Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
16 päivänä huhtikuuta 2026 (1)
Asia C‑23/25 [Sutuska (i)]
AS
vastaan
Bank Millennium S.A.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Okręgowy w Warszawie (alueellinen tuomioistuin, Varsova, Puola))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Direktiivi 93/13/ETY – 6 artiklan 1 kohta – 7 artiklan 1 kohta – Sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamisen vaikutukset – Pätemätön sopimus – Pätemättömään lainasopimukseen liittyvät vakuutussopimukset – Mahdollisuus esittää sopimuksessa sovittujen määrien palauttamista ja viivästyskoron maksamista pitemmälle meneviä vaatimuksia – Kuluttajan oikeus vakuutusmaksujen palauttamiseen – Joko lainanantajan tai
‑ottajan riskit kattavat vakuutukset – Oikeasuhteisuus
I       Johdanto
1.        Käsiteltävä asia koskee sellaisen kuluttajasopimuksen pätemättömäksi toteamisen seurauksia, johon sisältyi kohtuuttomia sopimusehtoja koskevassa direktiivissä(2) tarkoitettuja kohtuuttomia ehtoja.
2.        Sąd Okręgowy w Warszawie (alueellinen tuomioistuin, Varsova, Puola), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, päätti, että kuluttajan ja pankin tekemä kiinnelainasopimus oli pätemätön, koska se totesi kyseiseen sopimukseen sisältyvän kohtuuttomia ehtoja. Kyseisen tuomioistuimen on nyt ratkaistava, onko pankin palautettava kuluttajalle määrät, jotka tämä on maksanut useiden sellaisten vakuutusten perusteella, jotka pankki edellytti kuluttajan ottavan kyseisen sopimuksen tekoajankohtana.
II     Asian tausta, ennakkoratkaisukysymys ja menettely unionin tuomioistuimessa
3.        AS, lainanottaja ja pääasian kantaja, teki 14.3.2007 Bank Milleniumin, joka on vastaajana pääasiassa, kanssa pitkäaikaisen, Sveitsin frangiin (CHF) indeksoidun kiinnelainasopimuksen.
4.        Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan lainan takaisinmaksuerät oli maksettava Puolan zlotyinä (PLN) sen jälkeen, kun maksettava määrä oli muunnettu käyttäen pankin maksupäivänä voimassa olevan valuuttakurssitaulukon mukaista Sveitsin frangin ostokurssia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin piti kyseistä valuuttakurssiehtoa kohtuuttomana ja totesi siten 16.1.2025 antamallaan osatuomiolla, että koko sopimus on pätemätön. Kansallisen lainsäädännön mukaan sopimuksen pätemättömyys edellyttää, että sopimuspuolet palauttavat kyseisen sopimuksen perusteella saamansa edut.
5.        Lainan takaisinmaksuerien palauttamisen lisäksi AS vaatii pankkia maksamaan 15 108,15 PLN (n. 3 573 euroa), mikä vastaa vakuutusmaksuja, jotka hän on maksanut lainasopimuksen yhteydessä otettujen neljän vakuutuksen perusteella.
6.        Ennakkoratkaisupyynnön mukaan nämä vakuutukset olivat i) pienen omarahoitusosuuden vakuutus,(3) ii) väliaikainen vakuutus,(4) iii) kiinteistövakuutus ja iv) henkivakuutus.
7.        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että siinä vireillä olevassa oikeudenkäynnissä on riidatonta, että pankin on palautettava lainanottajalle sen oman riskin kattavista vakuutuksista, nimittäin pienen omarahoitusosuuden vakuutuksesta ja väliaikaisesta vakuutuksesta, maksettujen vakuutusmaksujen määrä.
8.        Asianosaiset ovat kuitenkin eri mieltä siitä, voiko lainanottaja saada takaisin vakuutusmaksut, jotka on maksettu vakuutuksesta, jolla suojellaan hänen omia riskejään, nimittäin kiinteistö- ja henkivakuutuksista.
9.        Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, kansallisessa oikeuskäytännössä vallitseva näkemys on se, ettei pankki ole velvollinen palauttamaan lainanottajalle jälkimmäisen kaltaisia vakuutusmaksuja, koska nämä sopimukset eivät liity erottamattomasti lainasopimukseen, vaikka pankille annetaankin näiden vakuutusten mukaiset oikeudet. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee, että lainanottaja (kiinteistövakuutus) ja hänen perillisensä (henkivakuutus) ovat näiden vakuutusten tosiasiallisia edunsaajia; jos vakuutettu määrä ylittää pankille olevan velan määrän, ylijäämä voidaan maksaa suoraan lainanottajalle kiinteistövakuutuksen osalta tai muille edunsaajille henkivakuutuksen osalta.
