62019CC0002
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 6. februára 2020 (
1
)
Vec C‑2/19
A. P.
proti
Riigiprokuratuur
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Riigikohus (Najvyšší súd, Estónsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Rámcové rozhodnutie 2008/947/SVV – Dohľad nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami – Uznanie rozsudku ukladajúceho podmienečný trest, no neukladajúceho žiadne probačné opatrenie, a dohľad nad ním“
I. Úvod
1.
Rámcové rozhodnutie 2008/947 (
2
) (ďalej len „RR 2008/947“) zavádza osobitný mechanizmus vzájomného uznávania rozsudkov alebo probačných rozhodnutí ukladajúcich probačné opatrenia alebo alternatívne sankcie. Umožňuje preniesť zodpovednosť za dohľad nad probačnými opatreniami alebo alternatívnymi sankciami z členského štátu, ktorý vydal rozsudok a uložil takéto opatrenia, na členský štát, v ktorom má odsúdená osoba pobyt. Článok 1 RR 2008/947 opisuje cieľ uvedeného mechanizmu ako „uľahčenie sociálnej nápravy odsúdených osôb, zlepšenie ochrany obetí a širokej verejnosti a uľahčenie uplatňovania vhodných probačných opatrení a alternatívnych sankcií v prípade páchateľov, ktorí nežijú v štáte odsúdenia“.
2.
Vo veci samej lotyšské orgány požiadali, aby estónske orgány uplatnili uvedený mechanizmus na rozsudok ukladajúci trest odňatia slobody na tri roky, ktorého výkon bol podmienečne odložený, pokiaľ odsúdená osoba nespácha nový úmyselný trestný čin v období troch rokov. K uvedenému rozsudku však nebolo pripojené žiadne osobitné probačné opatrenie.
3.
V tomto kontexte má Súdny dvor rozhodnúť o (vecnom) rozsahu pôsobnosti mechanizmu vzájomného uznávania v RR 2008/947: má sa tento mechanizmus vzťahovať aj na rozsudok, ktorý obsahuje len podmienečný trest a neukladá nijaké probačné opatrenie?
II. Právny rámec
A.
Právo EÚ
4.
Odôvodnenie 8 RR 2008/947 stanovuje, že „cieľom vzájomného uznávania podmienečných trestov, podmienečných odsúdení, alternatívnych sankcií a rozhodnutí o podmienečnom prepustení a dohľad[u] nad nimi je podporiť vyhliadky reintegrácie odsúdenej osoby do spoločnosti tým, že sa jej umožní zachovať si rodinné, jazykové, kultúrne a iné väzby, ale tiež zlepšiť dohľad nad dodržiavaním probačných opatrení a alternatívnych sankcií s cieľom zabrániť recidíve, a teda brať náležitý ohľad na ochranu obetí a širokej verejnosti“.
5.
Podľa odôvodnenia 9 „existujú rôzne druhy probačných opatrení a alternatívnych sankcií, ktoré sú pre členské štáty spoločné a nad ktorými sú v zásade všetky členské štáty ochotné vykonávať dohľad. Dohľad nad týmito druhmi opatrení a sankcií by mal byť povinný okrem určitých výnimiek ustanovených v tomto rámcovom rozhodnutí. Členské štáty môžu navyše vyhlásiť, že sú ochotné vykonávať dohľad nad inými druhmi probačných opatrení a/alebo inými druhmi alternatívnych sankcií“.
6.
Článok 1 RR 2008/947 definuje ciele a rozsah pôsobnosti tohto predpisu:
„1.   Cieľom tohto rámcového rozhodnutia je uľahčenie sociálnej nápravy odsúdených osôb, zlepšenie ochrany obetí a širokej verejnosti a uľahčenie uplatňovania vhodných probačných opatrení a alternatívnych sankcií v prípade páchateľov, ktorí nežijú v štáte odsúdenia. Na účely dosiahnutia týchto cieľov toto rámcové rozhodnutie ustanovuje pravidlá, podľa ktorých iný členský štát než členský štát, v ktorom bola dotknutá osoba odsúdená, uznáva rozsudky a prípadné probačné rozhodnutia a dohliada na probačné opatrenia uložené na základe takého rozsudku alebo alternatívne sankcie uvedené v takomto rozsudku a prijíma všetky ďalšie rozhodnutia súvisiace s týmto rozsudkom, pokiaľ nie je v tomto rámcovom rozhodnutí ustanovené inak.
