62022CC0777
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 21. listopadu 2024 (
1
)
Spojené věci C‑777/22 P a C‑789/22 P
Evropská centrální banka (ECB)
proti
Francesce Corneli (C‑777/22 P)
a
Evropská komise
proti
Francesce Corneli (C‑789/22 P)
„Kasační opravný prostředek – Hospodářská a měnová politika – Jednotný mechanismus dohledu – Nařízení (EU) č. 1024/2013 – Článek 4 odst. 3 první pododstavec – Uplatnění vnitrostátního práva provádějícího směrnice Evropskou centrální bankou – Směrnice 2014/59/EU – Článek 29 odst. 1 první věta – Přímá použitelnost – Povinnost jednotlivců – Konformní výklad – Soudní kontrola uplatnění vnitrostátního práva Evropskou centrální bankou – Rozhodnutí ECB zavést dočasnou správu nad Banca Carige SpA – Žaloba na neplatnost podaná drobnou akcionářkou – Přípustnost – Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU – Bezprostřední a osobní dotčení – Trvání právního zájmu na podání žaloby“
Obsah
I. Úvod
II. Právní rámec
A. Unijní právo
1. Nařízení č. 1024/2013
2. Směrnice 2014/59
B. Vnitrostátní právo
III. Skutečnosti předcházející sporu
A. Skutkový stav
B. Napadený rozsudek
IV. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
V. Právní analýza
A. Přehled důvodů kasačního opravného prostředku a pořadí analýzy
B. Důvody kasačních opravných prostředků týkající se přípustnosti žaloby
1. Aktivní legitimace na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU
a) Bezprostřední dotčení
b) Osobní dotčení
2. Trvání právního zájmu na podání žaloby
3. Dílčí závěry
C. Důvody kasačního opravného prostředku týkající se opodstatněnosti žaloby: Porušení čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 ve spojení s článkem 29 směrnice 2014/59 a čl. 70 odst. 1 TUB?
1. Pořadí přezkumu
2. Přímá použitelnost a přednost čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59?
a) Normativní struktura čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59
b) Přímá použitelnost čl. 29 odst. 1 směrnice 2014/59 k tíži banky a jejích akcionářů?
3. Podpůrně: přímé použití čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 ze strany ECB?
a) ECB jako adresát přímo použitelných ustanovení směrnice
b) Důsledky přímé použitelnosti čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 v neprospěch banky a jejích akcionářů
4. Výklad čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí?
5. Vnitrostátní právo ve smyslu čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 jako „právo“ nebo „skutková okolnost“?
6. Přípustnost výtky týkající se výkladu čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí
7. Dílčí závěry
VI. Závěry
I. Úvod
1.
Tyto spojené kasační opravné prostředky podané Evropskou centrální bankou (dále jen „ECB“) a Evropskou komisí (dále společně jen „navrhovatelky“) napadají rozsudek Tribunálu (dále jen „napadený rozsudek“) (
2
), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí ECB ze dne 1. ledna a 29. března 2019 (dále jen „sporná rozhodnutí“). ECB těmito rozhodnutími zavedla dočasnou správu nad bankou Banca Carige SpA (dále jen „banka“) (
3
), kterou následně prodloužila do 30. září 2019 (
4
).
2.
Žalobkyně v prvním stupni a odpůrkyně v řízení o kasačním opravném prostředku, paní Corneli, byla jednou z mnoha menšinových akcionářů banky.
3.
Navrhovatelky Tribunálu zaprvé vytýkají, že žalobu nesprávně prohlásil za přípustnou. Mají za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když shledal, že paní Corneli má (i nadále) právní zájem na podání žaloby na neplatnost sporných rozhodnutí a že se jí tato rozhodnutí ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU bezprostředně a osobně dotýkají. Tribunál v tomto ohledu posuzoval situaci paní Corneli s ohledem na dočasnou správu zavedenou ECB odlišně od situace akcionářů, která byla základem rozsudku ve věci ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (
5
) (dále jen „rozsudek Trasta Komercbanka“). V této věci totiž akcionáři napadli rozhodnutí ECB o odebrání povolení dotčené banky. Soudní dvůr měl za to, že se toto rozhodnutí těchto akcionářů bezprostředně nedotýká, a proto jejich žalobu na neplatnost odmítl jako nepřípustnou. Rozhodnutí na ně totiž mělo pouze nepříznivý hospodářský účinek, jejich právní postavení jím ale dotčeno nebylo (
6
).
4.
Dále navrhovatelky v rámci opodstatněnosti v zásadě vytýkají to, že Tribunál porušil čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení (EU) č. 1024/2013 (
7
). V tomto ohledu vyvstávají důležité právní otázky, které v judikatuře Soudního dvora dosud nebyly vyjasněny. Tyto otázky se týkají dosahu povinnosti uložené ECB v tomto ustanovení, aby při vykonávání svých pravomocí dohledu nad úvěrovými institucemi v rámci jednotného mechanismu dohledu uplatňovala rovněž vnitrostátní právo, jímž se provádí příslušné právní předpisy Unie – mimo jiné směrnice 2014/59/EU (
8
) použitelná v projednávané věci:
–
Má ECB uplatňovat vnitrostátní právní předpisy tak, jak byly přijaty zákonodárcem při provádění směrnice a jsou vykládány a uplatňovány vnitrostátními soudy, i když je to v rozporu s ustanoveními této směrnice?
–
Jsou v případě přímo použitelných ustanovení směrnice nejen vnitrostátní orgány a soudy, nýbrž i ECB povinné použít výlučně tato ustanovení a v souladu se zásadou přednosti práva Unie neuplatnit vnitrostátní právo, které s nimi není slučitelné?
–
Pokud přímé uplatňování ustanovení směrnice nepřichází v úvahu, například proto, že vytvářejí povinnosti pro jednotlivce, musí ECB dodržovat zásady platné pro výklad vnitrostátního práva v souladu se směrnicí?
–
Musí přitom ECB použít výkladové metody uznávané ve vnitrostátním právu a příslušnou judikaturu vnitrostátních soudů?
5.
Podle mého názoru ECB jako orgán Unie ve výsledku nemůže mít, s ohledem na zachování jednotnosti a právního státu jako základních zásad právního řádu Unie, podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 povinnost vědomě porušovat unijní právo tím, že bude uplatňovat vnitrostátní právo, které je s ním v rozporu. Pokud tak přece jen učiní, měly by to unijní soudy napravit. Ovšem i v literatuře jsou tyto otázky a odůvodnění takovéhoto závěru velmi sporné (
9
). Přitom je třeba vyjasnit rovněž spornou otázku, jaká měřítka přezkumu platí v řízení o neplatnosti u soudu prvního stupně a v následném řízení o kasačním opravném prostředku ve vztahu k jednání ECB při uplatňování vnitrostátních právních předpisů (
10
).
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
6.
Unijní právní rámec použitelný v projednávané věci tvoří v zásadě nařízení č. 1024/2013 a směrnice 2014/59.
1. Nařízení č. 1024/2013
7.
Bod 34 odůvodnění nařízení č. 1024/2013 zní:
„ECB by při plnění svých úkolů a vykonávání pravomocí dohledu měla uplatňovat hmotněprávní pravidla týkající se obezřetnostního dohledu nad úvěrovými institucemi. Tato pravidla se skládají z příslušných právních předpisů Unie, zejména přímo použitelných nařízení nebo směrnic, například o kapitálových požadavcích na úvěrové instituce a finančních konglomeráty. Jsou-li hmotněprávní pravidla pro obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi stanovena ve směrnicích, měla by ECB uplatňovat vnitrostátní právní předpisy, jimiž se tyto směrnice provádějí. Pokud jsou příslušné právní předpisy Unie tvořeny nařízeními a v oblastech, v nichž tato nařízení ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost členským státům výslovně umožňují různé varianty, měla by ECB uplatňovat také vnitrostátní právní předpisy, jimiž se tyto varianty provádějí. Uvedené varianty by měly být vykládány tak, že se vzájemně vylučují a jsou dostupné pouze příslušným nebo pověřeným orgánům. Tím není dotčena zásada přednosti práva Unie. Z toho vyplývá, že ECB by měla při přijímání obecných pokynů, doporučení či rozhodnutí vycházet z příslušného platného právního předpisu Unie a jednat v souladu s ním.“
8.
Článek 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1024/2013 stanoví:
„Pro účely plnění úkolů jí svěřených tímto nařízením a s cílem zajistit vysoké standardy dohledu uplatňuje ECB všechny příslušné právní předpisy Unie, a pokud jsou těmito právními předpisy Unie směrnice, také vnitrostátní právní předpisy provádějící tyto směrnice. Pokud jsou příslušnými právními předpisy Unie nařízení a pokud tato nařízení aktuálně členským státům výslovně umožňují různé varianty, měla by ECB uplatňovat také vnitrostátní právní předpisy, jimiž se tyto varianty provádějí.“
2. Směrnice 2014/59
9.
Bod 39 odůvodnění směrnice 2014/59 zní:
„Během fází ozdravení a včasného zásahu, jež stanoví tato směrnice, by si akcionáři měli podržet kontrolu nad danou institucí a plnou odpovědnost, s výjimkou případů, kdy je příslušným orgánem jmenován dočasný správce.“
10.
V bodě 40 odůvodnění této směrnice se mimo jiné uvádí:
„Pro zachování finanční stability je důležité, aby příslušné orgány dokázaly napravit narušenou finanční a hospodářskou situaci instituce dříve, než se instituce dostane do bodu, kdy již orgány nemají jinou možnost než přistoupit k řešení krize. Za tím účelem by příslušné orgány měly být vybaveny pravomocemi k včasnému zásahu, včetně pravomoci jmenovat dočasného správce, který nahradí vedoucí orgán a vrcholné vedení instituce nebo s nimi dočasně spolupracuje. Úkolem dočasného správce by mělo být vykonávat jakékoli jemu svěřené pravomoci s cílem podporovat řešení za účelem nápravy finanční situace instituce. Jmenování dočasného správce by však nemělo nepřiměřeně zasahovat do práv akcionářů nebo vlastníků či procesních povinností stanovených právem Unie nebo vnitrostátním právem v oblasti obchodních společností a mělo by respektovat mezinárodní závazky Unie či členských států týkající se ochrany investic.[…]“
11.
Článek 28 směrnice 2014/59, nadepsaný „Odstranění vrcholného vedení a vedoucího orgánu“, stanoví:
„V případě značného zhoršení finanční situace instituce nebo v případě závažných porušení právních předpisů nebo stanov instituce anebo závažných administrativních nesrovnalostí, kdy k nápravě tohoto zhoršení nestačí ostatní opatření přijatá v souladu s článkem 27, členské státy zajistí, aby příslušné orgány mohly požadovat odstranění vrcholného vedení nebo vedoucího orgánu instituce jako celku nebo ve vztahu k jednotlivým osobám. Jmenování nového vrcholného vedení nebo vedoucího orgánu se uskuteční v souladu s vnitrostátním právem a právem Unie a podléhá schválení nebo souhlasu příslušného orgánu.“
12.
Článek 29 směrnice 2014/59, nadepsaný „Dočasný správce“, stanoví:
„1.   Pokud příslušný orgán považuje výměnu vrcholného vedení nebo vedoucího orgánu uvedenou v článku 28 za nedostatečnou k nápravě situace, zajistí členské státy, aby příslušné orgány mohly jmenovat jednoho nebo více dočasných správců instituce. Příslušné orgány mohou úměrně daným okolnostem jmenovat jakéhokoli dočasného správce, aby buď dočasně nahradil vedoucí orgán, nebo dočasně pracoval s vedoucím orgánem instituce; toto rozhodnutí příslušný orgán upřesní při jmenování. Pokud příslušný orgán jmenuje dočasného správce pro práci s vedoucím orgánem instituce, určí při jmenování jeho úlohu, povinnosti a pravomoci a veškeré požadavky na vedoucí orgán instituce, aby před přijetím konkrétních rozhodnutí nebo opatření konzultoval dočasného správce nebo získal jeho souhlas. Příslušný orgán je povinen zveřejnit jmenování každého dočasného správce, ledaže dočasný správce nemá pravomoc jednat jménem dané instituce. Členské státy dále zajistí, aby každý dočasný správce měl kvalifikaci, schopnosti a znalosti nezbytné k výkonu své funkce a nenacházel se v žádném střetu zájmů.
2.   Příslušný orgán určí úměrně daným okolnostem pravomoci dočasného správce při jmenování. Tyto pravomoci mohou zahrnovat některé nebo veškeré pravomoci řídícího orgánu instituce podle stanov instituce a podle vnitrostátního práva, včetně pravomoci vykonávat některé nebo veškeré administrativní funkce vedoucího orgánu instituce. Pravomoci dočasného správce ve vztahu k instituci musí být v souladu s platným právem obchodních společností.
3.   Úlohu a funkce dočasného správce určí příslušný orgán při jmenování; tato úloha a tyto funkce mohou zahrnovat zjišťování finanční situace instituce, řízení činností nebo části činností instituce s cílem zachovat nebo obnovit finanční situaci instituce a přijímání opatření na obnovu řádného a obezřetného řízení činností instituce. Příslušný orgán při jmenování určí veškeré meze úlohy a funkcí dočasného správce.
4.   Členské státy zajistí, aby příslušné orgány měly výlučnou pravomoc jmenovat a odvolávat každého dočasného správce. Příslušný orgán může odvolat dočasného správce kdykoli a z jakéhokoli důvodu. Příslušný orgán může kdykoli měnit podmínky jmenování dočasného správce, s výhradou tohoto článku.
5.   Příslušný orgán může vyžadovat, aby některé úkony dočasného správce podléhaly předchozímu schválení příslušného orgánu. Příslušný orgán stanoví veškeré takové požadavky v okamžiku jmenování dočasného správce nebo v okamžiku jakékoli změny podmínek jmenování dočasného správce.
Dočasný správce smí v každém případě vykonávat pravomoc svolat valnou hromadu akcionářů instituce a stanovit její pořad jednání pouze s předchozím souhlasem příslušného orgánu.
6.   Příslušný orgán může vyžadovat, aby dočasný správce v odstupech stanovených příslušným orgánem a na konci svého mandátu vypracovával zprávy o finanční situaci instituce a o krocích uskutečněných během doby, po kterou je jmenován.
7.   Dočasný správce je jmenován nejvýše na jeden rok. Tuto dobu lze ve výjimečných případech prodloužit, jestliže jsou podmínky pro jmenování dočasného správce i nadále splněny. Příslušný orgán odpovídá za zjištění, zda jsou okolnosti vhodné pro zachování pozice dočasného správce, a odůvodňuje každé takové rozhodnutí akcionářům.
8.   S výhradou tohoto článku nejsou jmenováním dočasného správce dotčena práva akcionářů v souladu s právem Unie nebo vnitrostátním právem v oblasti obchodních společností.
9.   Členské státy mohou v souladu s vnitrostátním právem omezit odpovědnost každého dočasného správce za škodu způsobenou jeho jednáním nebo opomenutím při výkonu svých povinností v souladu s odstavcem 3.
10.   Dočasný správce jmenovaný v souladu s tímto článkem není považován za stínového ředitele ani za skutečného ředitele podle vnitrostátního práva.“
B.
Vnitrostátní právo
13.
Směrnice 2014/59 byla do italského právního řádu provedena prostřednictvím decreto legislativo (legislativní nařízení) č. 181 ze dne 16. listopadu 2015 (
11
).
14.