10.      Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, tämä tulkinta perustuu siihen, että lainasopimuksessa ainoastaan velvoitetaan lainanottaja antamaan vakuus; siinä ei velvoiteta häntä maksamaan vakuutusmaksuja. Tämä velvollisuus johtuu vakuutussopimuksista itsestään ja siviilikoodeksista 23.4.1964 annetun lain (Ustawa – Kodeks cywilny; Dz. U. nro 16, järjestysnumero 93), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävään riita-asiaan, asian kannalta merkityksellisistä säännöksistä, jotka koskevat kiinteistö- ja henkivakuutuksia. Lainasopimus, kiinteistövakuutussopimus ja henkivakuutussopimus ovat siten itsenäisiä oikeussuhteita. Lainasopimuksen pätemättömäksi toteaminen ei tee vakuutussopimuksista pätemättömiä; se pelkästään tekee tehottomiksi niihin liittyvät vakuusmekanismit, nimittäin kiinteistövakuutuksen mukaisen saatavan siirtämisen pankille ja pankin nimeämisen henkivakuutussopimuksen mukaisen vakuutuskorvauksen edunsaajaksi. Lainanottajalla on siten edelleen oikeus kiinteistövakuutuksen perusteella maksettavaan korvaukseen, ja hänen perillisensä säilyttävät henkivakuutuksesta mahdollisesti koituvat edut.
11.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että jos kiinteistövakuutussopimus todettaisiin pätemättömäksi, lainanottajan omistama kiinteistö olisi ollut vakuuttamaton lainasopimuksen tekohetkestä lähtien; tämä on tilanne, jota tuomioistuimet eivät halua saada aikaan. Lisäksi, koska vakuutusmaksujen tosiasiallisia edunsaajia ovat lainanottaja tai hänen perillisensä, näiden vakuutusmaksujen palauttamista koskevan vaatimuksen olisi kohdistuttava vakuutusyhtiöön eikä pankkiin. Tässä yhteydessä pankit toimivat pelkästään välittäjänä, joka kerää vakuutusmaksut lainanottajalta ja välittää ne vakuutuksenantajalle saamatta tästä mitään etua. Tämä on ristiriidassa pankin oman riskin vakuuttamisen kanssa (väliaikainen vakuutus ja pienen omarahoitusosuuden vakuutus), missä pankki on vakuutuksenottaja ja ainoa edunsaaja, mikä tekee näiden vakuutusmaksujen palauttamisesta erillisen kysymyksen.
12.      Kansallisessa oikeuskäytännössä kansallisesta lainsäädännöstä esitetystä vallitsevasta tulkinnasta huolimatta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, onko se, että kuluttajalta evätään oikeus vaatia kyseisten vakuutusmaksujen palauttamista sellaisen päätöksen perusteella, jossa lainasopimus todetaan pätemättömäksi, kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan vastaista.
13.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on katsottava, ettei kohtuuttomaksi todettu sopimusehto ole koskaan ollut olemassa, minkä vuoksi sillä ei voi olla vaikutuksia kuluttajaan nähden.(5)
14.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, onko lainasopimuksen pätemättömyyden johdettava myös kyseiseen sopimukseen liittyvien vakuutusmaksujen palauttamiseen. Kyseinen tuomioistuin esittää epäilyjä tällaisen ratkaisun oikeasuhteisuudesta. Sen näkemyksen mukaan asianmukaisempi tulkinta olisi se, että lainasopimuksen pätemättömyys ei tee vakuutussopimuksista itsessään pätemättömiä vaan että se tekee pelkästään niihin liittyvistä vakuusmekanismeista (kiinteistövakuutusta koskevan saatavan siirtäminen ja pankin nimeäminen henkivakuutuskorvauksen edunsaajaksi) tehottomia.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli epävarma kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin edellä mainittujen säännösten oikeasta tulkinnasta, joten se lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko tilanteessa, jossa pankin kuluttajan kanssa tekemä lainasopimus on todettu kokonaisuudessaan pätemättömäksi siksi, että kyseinen sopimus sisälsi kohtuuttomia ehtoja, joita ilman se ei voinut enää jäädä sitovaksi, [kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin] 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä tehokkuus- ja suhteellisuusperiaatetta tulkittava siten, että ne estävät tuomioistuinta tulkitsemasta kansallista lainsäädäntöä siten, että
–        pankki on velvollinen korvaamaan kuluttajalle kulut, jotka tämä maksoi pankin riskivakuutuksista – kuten pienen omarahoitusosuuden vakuutuksesta ja ajalle ennen kiinnityksen rekisteröintiä otetusta vakuutuksesta – ja jotka muodostivat lainan takaisinmaksun vakuuden
–        pankki ei ole velvollinen korvaamaan kuluttajalle kuluja, jotka tämä maksoi kuluttajan riskivakuutuksista – kuten kiinteistö- ja henkivakuutuksesta – ja jotka muodostivat lainan takaisinmaksun vakuuden?”
16.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle esittivät AS, Bank Millennium, Puolan ja Portugalin hallitukset sekä Euroopan komissio.
17.      Bank Millennium, Puolan hallitus ja komissio esittivät suulliset lausumansa 22.1.2026 pidetyssä istunnossa.
III  Asian tarkastelu
18.      Käsiteltävä asia on jatkoa lukuisille ratkaisuille, joissa unionin tuomioistuin on tulkinnut vaikutuksia, jotka johtuvat Sveitsin frangiin indeksoitujen lainasopimusten toteamisesta pätemättömäksi kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin perusteella.
