62024CJ0472
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)
5 päivänä maaliskuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – Vapautukset – 135 artiklan 1 kohdan e alakohta – Verkkovideopelien virtuaalivaluutan yksiköiden vaihtaminen perinteiseen valuuttaan – Veron perusteen määrittäminen – 30 a artikla – Useamman käyttötarkoituksen arvosetelit – Verkkovideopelien virtuaalivaluutta
Asiassa C‑472/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Liettuan tasavallan hallituksen yhteydessä toimiva veroriitoja käsittelevä lautakunta) on esittänyt 20.6.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 2.7.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
MB ”Žaidimų valiuta”
vastaan
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe, presidentti K. Lenaerts, joka hoitaa toisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit F. Schalin (esittelevä tuomari), M. Gavalec ja Z. Csehi,
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
MB ”Žaidimų valiuta”, edustajanaan M. Juozaitis, advokatas,
–
Liettuan hallitus, asiamiehinään K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė ja E. Kurelaitytė,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Carlin ja J. Jokubauskaitė,
kuultuaan julkisasiamiehen 11.9.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 27.6.2016 annetulla neuvoston direktiivillä (EU) 2016/1065 (EUVL 2016, L 177, s. 9) (jäljempänä arvonlisäverodirektiivi), 135 artiklan 1 kohdan e alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Liettuan oikeuden mukaan perustettu yhtiö MB ”Žaidimų valiuta” ja Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Liettuan tasavallan valtiovarainministeriön yhteydessä toimiva kansallinen verontarkastusviranomainen) ja jossa on kyse siitä, onko verkkovideopelin virtuaalivaluutan myyntiliiketoimista kannettava arvonlisäveroa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Arvonlisäverodirektiivin 30 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
’arvosetelillä’ välinettä, johon liittyy velvoite hyväksyä se tavaroiden luovutuksen tai palvelujen suorituksen vastikkeeksi tai vastikkeen osaksi ja johon liittyvät luovutettavat tavarat tai suoritettavat palvelut taikka niiden mahdollisten luovuttajien tai suorittajien henkilöllisyys on mainittu joko välineessä itsessään tai sitä koskevissa asiakirjoissa, mukaan lukien kyseisen välineen käyttöehdoissa;
2)
’yhden käyttötarkoituksen arvosetelillä’ arvoseteliä, johon liittyvien tavaroiden luovutuspaikka tai palvelujen suorituspaikka ja kyseisistä tavaroista tai palveluista kannettava arvonlisävero ovat tiedossa arvosetelin liikkeeseenlaskuhetkellä;
3)
’useamman [ts. monen] käyttötarkoituksen arvosetelillä’ arvoseteliä, joka ei ole yhden käyttötarkoituksen arvoseteli.”
4
Kyseisen direktiivin 30 b artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavaroiden tosiasiallinen toimitus tai palvelujen tosiasiallinen suoritus, joka tehdään luovuttajan tai suorittajan vastikkeeksi tai vastikkeen osaksi hyväksymää monen käyttötarkoituksen arvoseteliä vastaan, on arvonlisäveron alainen 2 artiklan nojalla, kun taas tämän monen käyttötarkoituksen arvosetelin mitkään aiemmat siirrot eivät ole arvonlisäveron alaisia.
Kun monen käyttötarkoituksen arvosetelin siirron tekee muu verovelvollinen kuin se, joka suorittaa liiketoimen, joka on ensimmäisen alakohdan nojalla arvonlisäveron alainen, kaikki palvelusuoritukset, jotka voidaan tunnistaa, kuten jakelu- ja myynninedistämispalvelut, ovat arvonlisäveron alaisia.”
5
Mainitun direktiivin 73 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Muiden kuin 74–77 artiklassa tarkoitettujen tavaroiden luovutusten tai palvelujen suoritusten osalta veron peruste käsittää kaiken sen, mikä muodostaa luovuttajan tai suorittajan näistä liiketoimista hankkijalta tai kolmannelta saaman tai saatavan vastikkeen, mukaan lukien näiden liiketoimien hintaan suoraan liittyvät tuet.”
6
Direktiivin 73 a artiklan sanamuoto on seuraava:
”Useamman käyttötarkoituksen arvoseteliä vastaan luovutettujen tavaroiden tai suoritettujen palvelujen veron perusteen on oltava yhtä suuri kuin arvosetelin osalta maksettu vastike tai, tämän tiedon puuttuessa, arvosetelissä itsessään taikka sitä koskevissa asiakirjoissa ilmoitettu rahallinen arvo, josta on vähennetty luovutettuihin tavaroihin tai suoritettuihin palveluihin liittyvän arvonlisäveron määrä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 73 artiklan soveltamista.”
