Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 12/08/2015 
Spisová značka: 26 Cdo 3375/2014 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2015:26.CDO.3375.2014.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Exekuce 
Pravomoc soudu 
Dotčené předpisy: čl. 22 odst. 5 Nařízení () č. 44/2001 
§ 243c o. s. ř. ve znění od 01.01.2013 do 31.12.2013 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
 
26 Cdo 3375/2014  
 
 
U S N E S E N Í 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy 
Jirmanové, Ph.D., a soudců JUDr. Zbyňka Poledny a JUDr. Aleše Zezuly v exekuční věci 
oprávněné České kanceláře pojistitelů, se sídlem v Praze 4, Na Pankráci 1724/129, identifikační 
číslo osoby 70099618, zastoupené JUDr. Emilem Jančou, advokátem se sídlem v Praze 6, 
Sartoriova 60/12, proti povinnému V. A., zastoupenému JUDr. Františkem Penkem, advokátem se 
sídlem v Jistebnici, Spojovací 29, pro 429 342 Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu 
pro Prahu 4 pod sp. zn. 68 Nc 1995/2009, o dovolání povinného proti usnesení Městského soudu 
v Praze ze dne 17. 3. 2014, č. j. 69 Co 85/2014-212, takto:  
 
 
Dovolání se odmítá. 
Odůvodnění: 
 
