistuttanut useaan otteeseen, että kyseisen tuomioistuimen on annettava ratkaisu, jossa otetaan huomioon ennakkoratkaisuasiassa annettu tuomio. (
10
)
35.
Mitään oikeusriitaa ei ole tosin vireillä toisessa jaostossa, koska pääasian osapuolten välinen konkreettinen riita-asia on vireillä kuudennessa jaostossa. Nyt käsiteltävällä ennakkoratkaisupyynnöllä pyritään näin ollen vastaamaan oikeudellisiin kysymyksiin, jotka ovat näiden kahden jaoston välillä olevan tulkintaeron keskiössä. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, toinen jaosto on kuitenkin saattanut asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi sellaisen pakollisen Bundesarbeitsgerichtissä (liittovaltion ylin työtuomioistuin) käytävän sisäisen kuulemismenettelyn yhteydessä, joka on ArbGG:n 45 §:stä muodostamani käsityksen mukaan luonteeltaan liitännäismenettely. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta ilmene, kyseinen menettelyvaihe on näin ollen olennainen osa kyseisessä tuomioistuimessa vireillä olevaa saksalaista oikeudenkäyntimenettelyä, joka voi kokonaisuutena tarkasteltuna mahdollistaa UR:n ja DF:n välisen oikeusriidan ratkaisemisen. Toisin sanoen ArbGG:n 45 §:ssä säädetty sisäinen kuulemismekanismi on välivaiheena osa saksalaista oikeudenkäyntimenettelyä, joka kokonaisuutena tarkasteltuna johtaa kuudennen jaoston antamaan tuomioon. (
11
) Näin ollen toisen jaoston ArbGG:n 45 §:n 3 momentin nojalla kuudennessa jaostossa vireillä olevan oikeusriidan tosiseikkojen perusteella antama vastaus, joka annetaan ottaen huomioon unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisuasiassa antama tuomio, mahdollistaa sen, että kuudes jaosto ratkaisee siinä vireillä olevan pääasian asiakysymyksen.
36.
Näin ollen sisäistä kuulemista koskeva menettely, joka on olennainen osa koko Bundesarbeitsgerichtissä (liittovaltion ylin työtuomioistuin) vireillä olevaa oikeudenkäyntimenettelyä, vastaa objektiiviseen tarpeeseen eli siihen, että poistetaan tulkintaerot kyseisen tuomioistuimen eri jaostojen välillä, (
12
)mikä mahdollistaa siten vireillä olevan oikeusriidan ratkaisemisen. (
13
)
37.
Minusta vaikuttaa siltä, että lähestymistapa, joka olisi erilainen kuin tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohdassa esitetty lähestymistapa, voisi johtaa lopulta tämäntyyppisten kansallisten menettelyjen ”kuvitteelliseen paloitteluun”, vaikka kyseessä on yksi oikeusriita, koska se pohjautuu samoihin tosiseikkoihin. Tällaisesta saksalaisen oikeudenkäyntimenettelyn keinotekoisesta paloittelusta seuraisi, että Bundesarbeitsgericht (liittovaltion ylin työtuomioistuin) olisi estynyt saattamasta asiaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ennakkoratkaisumekanismin yhteydessä sen vaiheen aikana, jona sen jaostojen välillä tapahtuu sisäistä kuulemista, vaikka tämä mahdollisuus on olemassa saman menettelyn muissa vaiheissa. (
14
) Mielestäni tällainen lopputulos olisi epäjohdonmukainen siten, että prosessiekonomisista syistä kyseisen tuomioistuimen olisi voitava saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi heti kun unionin oikeuden tulkintaan liittyvä kysymys osoittautuu tarpeelliseksi, vaikka kyseisen kysymys nousisi esiin sen jaostojen välisen sisäisen kuulemisen vaiheessa.
38.
Tältä osin haluan muistuttaa yhtäältä, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että SEUT 267 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua käsitettä ”antaa päätöksen””on tulkittava laajasti” ja että se ”on – – ymmärrettävä siten, että se kattaa kokonaisuudessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamaan tuomioon johtavan menettelyn”. (
15
) Unionin tuomioistuimen mukaan tämä käsite kattaa näin ollen ”koko tuomionantomenettelyn”. (
16
)
39.
Toisaalta yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut tuomiossa Garofalo ym., (
17
) että SEUT 267 artiklan nojalla esitetty ennakkoratkaisupyyntö, joka koskee kyseisen artiklan ja direktiivin 86/457/ETY (
18
) tulkintaa koskevia kysymyksiä, jotka korkea kansallinen tuomioistuin on esittänyt asioissa, joissa Garofalo ja kymmenen muuta lääkäriä ovat tehneet ylimääräisessä muutoksenhakumenettelyssä useita kanteluita, on otettava tutkittavaksi. Julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomer oli katsonut ratkaisuehdotuksessaan, että kyseinen elin ”voi säilyttää luonteensa tuomioistuimena jopa silloin, kun se ei itse ratkais[sut] asiaa, vaan ant[oi] lausuntoja hallintotoimien riitauttamista koskevassa menettelyssä, joka o[li] niinkin erikoinen kuin – – ylimääräinen muutoksenhaku”. (
19
) Näin ollen todettuaan, että ”[t]ämä lausunto, joka sisältää sekä perustelut että varsinaisen lausunto-osan, kuuluu olennaisena osana menettelyyn, joka on – – yksinomainen menettely, jossa yksityisten ja hallinnon välinen riita voidaan ratkaista”, yhteisöjen tuomioistuin on ottanut ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi todeten, että ”kun [kyseinen elin] antaa lausuntonsa ylimääräisessä muutoksenhakumenettelyssä, sitä on pidettävä [SEUT 267] artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena”. (
20
)
40.
Nyt käsiteltävässä asiassa totean, että ArbGG:n 45 §:n 3 momentin nojalla sisäinen kuulemisvaihe, jolla pyritään poistamaan tulkintaerot Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) eri jaostojen välillä, johtaa ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen eli päätökseen, joka sisältää perustelut ja päätösosan. (
21
)
41.
Kolmanneksi ja viimeiseksi on muistutettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että tuomioistuimella, jonka päätöksiin saadaan hakea muutosta, on oltava vapaus saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi aiheelliseksi katsomiaan kysymyksiä. (
22
) Tämän vuoksi kansallisella tuomioistuimella, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on, kun se katsoo, että asiassa on esitetty kysymys, joka koskee unionin oikeuden tulkintaa, kulloisenkin tapauksen mukaan joko oikeus tai velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta ilman, että tätä oikeutta tai velvollisuutta voitaisiin rajoittaa kansallisilla joko lainsäädäntöön tai oikeuskäytäntöön perustuvilla oikeusäännöillä. (
23
)
42.
Näin ollen on katsottava, että sisäisen kuulemisvaiheen, jolla pyritään poistamaan tulkintaerot Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) eri jaostojen välillä, yhteydessä toinen jaosto täyttää tämän ratkaisuehdotuksen edellisissä kohdissa mainituista syistä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössään vahvistamat edellytykset (
24
) ja voi näin ollen pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä.
43.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
B Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
44.
Seuraavaksi tutkin tässä ratkaisuehdotuksessa ensinnäkin sitä, onko toinen ja neljäs kysymys jätettävä tutkimatta, kun otetaan huomioon UR:n ja komission tältä osin esittämät argumentit. Katsottuani, että asia on näin, tarkastelen toiseksi aineellisesti ensimmäistä ja kolmatta kysymystä.
1.
Tutkittavaksi ottaminen
45.
Kirjallisissa huomautuksissaan UR väittää, että toinen ja neljäs kysymys on jätettävä tutkimatta. Tältä osin hän väittää, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole maininnut konkreettisesti niitä syitä, joiden vuoksi näillä kysymyksillä on merkitystä oikeusriidan ratkaisemisen kannalta. Työantaja ei ole nimittäin tehnyt mitään joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta ja näin ollen mainitut kysymykset eivät ole ratkaisevia.
46.
Komissio katsoo puolestaan, että neljäs kysymys on jätettävä tutkimatta. Pääasia ei nimittäin koske sitä, onko ilmoitus direktiivin 98/59 mukainen, vaan niitä seurauksia, joita siitä, että työnantaja ei ole tehnyt joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta, aiheutuu kyseisen direktiivin nojalla.
