Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (suuri jaosto)
24 päivänä maaliskuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 267 artikla – Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan velvollisuuden laajuus – Poikkeukset tästä velvollisuudesta – Velvollisuus perustella näiden poikkeusten konkreettinen soveltaminen – Kansallinen säännöstö, jonka perusteella asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi hylätä valitukset suppein perusteluin – Edellytykset, joilla ennakkoratkaisupyyntö voidaan jättää esittämättä
Asiassa C‑767/23 [Remling]
(i),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (ylimmän hallintotuomioistuimen hallintoriita-asioita käsittelevä jaosto, Alankomaat) on esittänyt 13.12.2023 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen samana päivänä, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
A. M.
vastaan
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
UNIONIN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto),
toimien kokoonpanossa: presidentti K. Lenaerts, varapresidentti T. von Danwitz, jaostojen puheenjohtajat F. Biltgen, K. Jürimäe, L. Arastey Sahún ja J. Passer sekä tuomarit S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec (esittelevä tuomari), Z. Csehi, S. Gervasoni ja N. Fenger,
julkisasiamies: T. Ćapeta,
kirjaaja: hallintovirkamies A. Lamote,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 4.3.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet:
–        A. M., edustajanaan E. C. Gelok, advocate,
–        Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman ja J. Langer,
–        Saksan hallitus, asiamiehenään R. Kanitz,
–        Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino,
–        Suomen hallitus, asiamiehinään A. Laine ja M. Pere,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään F. Ronkes Agerbeek ja C. Urraca Caviedes,
kuultuaan julkisasiamiehen 26.6.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan toisen kohdan kanssa, tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat kolmannen maan kansalainen A. M. ja Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (oikeus- ja turvallisuusasioista vastaava valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) ja jossa on kyse siitä, että valtiosihteeri ei ole myöntänyt A. M:lle oleskelulupaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
3        Vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000; Stb 2000, nro 495; jäljempänä ulkomaalaislaki), joka annettiin 23.11.2000, 91 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(ylimmän hallintotuomioistuimen hallintoriita-asioita käsittelevä jaosto, Alankomaat)]
katsoo, että valitus ei voi johtaa kumoamiseen, se voi tyytyä ratkaisunsa perusteluissa kyseiseen arvioon.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
4        A. M., joka on Marokon kansalainen ja jonka puoliso ja lapset asuvat Alankomaissa ja ovat Alankomaiden kansalaisia, haki valtiosihteeriltä oleskelulupaa, joka olisi voimassa koko Euroopan unionin alueella. Hakemus hylättiin 8.10.2019 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, että A. M:llä on jo oleskelulupa Espanjassa.
5        Tehtyään tästä päätöksestä oikaisuvaatimuksen, joka hylättiin valtiosihteerin 19.5.2020 tekemällä päätöksellä, A. M. nosti viimeksi mainitusta päätöksestä kanteen rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrechtissa (Haagin alioikeus, Utrechtin istuntopaikka, Alankomaat).
6        Kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen 5.3.2021 antamallaan tuomiolla sillä perusteella, että 10.5.2017 annetun tuomion Chavez-Vilchez ym. (C‑133/15, EU:C:2017:354) mukaisesti A. M:n oli hakemansa oleskeluluvan saamiseksi osoitettava, ettei hänen lapsillaan ole oleskelulupaa Espanjassa tai että he eivät voi saada sitä.
7        A. M. valitti tästä tuomiosta Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van Stateen, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. Valituksessaan A. M. riitauttaa ensinnäkin tulkinnan, jonka rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht teki tehnyt 10.5.2017 annetusta tuomiosta Chavez-Vilchez ym. (C‑133/15, EU:C:2017:354), ja vetoaa SEUT 20 artiklaan perustuvaan johdettuun oleskeluoikeuteen, sellaisena kuin sitä on tulkittu muun muassa kyseisessä tuomiossa. Tämän jälkeen hän moittii tätä ensimmäisen asteen tuomioistuinta siitä, ettei se esittänyt ennakkoratkaisupyyntöä unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla huolimatta siitä, että kansallisessa oikeuskäytännössä on erovaisuuksia, jotka koskevat tähän johdettuun oleskeluoikeuteen liittyvää todistustaakkaa. Lopuksi se toistaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vaatimuksensa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä unionin tuomioistuimelle tämän määräyksen nojalla.