19.      Nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä tulee kuitenkin esiin uusi kysymys, joka koskee kiinnelainasopimuksen pätemättömäksi toteamisen vaikutuksia kyseiseen sopimukseen liittyviin erilaisiin vakuutussopimuksiin; tätä kysymystä ei ole tähän mennessä käsitelty unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
20.      Pääasian kantaja väittää, että kaikki vakuutusmaksut, jotka kuluttaja on maksanut sellaisen lainasopimuksen täyttämisen yhteydessä, joka todetaan myöhemmin pätemättömäksi siihen sisältyvän kohtuuttoman sopimusehdon vuoksi, olisi palautettava sillä perusteella, että ne maksettiin pätemättömän lainasopimuksen yhteydessä ja olivat siten perusteettomia.
21.      Bank Millennium, Puolan ja Portugalin hallitukset samoin kuin komissio puolestaan väittävät, että toisin kuin pienen omarahoitusosuuden vakuutuksen ja väliaikaisen vakuutuksen tapauksessa, lainanottajan velvollisuus maksaa kiinteistö- ja henkivakuutusten vakuutusmaksuja ei seuraa lainasopimuksen määräyksistä vaan itse vakuutussopimusten ehdoista. Näin ollen lainasopimuksen pätemättömyys ei johda kiinteistö- ja henkivakuutussopimusten pätemättömyyteen vaan tekee pelkästään näihin sopimuksiin perustuvien saatavien siirtämisen pankille tehottomaksi.
22.      Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä pyytää unionin tuomioistuinta vahvistamaan, onko kansallisen lainsäädännön tulkinta, jonka mukaan lainanottaja voi vaatia pienen omarahoitusosuuden vakuutuksen ja väliaikaisen vakuutuksen perusteella maksettujen vakuutusmaksujen muttei kiinteistö- ja henkivakuutusten perusteella maksettujen vakuutusmaksujen palauttamista, kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukainen.
23.      Tähän kysymykseen vastaamiseksi palautan aluksi lyhyesti mieleen asiaa koskevan oikeuskäytännön (A osa) ennen kuin esitän näkemykseni tästä nimenomaisesta tilanteesta (B osa).
A       Asiaa koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö
24.      Kuten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti säädetään ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä selvennetään, kun tuomioistuin toteaa kuluttajasopimuksessa käytetyn ehdon pätemättömäksi, kyseinen ehto ei sido kuluttajaa.(6)
25.      Vaikka jäsenvaltioiden tehtävänä onkin lähtökohtaisesti määritellä sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamisen konkreettiset oikeusvaikutukset,(7) unionin tuomioistuin on selventänyt, että kansalliset tuomioistuimet ovat velvollisia poistamaan kyseisen kohtuuttoman ehdon sopimuksesta ja että ne eivät voi korvata sitä joko sopimuspuolten tahdon tulkinnalla välttääkseen sopimuksen pätemättömyyden tai dispositiivisella kansallisen oikeuden säännöksellä.(8) Tästä syystä siinä tapauksessa, ettei sopimus voi olla olemassa ilman kohtuutonta ehtoa, kansallisten tuomioistuinten on todettava sopimus kokonaisuudessaan pätemättömäksi. Juuri näin käsiteltävässä asiassa tapahtui, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, ettei sopimus voisi olla olemassa ilman kohtuutonta ehtoa, ja totesi sen näin ollen kokonaisuudessaan pätemättömäksi. Tätä kansallisen tuomioistuimen toteamusta ei ole kiistetty.
26.      Lisäksi, vaikka sopimuksen pätemättömäksi toteamisen oikeudelliset seuraukset ovat myös lähtökohtaisesti kansallisen oikeuden alaan kuuluva asia, näiden seurausten on oltava yhteensopivia unionin oikeuden ja erityisesti kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä tavoiteltujen päämäärien kanssa.(9)
27.      Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin täytäntöönpanevan kansallisen lainsäädännön on erityisesti edistettävä kahden tavoitteen saavuttamista.