7
Arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on vapautettava verosta seuraavat liiketoimet:
– –
e)
liiketoimet, mukaan lukien välitys, jotka koskevat valuuttaa sekä laillisina maksuvälineinä käytettäviä seteleitä ja kolikoita, lukuun ottamatta keräilykolikoita ja ‑seteleitä eli kulta-, hopea- ja muita metallikolikoita ja seteleitä, joita ei tavallisesti käytetä laillisina maksuvälineinä tai jotka ovat numismaattisesti arvokkaita kolikoita;
– –”
Liettuan oikeus
8
Liettuan tasavallan arvonlisäverolain (Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas) 2 §:n 22 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavaroita ovat kaikki esineet (numismaattisesti arvokkaat setelit ja kolikot mukaan lukien) sekä sähkö, kaasu, lämpö, kylmä ja muut energiamuodot. Tietokoneen tallennusvälinettä ei pidetä tavarana, jos sen sisältö koostuu muusta kuin standardiohjelmistosta eli ohjelmistosta, jota ei ole kehitetty yleiseen käyttöön ja jota kuluttajat eivät pystyisi käyttämään itsenäisesti sen asentamisen ja vakiotoimintojen suorittamiseen tarvittavan suppean koulutuksen jälkeen.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
9
Žaidimų valiutan pääasiallisena toimintana on Runescape-nimisen verkkovideopelin virtuaalivaluutan (jäljempänä pelikulta) ostaminen ja jälleenmyynti perinteisiä valuuttoja vastaan.
10
Vuosia 2020–2023 koskeneessa verotarkastuksessa Panevėžio apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Panevėžysin (Liettua) alueellinen verotarkastusvirasto, jäljempänä alueellinen verotarkastusvirasto) totesi, että Žaidimų valiutan suorittamat valuutanvaihtoa koskevat liiketoimet olivat arvonlisäverollisia palveluja. Koska Žaidimų valiuta ei ollut ilmoittanut eikä maksanut arvonlisäveroa, se velvoitettiin Liettuan tasavallan valtiovarainministeriön yhteydessä toimivan kansallisen verontarkastusviranomaisen päätöksellä maksamaan näihin liiketoimiin liittyvän arvonlisäveron viivästyskorkoineen sekä seuraamusmaksun.
11
Žaidimų valiuta valitti tästä päätöksestä Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybėsiin (Liettuan tasavallan hallituksen yhteydessä toimiva veroriitoja käsittelevä lautakunta), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Kyseinen yhtiö väittää, että pelikultaa on pidettävä virtuaalivaluuttana ja että näin ollen liiketoimet, jotka koskevat kyseisen valuutan vaihtamista perinteisiin valuuttoihin, on vapautettava arvonlisäverosta, kuten unionin tuomioistuin on todennut bitcoinia koskevassa 22.10.2015 antamassaan tuomiossa Hedqvist (C‑264/14, EU:C:2015:718). Muussa tapauksessa kyse on useamman käyttötarkoituksen arvoseteleistä, jotka eivät myöskään ole arvonlisäveron alaisia. Joka tapauksessa Žaidimų valiuta väittää, että alueellinen verotarkastusvirasto katsoo virheellisesti, että veron perusteena on pidettävä pelikullan kokonaismyyntihintaa eikä pelkästään pelikullan ostohinnan ja myyntihinnan välistä erotusta.
12
Alueellinen verotarkastusvirasto toteaa, että koska pelikultaa voidaan käyttää vain verkkovideopelissä, sitä ei voida pitää virtuaalivaluuttana, joten Žaidimų valiutan harjoittama liiketoiminta ei ole virtuaalivaluutalla käytävää valuuttakauppaa eikä rahoituspalvelujen tarjoamista. Se väittää myös, ettei pelikultaa voida pitää useamman käyttötarkoituksen arvosetelinä, koska pelikullan liikkeeseenlaskija on pelin luoja eikä Žaidimų valiuta.