 
Městský soud v Praze v záhlaví označeným rozhodnutím potvrdil usnesení ze dne 4. 12. 2013, č. 
j. 68 Nc 1995/2009-186, kterým Obvodní soud pro Prahu 4 nařídil podle rozsudku téhož soudu ze 
dne 2. 4. 2007, sp. zn. 27 C 283/2004, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 1. 
11. 2007, sp. zn. 64 Co 286/2007, k uspokojení pohledávky oprávněné ve výši 429 342 Kč s 
příslušenstvím exekuci na majetek povinného a provedením exekuce pověřil soudního exekutora 
JUDr. Milana Suchánka, Exekutorský úřad Praha 9. Námitku nedostatku pravomoci soudu 
neshledal opodstatněnou a odkázal na své předchozí rozhodnutí ze dne 20. 7. 2011, č. j. 69 Co 
247/2011-103, ve kterém se podrobně zabýval otázkou pravomoci českých soudů a uzavřel, že 
pravomoc českých soudů je dána podle čl. 22 odst. 5 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 
prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a 
obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“), neboť podle pokynu oprávněného, obsaženého 
v návrhu na nařízení exekuce, má být exekuce provedena na území České republiky. Na tomto 
závěru přitom nemá důvod ničeho měnit. Jestliže na základě toho poté Nejvyšší soud určil místně 
příslušným Obvodní soud pro Prahu 4 a tento soud vydal usnesení o nařízení exekuce, nelze 
napadenému usnesení, a to nejen z hlediska existence podmínek řízení, ale i dalších skutečností 
rozhodných pro nařízení exekuce, nic vytknout.
Povinný napadl usnesení odvolacího soudu dovoláním, jehož přípustnost spatřuje v tom, že 
rozhodnutí závisí na vyřešení otázky procesního práva – pravomoci soudu, která v rozhodování 
dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena. Namítá, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním 
posouzení věci, když adekvátně nereflektuje otázku nedostatku pravomoci českých soudů. Pokud 
Nejvyšší soud v usnesení ze dne 4. prosince 2012, č. j. 26 Nd 359/2012-148, uvedl, že nebylo 
zpochybněno, že věc patří do pravomoci českých soudů, je tento názor ve zjevném rozporu s 
dosavadním průběhem řízení. Poukazuje na čl. 22 odst. 5 nařízení Brusel I, dle něhož bez ohledu 
na bydliště má výlučnou příslušnost pro řízení, jejichž předmětem je výkon rozhodnutí, soud 
členského státu, na jehož území výkon rozhodnutí byl nebo má být proveden. Tedy rozhodující je 
pouze skutečnost, zda výkon rozhodnutí bude skutečně proveden na území toho kterého státu a 
není důležité bydliště povinného. Provedení výkonu rozhodnutí znamená jeho skutečnou realizaci, 
což nutně předpokládá existenci majetku na území tohoto konkrétního státu. Protože povinný 
žádný majetek na území České republiky nemá, nemůže být zde výkon rozhodnutí realizován. 
Poukazuje na povinnost Nejvyššího soudu předložit Soudnímu dvoru Evropské unie 
předběžnou otázku týkající se výkladu uvedeného ustanovení s tím, že je tak třeba učinit vždy, 
když existuje pochybnost ohledně výkladu normy. Přitom je třeba brát do úvahy, že právní 
předpisy ES jsou sepsány v několika jazycích a různé jazykové verse jsou současně závazné, 
proto je nutné jejich porovnání (bod 18 rozsudku Soudního dvora /Soudního dvora Evropské unie/ 
ze dne 6. října 1982, ve věci C 283/81 Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero 
della sanità, SDEU 283/81), i při naprosté shodě různých jazykových verzí právo ES používá 
vlastní terminologii, proto právní normy zde nemají nutně stejný význam jako v různých 
vnitrostátních právech (bod 19 rozsudku) a každé ustanovení práva ES je třeba posuzovat v jeho 
celkové souvislosti s ohledem na všechna ustanovení tohoto práva, jeho cíle a stav vývoje (bod 20 
rozsudku).  
Navrhl, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení, 
případně aby řízení sám zastavil.  
Oprávněná ve svém vyjádření k dovolání uvedla, že námitky povinného byly již v průběhu 
předcházejícího řízení řešeny a rozhodnutí odvolacího soudu je věcně i právně správné. Tvrzení 
povinného, že se zdržuje v cizině, nebylo nijak prokázáno. Namístě je aplikovat speciální 
ustanovení § 45 exekučního řádu, upravující místní příslušnost soudu a nikoli nařízení Brusel I, 
jak uvádí povinný. Pokud povinný nemá bydliště v České republice, ani se v ní nezdržuje, místně 
příslušným je soud, v jehož obvodu má majetek. Skutečnost, že se soudnímu exekutorovi 
nepodařilo ustanovit žádný majetek povinného v České republice, není ještě důkazem toho, že 
takovýto majetek neexistuje a nemůže být dohledán v budoucnu po zahájení řízení. Postoj 
povinného, který nespolupracuje a nesděluje své bydliště, znemožňuje výkon rozhodnutí. Navrhla, 
aby dovolací soud dovolání zamítl.  
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní 
řád, ve znění účinném od 1. 1. 2013 do 31. 12. 2013 (srov. část první, čl. II, bod 7. zákona č. 
404/2012 Sb. a dále část první, čl. II, bod 2. zákona č. 293/2013 Sb.).  
Dovolání není přípustné, neboť odvolací soud posoudil otázku pravomoci českých soudů, na níž 
