Väliaikainen versio
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)
6 päivänä toukokuuta 2026
(*)
Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Pierre Cardin
‑lisenssillä myytävien miesten, naisten ja lasten vaatteiden sekä asusteiden markkinat – Päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan rikkominen – Sakko – Oikeudellinen virhe – Oikeasuhteisuus – Täysi tuomiovalta
Asiassa T‑87/25,
Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG, kotipaikka Herford (Saksa), edustajinaan asianajajat U. Itzen, N. Andree, A. Pliego Selie ja S. Prüfer,
kantajana,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään M. Domecq, A. Keidel ja I. Naglis,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Kowalik-Bańczyk sekä tuomarit R. da Silva Passos (esittelevä tuomari) ja H. Cassagnabère,
kirjaaja: I. Kurme, hallintovirkamies,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 11.12.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Kantaja Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan ensisijaisesti kumoamaan SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 28.11.2024 tehdyn komission päätöksen C(2024) 8150 final (AT.40642 – Pierre Cardin) (jäljempänä riidanalainen päätös) 2 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdan ja 3 artiklan sekä toissijaisesti alentamaan sille määrätyn sakon määrää.
Asian tausta
2        Euroopan komissio totesi 25.3.2019 tehdyn kantelun seurauksena [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 7 artiklan nojalla riidanalaisessa päätöksessä, että 1.1.2008–31.3.2021 välisenä aikana (jäljempänä rikkomisajanjakso) Pierre Cardin Evolution ja Société de Gestion Pierre Cardin (jäljempänä Pierre Cardin
‑yhtiöt) sekä kantaja olivat osallistuneet kartelleihin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka koskivat Pierre Cardin
‑tavaramerkillä varustettujen tavaroiden kaupan pitämiseen liittyviä menettelytapoja.
3        Rikkomisajanjakson aikana kantaja oli konsernin (jäljempänä Ahlers-konserni) emoyhtiö ja omisti siten välillisesti enemmistön Ahlers AG:n, mukaan lukien sen tytäryhtiöt (jäljempänä Ahlers AG), äänioikeutetuista osakkeista. Viimeksi mainittu omisti kyseisenä ajanjaksona enemmistön useiden tytäryhtiöiden osakepääomasta.
4        Ahlers-konsernin pääasiallinen liiketoiminta oli rikkomisajanjakson aikana vaatteiden valmistus ja jakelu Euroopassa, pääasiallisesti Pierre Cardin
‑tavaramerkillä.
5        Huhtikuun 2023 lopussa Ahlers AG haki maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista, ja väliaikaiset maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjät nimitettiin.
6        Ahlers AG:tä koskeva muodollinen maksukyvyttömyysmenettely aloitettiin 15.7.2023 ja maksukyvyttömien yksiköiden valvonta siirrettiin näin ollen maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjille. Samana päivänä maksukyvyttömyysmenettelyn pesänhoitajat myivät Ahlers AG:n liiketoiminnan ja siirsivät sen peruuttamattomasti riippumattomalle ulkopuoliselle sijoittajalle.
7        Maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjien ja komission yksiköiden välisen kirjeenvaihdon seurauksena komission yksiköt ilmoittivat maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjille 18.7.2023 päivätyllä kirjeellä aikomuksestaan olla määräämättä mahdollista sakkoa Ahlers AG:n ostajalle, joka on sen taloudellinen seuraaja. Komission yksiköt totesivat kuitenkin, että tutkimuksen tässä vaiheessa kyseinen ilmoitus ei ollut luonteeltaan virallinen eikä se sitonut komissiota.
8        Kantaja teki 18.3.2024 hakemuksen komission sille aiemmin ilmoittaman sakon määrän alentamisesta. Kantaja vetosi pyyntönsä tueksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EUVL 2006, C 210, s. 2) 35 kohtaan ja vetosi maksukyvyttömyyteensä.
9        Tämän hakemuksen johdosta komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 508–519 perustelukappaleessa lähinnä, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn sakon enimmäismäärän laskennassa huomioon otettava liikevaihto oli kantajan konsolidoitu liikevaihto riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneeltä tilikaudelta 1.12.2022–30.11.2023. Näin ollen liikevaihtoon, jonka komissio otti huomioon enimmäismäärän laskemiseksi, sisältyi paitsi kantajan liikevaihto kyseisenä ajanjaksona myös Ahlers AG:n liikevaihto 15.7.2023 saakka.
10      Tämän jälkeen komissio totesi riidanalaisen päätöksen 531 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Liitteessä I kuvatun näytön perusteella, ja jotta vältettäisiin sellaisen sakon määrääminen, joka vaarantaisi vakavasti Ahlersin taloudellisen kannattavuuden, [kantajalle] määrättävää lopullista määrää on alennettava 3 500 000 euroon sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 35 kohdan mukaisesti. Tämä määrä vastaa noin 66,09 prosentin vähennystä.”
11      Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että kantaja ja Pierre Cardin
‑yhtiöt olivat rikkoneet SEUT 101 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, joka kattoi koko Euroopan talousalueen (ETA) ja joka muodostui sopimuksista tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joiden tarkoituksena oli vääristää kilpailua sisämarkkinoilla.