47.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otettu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita ne tarvitsevat ratkaistakseen niiden käsiteltäviksi saatetut asiat. (
25
) Tämän menettelyn tarkoituksena on myötävaikuttaa suoraan ja vastavuoroisesti asian ratkaisemiseen, jotta varmistetaan unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa. (
26
)
48.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tässä oikeudellisessa yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. (
27
) Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin. (
28
)
49.
Vaikka on totta, että unionin oikeutta koskevilla ennakkoratkaisukysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, on korostettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ennakkoratkaisupyynnön esittämisen perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve. (
29
)
50.
Toisesta kysymyksestä on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti sitä, että jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetun 30 päivän pituisen irtisanomiskiellon määräajan (jäljempänä irtisanomiskiellon määräaika) päättyminen edellyttää paitsi joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta myös sitä, että kyseinen ilmoitus on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan mukainen.
51.
Nyt käsiteltävässä asiassa katson, että tämä kysymys kuuluu niiden edellä mainittujen tilanteiden piiriin, joissa olettama siitä, että ennakkoratkaisukysymyksellä on merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, voidaan kumota. (
30
) Tällä kysymyksellä pyritään nimittäin määrittämään ne seuraukset, jotka aiheutuvat mahdollisesta toimivaltaiselle viranomaiselle tehdystä joukkovähentämistä koskevasta ennakkoilmoituksesta, jota ei ole tehty direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan vaatimusten mukaisesti. Toisin sanoen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voidaanko joukkovähentäminen toteuttaa irtisanomiskiellon määräajan päättyessä siitä huolimatta, että työnantajan tekemä ilmoitus ei ole kyseisen säännöksen mukainen. Näin ollen unionin oikeuden tulkinnalla, jota mainitussa kysymyksessä pyydetään, ei ole suoraa yhteyttä pääasian kohteeseen.
52.
Tältä osin unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee selvästi, että pääasiassa kyseinen työnantaja ei ole ennen kyseisen työsopimuksen irtisanomista täyttänyt velvollisuutta tehdä tällainen direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty ennakkoilmoitus. Se, että tällä kysymyksellä saattaa olla merkitystä ArbGG:n 45 §:n nojalla suoritettavassa sisäisessä kuulemismenettelyssä, ei voi poistaa mainitun kysymyksen hypoteettisuutta. (
31
)
53.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin katsoo, että tämä kysymys on jätettävä tutkimatta.
54.
Neljännestä kysymyksestä on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään pääasiallisesti, että jos kahteen ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiivin 98/59 6 artiklaa tulkittava siten, että kansallisessa lainsäädännössä annetaan toimivaltaisen viranomaisen tehtäväksi määrittää tavalla, jota työntekijä ei voi riitauttaa ja joka sitoo työtuomioistuimia, milloin irtisanomiskiellon määräaika päättyy yksittäistapauksessa, vai onko työntekijällä oltava mahdollisuus tuomioistuinmenettelyyn, jossa tutkitaan mainitun viranomaisen toteamuksen oikeellisuus.
55.
Haluan huomauttaa, että kun pääasian olosuhteissa ei ole tehty joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta, mistään unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvästä seikasta ei käy ilmi, että toimivaltainen viranomainen olisi tosiasiallisesti vahvistanut lopullisesti ja työntekijöitä sitovasti direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn irtisanomiskiellon määräajan päättymispäivän. Näin ollen tässä kysymyksessä esiin tuotu ongelma on hypoteettinen eikä sillä siten ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta. Näissä olosuhteissa olettama siitä, että tällä kysymyksellä on merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, sellaisena kuin se on palautettu mieleen edellä, kumotaan. (
32
)
56.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin jättää neljännen kysymyksen tutkimatta.
2.
Asiakysymys
57.
Seuraavaksi käsittelen tässä ratkaisuehdotuksessa ensinnäkin sen oikeudellisia seurauksia, että direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan mukaista velvollisuutta tehdä ilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle ei ole noudatettu, ja etenkin kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn määräajan vaikutuksia ennen kuin tutkin toiseksi mahdollisuutta korjata siitä, että tämä ilmoitus on jätetty alun perin tekemättä, johtuva tilanne jälkikäteen ja tämän korjaamisen edellytyksiä.
a)
Toimivaltaiselle viranomaiselle tehtävän ilmoituksen tekemistä koskevan velvollisuuden ulottuvuus: direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn määräajan vaikutukset
58.
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään pääasiallisesti, onko direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että joukkovähentämisen, josta on tehtävä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukainen ennakkoilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle, yhteydessä tehtävä työsopimuksen irtisanominen voi päättää työntekijän työsuhteen vasta, kun kyseisessä artiklassa säädetty irtisanomiskiellon määräaika on päättynyt.
59.
Tältä osin kyseinen tuomioistuin katsoo, että on ratkaisevaa tehdä ero sen tilanteen, jossa ei ole tehty lainkaan joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta, ja sen tilanteen, jossa ilmoitus ei täytä kansallisessa oikeudessa tai unionin oikeudessa säädettyjä aineellisia tai muodollisia edellytyksiä, välillä. (
33
)
60.
Kuten olen jo tuonut esiin, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että työnantaja ei ole noudattanut ennen DF:n työsopimuksen irtisanomista direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä ennakkoilmoituksen tekemistä koskevaa velvollisuutta. (
34
) Kyseessä on siis tilanne, jossa ei ole tehty lainkaan joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta ja jonka osalta kyseinen tuomioistuin selittää, että kansallisessa oikeudessa työsuhde, jossa työsopimus on irtisanottu, jatkuu KSchG:n 18 §:n 1 momentin mukaisesti yhden kuukauden pituisen irtisanomiskiellon määräajan päättymiseen saakka.
61.
Tässä yhteydessä nousee siis esiin kysymys siitä, mitkä ovat sen, että työnantaja ei ole noudattanut direktiivin 98/59 3 ja 4 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia, oikeudelliset seuraukset.
62.
UR ja komissio ovat eri mieltä siitä, miten kyseistä säännöstä on tulkittava.
63.
Tältä osin haluaisin muistuttaa aluksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemiseksi on otettava huomioon paitsi kyseisen säännöksen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on. Myös mainitun säännöksen syntyhistoriasta voi ilmetä sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja. (
35
) Tutkin näin ollen aluksi lyhyesti kyseisen säännöksen sanamuotoa.
1) Sanamuoto
64.
Direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että ”[s]uunniteltua joukkovähentämistä, josta on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle, ei saa toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta ilmoituksesta eikä noudattamatta säännöksiä, jotka koskevat irtisanomiseen liittyviä yksilökohtaisia oikeuksia”.
65.
Tältä osin, kuten komissio väittää, ei ole epäilystäkään siitä, että työsopimuksen irtisanominen voi päättää työsuhteen vasta, kun direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty määräaika on päättynyt. (
36
)
66.
Tämä tulkinta seuraa mielestäni paitsi direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan selvästä sanamuodosta myös kyseisen säännöksen asiayhteydestä ja systematiikasta.
2) Asiayhteys ja systematiikka
67.
Aluksi on muistutettava, että koska direktiivin 98/59 1 artiklassa vahvistetut määrälliset ja ajalliset direktiivin soveltamisedellytykset täyttyvät, työnantajalle, joka harkitsee joukkovähentämistä, asetettuja kahdenlaisia menettelyllisiä velvollisuuksia on noudatettava. (
37
)
68.
Ensinnäkin direktiivin 98/59 2 artiklassa säädetyn työntekijöiden edustajia koskevan tiedottamis- ja neuvottelumenettelyn (
38
) yhteydessä vahvistettujen velvollisuuksien osalta on korostettava, että kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että neuvotteluissa on käsiteltävä mahdollisuuksia joukkovähentämisen välttämiseksi tai sen kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä varsinkin vähentämisen kohteeksi joutuneiden työntekijöiden työllistämiseksi tai kouluttamiseksi uudelleen. (
39
) Erityisesti mainitun direktiivin 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla työnantajan on annettava työntekijöiden edustajille kaikki tarvittavat tiedot ja aina ilmoitettava heille kirjallisesti kyseisessä säännöksessä mainitut tiedot. Näin ollen direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu tietojen toimittaminen toimivaltaiselle viranomaiselle toteutetaan vain informointi- ja valmistelutarkoituksissa, jotta toimivaltainen viranomainen voi tarvittaessa käyttää tehokkaasti saman direktiivin 4 artiklassa säädettyjä valtuuksiaan. (
40
)
69.