jeho rozhodnutí závisí, v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu.  
Nejvyšší soud ve svém usnesení ze dne 31. srpna 2006, sp. zn. 25 Nd 55/2006, uveřejněném pod 
číslem 43/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, dále jen „R 43/2007“, uvedl, že 
pravomoc soudu členského státu Evropského společenství (nyní Evropské unie) ve věci výkonu 
rozhodnutí je dána místem skutečného výkonu rozhodnutí podle způsobu jeho provedení; výkon 
má být proveden tam, kde je s ohledem na konkrétní okolnosti reálné dosáhnout účelu výkonu (tj. 
požadované plnění skutečně vymoci), tedy kde povinný má (může mít) postižitelný majetek, z
něhož může být uspokojena pohledávka oprávněného (čl. 22 odst. 5 nařízení Brusel I). Ve fázi 
před nařízením exekuce, kdy způsob provedení dosud nebyl stanoven, není možné dovodit, zda 
povinný má majetek nacházející se na území České republiky, jenž by podléhal exekuci. 
Pravomoc českého soudu proto dosud není vyloučena a do doby, než případně bude zjištěno, že se 
v České republice žádný postižitelný majetek nenachází, se uplatní podmínky výlučné příslušnosti 
(pravomoci) podle čl. 22 bod 5 nařízení Brusel I.  
Nejvyšší soud dále ve svém usnesení ze dne 12. září 2012, sp. zn. 31 Nd 200/2012, uveřejněném 
pod číslem 4/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, uvedl, že skutečnost, zda povinný má 
exekučně postižitelný majetek na území České republiky, který by mohl být po nařízení exekuce 
soudním exekutorem zajištěn a zpeněžen, vyjde najevo až činností soudem pověřeného soudního 
exekutora v rámci provádění exekuce. Exekuční soud proto před nařízením exekuce a pověřením 
exekutora jejím provedením nezjišťuje existenci majetku povinného.  
Soud prvního stupně dospěl k závěru, že povinný má bydliště na území cizího státu, a jedná se 
tedy o řízení s mezinárodním prvkem. Jestliže odvolací soud následně v dovoláním napadeném 
usnesení (resp. ve svém usnesení ze dne 20. 7. 2011, č. j. 69 Co 247/2011-103, na jehož závěry 
odkazuje) dovodil, že je s ohledem na čl. 22 odst. 5 nařízení Brusel I dána pravomoc českých 
soudů, neboť na území České republiky má být výkon rozhodnutí (vydaného českým soudem) 
podle pokynu oprávněné, obsaženého v návrhu na nařízení exekuce, proveden, pak je tento závěr 
zcela správný a v souladu s rozhodovací praxí Nejvyššího soudu.  
Poukazuje-li dovolatel na povinnost Nejvyššího soudu vznést k Soudnímu dvoru Evropské unie 
předběžnou otázku týkající se výkladu práva Evropské unie, je třeba uvést, že podle čl. 267 
Smlouvy o fungování Evropské unie vyvstane-li otázka výkladu aktu přijatého orgánem Evropské 
unie při jednání před soudem členského státu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými 
prostředky podle vnitrostátního práva, je tento soud povinen obrátit se na Soudní dvůr Evropské 
unie. V rozsudku Soudního dvora ze dne 6. října 1982, ve věci C 283/81 Srl CILFIT a Lanificio di 
Gavardo SpA proti Ministero della sanità, byly formulovány tři výjimky z této povinnosti, z nichž 
jedna spočívá v situaci, kdy jediné správné použití práva Evropské unie je tak zřejmé, že 
nezůstává prostor pro jakoukoliv rozumnou pochybnost – tzv. acte clair (srov. např. rozsudek 
Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2011, sp. zn. 29 Cdo 2181/2008, uveřejněný pod číslem 
95/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). V daném případě je přitom výklad čl. 22 odst. 
5 nařízení Brusel I, uvedený mj. ve shora citovaném rozhodnutí Nejvyššího soudu R 43/2007, 
naprosto zjevný, a to i vzhledem ke srovnání různých jazykových verzí textu ustanovení, 
terminologii a výkladu práva Evropské unie a přesvědčení, že výklad musí být stejně zjevný 
soudům ostatních členských států a Soudnímu dvoru Evropské unie. Není proto důvod pro 
vznesení předběžné otázky k Soudnímu dvoru Evropské unie, ani k odchýlení se od shora 
uvedené judikatury Nejvyššího soudu.  
Nad rámec uvedeného je též vhodné doplnit, že je-li Nejvyšší soud žádán o určení místně 
příslušného soudu podle § 11 odst. 3 o. s. ř. na základě pravomocného rozhodnutí, jímž soud 
prvního stupně vyslovil svou místní nepříslušnost, není oprávněn zkoumat, zda je dána pravomoc 
českých soudů k projednání a rozhodnutí ve věci; § 105 odst. 2 o. s. ř. totiž předpokládá, že se 
otázkou pravomoci českých soudů dostatečně a s kladným závěrem zabýval předkládající soud 
(srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. listopadu 2014, sp. zn. 31 Nd 316/2013, uveřejněné 
pod číslem 11/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).  
Nejvyšší soud proto dovolání podle § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu (§ 87 a násl. zákona č. 
120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ a o změně dalších 
zákonů, ve znění pozdějších předpisů).  
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.  
V Brně dne 8. prosince 2015  
 
JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D.  
p
ř
e
d
s
e
d
k
y
n
ě
 
s
e
n
á
t
u