2.   Toto rámcové rozhodnutie sa vzťahuje len na:
a)
uznávanie rozsudkov a prípadných probačných rozhodnutí;
b)
postúpenie zodpovednosti za dohľad nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami;
c)
všetky ďalšie rozhodnutia súvisiace s rozhodnutiami uvedenými v písmenách a) a b),
ako sú opísané a ustanovené v tomto rámcovom rozhodnutí.
…“
7.
Článok 2 definuje tieto pojmy:
„…
1.   ‚rozsudok‘ je konečné rozhodnutie alebo súdny príkaz štátu pôvodu, ktorým sa ustanovuje, že fyzická osoba spáchala trestný čin, a ukladá sa jej:
a)
trest odňatia slobody alebo akékoľvek opatrenie zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, ak sa podmienečné prepustenie udelilo na základe takého rozsudku alebo prostredníctvom následného probačného rozhodnutia;
b)
podmienečný trest;
c)
podmienečné odsúdenie,
d)
alternatívna sankcia;
2.   ‚podmienečný trest‘ je trest odňatia slobody alebo akékoľvek opatrenie zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, ktorého výkon je pri ukladaní trestu úplne alebo sčasti podmienečne odložený uložením jedného alebo viacerých probačných opatrení. Takéto probačné opatrenia sa môžu uviesť v samotnom rozsudku alebo stanoviť v osobitnom probačnom rozhodnutí prijatom príslušným orgánom;
3.   ‚podmienečné odsúdenie‘ je rozsudok, v ktorom sa uloženie trestu podmienečne oddialilo uložením jedného alebo viacerých probačných opatrení alebo v ktorom sa namiesto trestu odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúceho pozbavenie osobnej slobody uložilo jedno alebo viacero probačných opatrení; takéto probačné opatrenia sa môžu uviesť v samotnom rozsudku alebo stanoviť v osobitnom probačnom rozhodnutí prijatom príslušným orgánom;
…
5.   ‚probačné rozhodnutie‘ je rozsudok alebo konečné rozhodnutie príslušného orgánu štátu pôvodu prijaté na základe takéhoto rozsudku, ktorým sa:
a)
rozhodlo o podmienečnom prepustení alebo
b)
ukladajú probačné opatrenia;
…
7.   ‚probačné opatrenia‘ sú povinnosti a pokyny uložené príslušným orgánom fyzickej osobe v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi štátu pôvodu v súvislosti s podmienečným trestom, podmienečným odsúdením alebo podmienečným prepustením;
…“
8.
Článok 4 ods. 1 RR 2008/947 pod písmenami a) až k) uvádza zoznam rôznych druhov probačných opatrení alebo alternatívnych sankcií, na ktoré sa toto rámcové rozhodnutie vzťahuje. Podľa článku 4 ods. 2 každý členský štát oznámi Generálnemu sekretariátu Rady, na ktoré probačné opatrenia a alternatívne sankcie okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 4 ods. 1, je pripravený dohliadať.
9.
Článok 14 sa týka „právomoci prijať všetky následné rozhodnutia a rozhodného práva“:
„1.   Príslušný orgán vykonávajúceho štátu má právomoc prijať všetky následné rozhodnutia týkajúce sa podmienečných trestov, podmienečných prepustení, podmienečných odsúdení a alternatívnych sankcií najmä v prípade nedodržiavania probačného opatrenia alebo alternatívnej sankcie, alebo ak odsúdená osoba spácha nový trestný čin.
Takéto následné rozhodnutia zahŕňajú najmä:
a)
úpravu povinností alebo pokynov obsiahnutých v probačnom opatrení alebo v alternatívnej sankcii alebo úprav[u] trvania probačnej doby;
b)
zrušenie odkladu výkonu rozsudku alebo rozhodnutia o podmienečnom prepustení a
c)
uloženie trestu odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúceho pozbavenie osobnej slobody v prípade alternatívnej sankcie alebo podmienečného odsúdenia.
2.   Právo vykonávajúceho štátu sa vzťahuje na rozhodnutia prijaté podľa odseku 1 a na všetky dôsledky vyplývajúce z rozsudku vrátane prípadného, a ak je to potrebné upraveného, výkonu trestu odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúceho pozbavenie osobnej slobody.