Toiseksi unionin lainsäätäjän direktiivin 98/59 3 ja 4 artiklassa käyttöön ottaman ilmoittamismenettelyn yhteydessä säädettyjen velvollisuuksien osalta on muistutettava, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan nojalla ”[t]yönantajan on kirjallisesti ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä”. (
41
) Huomautan, että kyseiseen säännökseen sisältyy aineellinen sääntö, joka sisältää työnantajan velvollisuuden tehdä ennakkoilmoitus kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä.
70.
Tältä osin ei pidä myöskään unohtaa, että se, että kyseinen velvollisuus kuuluu toimivaltaiselle viranomaiselle tehtävän ennakkoilmoituksen tekemistä koskevaan menettelyyn, merkitsee – toisin kuin työntekijöiden edustajia koskevan tiedottamis- ja neuvottelumenettelyn yhteydessä säädetyt velvollisuudet – sitä, että joukkovähentämisen kohteena olevat työntekijät on jo nimetty ja joukkovähentäminen tulee varmasti tapahtumaan. Vaikka yhtäältä direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdassa ja toisaalta sen 3 artiklan 1 kohdassa säädetyillä velvollisuuksilla on selvä yhteys, kyse on näin ollen eri velvollisuuksista, jotka on asetettu joukkovähentämismenettelyn aikana käytävän kahden eri menettelyn yhteydessä, ja niiden noudattamatta jättämisellä on siten erilaisia oikeudellisia seurauksia. Tämä ero näyttää olevan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyjen taustalla.
71.
Tämän selvennyksen jälkeen muistutettakoon, että unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 98/59 3 ja 4 artiklassa säädetään, että joukkovähentämissuunnitelmista on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle ja että joukkovähentäminen saadaan toteuttaa vasta tietyn määräajan jälkeen, joka kyseisen viranomaisen on käytettävä pyrkien ratkaisemaan suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvat ongelmat. (
42
) Tämä ratkaisujen etsiminen on nimittäin kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti ilmoittamismenettelyn tavoite.
72.
Erityisesti, kuten unionin tuomioistuin on jo selittänyt, tällaisella ilmoitusvelvollisuudella pyritään siihen, että toimivaltainen viranomainen voi kaikkien työnantajan sille toimittamien tietojen perusteella selvittää mahdollisuuksia rajoittaa joukkovähentämisen kielteisiä seurauksia toimenpiteillä, jotka perustuvat tietoihin niistä työmarkkinoista ja toimialasta, joilla joukkovähentäminen toteutetaan. (
43
) Tässä tarkoituksessa 30 päivän määräaika, josta direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään silloin, kun työnantaja on täyttänyt kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetyn ilmoitusvelvollisuuden, vastaa yhteisöjen tuomioistuimen mukaan ”vähimmäisaikaa”, joka toimivaltaisella viranomaisella on oltava. (
44
) Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että tekemällä nimenomaisesti sellaisia säännöksiä koskevan varauksen, joissa säännellään yksilön oikeuksia irtisanomisajan osalta, mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisellä alakohdalla tarkoitetaan välttämättä sitä, että on jo tehty irtisanomisia, joista tällainen määräaika alkaa kulua. (
45
)
73.
Tästä seuraa mielestäni, että irtisanomiskiellon määräajan oikeudellisena seurauksena on se, että kunkin joukkovähentämisen kohteeksi joutuneen työntekijän, jonka työsopimus on irtisanottu siten, että toimivaltainen viranomainen voi viime kädessä selvittää mahdollisia ratkaisuja direktiivin 98/59 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti, työsuhteen päättymisen vaikutukset lykkääntyvät. Kyseisellä viranomaisella on näin ollen oikeus katsoa, että työsuhteet kyseisten työntekijöiden kanssa eivät pääty ennen irtisanomiskiellon määräajan päättymistä. Näin ollen katson, että työsopimuksen irtisanominen voi päättää työsuhteen vasta, kun kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty määräaika on päättynyt.
74.
Tätä tulkintaa tukevat mielestäni myös mainitulla direktiivillä tavoitellut päämäärät ja mainitun direktiivin syntyhistoria.
3) Direktiivin 98/59 tavoitteet ja syntyhistoria
75.
Muistutan aluksi, että direktiivin 98/59 johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin tarkoituksena on antaa työntekijöille nykyistä parempi suoja joukkovähentämistilanteissa ja samalla ottaa huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarve Euroopan unionissa. Erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan kolmannen ja seitsemännen perustelukappaleen mukaan lainsäädäntöjä on tarpeen lähentää juuri niiden erojen vuoksi, joita jäsenvaltioissa voimassa olevissa säännöksissä on vähentämisestä aiheutuvien seurausten lieventämiseksi tarkoitettujen toimenpiteiden osalta. (
46
) Lisäksi mainitun direktiivin johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan vääristymät, jotka aiheutuvat siitä, että kansallisten lainsäädäntöjen välillä on eroja joukkovähentämistilanteissa annettavan suojan tason osalta, voivat välittömästi vaikuttaa sisämarkkinoiden toimintaan. (
47
)
76.
Haluan todeta seuraavaksi, että unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että direktiivin 98/59 pääasiallinen tarkoitus on se, että työntekijöiden edustajien kanssa neuvotellaan ja toimivaltaiselle viranomaiselle tiedotetaan ennen joukkovähentämistä. (
48
) Kyseisellä direktiivillä nimittäin yhdenmukaistetaan ainoastaan osittain säännöt, jotka koskevat työntekijöiden suojaa joukkovähentämistilanteissa, eli joukkovähentämisen yhteydessä noudatettava menettely. (
49
)
77.
Näin ollen unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt neuvottelu- ja tiedottamismenettelyn yhteydessä muun muassa, että kun otetaan huomioon tietojentoimittamisvelvollisuuden tarkoitus ja se, että tämä velvollisuus tulee kyseeseen vaiheessa, jossa työnantaja vasta harkitsee joukkovähentämisiä, toimivaltaisen viranomaisen toiminnalla ei ole tarkoitus käsitellä kunkin työntekijän yksilöllistä tilannetta vaan sen tarkoituksena on kokonaisvaltaisesti arvioida suunniteltuja joukkovähentämisiä. (
50
)
78.
Vastaavalla tavalla voitaisiin väittää, että joukkovähentämistä koskevan ennakkoilmoituksen tekemistä koskevalla velvollisuudella ei voi myöskään olla tarkoitus antaa yksilöllistä suojaa kyseisen joukkovähentämisen kohteena oleville työntekijöille. (
51
) Tältä osin on riittävää muistuttaa, että direktiivillä 98/59 ei ole tarkoituksena ottaa käyttöön yleistä taloudellista korvausta unionin tasolla työnmenettämistilanteessa. (
52
) Joukkovähentämisen, joka on lainvastainen niiden perusteiden noudattamatta jättämisen vuoksi, joiden perusteella työnantajan on määritettävä irtisanottavat työntekijät, yhteydessä irtisanotulle työntekijälle annettavaa suojaa koskevilla yksityiskohdilla ei nimittäin selvästikään ole yhteyttä kyseisestä direktiivistä johtuviin ilmoittamista ja neuvottelemista koskeviin velvollisuuksiin. Unionin tuomioistuimen mukaan nämä yksityiskohdat ja mainitut valintaperusteet eivät kuulu mainitun direktiivin soveltamisalaan. Näin ollen ne kuuluvat edelleen jäsenvaltioiden toimivaltaan. (
53
)
79.
Näin ollen direktiivin 98/59 pääasiallinen tarkoitus, joka on se, että työntekijöiden edustajien kanssa neuvotellaan ja toimivaltaiselle viranomaiselle tiedotetaan ennen joukkovähentämistä, vaarantuisi, jos – toisin kuin kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään – työnantaja voisi päättää työntekijän työsuhteen ennen ilmoituksen tekemistä ja näin ollen ennen sen irtisanomiskiellon määräajan päättymistä, alkaa kulua kyseisen ilmoituksen tekemisestä lähtien, mikä estäisi siten sen, että toimivaltainen viranomainen etsisi ratkaisuja suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuviin ongelmiin mainitun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa edellytetyllä tavalla.
