null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 30. dubna 2026(1)
Věc C‑190/25 [Zelabrich] (i)
LS
proti
GT
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberlandesgericht Stuttgart (Vrchní zemský soud ve Stuttgartu, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Článek 19 – Překážka litispendence – Článek 63 – Lateránská smlouva uzavřená mezi Itálií a Svatým stolcem – Manželství uzavřené podle kanonického práva – Řízení o rozvodu vedené před občanskoprávním soudem členského státu, který zahájil řízení jako první – Prohlášení tohoto manželství za neplatné církevním soudem v Itálii – Řízení o uznání občanskoprávních účinků rozsudku, kterým bylo manželství prohlášeno za neplatné, vedené před italským státním soudem, který zahájil řízení později“
I.      Úvod
1.        Soud jednoho členského státu zahájil jako první řízení ve věci návrhu na rozvod. Soud jiného členského státu, v projednávané věci Itálie, zahájil později řízení ve věci návrhu znějícího na přiznání občanskoprávních účinků rozsudku, kterým bylo prohlášeno za neplatné manželství uzavřené v Itálii podle ustanovení kanonického práva(2), přičemž tento vykonatelný rozsudek vydal církevní soud, jehož příslušnost je v tomto členském státě uznávána. Má být tato situace považována za situaci překážky litispendence?
2.        Ve věci, která je předložena Soudnímu dvoru, se německý soud ptá, zda kladná odpověď na tuto otázku může vyplývat z výkladu čl. 19 odst. 1 nařízení (ES) č. 2201/2003(3) z důvodu, že čl. 63 odst. 2 a odst. 3 písm. a) tohoto nařízení stanoví, že každé rozhodnutí týkající se neplatnosti manželství přijaté na základě dohody uzavřené mezi Itálií a Svatým stolcem, a sice Lateránské smlouvy ze dne 11. února 1929 ve
znění dohody a jejího dodatkového protokolu(4), musí být, s ohledem na odkaz na kapitolu III oddíl 1 uvedeného nařízení, uznáno soudem členského státu automaticky jako jakékoliv jiné rozhodnutí ve věcech manželských.
3.        Otázka použití pravidel týkajících se překážky litispendence stanovených v článku 19 nařízení Brusel IIa by měla být posouzena šířeji než z úhlu věci v původním řízení, který se omezuje na Lateránskou smlouvu. V článku 63 tohoto nařízení jsou totiž uvedeny konkordáty uzavřené mezi Svatým stolcem, na straně jedné, a Portugalskem, Španělskem, jakož i Maltou, na straně druhé. Dvě posledně uvedené dohody zakotvují řízení obdobné italskému řízení o uznání rozsudků církevních soudů. Kromě toho, co se týče žalob podaných počínaje 1. srpnem 2022, článek 99 nařízení (EU) 2019/1111(5), kterým byl tento článek 63 nahrazen, uvádí poslední konkordát uzavřený mezi Svatým stolcem a Portugalskem, který upravuje takové řízení.
4.        V tomto stanovisku, které se v souladu s žádostí Soudního dvora zaměří na první předběžnou otázku, uvedu důvody, pro které podle mého názoru není možné na toto řízení nahlížet stejně jako na řízení o prohlášení manželství za neplatné ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa, a tudíž mít za to, že existuje situace překážky litispendence.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        Článek
1 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel IIa stanoví:
„Toto nařízení se bez ohledu na druh soudu vztahuje na občanskoprávní věci týkající se
a)      rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné“.
6.        Článek 19 tohoto nařízení, nadepsaný „Překážka litispendence a závislé žaloby“, stanoví:
„1.      „Je-li u soudů různých členských států zahájeno mezi týmiž stranami řízení ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první.
[...]
3.      Pokud je určena příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu.
V tom případě může strana, která podala návrh u soudu, který zahájil řízení později, podat tento návrh u soudu, který zahájil řízení jako první.“
7.        Článek 63 uvedeného nařízení, nadepsaný „Smlouvy se Svatým stolcem“, zní:
„1.      Toto nařízení platí, aniž je dotčena mezinárodní smlouva (konkordát) mezi Svatým stolcem a Portugalskem, uzavřená ve Vatikánu dne 7. května 1940.
2.      Každé rozhodnutí týkající se neplatnosti manželství přijaté na základě smlouvy uvedené v odstavci 1 se v členských státech uzná za podmínek stanovených v kapitole III oddílu 1[(6)].
3.      Odstavce 1 a 2 se rovněž vztahují na tyto mezinárodní smlouvy (konkordáty) se Svatým stolcem:
a)      [Lateránská smlouva];
b)      Dohoda mezi Svatým stolcem a Španělskem o právních záležitostech ze dne 3. ledna 1979;
c)      Dohoda mezi Svatým stolcem a Maltou o uznání občanských účinků církevních sňatků a rozhodnutí církevních úřadů a soudů týkajících se těchto sňatků ze dne 3. února 1993, s druhým dodatečným protokolem ze dne 6. ledna 1995.
4.      Uznávání rozhodnutí uvedených v odstavci 2 může ve Španělsku, v Itálii nebo na Maltě podléhat stejným pravidlům a kontrolám, které se používají na rozhodnutí církevních soudů vydaná v souladu s mezinárodními smlouvami uzavřenými se Svatým stolcem uvedenými v odstavci 3.
[...]“
B.      Lateránská smlouva
8.        Článek 8 odst. 1 a 2 Lateránské smlouvy stanoví:
„1.      Jsou uznávány civilní účinky manželství uzavřených podle pravidel kanonického práva, a to za předpokladu, že příslušný akt je zapsán do matriky po předchozím uveřejnění na obecním úřadě. Ihned po obřadu farář nebo jeho zástupce vysvětlí snoubencům civilní účinky manželství, přečte články codice civile [občanský zákoník] týkající se práv a povinností manželů. Poté vystaví ve dvou vyhotoveních oddací list, do kterého mohou být zahrnuta případná prohlášení manželů učiněná dle občanského práva.
[...]
2.      Rozsudky o neplatnosti manželství vydané církevními soudy, které jsou opatřeny doložkou vykonatelnosti vyššího kontrolního orgánu církve, jsou na žádost stran nebo jedné z nich prohlášeny za mající účinky v Italské republice rozhodnutím příslušného corte d’appello [odvolací soud, Itálie], pokud ten konstatuje, že:
a)      církevní soud byl příslušným k projednání věci, jelikož se týkala manželství uzavřeného v souladu s tímto článkem;
b)      že v řízení před církevním soudem bylo stranám zajištěno právo na soudní ochranu a právo na obhajobu v souladu se základními principy italského právního řádu; a
c)      jsou splněny ostatní podmínky požadované italskými právními předpisy pro přiznání účinků cizím rozhodnutím.
Odvolací soud může v rozhodnutí, kterým má být církevní rozsudek prohlášen za vykonatelný, stanovit předběžná finanční opatření ve prospěch jednoho z manželů, jehož manželství bylo prohlášeno za neplatné, a odkázat strany na soud příslušný pro rozhodnutí v této věci.“
9.        Bod 4 dodatkového protokolu, který se týká článku 8 Lateránské smlouvy, v písm. b) stanoví:
„Co se týče odstavce 2, pro účely použití článků 796 a 797 codice italiano di procedura civile [italský občanský soudní řád(7)], je třeba přihlédnout ke specifikům kanonického práva, které upravuje manželský svazek a podle něhož manželský svazek vznikl. Zejména:
1)      je třeba zohlednit, že odkazy na právo místa vydání rozsudku uvedené v italském právu je nutno vnímat jako odkazy na kanonické právo;
2)      rozhodnutí, které se stalo vykonatelným podle kanonického práva, se považuje za pravomocné;
3)      jest srozuměno, že se v každém případě neprovede přezkum ve věci samé.“
III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
10.      GT, německý a italský státní příslušník, a LS, ruská státní příslušnice, kteří mají obvyklé bydliště v Německu, uzavřeli dne 16. června 2017 v kostele Santa Maria Apparente v Neapoli (Itálie) konkordátní sňatek, který byl v tentýž den zapsán matričním úřadem tohoto města.