13
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että ennen tilin perustamista Runescape-peliin pelaajan on hyväksyttävä säännöt, joiden mukaan hänelle ei siirretä omistusoikeutta hänen omaan tiliinsä eikä pelin tuotteisiin (joihin pelikulta kuuluu). Se toteaa kuitenkin, että pelikulta itsessään antaa tiettyjä oikeuksia tässä pelissä ja velvoittaa pelioperaattorin suorittamaan tiettyjä palveluja. Näin ollen se pohtii, voidaanko verkkovideopelissä käytetyn virtuaalivaluutan myynnistä saatavat tulot rinnastaa verotuksessa perinteisten valuuttojen myynnistä saatuihin tuloihin. Jos vastaus on kieltävä, se pohtii, voidaanko pelikultaa pitää arvosetelinä, erityisesti arvonlisäverodirektiivin 30 a artiklan 1 ja 3 alakohdassa tarkoitettuna useamman käyttötarkoituksen arvosetelinä, siltä osin kuin pelikulta voidaan vaihtaa eri tavaroita ja palveluja vastaan tällaisessa pelissä.
14
Tässä tilanteessa Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kuuluuko Runescape-tietokonepelissä pelivaluuttana käytettävän ’kullan’ [(jäljempänä pelikulta)] myynti [arvonlisäverodirektiivin] 135 artiklan 1 kohdan e alakohdassa verosta vapautettuihin liiketoimiin?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, minkä olisi muodostettava [pelikullan] veron perusteen arvonlisäverodirektiivin säännösten perusteella: [pelikullan] myynnistä saadun kokonaisvastikkeen vai ainoastaan ostohinnan ja myyntihinnan välisen erotuksen, jos elinkeinonharjoittaja ei peri erillistä palkkiota [pelikullan] myynnistä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
15
Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvistä tiedoista ilmenee, että kun otetaan huomioon pääasian kohde, kyseinen tuomioistuin on epävarma siitä, ovatko pääasiassa kyseessä olevat pelikullan myyntiin liittyvät liiketoimet arvonlisäveron alaisia. Näin ollen se pohtii ensimmäisessä kysymyksessään, kuuluvatko nämä liiketoimet arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuihin verosta vapautettuihin liiketoimiin.
16
Toinen kysymys esitetään siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, ja se koskee näiden liiketoimien arvonlisäveron perustetta arvonlisäverodirektiivin säännösten nojalla. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei yksilöi tämän toisen kysymyksen yhteydessä mitään kyseisen direktiivin säännöstä, jonka tulkintaa se pyytäisi, ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvistä tiedoista ilmenee kuitenkin, että se pohtii, kuuluuko pelikulta direktiivin 30 a artiklan 1 ja 3 alakohdassa tarkoitetun arvosetelin käsitteen alaan ja erityisesti useamman käyttötarkoituksen arvosetelin käsitteen alaan siten, että jos asia on näin, arvonlisävero olisi kannettava kyseisen pelikullan myyntihinnan ja ostohinnan erotuksesta. Se pohtii myös, kuuluvatko nämä liiketoimet päinvastoin palvelujen suorituksen käsitteen alaan, mikä merkitsee sitä, että tämän pelikullan koko myynti on mainitun direktiivin 73 artiklan mukaisesti arvonlisäveron alaista.
17
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, onko arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että liiketoimet, jotka muodostuvat todellisen valuutan vaihtamisesta maksua varten sellaisiin virtuaalivaluutan yksiköihin, joita voidaan käyttää yksinomaan verkkovideopelissä, kuuluvat kyseisessä säännöksessä säädetyn arvonlisäverovapautuksen soveltamisalaan. Jos vastaus on kieltävä, se pohtii, onko kyseisen direktiivin 30 a artiklan 1 ja 3 alakohtaa tulkittava siten, että kun nämä virtuaalivaluutan yksiköt tarjoavat pääsyn tiettyihin kyseisessä pelissä oleviin toimintoihin, ne kuuluvat kyseisessä säännöksessä tarkoitetun arvosetelin käsitteen alaan ja erityisesti useamman käyttötarkoituksen arvosetelin käsitteen alaan siten, että arvonlisäveroa on kannettava tämän pelikullan myyntihinnan ja ostohinnan välisestä erotuksesta.
18
Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut vapautukset ovat unionin oikeuteen perustuvia itsenäisiä käsitteitä, joiden tarkoituksena on välttää eroavaisuudet arvonlisäverojärjestelmän soveltamisessa eri jäsenvaltioissa (tuomio 22.10.2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 9.3.2023, Generali Seguros, C‑42/22, EU:C:2023:183, 28 kohta).
19
Lisäksi vapautusten määrittelyyn käytettyjä ilmaisuja on tulkittava suppeasti, koska nämä vapautukset ovat poikkeuksia siitä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan arvonlisäveroa peritään jokaisesta verovelvollisen suorittamasta vastikkeellisesta palvelusta (tuomio 22.10.15, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 9.3.2023, Generali Seguros, C‑42/22, EU:C:2023:183, 29 kohta).