…“
B.
Estónske právo
10.
Podľa § 50857 Kriminaalmenetluse seadustik (estónsky Trestný poriadok) sú uznávanie rozsudkov a výkon nariadeného dohľadu prípustné iba vo vzťahu k probačným opatreniam alebo alternatívnym sankciám zodpovedajúcim zoznamu obsiahnutému v článku 4 ods. 1 RR 2008/947.
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka
11.
Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesa (Súd pre okres Latgale v meste Riga, Lotyšsko) rozsudkom z 24. januára 2017 vyhlásil dovolateľa v konaní vo veci samej za vinného podľa § 20 ods. 4 a § 195 ods. 3 Krimināllikums (lotyšský trestný zákonník) z napomáhania legalizácii nezákonne nadobudnutých príjmov vo veľkom rozsahu (ďalej len „predmetný rozsudok“). Dovolateľ bol odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní troch rokov s podmienečným odkladom výkonu trestu pod podmienkou, že počas trojročnej probačnej doby nespácha nový úmyselný trestný čin.
12.
Lotyšské orgány požiadali, aby orgány Estónskej republiky uznali a vykonali predmetný rozsudok v Estónsku.
13.
Harju Maakohus (Súd prvého stupňa Harju, Estónsko) svojím uznesením zo 16. februára 2018 vyhlásil predmetný rozsudok za vykonateľný v Estónsku. Riigiprokurör (štátny zástupca, Estónsko) zastával názor, že predmetný rozsudok nemožno v Estónsku uznať vzhľadom na chýbajúci právny základ. Harju Maakohus (Súd prvého stupňa Harju) mal však odlišný postoj a usudzoval, že skutočnosť, že nebolo uložené žiadne opatrenie alebo alternatívna sankcia, nebráni uznaniu predmetného rozsudku. Odkázal na článok 14 RR 2008/947, podľa ktorého má príslušný orgán vykonávajúceho štátu právomoc prijať všetky následné rozhodnutia týkajúce sa podmienečných trestov okrem iného vtedy, ak odsúdená osoba spácha nový trestný čin počas probačnej doby. Hoci odsúdenej osobe nebolo uložené nijaké probačné opatrenie alebo alternatívna sankcia, predmetný rozsudok súvisel s probačnou dobou, ktorá ešte neuplynula.
14.
Tallinna Ringkonnakohus (Odvolací súd Talin, Estónsko) svojím uznesením z 21. marca 2018 potvrdil prvostupňové uznesenie.
15.
Dovolateľ v konaní vo veci samej podal proti uvedenému uzneseniu dovolanie na Riigikohus (Najvyšší súd, Estónsko), ktorý následne podal návrh na začatie prejudiciálneho konania; dovolateľ navrhuje zrušenie oboch uznesení a neuznanie predmetného rozsudku. Podľa jeho názoru predmetný rozsudok neukladá nijaké z opatrení uvedených v § 50857 Kriminaalmenetluse seadustik (estónsky trestný poriadok), ktorý je taxatívny. Pokiaľ odsudzujúci rozsudok iného členského štátu neukladá nijaké probačné opatrenie alebo alternatívnu sankciu z uvedeného zoznamu, nemožno takýto rozsudok uznať.
16.
Štátny zástupca znova súhlasil s týmto názorom a opätovne uviedol, že neexistuje právny základ na uznanie predmetného rozsudku.
17.
Za týchto okolností Riigikohus (Najvyšší súd) prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je uznanie rozsudku členského štátu a dohľad nad jeho výkonom v súlade s [RR 2008/947] aj vtedy, keď rozsudok ukladá odsúdenej osobe trest odňatia slobody s podmienečným odkladom výkonu trestu (
3
) bez ďalších povinností, takže jej jediná povinnosť spočíva v tom, aby počas probačnej doby nespáchala nový úmyselný trestný čin (ide o podmienečný trest v zmysle § 73 estónskeho trestného zákonníka)?“
18.
Písomné pripomienky predložili estónska vláda, lotyšská vláda, maďarská vláda a Európska komisia. Všetky tieto subjekty, ako aj dovolateľ vo veci samej a poľská vláda sa zúčastnili na pojednávaní 14. novembra 2019.