8        Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että vastaus A. M:n esittämään unionin oikeuden tulkintaa koskevaan kysymykseen ilmenee selvästi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Näin ollen kyseinen tuomioistuin katsoo 6.10.1982 annettuun tuomioon Cilfit (283/81, EU:C:1982:335) ja 6.10.2021 annettuun tuomioon Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti, ettei sillä ole velvollisuutta esittää ennakkoratkaisupyyntöä SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla ja että se voi ratkaista pääasian perustelemalla ratkaisunsa suppeasti seuraavalla tavalla:
”Valitus ei johda [ensimmäisen asteen tuomioistuimen] ratkaisun kumoamiseen. Tälle päätelmälle ei ole tarpeen esittää muita perusteluja.
Muutoksenhakuun ei liity kysymyksiä, joihin olisi vastattava oikeuden yhtenäisyyden, oikeuden kehityksen tai yleisesti oikeussuojan nimissä (ulkomaalaislain 91 §:n 2 momentti).”
9        Tämä ulkomaalaislain 91 §:n 2 momentissa säädetty mahdollisuus esittää suppeat perustelut ilmentää Alankomaiden lainsäätäjän kyseistä lakia antaessaan tavoittelemaa tasapainoa yhtäältä tahdon laajentaa muutoksenhakumahdollisuutta kaikissa ulkomaalaisoikeutta koskevissa asioissa ja toisaalta tarpeen antaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen keskittää tutkintansa kysymyksiin, joihin on vastattava oikeuden yhtenäisyyden, oikeuden kehityksen tai yleisesti oikeussuojan vuoksi, välillä.
10      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että sillä on oikeus perustella päätöksensä suppeasti erityisesti silloin, kun sille esitetyt valitusperusteet ovat tehottomia tai kun niissä ainoastaan riitautetaan ensimmäisen asteen tuomioistuimen tapa soveltaa sen vakiintunutta oikeuskäytäntöä osoittamatta selvästi, miten tämä soveltaminen olisi virheellistä tai puutteellista tai miksi siitä olisi poikettava. Tällaisissa tapauksissa ei ole mitään syytä toistaa yksityiskohtaisesti oikeuskäytäntöä, jota ei ole uskottavasti riitautettu.
Lisäksi se, että ensimmäisen asteen tuomioistuimen tuomion kumoamisperusteita ei ole ja että asiassa ei ole oikeuden yhtenäisyyttä, oikeuden kehitystä tai oikeussuojaa koskevia kysymyksiä, merkitsee yleensä sitä, ettei asiassa ole unionin oikeuden tulkintaan liittyviä kysymyksiä, jotka edellyttäisivät ennakkoratkaisupyynnön esittämistä.
11      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että vaikka perustelut olisivatkin suppeat, asianosainen saa tehokasta oikeussuojaa, koska jokainen ulkomaalaisoikeutta koskeva asia tutkitaan perusteellisesti ja yksityiskohtaisesti ensimmäisen asteen tuomioistuimessa, jossa kolmansien maiden kansalaiset ja heidän edustajansa voivat erityisesti esittää perusteensa kirjallisesti ja esittää suullisia huomautuksia kontradiktorisessa käsittelyssä. Kyseinen tuomioistuin antaa kaikissa tapauksissa tuomion, joka sisältää kattavat perustelut. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin puolestaan tutkii aina valituksen sisällön perusteellisesti, vaikka tämä ei kävisikään ilmi sen tuomion suppeista perusteluista.