11.      Dne 25. ledna 2022 podal GT návrh na rozvod u Amtsgericht Stuttgart (Okresní soud ve Stuttgartu, Německo). Tento soud má rovněž rozhodnout i bez návrhu o vypořádání nabytých nároků na důchodové zajištění a na základě návrhu LS o výživném po rozvodu.
12.      Dne 22. července 2022 podal GT k Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (interdiecézní církevní soud v Neapoli, Itálie) návrh na prohlášení tohoto konkordátního manželství za neplatné. Uvedené manželství bylo pravomocně prohlášeno za neplatné rozhodnutím ze dne 28. února 2024, který Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (Nejvyšší tribunál apoštolské signatury, Itálie) prohlásil za vykonatelný dne 27. května 2024.
13.      Corte di appello di Napoli (odvolací soud v Neapoli, Itálie)(8), u něhož je od 31. července 2024 vedeno řízení o uznání občanskoprávních účinků církevního rozsudku, dosud ve věci nerozhodl.
14.      Usnesením ze dne 20. listopadu 2024 rozhodl Amtsgericht Stuttgart (Okresní soud ve Stuttgartu) o přerušení řízení o návrhu na rozvod a s ním souvisejících finančních důsledcích, a to s tím, že pokud by italský soud vydal rozhodnutí o uznání církevního rozsudku, řízení o rozvodu by se stalo bezpředmětným.
15.      LS podala proti tomuto usnesení odvolání k Oberlandesgericht Stuttgart (Vrchní zemský soud ve Stuttgartu, Německo), který je předkládajícím soudem, a to s tím, že podle nařízení Brusel IIa má být řízení přerušeno nikoliv u Amtsgericht Stuttgart (Okresní soud ve Stuttgartu), nýbrž u italského soudu.
16.      Předkládající soud upřesňuje, že svou první předběžnou otázkou usiluje o potvrzení své analýzy, podle které je s ohledem na znění čl. 63 odst. 2 a odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa řízení o uznání účinků církevního rozsudku, které probíhá před italským soudem, „součástí řízení o prohlášení manželství za neplatné“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 tohoto nařízení.
17.      Co se týče druhé otázky, předkládající soud si klade otázku stran důsledků závěru, že existuje situace překážky litispendence, na jehož základě by měl italský soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, přerušit řízení podle čl. 19 odst. 1 uvedeného nařízení.
18.      Předkládající soud má zaprvé za to, že prohlášení manželství za neplatné, pokud by byl církevní rozsudek uznán italským soudem, nemá, co se týče úpravy důsledků rozvodu, stejné účinky jako rozhodnutí o rozvodu německého soudu. Předkládající soud uvádí, že podle německé judikatury nemohou být z neplatného manželství dovozovány žádné ekonomické důsledky. Podle tohoto soudu tak v případě nedodržení pravidel upravujících překážku litispendence existuje riziko neslučitelných rozhodnutí, což by mohlo představovat důvod pro neuznání rozhodnutí, kterým bylo manželství prohlášeno za neplatné, v souladu s čl. 22 písm. c) nařízení Brusel IIa.
19.      Předkládající soud zadruhé zdůrazňuje, že v důsledku mechanismu překážky litispendence by případně musel incidenčně přezkoumat uznání, italským státem, prohlášení manželství za neplatné přijaté církví, ačkoliv mezi Spolkovou republikou Německo a Svatým stolcem nebyla v tomto ohledu uzavřena žádná smlouva.
20.      Předkládající soud si tak klade otázku, zda existuje možnost, aby německé soudy přerušily řízení, a to navzdory přednostní mezinárodní příslušnosti, která jim svědčí.
21.      Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Stuttgart (Vrchní zemský soud ve Stuttgartu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je italské řízení o uznání [církevního rozsudku] vedené u Corte d'Appello di Neapoli (odvolací soud v Neapoli) příslušného podle čl. 8 odst. 2 [Lateránské smlouvy], řízením o prohlášení manželství za neplatné ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa?
2)      Je-li odpověď na první otázku kladná, může soud v Německu, kterému byla žádost o rozvod předložena jako prvnímu, přerušit podle vnitrostátních předpisů v rozporu s čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa řízení před ním ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později a který rozhoduje v řízení o uznání [církevního rozsudku]?“
22.      Písemná vyjádření předložili GT, italská vláda a Evropská komise. Tyto zúčastněné strany se zúčastnily, stejně jako španělská vláda, jednání konaného dne 5. února 2026, na němž odpověděly na otázky k ústnímu zodpovězení položené Soudním dvorem.
IV.    Analýza
23.      V rámci svých předběžných otázek se předkládající soud táže, zda řízení o uznání vykonatelného rozhodnutí církevního soudu týkajícího se neplatnosti(9) konkordátního sňatku státním soudem, které probíhá v Itálii, za situace, kdy německý soud zahájil jako první řízení o rozvodu mezi týmiž stranami, je či není řízením o prohlášení manželství za neplatné ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa. Soudní dvůr se tak má vyslovit k výkladu tohoto ustanovení(10).
24.      Vzhledem k tomu, že se na rozhodnutí církevního orgánu toto nařízení nevztahuje(11), je třeba upřesnit specifický kontext této žádosti o výklad, a sice Lateránskou smlouvu, která je jednou ze smluv uzavřených některými členskými státy, zmíněných v článku 63 uvedeného nařízení(12).
A.      Specifický kontext věci v původním řízení: Lateránská smlouva
25.      Lateránská smlouva ze dne 11. února 1929 uzavřená mezi Itálií a Svatým stolcem byla změněna dohodou ze dne 18. února 1984(13). Článek 1 této dohody zakotvuje vůdčí zásadu této smlouvy, a sice zásadu úplné nezávislosti a suverenity katolické církve, jakož i Italské republiky, v rámci jejich vlastních řádů. Podle čl. 2 odst. 1(14) uvedené smlouvy Italská republika zaručuje katolické církvi svobodu vykonávat autonomní jurisdikci ve věcech kanonického práva. Podmínky účinnosti rozhodnutí církevních soudů týkajících se neplatnosti manželství v italském právním řádu, zakotvené v čl. 8 odst. 2 téže smlouvy, jsou uplatněním zásady zakotvené v jejím článku 1(15).
26.      Článek 8 odst. 1 a 2 této smlouvy upravuje občanskoprávní účinky konkordátních sňatků a vykonatelných rozhodnutí týkajících se neplatnosti těchto sňatků přijatých církevními soudy.
27.      Podle čl. 8 odst. 1 prvního pododstavce Lateránské smlouvy uvedená manželství mají občanskoprávní účinky, jsou-li zapsána do matriky. Podle druhého pododstavce tohoto ustanovení lze tento zápis nicméně odmítnout v případě nedodržení základních norem občanského práva [věk manželů, nepřekročitelné překážky vyjmenované v bodě 4 písm. a) dodatkového protokolu].
28.      Podle kanonického práva mohou církevní soudy konkordátní sňatek pouze prohlásit za neplatný, a to na žádost alespoň jednoho z manželů a z důvodů náboženské povahy, které počtem převyšují(16) důvody obecně stanovené občanským právem.
29.      Článek 8 odst. 2 Lateránské smlouvy zakotvuje dvě fáze nezbytné pro vyvolání občanskoprávních účinků neplatnosti konkordátního sňatku. Zaprvé rozhodnutí týkající se neplatnosti manželství přijatá církevními soudy(17) musí být opatřena doložkou vykonatelnosti udělenou vyšším kontrolním orgánem církve.
30.      Zadruhé tato rozhodnutí, jakmile jsou prohlášena za vykonatelná, musí být podrobena přezkumu ze strany italského státního soudu.