Článek 8 zákona č. 114 ze dne 9. července 2015 (
12
), který stanoví nezbytné zásady a hlavní kritéria pro výkon pravomocí, mimo jiné stanoví:
„1.   Při výkonu pravomoci k provedení směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/59/EU ze dne 15. května 2014, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 82/891/EHS, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU a 2013/36/EU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 a (EU) č. 648/2012 je vláda povinna dodržovat navíc k zásadám a hlavním kritériím uvedeným v čl. 1 odst. 1 rovněž zásady a kritéria směrnice 2014/59/EU a následující specifické hlavní zásady a kritéria:
a)
zabezpečení soudržnosti a slučitelnosti vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici s evropským právním rámcem pro bankovní dohled, krizový management a ochranu investorů zejména tím, že bude zajištěno, že možnosti stanovené ve směrnici 2014/59/EU budou vykonávány v souladu s ustanoveními nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010;
[…]“
15.
Prostřednictvím legislativního nařízení č. 181 byl změněn zákon o bankách (testo unico bancario, dále jen „TUB“) (
13
). Do oddílu 01-I, nadepsaném „Opatření včasného zásahu“, byl vložen článek 69q, jehož odst. 1 písm. b) zní takto:
„Banca d’Italia [italská centrální banka] může vůči bance nebo mateřské společnosti bankovní skupiny přijmout následující opatření:
[…]
b)
odvolání aktérů uvedených v článku 69s v případě závažného porušení právních a správních předpisů nebo stanov nebo závažných nesrovnalostí v rámci správního orgánu nebo dále je-li zhoršení situace banky nebo bankovní skupiny obzvláště výrazné za podmínky, že opatření uvedená v písmenu a) nebo stanovená v článcích 53a a 67b nepostačují k nápravě situace.“
16.
Článek 69s TUB dává orgánu dohledu pravomoc odvolat jednotlivé členy správních a kontrolních orgánů a generálního ředitelství.
17.
Článek 70 odst. 1 TUB, který je nadepsaný „Mimořádná správa“ a byl vložen do oddílu I, stanoví:
„Banca d’Italia může nařídit rozpuštění orgánů vykonávajících funkce správy a kontroly bank v případě existence porušení nebo nesrovnalostí uvedených v čl. 69q, odst. 1 písm. b) nebo pokud jsou očekávány závažné majetkové ztráty, nebo pokud je zrušení požadováno odůvodněným návrhem správních orgánů nebo mimořádné valné hromady.“
III. Skutečnosti předcházející sporu
A.
Skutkový stav
18.
Banka je úvěrová instituce se sídlem v Itálii, která je kótovaná na burze a od roku 2014 podléhá přímému obezřetnostnímu dohledu ze strany ECB. V období mezi prosincem 2014 a 1. lednem 2019 nakumulovala ztráty ve výši více než 1,6 miliardy eur. Paní Corneli při podání své žaloby k Tribunálu držela 200 000 kmenových akcií odpovídajících 0,000361 % základního kapitálu banky.
19.
Od roku 2016 do konce roku 2018 přijala ECB několik neúspěšných opatření za účelem rekapitalizace a stabilizace banky, což jí mělo umožnit, aby opět splňovala požadavek na kapitál ve smyslu čl. 27 odst. 1 směrnice 2014/59 (
14
).
20.
První sporným rozhodnutím ze dne 1. ledna 2019 zavedla ECB na základě článků 69q, 70 a 98 TUB ve spojení s článkem 29 směrnice 2014/59 dočasnou správu banky (dále rovněž „rozhodnutí o dočasné správě“), a nařídila zejména tato opatření:
–
rozpuštění správní rady banky a nahrazení bývalých členů třemi dočasnými správci, mezi nimiž byli M. a I., dříve předseda správní rady, resp. generální ředitel této banky;
–
rozpuštění dozorčího výboru banky a nahrazení bývalých členů třemi jinými osobami;
–
svěření úkolu spočívajícího v „přijetí opatření nezbytných k zajištění toho, aby [banka] opět splňovala majetkové požadavky trvalým způsobem“ novým orgánům.
21.
Dne 2. ledna 2019 oznámily ECB a banka tiskovými zprávami vydanými ve stejnou dobu, že bylo přijato rozhodnutí o dočasné správě. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Národní komise pro trh cenných papírů, Itálie) nato pozastavila obchodování s emitovanými nebo zaručenými cennými papíry banky, a to „až do vstoupení v platnost [tohoto] rozhodnutí nebo do obnovení úplného informačního rámce ohledně [těchto] cenných papírů, zejména v důsledku nových iniciativ orgánů příslušných v oblasti obezřetnostního dohledu“.
22.
Druhým sporným rozhodnutím ze dne 29. března 2019 prodloužila ECB dočasnou správu až do 30. září 2019 (dále rovněž „první rozhodnutí o prodloužení“). Banka o tom informovala tiskovým sdělením dne 30. března 2019.
23.
Rozhodnutím ze dne 30. září 2019 prodloužila ECB dočasnou správu do 31. prosince 2019 (dále jen „druhé rozhodnutí o prodloužení“).
24.
Rozhodnutím ze dne 20. prosince 2019 prodloužila ECB dočasnou správu do 31. ledna 2020, aby umožnila dokončení operace posílení vlastního kapitálu (dále jen „třetí rozhodnutí o prodloužení“).
25.
Podle shodných informací účastníků řízení v odpovědi na písemné a ústní otázky Soudního dvora byla banka v září 2019 na základě rámcové smlouvy uzavřené dočasnými správci a schválené valnou hromadou rekapitalizována fondem Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (FITD) (
15
). FITD prodal své akcie banky v létě 2022 bance BPER Banca S.p.a. Následný „squeeze-out“ vedl k tomu, že paní Corneli byla nucena prodat v září 2022 své podíly, a v důsledku toho přišla o své postavení (minoritního) akcionáře banky.
B.
Napadený rozsudek
26.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. července 2019 podala paní Corneli žalobu na neplatnost sporných rozhodnutí. Komise podporovala zamítavé návrhy ECB jako vedlejší účastnice.
27.
Napadeným rozsudkem Tribunál zrušil sporná rozhodnutí. V ostatním žalobu zamítl v rozsahu, v němž směřovala obecně proti každému – po prvním sporném rozhodnutí – navazujícímu nebo pozdějšímu aktu, tedy včetně druhého a třetího rozhodnutí o prodloužení.
28.
Námitku nepřípustnosti ze strany ECB, kterou podporovala Komise, zamítl Tribunál s tím odůvodněním, že paní Corneli je jako minoritní akcionářka banky spornými rozhodnutími ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU bezprostředně a osobně dotčena a má právní zájem na podání žaloby. Je proto aktivně legitimována (
16
).
29.
Tribunál ve věci v zásadě shledal, že ECB se ve sporných rozhodnutích opírala o nedostatečný právní základ. Tato rozhodnutí se zakládají na „výrazném zhoršení situace [banky]“ ve smyslu čl. 70 odst. 1 TUB, který provádí článek 29 směrnice 2014/59, ačkoliv toto (vnitrostátní) ustanovení žádnou takovou podmínku neobsahuje. Takováto podmínka je stanovena pouze v článku 69q odst. 1 písm. b) TUB, který provádí článek 28 směrnice. Posledně uvedené (vnitrostátní) ustanovení upravuje pouze „odvolání“ správních a kontrolních orgánů banky, nikoliv ale pravomoc – stanovenou v článku 70 TUB – zavést dočasnou správu banky „rozpuštěním“ těchto orgánů. Články 69q a 70 TUB se proto týkají rozdílných případů a – s ohledem na znění článků 28 a 29 směrnice 2014/59 – různě invazivních opatření přijímaných postupně, která závisí na různých, vždy taxativně vymezených (alternativních) podmínkách. Podmínka „zhoršení situace banky“ proto neplatí pro opatření podle článku 70 TUB, ECB tudíž porušila toto ustanovení (
17
).
30.
Na základě jasného znění článků 69q a 70 TUB a v nich použitých výrazů nepřichází podle názoru Tribunálu do úvahy ani výklad v souladu s právem Unie. Opatření přijaté ECB je totiž opatřením stanoveným v článku 70 TUB, proto musí být splněny jeho podmínky (
18
). „Zhoršení situace banky“ uvedené v článku 69q TUB „není obecným pojmem, ale podmínkou stanovenou právním předpisem, který odkazuje na taxativní výčet čtyř alternativních podmínek“ a nemůže proto odůvodňovat opatření podle článku 70 TUB (
19
).
31.
Navíc ECB není povinna uplatňovat směrnici 2014/59 s cílem zavést svou dočasnou správu při výrazném zhoršení situace banky. Stejně tak to nevyplývá ani z její povinnosti stanovené v čl. 4 odst. 3 nařízení č. 1024/2013, totiž uplatňovat vnitrostátní právní předpisy přijaté k provedení směrnice. Toto ustanovení nelze chápat tak, „že zahrnuje dva odlišné zdroje povinností, a sice veškeré unijní právo, včetně směrnic, ke kterému je třeba přidat vnitrostátní právo[, které je provádí].“ Podle Tribunálu by takový výklad totiž předpokládal, „že se vnitrostátní ustanovení liší od směrnic a že v takovém případě jsou oba druhy dokumentů pro ECB závazné jako odlišné normativní zdroje“ (
20
). To by ale bylo v rozporu s článkem 288 SFEU. Směrnice ostatně nemůže zakládat povinnosti jednotlivcům. Chybu ECB proto není možné zhojit ani volným výkladem článku 70 TUB ve světle směrnice 2014/59 (
21
).
32.
Zbývajících šest žalobních důvodů, které Tribunál identifikoval (
22
), již nezkoumal.
33.
V rozsahu, v němž paní Corneli formulací „každý navazující a pozdější akt“ v žalobním návrhu, v replice a v dalším přípisu napadá rovněž druhé a třetí rozhodnutí o prodloužení, toto Tribunál zamítl jako nepřípustné pro nedostatek určitosti a nesplnění požadavků stanovených v čl. 76 odst. d) a článku 86 jeho jednacího řádu, protože se na ně žaloba dostatečně neodkazovala (
23
).
IV. Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
34.
Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 21. prosince 2022 podala ECB kasační opravný prostředek ve věci C‑777/22 P.
35.
Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 22. prosince 2022 podala Komise kasační opravný prostředek ve věci C‑789/22 P.
36.
Na návrhy Komise ze dne 18. ledna 2023 a ECB ze dne 20. ledna 2023 rozhodl předseda Soudního dvora dne 8. února 2023 o spojení věcí C‑777/22 P a C‑789/22 P podle článku 54 jednacího řádu Soudního dvora.
37.
Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 20. března 2023 podala Itálie podle čl. 40 odst. 1 statutu Soudního dvora Evropské unie návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání ECB a Komise. Rozhodnutím ze dne 17. dubna 2023 předseda Soudního dvora tomuto návrhu vyhověl. Itálie předložila vyjádření vedlejšího účastníka dne 26. května 2023.
38.
ECB, podporovaná Itálií, navrhuje, aby Soudní dvůr
–
zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž zrušuje sporná rozhodnutí;
–
odmítl žalobu na neplatnost jako nepřípustnou;
–
podpůrně, konstatoval platnost sporných rozhodnutí a případně vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí o žalobních důvodech, které v napadeném rozsudku nebyly přezkoumány;
–
uložil paní Corneli náhradu nákladů řízení vynaložených ECB v prvním stupni řízení a v řízení o kasačním opravném prostředku.
39.
Komise, podporovaná Itálií, navrhuje, aby Soudní dvůr
–
zrušil napadený rozsudek;
–
odmítl žalobu jako nepřípustnou a neopodstatněnou;
–
uložil paní Corneli náhradu nákladů řízení v obou stupních;
–
podpůrně zrušil napadený rozsudek a věc vrátil Tribunálu.
40.
Paní Corneli navrhuje, aby Soudní dvůr
–
odmítl kasační opravný prostředek jako nepřípustný a potvrdil napadený rozsudek,
–
podpůrně vyhověl návrhům, které Tribunál nezkoumal nebo
–
podpůrněji vrátil věc Tribunálu k novému přezkoumání.
41.
Na návrhy ECB ze dne 3. listopadu 2023 a Itálie ze dne 6. listopadu 2023 byly spojené věci dne 7. května 2024 přiděleny velkému senátu Soudního dvora.
42.
Dne 7. května 2024 vyzval Soudní dvůr účastníky řízení, aby se písemně vyjádřili k některým otázkám, což tito ve stanovené lhůtě učinili.
43.
Na jednání konaném dne 25. června 2024 přednesli účastníci řízení svá vyjádření a odpověděli na otázky Soudního dvora.
V. Právní analýza
A.
Přehled důvodů kasačního opravného prostředku a pořadí analýzy
44.
Ve věci C‑777/22 P uvádí ECB, s podporou Itálie, dva důvody kasačního opravného prostředku.
45.
První důvodem kasačního opravného prostředku ECB vytýká několik nesprávných právních posouzení Tribunálem týkajících se „bezprostředního a osobního dotčení“ paní Corneli ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a jejího právního zájmu na podání žaloby. Druhým důvodem kasačního opravného prostředku ECB vytýká Tribunálu nesprávné právní posouzení právních základů použitých ve sporných rozhodnutích; má za to, že toto posouzení mělo být podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 provedeno na základě veškerého použitelného vnitrostátního práva a jeho výkladových metod. Týká se to zejména čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB ve výkladu italskými soudy.
46.
Ve věci C‑789/22 P uvádí Komise, s podporou Itálie, pět důvodů kasačního opravného prostředku, které se zčásti překrývají s důvody, které uvádí ECB.
47.
Prvním důvodem kasačního opravného prostředku Komise vytýká stejné nesprávné právní posouzení, kterého se Tribunál dopustil při použití čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, jako ECB svým prvním důvodem kasačního opravného prostředku. Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku Komise tribunálu vytýká nesprávné právní posouzení při použití článku 84 jeho jednacího řádu, protože se nepřípustně bez návrhu zabýval vadou hmotného práva a přijal rozhodnutí ultra petita. Svým třetím důvodem kasačního opravného prostředku Komise napadá – podobně jako ECB ve svém druhém důvodu kasačního opravného prostředku – údajně nesprávný výklad čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 a čl. 70 odst. 1 TUB. Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku se týká porušení čl. 288 třetího pododstavce SFEU, přičemž tvrdí, že Tribunál měl nesprávně na to, že čl. 70 odst. 1 TUB nelze vykládat v souladu s článkem 29 směrnice 2014/59. Konečně Komise svým pátým důvodem kasačního opravného prostředku – rovněž podobném druhému důvodu kasačního opravného prostředku ECB – vytýká Tribunálu několik nesprávných právních posouzení týkajících se vztahu mezi vnitrostátním právem a směrnicemi, mezi jiným porušení čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 a čl. 288 druhého a třetího pododstavce SFEU, jakož i nerespektování přímé použitelnosti příslušných ustanovení směrnice.
48.
Nejprve posoudím společně důvody kasačních opravných prostředků týkající se přípustnosti žaloby (
24
) (bod B). Následně se budu rovněž společně zabývat analýzou důvodů kasačních opravných prostředků, které se týkají posouzení Tribunálu ve věci (
25
) (bod C).
B.
Důvody kasačních opravných prostředků týkající se přípustnosti žaloby
49.
Důvody kasačních opravných prostředků ohledně přípustnosti žaloby se týkají zaprvé otázky, zda se sporná rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýkají paní Corneli ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU (bod 1) a zadruhé jejího (trvajícího) právního zájmu na prohlášení neplatnosti (bod 2).
50.
