ROZSUDEK SOUDU (třetího senátu)
25. října 2007
Věc T-154/05
Carmela Lo Giudice
v.
Komise Evropských společenství
„Veřejná služba – Úředníci – Psychické obtěžování – Žaloba na neplatnost – Povinnost pomoci – Povinnost uvést odůvodnění – Legitimní očekávání – Článek 24 služebního řádu – Povinnost péče – Přípustnost – Žaloba na náhradu škody“
Předmět: Žaloba, jejímž předmětem je zejména jednak návrh směřující ke zrušení rozhodnutí Komise, v němž dospěla k závěru o neexistenci
psychického obtěžování, a jednak žaloba na náhradu škody směřující k náhradě údajně utrpěné nehmotné újmy.
Rozhodnutí: Žaloba se zamítá. Každá z účastnic řízení ponese vlastní náklady řízení.
Shrnutí
1.      Úředníci – Psychické obtěžování – Pojem
2.      Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Soulad mezi stížností a žalobou
(Služební řád úředníků, články 90 a 91)
3.      Úředníci – Povinnost správy poskytnout pomoc – Působnost
(Služební řád úředníků, článek 24)
4.      Úředníci – Rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení – Povinnost uvést odůvodnění – Působnost
(Služební řád úředníků, článek 25)
1.      Úředník, který se cítí být obětí psychického obtěžování, musí nezávisle na subjektivním pocitu, který může mít ohledně tvrzených
skutečností, předložit soubor důkazů umožňujících prokázat, že se stal obětí chování, které objektivně směřovalo k tomu, aby
jej zdiskreditovalo či úmyslně zhoršilo jeho pracovní podmínky.
Z toho vyplývá, že k prokázání existence psychického obtěžování musí mít dotčené chování objektivně úmyslnou povahu.
Zamítnutí dovolené za účelem zajištění řádného fungování služby nemůže být v zásadě považováno za projev obtěžování. Navíc
dotčený úředník nemůže svému nadřízenému platně vytýkat, že zamítl jeho žádost o dovolenou, jestliže opomenul vyřídit úřední
formality stanovené pokyny k nepřítomnosti v případě žádosti o dovolenou.
(viz body 82, 83 a 107)
Odkazy: Soud, 23. února 2001, De Nicola v. EIB, T‑7/87, T‑208/98 a T‑109/99, Recueil FP, s. I‑A‑49 a II‑185, bod 286; Soud,
8. července 2004, Schochaert v. Rada, T‑136/03, Sb. VS s. I‑A‑215 a II‑957, bod 41; Soud, 4. května 2005, Schmit v. Komise,
T‑144/03, Sb. VS s. I‑A‑101 a II‑465, body 64, 65 a 78
2.      Pravidlo souladu mezi správní stížností ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu a následnou žalobou vyžaduje, pod sankcí
nepřípustnosti, aby byl žalobní důvod vznesený u soudu Společenství vznesen již v rámci postupu před zahájením soudního řízení,
aby se orgán oprávněný ke jmenování mohl dostatečně přesným způsobem seznámit s kritikou, kterou dotyčná osoba vyjadřuje vůči
napadenému rozhodnutí.
(viz bod 122)
Odkazy: Soudní dvůr, 1. července 1976, Sergy v. Komise, 58/75, Recueil, s. 1139, bod 32; Soud, 14. října 2003, Wieme v. Komise,
T‑174/02, Recueil FP, s. I‑A‑241 a II‑1165, bod 18; Soud, 25. října 2005, Cwik v. Komise, T‑96/04, Sb. VS s. I‑A‑343 a II‑1523,
bod 32
3.      Článek 24 služebního řádu je určen k tomu, aby chránil úředníky Evropských společenství před obtěžováním nebo jakýmkoliv ponižujícím
zacházením, nejen ze strany třetích osob, ale i jejich nadřízených nebo jejich kolegů.
