62024CJ0328_RES
Věc C‑328/24 P
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși
v.
Úřad evropského veřejného žalobce
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 16. dubna 2026
„Kasační opravný prostředek – Institucionální právo – Nařízení (EU) 2017/1939 – Úřad evropského veřejného žalobce – Článek 42 odst. 1 – Procesní úkony Úřadu evropského veřejného žalobce, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám – Soudní přezkum vykonávaný vnitrostátními soudy – Námitka protiprávnosti – Přípustnost – Výlučná pravomoc Soudního dvora Evropské unie přezkoumávat legalitu aktů Unie – Článek 86 odst. 2 a 3 SFEU – Úloha veřejného žalobce u vnitrostátních soudů – Oprávnění unijního normotvůrce stanovit pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce – Nepřípustná odchylka od článku 263 SFEU – Neexistence – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Právo na účinnou právní ochranu – Porušení – Neexistence – Chybějící pravomoc Tribunálu“
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Přípustnost – Podmínky – Předložení argumentů vznesených rovněž před Tribunálem
[Článek 256 odst. 1 druhý pododstavec SFEU; statut Soudního dvora, čl. 58 první pododstavec; jednací řád Soudního dvora, čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2]
(viz body 38–40)
Žaloba na neplatnost – Podmínky přípustnosti – Pravomoc unijního soudu – Nepominutelná podmínka řízení – Námitka protiprávnosti směřující k prokázání porušení primárního unijního práva – Akt sekundárního práva vylučující pravomoc unijního soudu – Povinnost unijního soudu zkoumat tuto námitku před tím, než prohlásí, že nemá pravomoc k projednání žaloby v původním řízení
(Článek 256 odst. 1 druhý pododstavec a článek 263 SFEU; nařízení Rady 2017/1939, článek 42)
(viz body 53, 58–61)
Žaloba na neplatnost – Pravomoc unijního soudu – Žaloba směřující proti rozhodnutí stálé komory Úřadu evropského veřejného žalobce o podání obžaloby ve věci týkající se žalobce – Procesní úkon Úřadu evropského veřejného žalobce – Nedostatek pravomoci – Pravomoc vnitrostátních soudů – Právo na účinnou právní ochranu – Porušení – Neexistence
(Článek 19 odst. 1 a 3 SEU; čl. 86 odst. 1 až 3, čl. 263 čtvrtý pododstavec, články 267 a 277 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, články 47 a 48; nařízení Rady 2017/1939, body 83, 85, 86, 87 první pododstavec a 88 odůvodnění, čl. 10 odst. 2, čl. 13 odst. 1, čl. 28 odst. 1, čl. 30 odst. 5, čl. 31 odst. 3, článek 36, čl. 37 odst. 2, článek 41 a čl. 42 odst. 1 až 3 a 8)
(viz body 64–91, 96–100)
Kasační opravný prostředek – Důvody kasačního opravného prostředku – Procesní vada – Rozhodnutí o spojení posouzení námitky nepřípustnosti s věcí samou – Posuzovací pravomoc Tribunálu
(Článek 256 SFEU; jednací řád Tribunálu, čl. 130 odst. 1 a 7)
(viz bod 106)
Shrnutí
Soudní dvůr, k němuž byl podán kasační opravný prostředek, který zamítl, upřesňuje vztah mezi soudním systémem zavedeným Smlouvami a čl. 42 odst. 1 nařízení 2017/1939 (
1
), podle kterého procesní úkony Úřadu evropského veřejného žalobce (dále jen „Úřad“), které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, podléhají přezkumu příslušnými vnitrostátními soudy.
V návaznosti na vyšetřování Úřadu nařídila jeho stálá komora předložení věci navrhovatele rumunskému trestnímu soudu. Navrhovatel podal proti tomuto rozhodnutí k Tribunálu žalobu na neplatnost a zároveň uplatnil námitku protiprávnosti článku 42 nařízení 2017/1939. Tribunál konstatoval, že nemá pravomoc z důvodu, že soudní přezkum procesních úkonů Úřadu spadá do pravomoci vnitrostátních soudů.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr rozhodl, že se Tribunál dopustil právního pochybení, když konstatoval, že nemá pravomoc rozhodnout o žalobě podané proti procesnímu úkonu Úřadu ve smyslu čl. 42 odst. 1 nařízení 2017/1939, aniž zkoumal, zda takovému konstatování nebrání primární unijní právo.