12      Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdassa komissio määräsi kantajalle 3 500 000 euron suuruisen sakon todetun rikkomisen perusteella.
13      Komissio vastasi riidanalaisen päätöksen liitteenä olevalla kirjeellä sakon alentamista koskevaan hakemukseen (ks. edellä kohta 8). Se päätti näin ollen riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa, että kantajalla oli oikeus maksaa sakko erissä sillä edellytyksellä, että 250 000 euron suuruinen summa maksettiin kolmen kuukauden kuluessa päätöksen tekopäivästä. Jäljellä oleva määrä olisi maksettava kolmessa vuotuisessa erässä, eli 750 000 euroa viimeistään 30.6.2026, 1 000 000 euroa viimeistään 30.6.2027 ja 1 500 000 euroa viimeistään 30.6.2028, mukaan lukien kunkin erän osalta maksamattomista summista lasketut korot maksupäivään saakka.
14      Riidanalaisen päätöksen 5 artiklan mukaan kyseinen päätös on osoitettu ainoastaan kantajalle ja Pierre Cardin
‑yhtiöille. Päätöstä ei sitä vastoin osoitettu Ahlers AG:lle.
Asianosaisten vaatimukset
15      Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdan ja 3 artiklan
–        toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
16      Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        ensisijaisesti hylkää kanteen
–        toissijaisesti vahvistaa kantajalle määrätyn sakon asianmukaiseksi katsomansa suuruiseksi
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
17      Aluksi on täsmennettävä, että kantaja ei kanteellaan riitauta komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä päätelmiä, joiden mukaan sen toiminta merkitsee Euroopan unionin kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomista. Kantaja ei myöskään riitauta riidanalaisen päätöksen liitteenä olevaan kirjeeseen sisältyvää komission arviointia kantajan maksukyvyttömyydestä (ks. edellä 8 ja 13 kohta).
18      Kantaja nimittäin vaatii tällä kanteella ainoastaan riidanalaisen päätöksen kumoamista sille kyseisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdassa ja 3 artiklassa määrätyn sakon määrän osalta. Kantaja vaatii näin ollen riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista tai toissijaisesti sitä, että unionin yleinen tuomioistuin alentaa sakon määrää täyttä tuomiovaltaansa käyttäen siten, että sakko ei ylitä 10 prosenttia sen riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen viimeisen täyden tilikauden liikevaihdosta.
Ensisijaisesti esitetyt vaatimukset
19      Kantaja vetoaa kanteensa tueksi yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka perustuu siihen, että komissio teki oikeudellisia virheitä ja arviointivirheitä sekä rikkoi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa, kun se sovelsi virheellisesti 10 prosentin enimmäismäärää vuotuisesta liikevaihdosta sakon määrää määrittäessään. Se väittää ensimmäisessä väitteessään lähinnä, että komissio ei ottanut huomioon sitä seikkaa, että sakon enimmäismäärää, joka vastaa 10:tä prosenttia liikevaihdosta, sovelletaan erikseen eri taloudellisiin yksiköihin. Toisessa väitteessään se väittää, että riidanalaisen päätöksen tekohetkellä Ahlers AG ei kuulunut samaan taloudelliseen kokonaisuuteen kuin se. Kolmannessa väitteessään kantaja väittää, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä virheen, kun se otti huomioon Ahlers AG:n liikevaihdon laskiessaan sille määrätyn sakon enimmäismäärää. Neljännessä väitteessä kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä mainittu oikeuskäytäntö ei tue komission lähestymistapaa, ja viidennessä väitteessä se väittää, että komission lähestymistapa johtaa epätarkoituksenmukaiseen tulokseen, koska tällaisen lähestymistavan seurauksena sakon määrä on suhteettoman suuri eikä sitä voida perustella tarpeella varmistaa seuraamusten tehokkuus kilpailuoikeuden alalla.
Ainoan kanneperusteen neljä ensimmäistä väitettä, jotka koskevat virheitä, joita komissio teki yhtäältä katsoessaan, että kantajaa ja Ahlers AG:tä oli pidettävä yhtenä taloudellisena kokonaisuutena laskettaessa määrätyn sakon enimmäismäärää, ja toisaalta, kun se otti kyseistä enimmäismäärää laskiessaan huomioon Ahlers AG:n liikevaihdon
20      Ainoan kanneperusteen neljässä ensimmäisessä väitteessä, jotka on syytä käsitellä yhdessä, kantaja moittii komissiota lähinnä siitä, ettei tämä sille määrätyn sakon enimmäismäärää laskiessaan ottanut huomioon sitä, että riidanalaisen päätöksen tekohetkellä Ahlers AG ja kantaja eivät enää kuuluneet samaan taloudelliseen kokonaisuuteen. Komissio teki siten oikeudellisen virheen, kun se otti kyseistä enimmäismäärää laskiessaan huomioon kantajan konsolidoidun liikevaihdon ja näin ollen otti huomioon Ahlers AG:n liikevaihdon laskiessaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä sakon enimmäismäärää.