Přitom je nezbytné přihlédnout k tomu, že Soudní dvůr musí přípustnost žaloby včetně trvání právního zájmu – nezávisle na argumentaci účastníků řízení a posouzení Tribunálu – v řízení o kasačním opravném prostředku přezkoumat i bez návrhu (
26
). Již z tohoto důvodu nemůže mít námitka nepřípustnosti předložená paní Corneli proti prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku ECB úspěch a musí být zamítnuta.
1. Aktivní legitimace na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU
51.
Podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU může osoba, která není adresátem napadeného právního aktu, podat žalobu pouze tehdy, pokud se jí „bezprostředně a osobně“ dotýká. Nejprve posoudím, zda se sporná rozhodnutí dotýkají paní Corneli bezprostředně.
a) Bezprostřední dotčení
52.
Podle ustálené judikatury musí být pro splnění podmínky „bezprostředního dotčení“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU kumulativně splněny dvě podmínky. Zaprvé musí napadené opatření vyvolávat bezprostřední účinky na právní postavení dotčené osoby. Zadruhé opatření nesmí adresátům pověřeným jeho provedením ponechávat žádnou posuzovací pravomoc, toto provedení je tudíž čistě automatické povahy. Musí vyplývat výlučně z unijní právní úpravy, aniž je třeba použít dalšího zprostředkujícího předpisu (
27
).
53.
Jak Tribunál s odkazem na tuto judikaturu správně uvedl (
28
), sporná rozhodnutí mají bezprostřední nepříznivý účinek na postavení paní Corneli jako akcionářky banky. To se týká výkonu jejích práv na účast a hlasování a jiných práv zakotvených ve statutu banky. Navzdory výtkám předloženým ECB tak není zjevné žádné nerespektování, a už vůbec ne zkreslování příslušných pravidel ve statutu banky upravujících práva akcionářů. Sporná rozhodnutí se dotýkají zejména práva volit řídící a dozorčí orgány banky (články 18 a 26), svolat valnou hromadu akcionářů a stanovit pořad jednání (čl. 10 odst. 4). Platí to rovněž pro podmínky, za kterých může tato valná hromada nebo určitá část akcionářů podle článků 2393 a 2393a italského občanského zákoníku činit odpovědnými řídící a dozorčí orgány banky (
29
).
54.
Zavedením nebo prodloužením dočasné správy banky tato sporná rozhodnutí pozastavila nebo omezila výkon těchto práv, a tím bezprostředně zasáhla do postavení akcionářů, včetně paní Corneli. Zavedením dočasné správy totiž práva volit řídící a dozorčí orgány banky a svolat valnou hromadu a stanovit pořad jejího jednání přešla na dočasné správce. Příslušné pozastavení nebo omezení dotčených práv akcionářů na účast nebo hlasování vyplývá z čl. 70 odst. 2 TUB ve spojení s jeho čl. 72 odst. 6, které stanoví automatický přechod těchto práv na dočasného správce (
30
). Navíc byla občanskoprávní odpovědnost řídících a dozorčích orgánů zavedením dočasné správy podle čl. 72 odst. 9 TUB omezena na případy podvodu nebo závažného pochybení a před soudem ji mohli uplatnit pouze dočasní správci po předchozím povolení Banca d’Italia. Podle čl. 72 odst. 5 TUB je těmto správcům svěřeno právo podat po předchozím schválení Banca d’Italia žalobu na určení odpovědnosti proti členům rozpouštěných orgánů banky nebo generálnímu řediteli. Valná hromada akcionářů nebo jejich část, která vlastní určitý podíl základního kapitálu, tedy již takové žaloby v souladu s články 2393 a 2393a italského občanského zákoníku podat nemohly (
31
).
55.
Tribunál měl správně za to, že k takovému omezení práv akcionářů, včetně paní Corneli, na účast a hlasování bylo omezeno nezávisle na tom, že ve statutu banky je pro jejich účinný výkon z části stanoveno kvorum, totiž 1 % akcií vlastněných těmito akcionáři (
32
). Všechna tato práva na účast a hlasování totiž – podobně jako hlasovací právo občanů v demokratických volbách – mají vlastní hodnotu. Tato hodnota nezávisí na otázce, zda výkon těchto práv postačuje ke skutečnému ovlivnění zásadních organizačních nebo obchodních rozhodnutí banky. Právo na účast nebo hlasování totiž obsahuje a chrání samotnou právní možnost účastnit se takových rozhodovacích procesů a ovlivnit jejich výsledek. Tribunál to správně rozpoznal, když konstatoval, že argument ECB a Komise „pomíjí […] hlasovací právo umožňující každému akcionáři osobně se účastnit voleb členů zasedajících v řídících a dozorčích orgánech“ (
33
). Zavedením dočasné správy ovšem tato právní možnost ovlivnit obchodní vedení banky automaticky odpadá.
56.
Skutečnost, že minoritní akcionář může stanoveného kvora dosáhnout případně pouze s jinými (minoritními) akcionáři, proto není pro otázku, zda byla jeho práva na účast nebo hlasování jako taková omezena, relevantní. Možné dosažení takového kvora má význam pouze pro následující otázku, zda výkon práv na účast nebo hlasování postačuje k dosažení požadovaných právních účinků (jako je například svolání valného hromady nebo stanovení pořadu jejího jednání). Tím ovšem nelze zpochybnit existenci ani nezbytnost ochrany výkonu těchto osobních práv (
34
). Z toho rovněž vyplývá, jak správně shledal Tribunál v bodech 43 až 45 napadeného rozsudku, že je třeba zamítnout námitku navrhovatelek, že příslušná práva přijmout rozhodnutí má pouze valná hromada nebo část akcionářů, kteří mají určitý podíl akcií, nikoliv ovšem jednotlivému akcionáři, který má pouze hlasovací práva.
57.
Soudní dvůr v rozsudku Trasta Komercbanka (
35
) navíc nepřímo potvrdil, že v případě, jako je ten v projednávané věci, který se – na rozdíl od odebrání povolení sporného v uvedené věci – týká pouze zavedení dočasné správy, může omezení práv akcionářů podílet se na řízení společnosti postačovat k tomu, aby byli považováni za bezprostředně dotčené. V posledně uvedeném případě se totiž omezení těchto práv nepřekrývá s nepříznivými, čistě hospodářskými účinky na banku a její akcionáře, které by vyplývaly z odebrání povolení nebo dokonce z její likvidace (
36
). Soudní dvůr navíc výslovně uznal, že se samotné rozhodnutí o likvidaci bankybezprostředně dotýká práva akcionářů podílet se na řízení společnosti tím, že jej svěřuje likvidátorovi. Toto rozhodnutí se ovšem ve věci Trasta Komercbanka zakládalo výlučně na lotyšském právu. Nebylo možné jej přičíst právu Unie ani spornému rozhodnutí ECB o odebrání povolení, takže akcionáři posledně uvedeným rozhodnutím nebyli bezprostřední dotčeni (
37
). Ovšem v případě rozhodnutí ECB o zavedení dočasné správy banky je tomu jinak, jak správně konstatoval Tribunál (
38
).
58.
ECB nemůže tyto závěry vyvrátit odkazem na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva (ESLP) ve věci Albert a další v. Maďarsko (
39
).
59.
Zaprvé právo podat stížnost podle článku 34 EÚLP, kterou posuzoval ESLP, není totožné s podmínkami aktivní legitimace na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Zadruhé i ESLP zásadně považuje společníky banky za „přímo dotčené“ ve smyslu článku 34 EÚLP, pokud je stížnost namířena proti aktům, které se týkají jak této banky, tak práv jejích společníků. Tato zásada je omezena pouze tehdy, pokud je buď banka se svými společníky tak úzce provázána, že by rozlišování mezi nimi bylo umělé, nebo pokud je to odůvodněné „mimořádnými okolnostmi“. ESLP tak podobně jako Soudní dvůr v rozsudku Trasta Komercbanka (bod 57 výše) uznal, že akty, které se bezprostředně dotýkají práv společníků (podílet se na řízení banky), se liší od aktů, které jsou namířeny (pouze) proti bance. Tyto akty totiž poškozují nejen hospodářské zájmy společníků této banky, nýbrž mění jejich postavení v rámci její řídící struktury (
40
).
60.
Je pravda, že ESLP v rozsudku Albert a další v. Maďarsko neměl za to, že práva společníků jsou „přímo dotčena“. Tato práva totiž zaprvé nemohla být s ohledem na spornou fúzi dvou dotčených bank během příslušného rozhodovacího procesu a schvalování vykonávána. Zadruhé tato práva – z důvodu příliš malého rozsahu individuálních obchodních podílů – nepostačovala k tomu, aby bylo možné banku ovládat. ESLP proto – na rozdíl od případů umělého vyprazdňování hlasovacích práv akcionářů nebo mazání akcií, které projednával (
41
) – měl za to, že sporná opatření týkající se v zásadě přímo banky, měla pouze „vedlejší a nepřímý“ vliv na práva jednotlivých společníků jako taková (
42
).
61.
Tato mimořádná situace fúze dvou bank ovšem není srovnatelná se situací v projednávané věci, kdy je pouze zavedena dočasná správa banky. Obě fúzující banky totiž přestaly ve své dosavadní podobě existovat a působit na trhu. Konečná strukturální změna banky a její obchodní činnosti, a s tím spojené hospodářské účinky se tedy liší od dočasné správy, při které je kontrola nad činností banky svěřena do jiných rukou pouze na přechodné období, jakož i od jejích účinků na práva společníků. Argumentaci ECB opřenou o judikaturu ESLP týkající se fúze bank proto nelze na projednávanou věc přenést a musí být zamítnuta.
62.
Práva akcionářů banky na účast nebo hlasování navíc byla dočasnou správou zavedenou, resp. prodlouženou spornými rozhodnutími pozastavena a omezena automaticky. Diskreční rozhodnutí nebo jiný zprostředkovací akt k tomu nebyl zapotřebí (
43
). Z toho vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když shledal, že paní Corneli byla těmito rozhodnutími bezprostředně dotčena ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU (
44
).
b) Osobní dotčení
63.
Otázku, zda paní Corneli splňuje kritérium osobního dotčení, je nezbytné zkoumat pouze tehdy, pokud sporná rozhodnutí nejsou „právní akt[y] s obecnou působností“ ve smyslu čl. 263 čtvrtého odstavce třetí možnosti SFEU, které nevyžadují přijetí prováděcích opatření. Tento pojem se podle ustálené judikatury vztahuje na všechny nelegislativní akty s obecnou působností. To předpokládá, že se takový právní akt uplatňuje na objektivně určené situace a způsobuje právní následky vůči kategoriím osob pojímaným obecným a abstraktním způsobem (
45
).
64.
V projednávaném případě tomu tak není. Sporná rozhodnutí byla adresována přímo bance, tedy právnické osobě, a týkala se počtu akcionářů existujících v okamžiku jejich přijetí. Je proto nezbytné přezkoumat, zda paní Corneli jako akcionářka v dotčené době splňovala kritérium osobního dotčení.
65.
Podle mého názoru Tribunál s odkazem na judikaturu Soudního dvora správně shledal, že paní Corneli toto kritérium osobního dotčení splňovala (
46
).
66.
Podle ustálené judikatury je jiná osoba než adresát opatření tímto opatřením osobně dotčena pouze tehdy, pokud ji toto opatření zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo okolností, které ji vymezují vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím ji individualizuje způsobem obdobným jako adresáta (
47
). Zejména v případě abstraktně obecných opatření Soudní dvůr rozhodl, že možnost určit více či méně přesně počet, nebo dokonce i totožnost právních subjektů, na něž se opatření použije, nestačí k tomu, aby tyto subjekty mohly být považovány za osobně dotčené tímto opatřením, je-li nesporné, že se toto použití provádí na základě objektivní právní nebo faktické situace definované dotčeným aktem (
48
).
67.
Jak Tribunál správně vyložil (
49
), byla paní Corneli v okamžiku přijetí sporných (konkrétně individuálních) rozhodnutí individualizována svým postavením akcionářky, a tedy člena jasně vymezené skupiny všech akcionářů banky. Navíc tato rozhodnutí zasahovala do výkonu jejích práv na účast nebo hlasování, která jí jako akcionářce přiznává statut banky (viz bod 53 a násl. výše). Paní Corneli se tedy týkaly nejen v jejím „objektivním“ postavení akcionářky (ve vztahu k akcionářům jiných společností), jak tvrdí navrhovatelky, nýbrž jako držitelky části základního kapitálu banky, která byla v tuto dobu jednoznačně identifikovatelná. Navíc účelem tohoto opatření právě bylo pozastavit práva akcionářů banky na účast a hlasování (a nikoliv taková práva akcionářů jiných společností) (viz bod 54 výše) s cílem usnadnit její ozdravení.
68.
Především argument, který uvedla ECB, že za osobně dotčené a aktivně legitimované by bylo nezbytné považovat zhruba 35000 akcionářů banky, nemůže toto posouzení zpochybnit. Jak Tribunál správně shledal, počet případných žalobců dotčených v závislosti na druhu napadeného opatření není relevantní, pokud je možné je v okamžiku jeho přijetí jasně identifikovat jako členy pevně vymezeného okruhu osob a toto opatření (cíleně) zasahuje do jejich práv (
50
). V projednávané věci to platí tím více, že sporná rozhodnutí nemají obecnou platnost, nýbrž jsou konkrétně individuální povahy (viz body 64 a 66 výše).
69.
Tribunál správně rozhodl, že paní Corneli byla spornými rozhodnutími osobně dotčena ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Z toho vyplývá, že není relevantní, zda Komisí vytýkané dodatečné odůvodnění, zejména v bodech 73 až 75 napadeného rozsudku (v odpovědi na její argumentaci v prvním stupni), je stiženo nesprávným právním posouzením.
2. Trvání právního zájmu na podání žaloby
70.
Zbývá posoudit, zda paní Corneli může s ohledem na ukončení dočasné správy banky a nespornou ztrátu svého postavení akcionářky i nadále uplatňovat (právní) zájem na prohlášení neplatnosti sporných rozhodnutí a zda tento zájem prokázala.
71.
Je pravda, že Tribunál posuzoval vlastní právní zájem paní Corneli na podání žaloby, který je odlišný od takového právního zájmu banky, a dospěl k závěru, že takový zájem existuje, protože sporná rozhodnutí mají účinek na výkon jejích práv jako akcionářky (
51
). To se týká zejména práva svolat valnou hromadu k předložení návrhu na podání žaloby nebo práva zařadit v tomto smyslu bod na pořad jednání takové valné hromady (
52
). Tento odlišitelný právní zájem paní Corneli je odůvodněn jejím požadavkem na zachování konkrétně práv spojených s jejím postavením akcionářky, totiž práva na účast a práva na hlasování. Tribunál tím ale v jádru zopakoval pouze odůvodnění bezprostředního dotčení paní Corneli (body 53 a násl. výše), aniž se zabýval otázkou, zda s ohledem na uplynutí lhůty předčasné správy banky stanovené v prvním rozhodnutí o prodloužení trval takový právní zájem paní Corneli na podání žaloby až do okamžiku vyhlášení napadeného rozsudku. Stejně tak od ní nepožadoval příslušný důkaz.
72.
Otázka, zda žalobce prokázal právní zájem na podání žaloby a jeho trvání, je právní otázka, kterou je nezbytné odlišit od aktivní legitimace ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU a kterou zkoumá Soudní dvůr v rámci řízení o kasačním opravném prostředku (
53
).
73.
Podle ustálené judikatury je žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou přípustná pouze v případě, že tato osoba má zájem na zrušení napadeného aktu. To předpokládá, že jí zrušení může přinést prospěch. Tento právní zájem na podání žaloby musí jakožto základní podmínka přípustnosti žaloby přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí. Jinak by nebylo třeba ve věci samé rozhodnout (
54
).