31.      V projednávané věci tento přezkum italským státním soudem, zahájený na návrh GT, a řízení o rozvodu, které bylo dříve na návrh GT zahájeno u německého soudu, dosud probíhají. Usnesení posledně uvedeného soudu o přerušení řízení do doby, než rozhodne italský soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, je napadeno před předkládajícím soudem. Tento soud si klade otázku, jaké jsou podmínky překážky litispendence stanovené v článku 19 nařízení Brusel IIa(18) v tomto specifickém procesním rámci.
B.      Působnost pravidel týkajících se překážky litispendence
32.      Článek 19 nařízení Brusel IIa je nadepsán „Překážka litispendence a závislé žaloby“. Výraz „závislé žaloby“ zahrnuje případy tzv. nepravé překážky litispendence(19). Toto rozlišení upravoval čl. 11 odst. 2 nařízení Brusel II(20). Zohledňovalo rozdíly mezi právními řády členských států související s tím, že ne všechny znají rozluku, rozvod a prohlášení manželství za neplatné(21).
33.      V rámci výkladu čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení Brusel IIa Soudní dvůr rozhodl, že pro určení, zda existuje situace překážky litispendence, je nutné, aby se návrhy týkaly týchž účastníků. Skutečnost, že tyto návrhy mají odlišný předmět, nehraje roli, týkají-li se rozluky, rozvodu nebo prohlášení manželství za neplatné. Proto může situace překážky litispendence ve smyslu tohoto článku 19 existovat v případě, kdy je u dvou soudů různých členských států zahájeno řízení, v jednom případě ve věci rozluky a ve druhém případě ve věci rozvodu nebo kdy jsou u obou soudů zahájena řízení ve věci návrhu na rozvod(22).
34.      Postačuje tedy, že probíhají dvě řízení, jejichž předmětem je manželský svazek. Unijní normotvůrce nestanovil zvláštní úpravu pro řízení o prohlášení manželství za neplatné, které se zakládá na existenci důvodu neplatnosti v okamžiku uzavření manželství, jelikož neplatný manželský svazek nelze zrušit rozvodem(23).
C.      Použití na projednávanou věc
35.      Řízení ve věci rozvodu, které zahájil německý soud jako první, probíhá souběžně s řízením vedeným u italského soudu, který zahájil později řízení ve věci přiznání účinků, v Itálii, vykonatelnému rozhodnutí církevního soudu týkajícímu se neplatnosti manželství.
36.      Je pravda, že předmětem obou těchto řízení je dotčený manželský svazek. Nejedná se nicméně o řízení téže povahy. V rámci jednoho z nich má být rozhodnuto o zrušení manželského svazku a v rámci druhého mají být uznány v italském právním řádu občanskoprávní účinky neplatnosti manželství, o které již rozhodl církevní soud a která nabyla právní moci a je vykonatelná. Tyto tři podmínky jsou stanoveny v čl. 8 odst. 2 Lateránské smlouvy.
37.      Přitom zaprvé již ze znění čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa je patrné, že podmínky překážky litispendence nejsou splněny. Toto ustanovení dopadá na situaci, ve které „[je] u soudů různých členských států zahájeno mezi týmiž stranami řízení ve
věci rozvodu [...] nebo prohlášení manželství za neplatné“(24). Jak znění, tak účel tohoto článku 19 jsou zřejmé. Toto ustanovení upravuje řešení případů, ve kterých z důvodu vícero kritérií pro určení příslušnosti uvedených v článku 3 nařízení Brusel IIa, postavených si na roveň(25), bylo zahájeno řízení u dvou soudů různých členských států(26). Cílem, kterýžto je uveden v bodě 1 odůvodnění tohoto nařízení, je zamezit konfliktu mezi rozhodnutími ve věci rozvázání manželství a zabezpečit právní jistotu v rámci PSBP(27).
38.      V projednávané věci přitom jediným řízením, které je souběžné s řízením o rozvodu v Německu a probíhá u soudu jiného členského státu (Itálie), není řízení o „zneplatnění“ konkordátního sňatku, jelikož o neplatnosti tohoto manželství již bylo rozhodnuto. Řízení o návrhu na prohlášení uvedeného manželství za neplatné bylo totiž zahájeno u církevního soudu, který návrhu na prohlášení manželství za neplatné vyhověl přijetím pravomocného rozhodnutí, které se stalo vykonatelným na základě druhého rozhodnutí vydaného vyšším kontrolním orgánem církve. Kromě toho, není-li toto rozhodnutí uznáno příslušným italským státním soudem, nařízení Brusel IIa se na něj nevztahuje(28).
39.      Zadruhé probíhající řízení, které bylo zahájeno u italského státního soudu za účelem uznání, v italském právním řádu, neplatnosti manželství již vyslovené církevním soudem(29), vykazuje znaky řízení o prohlášení vykonatelnosti (řízení exequatur)(30). Jak jsem zmínil, toto řízení je označováno dalšími rozličnými názvy či výrazy, jako „homologace“(31), „přezkum legality“/„prohlášení civilní platnosti“(32) či „výhrada rozhodnutí“(33) nebo také „potvrzení“(34), a to, domnívám se, aniž by to mělo vliv na podstatu věci.
40.      Předně uvedené řízení upravuje Lateránská smlouva, která je mezinárodní smlouvou, a jeho účelem je, aby rozhodnutí přijatá příslušnými církevními soudy v jejich právním řádu(35) ve věci prohlášení manželství za neplatné z důvodů jim vlastních(36), vyvolala občanskoprávní účinky v Itálii, nebo, jinými slovy, aby se stala součástí právního řádu tohoto členského státu(37).
41.      Obdobné občanské soudní řízení existuje ve Španělsku. Stejně tak je tomu na Maltě, a počínaje konkordátem ze dne 18. května 2004, v Portugalsku(38).
42.      Dále v čl. 8 odst. 2 Lateránské smlouvy jsou uvedena hlediska přezkumu církevního rozsudku příslušným italským státním soudem. Tato hlediska jsou v oblasti řízení o prohlášení vykonatelnosti obvyklá(39), jelikož se týkají pravomoci církevního soudu, u kterého bylo řízení zahájeno, a souladu s italským procesněprávním veřejným pořádkem, a to aniž by se zjišťovala přesná shoda s důvody neplatnosti stanovenými italským občanským právem(40). Rovněž je třeba zdůraznit, že příslušný italský státní soud musí „konstat[ovat]“, že „jsou splněny ostatní podmínky požadované italskými právními předpisy pro přiznání účinků cizím rozhodnutím“(41).
43.      Konečně jako je tomu v případě jiných dvoustranných dohod uzavřených zejména mezi členskými státy a třetími státy, které upravují přezkumné řízení za účelem uznání a, především, výkonu rozhodnutí v každém z těchto států, rozhodnutí přijaté v jednom státě vyvolává účinky, zatímco v jiném státě se tyto účinky stávají rovnocennými až na základě takového řízení.
44.      V rámci vztahu mezi Svatým stolcem a Itálií je tak v případě manželství prohlášeného za neplatné církevním soudem možné uzavření dalšího církevního sňatku, zatímco nový občanský sňatek v Itálii nelze uzavřít, dokud nebude ukončeno řízení u příslušného italského státního soudu. Tato situace je tedy ve všech ohledech srovnatelná se situací mimo PSBP, ve které došlo k prohlášení rozvodu ve státě A a opětovné uzavření manželství není ve státě B možné, aniž by tento stát provedl přezkum
a priori rozhodnutí vydaného ve státě A. Skutečnost, že předmětné rozhodnutí bylo vydáno církevním soudem, na této logice nic nemění.