21      Kantaja korostaa aluksi, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että sakon enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, tarkoituksena on välttää se, että sakko olisi suhteeton sen yrityksen, jolle seuraamus on määrätty, toiminnan laajuuden suhteen, ja enimmäismäärän tarkoituksena on siten estää yrityksen taloudelliseen kannattavuuteen kohdistuva vakava haitta, joka saattaisi pakottaa sen poistumaan markkinoilta.
22      Lisäksi on ensinnäkin niin, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan sanamuodosta käy ilmi, ilman että komissiolla olisi tältä osin harkintavaltaa, että sakon enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kunkin osallisen yrityksen taloudellisen kokonaisuuden osalta sellaisena kuin se on sakon määräämistä koskevan päätöksen tekohetkellä. Kantaja tukeutuu erityisesti 26.11.2013 annettuun tuomioon Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) ja 25.11.2020 annettuun tuomioon komissio v. GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) ja väittää, että kun aiemmin olemassa ollutta liiketoimintakokonaisuutta on muutettu ennen sakon määräämistä koskevan päätöksen tekemistä, sakon enimmäismäärää on sovellettava erikseen kuhunkin taloudelliseen yksikköön ja se on laskettava kunkin taloudellisen yksikön liikevaihdon perusteella. Näin on nyt käsiteltävässä asiassa, koska 15.7.2023 eli ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä aloitettiin muodollinen maksukyvyttömyysmenettely ja koska samana päivänä Ahlers AG:n liiketoiminta luovutettiin kolmannelle osapuolelle. Näin ollen riidanalainen päätös on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan vastainen, koska siinä on otettu huomioon virheellinen liikevaihto määritettäessä kyseistä enimmäismäärää.
23      Toiseksi kantaja väittää, että Saksan maksukyvyttömyyslainsäädännön mukaan sillä ei ollut Ahlers AG:n osakkeenomistajana valtaa vaikuttaa maksukyvyttömyysmenettelyyn ja myyntimenettelyyn. Kantajan mukaan maksukyvyttömyysmenettelyn selvittäjien on myytävä yhtiön omaisuus velkojien saatavien suorittamiseksi. Kantajan mukaan Ahlers AG:n velkojat eivät tässä tapauksessa saisi täyttä korvausta, joten kantajalle Ahlers AG:n osakkeenomistajana maksettavaa ylijäämää ei syntyisi. Lisäksi komissio oli tiiviisti mukana Ahlers AG:n myyntimenettelyssä ja vahvisti samalla, ettei siirretyille varoille tai niiden ostajalle aiheutuisi mitään sakkoon perustuvaa vastuuta.
24      Kolmanneksi kantaja väittää, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että se, että emoyhtiö myy tytäryhtiön, voi rikkoa niiden siihen asti muodostaman taloudellisen kokonaisuuden. Tältä osin kantaja väittää, että vaikka myynti toteutettiin tässä tapauksessa varojen ja osakkeiden yhdistetyllä luovutuksella ja vaikka Ahlers AG jatkaa olemassaoloaan juridisesti selvitystilassa olevana yhtiönä, on todettava, että kantajan omistamat Ahlers AG:n varat ja osakkeet sekä sen tytäryhtiöistä, jotka eivät olleet maksukyvyttömiä, omistamat osuudet ja siten Ahlers AG:n liiketoiminta on siirretty lopullisesti ostajalle, minkä seurauksena kantaja on menettänyt ne peruuttamattomasti.
25      Neljänneksi kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen 10.3.5 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä, muun muassa 22.10.2020 annettua tuomiota Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio (C‑702/19 P, EU:C:2020:857), ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, koska se koskee ainoastaan sakon enimmäismäärän laskemisen kannalta merkityksellisen tilikauden määrittämistä. Kantaja väittää, että komissio teki näin ollen virheen, kun se tukeutui mainittuun oikeuskäytäntöön perustellakseen virheellisesti sen, että erillisen taloudellisen yksikön eli Ahlers AG:n liikevaihto otettiin huomioon laskettaessa kantajalle määrätyn sakon enimmäismäärää. Toisin sanoen kantajan mukaan 10 prosentin enimmäismäärä on määritettävä yhtäältä merkityksellisen taloudellisen yksikön ja toisaalta kyseiseen taloudelliseen yksikköön liittyvän merkityksellisen viitevuoden perusteella. Oikeuskäytännössä ei sallita näiden kahden peräkkäisen vaiheen yhdistämistä, sillä muutoin rikottaisiin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan säännöksiä.