80.
Minun on korostettava lopuksi, että toisin kuin UR katsoo, tätä tulkintaa tukee myös direktiivin 98/59 syntyhistoria. Kyseisellä direktiivillä on nimittäin laadittu uudelleen direktiivi 75/129/ETY (
54
) ja sen 3 ja 4 artiklaan on otettu viimeksi mainitun direktiivin 3 ja 4 artikla ilman, että on tehty mitään olennaista muutosta. (
55
) Näin ollen se, että nämä artiklat ovat pysyneet ennallaan, osoittaa mielestäni unionin lainsäätäjän tarkoituksen vahvistaa näissä säännöksissä velvollisuus tehdä toimivaltaiselle viranomaiselle kirjallisesti ennakkoilmoitus kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä, ja näitä joukkovähentämisiä ei saa toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää kyseisestä ilmoituksesta, minkä perusteella kyseinen viranomainen voi näin ollen hyödyntää tätä määräaikaa.
81.
Kuten UR väittää, direktiiviä 75/129 koskevan komission alkuperäisen ehdotuksen mukaan direktiiviin tosin lisättäisiin jäsenvaltioiden velvollisuus huolehtia ”siitä, että työntekijöiden edustajilla ja työntekijöillä on käytettävissään tuomioistuinmenettelyt tässä direktiivissä säädettyjen velvoitteiden panemiseksi täytäntöön – – muun muassa menettelyt, joissa kyseiset joukkovähentämiset voidaan todeta pätemättömiksi, riippumatta mahdollisuudesta turvautua muihin menettelyihin”. (
56
) UR päättelee tästä, että unionin lainsäätäjä ei ole noudattanut komission ehdotusta sisällyttää direktiiviin velvollisuus todeta joukkovähentämiset tehottomiksi siinä tapauksessa, että direktiiviä 98/59 ei ole noudatettu. Näin ollen hän väittää, että kyseisestä direktiivistä ei ilmene näitä oikeudellisia seurauksia ja niistä voitaisiin näin ollen säätää jäsenvaltioiden lainsäädännössä.
82.
Katson kuitenkin, että tämä UR:n argumentti ei aseta kyseenalaiseksi edellä esitettyä tulkintaa, jonka mukaan työnantaja ei voi päättää työntekijän työsuhdetta ennen ilmoituksen tekemistä ja näin ollen ennen sen irtisanomiskiellon määräajan päättymistä, joka alkaa kulua kyseisen ilmoituksen tekemisestä lähtien. (
57
) Lisäksi mainitussa argumentissa sekoitetaan toisiinsa yhtäältä komission ehdotus (jota ei ole hyväksytty), jonka mukaan säädettäisiin jäsenvaltioissa käytävistä erityisistä tuomioistuinmenettelyistä tulevassa direktiivissä säädettävien velvollisuuksien täytäntöönpanemiseksi, ja toisaalta direktiivin 98/59 noudattamatta jättämisen oikeudelliset seuraukset. Vaikka kyseisten joukkovähentämisten pätemättömyys ei ilmene nimenomaisesti kyseisen direktiivin säännösten sanamuodosta, se seuraa nimittäin kuitenkin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ja mainitun direktiivin järjestelmästä ja systematiikasta. On riittävää huomauttaa, että kyseisen säännöksen, luettuna a contrario, mukaisesti suunniteltuja joukkovähentämisiä, joista on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle, ei voida toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää ilmoituksesta, joten tämä oikeudellinen seuraus ilmenee implisiittisesti mainitusta säännöksestä. (
58
)
83.
Näin ollen tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltiot voisivat säätää erilaisista oikeudellisista seurauksista, kuten muun muassa hallinnollisista seuraamuksista, kuten UR on ehdottanut, olisi yhtäältä sen direktiivin 98/59 pääasiallisen tarkoituksen vastainen, joka muodostuu joukkovähentämismenettelyn rajaamisesta eli siitä, että työntekijöiden edustajien kanssa neuvotellaan ja toimivaltaiselle viranomaiselle tehdään ilmoitus ennen joukkovähentämistä, ja toisaalta sen tavoitteen vastainen, että työntekijöille annetaan parempaa suojaa joukkovähentämistilanteissa. (
59
) Lisäksi tällaisella tulkinnalla ei taattaisi reilua kilpailua. (
60
)
84.
Yhteenvetona todettakoon, että mielestäni on selvää, että se, että kyseinen työnantaja ei ole noudattanut direktiivin 98/59 3 ja 4 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia, ei saa jäädä vaille seurauksia, sillä muutoin vaarannettaisiin paitsi kyseisen direktiivin tavoite myös mainitun direktiivin tehokas vaikutus.
85.
Näin ollen katson, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että joukkovähentämisen, josta on tehtävä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukainen ennakkoilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle, yhteydessä tehtävä työsopimuksen irtisanominen voi päättää työntekijän työsuhteen vasta, kun kyseisessä artiklassa säädetty irtisanomiskiellon määräaika on päättynyt.
b)
Mahdollisuus korjata ennakkoilmoituksen tekemättä jättäminen jälkikäteen ja tämän korjaamisen edellytykset
86.
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että työnantaja, joka on irtisanonut työsopimuksia tekemättä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta toimivaltaiselle viranomaiselle, voi tehdä tällaisen ilmoituksen jälkikäteen sillä seurauksella, että kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn irtisanomiskiellon määräajan päättymisen jälkeen työsuhteet voidaan päättää aiemmin tehdyillä työsopimusten irtisanomisilla.
87.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että joukkovähentämisen, johon sovelletaan ennakkoilmoituksen tekemistä koskevaa velvollisuutta, yhteydessä tehtävä irtisanominen voidaan toteuttaa vasta siitä hetkestä lähtien, jona tällainen ilmoitus on tehty. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tällaisen irtisanomisen voimaantuloa ”lykätään” KSchG:n 18 §:n 1 momentin nojalla, kunnes ilmoitus, joka on jätetty alun perin tekemättä, on tehty, jotta toimivaltainen työvoimatoimisto voi valmistella työnvälitystä joukkovähentämisen kohteena oleville työntekijöille. Tältä osin mainittu tuomioistuin katsoo, että sillä, että irtisanomiskiellon määräaika alkaa kulua vasta, kun kyseinen ilmoitus on tehty jälkikäteen, turvataan se, että toimivaltaisella viranomaisella on käytettävissään vähimmäisajanjakso, eli irtisanomiskiellon määräaika, jotta se voi pyrkiä ratkaisemaan kyseisestä joukkovähentämisestä aiheutuvat ongelmat direktiivin 98/59 4 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti. Sen mukaan tuomio Junk ei ole esteenä tälle.
88.
UR ja komissio eivät ole samaa mieltä siitä kysymyksestä, voiko työnantaja, joka on irtisanonut työsopimuksia tekemättä ennakkoilmoitusta, tehdä ilmoituksen jälkikäteen sillä seurauksella, että kyseisten työsopimusten irtisanominen tulee voimaan irtisanomiskiellon määräajan päättyessä ilman, että työsopimukset on tarpeen irtisanoa uudelleen.
89.
Toisin kuin UR, jonka mukaan direktiivin 98/59 noudattamatta jättämisen ei pidä vaikuttaa joukkovähentämisten pätevyyteen ja työsopimuksen on päätyttävä, kun irtisanomisaika on päättynyt, väittää, ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskevasta tarkastelustani ilmenee, että koska joukkovähentämisen, josta on tehtävä ilmoitus, yhteydessä tehtävä työsopimuksen irtisanominen voi päättää työntekijän työsuhteen vasta, kun kyseisessä direktiivissä säädetty irtisanomiskiellon määräaika on päättynyt, tulkinta, jonka mukaan irtisanomiset voisivat tulla voimaan ennen ennakkoilmoituksen tekemistä, ei ole mahdollinen, kun otetaan huomioon mainitun direktiivin sanamuoto, systematiikka ja tavoitteet. Tällaista tulkintaa ei voida johtaa myöskään tuomiosta Junk.
90.