45.      Z toho důvodu se ztotožňuji se stanoviskem Komise, podle kterého „pravidla týkající se překážky litispendence stanovená v článku 19 nařízení Brusel IIa se nepoužijí v případě, že je u soudu členského státu podán návrh na přiznání občanskoprávních účinků rozhodnutí církevního soudu, stejně tak, jako se tato pravidla nepoužijí, je-li u soudu členského státu podán návrh na přiznání právních účinků rozsudku vydanému ve třetí zemi“.
46.      Nicméně Komise má shodně s předkládajícím soudem za to, že čl. 63 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa by bylo možné vykládat tak, že výjimečně zakládá situaci překážky litispendence, a to vzhledem k tomu, že toto ustanovení zakotvuje povinnost členských států uznat rozhodnutí týkající se neplatnosti manželství přijatá na základě smluv uzavřených se Svatým stolcem a rozhodnutí příslušného italského státního soudu, kterým se přiznávají občanskoprávní účinky rozsudku církevního soudu o prohlášení manželství za neplatné, má tytéž právní účinky jako rozsudek italského civilního soudu, který sám neplatnost manželství konstatuje.
47.      Jsem toho názoru, že takový navrhovaný výklad, kombinující články 19 a 63 nařízení Brusel IIa, by měl být odmítnut, neboť koliduje s působností posledně uvedeného ustanovení, a protože je v rozporu s vůdčími zásadami dohod v něm uvedených. Svědčí pro to i důsledky, které by uplatnění článku 19 tohoto nařízení mělo, pokud by bylo vykládáno ve spojení s článkem 63 uvedeného nařízení.
D.      Navrhovaný výklad kombinující články 19 a 63 nařízení Brusel IIa
1.      Článek 63 nařízení Brusel IIa
48.      Článek 63 nařízení Brusel IIa je součástí kapitoly V, nadepsané „Vztah k jiným nástrojům“. Unijní normotvůrce vyjádřil zásadu přednosti práva Společenství v čl. 59 odst. 1 tohoto nařízení, podle kterého toto nařízení nahrazuje smlouvy platné v okamžiku vstupu tohoto nařízení v platnost, které byly uzavřeny mezi dvěma nebo více členskými státy ve věcech upravených uvedeným nařízením, a to „aniž je dotčen“ mimo jiné jeho článek 63.
49.      Článek 63 nařízení Brusel IIa ve vztazích mezi členskými státy určuje účinky dvoustranných dohod uzavřených mezi Portugalskem, Itálií, Španělskem, jakož i Maltou na straně jedné a Svatým stolcem na straně druhé, kteréžto účinky jsou stanoveny odkazem na kapitolu III tohoto nařízení týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných v některém členském státě, jak jsou vymezena v čl. 2 bodu 4 uvedeného nařízení. Použijí se tedy čl. 21 odst. 1 nařízení Brusel II zakotvující zásadu automatického uznávání a článek 22 tohoto nařízení, který uvádí taxativní výčet důvodů pro neuznání rozhodnutí vydaných v některém členském státě.
50.      Článek 63 nařízení Brusel IIa tak konstruuje, s ohledem na konkordáty v něm uvedené, nový případ zjednodušeného uznávání rozhodnutí vydaných v rámci PSBP.
Působnost pravidel pro automatické uznávání rozhodnutí vydaných v členských státech ve věcech prohlášení manželství za neplatné byla rozšířena za účelem přiznání plného účinku konkordátům uzavřeným mezi některými členskými státy a Svatým stolcem(42).
51.      Tento článek 63 proto z povahy věci není použitelný v případě rozhodnutí týkajících se neplatnosti manželství, vydaných v členských státech (Portugalsko, Itálie, Španělsko, Malta) podle konkordátů, které tyto státy uzavřely se Svatým stolcem. Je namístě zdůraznit, že se jedná výhradně o rozhodnutí státních soudů o uznání občanskoprávních účinků rozsudků o neplatnosti manželství vydaných církevními soudy(43).
52.      Je třeba konstatovat, že není zakotvena žádná spojitost mezi uvedeným článkem 63 a kapitolou II nařízení Brusel IIa, která je věnována pravidlům příslušnosti(44) a zejména překážce litispendence. Tento závěr je podpořen tím, že z ustanovení jednotlivých nařízení, která jsou obdobná článku 63 tohoto nařízení(45), vyplývá, že souběžná pravomoc(46) církevních soudů je unijním normotvůrcem výjimečně zohledňována(47) ve striktním rámci konkordátů uzavřených mezi Svatým stolcem a danými členskými státy, které uznávají občanskoprávní účinky církevních rozhodnutí, a to jako jakéhokoli jiné rozhodnutí v občanských věcech.
53.      Cílem je usnadnění pohybu rozhodnutí přijatých v rámci PSBP, nikoliv řešení kompetenčních sporů, a to tím spíše, že podle těchto konkordátů, v oblasti prohlášení manželství za neplatné nespadají pravidla pro určení příslušnosti církevních orgánů v laickém státě pod nařízení Brusel IIa(48). Stejně tak je tomu v případě řízení o uznání občanskoprávních účinků církevního rozsudku týkajícího se neplatnosti manželství. Například v Itálii je příslušný státní soud určen Lateránskou smlouvou. Pokud by mělo být toto řízení postaveno na roveň řízení ve věci prohlášení manželství za neplatné, musela by se něj vztahovat pravidla pro určení příslušnosti stanovená tímto nařízením.
54.      S ohledem na výše uvedené mám za to, že pokud by měl být článek 19 nařízení Brusel IIa vykládán ve spojení s článkem 63 tohoto nařízení, bylo by to v rozporu s předmětem a cílem konkordátů uzavřených se Svatým stolcem. Článek 31 odst. 1 Vídeňské úmluvy o smluvním právu(49) přitom stanoví, že „[s]mlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k předmětu a účelu smlouvy“.
55.      Pokud zvažujeme důsledky takovéhoto postavení na roveň řízení ve věcech prohlášení manželství za neplatné v rámci mechanismu překážky litispendence, je namístě zmínit i další omezení vyplývající z Vídeňské úmluvy.
2.      Použití pravidel týkajících se překážky litispendence stanovených v článku 19 nařízení Brusel IIa
56.      V návaznosti na svůj názor týkající se postavení na roveň řízení o uznání u příslušného italského státního soudu na straně jedné a řízení o prohlášení manželství za neplatné na straně druhé Komise tvrdí, že tento soud by měl přerušit řízení.
57.      Jak totiž stanoví čl. 19 odst. 3 první pododstavec nařízení Brusel IIa, „[p]okud je určena příslušnost soudu, který zahájil řízení jako první, prohlásí se soud, který řízení zahájil později, za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu“. Z toho pravidla není stanovena žádná výjimka.
58.      Článek 19 odst. 3 druhý pododstavec tohoto nařízení nicméně upřesňuje, že „strana, která podala návrh u soudu, který zahájil řízení později, [může] podat tento návrh u soudu, který zahájil řízení jako první“(50).
59.      Ve věci v původním řízení, pokud GT využije této možnosti, bude muset u německého soudu, který zahájil řízení ve věci jeho žádosti o rozvod, podat návrh, jenž podal u italského státního soudu, který zahájil řízení o uznání církevního rozsudku později.
60.      Přitom předmětem tohoto řízení o uznání, založeného na čl. 8 odst. 2 Lateránské úmluvy, která zavazuje pouze Itálii a Svatý stolec, je učinit ve specifickém rámci součástí italského právního řádu rozhodnutí jiného právního řádu(51).
61.      Vůči tezi o použitelnosti článku 19 nařízení Brusel IIa vykládaného ve spojení s jeho článkem 63 je tedy třeba namítnout zaprvé zásadu relativního účinku smluv, na kterou se ostatně odvolává Komise.