26      Komissio kiistää nämä argumentit.
27      On todettava, että ainoan kanneperusteen neljällä ensimmäisellä väitteellä kantaja riitauttaa lähinnä sen, että komissio ei riidanalaisessa päätöksessä laskenut ylärajaa, joka on 10 prosenttia kunkin konserniin kuuluvan yhtiön liikevaihdosta, vaan se laski ylärajan sen konsolidoidun liikevaihdon perusteella, johon sisältyi Ahlers AG:n liikevaihto, vaikka riidanalaisen päätöksen tekohetkellä nämä kaksi yhtiötä eivät enää kuuluneet samaan taloudelliseen kokonaisuuteen. Se väittää näin ollen, että katsoessaan, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu merkityksellinen ”edellinen tilikausi” oli tilikausi, joka alkoi 1.12.2022 ja päättyi 30.11.2023, komissio teki virheen laskiessaan sille määrätyn sakon enimmäismäärää. Sen olisi nimittäin pitänyt ottaa huomioon ainoastaan kantajan liikevaihto kyseiseltä ajanjaksolta eikä Ahlers AG:n liikevaihtoa.
28      Ensinnäkin siltä osin kuin on kyse siitä, missä määrin kantaja on vastuussa SEUT 101 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta, josta riidanalaisessa päätöksessä on määrätty seuraamus, on muistutettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetään, että komissio voi määrätä sakkoa yrityksille, jotka rikkovat SEUT 101 artiklaa, kunhan kunkin rikkomiseen osallisena olleen yrityksen osalta sakko on enintään 10 prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
29      Kuitenkaan sitä, mikä tai kuka on se oikeushenkilö tai luonnollinen henkilö, jota komission on pidettävä vastuullisena kilpailusääntöjen rikkomisesta ja jolle komission on langetettava seuraamus määräämällä sakko, ei ole määritelty asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa eikä oikeuskäytännössä (ks. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön kilpailunvastaisesta toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä. Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan edellä mainitussa unionin kilpailuoikeudessa tarkoitetun yrityksen (ks. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31      Lisäksi erittäin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan emoyhtiö, jonka on todettu olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta menettelystä, todetaan itse syylliseksi unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen, jonka sen katsotaan itse tehneen käyttämällä tytäryhtiössään ratkaisevaa vaikutusvaltaa, jonka perusteella se on voinut päättää tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymisestä (ks. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32      Unionin kilpailuoikeus perustuu nimittäin kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen taloudellisen yksikön yksilöllistä vastuuta koskevaan periaatteeseen. Jos emoyhtiö on osa tätä taloudellista yksikköä, sen katsotaan siten olevan kilpailuoikeuden rikkomisesta henkilökohtaisesti yhteisvastuussa muiden tämän kokonaisuuden muodostavien oikeushenkilöiden kanssa
(ks. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33      Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että kun on olemassa useita luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, kuten emoyhtiö ja tytäryhtiö, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseessä olevan yrityksen kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, komissio voi vapaasti päättää, katsooko se kyseisen toiminnan niistä yhden vai niiden kaikkien syyksi samanaikaisesti (ks. vastaavasti tuomio 25.10.2011, Uralita v. komissio, T‑349/08, ei julkaistu, EU:T:2011:622, 58–60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Nyt käsiteltävässä asiassa on muistutettava, että komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 474 perustelukappaleessa kantajan tätä kiistämättä, että Ahlers AG ja eräs toinen yhtiö eivät olleet päättäneet itsenäisesti toimenpiteistään Pierre Cardin
‑tavaramerkillä varustettuja tavaroita koskevissa asioissa vaan olivat panneet täytäntöön kaikilta olennaisilta osiltaan kantajalta saadut ohjeet. Komission mukaan kyseiset yhtiöt muodostivat saman taloudellisen kokonaisuuden kantajan kanssa SEUT 101 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamiseksi.
35      On siis todettava yhtäältä, että kantaja osallistui SEUT 101 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen, josta määrättiin seuraamuksia riidanalaisessa päätöksessä (ks. edellä 2 kohta), ja toisaalta, että koko rikkomisajanjakson ajan ja myös sen tilikauden osan ajan, jonka komissio otti huomioon laskiessaan sille määrättyä sakkoa, eli 1.12.2022–15.7.2023, kantaja oli Ahlers-konsernin emoyhtiö ja näin ollen välillisesti omisti Ahlers AG:n osake-enemmistön (ks. edellä 3 ja 9 kohta).
36      Tältä osin kantaja ei kiistä sitä, että Ahlers AG:tä koskevan muodollisen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittaminen ja tämän liiketoiminnan luovutus 15.7.2023 kolmannelle osapuolelle (ks. edellä 6 kohta) ei poista sen vastuuta kilpailusääntöjen rikkomisesta, joka on todettu ja josta on määrätty seuraamuksia riidanalaisessa päätöksessä.
37      Riippumatta maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta ja siitä seuranneesta liiketoiminnan luovutuksesta, jonka seurauksena kantaja ja Ahlers AG eivät enää kuuluneet samaan taloudelliseen kokonaisuuteen riidanalaisen päätöksen tekohetkellä, kantaja ei kiistä sitä, että komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä kantajan olevan vastuussa todetusta kilpailusääntöjen rikkomisesta mutta se ei kuitenkaan todennut kantajan olevan yhteisvastuussa Ahlers AG:n kanssa.