74.
Podle ustálené judikatury lze trvání právního zájmu na řízení opřít rovněž o to, že rozsudek o neplatnosti slouží přípravě žaloby na náhradu škody (
55
). K odůvodnění tohoto právního zájmu na pokračování v řízení tedy postačuje pouhá možnost podat žalobu na náhradu škody, pokud tento zájem není hypotetický (
56
). Není přitom relevantní, zda žaloby podané před unijními nebo vnitrostátními soudy jsou pravděpodobně opodstatněné nebo mají stejný předmět. Rozhodující spíše je, zda požadované zrušení právního aktu má vliv na tuto jinou žalobu (
57
), tedy zda může být v tomto ohledu alespoň částečně předběžným krokem.
75.
Na písemné a ústní otázky Soudního dvora paní Corneli uvedla, že její právní zájem na podání žaloby trvá zejména s ohledem na budoucí žaloby na náhradu škody, což opírá o to, že pozbyla své akcie a práva na účast a hlasování jako akcionářka banky. Takovou žalobu zamýšlí podat proti orgánům, které se podílely na dočasné správě banky, její restrukturalizaci a prodeji jejích akcií, jakož i proti právnickým a fyzickým osobám; k tomu je nezbytné, aby unijní soudy nejprve prohlásily sporná rozhodnutí za neplatná. V tomto ohledu správně uvedla, že pětiletá promlčecí lhůta podle článku 46 statutu Soudního dvora pro podání žaloby na náhradu škody mimo jiné proti ECB na základě článku 268 SFEU ve spojení s čl. 340 třetím pododstavcem SFEU dosud neuplynula (
58
).
76.
Je pravda, že konečné pozbytí akcií a práv na účast a hlasování jako takových, k níž došlo v mezidobí v důsledku restrukturalizace banky, nelze přičíst přímo sporným rozhodnutím, které zaváděly pouze její dočasnou správu, ani jím nelze odůvodnit zájmem paní Corneli na zrušení těchto rozhodnutí (
59
). Takový zájem ovšem existoval během dočasné správy, když již nemohla vykonávat svá práva akcionářky na účast nebo hlasování (bod 71 výše).
77.
Paní Corneli za příčinu škody, která jí vznikla, považuje – kromě konečného pozbytí svých akcií a práva na účast nebo hlasování – rovněž omezení posledně uvedených práv během dočasné správy. Taková příčinná souvislost se s ohledem na opatření přijatá během dočasné správy v letech 2019 a 2020, o kterých ona sama a ECB informovala Soudní dvůr v odpovědi na jeho písemné otázky a nakonec vedla k rekapitalizaci banky fondem FITD a prodeji jeho akcií bance BPER Banca (viz bod 25 výše), nejeví jako hypotetická ani jako zcela vyloučená. S ohledem na posuzovací pravomoc přiznanou vnitrostátním soudům ohledně splnění podmínek odpovědnosti podle vnitrostátních pravidel pro náhradu škody, včetně příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním a vzniklou škodou, nepřísluší unijním soudům, aby se těmito otázkami zabývaly při posuzování trvání právního zájmu na podání žaloby či aby takovou příčinnou souvislost dokonce již předem vyloučily (bod 74 výše). Spíše postačuje konstatování, že zrušení sporných rozhodnutí, případně potvrzené Soudním dvorem, na základě důvodů protiprávnosti předložených paní Corneli, může být předpokladem pro následné žaloby na náhradu škody.
78.
Paní Corneli má tedy i nadále zájem na tom, aby sporná rozhodnutí byla za účelem přípravy žaloby na náhradu škody před vnitrostátními nebo unijními soudy na základě čl. 263 druhého pododstavce SFEU ve spojení s jejím čl. 264 prvním pododstavcem prohlášena za neplatná od počátku.
3. Dílčí závěry
79.
S ohledem na trvání právního zájmu na podání žaloby a aktivní legitimaci paní Corneli podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU mohl Tribunál prohlásit její žalobu na neplatnost za přípustnou.
80.
První důvod kasačního opravného prostředku ECB i Komise je proto neopodstatněný, a musí být zamítnut.
C.
Důvody kasačního opravného prostředku týkající se opodstatněnosti žaloby: Porušení čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 ve spojení s článkem 29 směrnice 2014/59 a čl. 70 odst. 1 TUB?
1. Pořadí přezkumu
81.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku ECB a druhý až pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise se v zásadě týkají otázky, zda Tribunál nevzal v úvahu čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1024/2013 ve spojení s články 28 a 29 směrnice 2014/59, jakož i čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB, když shledal, že tato ustanovení nepředstavují dostatečný právní základ pro zavedení resp. prodloužení dočasné správy banky ve sporných rozhodnutích. Tribunál totiž odmítl přímé použití ustanovení směrnice vůči bance, jakož i konformní výklad těchto vnitrostátních ustanovení (
60
).
82.
Podstatou druhého důvodu kasačního opravného prostředku ECB a třetího a čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku Komise je výtka, že Tribunál nepřihlédl k čl. 70 odst. 1 TUB a k tomu, že toto ustanovení lze vykládat v souladu se směrnicí, totiž v souladu s článkem 29 směrnice 2014/59. Čtvrtým a pátým důvodem kasačního opravného prostředku Komise vytýká, že tato skutečnost vedla k tomu, že Tribunál porušil čl. 288 druhý a třetí odstavec SFEU, jakož i čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1024/2013 mimo jiné proto, že nezohlednil z nich vyplývající povinnost ECB použít přímo článek 29 směrnice. Rovněž ECB na písemné a ústní dotazy Soudního dvora během jednání uvedla, že toto ustanovení směrnice je použitelné přímo a přednostně. Musí jej tedy dodržovat nejen vnitrostátní orgány, nýbrž i ECB a Tribunál. K tomu se během jednání vyjádřila jak paní Corneli, tak Itálie.
83.
Následně posoudím tyto výtky společně. Budu se přitom věnovat i otázce, zda Tribunál porušil čl. 288 druhý a třetí odstavec SFEU a článek 84 svého jednacího řádu (druhý, čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise).
84.
Vzhledem k tomu, že ECB je podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 povinna, uplatňovat příslušné právní předpisy včetně vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnice (
61
), posoudím předně otázku, zda a do jaké míry se tato povinnost uplatňovat právní předpisy týká rovněž čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59. Přitom je nezbytné přezkoumat, zda lze toto ustanovení s ohledem na svou normativní strukturu a právní účinky uplatnit vůči bance a jejím akcionářům přímo (bod 2) a povinnost dodržet jej a použít měly nejen vnitrostátní subjekty, nýbrž i ECB a Tribunál (bod 3). Je totiž možné, že ECB měla již z důvodu přímé použitelnosti a přednosti tohoto ustanovení směrnice pravomoc a případně dokonce povinnost (
62
), zavést dočasnou správu banky, a k vnitrostátním ustanovením nepřihlížet v rozsahu, v němž jsou s tímto ustanovením v rozporu. Tribunál by pak sporná rozhodnutí nemohl prohlásit neplatnými z důvodu údajně chybějícího právního základu. Otázka, zda jsou tato vnitrostátní ustanovení v souladu se směrnicí, by v tomto případě již nebyla relevantní.
85.
Pro případ, že se čl. 29 odst. 1 první věta směrnice 2014/59 nepoužije, následně posoudím, zda a do jaké míry má ECB povinnost provést konformní výklad vnitrostátního práva přijatého k provedení této směrnice (bod 4). Následně se budu zabývat otázkou, jak musí Tribunál při přezkumu dotčených aktů ECB přihlížet k významu vnitrostátního práva, především zda v oblasti působnosti čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 musí s tímto právem nakládat stejně jako s právem Unie (bod 5). Konečně posoudím přípustnost dotčených výtek, které navrhovatelky poprvé přednesly v řízení o kasačním opravném prostředku (bod 6).
86.
Tribunál v napadeném rozsudku odmítl jak přímé použití ustanovení směrnice v neprospěch jednotlivce, tak výklad čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí (
63
). Níže objasním, že tomuto postupu nelze, přinejmenším ve výsledku, nic vytýkat.
2. Přímá použitelnost a přednost čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59?
a) Normativní struktura čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59
87.
V tomto ohledu se v souladu s ustálenou judikaturou musí ustanovení směrnice k tomu, aby bylo uznáno za ustanovení s přímým účinkem, jevit z hlediska svého obsahu jako bezpodmínečné a dostatečně přesné. Ustanovení je bezpodmínečné, pokud stanoví povinnost, která nepodléhá žádné podmínce, a jeho provedení ani účinky nejsou podmíněny přijetím jakéhokoli opatření unijními orgány nebo členskými státy. Ustanovení je nezbytné považovat za dostatečně přesné, aby se jej mohli dovolávat jednotlivci a aby jej mohl používat Tribunál, pokud stanoví povinnost jednoznačným způsobem (
64
). Jsou-li tyto podmínky splněny, může se jednotlivec dovolávat tohoto ustanovení před vnitrostátními soudy vůči členskému státu, jestliže členský stát směrnici provedl nesprávně (
65
).
88.
Podle čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 pokud příslušný orgán (v projednávané věci ECB) považuje výměnu vrcholného vedení nebo vedoucího orgánu uvedenou v článku 28 směrnice za nedostatečnou „k nápravě situace“, zajistí členské státy, aby příslušné orgány mohly jmenovat jednoho nebo více dočasných správců instituce. Toto ustanovení tak upravuje pravomoc příslušného orgánu přijmout takové opatření s odkazem na méně intenzivní – a v projednávané věci podle názoru ECB nedostatečná – opatření uvedená v článku 28 směrnice, jako je odvolání jednotlivých nebo všech členů vrcholného vedení nebo vedoucího orgánu. Podmínkou všech těchto opatření je mimo jiné to, že se finanční situace dotčené banky značně zhoršila. Jak vyplývá z odkazu v článku 29 na článek 28 směrnice, z jejich kombinovaného znění a z bodu 40 odůvodnění (
66
), je kritérium značného zhoršení finanční situace
jednotnou podmínkou pro použití všech opatření k nápravě různé intenzity, která jsou stanovena v obou ustanoveních. Proto jsou jak podmínky pro použití čl. 29 odst. 1 první věty směrnice ve spojení s jejím článkem 28, tak i v nich stanovené právní účinky dostatečně určité a bezpodmínečné.
89.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora nemůže skutečnost, že příslušné orgány mají při posouzení existence těchto podmínek na straně jedné a nezbytných opatření na straně druhé určitý prostor pro uvážení, resp. posouzení, a tato opatření musí být podle čl. 29 odst. 1 druhé věty směrnice 2014/59 úměrná daným okolnostem, zpochybnit dostatečně přesnou a bezpodmínečnou povahu těchto ustanovení. Takový prostor pro uvážení, resp. posouzení, podle této judikatury nepředstavuje podmínku ani další požadavek na provedení nebo účinnost ve smyslu zásad uvedených v bodě 87 výše (
67
).
90.
Podle ustálené judikatury lze ustanovení směrnice i tehdy, když tato ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení při jejím provádění, považovat za přesné a bezpodmínečné, pokud jim jednoznačně ukládá určitou povinnost dosáhnout výsledku, který není vázán na žádnou podmínku, co se týče jeho použití (
68
). Podle této judikatury může tedy bezpodmínečnost povinnosti nahradit požadavek určitosti (
69
). V projednávané věci tomu tak je ohledně výsledku, kterého má být dosaženo, tedy zavedení dočasné správy při závažném zhoršení finanční situace dotčené banky, kterou nelze napravit mírnějšími opatřeními ve smyslu článku 28 směrnice.
91.
Na základě těchto kritérií je nezbytné považovat obsah čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 za dostatečně určitý, aby jej například vnitrostátní orgán dohledu a vnitrostátní soud v následném právním sporu mohly použít. Navíc z toho zásadně vyplývá, že tyto orgány musí upustit od použití vnitrostátní právní úpravy, která toto ustanovení porušuje (
70
). Otázce, zda a do jaké míry to platí i pro ECB, se budu věnovat níže (bod 106 a násl.). Argumenty, které uvedla paní Corneli zejména během jednání, podle kterých směrnice v tomto ohledu stanoví pouze minimální harmonizaci a ponechává členským státům širokou posuzovací pravomoc při jejich provádění, je proto nezbytné zamítnout.
92.
Tribunál v bodě 112 napadeného rozsudku ovšem shledal, že směrnice sama nemůže zakládat povinnosti jednotlivci, tudíž je přímé použití (tedy včetně čl. 29 odst. 1 směrnice 2014/59 a nezávisle na jeho normativní struktuře) v jeho neprospěch vyloučeno.
93.
Toto konstatování, které vytýká zejména Komise, podle mého názoru není stiženo nesprávným právním posouzením.
b) Přímá použitelnost čl. 29 odst. 1 směrnice 2014/59 k tíži banky a jejích akcionářů?
94.
Podle ustálené judikatury nemůže směrnice sama o sobě zakládat jednotlivcům povinnosti, ale pouze práva. V důsledku toho se jednotlivec nemůže dovolávat směrnice proti členskému státu, pokud ta sice stanoví povinnost státu, která je ovšem přímo spojena se splněním jiné povinnosti, jež rovněž na základě této směrnice přísluší třetí osobě. Naopak samotné negativní dopady na práva třetích osob, i když jsou tyto důsledky určité, neodůvodňují to, aby bylo jednotlivci odepřeno právo dovolávat se ustanovení směrnice proti dotčenému členskému státu (
71
).
95.
Přímé použití ustanovení směrnice je vyloučeno především tehdy, pokud tato směrnice v ní stanovenými zákazy, resp. povinnostmi, zdržení se nebo jednání stanoví nebo zpřísňuje trestní odpovědnost osob (
72
). Se zásadou právní jistoty a zákonnosti trestů (nullum crimen, nulla poena sine lege), jakož i s čl. 288 třetím pododstavcem SFEU, podle kterého jsou směrnice určeny členským státům a jsou závazné výlučně pro ně, by totiž nebylo slučitelné požadovat od jednotlivce, aby své jednání řídil pouze předpisy směrnice – tedy zejména nezávisle na vnitrostátních předpisech přijatých k jejímu provedení, a v případě porušení tak případně nesl odpovědnost nebo byl vystaven trestnímu stíhání (
73
). Ale ani v občanskoprávních sporech mezi jednotlivci přímé použití ustanovení směrnice, které jednomu z účastníků řízení ukládají povinnosti (takzvaný „horizontální účinek vůči třetím osobám“), v zásadě nepřichází do úvahy (
74
).
96.
Něco jiného platí pouze pro spory v oblasti správního práva, které se týkají takzvaných „trojstranných vztahů“. V tomto ohledu Soudní dvůr výjimečně uznal, že třetí osoba musí na základě přímo použitelných ustanovení směrnice, jichž se jednotlivec dovolává vůči členskému státu, strpět určitá státní opatření. Patří sem například posouzení vlivů na životní prostředí, které může vést ke zpětvzetí povolení zvýhodňujícího třetí osobu (
75
), nebo ztráta jiné (právní nebo finanční) výhody třetí osoby (
76
). V tomto případě se totiž jedná pouze o nepříznivý dopad provedení takovýchto ustanovení na právní postavení třetích osob. Ten se zakládá pouze na tom, že příslušný orgán musí na základě přímo použitelných ustanovení směrnice provést posouzení (
77
) nebo použitý právní základ vyložit a použít určitým způsobem vůči všem dotčeným (
78
).
97.