62.      Tato zásada obecného mezinárodního práva, podle níž ze smluv nemohou vznikat ani závazky ani práva třetí straně (pacta tertiis nec nocent nec prosunt) a kterou je třeba zohlednit při výkladu smluv(52), je konkrétně vyjádřena v článku
34 Vídeňské úmluvy, podle něhož ze smlouvy nevznikají ani závazky ani práva třetímu státu bez jeho souhlasu(53).
63.      Uvedená zásada proto vylučuje možnost vykládat ustanovení sekundárního práva s ohledem na povinnost uloženou mezinárodní smlouvou, jíž nejsou vázány všechny členské státy. Takový výklad by totiž vedl k rozšíření této povinnosti na
členské státy, které musí být považovány ve vztahu k dané smlouvě za „třetí státy“, jelikož nejsou smluvními stranami dané smlouvy(54).
64.      Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá, že zásadu relativního účinku musí Soudní dvůr ctít, jelikož představuje pravidlo mezinárodního obyčejového práva, které je jako takové závazné pro unijní orgány a je součástí unijního právního řádu(55).
65.      Zadruhé mohla by vyvstat otázka dosahu výkladu článku 19 ve spojení s článkem 63 nařízení Brusel IIa, když přitom mezinárodní smlouvy, na které se posledně uvedený článek vztahuje, nejsou jedinými smlouvami způsobilými vyvolat účinky v PSBP. Může se jednat o úmluvu uvedenou v čl. 59 odst. 2 písm. a) a d) tohoto nařízení, jakož i o dohody, které členský stát uzavřel před datem svého přistoupení k Unii s jedním nebo více třetími státy, v jejichž případě se použije článek 351 SFEU a které nejsou, na rozdíl od konkordátů, v nařízení Brusel IIa výslovně uvedeny(56). Důsledky jsou podle mého názoru obtížně předvídatelné, což vytváří překážky, které jsou v nepoměru s překážkami, uplatněnými na podporu použitelnosti článku 19 tohoto nařízení.
E.      K důsledkům nepoužitelnosti článku 19 nařízení Brusel IIa
66.      Komise na jednání tvrdila, v návaznosti na své písemné vyjádření v tom smyslu, že právní účinky rozsudku o rozvodu a rozsudku o prohlášení manželství za neplatné se vzájemně vylučují, že jí navrhovaný výklad byl veden snahou překonat dva hlavní nepříznivé následky řízení ve věci prohlášení manželství za neplatné, a sice jeho „torpédový efekt“ a majetkové důsledky odlišné od majetkových důsledků rozvodu. Těch se dovolává rovněž předkládající soud pro případ, že by byla konstatována neslučitelnost rozhodnutí o rozvodu a rozhodnutí o prohlášení manželství za neplatné.
67.      Mám za to, že první nepříznivý následek je inherentní řízení ve věci prohlášení manželství za neplatné a nelze ho zhojit, a to vzhledem k tomu, že článek 19 nařízení Brusel IIa nestanoví mezi řízeními hierarchický vztah(57). Co se naproti tomu týče druhého nepříznivého následku, ve světle objasnění, která poskytla jak italská a španělská vláda, tak právní nauka k vývoji vnitrostátní judikatury v těchto členských státech, považuji za vhodné připomenout, jaká je evropská právní úprava týkající se finančních důsledků rozvázání manželství, jakož i jaká řešení byla přijata ve Španělsku a Itálii v případě souběžných řízení o rozvodu a řízení o uznání občanskoprávních účinků neplatnosti manželství vysloveného církevním soudem.
1.      Použitelná unijní nařízení týkající se finančních důsledků rozvázání manželství
68.      Zaprvé čl. 1 odst. 3 písm. e) nařízení Brusel IIa výslovně stanoví, že se toto nařízení nevztahuje na vyživovací povinnosti. Zadruhé z definice „věcí manželských“ uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení vyplývá, že se toto nařízení nepoužije na následky rozhodnutí týkajících se manželského svazku(58). Na první z těchto oblastí se vztahuje nařízení (ES) č. 4/2009(59) a na druhou z nich nařízení (EU) č. 2016/1103(60). Tato nařízení se použijí v případě prohlášení manželství za neplatné, zejména pro určení příslušného soudu(61). S ohledem na působnost nařízení Řím III, která se omezuje na kolizní právo v oblasti rozvodu a rozluky, závisí to, zda budou připuštěny účinky, které mohou být vyvolány prohlášením manželství za neplatné, na použitelném právu určeném mezinárodním právem každého členského státu(62).
69.      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 8 odst. 2 poslední pododstavec Lateránské smlouvy stanoví, že příslušný italský státní soud „může v rozhodnutí, kterým má být církevní rozsudek prohlášen za vykonatelný, stanovit předběžná finanční opatření ve prospěch jednoho z manželů, jehož manželství bylo prohlášeno za neplatné, a odkázat strany na soud příslušný pro rozhodnutí v této věci“.
2.      Italská a španělská judikatura
70.      Italská vláda ve svém písemném vyjádření tvrdí, že Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) se vyjádřil ke vztahu mezi platností církevního rozsudku prohlašujícího neplatnost církevního sňatku a pokračováním řízení o rozvodu za účelem určení výživného(63). Rozhodl, že:
–        uznáním účinků církevního rozsudku prohlašujícího církevní sňatek za neplatný, k němuž došlo poté, co nabyl právní moci rozsudek o ukončení občanskoprávních účinků manželství, avšak před tím, než nabylo právní moci rozhodnutí o finančních důsledcích, se občanskoprávní řízení o zrušení manželského svazku nestává bezpředmětným. Takové řízení může tedy pokračovat za účelem určení nároku na výživné a jeho výplatu(64), a
–        finanční opatření akcesorická k rozvodu trvají, a to i v případě uznání neplatnosti manželství(65).
71.      Španělská vláda na jednání upřesnila, že Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) taktéž rozhodl, že rozsudek o rozvodu není neslučitelný s pozdějším uznáním občanskoprávních účinků církevního rozsudku o neplatnosti manželství, poněvadž tento rozsudek, je-li uznán, nemění občanskoprávní účinky rozvodu, ani do nich nezasahuje(66).
72.      Ve věci v původním řízení, pokud jde o finanční důsledky manželství, předkládající soud konstatuje, že je obeznámen s rozsudkem Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) č. 9004 ze dne 31. března 2021 a možností použít mechanismus dorovnání(67).
73.      Konečně, co se týče neslučitelnosti rozhodnutí o rozvodu a rozhodnutí o uznání občanskoprávních účinků prohlášení manželství za neplatné, na kterou se odvolává předkládající soud(68), podotýkám, že je zvažována jako hypotéza, což je důvodem pro to, aby nebyla předmětem předběžné otázky. V každém případě upřesňuji, že nepřichází v úvahu, a to z důvodů uvedených v bodech 57 a 61 tohoto stanoviska, aby byl článek 19 nařízení Brusel IIa vykládán ve spojení s čl. 63 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení a tak, že bude měněno pořadí stanovené prvně uvedeným článkem, v němž má soud přerušit řízení a prohlásit se za nepříslušný, za účelem vyloučení tohoto rizika neuznání(69) rozhodnutí o uznání občanskoprávních účinků církevního rozsudku o neplatnosti konkordátního manželství, které bylo vydáno italským státním soudem na základě Lateránské smlouvy.
74.      Na závěr mé analýzy tudíž navrhuji Soudnímu dvoru, aby v odpovědi na první předběžnou otázku rozhodl, že podmínky překážky litispendence stanovené v článku 19 nařízení Brusel IIa nejsou splněny, v důsledku čehož není třeba odpovídat na druhou otázku, která byla položena pro případ kladné odpovědi na první otázku.
V.      Závěry
75.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky Oberlandesgericht Stuttgart (Vrchní zemský soud ve Stuttgartu, Německo) odpověděl takto:
„Článek 19 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000, ve znění nařízení Rady (ES) č. 2116/2004 ze dne 2. prosince 2004,
musí být vykládán v tom smyslu, že
italské řízení o uznání rozhodnutí církevního soudu týkajícího se neplatnosti manželství, vedené před Corte d’appello (odvolací soud, Itálie), který je příslušný podle čl. 8 odst. 2 Lateránské smlouvy ze dne 11. února 1929, uzavřené mezi Itálií a Svatým stolcem, ve
znění dohody a jejího dodatkového protokolu podepsaných v Římě dne 18. února 1984, není řízením ve věci prohlášení manželství za neplatné ve smyslu čl. 19 odst. 1 nařízení č. 2201/2003 v platném znění.“
1      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Dále jen „konkordátní sňatek“.