Ensinnäkin muistutettakoon vielä direktiivissä 98/59 säädettyjen menettelyllisten velvollisuuksien merkityksen osalta, että direktiivissä 98/59 säädetty sääntöjen, jotka koskevat työntekijöiden suojaa joukkovähentämistilanteissa, osittainen yhdenmukaistaminen koskee joukkovähentämisen yhteydessä
noudatettavaa menettelyä. (
61
) Tämä merkitsee sitä, että työsopimusten irtisanomiseksi työnantajan, joka harkitsee joukkovähentämistä, on noudatettava
kyseisessä direktiivissä asetettuja velvollisuuksia, jotka niveltyvät kahteen toisistaan poikkeavaan ja peräkkäiseen menettelyyn, jotka koskevat ensinnäkin tiedottamista ja neuvottelua (kyseisen direktiivin 2 artikla) ja toiseksi ilmoittamista (mainitun direktiivin 3 ja 4 artikla). (
62
) Toisin sanoen nämä kaksi menettelyä muodostavat kaksivaiheisen ketjun, jossa yhtäältä unionin lainsäätäjä on laatinut kehyksen, joka liittyy työnantajan harkitsemaa joukkovähentämistä koskevaan työnantajan suorittamaan tiedottamiseen ja neuvotteluun työntekijöiden edustajien kanssa, sellaiseksi, että se edeltää suunniteltua joukkovähentämistä koskevan ilmoituksen tekemistä toimivaltaiselle viranomaiselle, ja jossa toisaalta tämän pakollisen ilmoituksen ymmärretään edeltävän mainitun suunnitelman yhteydessä suunniteltua työsopimusten irtisanomista.
91.
Haluan korostaa tältä osin, että sanamuodon mukainen, systemaattinen ja teleologinen tulkinta ei tue mahdollisuutta vaihtaa direktiivin 98/59 2, 3 ja 4 artiklassa säädettyjen työnantajan velvollisuuksien järjestystä eikä mahdollisuutta laiminlyödä niitä. (
63
) On erityisesti muistutettava, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan nojalla ilmoituksessa ”on oltava kaikki suunniteltuja joukkovähentämisiä ja 2 artiklassa tarkoitettuja työntekijöiden edustajien kanssa käytäviä neuvotteluja koskevat tarvittavat tiedot ja erityisesti vähentämisen syyt, vähennettävien työntekijöiden määrä, tavallisesti työllistettyjen työntekijöiden määrä ja aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa”. (
64
)
92.
Toisin sanoen näiden kahden menettelyn, joista säädetään direktiivissä 98/59, välillä olevista yhteyksistä seuraa, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimivaltaisen viranomaisen tehtävät riippuvat siitä, miten menettely, jossa työnantaja antaa tietoja työntekijöiden edustajille ja kuulee heitä, etenee ja millaiseen tulokseen siinä päädytään. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn työnantajan velvollisuuden, joka koskee tietojen toimittamista kirjallisesti työntekijöiden edustajille, tarkoituksena on se, että suunniteltuja joukkovähentämisiä arvioidaan kokonaisvaltaisesti. Näin ollen se, että toimivaltaiselle viranomaiselle ei toimitettaisi tietoja kyseisen direktiivin 2 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla, estäisi kyseistä viranomaista käyttämästä tehokkaasti mainitun direktiivin 4 artiklassa säädettyjä valtuuksiaan. (
65
)
93.
Tästä seuraa, että mielestäni direktiivissä 98/59 säädettyjen menettelyllisten velvollisuuksien noudattamisen merkitystä arvioitaessa on muistettava, että unionin lainsäätäjä on laatinut nämä menettelyt työntekijöiden suojelun edistämiseksi ja näin ollen ensinnäkin sen takaamiseksi, että joukkovähentämisten yhteydessä työnantaja neuvottelee työntekijöiden edustajien kanssa ja antaa heille tietoja, ja toiseksi sen takaamiseksi, että työnantaja ilmoittaa kirjallisesti toimivaltaiselle viranomaiselle kaikista suunnitelluista joukkovähentämisistä, jotta kyseisten työntekijöiden oikeusvarmuus säilytetään koko joukkovähentämismenettelyn ajan.
94.
Toiseksi yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä on todettava, kuten olen jo esittänyt, että tuomiosta Junk käy selvästi ilmi, että työnantaja ei voi toteuttaa työsopimusten irtisanomisia ennen kuin on aloittanut mainitut menettelyt. (
66
) Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin on muistuttanut, että direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti työsopimusten irtisanomiset tulevat voimaan vasta sen ilmoituksesta alkavan 30 päivän määräajan päättyessä, joka vastaa vähimmäisaikaa, joka toimivaltaisella viranomaisella on oltava kyseisiä työntekijöitä koskevaan ratkaisuun pyrkimistä varten. (
67
) Se on näin ollen korostanut sitä, että irtisanomisaika päättyy vain sillä varauksella, että kyseistä määräaikaa on noudatettu ilmoituksen tekemisen jälkeen, ja että tällä varauksella, joka koskee muun kuin direktiivissä säädetyn määräajan päättymistä, ei olisi merkitystä, ellei mikään määräaika olisi alkanut kulua. (
68
) Näissä olosuhteissa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että mainitun direktiivin 3 ja 4 artikla eivät ole esteenä sille, että työsopimusten irtisanomisiin ryhdytään niissä perustetun menettelyn aikana edellyttäen, että tämä irtisanominen tapahtuu sen jälkeen, kun suunnitellusta joukkovähentämisestä on ilmoitettu toimivaltaiselle viranomaiselle. (
69
)
95.
Kolmanneksi ja viimeiseksi olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että tällä tulkinnalla yhtäältä taataan paitsi se, että toimivaltaisella viranomaisella on käytettävissään tosiasiallinen irtisanomiskiellon määräaika, jotta se voi etsiä kyseisiä työntekijöitä koskevia ratkaisuja, myös se, että kyseiset työntekijät voivat olettaa, että heidän työsopimuksensa irtisanominen tulee voimaan heidän osaltaan. Toisaalta tällainen tulkinta mahdollistaa sen, että kyseisillä työntekijöillä on käytettävissään tämä aika sen tarkistamiseen, onko ilmoitus tehty joukkovähentämiseen direktiivin 98/59 nojalla sovellettavien vaatimusten mukaisesti. Mainittu tulkinta on näin ollen omiaan takaamaan työntekijöiden suojan joukkovähentämistilanteissa siten, että samalla vältetään kielteiset vaikutukset, jotka aiheutuvat siitä, että työnantaja ei ole noudattanut kyseisessä direktiivissä säädettyjä menettelyllisiä velvollisuuksia, eli yhtäältä se, ettei työntekijöiden edustajille ole annettu tietoja ja heidän kanssaan ei ole neuvoteltu, ja toisaalta se, että kyseiset työntekijät ovat epävarmoja siitä, milloin heidän työsopimuksensa irtisanominen tulee voimaan, heidän oikeusvarmuutensa säilyttämiseksi. (
70
)
96.
Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut, en näin ollen katso, että myöhässä tehdyn sääntöjenmukaisen ilmoituksen oikeudelliset seuraukset voisivat olla sellaisia, että mainitun työsopimusten irtisanomisen oikeusvaikutukset lykkääntyisivät väliaikaisesti. Menettelyiden ja vastaavasti näiden menettelyiden yhteydessä säädettyjen velvollisuuksien, sellaisina kuin unionin lainsäätäjä on laatinut ne, ketju nimittäin kyseenalaistettaisiin, jos työnantaja voisi tehdä ilmoituksen kyseisten työsopimusten irtisanomisen jälkeen tällaisen väliaikaisen lykkääntymisen avulla. Jos katsottaisiin, että työsuhteet voitaisiin päättää direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn irtisanomiskiellon määräajan päättyessä aiemmin tehdyillä työsopimusten irtisanomisilla, mielestäni tämä olisi kyseisen direktiivin tehokkaan vaikutuksen vastaista.
97.
Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että koska riidanalaiset työsopimusten irtisanomiset on tehty tekemättä joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta, direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta seuraa, että nämä irtisanomiset eivät ole koskaan tulleet voimaan, sillä 30 päivän määräaika ei ole alkanut koskaan kulua, kun kyseistä ilmoitusta ei ole tehty.
98.