IV. Posúdenie
19.
Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Začnem s prípustnosťou položenej otázky (A). Potom sa budem zaoberať požadovanými štandardmi jasnosti poskytovania informácií a komunikácie medzi príslušnými orgánmi štátu pôvodu a vykonávajúceho členského štátu (B). Napokon sa vrátim ku kľúčovej otázke tejto veci, pričom vysvetlím, prečo sa podľa môjho názoru na predmetný rozsudok nevzťahuje pôsobnosť RR 2008/947 (C).
A.
Prípustnosť
20.
Lotyšská vláda navrhuje, aby bola táto prejudiciálna otázka vyhlásená za neprípustnú, pretože podľa nej sa zakladá na nepochopení pôsobnosti predmetného rozsudku. Uvedená vláda zdôrazňuje, že lotyšské právo umožňuje zrušenie probačnej doby nielen vtedy, ak bol spáchaný nový úmyselný trestný čin, ale aj vtedy, ak bol spáchaný akýkoľvek nový trestný čin. Navyše lotyšské právo automaticky ukladá osobám v probačnej dobe aj iné povinnosti. Je teda nesprávne usúdiť, že jedinou povinnosťou uloženou dotknutej odsúdenej osobe je nespáchať nový trestný čin.
21.
Beriem na vedomie objasnenia poskytnuté lotyšskou vládou. Nič to ale nemení na tom, že vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne uvádza, že v predmetnom rozsudku nebolo uložené žiadne probačné opatrenie. To isté vyplýva z písmena j) bodu 4 prílohy osvedčenia, ktorého štandardná forma je obsiahnutá v prílohe I RR 2008/947 (ďalej len „osvedčenie podľa prílohy I“), ktoré vyplnili lotyšské orgány v tejto veci a ktoré tvorí súčasť jej spisu.
22.
Za takýchto skutkovo jasných okolností a bez vyvracania čohokoľvek, čo uvádza vnútroštátny súd, sa následné vysvetlenia poskytnuté lotyšskou vládou dotýkajú iného problému, a to otázky, aký by mal byť štandard poskytovania informácií a komunikácie medzi orgánmi pôvodu a vykonávajúcimi orgánmi v rámci RR 2008/947. Musia byť všetky informácie obsiahnuté v osvedčení podľa prílohy I? Mali by orgány vykonávajúceho členského štátu mať úlohu samy zisťovať, či v skutočnosti právny poriadok členského štátu pôvodu neukladá probačné opatrenia, ktoré nie sú výslovne uvedené v osvedčení podľa prílohy I?
23.
Bez ohľadu na to, či sa na túto vec bude hľadieť tak, že sa týka len štandardu informácií a komunikácie zo strany orgánov pôvodu (B), alebo tak, že sa kladie otázka o vecnom rozsahu pôsobnosti RR 2008/947 (C), nemám žiadne pochybnosti o tom, že oba predpoklady sa týkajú výkladu RR 2008/947, a prejudiciálna otázka je teda prípustná.
B.
Štandard a jasnosť informácií a komunikácie
24.
Osvedčenie podľa prílohy I k RR 2008/947, podobne ako iné predpisy práva EÚ v oblasti súdnej spolupráce v trestných veciach obsahuje nemálo riadkov a položiek, ktoré majú vyplniť orgány pôvodu. Medzi nimi je písmeno j) nazvané „údaje o trvaní a povahe probačného(‑ých) opatrenia(‑í) alebo alternatívnej(‑ych) sankcie(‑í)“. Pod písmenom j) bodom 1 sa zisťuje „celková dĺžka dohľadu nad probačným(‑i) opatrením(‑iami) alebo alternatívnou(‑ymi) sankciou(‑ami)“. Písmeno j) bod 4 sa týka „povahy probačného(‑ých) opatrenia(‑í) alebo alternatívnej(‑ych) sankcie(‑í)“ a obsahuje zoznam dvanástich možných položiek, ktoré možno zaškrtnúť, pričom sa v podstate preberá zoznam podľa článku 4 ods. 1 RR 2008/947 a pridáva položka odrážajúca článok 4 ods. 2 Príslušný orgán členského štátu pôvodu má zaškrtnúť jednu alebo viaceré z dvanástich položiek v závislosti od typu uloženého probačného opatrenia alebo alternatívnej sankcie (možnosť zaškrtnúť viaceré položky je pritom výslovne uvedená).