28.      Ensinnäkin kansallisen lainsäädännön avulla on voitava palauttaa se oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut, ellei mainittua kohtuutonta ehtoa olisi ollut, muun muassa ottamalla käyttöön oikeus sellaisten perusteettomien etujen palautukseen, jotka elinkeinonharjoittaja on saanut kuluttajan vahingoksi tällaisen kohtuuttoman ehdon perusteella.(10) Samankaltainen palauttava vaikutus on tunnustettava tilanteissa, joissa kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehdyn sopimuksen ehtojen kohtuuttomuus johtaa paitsi näiden ehtojen pätemättömyyteen myös koko kyseisen sopimuksen pätemättömyyteen.(11)
29.      Toiseksi kansallinen lainsäädäntö ei saa heikentää varoittavaa vaikutusta, johon kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä pyritään. Tämä tavoite on yleisluonteisempi, ja sillä pyritään estämään elinkeinonharjoittajia sisällyttämästä kohtuuttomia ehtoja kuluttajasopimuksiin.(12)
30.      Tuomiossa Bank M, johon käsiteltävän asian asianosaiset vetosivat, unionin tuomioistuin tiivisti kyseisen oikeuskäytännön seuraavasti: ”sellaisten kansallisten sääntöjen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa, joilla säännellään kiinnelainasopimuksen kohtuuttomiin ehtoihin perustuvan pätemättömyyden käytännön seurauksia, riippuu siitä, voidaanko näillä säännöillä palauttaa oikeudellisesti ja tosiasiallisesti tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut ilman kyseistä sopimusta, ja taata, ettei niillä kyseenalaisteta [kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä] tavoiteltua varoittavaa vaikutusta”.(13)
31.      Sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen, jossa kuluttaja olisi ollut, ellei sopimuksessa olisi ollut kohtuutonta ehtoa, palauttamisen osalta oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi, että kuluttajilla on oltava oikeus ainakin kyseisen sopimuksen täyttämisen nojalla maksettujen lyhennyserien ja kulujen palauttamiseen sekä maksukehotuksesta alkaen kertyneiden lakisääteisten viivästyskorkojen maksamiseen.(14) Unionin tuomioistuin totesi lisäksi tuomiossa Bank M yleisesti, että saatavat, jotka ovat suurempia kuin tämän sopimuksen mukaisten velvoitteiden täyttämisen nojalla maksettujen lyhennyserien ja kulujen perusteella palautettava määrä, eivät kyseenalaista näitä kahta kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitetta.(15) Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan ole vielä tarkastellut kuluttajien oikeutta vaatia sellaisten maksujen palauttamista, jotka on maksettu kiinnelainasopimukseen liittyvien vakuutusten yhteydessä.
32.      Se, että hyväksyttäisiin vaatimukset maksujen palauttamisesta kaikkien käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien neljän vakuutustyypin osalta, ei mielestäni heikentäisi vaan pikemminkin edistäisi sekä tavoitetta palauttaa lainanottaja pätemättömäksi todetun sopimuksen tekemistä edeltäneeseen tilanteeseen että varoittavaa vaikutusta, johon kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä pyritään.
33.      Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että kansallista lainsäädäntöään arvioidessaan kansallisten tuomioistuinten on otettava huomioon suhteellisuusperiaate. Tämä tarkoittaa, että vaikka onkin niin, että maksujen palauttaminen kaikkien kyseessä olevien neljän vakuutuksen osalta voisi edistää kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteita, kansallisella säännöstöllä ei tarvitse ylittää sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.(16)
34.      Tämä huomioon ottaen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selitti ennakkoratkaisupyynnössään, että se, että kuluttajat voivat vaatia kiinteistö- ja henkivakuutusten osalta maksettujen määrien palauttamista, voi olla suhteetonta. Tällainen argumentti tukisi vallitsevaa kansallista oikeuskäytäntöä, jonka mukaan lainanottaja ei voi vaatia palauttamaan kiinteistö- ja henkivakuutuksista maksamiaan vakuutusmaksuja, vaikka näiden vakuutusten ottaminen oli edellytys sen lainasopimuksen tekemiselle, joka todettiin pätemättömäksi siihen sisältyneen kohtuuttoman ehdon vuoksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemyksen mukaan asianmukaisempi tulkinta voisi olla se, että lainasopimuksen pätemättömyys ei tee näitä vakuutussopimuksia itsessään pätemättömiksi vaan että se tekee pelkästään tehottomiksi niihin liittyvät vakuusmekanismit, nimittäin kiinteistövakuutusta koskevan saatavan siirtämisen pankille ja pankin nimeämisen henkivakuutuksen mukaisen korvauksen edunsaajaksi. Tällaisen tulkinnan mukaan lainanottaja olisi edelleen vakuutettuna molemmissa vakuutuksissa eikä näin ollen voisi vaatia näiden vakuutusten perusteella maksamiensa vakuutusmaksujen palauttamista.
B       Käsiteltävän asian arviointi
35.      Edellä mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö viittaa siihen, että pankin on lähtökohtaisesti palautettava kaikki maksut, jotka lainanottaja on maksanut sen sopimuksen yhteydessä, joka todettiin myöhemmin pätemättömäksi, koska siihen sisältyi kohtuuttomia ehtoja.
36.      Kuten edellä todettiin, lainanottajan kahden ensiksi mainitun vakuutuksen eli pienen omarahoitusosuuden vakuutuksen ja väliaikaisen vakuutuksen osalta maksamat maksut vaikuttavat liittyvän erottamattomasti itse lainasopimukseen.