Katson näin ollen, että direktiivin 98/59 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että työnantaja, joka on irtisanonut työsopimuksia tekemättä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta toimivaltaiselle viranomaiselle, ei voi tehdä tällaista ilmoitusta jälkikäteen, jos tästä seuraa, että kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn irtisanomiskiellon määräajan päättymisen jälkeen työsuhteet voidaan päättää aiemmin tehdyillä työsopimusten irtisanomisilla. Siitä, että ilmoitus on jätetty alun perin tekemättä, johtuvan tilanteen korjaamiseksi työnantajan on ensiksi tehtävä sääntöjenmukainen suunniteltua joukkovähentämistä koskeva ilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle ja tämän jälkeen irtisanottava kyseiset työsopimukset uudelleen, ja näitä irtisanomisia ei saa direktiivin 98/59 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää kyseisen ilmoituksen tekemisestä. (
71
)
V Ratkaisuehdotus
99.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin, Saksa) toiselle jaostolle seuraavasti:
1)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 6.10.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1794, 4 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että:
joukkovähentämisen, josta on tehtävä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukainen ennakkoilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle, yhteydessä tehtävä työsopimuksen irtisanominen voi päättää työntekijän työsuhteen vasta, kun kyseisessä artiklassa säädetty irtisanomiskiellon määräaika on päättynyt.
2)
Direktiivin 98/59, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2015/1794, 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että:
työnantaja, joka on irtisanonut työsopimuksia tekemättä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua joukkovähentämistä koskevaa ennakkoilmoitusta toimivaltaiselle viranomaiselle, ei voi tehdä tällaista ilmoitusta jälkikäteen, jos tästä seuraa, että kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn irtisanomiskiellon määräajan päättymisen jälkeen työsuhteet voidaan päättää jo aiemmin tehdyillä työsopimusten irtisanomisilla.
Siitä, että ilmoitus on jätetty alun perin tekemättä, johtuvan tilanteen korjaamiseksi työnantajan on ensiksi tehtävä sääntöjenmukainen suunniteltua joukkovähentämistä koskeva ilmoitus toimivaltaiselle viranomaiselle ja tämän jälkeen irtisanottava kyseiset työsopimukset uudelleen, ja näitä irtisanomisia ei saa direktiivin 98/59, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2015/1794, 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti toteuttaa ennen kuin on kulunut 30 päivää kyseisen ilmoituksen tekemisestä.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteeseen 70 on tehty kielellisiä muutoksia sen ensimmäisen julkaisemisen jälkeen.
(
ii
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1998, L 225, s. 16), sellaisena kuin se on muutettuna 6.10.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1794 (EUVL 2015, L 263, s. 1; jäljempänä direktiivi 98/59).
(
3
)	Tuomio 27.1.2005 (C‑188/03, EU:C:2005:59, 53 kohta; jäljempänä tuomio Junk).
(
4
)	Ks. suuren jaoston kokoonpanosta Wullenkord, S., ”ArbGG § 45”, teoksessa Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M. ja Udsching, P, Beck’scher Online-Kommentar, 73. painos, Beck, München, 1.9.2024, 1 kohta.
(
5
)	Ks. mm. tuomio 30.6.1966, Vaassen-Göbbels (61/65, EU:C:1966:39, s. 395); tuomio 17.9.1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, 23 kohta); tuomio 31.5.2005, Syfait ym. (C‑53/03, EU:C:2005:333, 29 kohta) ja tuomio 26.9.2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on lisännyt kriteereihin puolueettomuutta koskevan kriteerin 19.9.2006 antamassaan tuomiossa Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, 48 kohta).
(
6
)	Tämä näkökohta on sitä vastoin noussut esiin asiassa C‑402/24, Sewel, joka on tällä hetkellä vireillä unionin tuomioistuimessa ja jonka kuudes jaosto on pannut vireille toisessa pääasiassa, jossa on kyse sellaisista tilanteista ja tosiseikoista, jotka ovat erilaisia mutta jotka liittyvät nyt käsiteltävän asian tilanteisiin ja tosiseikkoihin (ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 33). Kyseinen jaosto ilmaisee epäilyksensä ArbGG:n 45 §:ssä tarkoitetun menettelyn kontradiktorisuuden suhteen ja näin ollen sen suhteen, onko toinen jaosto SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. Tältä osin on muistutettava, että SEUT 267 artiklassa ei aseteta kyseisen menettelyn kontradiktorisuutta sen edellytykseksi, että asia saatetaan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tässä vaiheessa on riittävää korostaa, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, ettei kontradiktorista menettelyä koskeva edellytys ole ehdoton sen vahvistamiseksi, onko elin kyseisessä artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. Osapuolilla on kuitenkin oltava mahdollisuus tulla kuulluksi ilman, että menettely on välttämättä kontradiktorinen (ks. mm. tuomio 17.9.1997, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, 31 kohta); tuomio 16.12.2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, 63 kohta) ja tuomio 31.1.2013, D. ja A. (C‑175/11, EU:C:2013:45, 88 kohta)). Vaikka osapuolet eivät olisi toisessa jaostossa käytävässä pääasiassa kyseessä olevassa kuulemismenettelyssä virallisesti kantaja ja vastaaja, joka tapauksessa kyseisillä osapuolilla on kuitenkin selvästi mahdollisuus esittää kirjallisia ja suullisia huomautuksia. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta käy nimittäin ilmi, että kuudennessa jaostossa pidettävä istunto on keskeytetty siihen saakka, kunnes toinen jaosto antaa päätöksen. Lisäksi Saksan oikeuskirjallisuuden kirjoittajat, jotka kommentoivat ArbGG:n 45 §:ää, selittävät tältä osin, että osapuolilla on mahdollisuus esittää huomautuksia mahdollisen Bundesarbeitsgerichtin (liittovaltion ylin työtuomioistuin) suureen jaostoon käsiteltäväksi saattamisen yhteydessä. Tämän lisäksi on niin, että vaikka jaostossa, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu (tässä tapauksessa kuudes jaosto), vireillä olevan oikeusriidan ratkaisemiseksi tarvitaan uutta istuntoa, suuren jaoston antama päätös annetaan tiedoksi osapuolille ja sitten järjestetään istunto. Sitä vastoin silloin, kun istunto ei ole tässä vaiheessa enää tarpeen, osapuolia on kuultava (ks. Zimmermann, B., ”ArbGG § 45 Großer Senat”, Natter, E. ja Gross, R. (toim.) Arbeitsgerichtsgezetz, Handkommentar, toinen painos, Nomos, Baden-Baden, 2013, 1–27 kohta, 23 ja 24 §).
(
7
)	Tuomio 16.12.1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, 33 kohta) ja tuomio 6.10.2021, W.Ż. (Ylimmän tuomioistuimen ylimääräistä valvontaa ja julkisia asioita käsittelevä jaosto – Nimittäminen) (C‑487/19, EU:C:2021:798, 83 kohta; jäljempänä tuomio W.Ż.).
(
8
)	Ks. mm. tuomio 31.5.2005, Syfait ym. (C‑53/03, EU:C:2005:333, 29 kohta); tuomio 31.1.2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, 39 kohta); tuomio W.Ż. (84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 26.9.2024, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
9
)	Ks. vastaavasti tuomio 26.3.2020, Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, 44 ja 45 kohta); tuomio 23.11.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Perheen yhtenäisyys) (C‑374/22, EU:C:2023:902, 15 kohta) ja tuomio 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Vastaajan kotipaikan käsite) (C‑222/23, EU:C:2024:405, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
10
)	Ks. tuomio 16.5.2024, Toplofikatsia Sofia (Vastaajan kotipaikan käsite) (C‑222/23, EU:C:2024:405, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
11
)	ArbGG:n 45 §:stä muodostamani käsityksen mukaan – ja jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta ilmene – nyt käsiteltävässä asiassa vireillä oleva saksalainen oikeudenkäyntimenettely sisältää useita vaiheita eli jaostossa, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu (tässä tapauksessa kuudes jaosto), vireillä olevan oikeusriidan, jonkin toisen jaoston (tässä tapauksessa toisen jaoston) kuulemisen silloin, kun on olemassa tulkintaeroja, asian saattamisen suuren jaoston käsiteltäväksi, jos kuultava jaosto toteaa, että se pitää kiinni näkemyksestään, ja jaoston, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, siinä vireillä olevan oikeusriidan ratkaisemiseksi antaman tuomion.