12      Kyseinen tuomioistuin toteaa myös, että ulkomaalaisoikeuteen erikoistunut jaosto on antanut vuosina 2020–2023 11 047 pääasiaratkaisua, joista 85 prosenttia on perusteltu suppeasti. Se toteaa tältä osin, että unionin oikeudella on yhä suurempi vaikutus ulkomaalaisoikeuteen, ja huomauttaa, että muutoksenhakumenettelyissä tehdään ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä lukuisia vaatimuksia, joista joillekin ei ole esitetty mitään perustelua. Kun otetaan huomioon tämä tilanne, olisi aikaa vievää perustella kieltäytymistä esittää ennakkoratkaisukysymyksiä niiden poikkeusten perusteella, jotka todetaan 6.10.1982 annetussa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Cilfit (283/81, EU:C:1982:335), josta ilmenee, että kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei kansallisen oikeuden mukaan saa hakea muutosta (jäljempänä kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta) ja jonka käsiteltäväksi on saatettu unionin oikeutta koskeva kysymys, vapautuu velvollisuudestaan saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla, jos se on todennut, että esille tullut kysymys on vailla merkitystä tai että unionin tuomioistuin on jo tulkinnut kyseistä unionin oikeuden säännöstä tai määräystä taikka että se, miten unionin oikeutta on tulkittava, on niin ilmeistä, ettei tästä ole mitään perusteltua epäilystä (jäljempänä kolme Cilfit-poikkeusta).
13      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että kun se perustelee ratkaisunsa suppeasti, se hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa annetun ratkaisun tuomiolauselman ilman, että se välttämättä toistaa sen perusteluja kokonaisuudessaan. Se täsmentää tältä osin, että se voisi päätyä samaan lopputulokseen kuin ensimmäisen asteen tuomioistuin, mutta eri syistä. Se voisi näin ollen käyttää suppeaa perustelua silloin, kun ensimmäisen asteen tuomioistuin on hylännyt ennakkoratkaisukysymysten esittämisvaatimuksen perustelematta asianmukaisesti ratkaisuaan tai kun tämä ei ole tutkinut tällaista vaatimusta.
14      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa muun muassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 24.4.2018 antamaan tuomioon Baydar v. Alankomaat (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514) ja katsoo, että sille ulkomaalaislain 91 §:n 2 momentissa annettu mahdollisuus käyttää suppeita perusteluja on perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaleesta johtuvan yleisen perusteluvelvollisuuden mukainen. Se ei näin ollen aio tiedustella unionin tuomioistuimelta tätä seikkaa.
15      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että 6.10.2021 annetun tuomion Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) 51 kohdasta ilmenee, että kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta ja joka katsoo vapautuvansa velvollisuudesta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö, ratkaisusta on käytävä ilmi, ettei sen käsiteltävänä olevassa asiassa esille tulleella unionin oikeutta koskevalla kysymyksellä ole merkitystä asian ratkaisun kannalta tai että unionin oikeuden kyseisen säännöksen tai määräyksen tulkinta perustuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön taikka, jollei tällaista oikeuskäytäntöä ole, tämä tuomioistuin pitää unionin oikeuden tulkintaa niin ilmeisenä, ettei siitä jää mitään perusteltua epäilyä. Näin ollen on kysyttävä, onko mahdollisuus perustella tällainen ratkaisu suppeasti SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, mukainen, kun mainitussa tuomioistuimessa vireillä olevan asian asianosainen vaatii ennakkoratkaisupyynnön esittämistä. Se pohtii erityisesti, onko sen tässä tapauksessa perusteltava yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi se ei ole velvollinen esittämään tällaista pyyntöä, ja täsmennettävä erityisesti, mitä kolmesta Cilfit-poikkeuksesta sovelletaan.
16      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että 6.10.2021 annetun tuomion Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) 61–65 kohdasta ilmenee, että kun kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, jättää kanteen tutkimatta kyseisen tuomioistuimen menettelyyn liittyvistä syistä, se voi jättää esittämättä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön ilman, että sillä on mainitun tuomion 51 kohdassa todettu perusteluvelvollisuus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voidaanko tämä ratkaisu ulottaa koskemaan tilannetta, jossa kanne tosin otetaan tutkittavaksi mutta jossa asiaa käsittelevä tuomioistuin perustelee ratkaisunsa suppeasti sen menettelyyn liittyvistä syistä.