37.      Ennakkoratkaisupyynnön ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsityksen mukaan asiassa on riidatonta, että pankin on palautettava kuluttajalle vakuutusmaksut, jotka hän on maksanut niistä kahdesta vakuutuksesta, joilla katetaan pankin omia riskejä. Voidaan nimittäin sanoa, että nämä vakuutukset liittyvät erottamattomasti pätemättömäksi todettuun sopimukseen, koska ne eivät olisi olemassa ilman kiinnelainasopimusta; vakuutuksenottajana on pankki eikä lainanottaja, ja pankki on ainoa edunsaaja mahdollisesti maksettavien vakuutuskorvausten osalta.
38.      Tältä osin ei ole mitään syytä, miksi unionin tuomioistuin ei yhtyisi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemykseen, ja sen olisi näin ollen vastattava ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan vastaavasti.
39.      Ainoat kaksi maksua, jotka edellyttävät lähempää arviointia, ovat näin ollen kiinteistö- ja henkivakuutusten, joiden osalta vallitsevassa kansallisessa oikeuskäytännössä ilmeisestikin evätään lainanottajilta oikeus vaatia maksujen palauttamista, perusteella maksetut vakuutusmaksut.
40.      Ensinnäkin on tarpeen muistuttaa, että kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä, joka on vähimmäistason yhdenmukaistamisen väline,(17) jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi antaa yksityiskohtaiset säännöt kuluttajien suojelemiseksi kuluttajasopimuksiin sisältyviltä kohtuuttomilta ehdoilta. Tässä mielessä jäsenvaltioilla on harkintavaltaa, ja ne voivat ottaa käyttöön erilaisia oikeudellisia ratkaisuja varmistaakseen lainanottajan palauttamisen siihen tilanteeseen, jossa hän olisi ollut, ellei kohtuutonta sopimusehtoa olisi ollut; näillä ratkaisuilla pyritään saamaan elinkeinonharjoittajat luopumaan kohtuuttomien ehtojen sisällyttämisestä kuluttajasopimuksiin. Kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä edellytetään pelkästään, että ainakin nämä kaksi tavoitetta täyttyvät.
41.      Tässä mielessä kansallisella tuomioistuimella eikä unionin tuomioistuimella on parhaat edellytykset päätellä, soveltuvatko kansalliset säännökset, joita on arvioitava sen koko kansallisen oikeusjärjestyksen yhteydessä, kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteiden saavuttamiseen ja ovatko ne tarpeen sen kannalta.
42.      Unionin tuomioistuin voikin ainoastaan antaa kansalliselle tuomioistuimelle ohjeita siitä, mitä tällaisessa arvioinnissa olisi otettava huomioon.
43.      Käsiteltävän asian tarkoituksiin ehdotan näin ollen joitain osatekijöitä, jotka voivat olla merkityksellisiä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkastelulle sen ratkaistessa, onko tarpeen kumota kansallisen lainsäädännön vallitseva tulkinta, jonka mukaan pääasian kantajalla ei olisi oikeutta vaatia kiinteistö- ja henkivakuutusten perusteella maksamiensa vakuutusmaksujen palauttamista, vaikka näiden vakuutusten ottaminen oli edellytys lainasopimuksen, joka todettiin pätemättömäksi siihen sisältyneen kohtuuttoman ehdon vuoksi, tekemiselle.
44.      Nämä kaksi vakuutusta kattavat yhtäältä tiettyjä pankkiin kohdistuvia riskejä, jotka syntyvät, jos kiinnitetty kiinteistö vahingoittuu tai jos lainanottaja kuolee, mutta jotka kattavat toisaalta myös tiettyjä riskejä, joita lainanottajalle aiheutuu lainasta riippumatta. Kaikki istunnossa läsnä olleet menettelyn osapuolet samoin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin(18) olivat samaa mieltä siitä, että näillä vakuutuksilla on kahtalainen tehtävä.
45.      Näiden kahden vakuutuksen kahtalaisen tehtävän vuoksi niiden yhteydessä tehtyjen maksujen voitaisiin ymmärtää joko liittyvän erottamattomasti kiinnelainasopimukseen tai olevan riippumattomia kyseisestä sopimuksesta.
46.      Yhtäältä voitaisiin sanoa, että lainanottaja otti nämä vakuutukset vain, koska ne olivat lainan saamisen edellytys.(19) Tällaisessa käsityksessä näiden vakuutusten yhteydessä suoritettujen maksujen palauttamista voitaisiin pitää tarpeellisena lainanottajan palauttamiseksi tilanteeseen, jossa hän oli ennen sopimuksen tekemistä, koska hänellä ei ollut velvollisuutta maksaa tällaisia maksuja ennen lainasopimuksen syntymistä.
47.      Lisäksi näiden vakuutusten, jotka liittyivät lainasopimukseen, jonka todettiin sisältävän kohtuuttomia ehtoja, yhteydessä maksettujen vakuutusmaksujen vaatiminen palautettavaksi voi hyvinkin tehostaa varoittavaa vaikutusta, jota kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä tavoitellaan.
48.      Nämä argumentit puoltavat sitä, että kuluttajilla katsotaan olevan oikeus vaatia näiden vakuutusten yhteydessä maksamiensa vakuutusmaksujen palauttamista.