3      Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243), ve znění nařízení Rady (ES) č. 2116/2004 ze dne 2. prosince 2004 (Úř. věst. 2004, L 367, s. 1)
(dále jen „nařízení Brusel IIa“).
4      Podepsaných v Římě dne 18. února 1984, dále jen „Lateránská smlouva“. Tato smlouva byla ratifikována legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (zákon č. 121 o ratifikaci a provedení dohody včetně jejího dodatkového protokolu, která mění Lateránské smlouvy ze dne 11. února 1929, uzavřené mezi Itálií a Svatým stolcem) ze dne 25. března 1985 (GURI č. 85, ze dne 10. dubna 1985, s. 3 – běžný dodatek GURI č.28).
5      Nařízení Rady ze dne 25. června 2019 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí (Úř. věst. 2019, L 178, s. 1), dále jen „nařízení Brusel IIb“. K přechodným ustanovením viz článek 100 tohoto nařízení.
6      V rámci kapitoly III nařízení Brusel IIa, nadepsané „Uznání a výkon“, oddíl 1 týkající se „[u]znávání“ obsahuje zejména články 21 a 22. Viz bod 49 a poznámka pod čarou 69 tohoto stanoviska.
7      Ve svém písemném vyjádření italská vláda upřesnila, že podle judikatury Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) články 796 a 797 občanského soudního řádu, které byly součástí jeho hlavy VII části IV
věnované zejména účinku cizích rozhodnutí, přestože byly zrušeny článkem 73 legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (zákon o reformě italského systému mezinárodního práva soukromého), ze dne 31. května 1995 (běžný dodatek GURI č. 128, ze dne 3. června 1995), mají i nadále účinky ve věci uznávání církevních rozsudků o neplatnosti manželství, kterými bylo manželství prohlášeno za neplatné, a to na základě konkordátní zásady uznané článkem 7 Costituzione (Ústava) [viz rozsudky Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), ze dne 25. května 2005, č. 11020, a ze dne 14. října 2010, č. 24990].
8      Dále jen „italský soud“.
9      Viz čl. 63 odst. 2 nařízení Brusel IIa.
10      Řízení ve věci rozvodu bylo zahájeno dne 25. ledna 2022. Vztahuje se tudíž na něj nařízení Brusel IIa. Viz poznámka pod čarou 5 tohoto stanoviska a rozsudek ze dne 16. února 2023, Rzecznik Praw Dziecka a další (Odklad rozhodnutí o navrácení) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, bod 55).
11      Viz definice uvedená v čl. 2 bodu 4 nařízení Brusel IIa, podle kterého se toto nařízení vztahuje na každé rozhodnutí zejména o rozvodu nebo prohlášení manželství za neplatné vydané orgánem vykonávajícím v členském státě soudní funkce, jak ho blíže vymezil Soudní dvůr. Co se týče oblasti působnosti nařízení Rady (EU) č. 1259/2010 ze dne 20. prosince 2010, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky (Úř. věst. 2010, L 343, s. 10), neformálně označovaného výrazem „Řím III“, totiž Soudní dvůr rozhodl, že unijní normotvůrce mířil pouze na situace, kdy rozvod prohlašuje státní soud, veřejný orgán či k prohlášení dochází pod jeho dohledem, a toto nařízení se tudíž nevztahuje na rozvod, k němuž dochází na základě „jednostranného projevu vůle“ před náboženským soudem. Viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, bod 45).
12      Viz čl. 1 bod 20, B, vysvětlující zprávy k Úmluvě o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve
věcech manželských, která byla vypracována na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii (Úř. věst. 1998, C 221, s. 27, dále jen „zpráva Borrás“). Tato zpráva byla schválena Radou Evropské unie dne 28. května 1998. Je třeba připomenout, že Rada vypracovala tuto úmluvu aktem ze dne 28. května 1998 (Úř. věst. 1998, C 221, s. 1, dále jen „úmluva Brusel II“). Tato úmluva nevešla v platnost. Její obsah byl z převážné části převzat nařízením Rady (ES) č. 1347/2000 ze dne 29. května 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem (Úř. věst. 2000, L 160
s. 19; Zvl.
vyd. 19/01, s. 209), dále jen „nařízení Brusel II“). Toto nařízení bylo zrušeno nařízením Brusel IIa, použitelným zejména na řízení zahájená po 1. březnu 2001. Vzhledem k tomu, že z úmluvy Brusel II vycházel obsah následně přijatých nařízení, je zpráva Borrás i nadále vodítkem pro výklad odpovídajících ustanovení nařízení Brusel IIa.
13      Viz bod 2 tohoto stanoviska.
14      Viz Gaudemet, J., „L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège“, Annuaire français de droit international, CNRS, Paříž, 1984, s. 209 až 220, zejména s. 211, 212 a 216.
15      V tomto ohledu, co se týče článku 8 Lateránské smlouvy, viz bod 4 písm. b) dodatkového protokolu. Kogentní povaha zásady oddělení obou právních řádů, laického a církevního, vyplývá rovněž z čl. 63 odst. 4 nařízení Brusel IIa, jelikož ten stanoví, že kontrola portugalských rozhodnutí týkajících se neplatnosti manželství civilními soudy Španělska, Itálie nebo na Malty se rozšiřuje v prostoru svobody, bezpečnosti a práva (dále jen „PSBP“) nad rámec konkordátů uzavřených mezi těmito členskými státy a Svatým stolcem (viz poznámka pod čarou 53 tohoto stanoviska).
16      Ve svém
písemném vyjádření italská vláda připomíná, že zásady kanonického práva v oblasti neplatnosti manželství se liší od zásad italského občanského práva, jelikož uznávají vnitřní výhradu (reservatio mentalis) týkající se například bonum sacramenti (nerozlučnost svazku manželského) a bonum prolis (cíl manželství spočívající v početí a výchově dětí), jakož i uctivá bázeň.
17      Článek 8 odst. 2 v posledním pododstavci Lateránské smlouvy používá výraz „kanonický rozsudek“.
18      Vzhledem k tomu, že znění čl. 20 odst. 1 a 3 nařízení Brusel IIb se v podstatě shoduje se zněním čl. 19 odst. 1 a 3 nařízení Brusel IIa, je třeba mít za to, že výklad, který bude podán k posledně uvedenému ustanovení, bude platit i pro prvně uvedené ustanovení.
19      Tento výraz používá zpráva Borrás (bod 54).
20      Případ tzv. nepravé překážky litispendence není v čl. 19 odst. 1 nařízení Brusel IIa uveden, toto ustanovení se vztahuje na „řízení ve
věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné“. Odstavec 2 tohoto článku byl zachován pro účely úpravy „řízení ve
věci rodičovské zodpovědnosti ke stejnému dítěti v téže věci“, která byla zahrnuta v řízeních uvedených v čl. 11 odst. 1 nařízení Brusel II.
Viz zpráva Borrás (bod 54).
21      Viz zpráva Borrás (bod 52).
22      Viz rozsudky ze dne 6. října 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, bod 33), a ze dne 16. ledna 2019, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, bod 35).
23      V tomto ohledu viz zpráva Borrás (bod 54). V této zprávě je upřesněno, že nebylo zvoleno řešení, které „spočívalo v zachování atraktivity soudu určeného podle zásadních dopadů [...], a to z důvodů právní jistoty a s cílem vyhnout se problémům, které by mohly nastat v zemích, které neznají rozluku ani prohlášení manželství za neplatné“.