20
Näiden ilmaisujen tulkinnan tulee kuitenkin soveltua yhteen niiden tavoitteiden kanssa, joihin arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdassa säädetyillä vapautuksilla pyritään, ja tulkinnassa on noudatettava yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluvaa verotuksen neutraalisuuden periaatetta. Tämä suppean tulkinnan sääntö ei näin ollen tarkoita sitä, että 135 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vapautusten määrittelemiseksi käytettyä sanamuotoa tulisi tulkita niin, että vapautukset menettäisivät vaikutuksensa (tuomio 22.10.2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan d–f alakohdassa säädettyjen vapautusten tarkoituksena on erityisesti poistaa ne vaikeudet, jotka liittyvät veron perusteen ja vähennettävän arvonlisäveron määrän määrittämiseen (tuomio 22.10.2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22
Mainituilla säännöksillä verosta vapautetut liiketoimet ovat luonteensa puolesta rahoitustoimia, vaikka niiden ei välttämättä tarvitse olla pankkien tai rahoituslaitosten suorittamia (tuomio 22.10.15, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Tässä yhteydessä on huomautettava, että arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vapautettava verosta muun muassa liiketoimet, jotka koskevat ”valuuttaa sekä laillisina maksuvälineinä käytettäviä seteleitä ja kolikoita”.
24
Tästä unionin tuomioistuin on jo katsonut, että liiketoimia, jotka koskevat muuta kuin perinteistä valuuttaa eli muuta rahaa kuin yhdessä tai useammassa maassa laillisena maksuvälineenä käytettävää rahaa – sikäli kuin liiketoimen osapuolet hyväksyvät kyseisen valuutan vaihtoehtona laillisille maksuvälineille eikä sillä ole muuta tarkoitusta kuin käyttö maksuvälineenä –, on pidettävä rahoitusliiketoimina (ks. tuomio 22.10.15, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 49 kohta).
25
Vaikka yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on lausua pääasiassa kyseessä olevien liiketoimien luokittelusta pääasian olosuhteiden perusteella, unionin tuomioistuimella on silti toimivalta johtaa arvonlisäverodirektiivin säännöksistä, tässä tapauksessa sen 135 artiklan 1 kohdan e alakohdasta, ne perusteet, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi tai joita sen täytyy tätä varten soveltaa (ks. analogisesti tuomio 18.4.2024, Finanzamt O (Yhden käyttötarkoituksen arvosetelit), C‑68/23, EU:C:2024:342, 45 kohta).
26
Tämän tuomion 24 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee näin ollen, että arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettu vapautus voi kattaa muussa kuin perinteisessä valuutassa suoritettavat liiketoimet, kun kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyvät eli ensinnäkin liiketoimen osapuolet hyväksyvät kyseisen valuutan vaihtoehtona laillisille maksuvälineille ja toiseksi tällä valuutalla ei ole muuta tarkoitusta kuin käyttö maksuvälineenä.
27
Ensinnäkin sen määrittämiseksi, ovatko pääasiassa kyseessä olevat liiketoimet arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdan perusteella arvonlisäverosta vapautettuja rahoitusliiketoimia, on siis tutkittava, täyttääkö pääasiassa kyseessä oleva verkkovideopelin pelikulta nämä kaksi edellytystä.
28
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ilmenee, että kyseisellä pelikullalla ei ole muuta tarkoitusta kuin se, että sitä käytetään verkkovideopelissä, eikä se näin ollen ole sen ulkopuolella hyväksytty valuutta maksuvälineenä todellisten tavaroiden tai palvelujen hankkimiseksi. Tätä toteamusta näyttää lisäksi tukevan se, että kyseisen pelin käyttöehdoissa määrätään, että peliin liittyvät tuotteet, joihin pelikulta lukeutuu, eivät ole pelaajien omaisuutta. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu, pelikulta ei näin ollen täytä tämän tuomion 26 kohdassa tarkoitettuja edellytyksiä.
29
Näin ollen pelikullan osto- ja myyntitoimia ei voida vapauttaa arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla.
30
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 16 kohdassa mainitut ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pohdinnat, jotka koskevat näiden liiketoimien veron perustetta, on toiseksi määritettävä, voiko pelikulta olla kyseisen direktiivin 30 a artiklan 3 alakohdassa tarkoitettu useamman käyttötarkoituksen arvoseteli.