49.      Toisaalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään lähtökohtaisesti ”sellaisten perusteettomien etujen palautusta, jotka elinkeinonharjoittaja on saanut kuluttajan vahingoksi – – kohtuuttoman ehdon perusteella”.(20)
50.      Käsiteltävässä asiassa on niin, että koska kyseessä olevat vakuutusmaksut liittyvät henki- ja kiinteistövakuutuksiin, joista molemmista kuluttaja hyötyy, ne eivät sinänsä koidu kuluttajan vahingoksi. Ensinnäkin, kuten istunnossa vahvistettiin, AS sai valita vapaasti vakuutusyhtiön, josta hän otti vakuutukset. Toiseksi pääasian oikeudenkäynnissä oli riidatonta, että vakuutussopimukset täytettiin asianmukaisesti; vakuutuksenantaja tarjosi kuluttajan kiinteistöä ja henkilöä koskevan tehokkaan vakuutussuojan, joka kattoi sellaiset riskit kuin tulipalo, tulva, kuolema, vammautuminen jne. Nämä edut eivät olleet pelkästään hypoteettisia. Vaikka korvaukseen oikeuttava tapahtuma ei toteutunutkaan, vakuutuksenantaja kantoi siihen liittyvän riskin taseessaan ja varasi korvaukseen tarvittavat varat, ja sille aiheutui todellisia kuluja jälleenvakuutuksen hankkimisesta sen mahdollisen riskille altistumisen kattamiseksi. Koko näiden vakuutusten voimassaoloajan vakuutuksenantaja altistui riskille tarjotessaan kuluttajalle jatkuvaa suojaa ja välitöntä taloudellista turvaa. Koska vakuutusmaksut olivat asianmukainen vastike otetuista riskeistä, niiden maksaminen heijastaa palvelua, joka suoritettiin tehokkaasti ja hinnoiteltiin maltillisesti.
51.      Näin ollen näiden vakuutusmaksujen palauttamista koskeva vaatimus esitetään post festum, minkä lisäksi palautettavaa määrää on vaikea määrittää, koska palvelut kiistattomasti suoritettiin. Voitaisiin nimittäin katsoa, että vakuutusmaksujen palauttaminen pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa kiinteistö- ja henkivakuutusten osalta menisi pitemmälle kuin se, että kuluttaja pelkästään palautetaan tilanteeseen, jossa hän olisi ollut, ellei kohtuutonta ehtoa olisi ollut; se antaisi tosiasiassa kuluttajalle ilmaisen vakuutussuojan ilman henkilökohtaisia kuluja.
52.      On totta, että unionin politiikoissa, SEUT 169 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklassa edellytetään korkeatasoisen suojan antamista kuluttajalle, joka on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli, koska kuluttajaa on pidettävä sopimuskumppaniaan tiedollisesti ja taloudellisesti heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana.(21) On kuitenkin myös niin, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tunnustetaan, ettei kuluttajansuoja ole ehdoton.(22)
53.      Tältä osin on niin, että vaikka kyseessä olevat kiinteistö- ja henkivakuutukset hyödyttävät myös pankkia,(23) nämä hyödyt eivät ole seurausta kohtuuttomasta ehdosta itsessään. Tässä yhteydessä on tärkeää korostaa, että kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä ei pyritä siihen, että kaikki kohtuuttomia ehtoja sisältävät sopimukset todettaisiin pätemättömiksi, vaan sillä pyritään saavuttamaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille tasapaino, jolla voidaan palauttaa sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus.(24)
54.      Kansallisissa säännöksissä, joiden tavoitteena on kuluttajan palauttaminen hänen alkuperäiseen tilanteeseensa, joka olisi vallinnut, ellei kohtuutonta ehtoa olisi ollut, ei siten tarvitse ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin ensisijaisen tavoitteen saavuttamiseksi, sälyttämällä pankeille kohtuuton taakka. Vaa’an kallistuminen liiaksi kuluttajan hyväksi saattaisi vaarantaa rahoitusmarkkinoiden vakauden, mikä olisi kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteiden vastainen lopputulos.
55.      Unionin tuomioistuin on jo todennut tästä, että pankki- ja rahoitusjärjestelmän vakauden varmistamista ja järjestelmäriskin välttämistä koskevat tavoitteet ovat unionin yleisen edun mukaisia tavoitteita.(25)
56.      Nämä tavoitteet ovat yleisen edun mukaisia, ja ne perustuvat SEUT 127 artiklan 5 kohdassa Euroopan keskuspankkijärjestelmälle (EKPJ) annettuun tehtävään myötävaikuttaa rahoitusjärjestelmän vakauteen samoin kuin tarpeeseen säilyttää SEU 3 artiklan 4 kohdassa määrätyn talous- ja rahaliiton vakaus.