24      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Podotýkám, že v čl. 20 odst. 1 nařízení Brusel IIb byl [ve francouzské verzi] výraz „demandes“ (žádosti) nahrazen v některých jazykových verzích výrazem „procédures“ (řízení), což je irelevantní. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64).
25      Viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, body 48 a 49).
26      Viz rozsudek ze dne 25. listopadu 2021, IB (Obvyklé bydliště manžela – Rozvod),
C‑289/20, EU:C:2021:955, bod
45).
27      Viz rozsudek ze dne 13. října 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 33 a citovaná judikatura). Ve zprávě Borrás [bod 5, písm. c)] se dokonce uvádí, že rozhodnutí stanovit pravidla překážky litispendence v evropské úmluvě je „významnou inovací, která by sama o sobě odůvodnila existenci úmluvy [Brusel II] a která umožní předcházet protichůdným rozhodnutím“. Přesto v této úmluvě ani v nařízeních na ni navazujících nenalezneme ustanovení odpovídající tomu, které bylo v občanských a obchodních věcech zakotveno v čl. 29 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012
ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1), neformálně označovaného výrazem „Brusel Ia“. Dle tohoto ustanovení na žádost soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, jakýkoli jiný soud, u něhož bylo zahájeno řízení v téže věci, neprodleně informuje prvně uvedený soud o dni, kdy u něj bylo zahájeno řízení podle článku 32 tohoto nařízení.
28      Viz bod 24 tohoto stanoviska. Viz rovněž Leborgne, F., „Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège“, v Corneloup, S., Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Paříž, 2013, s. 471 až 476, zejména bod 2 (s. 474).
29      Výraz v italštině je „delibazione“. Označuje zvláštní soudní řízení, kterým je na návrh účastníka řízení v daném státě uznána právní síla rozhodnutí soudního orgánu jiného státu. Viz De Gregorio,
T., „La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni“, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (on-line), 2025.
30      Tento výraz používá Evropský soud pro lidská práva v rozsudku ze dne 20. července 2001, Pellegrini v. Itálie (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), zejména v bodě 31, ve kterém je uvedena citace čl. 8 odst. 2 Lateránské smlouvy. Viz také Cesarini,
A., „Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di ‚delibazione‘ della nullità canonica“, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (on-line), č. 11, 7. června 2021. Na jednání španělská vláda vysvětlila, že Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) konstatoval, že na církevní rozsudky se pro účely uznání nahlíží stejně jako na cizí rozsudky, takže soud, který tyto rozsudky uznává, je povinen při rozhodování o jejich občanskoprávních účincích postupovat v souladu se zásadami plné jurisdikce španělského soudu. V témže smyslu viz Ramos, R. M. M., Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, zejména část, nadepsaná „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português”, s. 335 až 388, zejména s. 361. Na straně jedné je třeba připomenout, že předmětem řízení o prohlášení vykonatelnosti je uznat v dožádaném členském státě vykonatelnost rozsudku jiného členského státu, které je vykonatelné. Na straně druhé bylo toto řízení v rámci PSBP postupně zjednodušováno nebo rušeno, a to na základě zásady, podle které s rozhodnutím vydaným daném členském státě by mělo být nakládáno jako s rozhodnutím vydaným v dožádaném členském státě. Viz zejména rozsudek ze dne 26. dubna 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, body 100 až103, jakož i body 116 a 118).
31      Viz Joubert, N., „Article 1er – Champ d’application“, v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., a Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Brusel, 2023, s. 37 až 56, zejména s. 43, a, ve stejné publikaci, Corneloup, S., „Article 30 – Reconnaissance d’une décision“, s. 399 až 413, zejména s. 404. Španělská vláda rovněž použila tento výraz na jednání v souvislosti s řízením, které bylo zavedeno konkordátem uzavřeným Španělskem a které je obdobné řízení dle Lateránské smlouvy [viz čl. 63 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa]. Viz také Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7. května 2001, č. 1382, s. 1, a článek stejné autorky „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5. října 2005, č. 2181, s. 5.
32      Viz první článek v Guzmán Altuna, M., op. cit. (s. 1), a druhý článek tamtéž op. cit. (s. 5), citované v poznámce pod čarou 31 tohoto stanoviska (volný překlad).
33      Co se týče čl. 63 odst. 4 nařízení Brusel IIa, viz Rauscher, T., „Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl“, v Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Kolín nad Rýnem, 2015, s. 390 až 393, zejména bod 8 (s. 392).
34      Viz Spellenberg, U., „Art. 63“,
v von Staudingers, J., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlín, 2015, s. 345 až 348, zejména s. 346 a 347.
35      Italská vláda ve svém písemném vyjádření upřesňuje, že církevní soudy „podléhají cizímu právnímu řádu“.
36      Viz bod 28 tohoto stanoviska.
37      Viz body 9 a 25 tohoto stanoviska. Viz také Gaudemet, J., op. cit., s. 216. Tento autor zdůrazňuje, že shodně jako je tomu „v případě použití, v daném státě, rozsudků přijatých soudy jiného státu“, „a to při respektování církevního soudu ‚v rámci jeho právního řádu‘, přiznává Italská republika jeho rozsudkům účinky pouze tehdy, splňují-li požadavky italského právního řádu“.
38      Viz bod 3 tohoto stanoviska. K novému režimu vyplývajícímu z konkordátu mezi Svatým stolcem a Portugalskem ze dne 18. května 2004, uvedenému v čl. 99 odst. 1 nařízení Brusel IIb, který opustil předchozí řízení, jímž byla prohlašována vykonatelnost církevních rozsudků automaticky a bez jakéhokoliv přezkumu, a nahradil jej přezkumem podobným řízení jiných členských států (Španělska a Itálie), jakož i k závěru, že tato změna se stala nezbytnou s ohledem na rozsudek ESLP ze dne 20. července 2001 Pellegrini v. Itálie (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), viz Ramos, R. M. M., op. cit., zejména s. 365. K tomuto novému řízení viz také Leborgne, F., op. cit., bod 2 (s. 473) a, co se týče tohoto rozsudku ESLP, bod 3 (s. 476).
39      Viz Gaudemet-Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, sv. 226, s. 185 až 198, zejména body 26 a 27 (s. 196).
40      K použití obdobných kritérií španělskými soudy viz Guzmán Altuna, M., „La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento“, op. cit., s. 1, a „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“, op. cit., s. 1.
41      Viz čl. 8 odst. 2 písm. c) Lateránské smlouvy. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. V tomto ohledu viz bod 9 tohoto stanoviska. Ke genezi těchto ustanovení, která vzešla z dohody ze dne 18. února 1984, kterou se mění Lateránská smlouva ze dne 11. února 1929, a která byla přijata v návaznosti na rozsudek Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) č. 18, ze dne 2. února 1982, Gaudemet-Tallon, H., op. cit., bod 20 (s. 192), a De Gregorio, T., op. cit. Viz také Leborgne, F., op. cit., bod 3 (s. 475 a 476). K otázce respektování práva na obhajobu ve Španělsku, Itálii a Maltě viz Garcia Ruiz, Y., „Articulo 99. Tratados con la Santa Sede“, v Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) no 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valencie, 2022, s. 777 až 782, zejména s. 781 a 782.
42      Ke skutečnosti, že by Portugalsko porušilo své mezinárodní závazky, pokud by akceptovalo text svěřující pravomoc civilním soudům, viz zpráva Borrás, body 120 až 123, zejména bod 120.
43      Viz zpráva Borrás (bod 120, pátý odstavec) a Leborgne, F., op. cit., bod 2 (s. 474). Od přijetí konkordátu uzavřeného mezi Svatým stolcem a Portugalskem dne 18. května 2004, uvedeného v čl. 99 nařízení Brusel IIb, jsou řízení obdobná. Viz poznámka pod čarou 38 tohoto stanoviska.