31
Tässä yhteydessä on huomautettava, että arvonlisäverodirektiivin 30 a artiklan 1 alakohdassa asetetaan kaksi kumulatiivista edellytystä sille, että väline voidaan luokitella arvoseteliksi. Yhtäältä arvosetelin on oltava väline, johon liittyy velvoite hyväksyä se tavaroiden luovutuksen tai palvelujen suorituksen vastikkeeksi tai vastikkeen osaksi. Toisaalta luovutettavat tavarat tai suoritettavat palvelut taikka niiden mahdollisten luovuttajien tai suorittajien henkilöllisyys on mainittu joko välineessä itsessään tai sitä koskevissa asiakirjoissa, mukaan lukien kyseisen välineen käyttöehdoissa.
32
Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että vaikka toinen näistä edellytyksistä täyttyisi, pelikulta ei näytä täyttävän ensimmäistä edellytystä. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa, on nimittäin niin, että koska pelikulta on osa verkkopeliä, se on jo itsessään sähköinen palvelu ja erottamaton osa tätä peliä. Tämän osalta vaikuttaa siltä, että tämän tuomion 9 kohdassa kuvatun kaltaisten valuutan vaihtamista koskevien Žaidimų valiutan toteuttamien liiketoimien kohteena oleva pelikulta on tässä tapauksessa näin ollen kulutettava etu eli vastaanottajan saama suoritus, jota vastaanottaja käyttää sellaisenaan verkkovideopelin yhteydessä. Näin ollen pelikullalla ei voida arvosetelin tavoin luoda myöhemmin kulutettavissa olevaa etua sellaisen toisen palvelun muodossa, jota ei ole vielä määritetty.
33
Pelikultaa ei siten voida pitää arvonlisäverodirektiivin 30 a artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna arvosetelinä. Niinpä sitä ei voida pitää kyseisen direktiivin 30 a artiklan 3 alakohdassa tarkoitettuna useamman käyttötarkoituksen arvosetelinä.
34
Tästä seuraa, että siltä osin kuin pelikultaa on pidettävä sähköisenä palveluna, sellaisten liiketoimien veron perusteen, jotka muodostuvat valuutan vaihtamisesta maksua varten tähän pelikultaan, on muodostuttava kyseisen direktiivin 73 artiklassa säädetyn yleissäännön mukaisesti sen myynnistä saadusta kokonaisvastikkeesta.
35
Kaiken edellä esitetyn perusteella on esitettyihin kysymyksiin vastattava, että
–
arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että liiketoimet, jotka muodostuvat todellisen valuutan vaihtamisesta maksua varten sellaisen virtuaalivaluutan yksiköihin, jota voidaan käyttää yksinomaan verkkovideopelissä, eivät kuulu kyseisessä säännöksessä säädetyn arvonlisäverovapautuksen soveltamisalaan, ja
–
kyseisen direktiivin 30 a artiklaa on tulkittava siten, että kun nämä virtuaalivaluutan yksiköt mahdollistavat tiettyjen toimintojen käyttämisen kyseisessä pelissä, ne eivät kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun arvosetelin käsitteen alaan eivätkä myöskään erityisesti useamman käyttötarkoituksen arvosetelin käsitteen alaan, joten näistä liiketoimista on kannettava arvonlisävero mainitun direktiivin 73 artiklassa säädetyn yleissäännön mukaisesti.
Oikeudenkäyntikulut
36
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 27.6.2016 annetulla neuvoston direktiivillä (EU) 2016/1065, 135 artiklan 1 kohdan e alakohtaa
on tulkittava siten, että
liiketoimet, jotka muodostuvat todellisen valuutan vaihtamisesta maksua varten sellaisen virtuaalivaluutan yksiköihin, jota voidaan käyttää yksinomaan verkkovideopelissä, eivät kuulu kyseisessä säännöksessä säädetyn arvonlisäverovapautuksen soveltamisalaan.
2)
Direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2016/1065, 30 a artiklaa
on tulkittava siten, että
kun yksinomaan verkkovideopelissä käytettävän virtuaalivaluutan yksiköt mahdollistavat tiettyjen toimintojen käyttämisen kyseisessä pelissä, ne eivät kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun arvosetelin käsitteen alaan ja erityisesti useamman käyttötarkoituksen arvosetelin käsitteen alaan, joten näistä liiketoimista on kannettava arvonlisävero tämän direktiivin 73 artiklassa säädetyn yleissäännön mukaisesti.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: liettua.