57.      On aiheellista tähdentää, että unionin tasolla on otettu käyttöön vakavaraisuusvaatimuksia SEUT 114 artiklan (sisämarkkinat) perusteella pääomavaatimuksia koskevassa asetuksessa(26) ja SEUT 63 artiklan 1 kohdan (pääomien vapaa liikkuvuus) perusteella pääomavaatimuksia koskevassa direktiivissä. (27) Näitä vaatimuksia sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioihin, myös euroalueen ulkopuolella.
58.      Näitä vaatimuksia lujitetaan useissa kuluttajansuojaa koskevissa unionin johdetun oikeuden säädöksissä, kuten kiinnelainoja koskevassa direktiivissä 2014/17/EU.(28)
59.      Vaikka sovellettavassa unionin oikeudessa ei edellytetä henki- ja kiinteistövakuutusten ottamista kiinnelainojen myöntämisen yhteydessä, niillä pyritään varmistamaan, että pankki noudattaa olennaisia vakavaraisuusvaatimuksia ja sääntelyvaatimuksia. Pääasian oikeudenkäynnissä on riidatonta, että pankkien lainanottajille asettama vaatimus tällaisten vakuutusten ottamisesta ei ole itsessään kohtuuton tai oikeudellisesti pätemätön.
60.      Tällaisten varotoimien toteuttaminen palvelee viime kädessä sekä pankin ja lainanottajan yksityisiä etuja että laajempaa yleistä etua. Suojelemalla lainanottajaa ennakoimattomilta olosuhteilta ja pankkia lainan takaisinmaksun laiminlyömiseltä näillä toimenpiteillä turvataan pankki- ja rahoitusjärjestelmän vakaus, joka on unionin oikeuteen sisältyvä yleisen edun mukainen tavoite.
61.      On lukemattomia kuluja, joita lainanottajalle voi aiheutua sellaisen sopimuksen tekemisen yhteydessä, joka todetaan myöhemmin pätemättömäksi.(29) Tältä osin kansallisessa oikeudessa voidaan erottaa toisistaan kulut, jotka on palautettava kuluttajalle, ja kulut, joita ei palauteta automaattisesti silloin, kun kiinnelainasopimus on todettu pätemättömäksi, koska se sisälsi kohtuuttoman ehdon.(30)
62.      Näiden kahden vakuutuksen yhteydessä maksettujen vakuutusmaksujen palauttamisessa ei näin ollen ole kyse yhden periaatteen suosimisesta toisen sijaan vaan eri etujen saattamisesta tasapainoon.
63.      Edellyttäen, että lainanottajalle palautetaan kaikki hänen pankille kiinnelainasopimukseen sisältyvän kohtuuttoman ehdon seurauksena suorittamansa maksut, unionin oikeus ei nähdäkseni ole esteenä kansallisen lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan lainanottajalla ei ole oikeutta vaatia kiinteistö- ja henkivakuutusten yhteydessä maksamiensa vakuutusmaksujen palauttamista, vaikka näiden vakuutusten ottaminen oli ehto sen lainasopimuksen tekemiselle, joka todettiin pätemättömäksi siihen sisältyneen kohtuuttoman ehdon vuoksi.
IV     Ratkaisuehdotus
64.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Okręgowy w Warszawien esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Jos kuluttajasopimus todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina tehokkuus- ja suhteellisuusperiaatteiden valossa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansallisen lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan
–        pankki on velvollinen korvaamaan kuluttajalle kulut, jotka tämä maksoi pankin riskivakuutuksista – kuten pienen omarahoitusosuuden vakuutuksesta ja ajalle ennen kiinnityksen rekisteröintiä otetusta vakuutuksesta – ja jotka muodostivat lainan takaisinmaksun vakuuden
–        pankki ei ole velvollinen korvaamaan kuluttajalle kuluja, jotka tämä maksoi kuluttajan riskivakuutuksista – kuten kiinteistö- ja henkivakuutuksista – ja jotka muodostivat lainan takaisinmaksun vakuuden.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29; jäljempänä kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi).
3      Pienen omarahoitusosuuden vakuutus kattaa luotonantajan riskit tilanteissa, joissa lainamäärä vastaa huomattavaa osaa (yli 80:tä prosenttia) lainalla hankittavan kiinteistön arvosta (LTV eli loan to value (lainoitusaste)). Mitä suurempi lainoitusaste on, sitä suurempi riski lainasta aiheutuu lainanantajalle, minkä vuoksi lainanottajaa saatetaan vaatia ottamaan lisävakuutus.
4      Väliaikainen vakuutus on lyhytaikainen vakuus, joka kattaa pankin riskin, joka voi syntyä lainan nostamisen ja lainasaamisten vakuutena olevan kiinnityksen kiinteistörekisteriin merkitsemisen välisenä aikana.
5      Ks. tältä osin tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 61 kohta).
6      Ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 53–57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
7      Ks. tältä osin tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 kohta) ja tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset) (C‑520/21, EU:C:2023:478, 61 kohta; jäljempänä tuomio Bank M).