25.
Zo spisu v tejto veci vyplýva, že príslušný orgán členského štátu pôvodu nezaškrtol žiadnu položku uvedenú pod písmenom j) bodom 4 osvedčenia podľa prílohy I, pričom pod písmenom j) bodom 1 uviedol, že dĺžka dohľadu nad probačným opatrením je tri roky.
26.
Lotyšská vláda na pojednávaní vysvetlila, že spôsob, ako príslušný orgán postupoval v tejto veci, zodpovedá vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa uložené probačné opatrenia skutočne nezahŕňajú do rozsudku, ale uplatňujú sa priamo zo zákona. (
4
)
27.
Všeobecnou otázkou, ktorá sa za týchto okolností vynára, je, či možno dané probačné opatrenie alebo alternatívnu sankciu definovať inde ako v rozsudku alebo probačnom rozhodnutí. Rozlíšil by som dve roviny tejto záležitosti.
28.
Na jednej strane je isté, že každý štát môže vytvoriť svoj vlastný systém ukladania probačných opatrení. Na vnútroštátnej úrovni možno uvedené opatrenia definovať buď v samotnom rozsudku, v probačnom opatrení nadväzujúcom na rozsudok, alebo dokonca v rozsudku, ktorý len jednoducho odkazuje na osobitné ustanovenie zákona definujúce uplatniteľné probačné opatrenia.
29.
Na druhej strane je táto sloboda z funkčných a praktických dôvodov určitým spôsobom obmedzená, pokiaľ je cieľom uznanie probačných opatrení a dohľad nad nimi na európskej úrovni. Keď sa v inom členskom štáte žiada o uznanie podľa RR 2008/947, z doručených dokumentov (najmä z osvedčenia podľa prílohy I) (
5
) musí byť jasné, na aké konkrétne probačné opatrenia alebo alternatívne sankcie sa má dohliadať.
30.
Uvedený bod chcem jednoznačne zdôrazniť: všetky potrebné informácie musia byť obsiahnuté v osvedčení podľa prílohy I. Súdna spolupráca medzi členskými štátmi sa zakladá na myšlienke štandardizovanej, a teda zjednodušenej komunikácie. Nie je úlohou orgánov vykonávajúceho členského štátu, aby začali šetrenie týkajúce sa uplatňovania vnútroštátneho práva členského štátu pôvodu s cieľom určiť alebo opäť preveriť osobitné povinnosti, ktoré mohli byť uložené odsúdenej osobe priamo na základe vnútroštátneho práva, ale ktoré dožadujúci orgán opomenul spomenúť.
31.
V tomto právnom kontexte a pri náležitom zohľadnení vysvetlenia poskytnutého lotyšskou vládou o jej právnej úprave nemožno prehliadnuť, že estónske orgány boli ponechané v určitom informačnom vákuu, pokiaľ ide o otázku, na aké probačné opatrenie majú dohliadať. Ako bolo poznamenané vyššie, pod písmenom j) v bode 4 osvedčenia podľa prílohy I nebola zaškrtnutá žiadna osobitná položka, čo pravdepodobne zodpovedá skutočnosti, že v predmetnom rozsudku nebolo uložené žiadne osobitné probačné opatrenie.
32.
Lotyšská vláda v odpovedi na tento problém odkazuje na článok 15 RR 2008/947, ktorý stanovuje, že „kedykoľvek sa to považuje za vhodné, príslušné orgány štátu pôvodu a vykonávajúceho štátu sa môžu navzájom radiť s cieľom uľahčiť hladké a efektívne uplatňovanie tohto rámcového rozhodnutia“. Lotyšská vláda usudzuje, že pokiaľ sú informácie o probačných opatreniach nedostatočné, orgány vykonávajúceho štátu majú použiť toto ustanovenie. Majú sa obrátiť na orgány štátu pôvodu s cieľom zistiť, aké povinnosti dohľadu sa majú uplatniť na odsúdenú osobu.
33.