Vzhledem k tomu, že otázka pravomoci je nepominutelnou podmínkou řízení, která musí být případně zkoumána i bez návrhu, nemůže totiž Tribunál prohlásit, že nemá pravomoc k rozhodnutí o žalobě, aniž se předtím zabýval opodstatněností všech argumentů, které mu byly předloženy, a jejichž cílem je právě prokázat v této souvislosti jeho pravomoc. Konkrétně ustálená judikatura, podle které nepřípustnost žaloby vede k nepřípustnosti námitky protiprávnosti uplatněné na podporu této žaloby, nemůže opravňovat Tribunál k tomu, aby prohlásil, že nemá pravomoc k posouzení platnosti ustanovení sekundárního práva z hlediska primárního unijního práva, z důvodu, že nemá pravomoc rozhodnout o žalobě, pokud se o toto ustanovení opírá právě proto, aby dospěl k závěru o tom, že nemá pravomoc. Z judikatury tedy vyplývá, že pokud je Tribunálu předložena námitka protiprávnosti ustanovení sekundárního práva, které vylučuje jakýkoli soudní přezkum rozhodnutí unijní instituce, jež u něj bylo napadeno z důvodu neslučitelnosti tohoto ustanovení s článkem 263 SFEU, musí ověřit, zda je tato námitka protiprávnosti opodstatněná, a případně prohlásit, že má pravomoc přezkoumat legalitu tohoto rozhodnutí na základě článku 263 SFEU, aby zajistil účinný soudní přezkum.
Soudní dvůr nicméně konstatuje, že unijní normotvůrce neporušil jeho pravomoci stanovené v článku 19 SEU a článku 263 SFEU, když svěřil vnitrostátním soudům pravomoc k soudnímu přezkumu procesních úkonů Úřadu, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám.
V této souvislosti Soudní dvůr uvádí, že rozdělení pravomocí mezi vnitrostátní soudy a unijní soudy provedené v článku 42 nařízení 2017/1939 nepředstavuje nepřípustnou odchylku od výlučné pravomoci unijních soudů přezkoumávat legalitu aktů přijatých institucemi nebo jinými subjekty Unie na základě článku 263 SFEU. Unijní normotvůrce nepřekročil meze zmocnění, které mu přiznává čl. 86 odst. 3 SFEU k tomu, aby stanovil „pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných [Úřadem] při výkonu jeho funkcí“, když podrobil procesní úkony Úřadu, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, s výjimkou jeho rozhodnutí o odložení případu, pouze soudnímu přezkumu vnitrostátních soudů a tím, že stanovil pravomoc Soudního dvora v ostatních případech.
Kromě toho s ohledem na zvláštní povahu úkolů svěřených Úřadu Smlouvou o FEU a s ohledem na rozsah pravomocí svěřených touto Smlouvou unijnímu normotvůrci k vymezení institucionálního a procesního rámce, v němž Úřad plní své úkoly, musí být výraz „pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných [Úřadem] při výkonu jeho funkcí“, vykládán v tom smyslu, že může zahrnovat nejen stanovení zvláštních podmínek a postupů pro podávání žalob proti těmto procesním úkonům, ale případně i stanovení zvláštních pravidel pro vymezení soudní pravomoci.
V tomto institucionálním a procesním rámci jsou právní účinky procesních úkonů Úřadu vůči třetím osobám z velké části určeny vnitrostátním právem. Procesní úkony Úřadu navíc představují fázi trestního řízení, po jejímž skončení mají výlučnou pravomoc vnitrostátní soudy, které mají pravomoc nezávisle posoudit důkazy. Za těchto podmínek pravomoc vnitrostátních soudů k přezkumu těchto aktů nepředstavuje nepřípustnou odchylku od článku 263 SFEU. Kromě toho potvrzuje toto rozdělení pravomocí obecná systematika článku 42 nařízení.
Soudní dvůr dále připomíná, že článek 47 Listiny základních práv Evropské unie nemůže založit pravomoc unijních soudů, pokud ji vylučují Smlouvy, ani změnit systém soudní kontroly upravený Smlouvami, a zejména pak pravidla přípustnosti přímých žalob. Článek 42 odst. 1 nařízení 2017/1939 každopádně respektuje právo na účinnou právní ochranu zaručené článkem 47 Listiny.
Zaprvé soudní přezkum procesních úkonů, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, ve světle článku 41 nařízení 2017/1939 a jeho bodů odůvodnění umožňuje zajistit, aby Úřad dodržoval základní práva. Kromě toho musí členské státy zajistit účinné opravné prostředky.
Zadruhé vzhledem k tomu, že první odstavec, který jej tvoří, musí být vykládán s ohledem na jeho obecnou systematiku, je článek 42 plně v souladu s komplexním systémem procesních prostředků nápravy a řízení určeným k zajištění přezkumu legality unijních aktů. Především je provázán s odstavcem 2, podle něhož se na soudní přezkum procesních úkonů Úřadu použije mechanismus předběžných otázek, čímž je zajištěno, že veškeré otázky týkající se výkladu nebo platnosti procesních úkonů Úřadu, které jsou napadeny u příslušného vnitrostátního soudu, jakož i dotčeného nařízení, budou moci být zkoumány Soudním dvorem.
(
1
) – Nařízení Rady (EU) 2017/1939 ze dne 12. října 2017, kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce (Úř. věst. 2017, L 283, s. 1).