Je pravda, že projednávaná věc se rovněž zakládá na správním sporu. V ostatním ale neexistují důvody, které by umožňovaly tuto judikaturu použít nebo dokonce rozšířit oblast jejího použití.
98.
Na rozdíl od výše uvedených příkladů se nejedná o trojstranný vztah s pouhým zatížením třetí osoby (
79
). O takový vztah by se jednalo nanejvýš tehdy, kdyby se věřitel nebo zákazník banky, který má za to, že jeho majetkové poměry jsou vzhledem ke značnému zhoršení finanční situace banky ohroženy, dovolával u příslušných orgánů nebo soudů článku 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59, aby u nich dosáhl zavedení dočasné správy.
99.
Přímé použití čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 vůči bance a jejím akcionářům by v projednávané věci ale nemělo pouhé nepříznivé dopady na práva třetích osob.
100.
Dotčený spor se týká spíš ve správním právu obvyklého (dvojstranného) vztahu podřízenosti a nadřízenosti, v němž se banka brání opatření namířenému vůči ní ze strany státu, totiž vůči dočasné správě, kterou zavedla ECB. Pravomoc přijmout takové rozhodnutí patří mezi intervenční pravomoci, které má ECB v rámci jednotného mechanismu dohledu přímo vůči bankám. ECB v tomto ohledu do určité míry – i z důvodu povinnosti uplatňovat vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnici 2014/59, kterou jí ukládá čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1024/2013 – supluje vnitrostátní orgány dohledu (podrobněji bod 107 níže). Opatření, která přijala, ostatně vedou k tomu, že se banky a jejich akcionáři musí podřídit určitým povinnostem, pokud jde o jejich jednání, zdržení se nebo strpění.
101.
Proti tomu nelze namítat, že akcionáři, jako je paní Corneli, jsou ve vztahu k bance třetími osobami, kteří musí (spolu)nést pouze nepříznivé důsledky zavedení dočasné správy. To by bylo v rozporu s tím, že se hospodářské zájmy banky a jejích akcionářů značně překrývají. Posledně uvedené je i podstatným důvodem toho, proč je samostatná žaloba akcionářů proti rozhodnutí ECB o odebrání povolení bance z důvodu chybějícího vlastního bezprostředního dotčení těchto akcionářů nepřípustná (viz bod 57 a násl. výše) (
80
).
102.
V rozsahu, v němž se ECB pro tyto správní zásahy může opřít výlučně o přímo použitelné ustanovení směrnice, jako o čl. 29 odst. 1 první větu směrnice 2014/59 v projednávané věci, by to tedy mělo za následek nepřípustné povinnosti jednotlivců na základě směrnice ve smyslu judikatury zmíněné v bodech 94 a 95. Jak ukazuje pořadí opatření – odůvodněné proporcionalitou – v článcích 27 až 29 směrnice 2014/59, je totiž zavedení dočasné správy závažným zásahem, který mimořádně intenzivně zasahuje do autonomního rozhodování banky. Dočasnou správou je v zájmu účinného ozdravení banky na přechodnou dobu pozastaven výkon práv jejích řídících orgánů a jejích společníků (spolu) rozhodovat o řízení bankovních obchodů a svěřen jednomu nebo několika dočasným správcům.
103.
Povinnosti banky a jejích akcionářů strpět tato opatření, která jsou spojená se zavedením dočasné správy, by proto, jak správně konstatoval Tribunál (
81
), byly výsledkem nepřípustného přímého použití tohoto ustanovení směrnice k jejich tíži, pokud by tyto povinnosti nebylo možné opřít rovněž o vnitrostátní prováděcí právo, případně po výkladu v souladu se směrnicí.
104.
Článek 29 odst. 1 první věta směrnice 2014/59 je proto, měřeno kritérii uznanými judikaturou (body 89 a 90 výše), přímo použitelný. Takové přímé použití ale nemůže být k tíži banky ani k tíži jejích akcionářů. Tribunálu proto ani nelze vytýkat, že v tomto ohledu porušil čl. 288 druhý nebo třetí pododstavec SFEU.
105.
Pro případ, že se Soudní dvůr nepřikloní k tomuto hodnocení a bude v zásadě vycházet z přímé použitelnosti čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 v neprospěch banky a jejích akcionářů, jako je paní Corneli, podpůrně posoudím, zda nejen vnitrostátní orgán, nýbrž i ECB měly pravomoc nebo povinnost toto ustanovení směrnice přímo použít. Tato analýza má význam i pro otázku, kterou se budu zabývat následně, totiž zda ECB má rovněž povinnost provést konformní výklad vnitrostátních právních předpisů (body 115 a násl. níže).
3. Podpůrně: přímé použití čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 ze strany ECB?
a) ECB jako adresát přímo použitelných ustanovení směrnice
106.
Na základě čl. 288 třetího pododstavce SFEU jsou směrnice určeny členským státům, které je při výkonu své posuzovací pravomoci ohledně formy a prostředků musí provést do vnitrostátního práva v souladu s výsledkem, jehož má být dosaženo. Judikatura Soudního dvora v souladu s tím pouze ve výjimečných případech – za podmínek uvedených v bodě 94 výše – uznala přímou použitelnost ustanovení směrnice na ochranu práv jednotlivce a s tím související povinnost vnitrostátních orgánů tato ustanovení respektovat a uplatňovat.
107.
Podle mého názoru ovšem již z povinnosti ECB stanovené v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci nařízení č. 1024/2013, uplatňovat všechny příslušné právní předpisy Unie (
82
) a vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnice vyplývá, že tento orgán stejně jako vnitrostátní orgány dohledu (bod 91 výše) musí zásadně respektovat přímou použitelnost a s tím spojenou přednost (
83
) ustanovení směrnice, i když není v čl. 288 třetím pododstavci SFEU explicitně uvedena jako adresát. Nahrazuje-li ECB tyto orgány dohledu při výkonu svých pravomocí dohledu nad úvěrovými institucemi v rámci jednotného mechanismu dohledu (
84
) a musí-li dokonce uplatňovat vnitrostátní právní předpisy určené k provedení těchto směrnic, pak je adresátkou norem a musí být postavena naroveň těmto orgánům (
85
).
108.
Vyplývá to rovněž ze zásad dodržování jednotnosti a právního státu vlastních právnímu řádu Unie (článek 2 SEU), které musí ECB dodržovat jako orgán Unie ve smyslu čl. 13 odst. 2 SEU ve spojení s článkem 132 SFEU. Cílem povinnosti uplatňovat právní předpisy, kterou stanoví čl. 4 odst. 3 první pododstavec nařízení č. 1024/2013, totiž právě je „zajistit vysoký standard dohledu“. Jen tak lze totiž dosáhnout nadřazeného cíle „jednot[y] a integrit[y] vnitřního trhu […] na základě rovného zacházení s úvěrovými institucemi“, který je zakotvený v čl. 1 odst. 1 nařízení, s cílem předcházet regulatorní arbitráži (
86
). V souladu s tím ECB podle čl. 6 odst. 1 nařízení „odpovídá za účinné a konzistentní fungování jednotného mechanismu dohledu“.
109.
Jak ukazuje projednávaná věc (podrobněji bod 115 a násl. níže), rozdílné, a případně dokonce nekonformní provedení směrnice 2014/59 v členských státech skrývá nebezpečí přílišné fragmentace provedení příslušných pravidel dohledu na vnitřním trhu. To by mohlo nepříznivě ovlivnit jednotný a účinný výkon pravomocí dohledu nad úvěrovými institucemi ze strany vnitrostátních orgánů dohledu a ECB v rámci jednotného mechanismu dohledu (
87
). V rozsahu, v němž jsou vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnici v rozporu s jejími přímo použitelnými ustanoveními, je proto musí, je-li to k tíži jednotlivce přípustné (
88
), za účelem ochrany těchto cílů všechny orgány dohledu včetně ECB podle zásady přednosti práva Unie nepoužít (
89
).
b) Důsledky přímé použitelnosti čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 v neprospěch banky a jejích akcionářů
110.
Uzná-li Soudní dvůr oproti mému návrhu v projednávané věci přímou použitelnost čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 v neprospěch banky a jejích akcionářů, pak by ECB – s ohledem na nesporné závažné zhoršení finanční situace banky ve smyslu článku 28 této směrnice a nedostatečných opatření nápravy přijatých do té doby – byla podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 nejen oprávněna, nýbrž dokonce povinna zavést, resp. prodloužit, dočasnou správu banky podle tohoto ustanovení směrnice ve spojení s čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB. Neodkazuje-li čl. 70 odst. 1 TUB výslovně na podmínku zhoršení finanční situace banky, nýbrž na kvalifikovanou podmínku očekávání závažných majetkových ztrát, a to by mělo odporovat čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 (blíže body 120 a další níže), pak by toto vnitrostátní ustanovení bylo z důvodu přednosti tohoto (přímo použitelného) ustanovení směrnice nepoužitelné.
111.
Zjištění Tribunálu v bodech 91 až 114 napadeného rozsudku, jimiž Tribunál ECB vytýká, že sporná rozhodnutí založila na nedostatečném právním základě, by musela být za těchto okolností považována za nesprávná. ECB měla v tom případě vycházet z článku 29 směrnice 2014/59 jako právního základu, toto ustanovení směrnice přímo použít ve spojení s čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB a s ohledem na jeho přednost nepřihlédnout k těm částem vnitrostátního ustanovení, které jsou s ním neslučitelné. ECB to ve výsledku udělala, když kvalifikovanou podmínku očekávání závažných majetkových ztrát banky stanovenou v čl. 70 odst. 1 TUB neposuzovala a konstatovala pouze zhoršení její finanční situace (body 119 a 139 níže).
112.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku ECB, jak jej upřesnila během jednání, a pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise by tak byly v tomto ohledu odůvodněné a musely by vést ke zrušení napadeného rozsudku.
113.
Jak jsem uvedla výše v bodě 94 a násl., považuji ovšem takový závěr za nesprávný, protože předpokládá nepřípustné přímé použití čl. 29 odst. 1 první věty směrnice 2014/59 v neprospěch banky a jejích akcionářů. Pro případ, že se Soudní dvůr přikloní k mému posouzení, se budu zabývat i zbývajícími důvody kasačního opravného prostředku.
114.
Bude-li Soudní dvůr zejména, jak je navrhováno v bodech 94 až 104, vycházet z toho, že čl. 29 odst. 1 první větu směrnice 2014/59 není možné přímo použít v neprospěch banky a jejích akcionářů, je nezbytné dále posoudit, zda je možné příp. nezbytné vyložit čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB v souladu s tímto ustanovením směrnice a zda Tribunál porušil čl. 288 třetí odstavec SFEU, jestliže takový konformní výklad odmítl (druhý důvod kasačního opravného prostředku ECB a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku Komise). Přitom je nezbytné rovněž vyjasnit, zda a do jaké míry musela, resp. musí, ECB a unijní soudy vzít v úvahu výkladovou praxi vnitrostátních soudů, kterou popsaly navrhovatelky a Itálie.
4. Výklad čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí?
115.
Z novější judikatury Soudního dvora vyplývá, „v zájmu zajištění účinnosti všech ustanovení unijního práva ukládá zásada přednosti unijního práva vnitrostátním soudům zejména povinnost, aby v co možná největším rozsahu vykládaly své vnitrostátní právo způsobem, který je v souladu s unijním právem“ (
90
).
116.
V souladu s ustálenou judikaturou musí tyto soudy vnitrostátní právo při jeho použití vyložit v co největším možném rozsahu ve světle znění a účelu dotčeného ustanovení primárního práva a zohlednit přitom veškeré vnitrostátní právo a použít metody výkladu jím uznané, aby byla zajištěna plná účinnost tohoto ustanovení a bylo dosaženo výsledku, který je v souladu s cílem sledovaným tímto ustanovením. Povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva má nicméně určité meze a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem (
91
).
117.
Z důvodů popsaných výše v bodech 106 až 109 proto mají nejen vnitrostátní orgány a soudy, nýbrž na základě čl. 4 odst. 3 prvním pododstavce nařízení č. 1024/2013 zásadně i ECB – jakož i následně při kontrole zákonnosti jejího postupu Tribunál – povinnost vykládat a používat vnitrostátní právní předpisy provádějící směrnici 2014/59 v co možná největší míře způsobem, který je v souladu se směrnicí (
92
).
118.
ECB se v prvním sporném rozhodnutí omezila na to, že zavedení dočasné správy banky založila na článcích 69q a 70 TUB ve spojení s článkem 29 směrnice 2014/59, aniž si položila a posoudila otázku, zda lze tato vnitrostátní ustanovení vyložit v souladu se směrnicí. Tribunál to považoval za nesprávné, mimo jiné proto, že podle jeho názoru je takový výklad v rozporu s jasným zněním těchto ustanovení, zejména článku 70 TUB. V zásadě to vyplývá z následujícího.
119.
Jak je uvedeno v bodě 88 výše, je nezbytné číst čl. 29 odst. 1 první větu směrnice 2014/59 v souvislosti s jejím článkem 28. Zavedení dočasné správy banky podle těchto ustanovení vždy předpokládá, že se finanční situace dotčené banky značně zhoršila. Jak Tribunál konstatoval v bodě 88 a dalších napadeného rozsudku, stanoví pouze čl. 69q odst. 1 písm. b) TUB výslovně podmínku „zhoršení situace banky“. Na rozdíl od toho čl. 70 odst. 1 TUB sice odkazuje na porušení a nesrovnalosti ve smyslu čl. 69q odst. 1 písm. b) TUB, tuto podmínku ale nestanoví. Místo toho čl. 70 odst. 1 TUB obsahuje kvalifikovanou podmínku, podle které musí být „očekávány závažné majetkové ztráty“. Na základě toho a rovněž na základě skutečnosti, že podmínky uvedené v čl. 70 odst. 1 TUB jsou upraveny taxativně, dospěl Tribunál k závěru, že výklad tohoto ustanovení v souladu se směrnicí není možný (
93
). V podstatě měl tedy za to, že ECB s ohledem na neprokázané splnění této kvalifikované podmínky (
94
), a tedy nedostatečný právní základ nebyla oprávněna zavést, resp. prodloužit, dočasnou správu banky spornými rozhodnutími pouze s tím odůvodněním, že se její finanční situace výrazně zhoršila.
120.
Navrhovatelky a Itálie jsou naopak toho názoru, že čl. 70 odst. 1 TUB, případně ve spojení s jeho čl. 69q odst. 1 písm. b), je možné vyložit v souladu s čl. 29 odst. 1 první větou směrnice 2014/59, resp. že takový výklad je dokonce nezbytný. Tribunál se proto dopustil nesprávného posouzení, když takový výklad zamítl.
121.
Je proto nezbytné posoudit přesný význam povinnosti ECB a Tribunálu vykládat vnitrostátní právo v co nejvyšší míře způsobem, který je v souladu se směrnicí (bod 116 výše). S ohledem na výtky předložené navrhovatelkami a Itálií je nezbytné zejména přezkoumat, zda a do jaké míry musel Tribunál za tímto účelem zohlednit výkladové metody uznané ve vnitrostátním právu včetně příslušné judikatury vnitrostátních soudů (
95
).
122.