38      Täten komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että kantaja ja kaksi muuta yhtiötä eli Pierre Cardin
‑yhtiöt olivat rikkoneet SEUT 101 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa, ja se katsoi näin ollen kantajan olevan vastuussa rikkomisesta liittämättä kuitenkaan Ahlers AG:tä tähän vastuuilmoitukseen. Lisäksi on todettava, ettei kantaja kiistä nyt käsiteltävällä kanteellaan vastuutaan kyseisestä rikkomisesta eikä siten vaadi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista ja ettei kantaja riitauta sitä, että Ahlers AG:tä ei ole mainittu riidanalaisen päätöksen kyseisessä artiklassa eikä riidanalaista päätöstä ole osoitettu sille (ks. edellä 17 ja 18 kohta).
39      Toiseksi tulee esiin ensinnäkin kysymys siitä, onko komissio ottanut riidanalaisessa päätöksessä perustellusti huomioon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna merkityksellisenä edellisenä tilikautena 1.12.2022–30.11.2023 välisen tilikauden, ja toiseksi kysymys siitä, olisiko komission pitänyt sakon enimmäismäärää laskiessaan ottaa huomioon ainoastaan kantajan liikevaihto kyseisenä ajanjaksona vai, kuten se teki riidanalaisessa päätöksessä, myös Ahlers AG:n liikevaihto.
40      Tältä osin on yhtäältä todettava, että komissio huomautti riidanalaisen päätöksen 515 perustelukappaleessa, että kantaja, Ahlers AG ja eräs kolmas yhtiö muodostivat rikkomisajanjakson aikana yhden ainoan taloudellisen kokonaisuuden ja että Ahlers AG oli toteuttanut suurimman osan kantajan liikevaihdosta tilikaudella 1.12.2022–30.11.2023. Komissio katsoi, että liikevaihdon 10 prosentin rajan soveltamiseksi Ahlers AG:n liikevaihto oli otettava huomioon 15.7.2023 asti, jolloin sen liiketoiminta luovutettiin kolmannelle osapuolelle, ja tämä oli omiaan takaamaan sakon oikeasuhteisuuden kantajan taloudelliseen tilanteeseen nähden rikkomisajanjakson aikana. Tässä yhteydessä komissio huomautti lisäksi, että muiden yhtiöiden kuin Ahlers AG:n, eli erityisesti kantajan, pienempi liikevaihto 16.7.2023 alkaen sen jälkeen, kun Ahlers AG:n liiketoiminta oli luovutettu kolmannelle osapuolelle, vastasi kantajan taloudellista tilannetta tilikauden 1.12.2022–30.11.2023 jäljellä olevien kuukausien aikana, mutta se ei kuvastanut tarkasti kantajan tilannetta koko kyseisellä tilikaudella tai rikkomisajanjaksolla. Komissio huomautti myös, että jos Ahlers AG:n koko vuotuinen liikevaihto vuodelta 2023 olisi jätetty sakon laskennan ulkopuolelle, tämä olisi johtanut siihen, että komissio olisi vahvistanut sakon määrän liian alhaiselle tasolle ja siten poistanut siltä kaiken ehkäisevän vaikutuksen.
41      Toisaalta kantajalle määrätyn sakon enimmäismäärän laskennassa huomioon otettavasta liikevaihdosta on todettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, jonka sisältö on palautettu mieleen edellä 28 kohdassa, säädetyn sakon enimmäismäärän tarkoituksena on estää se, että yrityksille määrättäisiin sakkoja, joiden osalta on ennakoitavissa, etteivät yritykset pysty niitä maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto. Kyseessä on näin ollen kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia (ks. tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42      Tämä tavoite on kuitenkin yhdistettävä tarpeeseen varmistaa, että sakko on riittävän ehkäisevä, mikä oikeuttaa ottamaan huomioon kyseessä olevan yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden eli rikkomiseen syyllistyneen yrityksen kokonaisresurssit (ks. tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43      Juuri se vaikutus, joka kyseessä olevalle yritykselle halutaan aiheuttaa, oikeuttaa ottamaan huomioon yrityksen koon ja kokonaisresurssit sakon riittävän ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi, koska seuraamus ei saa olla vähäinen varsinkaan mainitun yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin nähden
(ks. tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen silloin, kun on kyse sellaisen yrityksen taloudellisten resurssien arvioimisesta, jonka katsotaan olevan vastuussa unionin kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomisesta, on siis oikeutettua ottaa huomioon kaikkien niiden yhtiöiden liikevaihto, joihin kyseessä olevalla yrityksellä on mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa (ks. tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi on niin, kuten komissio väittää, ettei se myöskään ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon yrityksen huonoa taloudellista tilannetta, sillä tämän huomioon ottaminen merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 327 kohta).
44      Siten asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa olevan käsitteen ”edellinen tilikausi” määrittämiseksi komission on kussakin yksittäistapauksessa ja asiayhteys sekä asetuksella N:o 1/2003 käyttöön otetun seuraamusjärjestelmän tavoitteet huomioon ottaen arvioitava kyseessä olevalle yritykselle tavoiteltua vaikutusta erityisesti ottaen huomioon sen liikevaihdon, joka kuvastaa yrityksen tosiasiallista taloudellista tilannetta ajanjaksolla, jonka aikana rikkomiseen on syyllistytty (ks. tuomio 22.10.2020, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45      Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin todettava asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta merkityksellisestä edellisestä tilikaudesta ja sen määrittämisestä 1.12.2022–30.11.2023 väliselle ajalle (edellä 39 kohdassa mainittu ensimmäinen kysymys), että komissio totesi riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 827, että kyseinen viiteajanjakso vastasi Ahlers AG:n ja kantajan tilikautta, mitä ei myöskään ole kiistetty.