17      Tässä tilanteessa Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, tulkittava siten, että nämä määräykset ovat esteenä [ulkomaalaislain] 91 §:n 2 momentin kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka perusteella Afdeling bestuursrechtsspraak van de Raad van State (ylimmän hallintotuomioistuimen hallintoriita-asioita käsittelevä jaosto) voi kansallisena tuomioistuimena, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ratkaista esille tulleen unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, johon mahdollisesti liittyy nimenomainen vaatimus ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä, suppein perusteluin siten, ettei se perustele, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuutta koskevasta kolmesta poikkeuksesta on kyseessä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
18      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, voi ratkaista riita-asian asianosaisen esittämän unionin oikeuden säännöksen tulkintaa tai pätevyyttä koskevan kysymyksen riippumatta siitä, liittyykö tähän kysymykseen nimenomainen vaatimus ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä, suppein perusteluin ja täsmentämättä, mitä kolmesta Cilfit-poikkeuksesta sovelletaan kyseiseen asiaan.
19      On huomattava, että SEUT 267 artiklassa määrätty ennakkoratkaisumenettely on perussopimuksilla luodun tuomioistuinjärjestelmän kantava voima. Sillä nimittäin otetaan käyttöön tuomioistuinten välinen vuoropuhelu unionin tuomioistuimen ja jäsenvaltioiden tuomioistuimien välillä tavoitteena varmistaa, että unionin oikeutta tulkitaan yhtenäisesti. Tällä menettelyllä voidaan näin varmistaa unionin oikeuden johdonmukaisuus, täysi vaikutus ja tämän oikeuden ominaisluonne sekä unionin oikeusjärjestyksen, jonka noudattamista unionin tuomioistuin valvoo, autonomia (ks. vastaavasti lausunto 2/13 (Unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), 18.12.2014, EU:C:2014:2454, 176 kohta ja tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 33 kohta).
20      Silloin kun kansallisen tuomioistuimen ratkaisuun ei kansallisen oikeuden mukaan saa hakea muutosta, kyseisellä tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla, jos siinä tulee esille unionin oikeuden tulkintaa tai johdetun oikeuden toimen pätevyyttä koskeva kysymys (tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 32 kohta ja tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 34 kohta).
21      Kansallisten tuomioistuinten, joiden ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, velvollisuus esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle on osa kansallisten tuomioistuinten – joiden tehtävänä on unionin oikeuden soveltaminen – ja unionin tuomioistuimen yhteistyötä, joka on perustettu sen varmistamiseksi, että unionin oikeutta sovellettaisiin oikein ja tulkittaisiin yhtenäisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Tällä velvollisuudella pyritään erityisesti estämään unionin oikeussääntöjen kanssa ristiriidassa olevan kansallisen oikeuskäytännön syntyminen missä tahansa jäsenvaltiossa (tuomio 24.5.1977, Hoffmann-La Roche, 107/76, EU:C:1977:89, 5 kohta ja tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 35 kohta).
22      Kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, voidaan näin ollen vapauttaa tästä velvollisuudesta vain, jos se on tilanteessa, joka vastaa yhtä kolmesta Cilfit-poikkeuksesta. Tällaisen tuomioistuimen on näin ollen arvioitava omalla vastuullaan, itsenäisesti ja vaadittavalla huolellisuudella, onko sillä velvollisuus saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi siinä esille tullut unionin oikeutta koskeva kysymys vai voidaanko se sitä vastoin vapauttaa tästä velvollisuudesta, jos jotakin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta voidaan soveltaa (ks. vastaavasti tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Tältä osin SEUT 267 artiklalla, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, luodusta järjestelmästä seuraa, että kun kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, katsoo, että on kyse yhdestä kolmesta Cilfit-poikkeuksesta ja toteaa sen vuoksi, että se vapautuu SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa määrätystä velvollisuudesta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö, tuomioistuimen ratkaisun perusteluista on käytävä ilmi, ettei asiassa esille tulleella unionin oikeutta koskevalla kysymyksellä ole merkitystä asian ratkaisun kannalta tai että unionin oikeuden kyseisen säännöksen tai määräyksen tulkinta perustuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön taikka, jollei tällaista oikeuskäytäntöä ole, se pitää unionin oikeuden tulkintaa niin ilmeisenä, ettei siitä jää mitään perusteltua epäilyä (tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 51 kohta ja tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 62 kohta).