8      Ks. tuomio 8.9.2022, D.B.P. ym. (Ulkomaanvaluuttaan sidotut kiinnelainat) (C‑80/21–C‑82/21, EU:C:2022:646, 68 kohta). Kuten julkisasiamies Trstenjak nimittäin selittää ratkaisuehdotuksensa Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74) 86–88 kohdassa, mahdollisuus, jossa kansalliset tuomioistuimet ”korjaisivat” kohtuuttoman ehdon sisältävän sopimuksen joko muuttamalla kyseistä ehtoa tai korvaamalla sen, ”ei ainoastaan heikentäisi [kohtuuttomista ehdoista annetun] direktiivin 6 artiklan ennalta ehkäisevää vaikutusta vaan sillä olisi jopa päinvastainen vaikutus”, sillä se kannustaisi elinkeinonharjoittajaa ”’koettamaan onneaan’ ja sisällyttämään sopimukseen niin monia kohtuuttomia ehtoja kuin mahdollista siinä toivossa, että suuri osa niistä jää kansalliselta tuomioistuimelta huomaamatta”.
9      Ks. vastaavasti tuomio Bank M, 64 kohta.
10      Ks. tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 kohta) ja tuomio 31.3.2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, 50–55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11      Ks. tältä osin tuomio Bank M, 66 kohta.
12      Ks. esim. tuomio Bank M, 67 ja 68 kohta. Tämä tavoite seuraa kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 7 artiklasta.
13      Tuomio Bank M, 68 kohta.
14      Ks. tuomio 30.4.2025, AxFina Hungary (Sopimuksen pysyminen voimassa) (C‑630/23, EU:C:2025:302, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on myös tunnustanut kuluttajien oikeuden vaatia palauttamaan kulut, kuten notaari- ja hallinnointikulut, jos nämä kulut syntyvät kohtuuttoman sopimusehdon seurauksena. Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 ja C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Tuomio Bank M, 69 ja 74 kohta.
16      Ks. vastaavasti tuomio Bank M, 73 kohta.
17      Tämä tarkoittaa, että jäsenvaltiot voivat myös antaa sääntöjä, joilla varmistetaan kuluttajalle suojelun korkeampi taso kuin kyseisessä direktiivissä edellytettävä taso. Ks. kyseisen direktiivin johdanto-osan 12. perustelukappale sekä tuomio 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, 28 kohta) ja tuomio 18.1.2024, Getin Noble Bank ym. (Sopimusehtojen kohtuuttomuuden tutkiminen viran puolesta) (C‑531/22, EU:C:2024:58, 68 kohta).
18      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimen kysymyksiin antaman vastauksen 5 kohta.
19      On kuitenkin myös mahdollista, että lainanottajalla oli jo kiinteistövakuutus kiinnitettävälle kiinteistölle tai henkivakuutus ja että hän pelkästään luopuu oikeudesta näiden vakuutusten perusteella maksettaviin korvauksiin pankin hyväksi lainan arvoa vastaavan määrän osalta.
20      Tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 66 kohta), kursivointi tässä. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
21      Tuomio 7.11.2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, 46 kohta).
22      Tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 68 kohta) ja tuomio 13.3.2025, Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Esimerkiksi, jos lainanottaja ei ole vakuuttanut kiinnitettyä kiinteistöä, pankki saattaa joutua ottamaan tällaisen vakuutuksen omalla kustannuksellaan, mikä voisi johtaa siihen, että se tarjoaa lainaa korkeampaan hintaan.
24      Ks. vastaavasti tuomio 23.11.2023, Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, 81 ja 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25      Ks. tuomio 16.7.2020, Adusbef ym. (C‑686/18, EU:C:2020:567, 92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Erityisesti kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tulkinnasta ks. tuomio 8.5.2025, Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26      Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 muuttamisesta markkinariskiä koskevien omien varojen vaatimusten soveltamispäivän osalta 12.6.2025 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2025/1496 (EUVL L, 2025/1496).
27      Oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2013/36/EU muuttamisesta valvontavaltuuksien, seuraamusten, kolmannen maan sivuliikkeiden sekä ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien osalta 31.5.2024 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2024/1619 (EUVL L, 2024/1619).
28      Kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48/EY ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2014, L 60, s. 34). Ks. erityisesti sen 12 artiklan 4 kohta.
29      Näihin voi kuulua arkipäiväisiä kuluja, kuten taksipalvelun, jota kuluttaja käyttää mennessään pankkiin allekirjoittamaan sopimuksen, hinta tai asiakirjojen, jotka on laadittava sen valtion kielellä, jossa pankki sijaitsee, jotta kuluttaja voi hakea lainaa, kääntämiseen liittyvät kulut.
30      Vaikka tällaiset lisäkulut voitaisiinkin jättää sen oikeuden ulkopuolelle, jonka perusteella kuluttaja voi vaatia maksujen palauttamista sen jälkeen, kun lainasopimus on todettu pätemättömäksi sillä perusteella, että siihen sisältyi kohtuuton ehto, ei voida sulkea pois, että tällaisia kuluja voidaan saada takaisin vahingonkorvauskanteella edellyttäen, että edellytykset tällaisen korvauksen saamiselle täyttyvät.