46      Koska riidanalainen päätös tehtiin 28.11.2024, on todettava, että komissio totesi asianmukaisesti riidanalaisen päätöksen 511 perustelukappaleessa, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu edellinen tilikausi ulottui 1.12.2022–30.11.2023 väliselle ajalle. Lisäksi kantaja itsekin vahvistaa, että käsiteltävässä asiassa ei ole kyseenalaistettu sitä, että komissio on päättänyt ottaa kyseisen vuoden huomioon viitevuotena soveltaessaan enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta.
47      Toiseksi siitä kysymyksestä, olisiko komission pitänyt sakon enimmäismäärää laskiessaan ottaa huomioon ainoastaan kantajan liikevaihto vai, kuten se teki riidanalaisessa päätöksessä, myös Ahlers AG:n liikevaihto (edellä 39 kohdassa mainittu toinen kysymys), on todettava, että kantaja ei kiistä riidanalaisessa päätöksessä huomioon otettua liikevaihdon määrää vaan ainoastaan sen, että komissio otti sakon enimmäismäärää laskiessaan huomioon sen konsolidoidun liikevaihdon, johon sisältyi Ahlers AG:n liikevaihto 1.12.2022–15.7.2023 väliseltä ajalta, ja että päätöstä ei näin ollen perustettu yksinomaan kantajan liikevaihtoon.
48      Lisäksi on muistutettava, että – kuten komissio on maininnut riidanalaisen päätöksen 511 ja 512 perustelukappaleessa kantajan sitä kiistämättä – 1.12.2022–15.7.2023 välisenä aikana siihen saakka, kunnes Ahlers AG:n liiketoiminta luovutettiin kolmannelle osapuolelle, Ahlers AG:n liikevaihto oli osa kantajan konsolidoitua liikevaihtoa.
49      Tässä yhteydessä unionin oikeudessa voimassa olevien tilinpäätösten konsolidointia koskevien sääntöjen tavoitteena on antaa kaikkien tiettyyn konserniin kuuluvien yhtiöiden varoista ja vastuista, rahoitusasemasta sekä tuloksesta oikea ja riittävä kuva. Tietyntyyppisten yritysten vuositilinpäätöksistä, konsernitilinpäätöksistä ja niihin liittyvistä kertomuksista, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/43/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivien 78/660/ETY ja 83/349/ETY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/34/EU (EUVL 2013, L 182, s. 19) 22 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa asetetaan siten kaikille sellaisille emoyhtiöille velvollisuus laatia tilinpäätös, jotka muun muassa omistavat enemmistön tytäryhtiössä olevasta äänimäärästä, joilla on oikeus asettaa tai erottaa tällaisen yrityksen johto- tai valvontaelimen jäsenten enemmistö tai joilla on oikeus käyttää määräävää vaikutusvaltaa tällaisessa yrityksessä (ks. analogisesti tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 54 kohta).
50      Tästä seuraa, että silloin, kun komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut sen, että konsernin johdossa olevan yhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, komissio voi kyseisen yhtiön taloudellisen kapasiteetin arvioimiseksi ottaa huomioon sen konsolidoidun tilinpäätöksen, koska kyseistä tilinpäätöstä voidaan pitää arvioinnin kannalta merkityksellisenä seikkana (tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 55 kohta).
51      Lisäksi on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos hyväksyttäisiin se, että unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistynyt yritys voisi luovuttamalla osan toiminnastaan kolmannelle osapuolelle ennen sen päätöksen tekemistä, jolla sille määrätään sakko, merkittävästi alentaa sakon absoluuttista enimmäismäärää, asetuksessa N:o 1/2003 säädettyjen seuraamusten tehokkuus vaarantuisi vakavasti (tuomio 22.10.2020, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 104 kohta).
52      Käsiteltävässä asiassa on niin, että koska sovellettaessa edellä 44 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetussa edellisen tilikauden liikevaihdossa on otettava huomioon yhtiön todellinen taloudellinen tilanne ajanjaksona, jona kilpailusääntöjä on rikottu, komissiota ei voida moittia siitä, että se on ottanut huomioon emoyhtiönä toimineen kantajan konsolidoidun liikevaihdon, johon siis sisältyi sen tytäryhtiön Ahlers AG:n liikevaihto 1.12.2022–15.7.2023 välisenä aikana. Kantaja ei nimittäin kiistä sitä, että se muodosti rikkomisajanjakson aikana ja viimeksi mainittuun ajankohtaan saakka Ahlers AG:n kanssa yhden taloudellisen kokonaisuuden, jossa se käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa.