(
12
)	Haluan korostaa, että tuomiossa W.Ż. (94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) unionin tuomioistuin on katsonut, että Sąd Najwyższyn (Izba Cywilna) (ylin tuomioistuin, siviilijaosto, Puola), joka on käsitellyt asiaa seitsemän tuomarin kokoonpanossa, esittämät ennakkoratkaisupyynnöt, joilla on pyritty siihen, että se voi ratkaista Sąd Najwyższyn (Izba Cywilna) (ylin tuomioistuin, siviilijaosto), joka on käsitellyt asiaa kolmen tuomarin kokoonpanossa, esikysymykset, jotta viimeksi mainittu tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista siinä vireillä olleen pääasian asiakysymyksen, on otettava tutkittavaksi.
(
13
)	Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo ratkaissut ennakkoratkaisupyynnön, jonka yhteydessä on noussut esiin kysymys, joka on luonteeltaan vahvistava, koska kansallisessa oikeudessa on sallittu kyseisen ennakkoratkaisupyynnön tekeminen ja koska tämä kysymys on ollut objektiivisesti tarpeellinen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi sääntöjenmukaisesti saatetun asian ratkaisemiseksi. Ks. tuomio 10.12.2018, Wightman ym. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
14
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 6. Ks. myös Wullenkord, S., ”ArbGG § 45” teoksessa Rolfs, C., Giesen, R., Meßling, M. ja Udsching, P, Beck’scher Online-Kommentar, em. 1 kohta.
(
15
)	Ks. analogisesti tuomio 11.6.2015, Fahnenbrock ym. (C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13, EU:C:2015:383, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kursivointi tässä. Näissä yhdistetyissä asioissa kyse oli unionin oikeuden menettelysäännösten tulkintaa koskevista kysymyksistä, jotka koskivat pääasioita ainoastaan epäsuorasti.
(
16
)	Ks. analogisesti tuomio 17.2.2011, Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, 42 kohta).
(
17
)	Tuomio 16.10.1997 (C‑69/96–C‑79/96, EU:C:1997:492).
(
18
)	Yleislääkärin erityiskoulutuksesta 15.9.1986 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1986, L 267, s. 26).
(
19
)	Julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus Garofalo ym. (C‑69/96–C‑79/96, EU:C:1997:330, 27 kohta).
(
20
)	Tuomio 16.10.1997, Garofalo ym. (C‑69/96–C‑79/96, EU:C:1997:492, 24 ja 27 kohta). Kursivointi tässä.
(
21
)	Unionin tuomioistuin on tosin katsonut 9.1.2024 antamassaan määräyksessä Sąd Najwyższy (C‑658/22, EU:C:2024:38, 35 kohta), että Sąd Najwyższyn (ylin tuomioistuin) koko siviilijaoston istunnon esittämän ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi. Silloin kun kyseisen tuomioistuimen presidentti on saattanut kyseisen tuomioistuimen käsiteltäväksi oikeudellisia kysymyksiä poistaakseen tulkintaerot pääasiaa käsittelevien tuomioistuinten välillä, tämä kokoonpano nimittäin ratkaisee asian yleisellä ratkaisulla, joka tulee voimaan oikeusperiaatteena, eikä sen ratkaistavana ole asianosaisten välistä oikeusriitaa. Kuten olen jo todennut, nyt käsiteltävässä asiassa tilanne on kuitenkin erilainen, koska toisen jaoston päätös, joka annetaan sisäisessä kuulemisvaiheessa ja jossa otetaan huomioon tuomio, jonka unionin tuomioistuin antaa, mahdollistaa sen, että kuudes jaosto ratkaisee siinä vireillä olevan asian asiakysymyksen (ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 35 ja 40 kohta).
(
22
)	Tuomio 16.1.1974, Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, 4 kohta); tuomio 9.3.2010, ERG ym. (C‑378/08, EU:C:2010:126, 32 kohta); tuomio 15.11.2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, 55 kohta) ja tuomio 6.11.2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, 27 kohta). Ks. myös tuomio 18.5.2021, Asociaţia Forumul Judecătorilor din România ym. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 ja C‑397/19, EU:C:2021:393, 133 kohta).
(
23
)	Ks. mm. tuomio 5.4.2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 34 kohta) ja tuomio 23.11.2021, IS (Välipäätöksen lainvastaisuus) (C‑564/19, EU:C:2021:949, 70 kohta).
(
24
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 33 ja 34 kohta.
(
25
)	Määräys 26.1.1990, Falciola (C‑286/88, EU:C:1990:33, 7 kohta). Ks. myös tuomio 16.7.1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, 22 kohta); tuomio 27.11.2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 83 kohta) ja tuomio 24.10.2024, Kwantum Nederland ja Kwantum België (C‑227/23, EU:C:2024:914, 33 kohta).
(
26
)	Ks. tuomio 1.12.1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117) ja määräys 5.3.1986, Wünsche (69/85, EU:C:1986:104, 12 kohta).
(
27
)	Tuomio 29.11.1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, 25 kohta); tuomio 21.4.1988, Pardini (338/85, EU:C:1988:194, 8 kohta); tuomio 4.7.2006, Adeneler ym. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 41 kohta) ja tuomio 14.9.2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, 28 kohta).
(
28
)	Ks. tuomio 18.10.1990, Dzodzi (C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, 35 kohta); tuomio 15.12.1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, 59 kohta); tuomio 22.11.2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, 35 kohta) ja tuomio 6.10.2022, Contship Italia (C‑433/21 ja C‑434/21, EU:C:2022:760, 23 kohta).
(
29
)	Ks. tuomio 7.11.2024, Adusbef (Morandin silta) (C‑683/22, EU:C:2024:936, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
30
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta.
(
31
)	Ks. analogisesti tuomio 10.11.2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, 58 kohta).
(
32
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta.
(
33
)	Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että nyt käsiteltävässä asiassa on kyse tilanteesta, jossa ei ole tehty lainkaan joukkovähentämistä koskevaa ilmoitusta. Sitä vastoin asiassa C‑402/24, Sewel, joka on tällä hetkellä vireillä unionin tuomioistuimessa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tiedustellut unionin tuomioistuimelta muun muassa sitä, onko virheellistä ilmoitusta mahdollista korjata tai täydentää direktiivin 98/59 3 artiklan nojalla.
(
34
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 51 kohta.
(
35
)	Ks. mm. tuomio 13.7.2023, G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio G GmbH).
(
36
)	Tuomio Junk (50 kohta).
(
37
)	Vaikka direktiivin 98/59 2 ja 3 artiklassa viitataan toisiinsa, nämä kaksi kyseisessä direktiivissä säädettyä menettelyä on erotettava toisistaan. Kuten julkisasiamies Tizzano on todennut ratkaisuehdotuksessaan Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, 57 ja 61 kohta), mainittuun direktiiviin sisältyy ”sellainen menettelyketju, jossa on kaksi toisistaan poikkeavaa ja peräkkäistä vaihetta”. Siltä osin kuin kyse on ilmoittamismenettelystä ”työnantajan on tehtävä [neuvottelu- ja tiedottamis]vaiheesta selkoa ilmoituksessaan ([saman direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta)”.
(
38
)	Tämä menettely edeltää kaikkia työsopimusten irtisanomisia. Ks. julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus Junk (C‑188/03, EU:C:2004:571, 58 kohta).
(
39
)	Ks. tuomio 17.3.2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
40
)	Tuomio G GmbH (36 kohta).
(
41
)	Kursivointi tässä. Tältä osin on paikallaan huomauttaa, että kuten julkisasiamies Pikamäe on todennut ratkaisuehdotuksessaan G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, 38–41 kohta), direktiivissä 98/59 työntekijöiden edustajia koskevan tiedottamis- ja neuvottelumenettelyn yhteydessä säädetyillä työnantajan velvollisuuksilla ja työnantajan velvollisuuksilla, joista säädetään toimivaltaiselle viranomaiselle tehtävän ennakkoilmoituksen tekemistä koskevan menettelyn yhteydessä, ”molemmilla suojataan osaltaan työntekijöitä joukkovähentämisten yhteydessä” eikä niitä ”ole pidetty täysin erillään toisistaan. Kyseisillä velvollisuuksilla on päinvastoin yhteyksiä, joiden vuoksi toimivaltaisen viranomaisen tehtävät riippuvat siitä, miten menettely, jossa työnantaja antaa tietoja työntekijöiden edustajille ja kuulee heitä, etenee ja millaiseen tulokseen siinä päädytään. Tämä yhteys ilmenee erityisesti – – kyseisen direktiivin – – 3 artiklan 1 kohdas[t]a”.