Tím se dostáváme k bodu, který je mezi účastníky řízení nanejvýš sporný. Jde o to, zda vnitrostátní právo, které má ECB podle čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 uplatňovat, představuje při svém provádění a následné soudní kontrole – podobně jako unijní právo – předmět „právní otázky“ nebo spíše „skutkovou okolnost“, kterou lze prokázat (
96
). Tribunálu by bylo možné vytýkat nesprávné právní posouzení pouze tehdy, pokud by se možnost konformního výkladu vnitrostátního práva na základě platných vnitrostátních výkladových metod včetně příslušné judikatury týkala jím nesprávně posouzené „právní otázky“, nebo pokud by alespoň toto právo v napadeném rozsudku zjevně zkreslil (
97
). Na to navazuje rovněž důležitá předběžná otázka, zda je Soudní dvůr na základě čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU vůbec příslušný rozhodovat o dotčených důvodech kasačního opravného prostředku (
98
).
5. Vnitrostátní právo ve smyslu čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 jako „právo“ nebo „skutková okolnost“?
123.
ECB, Komise a Itálie mají v souladu se spornými rozhodnutími za to, že čl. 70 odst. 1 TUB lze s ohledem na všechny vnitrostátní právní předpisy, příslušné výkladové metody a judikaturu italských soudů vykládat v souladu se směrnicí. ECB a Komise jsou toho názoru, zejména ve svých odpovědích, které byly během jednání poskytnuty na písemnou otázku Soudního dvora, že vnitrostátní právo musí být vzhledem k povinnosti jeho uplatnění stanovené v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci nařízení č. 1024/2013 postaveno naroveň unijnímu právu a jeho dodržování podléhá úplné kontrole unijními soudy, a tedy i Soudního dvora v řízení o kasačním opravném prostředku podle čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU. Tribunál ovšem k této právní možnosti výkladu čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí nepřihlédl.
124.
Paní Corneli s tím nesouhlasí. Podle ní musí ECB vnitrostátní právní předpisy vykládat a uplatňovat podle měřítek uznaných ve vnitrostátním právu, dokonce i když je to v rozporu s unijním právem. Poslední otázku lze uplatnit nanejvýš cestou řízení o nesplnění povinnosti, nikoliv ale v řízení o neplatnosti nebo o kasačním opravném prostředku a je nezbytné s ní nakládat jako se skutkovou okolností. Každopádně má za to, že články 28 a 29 směrnice 2014/59 byly článkem 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB provedeny správně.
125.
Soudní dvůr již ve dvou rozsudcích týkajících se jednotného mechanismu dohledu konstatoval, že pokud jde o uplatnění vnitrostátního práva ze strany (ECB a) Tribunálu na základě čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013, lze v rámci řízení o kasačním opravném prostředku pouze ověřit, zda došlo ke zkreslení tohoto práva způsobem, který musí být zjevný z písemností ve spisu (
99
). Tato judikatura tedy – podle mého názoru správně – vychází z toho, že v rámci kasačního opravného prostředku nelze vnitrostátní právo postavit naroveň unijnímu právu v jeho funkci měřítka přezkumu.
126.
Na rozdíl od generální advokátky T. Ćapeta a Komise totiž nepovažuji za možné nakládat s uplatněním vnitrostátního práva ze strany ECB, přestože jej unijní právo výslovně stanoví, jako s čistě právní otázkou, která by se svou podstavou rovnala otázce „[zajištění] dodržování práva při výkladu a provádění Smluv“ ve smyslu čl. 19 odst. 1 druhé věty SEU nebo ve smyslu „právní otázky“ v čl. 256 odst. 1 druhém pododstavci SFEU a čl. 58 prvním pododstavci statutu Soudního dvora (
100
). Takto zcela rovné postavení těchto různých normativních zdrojů by bylo v rozporu s rozdělením kompetencí mezi členskými státy a Unií ve Smlouvách, jakož i se zásadou svěření pravomocí zakotvenou v čl. 5 odst. 2 SEU. Toto smluvní rozdělení kompetencí nelze měnit povinností uplatňovat vnitrostátní právní předpisy zakotvenou v sekundárním právu, jako je povinnost stanovená v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci nařízení č. 1024/2013. Jinak by důsledkem tohoto ustanovení bylo, že by vnitrostátní právo provádějící směrnice, které zaručují fungování jednotného mechanismu dohledu, bylo zcela „včleněno“ do oblasti unijního práva (
101
). Unijní orgány a soudy by s ním musely nakládat výlučně podle měřítek platných pro posledně uvedené (
102
).
127.
Z těchto kompetenčních důvodů nemůže zásada iura novit curia platit pro unijní soudy ohledně vnitrostátního práva stejně jako ohledně unijního práva. Soudní dvůr má totiž podle čl. 19 odst. 1 druhé věty SEU ve spojení s čl. 256 odst. 1 druhým pododstavcem a článkem 267 SFEU, jakož i čl. 58 prvním pododstavcem svého statutu „poslední slovo“ pouze ohledně výkladu a použití práva Unie, resp. Smluv, a odvozeného práva včetně směrnic, zatímco ohledně vnitrostátních právních předpisů (i těch přijatých k provedení těchto směrnic) mají tuto pravomoc zásadně i nadále nejvyšší nebo ústavní soudy členských států (
103
). Jak správně tvrdí paní Corneli, je jak řízení o nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU (
104
), tak zásada, podle které Soudní dvůr není v řízení o předběžné otázce upraveném v článku 267 SFEU příslušný k výkladu a uplatňování vnitrostátní práva (
105
), konkrétním výrazem tohoto smluvního rozdělení kompetencí. Meze konformního výkladu vnitrostátního práva uznané judikaturou Soudního dvora (body 115 a 116 výše), které slouží k zachování příslušnosti a vůle zákonodárce členských států, tento názor potvrzují.
128.
V tomto ohledu si vzpomínám i na svá podrobná stanoviska k uplatňování vnitrostátních právních předpisů a soudní kontrole v oblasti unijního práva upravujícího ochranné známky, které rovněž odkazuje na vnitrostátní právo (
106
). Podle mého názoru nemohou v projednávané věci platit jiné zásady než ty, které Soudní dvůr následně uznal konkrétně pro unijní právo upravující ochranné známky (
107
) a později je přenesl na oblast použití čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 (
108
). Vzal přitom ovšem v úvahu rovněž skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nelze v soudním řízení zcela postavit na roveň ostatním skutkovým okolnostem, nýbrž je s ohledem na jejich hybridní povahu právních skutečností nezbytné je podřídit zvláštním požadavkům na tvrzení a důkaz (
109
). Díky tomu je rovněž přihlédnuto k tomu, že vnitrostátní ustanovení provádějící pravomoci dohledu v rámci jednotného mechanismu dohledu je na základě povinnosti stanovené v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci nařízení č. 1024/2013 rovněž právním předpisem týkajícím se provádění smluv ve smyslu čl. 263 odst. 2 SFEU, jehož uplatnění zásadně podléhá přezkumu unijními soudy.
129.
Tento přístup je ostatně podobný přístupu Soudního dvora v jeho judikatuře týkající se unijního práva podpory. Podle něj musí být vnitrostátní právo, které tvoří rámec posouzení otázky, zda členský stát poskytl zakázanou podporu ve smysl čl. 107 odst. 1 SFEU, jako právní skutečnost v zásadě posuzováno na základě pravidel pro tvrzení a dokazování platných pro skutkové okolnosti (
110
).
130.
Z toho vyplývá, že měřítko přezkumu ve vztahu k vnitrostátnímu právu před unijními soudy zásadně obsahuje, že účastník řízení, který se jej dovolává, musí objasnit a prokázat, že toto právo musí být v souladu s vnitrostátními výkladovými metodami a příslušnou judikaturou soudů příslušného členského státu vykládáno a uplatňováno způsobem, který tvrdí (
111
). Argumentaci navrhovatelek, podle které je vnitrostátní právo v oblasti použití čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 rovnocenné s unijním právem, je proto třeba zamítnout. Z tohoto důvodu také není přípustné, aby se unijní soudy při této kontrole v případě nutnosti bez návrhu zabývaly příslušným vnitrostátním právem a zkoumaly jej (
112
). To platí tím spíše, že odpovídající zákaz takového zabývání se i bez návrhu platí v zásadě i v unijním právu (
113
).
131.
Proto v následujícím textu posoudím, zda navrhovatelky a Itálie v řízení o kasačním opravném prostředku mohly přípustně prokázat, resp. prokázaly, že podle vnitrostátních výkladových metod a příslušné judikatury jsou (mohou být) čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB vykládány v souladu s články 28 a 29 směrnice 2014/59 a napadený rozsudek je tedy v tomto ohledu stižen nesprávným právním posouzením. Vzhledem k tomu, že s výkladem a uplatněním vnitrostátního práva musí být v zásadě nakládáno jako se skutkovou okolností, kterou je nezbytné prokázat, mohly by být, jak tvrdí paní Corneli, příslušné výtky navrhovatelek v řízení o kasačním opravném prostředku nepřípustné. Vytýkat Tribunálu nesprávné právní posouzení by ostatně bylo možné pouze tehdy, pokud v tomto ohledu porušil pravidla dokazování, zejména rozdělení důkazního břemene a požadavků na dokazování, nebo – měřeno kritérii uznanými Soudnímu dvorem – zjevně zkreslil příslušné skutkové okolnosti nebo důkazy za účelem posouzení obsahu nebo významu vnitrostátních ustanovení a jejich použití (
114
).
6. Přípustnost výtky týkající se výkladu čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB v souladu se směrnicí
132.
Navrhovatelky, s podporou Itálie, poprvé v řízení o kasačním opravném prostředku podrobně popsaly, jaké výkladové metody podle italského práva musí být podle jejich názoru ohledně čl. 69q odst. 1 písm. b) a čl. 70 odst. 1 TUB použity a jak italské soudy tato ustanovení i s přihlédnutím k článkům 28 a 29 směrnice 2014/59 dosud vykládaly a používaly (
115
). Příslušná judikatura těchto soudů pochází z let 2012, 2015, 2017 a 2021 a v době řízení prvního stupně před Tribunálem tedy byla dostupná. V písemných vyjádřeních účastníků řízení v prvním stupni není zmíněna vůbec. Ani při jednání před Tribunálem navrhovatelky v odpovědi na jeho otázky neuvedly v tomto ohledu žádné podstatné skutečnosti.
133.
V odpovědi na čtvrtý žalobní důvod, který přednesla paní Corneli v prvním stupni a který vytýkal porušení čl. 70 odst. 1 TUB, ovšem ECB mohla takovou obhajobou zcela jistě přimět Tribunál k tomu, aby se zabýval zejména otázkou výkladu a použití těchto ustanovení italskými soudy. Vzhledem k tomu, že ECB takový argument neuvedla, se Tribunál touto otázkou v rámci čtvrtého žalobního důvodu nezabýval ani zabývat nemohl. Jak bylo uvedeno v bodě 130 výše, Tribunál totiž neměl pravomoc ani povinnost bez návrhu posuzovat význam vnitrostátních ustanovení z hlediska vnitrostátních výkladových metod a judikatury. Nelze mu proto vytýkat, že k ní zjevně nepřihlížel, a už vůbec ne, že ji zkreslil.
134.
Není ovšem úkolem Soudního dvora, aby posuzoval skutečnosti a důkazy poprvé tvrzené v řízení o kasačním opravném prostředku, mezi něž patří rovněž právní skutkové okolnosti výkladu a použití příslušných vnitrostátních ustanovení sporné v projednávané věci, které nebyly nebo nemohly být předmětem posouzení Tribunálem. Navíc se podle ustálené judikatury jedná o zkreslení pouze tehdy, pokud se posouzení (již) existujících důkazů Tribunálem jeví zjevně nesprávné, aniž byly uplatněny nové důkazy (
116
). V ostatním by bylo třeba zamítnout i formální návrh navrhovatelek na přijetí nových důkazů. Podle čl. 256 odst. 1 druhého pododstavce SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora je totiž kasační opravný prostředek omezen na právní otázky s vyloučením jakéhokoli posouzení skutkového stavu, takže ve fázi kasačního opravného prostředku nejsou přípustné nové důkazy (
117
).
135.
Navíc musí zkreslení skutkového stavu a důkazů zjevně vyplývat z písemností ve spisu a není nutné, aby bylo prováděno nové posouzení skutkového stavu a důkazů. S ohledem na výjimečnou povahu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího ze zkreslení skutkového stavu a důkazů musí navrhovatel v souladu s článkem 256 SFEU, čl. 58 první pododstavec statutu Soudního dvora a čl. 168 odst. 1 písm. d) jeho jednacího řádu přesně uvést skutečnosti, jež byly Tribunálem zkresleny, a prokázat pochybení v analýze, která ho podle jeho názoru vedla k tomuto zkreslení (
118
).
136.
Soudní dvůr proto ve vztahu ke kasačnímu opravnému prostředku, který se týká nesprávného použití čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 již vyjasnil, že má pravomoc přezkoumat to, zda zaprvé Tribunál na základě dokumentů a ostatních písemností, které mu byly předloženy, nezkreslil znění dotčených vnitrostátních právních předpisů nebo s nimi související vnitrostátní judikaturu nebo také díla právní nauky, které se jich týkají, zda zadruhé Tribunál neučinil z hlediska těchto údajů zjištění, která by byla zjevně v rozporu s jejich obsahem, a zda zatřetí Tribunál při zkoumání veškerých údajů nepřisoudil některému z nich – při zjišťování obsahu těchto ustanovení – takový význam, který mu s ohledem na ostatní údaje nepřísluší, jestliže to zjevně vyplývá z písemností ve spise (
119
).
137.
Hrubé nerespektování judikatury italských soudů v napadeném rozsudku, kterým argumentuje zejména ECB, ovšem zjevně nevyplývá z písemností ve spise v prvním stupni, nýbrž nanejvýš z výtek přednesených v řízení o kasačním opravném prostředku. Vzhledem k chybějícímu tvrzení v řízení v první stupni není zřejmé ani to, že by Tribunál v tomto ohledu nedodržel unijní pravidla dokazování. To platí i tehdy, pokud měl Tribunál vyložit vnitrostátní ustanovení způsobem, jako by byla součástí unijního práva (
120
).
138.
Posuzováno měřítkem znění tohoto ustanovení je výklad čl. 70 odst. 1 TUB provedený Tribunálem (bod 119 výše) spíše dostatečně věrohodný, takže odmítnutí konformního výkladu tohoto ustanovení contra legem nelze hodnotit jako zjevné zkreslení ani nelze mít za to, že je stiženo nesprávným právním posouzením.
139.
Kvalifikovaná podmínka, která je v čl. 70 odst. 1 TUB – na rozdíl od znění článků 28 a 29 směrnice 2014/59 – výslovně stanovena a podle níž může být dočasná správa s výjimkou „porušení nebo nesrovnalostí“ ve smyslu čl. 69q odst. 1 písm. b) TUB zavedena rovněž tehdy, pokud musí být „očekávány závažné majetkové ztráty [banky]“ (
121
), by totiž mohla bránit jeho výkladu v souladu se směrnicí. Zaprvé není na první pohled důvod se domnívat, že by podmínka „zhoršení situace banky“ v čl. 69q odst. 1 písm. b) TUB, kterou čl. 70 odst. 1 TUB nestanoví, měla stejný význam, jako je očekávání závažných majetkových ztrát. Navíc není bez dalšího zjevné, jak tvrdí ECB a Itálie, že výrazy „porušení“ a „nesrovnalosti“ použité v čl. 69q odst. 1 písm. b) TUB, na které odkazuje čl. 70 odst. 1 TUB, musí vždy implikovat „zhoršení situace banky“. Takovému konformnímu výkladu by mohlo zejména bránit, jak konstatoval Tribunál (
122
) a tvrdila paní Corneli, kdyby měla být pravda, že kvalifikovaná podmínka očekávání závažných majetkových ztrát je podle vůle italského zákonodárce specifickým výrazem zásady proporcionality a v porovnání s upřednostňovanými, mírnějšími opatřeními nápravy speciálně slouží k odůvodnění závažnějšího zásahu, který je spojen se zavedením dočasné správy. ECB každopádně ve sporných rozhodnutích tuto kvalifikovanou podmínku výslovně neposuzovala, s cílem odůvodnit zavedení dočasné správy (
123
).