24      Kun otetaan huomioon SEUT 267 artiklassa tarkoitetun ennakkoratkaisumenettelyn perustavanlaatuinen asema unionin oikeusjärjestyksessä, kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ei voi hylätä valitusperusteita, joihin liittyy unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkintaa tai pätevyyttä koskeva kysymys, arvioimatta ensin, onko sen pyydettävä unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua tästä kysymyksestä vai kuuluuko kysymys jonkin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta soveltamisalaan. Tästä seuraa, että kun tällainen tuomioistuin päättää olla saattamatta asiaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi jonkin näistä poikkeuksista nojalla, kyseisessä ratkaisussa on joka tapauksessa noudatettava edellisessä kohdassa mainittua perusteluvelvollisuutta eli esitettävä erityisesti ja konkreettisesti syyt, joiden nojalla tätä poikkeusta sovelletaan.
25      Tämä tulkinta ei kyseenalaista 15.3.2017 annettuun tuomioon Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, 56 kohta) ja 6.10.2021 annettuun tuomioon Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 61 kohta) perustuvaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, voi jättää esittämättä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen menettelyyn kyseisessä kansallisessa tuomioistuimessa sovellettavien tutkimatta jättämistä koskevien perusteiden vuoksi, kunhan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan (tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 47 kohta).
26      Tätä tilannetta lukuun ottamatta valituksen hylkääminen suppeilla perusteluilla, joissa todetaan ainoastaan, että kansallisessa säännöstössä tällaisten perustelujen käyttämiselle asetetut edellytykset täyttyvät käsiteltävänä olevassa asiassa, ei voi täyttää kansallisille tuomioistuimille, joiden ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, kuuluvaa velvollisuutta esittää syyt, joiden nojalla ne katsovat, että niiden käsiteltäväksi saatetussa asiassa sovelletaan jotakin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta, mikä oikeuttaa ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämisen unionin tuomioistuimelle.
27      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin katsonut muun muassa 24.4.2018 antamassaan tuomiossa Baydar v. Alankomaat (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, 20, 48 ja 51 kohta), ettei pääasiassa kyseessä olevaa vastaavaa Alankomaiden säännöstöä, jonka nojalla Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaiden ylin tuomioistuin) voi hylätä kassaatiovalituksen suppein perusteluin, ole syytä todeta Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräysten vastaiseksi.
28      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka on kehittynyt Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa taatun oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden kunnioittamisen näkökulmasta, koskee kuitenkin ainoastaan tilannetta, jossa riidan asianosainen on nimenomaisesti vaatinut asiaa käsittelevää tuomioistuinta esittämään ennakkoratkaisupyynnön. Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on täsmentänyt, oikeus saada perusteltu ratkaisu palvelee Euroopan ihmisoikeussopimuksessa vahvistettua yleissääntöä, jonka tarkoituksena on suojata yksilöä mielivaltaisuudelta osoittamalla asianosaisille, että heitä on kuultu, ja takaamalla, että he saavat vastauksen huomautuksiinsa ja ymmärtävät tuomioistuinratkaisun. Koska Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei taata oikeutta siihen, että unionin tuomioistuimelle esitetään ennakkoratkaisukysymys, asianosainen voi lisäksi takeena mielivaltaisuutta vastaan odottaa kansallisen tuomioistuimen vastausta tuomion tai päätöksen perusteluissa vain, jos se on esittänyt toimivaltaiselle kansalliselle tuomioistuimelle vaatimuksen ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä. Kun tällaista vaatimusta ja erityisiä perusteluja ei ole esitetty, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että sitä, että tuomioistuin on jättänyt esittämättä ennakkoratkaisukysymyksen unionin tuomioistuimelle perusteluja esittämättä, ei voida pitää oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden loukkaamisena (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.12.2025, Gondert v. Saksa (CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, 42 §).