44      K odkazu na jiná ustanovení, který je výslovně uveden v témže článku 63, viz bod 49 tohoto stanoviska. Viz, pro účely srovnání, čl. 59 odst. 2 písm. d) nařízení Brusel IIa týkající se Úmluvy mezi Dánskem, Finskem, Islandem, Norskem a Švédskem zahrnující ustanovení mezinárodního práva soukromého o manželství, osvojení a poručnictví, podepsané ve Stockholmu dne 6. února 1931 [Recueil des traités de la Société des Nations, sv. 126, s. 141, č. 2877 (1931-1932)], která je uvedena v tomto čl. 59 odst. 2 písm. a).
45      Viz článek 40 nařízení Brusel II a článek 99 nařízení Brusel IIb.
46      V Portugalsku počínaje konkordátem uzavřeným mezi tímto státem a Svatým stolcem dne 18. května 2004. Předtím se jednalo o pravomoc výlučnou. Viz zpráva Borrás (body 120 a 121) a Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs‘“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paříž, 2001, č. 2, s. 381 až 445, zejména bod 111 (s. 425).
47      Viz bod 24 tohoto stanoviska.
48      Viz bod 24 tohoto stanoviska.
49      Podepsané dne 23. května 1969 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 1155, sv. 331, č. 18232 (1980)] a vstoupila v platnost dne 27. ledna 1980, dále jen „Vídeňská úmluva“. Právo mezinárodních smluv bylo z podstatné části kodifikováno touto úmluvou. Podle jejího článku 1 se uvedená úmluva vztahuje na smlouvy mezi státy. Viz rozsudek ze dne 25. února 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, bod 40).
50      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
51      Bod 25 tohoto stanoviska.
52      V tomto smyslu viz čl. 31 odst. 3 písm. c) Vídeňské úmluvy.
53      Viz rozsudek ze dne 25. února 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, body 43 a 44). Článek 63 odst. 4 nařízení Brusel IIa je zajímavou ilustrací zásady relativního účinku smluv. V souladu s ní nemá konkordát mezi Svatým stolcem a Portugalskem přímé právní účinky ve Španělsku, Itálii a Maltě. V tomto ohledu viz Gaudemet-Tallon, H., „Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: ‚Compétence, reconnaissance et exécution des décisions matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs‘“, op. cit., zejména bod 112 (s. 426). Tato autorka konstatovala, že nařízení Brusel II, do kterého bylo v čl. 40 odst. 4 vloženo stejné pravidlo, jako je pravidlo vyjádřené v tomto čl. 63 odst. 4, „důsledně respektovalo kogentní normy vyplývající jak z mezinárodního práva veřejného, tak z církevního řádu tím, že zachovalo mechanismy zavedené konkordátem, jakož i ustanoveními vnitrostátního práva přijatými k jejich provedení“. Tato zásada byla zachována i v čl. 99 odst. 4 nařízení Brusel IIb, třebaže článek 16 konkordátu uzavřeného mezi Portugalskem a Svatým stolcem dne 18. května 2004 předpokládá stejně jako ve Španělsku, Itálii či Maltě, totožné řízení o uznání účinků církevních rozsudků.
54      Viz rozsudek ze dne 23. ledna 2014, Manzi a Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, bod 47).
55      Viz rozsudek ze dne 23. ledna 2014, Manzi a Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, bod 48 a citovaná judikatura).
56      Viz rozsudek ze dne 6. března 2025, Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, body 42, 44 až 47 a 49).
57      Viz bod 34 tohoto stanoviska.
58      Viz také bod 8 odůvodnění nařízení Brusel IIa, které upřesňuje, že toto nařízení by se nemělo týkat majetkových důsledků manželství.
59      Nařízení Rady ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností (Úř. věst. 2009, L 7, s. 1), které se podle čl. 76 třetího pododstavce tohoto nařízení použije ode dne 18. června 2011.
60      Nařízení Rady ze dne 24. června 2016 provádějící posílenou spolupráci v oblasti příslušnosti, rozhodného práva a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech majetkových poměrů v manželství (Úř. věst. 2016, L 183, s. 1), které se podle jeho článku 69 použije na řízení zahájená od 29. ledna 2019.
61      Viz Borrás, A, „Introduction générale“, v Corneloup, S., Droit européen du divorce, op. cit., s. 1 až 25, zejména bod 9 (s. 11 a 12). Vizr Bonomi, A., „Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale“, v Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., a Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op. cit., s. 82 až 106, zejména s. 92. Tento komentář týkající se nařízení Brusel IIb platí rovněž pro působnost nařízení Brusel IIa, které jím bylo zrušeno.
62      Viz Gaudemet-Tallon, H., „La désunion du couple en droit international privé“, op. cit., s. 121, body 96 a násl. Podle této autorky „je v mezinárodním právu soukromém patrný příklon k použití práva, které připouští manželství domnělé (matrimonium putativum), což, jistým způsobem, umožňuje ‚zachránit‘ manželství pro minulost“. Autorka uvádí, na základě francouzské judikatury, různé možnosti volby objektivního hraničního určovatele, a to spíše ve prospěch putativních účinků manželství prohlášeného za neplatné, pokud přinejmenším jeden z manželů měl v dobré víře za to, že je manželství platné. Viz také Bonomi, A., op. cit., bod 23 (s. 92).
63      Viz zejména článek s názvem „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici“ na následující internetové stránce: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, a Siciliano, V., „Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio“, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (on-line), č. 5, 2021, jakož i Cesarini, A., op. cit.
64      Viz zejména rozsudek Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), spojené senáty, č. 9004, ze dne 31. března 2021. Podle Cesarini, A., op. cit, toto rozhodnutí navazuje na rozsudky Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), spojené senáty, č. 16379, ze dne 17. července 2014, a č. 18287, ze dne 11. července 2018, a to s cílem posílit efektivnost společného manželského života a s tím spojenou vzájemnou odpovědnost.
65      Viz zejména rozsudek Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), č. 21331, ze dne 18. září 2013.
66      Viz Guzmán Altuna M., „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, op. cit., s. 4 a 5. Tato autorka komentuje zejména rozsudek Tribunal supremo (Nejvyšší soud) č. 227/2001, ze dne 5. března 2001, a to s tím, že „občanskoprávní účinky rozvodu nejsou změněny či ovlivněny pozdějším církevním prohlášením jeho neplatnosti”, jelikož „církevní a občanskoprávní oblast [...] fungují paralelně, bez možného vzájemného ovlivňování, které by mohlo vést ke ztrátě účinnosti civilního rozsudku, kterého bylo dosaženo v jiném souvisejícím řízení v manželských věcech vedeném u občanskoprávního soudu poté, co byl církevní rozsudek prohlášen za souladný se státním právem“ (volný překlad).
67      Co se týče nároku na výživné během manželství, žijí manželé odděleně, podle § 1361 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník, Německo), třebaže v Itálii prohlášení církevního sňatku za neplatný měl učinit občanskoprávní soud, jelikož podle německého práva prohlášení neplatnosti manželství církví nemá žádný dopad na nárok na výživné v případě rozvodu, viz také Flindt, J. O., „Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren“», Neue Zeitschrift für Familienrecht, C. H. Beck, Mnichov, č. 5, 2026, s. 266. Tento autor považuje za přesvědčivé rozhodnutí Oberlandesgericht Stuttgart (Vrchní zemský soud ve Stuttgartu) 17 WF 14/25, ze dne 30. července 2025, které se týká účastníků původního řízení, přičemž tento soud povolil dovolání.
68      Viz bod 18 tohoto stanoviska.
69      Viz článek 22 nařízení Brusel IIa týkající se „[d]ůvod[ů] pro neuznání rozhodnutí ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné“. Tento článek v písm. c) stanoví, že rozhodnutí ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné se neuzná, jestliže je neslučitelné s rozhodnutím vydaným v řízení mezi stejnými stranami v členském státě, v němž se o uznání rozhodnutí žádá.