(
42
)	Ks. direktiivin 98/59 2 artiklan 3 kohdan tulkinnasta tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 40 kohta) ja tuomio G GmbH (35 kohta).
(
43
)	Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 98/59 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus ”antaa toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet pidentää [alkuperäinen määräaika] 60 päiväksi [suunniteltua joukkovähentämistä koskevasta] ilmoituksesta lukien, jos on todennäköistä, että suunnitellusta joukkovähentämisestä aiheutuvia ongelmia ei kyetä ratkaisemaan alkuperäisessä määräajassa”. Vastaavasti jäsenvaltioilla on kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti mahdollisuus lyhentää kyseistä 30 päivän määräaikaa.
(
44
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (51 kohta).
(
45
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (52 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan varauksella, joka liittyy muun kuin direktiivissä 98/59 säädetyn määräajan päättymiseen, ei olisi merkitystä, ellei mikään määräaika olisi alkanut kulua.
(
46
)	Ks. tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 27 kohta).
(
47
)	Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, direktiivissä 98/59 vahvistetuilla suojasäännöillä on myös tarkoitus lähentää niitä kustannuksia, joita näistä säännöistä aiheutuu unionin alueella toimiville yrityksille. Ks. vastaavasti tuomio 13.5.2015, Lyttle ym. (C‑182/13, EU:C:2015:317, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 41 kohta).
(
48
)	Ks. vastaavasti tuomio 17.3.2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
49
)	Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 67 ja 69 kohta. Vastaavasti, kuten julkisasiamies Pikamäe on huomauttanut ratkaisuehdotuksessaan G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:268, 23 kohta), direktiivillä 98/59 pyritään osaltaan takaamaan reilu kilpailu pienentämällä riskiä siitä, että työnantaja päättäisi käyttää hyväkseen sitä, että tiettyjen jäsenvaltioiden lainsäädännössä säädetään vähemmän vahvasta työntekijöiden suojasta.
(
50
)	Ks. tuomio G GmbH (37 kohta).
(
51
)	Tältä osin oikeuskirjallisuudessa huomautetaan, että direktiivi 98/59 eroaa monista muista työoikeutta koskevista unionin direktiiveistä siten, että siinä ei anneta työntekijöille erityisiä oikeuksia koskevaa aineellista sosiaalista suojaa; ks. mm. Mei, A. P., ”Collective redundancies: judicial fine-tuning of a classic concept of EU labour law”, European Law Review, osa 42, nro 1, 2017, s. 82–91, erityisesti s. 82 ja 91.
(
52
)	Ks. tältä osin tuomio 17.3.2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Täydellisyyden vuoksi on paikallaan muistuttaa, että vastaavasti unionin tuomioistuin on korostanut 30.4.2015 antamassaan tuomiossa USDAW ja Wilson (C‑80/14, EU:C:2015:291, 65 kohta), että direktiivin 98/59 5 artiklassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus soveltaa tai antaa lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöille edullisempia, tai sallia työntekijöille edullisempien työehtosopimusten soveltaminen taikka edistää sitä. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös täsmentänyt, että jäsenvaltio ei voi esimerkiksi toteuttaa sellaista kansallista toimenpidettä, joka tosin olisi omiaan vahvistamaan työntekijöiden oikeuksien suojelua joukkovähentämistä vastaan mutta josta seuraisi kuitenkin se, että kyseisen direktiivin 2–4 artikla menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa. Juuri tällainen seuraus olisi kansallisella säännöstöllä, jonka mukaan työntekijöiden joukkovähentämisen edellytyksenä olisi viranomaisen etukäteen antama suostumus, jos työnantajan kaikki tosiasialliset mahdollisuudet työntekijöiden joukkovähentämisen toteuttamiseen olisi käytännössä poistettu esimerkiksi niiden perusteiden vuoksi, joilla kyseisen viranomaisen on tehtävä ratkaisunsa, tai sen tavan vuoksi, jolla tämä viranomainen tulkitsee ja soveltaa niitä konkreettisesti (tuomio 21.12.2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 35–38 kohta).
(
53
)	Tuomio 17.3.2021, Consulmarketing (C‑652/19, EU:C:2021:208, 42 kohta).
(
54
)	Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 17.2.1975 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1975, L 48, s. 29). Tätä direktiiviä muutettiin työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin N:o 75/129/ETY muuttamisesta 24.6.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/56/ETY (EYVL 1992, L 245, s. 3) ennen kuin se laadittiin uudelleen direktiivillä 98/59.
(
55
)	Ks. tältä osin 13.11.1991 annettu ehdotus neuvoston direktiiviksi direktiivin 75/129 muuttamisesta (KOM(91) 292 lopullinen), s. 14 ja 31.3.1992 annettu muutettu ehdotus neuvoston direktiiviksi (KOM(92) 127 lopullinen), s. 2 ja 3. Direktiivin 98/59 3 ja 4 artiklaan sisältyvien velvollisuuksien kaltaisia velvollisuuksia sisältyi jo direktiiviä 75/129 koskevan alkuperäisen ehdotuksen 1 artiklan 1 kohtaan ja 2 artiklaan (ks. komission neuvostolle 8.11.1972 tekemä ehdotus, KOM(72) 1400, s. 5 ja 6).
(
56
)	Ks. ehdotus 5 a artiklaksi 13.11.1991 annetussa ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi direktiivin 75/129 muuttamisesta (KOM(91) 292 lopullinen), s. 20 ja muutettu ehdotus neuvoston direktiiviksi direktiivin 75/129 muuttamisesta (KOM(92) 127 lopullinen), s. 14. Kursivointi tässä.
(
57
)	Ks. mm. tämän ratkaisuehdotuksen 79 kohta.
(
58
)	Ks. KSchG:n 18 §:n 1 ja 2 momentti.
(
59
)	Ks. direktiivin 98/59 johdanto-osan toinen perustelukappale ja tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohta.
(
60
)	Työnantajalle voisi muun muassa olla houkuttelevampaa maksaa seuraamusmaksu kuin pitää työntekijöille maksettava palkka ennallaan 30 päivän ajan. Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 49.
(
61
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohta.
(
62
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 67–69 kohta.
(
63
)	Ks. direktiivin 98/59 pääasiallisesta tarkoituksesta tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohta.
(
64
)	Kursivointi tässä. Tältä osin, kuten jotkut oikeuskirjallisuuden kirjoittajat korostavat, ennakkoilmoittaminen voidaan toteuttaa asianmukaisesti vasta sen jälkeen, kun tiedottamis- ja neuvottelumenettely on saatettu täysin päätökseen. Ks. vastaavasti mm. Dorssemont, F., ”Case C‑55/02, Commission v. Portuguese Republic; Case C‑188/03, Imtraud Junk v. Wolfgang Kühnel”, Common Market Law Review, osa 43, 2006, s. 225–241, erityisesti s. 240.
(
65
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 68 ja 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
66
)	Tuomio Junk (41 kohta).
(
67
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (50 ja 51 kohta). Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 67–69 kohta.
(
68
)	Ks. vastaavasti tuomio Junk (52 kohta). Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 72 kohta.
(
69
)	Tuomio Junk (53 kohta).
(
70
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 93 kohta.
(
71
)	Kuten komissio huomauttaa, ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että DF:n työsopimuksen irtisanominen, joka on tehty 2.12.2020 päivätyllä kirjeellä, ei ole koskaan tullut voimaan, koska ilmoitusta ei ole tehty. Tämän tilanteen korjaamiseksi työnantaja on ensiksi tehnyt irtisanomisajan päättymispäivän eli 31.3.2021 jälkeen ilmoituksen toimivaltaiselle viranomaiselle ja on tämän jälkeen, 21.4.2021, irtisanonut työsopimuksen uudelleen siten, että työsopimuksen irtisanomisaika on päättynyt 31.7.2021.