140.
Ve světle informací dostupných z písemností ve spisu proto zjištění Tribunálu, že ECB nevycházela z dostatečného právního základu, proto není spojeno se zjevně nesprávným výkladem příslušných vnitrostátních ustanovení. Stejně tak není zjevné, že by tím Tribunál porušil povinnost vykládat tato ustanovení v co největší míře způsobem, který je v souladu se směrnicí.
141.
Z toho vyplývá, že výtky navrhovatelek a Itálie musí být v rozsahu, v němž – v rámci druhého až pátého důvodu kasačního opravného prostředku ECB a třetího a čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku Komise – tvrdí nesprávné použití výkladových metod podle italského práva a nezohlednění judikatury italských soudů, zamítnuty jako nepřípustné.
142.
Komise proti tomu nemůže – svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku – namítat, že paní Corneli vytýkala výklad čl. 70 odst. 1 TUB, který Tribunál zastával v odpovědi na její čtvrtý žalobní důvod, opožděně, totiž až v odpovědi před Tribunálem, což bylo podle čl. 84 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu nepřípustné. Tato argumentace Komise se zakládá na formalistickém porovnání znění dvou bodů žaloby a repliky, kdy každé z nich na začátku uvádí obsah článku 70 TUB. Tento obsah, jak tvrdí paní Corneli, je ale v žalobě uveden pouze nepřesně, aniž to má vliv na význam čtvrtého žalobního důvodu. Navzdory tomu, že porušení čl. 70 odst. 1 TUB bylo v tomto žalobním důvodu formulováno pouze vágně a neobsahovalo v této podobě výklad provedený v napadeném rozsudku, je nezbytné rovněž přihlédnout k tomu, že paní Corneli bylo první sporné rozhodnutí v plném znění poskytnuto až po podání žaloby. Nejednalo se proto o nový žalobní důvod ve smyslu čl. 84 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, nýbrž o přípustné prohloubení (čtvrtého) žalobního důvodu porušení čl. 70 odst. 1 TUB, který byl uveden v žalobě již dříve (
124
). Proti němu se pak ECB hájila, aniž přihlédla k vnitrostátním výkladovým metodám a judikatuře italských soudů.
143.
Druhý důvod kasačního opravného prostředku Komise, kterým Komise vytýká Tribunálu porušení čl. 84 odst. 1 jeho jednacího řádu a zásady ne ultra petita, je proto nezbytné zamítnout jako neopodstatněný.
7. Dílčí závěry
144.
Vzhledem k tomu, že podle mého názoru nelze žádný z důvodů kasačního opravného prostředku přijmout, navrhuji, aby byly oba kasační opravné prostředky zamítnuty.
145.
Vzhledem k tomu, že nebyl podán návrh na náhradu nákladů řízení podle čl. 138 odst. 1 ve spojení s čl. 184 odst. 1 jednacího řádu, není třeba rozhodnout o nákladech řízení paní Corneli. Jelikož navrhovatelky neměly úspěch, musí podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu ve spojení s jeho čl. 184 odst. 2 nést vlastní náklady řízení o kasačním opravném prostředku. Itálie jako vedlejší účastník ponese podle čl. 140 odst. 1 jednacího řádu ve spojení s jeho čl. 184 odst. 1 vlastní náklady řízení.
146.
Pokud ovšem Soudní dvůr nepřijme můj návrh na rozhodnutí a bude kasační opravné prostředky považovat za opodstatněné, protože je zejména opodstatněný pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise (body 81 až 112 výše), pak by napadený rozsudek bylo nezbytné zrušit, věc vrátit k novému rozhodnutí Tribunálu s tím, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Vzhledem k tomu, že Tribunál se zabýval pouze žalobním důvodem porušení čl. 70 odst. 1 TUB, resp. nedostatečným právním základem, a zbývající žalobní důvody, které shrnul v bodě 84 napadeného rozsudku, nezkoumal (
125
), nemůže Soudní dvůr podle článku 61 statutu Soudního dvora vydat konečné rozhodnutí. Soudní dvůr podle mého názoru nemá k dispozici informace nezbytné ke konečnému rozhodnutí o těchto žalobních důvodech. K tomu by navíc bylo nezbytné posouzení skutkového stavu a důkazů, které Tribunál neprovedl.
VI. Závěry
147.
S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„1)
Kasační opravné prostředky ve spojených věcech C‑777/22 P a C‑789/22 P se zamítají.
2)
Evropská centrální banka, Evropská komise a Italská republika ponesou vlastní náklady řízení.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Rozsudek ze dne 12. října 2022, Corneli v. ECB (T‑502/19, EU:T:2022:627).
(
3
) – ECB-SSM-2019-ITCAR-11.
(
4
) – ECB-SSM-2019-ITCAR-13.
(
5
) – Rozsudek ze dne 5. listopadu 2019 (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923).
(
6
) – Rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 102 až 115).
(
7
) – Nařízení Rady ze dne 15. října 2013, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (Úř. věst. 2013, L 287, s. 63).
(
8
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 15. května 2014, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 82/891/EHS, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU a 2013/36/EU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 a (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2014, L 173, s. 190).
(
9
) – Viz Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB – Three Parallel Modes of Executing EU Law?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2014, svazek 21, s. 89 (105 a násl.); Boucon, L., a Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of European Integration?“, European Journal of Legal Studies, 2018, svazek 10, s. 155 (170 a násl.); Coman-Kund, F., und Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism“, Banking & Finance Law Review, 2018, svazek 33, s. 133 (147 a násl.); Di Bucci, V., „Quelques questions concernant le contrôle juridictionnel sur le mécanisme de surveillance unique“, v: Liber amicorum Antonio Tizzano – De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, Giappichelli 2018, s. 316 a násl. (327 a násl.); Biondi, A., a Spano, A., „The ECB and the Application of National Law in the SSM: New Yet Old…“, European Business Law Review, 2020, svazek 31, s. 1023 (s. 1036 a násl.); Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union – A Study of Legal Accountability, Cambridge 2024, s. 165 a násl.
(
10
) – Viz k tomu též stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, bod 26 a násl.).
(
11
) – GURI č. 267 ze dne 16. listopadu 2016.
(
12
) – GURI č. 176 ze dne 31. července 2015.
(
13
) – Viz decreto legislativo (legislativní nařízení) č. 385 ze dne 1. září 1993 (GURI č. 230 ze dne 30. září 1993, Supplemento Ordinario č. 92).
(
14
) – Viz podrobně bod 3 a násl. napadeného rozsudku.
(
15
) – Jedna se o soukromoprávní mezibankovní konsorcium určené k pojištění vkladů, viz k tomu rozsudek ze dne 2. března 2021, Komise v. Itálie a další (C‑425/19 P, EU:C:2021:154, bod 7 a násl.).
(
16
) – Bod 33 a násl. napadeného rozsudku.
(
17
) – Body 88 až 100 napadeného rozsudku.
(
18
) – Zdá se, že Tribunál tím (v bodě 107 napadeného rozsudku) myslí kvalifikovanou podmínku očekávání „závažn[ých] majetko[vých] ztrát“, kterou stanoví čl. 70 odst. 1 TUB. Tato podmínka je ovšem zmiňována pouze v citaci tohoto ustanovení v bodě 89 a v bodě 93, třetí odrážce napadeného rozhodnutí, aniž je z toho dovozováno nebo ECB explicitně vytýkáno, že ji nepoužila.
(
19
) – Body 103 až 108 napadeného rozsudku.
(
20
) – Zdá se, že Tribunál má tímto komplikovaným výkladem na mysli, že tyto směrnice a právní předpisy přijaté k jejich provedení tvoří jednotný normativní zdroj.
(
21
) – Body 111 až 113 napadeného rozsudku.
(
22
) – Viz shrnutí v bodě 84 napadeného rozsudku, který se zakládá na přeuspořádání pěti žalobních důvodů formálně předložených v žalobním návrhu. Ve věci samé Tribunál rozhodl o opodstatněnosti čtvrtého žalobního důvodu, který se zakládá zejména na porušení článku 70 TUB.
(
23
) – Body 26 až 29 napadeného rozsudku.
(
24
) – První důvod kasačního opravného prostředku ECB ve věci C‑777/22 P, jakož i první důvod kasačního opravného prostředku Komise ve věci C‑789/22 P.
(
25
) – Druhý důvod kasačního opravného prostředku ECB ve věci C‑777/22 P a druhý až pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise ve věci C‑789/22 P.
(
26
) – Viz rozsudky ze dne 23. dubna 2009, Sahlstedt a další v. Komise (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, bod 22 a zde citovaná judikatura), a ze dne 6. července 2023, Julien v. Rada (C‑285/22 P, nezveřejněné, EU:C:2023:551, bod 45 a zde citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 20. června 2024, EUIPO v. Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, bod 76 a zde citovaná judikatura).
(
27
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 30. června 2022, Danske Slagtermestre v. Komise (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, bod 41 a zde citovaná judikatura), a ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 103).
(
28
) – Bod 33 a násl. napadeného rozsudku.
(
29
) – Viz podrobně bod 34 napadeného rozsudku.
(
30
) – Viz bod 34 druhá odrážka napadeného rozsudku.
(
31
) – Viz bod 34 třetí odrážka napadeného rozsudku.
(
32
) – Viz čl. 18 odst. 9 a čl. 26 odst. 7 tohoto statutu.
(
33
) – Bod 44 napadeného rozsudku.
(
34
) – Viz rovněž bod 38 napadeného rozsudku.
(
35
) – Rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 110 a 111).
(
36
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 109, 111 a 112); viz rovněž moje stanovisko ve spojených věcech ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:323, bod 119).
(
37
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 113 až 115).
(
38
) – Body 47 až 53 napadeného rozsudku.
(
39
) – ESLP, rozsudek ze dne 7. července 2020, Albert a další v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414).
(
40
) – V tomto smyslu ESLP, rozsudek ze dne 7. července 2020, Albert a další v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 121 až § 124, § 132 a zejména § 134).
(
41
) – ESLP, rozsudek ze dne 7. července 2020, Albert a další v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 155 s odkazem na rozsudky ze dne 20. září 2011, Shesti Mai Engineering OOD a další v. Bulharsko, č. 17854/04 (CE:ECHR:2011:0920JUD001785404), a ze dne 7. listopadu 2002, Olczak v. Polsko (CE:ECHR:2002:1107DEC003041796)).
(
42
) – ESLP, rozsudek ze dne 7. července 2020, Albert a další v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 154 a § 155).
(
43
) – Viz analogicky rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 114).
(
44
) – Body 34 a 35 napadeného rozsudku.
(
45
) – Rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. Komisi, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci (C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873, body 28 a 29 a zde citovaná judikatura). Viz rovněž bod 74 napadeného rozsudku.
(
46
) – Bod 58 a násl. napadeného rozsudku.
(
47
) – V tomto smyslu např. rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Sahlstedt a další v. Komise (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, bod 26, s odvoláním na rozsudek ze dne 15. července 1963, (Plaumann v. Komise, 25/62, EU:C:1963:17, bod 238).
(
48
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 23. dubna 2009, Sahlstedt a další v. Komise (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, bod 31 a zde citovaná judikatura).
(
49
) – Body 58 až 64 napadeného rozsudku.
(
50
) – Ustálená judikatura, viz zejména rozsudky ze dne 28. června 2018, Andres (Insolvenz Heitkamp BauHolding) v. Komise (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, bod 44 a násl. ve vztahu k držitelům nároku na uplatnění daňové úspory získaného a potvrzeného daňovým výměrem), ze dne 27. února 2014, Stichting Woonpunt a další v. Komise (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, bod 59), a ze dne 13. března 2008, Komise v. Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, bod 71).
(
51
) – Bod 77 a násl. napadeného rozsudku, pod nadpisem „K právnímu zájmu na podání žaloby“.
(
52
) – Viz zejména body 81 a 82 napadeného rozsudku.
(
53
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 13. července 2023, D & A Pharma v. EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, bod 45), a ze dne 7. listopadu 2018, BPC Lux 2 a další v. Komise (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, bod 31), a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 54 a násl., zejména body 62 a 68).
(
54
) – V tomto smyslu trochu složitě formulované rozsudky ze dne 13. července 2023, D & A Pharma v. EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, body 43 a 44 a zde citovaná judikatura), a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, body 55 až 58 a zde citovaná judikatura).
(
55
) – Rozsudky ze dne 6. května 2021, Bayer CropScience a Bayer v. Komise (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, bod 40), a ze dne 7. listopadu 2018, BPC Lux 2 a další v. Komise (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, bod 42), a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, body 69 a 70).
(
56
) – Viz rozsudky ze dne 7. listopadu 2018, BPC Lux 2 a další v. Komise (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, bod 43), a ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 79).
(
57
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 13. července 2023, D & A Pharma v. EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, body 51 až 53 a zde citovaná judikatura).
(
58
) – Viz k odpovídající žalobě na náhradu škody jiných minoritních akcionářů banky rozsudek Tribunálu ze dne 5. června 2024, Malacalza Investimenti a Malacalza v. ECB (T‑134/21, EU:T:2024:362), který je předmětem probíhajícího kasačního opravného prostředku (věc C‑557/24 P).
(
59
) – Viz moje stanovisko ve spojených věcech ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:323, bod 104 a další, zejména bod 119).
(
60
) – Body 100 až 113 napadeného rozsudku.
(
61
) – Viz též stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, bod 30).
(
62
) – K příslušné povinnosti vnitrostátních orgánů uplatňovat použitelné ustanovení směrnice viz rozsudek ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, EU:C:2005:741, bod 101 a zde citovaná judikatura).
(
63
) – Viz zejména body 112 a 113 napadeného rozsudku.
(
64
) – Rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, bod 76 a zde citovaná judikatura).
(
65
) – Rozsudek ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 52 a zde citovaná judikatura).
(
66
) – Ten obecně hovoří o „narušení finanční a hospodářské situace“.
(
67
) – Viz pouze rozsudek ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 53 a zde citovaná judikatura).
(
68
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 21. prosince 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, bod 77 a zde citovaná judikatura), a ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 53). Viz rovněž moje stanovisko ve věci Impact (C‑268/06, EU:C:2008:2, bod 96).
(
69
) – Viz Kokott, J., Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, svazek 148, s. 496 a násl. (501).
(
70
) – Analogicky viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, bod 83). Viz rovněž rozsudky ze dne 9. září 2003, CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, bod 49); ze dne 29. dubna 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, bod 30), a ze dne 22. června 1989, Constanzo (103/88, EU:C:1989:256, body 31 a 32).
(
71
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, body 47 a 48); ze dne 17. července 2008, Arcor a další (C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, body 35 a 36), a ze dne 7. ledna 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57 a zde citovaná judikatura).
(
72
) – Viz rozsudek ze dne 3. května 2005, Berlusconi a další (C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2005:270, body 73 až 77).
(
73
) – Viz rovněž moje stanovisko ve spojených věcech Berlusconi a další (C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2004:624, bod 140 a násl.).
(
74
) – Ustálená judikatura, viz rozsudku ze dne 7. srpna 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 42 a násl. a zde citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 14. července 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, bod 20 a násl.).
(
75
) – Viz rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57 a násl.).
(
76
) – Viz rozsudky ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, body 49, 50 a 53), a ze dne 17. července 2008, Arcor a další (C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 38).