29      Unionin oikeuden mukaan kansallisilla tuomioistuimilla, joiden ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, on velvollisuus esittää syyt, joiden nojalla ne katsovat, että jotakin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta voidaan soveltaa niiden käsiteltäväksi saatetussa asiassa, kun jokin kyseisen riita-asian asianosaisista vetoaa unionin oikeuteen, eikä sillä ole tältä osin merkitystä, vaatiiko asianosainen ennakkoratkaisun esittämistä unionin tuomioistuimelle. Ennakkoratkaisupyyntö perustuu nimittäin tuomioistuinten väliseen vuoropuheluun, ja sen käynnistyminen riippuu kokonaisuudessaan siitä arvioinnista, jonka kansallinen tuomioistuin tekee mainitun ennakkoratkaisupyynnön merkityksellisyydestä ja tarpeellisuudesta (tuomio 12.2.2008, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, 42 kohta), eikä se edellytä asianosaisen vaatimusta. Näin ollen perusteluvelvollisuuden soveltamiseksi riittää, että yksi kyseisen riita-asian asianosaisista on vedonnut unionin oikeuteen, eikä ole tarpeen, että tämä asianosainen olisi lisäksi nimenomaisesti vaatinut ennakkoratkaisupyynnön esittämistä.
30      Tässä yhteydessä on huomattava, että kun SEUT 267 artiklan toisen ja kolmannen kohdan mukaan unionin tuomioistuimelle voidaan esittää ennakkoratkaisukysymys, ”jos tällainen kysymys tulee esille jäsenvaltion tuomioistuimessa”, näillä määräyksillä ei ole tarkoitettu rajoittaa kysymysten esittämistä ainoastaan niihin tapauksiin, joissa jonkin asianosaisen aloitteesta on tullut esille kysymys unionin oikeuden tulkinnasta tai pätevyydestä, vaan nämä määräykset kattavat myös ne tapaukset, joissa kansallinen tuomioistuin on viran puolesta tuonut esiin tällaisen kysymyksen ja katsonut, että unionin tuomioistuimen on ratkaistava kysymys, jotta se voi antaa ratkaisun (ks. vastaavasti tuomio 16.6.1981, Salonia, 126/80, EU:C:1981:136, 7 kohta, tuomio 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 9 kohta ja tuomio 21.12.2013, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 30 kohta).
31      Mainittu perusteluvelvollisuus koskee näin ollen kansallista tuomioistuinta, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, myös vaikka kyseisen riita-asian asianosaiset eivät olisi vedonneet unionin oikeuteen, jos sillä on kansallisen oikeuden nojalla (ks. vastaavasti tuomio 14.12.1995,
van Schijndel ja van Veen, C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, 13, 14 ja 22 kohta ja tuomio 12.2.2008, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, 45 kohta) tai unionin oikeuden nojalla (ks. vastaavasti tuomio 26.10.2006, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 38 kohta ja tuomio 17.5.2022, Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) mahdollisuus tai velvollisuus ottaa viran puolesta esille unionin oikeuden pakottavasta säännöksestä johtuvat oikeudelliset perusteet.
32      Tästä seuraa, että kun jäsenvaltio sallii tällaisen tuomioistuimen esittää suppeat perustelut tarkoituksenaan varmistaa hyvä lainkäyttö lyhentämällä tuomioistuinkäsittelyjen kestoa ja mahdollistamalla sen, että kyseinen tuomioistuin käyttää pääosan resursseistaan sellaisten asioiden ratkaisemiseen, jotka ovat merkityksellisiä oikeuden yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden varmistamiseksi, tällaisissa suppeissa perusteluissa on kuitenkin myös esitettävä ne erityiset ja konkreettiset syyt, joiden nojalla sama tuomioistuin katsoo, että sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa sovelletaan jotakin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta ja että ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättäminen unionin tuomioistuimelle on näin ollen perusteltua.
33      Tällainen velvollisuus katsotaan täytetyksi, kun kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ilmoittaa nimenomaisesti, että se hyväksyy alemman tuomioistuimen kyseisessä riita-asiassa esittämät perustelut, edellyttäen, että kyseinen alemman oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt ne syyt, joiden nojalla se on katsonut, että esiin tullut unionin oikeutta koskeva kysymys on vailla merkitystä tai että unionin tuomioistuin on jo tulkinnut kyseessä olevaa unionin oikeuden säännöstä tai määräystä taikka että tämä tulkinta on niin ilmeinen, ettei siitä ole mitään perusteltua epäilystä.