53      Lisäksi käsiteltävän asian olosuhteissa, ja kuten edellä 40 kohdassa on todettu, on todettava, että jos komissio olisi laskenut sakon määrän pelkästään kantajan liikevaihdon perusteella, tämä määrä olisi ollut liian vähäinen, kun otetaan huomioon rikkomisen vakavuus, sen kesto sekä kyseisestä rikkomisesta sen keston aikana saadut lainvastaiset tulot.
54      Tältä osin on joka tapauksessa todettava, että – kuten komissio väittää – se olisi jopa voinut pitää 1.12.2021–30.11.2022 välistä tilikautta viitekautena kantajalle määrätyn sakon enimmäismäärän laskemiseksi, mikä olisi ollut kantajalle epäedullisempaa. Komissio saattoi nimittäin katsoa, kuten edellä 44 kohdassa on todettu, että kyseinen tilikausi heijasti parhaiten yhtiön todellista taloudellista tilannetta rikkomisajanjakson aikana, koska se oli viimeinen täysi tilikausi, jonka aikana Ahlers AG ja kantaja muodostivat saman taloudellisen kokonaisuuden, kuten oli ollut koko rikkomisen keston ajan.
55      Lisäksi on hylättävä kantajan argumentit, mukaan lukien istunnossa esitetyt argumentit, joiden mukaan käsiteltävässä asiassa sille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon enimmäismäärän laskeminen on vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka perustuu muun muassa 26.11.2013 annettuun tuomioon Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) ja 25.11.2020 annettuun tuomioon komissio v. GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955).
56      Unionin tuomioistuin nimittäin katsoi 26.11.2013 antamansa tuomion Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) 53, 57 ja 58 kohdassa, että jos emoyhtiö ja sen tytäryhtiö eivät muodosta enää SEUT 101 artiklassa tarkoitettua yritystä sen päätöksen tekemisajankohtana, jolla niille määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta, niillä kummallakin on oikeus siihen, että niihin sovelletaan erikseen liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa, ja että tämän perusteella emoyhtiö ei voi vaatia, että siihen olisi sovellettava sen aikaisemman tytäryhtiön osalta vahvistettua ylärajaa. Unionin tuomioistuin hylkäsi näin ollen väitteen, jonka mukaan yhteisvastuun käsitteestä seuraa, että emoyhtiötä ei voida velvoittaa maksamaan sen tytäryhtiölle määrättyä sakkoa suurempaa sakkoa.
57      Samoin unionin tuomioistuin on 25.11.2020 antamansa tuomion komissio v. GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) 75, 77, 79 ja 80 kohdassa, tukeutuen 26.11.2013 antamansa tuomion Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) oikeuskäytäntöön, ensinnäkin muistuttanut, että jos emoyhtiön ja sen tytäryhtiön kaltaiset kaksi erillistä oikeushenkilöä eivät muodosta enää SEUT 101 artiklassa tarkoitettua yritystä sen päätöksen tekemisajankohtana, jolla niille määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta, niillä kummallakin on oikeus siihen, että niihin sovelletaan erikseen liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa. Tämän jälkeen unionin tuomioistuin vahvisti mainitun enimmäismäärän laskemisen kummankin oikeushenkilön osalta erikseen komission kyseisessä asiassa riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen tilikauden liikevaihdon perusteella, josta ilmeni, että emoyhtiö oli yksin vastuussa määrätyn sakon osasta.
58      Nyt käsiteltävässä asiassa sitä vastoin Pierre Cardin
‑yhtiöiden lisäksi ainoastaan emoyhtiön eli kantajan katsottiin rikkoneen SEUT 101 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa (ks. edellä 11 kohta). Riidanalaisessa päätöksessä määrättiin siis ainoastaan kantajalle emoyhtiönä eikä Ahlers AG:lle sen entisenä tytäryhtiönä sakko unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja kyseinen päätös osoitettiin sille (ks. edellä 12 ja 14 kohta).
59      Edellä esitetystä seuraa siis, ettei kantaja voi väittää, että laskiessaan liikevaihtoa 1.12.2022–15.7.2023 väliseltä ajalta komission olisi pitänyt ottaa huomioon ainoastaan kantajan liikevaihto kyseisenä ajanjaksona ja jättää huomiotta sen tytäryhtiön Ahlers AG:n liikevaihto.
60      Tästä seuraa, ettei komissio tehnyt oikeudellista virhettä, kun se otti kantajalle määrätyn sakon enimmäismäärää laskiessaan huomioon kantajan konsolidoidun liikevaihdon tilikaudelta 1.12.2022–30.11.2023, johon sisältyi siis edellä 44 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti Ahlers AG:n liikevaihto 15.7.2023 saakka, jolloin sen liiketoiminta luovutettiin kolmannelle osapuolelle (ks. edellä 6 kohta). Tämä liikevaihto nimittäin kuvasti kantajan todellista taloudellista tilannetta rikkomisajanjakson aikana.