Na základě povinnosti poskytnout pomoc, stanovené tímto článkem, musí správa v případě incidentu neslučitelného s pořádkem
a klidným chodem služby, zasáhnout se vší potřebnou energií a odpovědět s rychlostí a pečlivostí vyžadovanými okolnostmi případu
za účelem prokázání skutkového stavu a vyvození příhodných důsledků se znalostí věci. Za tímto účelem stačí, že úředník, který
po svém orgánu požaduje ochranu, přinese neúplný důkaz o skutečnosti útoků, o kterých tvrdí, že je jejich předmětem. V případě
existence takových skutečností je věcí dotčeného orgánu přijmout vhodná opatření, zejména tak, že provede šetření za účelem
prokázání skutkového základu stížnosti, ve spolupráci se stěžovatelem.
Co se týče opatření, která je třeba přijmout v této situaci a která spadají do působnosti článku 24 služebního řádu, má správa
pod dohledem soudu Společenství širokou posuzovací pravomoc při volbě opatření a prostředků uplatnění uvedeného článku 24.
Přezkum soudu Společenství se omezuje na otázku, zda se posouzení dotčeným orgánem pohybovalo v rámci rozumných mezí a zda
svou pravomoc nevyužil způsobem zjevně nesprávným.
(viz body 135 až 137)
Odkazy: Soudní dvůr, 14. června 1979, V v. Komise, 18/78, Recueil, s. 2093, bod 15; Soudní dvůr, 26. ledna 1989, Koutchoumoff
v. Komise, 224/87, Recueil, s. 99, body 15 a 16; Soud, 21. dubna 1993, Tallarico v. Parlament, T‑5/92, Recueil, s. II‑477,
bod 31; Soud, 11. října 1995, Baltsavias v. Komise, T‑39/93 a T‑553/93, Recueil FP, s. I‑A‑233 a II‑695, bod 58; Soud, 15.
září 1998, Haas a další v. Komise, T‑3/96, Recueil FP, s. I‑A‑475 a II‑1395, bod 54; Soud, 5. prosince 2000, Campogrande v. Komise,
T‑136/98, Recueil FP, s. I‑A‑267 a II‑1225, bod 42; Schochaert v. Rada, citovaný výše, body 48 a 49; Schmit v. Komise, citovaný
výše, body 96 a 98
4.      Povinnost odůvodnit rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení má za cíl poskytnout dotčené osobě dostatečné informace
pro zjištění, zda je rozhodnutí opodstatněné, nebo zda je stiženo vadou, která umožňuje napadnout jeho platnost, a umožnit
soudu Společenství vykonávat přezkum legality napadeného rozhodnutí.
Rozsah povinnosti odůvodnění musí být v každém případě posuzován nejen s ohledem na napadené rozhodnutí, ale rovněž podle
konkrétních okolností uvedeného rozhodnutí.
Rozhodnutí je tedy dostatečně odůvodněné, jestliže je akt, který je předmětem žaloby, vydán v souvislostech, které jsou dotyčnému
úředníku známy a které mu umožňují pochopit dosah opatření přijatého ve vztahu k němu.
(viz body 160 až 162)
Odkazy: Soudní dvůr, 29. října 1981, Arning v. Komise, 125/80, Recueil, s. 2539, bod 13; Soudní dvůr, 26. listopadu 1981,
Michel v. Parlament, 195/80, Recueil, s. 2861, bod 22; Soudní dvůr, 21. června 1984, Lux v. Účetní dvůr, 69/83, Recueil, s. 2447,
bod 36; Soudní dvůr, 13. prosince 1989, Prelle v. Komise, C‑169/88, Recueil, s. 4335, bod 9; Soud, 16. prosince 1993, Turner
v. Komise, T‑80/92, Recueil, s. II‑1465, bod 62; Soud, 15. února 1996, Ryan-Sheridan v. FEACVT, T‑589/93, Recueil FP, s. I‑A‑27
a II‑77, bod 95; Soud, 2. dubna 1998, Apostolidis v. Soudní dvůr, T‑86/97, Recueil FP, s. I‑A‑167 a II‑521, body 73 až 77;
Soud, 6. března 2001, Campoli v. Komise, T‑100/00, Recueil FP, s. I‑A‑71 a II‑347, bod 53; Soud, 20. července 2001, Brumter
v. Komise, T‑351/99, Recueil FP, s. I‑A‑165 a II‑757, bod 28; Schmit v. Komise, citovaný výše, body 115 a 116