34      Tätä tilannetta lukuun ottamatta kansallisten tuomioistuinten, joiden ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, antamat perustelut on mukautettava kyseisen riita-asian tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin, ja niissä on joka tapauksessa esitettävä ne erityiset ja konkreettiset syyt, joiden nojalla unionin tuomioistuimelle ei niiden mukaan ole tarpeen esittää ennakkoratkaisupyyntöä.
35      Erityisten ja konkreettisten perustelujen, joilla perustellaan jonkin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta soveltaminen, on kuitenkin pääsääntöisesti voitava olla suppeat, kun kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, katsoo, että kysymyksillä, joita yksi tai useampi kyseisen asian asianosainen haluaa sen esittävän, ei ole merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, eli silloin, kun näihin kysymyksiin annettava vastaus, olipa se mikä tahansa, ei voisi mitenkään vaikuttaa asian ratkaisuun (ks. vastaavasti tuomio 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 10 kohta).
36      Samoin silloin, kun esille tullut kysymys on asiallisesti samanlainen kuin kysymys, josta on jo annettu ennakkoratkaisu vastaavanlaisessa tapauksessa tai etenkin samassa kansallisessa asiassa (tuomio 27.3.1963, Da Costa ym., 28/62–30/62, EU:C:1963:6, 75 ja 76 kohta; tuomio 6.10.1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 13 ja 14 kohta ja tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 36 kohta), pelkkä viittaus unionin tuomioistuimen merkitykselliseen oikeuskäytäntöön voi oikeuttaa kieltäytymisen saattaa asiaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Jos riidan kohteena olevat kysymykset eivät ole täysin samat, mutta unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on ratkaistu kyseinen oikeuskysymys – riippumatta niiden menettelyiden luonteesta, joissa tämä oikeuskäytäntö on syntynyt –, voisi kuitenkin olla tarpeen esittää yksityiskohtaisemmat perustelut tällaisen kieltäytymisen oikeuttamiseksi.
37      Lopuksi on todettava, että yksityiskohtaisempia perusteluja vaaditaan yleensä myös sen osoittamiseksi, että unionin oikeuden oikea tulkinta on niin ilmeinen, ettei siitä jää vähäistäkään perusteltua epäilystä, koska tällaisen mahdollisuuden olemassaoloa on arvioitava ottaen huomioon unionin oikeuden ominaispiirteet, sen tulkintaan liittyvät erityiset vaikeudet ja oikeuskäytännön erojen riski unionin sisällä. Kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, on osoitettava nämä seikat huomioon ottaen, miksi se on varma siitä, että asia olisi yhtä ilmeinen myös muille kansallisille tuomioistuimille, joiden ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ja unionin tuomioistuimelle (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 40 kohta). Kyseinen kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole velvollinen osoittamaan yksityiskohtaisesti, että nämä muut kansalliset tuomioistuimet ja unionin tuomioistuin tekisivät saman tulkinnan.
38      Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, voi ratkaista riita-asian asianosaisen esille tuoman unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkintaa tai pätevyyttä koskevan kysymyksen, riippumatta siitä, liittyykö siihen nimenomainen vaatimus esittää ennakkoratkaisu, perustelemalla
ratkaisunsa suppeasti, ellei kyseinen tuomioistuin esitä erityisiä ja konkreettisia syitä, joiden nojalla kyseisessä asiassa sovelletaan jotakin kolmesta Cilfit-poikkeuksesta.
Oikeudenkäyntikulut
39      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, voi ratkaista riita-asian asianosaisen esille tuoman unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkintaa tai pätevyyttä koskevan kysymyksen, riippumatta siitä, liittyykö siihen nimenomainen vaatimus esittää ennakkoratkaisu, perustelemalla ratkaisunsa suppeasti, ellei kyseinen tuomioistuin esitä erityisiä ja konkreettisia syitä, joiden nojalla kyseisessä asiassa sovelletaan jotakin kolmesta poikkeuksesta, jotka koskevat tällaisen tuomioistuimen velvollisuutta esittää ennakkoratkaisupyyntö ja jotka yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt 6.10.1982 annetussa tuomiossa Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, 21 kohta).
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: hollanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.