(
77
) – Takto posouzení vlivů na životní prostředí v rozsudku ze dne 7. ledna 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57 a násl.).
(
78
) – Takto ohledně zohlednění určitých kritérií příspěvků nebo nákladů, které mají vliv na výši tarifů v oblasti telekomunikací, rozsudky ze dne 6. října 2015, T-Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 46), a ze dne 17. července 2008, Arcor a další (C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 35 a násl.). Rovněž k dani z přidané hodnoty viz rozsudek ze dne 8. června 2006, Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, EU:C:2006:374, bod 28 a násl.).
(
79
) – Di Bucci (bod 9 výše), s. 329, má naopak za to, že v tomto kontextu obecně nelze použít judikaturu týkající se zákazu přímého použití ustanovení směrnice, která zakládají povinnosti jednotlivci, a to z důvodu povinnosti uplatnit právní předpisy stanovené v čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013.
(
80
) – Rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 102 až 115).
(
81
) – Bod 112 napadeného rozsudku.
(
82
) – Viz jen v tomto ohledu jasnější anglické resp. francouzské znění: „all relevant EU law“; „toutes les dispositions pertinentes du droit de l’Union“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
(
83
) – Bod 34 odůvodnění nařízení č. 1024/2013 v souladu s tím poukazuje na to, že [touto povinností uplatňovat vnitrostátní předpisy] „není dotčena zásada přednosti práva Unie“.
(
84
) – Není tomu tak všude, jak ukazuje zejména čl. 1 odst. 5 nařízení č. 1024/2013 (viz rovněž body 13 a 15 odůvodnění): „Tímto nařízením nejsou dotčeny působnost a související pravomoci příslušných orgánů zúčastněných členských států provádět úkoly v oblasti dohledu, které nejsou v tomto nařízení svěřeny ECB“.
(
85
) – Podobně Coman-Kund a Amtenbrink (poznámka pod čarou 9 výše), s. 148 až 150; Di Bucci (poznámka pod čarou 9 výše), s. 328; jiný přístup Witte (poznámka pod čarou 9 výše), s. 106.
(
86
) – V tomto smyslu viz rovněž bod 12 odůvodnění nařízení č. 1024/2013: „Jednotný mechanismus dohledu […] by [měl] zajistit, aby politika Unie týkající se obezřetnostního dohledu nad úvěrovými institucemi byla zavedena soudržně a efektivně, aby jednotný soubor pravidel pro finanční služby byl uplatňován stejným způsobem na úvěrové instituce ve všech dotčených členských státech a aby tyto úvěrové instituce podléhaly dohledu nejvyšší kvality, jenž nebude omezován úvahami jiné než obezřetnostní povahy“.
(
87
) – Viz rovněž Biondi a Spano (poznámka pod čarou 9 výše), s. 1040 a násl.
(
88
) – To by přicházelo do úvahy u bank, které jsou kontrolovány státem; viz k „vertikální“ přímé použitelnosti ustanovení směrnice rozsudek ze dne 10. října 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745).
(
89
) – ECB tento názor vždy sdílela, viz ECB, Feedback Statement – Responses to the public consultation on a draft Regulation and draft Guide of the European Central Bank, březen 2016, s. 10, bod 35. Viz rovněž Boucon a Jaros (poznámka pod čarou 9 výše), s. 170 až 172 a 183; Coman-Kund a Amtenbrink (poznámka pod čarou 9 výše), s. 153 a 156.
(
90
) – Rozsudek ze dne 6. října 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 70 a zde citovaná judikatura; poprvé rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 57; kurzivou zvýraznila autorka stanoviska). Ještě bez odkazu na zásadu přednosti viz podle mého názoru správnější rozsudek ze dne 8. listopadu 2016, Ogňanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, bod 59: „[…] Tato povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva je totiž inherentní systému Smlouvy o FEU, jelikož umožňuje, aby vnitrostátní soudy v rámci svých pravomocí zajistily plnou účinnost unijního práva, rozhodují-li o sporu, který jim byl předložen“). Speciálně k povinnosti konformního výkladu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Agencia Estatal de la Administración Tributaria (vyloučení veřejných pohledávek z oddlužení) (C‑687/22, EU:C:2024:287, bod 32 a zde citovaná judikatura).
(
91
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 6. října 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, body 71 a 72 a zde citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (odsouzení v nepřítomnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, bod 48), jakož i moje stanovisko ve věci Heureka Group (Internetové srovnávače cen) (C‑605/21, EU:C:2023:695, body 79 až 82).
(
92
) – Viz rovněž Coman-Kund a Amtenbrink (poznámka pod čarou 9 výše), s. 158; Biondi a Spano (poznámka pod čarou 9 výše), s. 1042 až 1044; Di Bucci (poznámka pod čarou 9 výše), s. 327.
(
93
) – Vyplývá to ze souhrnu zjištění v bodech 94, 105 až 108, 112 a 113 napadeného rozsudku.
(
94
) – Jak již bylo uvedeno výše v poznámce pod čarou 18, vychází napadený rozsudek pouze implicitně z tohoto zjištění.
(
95
) – Pochybnosti u Di Bucci (poznámka pod čarou 9 výše), s. 327.
(
96
) – Viz k tomu již podrobně stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, bod 26 a násl.).
(
97
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 12. září 2024, Anglo Austria v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, body 75, 85, 86, 98 a 114), a ze dne 15. září 2022, PNB Banka v. ECB (C‑326/21 P, nezveřejněný, EU:C:2022:693, bod 71).
(
98
) – Viz rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, body 44 až 46).
(
99
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 12. září 2024, Anglo Austria AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, body 85 a 86), a ze dne 15. září 2022, PNB Banka v. ECB (C‑326/21 P, nezveřejněný, EU:C:2022:693, bod 71).
(
100
) – Podle něj je opravný prostředek přípustný pouze „pro porušení právních předpisů Tribunálem“.
(
101
) – K takovému částečnému „včlenění“ dochází nanejvýš v právních sporech před unijními soudy na základě rozhodčí doložky. Článek 272 SFEU totiž umožňuje učinit vnitrostátní občanské právo předmětem soudní kontroly smlouvy uzavřené mezi unijními orgány a podniky; viz např. rozsudek ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, body 88 a 89), a moje stanovisko ve věci ADR Center v. Komise (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, bod 121 a násl.).
(
102
) – V tomto smyslu ovšem Di Bucci (poznámka pod čarou 9 výše), s. 330. Zdá se, že i Tribunál v bodech 111 a 112 napadeného rozsudku zastává tento názor, když unijní právo uvedené v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci nařízení č. 1024/2013 včetně směrnic a vnitrostátní právní předpisy určené k jejich provedení (implicitně) kvalifikuje jako pocházející z jednoho jednotného normativního zdroje (bod 31 výše).
(
103
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, body 31 a 49 a násl.). Viz také moje stanovisko ve věci Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, bod 49 a násl. a bod 56).
(
104
) – Projevuje se to zejména v rozdělení břemene tvrzení a důkazního břemene mezi Komisí a dotčeným členským státem, jakož i v jeho povinnosti součinnosti při zjišťování skutečného významu a konkrétního uplatnění vnitrostátního práva, které Komise nemůže provádět sama, protože nemá vlastní vyšetřovací pravomoc. Viz k tomu rozsudky ze dne 25. ledna 2024, Komise v. Irsko (trihalometany v pitné vodě) (C‑481/22, EU:C:2024:85, body 72 a násl.), ze dne 2. září 2021, Komise v. Švédsko (čistírny odpadních vod) (C‑22/20, EU:C:2021:669, bod 143 a násl.); ze dne 22. dubna 2021, Komise v. Rakousko (nájem budovy, která dosud nebyla postavena) (C‑537/19, EU:C:2021:319, bod 55 a násl.); ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Maďarsko (přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, bod 111 a násl. ohledně správní praxe), a ze dne 9. července 2015, Komise v. Irsko (C‑87/14, EU:C:2015:449, bod 23 a zde citovaná judikatura).
(
105
) – Viz například rozsudky ze dne 9. dubna 2024, Profi Credit Polska (obnova řízení ukončeného pravomocným rozhodnutím) (C‑582/21, EU:C:2024:282, body 31, 55 a 58); ze dne 27. dubna 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, bod 24 a zde citovaná judikatura); ze dne 20. října 2022, Ekofrukt (C‑362/21, EU:C:2022:815, bod 25), a ze dne 7. července 2016, Genentech (C‑567/14, EU:C:2016:526, bod 22 a zde citovaná judikatura).
(
106
) – Stanovisko ve věci Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, body 42 a násl.), a následně ve věci EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, body 44 a násl.).
(
107
) – Rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 44 a násl.); na to navazující rozsudek ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, body 34 a násl.). Viz rovněž rozsudek ze dne 5. dubna 2017, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, bod 35 a násl.).
(
108
) – Viz rozsudky ze dne 12. září 2024, Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, body 85 a 86 a zde citovaná judikatura), a ze dne 15. září 2022, PNB Banka v. ECB (C‑326/21 P, nezveřejněný, EU:C:2022:693, bod 71).
(
109
) – Rozsudek ze dne 27. března 2014, OHIM v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, bod 37: „[…] nevyplývá, že s vnitrostátní právní normou […] musí být nakládáno jako s čistě skutkovou okolností, […]“). Viz rovněž Prek, M., and Lefèvre, S., „The EU Courts as ‘national’ courts: National law in the EU judicial process“, Common Market Law Review, 2017, svazek 54, bod 2, s. 369 (394: „‘hybrid’ or sui generis approach“).
(
110
) – Viz rozsudky ze dne 10. září 2024, Komise v. Irsko a Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, body 174 až 176); ze dne 14. prosince 2023, Komise v. Amazon.com a další (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, body 19 až 22); ze dne 5. prosince 2023, Lucembursko a další v. Komise (C‑451/21 P a C‑454/21 P, EU:C:2023:948, body 76 až 79); ze dne 8. listopadu 2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. Komise (C‑885/19 P a C‑898/19 P, EU:C:2022:859, bod 72 a násl., zejména bod 82); ze dne 21. prosince 2016, Komise v. Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, bod 20 a zde citovaná judikatura); ze dne 3. dubna 2014, Francie v. Komise (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 77 a násl.), a ze dne 21. prosince 2011, A2A v. Komise (C‑318/09 P, nezveřejněný, EU:C:2011:856, bod 125).
(
111
) – K tomu se generální advokátka T. Ćapeta ve stanovisku ve věci Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, bod 47 a násl.) přiklání, ačkoliv ohledně čl. 4 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1024/2013 považuje vnitrostátní právo v podstatě za totožné s právem Unie.
(
112
) – Takto ale stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Anglo Austrian AAB v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, body 44 až 46). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzelly ve spojených věcech Crédit Mutuel Arkéa v. ECB (C‑152/18 P a C‑153/18 P, EU:C:2019:505, bod 120, s odkazem mimo jiné na rozsudek ze dne 13. prosince 2017, Crédit mutuel Arkéa v. ECB, T‑712/15, EU:T:2017:900, bod 132).
(
113
) – Viz jen rozsudek ze dne 25. října 2017, Komise v. Itálie (C‑467/15 P, EU:C:2017:799, bod 15 a zde citovaná judikatura). Něco jiného by mohlo platit pro otázku oblasti působnosti normy, o kterou se opírá napadené opatření; k tomu viz pravomocný rozsudek Tribunálu ze dne 12. června 2019, RV v. Komise (T‑167/17, EU:T:2019:404, body 59 až 61), jakož i stanovisko generálního advokáta P. Pikamäea ve věci EUIPO v. Neoperl (C‑93/23 P, EU:C:2024:751, bod 72 a násl.).
(
114
) – Viz tomto smyslu rozsudky ze dne 12. září 2024, Anglo Austria v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, body 86 a 114), a ze dne 15. září 2022, PNB Banka v. ECB (C‑326/21 P, nezveřejněný, EU:C:2022:693, bod 71); ze dne 5. dubna 2017, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, bod 56), a ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 53). Obecně k příslušně omezené pravomoci přezkumu Soudního dvora v řízení o kasačním opravném prostředku viz jen rozsudek ze dne 18. června 2020, Dovgan v. EUIPO (C‑142/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:487, bod 44).
(
115
) – Viz zejména odkazy a rozsudky Tribunale Amministrativo regionale per il Lazio (Regionální správní soud Lazio, Itálie), č. 1627 ze dne 1. února 2017, č. 11766 ze dne 15. listopadu 2021 a č. 13520 ze dne 27. prosince 2021, jakož i rozsudky Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), č. 6583 ze dne 20. prosince 2012 a č. 835 ze dne 19. února 2015. K tomu bych pro úplnost ráda dodala, ačkoli to podle mého názoru není ve výsledku relevantní, že se zdá, že tyto rozsudky skutečně podporují výklad přednesený navrhovatelkami a Itálií, a tedy postup ECB ve sporných rozhodnutích. Paní Corneli naproti tomu tuto judikaturu správních soudů téměř nezmiňuje, omezuje se v zásadě na doslovný výklad upřednostňovaný akademickými názory a obecnou judikaturu Corte suprema di cassazione (Kasační soud, Itálie), který tuto výkladovou metodu v občanském právu upřednostňuje.
(
116
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 11. ledna 2024, Foz v. Rada (C‑524/22 P, EU:C:2024:23, bod 38 a zde citovaná judikatura), a ze dne 23. března 2023, PV v. Komise (C‑640/20 P, EU:C:2023:232, bod 78 a zde citovaná judikatura); kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
(
117
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 19. června 2019, RF v. Komise (C‑660/17 P, EU:C:2019:509, bod 30 a zde citovaná judikatura).
(
118
) – V tomto smyslu rozsudky ze dne 12. listopadu 2020, Pethke v. EUIPO (C‑382/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:917, bod 62 a zde citovaná judikatura), a ze dne 18. června 2020, Dovgan v. EUIPO (C‑142/19 P, nezveřejněný, EU:C:2020:487, bod 44 a zde citovaná judikatura).
(
119
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 12. září 2024, Anglo Austria v. ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, bod 86 a zde citovaná judikatura).
(
120
) – S ohledem na zjištění v bodě 88 a násl. napadeného rozsudku to nelze vyloučit. K výkladovým metodám unijního práva viz jen rozsudky ze dne 12. ledna 2023, Österreichische Post (informace o příjemcích osobních údajů) (C‑154/21, EU:C:2023:3, bod 29), a ze dne 15. března 2022, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, bod 63).
(
121
) – Viz rovněž bod 92 napadeného rozsudku.
(
122
) – Viz bod 108 napadeného rozsudku.
(
123
) – První sporné rozhodnutí se tak svým zněním v zásadě odkazuje na zhoršení finanční situace banky (body 1.5, 2 a 3.1); ovšem v bodě 1.3 pod nadpisem „Významná akumulace ztrát“ („Significativo accumulo di perdite“) se zabývá nahromaděním ztrát ve výši 1,6 miliardy eur v období od prosince 2014 do září 2018 (1.3.1) a podstatným zvýšením úrokových nákladů v důsledku snížení hodnoty úvěrů („reduzioni del valore dei crediti“) ve výši 428 milionů eur v roce 2017 a 219 milionů eur v roce 2018 (1.3.2). Body 2.6 (Posouzení přiměřenosti) a 3.1 (Postup) pojednávají o cíli vyhnout se dalšímu zhoršení situace banky.
(
124
) – K příslušné ustálené judikatuře viz např. rozsudek ze dne 11. března 2020, Komise v. Gmina Miasto Gdynia a Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, bod 66 a zde citovaná judikatura).
(
125
) – Viz bod 114 napadeného rozsudku.