61      Ainoan kanneperusteen ensimmäinen, toinen, kolmas ja neljäs väite on siis hylättävä.
Ainoan kanneperusteen viides väite, joka koskee sakon suhteettomuutta
62      Ainoan kanneperusteen viidennessä väitteessään kantaja väittää, että komission lähestymistapa riidanalaisessa päätöksessä johtaa siihen, että sakon määrä on suhteeton eikä sitä voida perustella tarpeella varmistaa seuraamusten tehokkuus kilpailuoikeuden alalla.
63      Kantaja väittää ensinnäkin, että komissio vahvisti sakon enimmäismääräksi noin 10,4 miljoonaa euroa 1.12.2022–30.11.2023 välisen tilikauden perusteella, vaikka sen liikevaihto oli tuolloin noin 3,7 miljoonaa euroa, minkä vuoksi sakon enimmäismäärä olisi tullut olla alle 400 000 euroa. Se katsoo, että komission vahvistama sakon enimmäismäärä ylittää 10 prosenttia sen liikevaihdosta ja on suhteettoman suuri siihen nähden, kuinka suuri kyseinen yritys oli riidanalaisen päätöksen tekohetkellä.
64      Toiseksi tällaista lopputulosta ei kantajan mukaan voida perustella seikoilla, jotka koskevat seuraamusten tehokkuutta kilpailunvastaisten menettelytapojen alalla. Kantaja väittää, että 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisen kannalta merkitykselliseen viitevuoteen liittyvän oikeuskäytännön linjan tarkoituksena on muun muassa taata kilpailunvastaisten menettelytapojen yhteydessä määrättyjen seuraamusten tehokkuus eli välttää se, että asianomaiset yritykset voisivat mielivaltaisesti alentaa sakon enimmäismäärää esimerkiksi tarkoituksellisen uudelleenjärjestelyn tai kolmansille osapuolille tapahtuvan omaisuuserien myynnin avulla. Kantaja katsoo kuitenkin, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse tämäntyyppisestä tehokkuuteen liittyvästä ongelmasta, koska yhtäältä Ahlers AG:n maksukyvyttömyys johtui useista tekijöistä, jotka eivät liittyneet kyseisiin yrityksiin, ja epäsuotuisista markkinaolosuhteista ja koska toisaalta Ahlers AG:n liiketoiminnan myynti ja siirtäminen kolmannelle osapuolelle on tavanomainen seuraus maksukyvyttömyysmenettelystä.
65      Komissio kiistää nämä argumentit.
66      Tältä osin on todettava, että kantaja riitauttaa viidennessä väitteessään lähinnä sille määrätyn sakon oikeasuhteisuuden ja tyytyy tältä osin väittämään, että sakon enimmäismäärä laskettiin virheellisesti ottamalla huomioon sen konsolidoitu liikevaihto tilikaudella 1.12.2022–30.11.2023, vaikka se toimi Ahlers AG:n emoyhtiönä vain 15.7.2023 saakka, jolloin kyseisen yhtiön liiketoiminta luovutettiin kolmannelle osapuolelle.
67      On kuitenkin todettava, että näissä olosuhteissa viides väite on hylättävä edellä 27–61 kohdassa jo esitetyn mukaisesti.
68      Ainoan kanneperusteen viides väite ja näin ollen koko kanneperuste on näin ollen kokonaisuudessaan hylättävä.
Toissijaisesti esitetyt vaatimukset
69      Kantajan toisen vaatimuksen, joka on esitetty toissijaisesti (ks. edellä 15 kohta) ja jolla pyritään sakon määrän alentamiseen, osalta on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan täyden tuomiovallan, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti, nojalla tuomioistuimilla on pelkän seuraamuksen laillisuutta koskevan valvonnan lisäksi oikeus korvata komission arviointi omalla arvioinnillaan ja siten poistaa määrätty sakko tai uhkasakko taikka alentaa tai korottaa sitä (ks. tuomio 11.7.2019, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio, T‑582/15, ei julkaistu, EU:T:2019:497, 361 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70      Lisäksi on niin, ettei kyseisen täyden tuomiovallan käyttö vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja menettely on kontradiktorista. Juuri kantajan on lähtökohtaisesti esitettävä riidanalaista päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi (ks. tuomio 11.7.2019, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio, T‑582/15, ei julkaistu, EU:T:2019:497, 362 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71      Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että sakon määrän osalta kantaja tyytyy esittämään toissijaisesti vaatimuksen sakon määrän alentamisesta toisessa vaatimuksessaan (ks. edellä 15 kohta) esittämättä kuitenkaan mitään erityisiä perusteluja tämän vaatimuksen tueksi. Näin ollen yksikään ensisijaisten vaatimusten tueksi esitetyistä väitteistä ei ole perusteltu, eikä kantaja täytä edellä 70 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä toistettua vaatimusta kanneperusteiden esittämisestä ja todisteiden esittämisestä niiden tueksi.
72      Kantajan toisessa vaatimuksessaan esittämä sakon alentamista koskeva vaatimus on näin ollen hylättävä.
73      Kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
74      Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Kanne hylätään.
2)      Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kowalik-Bańczyk
da Silva Passos
Cassagnabère
Julistettiin Luxemburgissa 6 päivänä toukokuuta 2026.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.