Komunikácia medzi príslušnými orgánmi je podobne ako pri analogických ustanoveniach v iných predpisoch týkajúcich sa súdnej spolupráce v trestných veciach (
6
) iste kľúčová. (
7
) Uplatniteľné pravidlá v jednotlivých predpisoch a najmä vyžadovanú úroveň informácií, ktoré sa majú poskytnúť, však treba vykladať tak, aby sa minimalizovala potreba akejkoľvek takejto dodatočnej komunikácie. Potreba podávania žiadostí o dodatočné informácie by mala zostať výnimkou a nie sa stať pravidlom. (
8
)
34.
Orgány vykonávajúceho štátu by teda na to, aby pochopili, na aké opatrenia treba dohliadať, mali mať možnosť spoliehať sa na informácie poskytnuté v osvedčení podľa prílohy I. Neprináleží im púšťať sa do podrobných diskusií s orgánmi štátu pôvodu s cieľom vyplniť (významnú) medzeru v poskytnutých informáciách (
9
), keďže uvedené informácie sú v skutočnosti jadrom fungovania rámcového rozhodnutia.
35.
Vzhľadom na uvedené možno dospieť len k záveru, že v prístupe lotyšských orgánov k postupu vzájomného uznávania a osobitne k „dopĺňaniu“ osvedčenia podľa prílohy I existujú medzery. Zdá sa, že lotyšská vláda to na pojednávaní uznala.
36.
Teda zatiaľ čo na určitej úrovni by bolo možné skutočne hľadieť na túto vec tak, že sa týka primeraného štandardu informácií a komunikácie v rámci RR 2008/947, jej skutkový stav ostáva taký, ako ho uviedol vnútroštátny súd. Uvedený súd prejednáva návrh na uznanie rozsudku ukladajúceho podmienečný trest bez akéhokoľvek probačného opatrenia definovaného v poskytnutej dokumentácii. Otázka, ku ktorej sa teraz vraciam, znie, či má uvedený súd za týchto okolností stále povinnosť uznať predmetný rozsudok.
C.
Je podmienečný trest probačným opatrením?
37.
Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa má RR 2008/947 uplatniť na rozsudok, ktorý neukladá žiadne osobitné probačné opatrenie a kde jediná povinnosť, ktorá sa vzťahuje na odsúdenú osobu, je nespáchať nový trestný čin počas probačnej doby troch rokov.
38.
S cieľom zistiť, či takýto rozsudok, na ktorý budem pre ľahšiu orientáciu odkazovať ako na jednoduchý podmienečný trest, treba uznať podľa RR 2008/947, budem skúmať text (1), kontext (2) a cieľ (3) uvedeného predpisu.
1. Text
39.
Na úvod poznamenávam, že názov RR 2008/947 jasne uvádza, že tento predpis zavádza mechanizmus uznávania s cieľom dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami. Nie je nástrojom na všeobecné uznávanie akýchkoľvek rozsudkov.
40.
Rôzne úvodné ustanovenia RR 2008/947 rovnako jasne definujú rozsah jeho pôsobnosti. Všetky spájajú rozsudky alebo probačné rozhodnutia, ktoré sa majú uznať, s tým, že takéto rozsudky alebo rozhodnutia musia ukladať probačné opatrenie alebo alternatívnu sankciu.
41.
Článok 1 ods. 1 uvádza, že „toto rámcové rozhodnutie ustanovuje pravidlá, podľa ktorých iný členský štát než členský štát, v ktorom bola dotknutá osoba odsúdená, uznáva rozsudky a prípadné probačné rozhodnutia a dohliada na probačné opatrenia uložené na základe takého rozsudku alebo alternatívne sankcie uvedené v takomto rozsudku a prijíma všetky ďalšie rozhodnutia súvisiace s týmto rozsudkom, pokiaľ nie je… ustanovené inak“ (
10
).
42.
To isté potvrdzuje text článkov 2 a 4 RR 2008/947.
43.
Definície „podmienečného trestu“ a „podmienečného odsúdenia“ podľa článku 2 ods. 2 a 3 RR 2008/947 obe predpokladajú súčasné prijatie jedného alebo viacerých probačných opatrení, ktoré „sa môžu uviesť v samotnom rozsudku alebo stanoviť v osobitnom probačnom rozhodnutí prijatom príslušným orgánom“.
44.
„Probačné opatrenia“ podľa článku 2 ods. 7 sú povinnosti a pokyny uložené príslušným orgánom fyzickej osobe v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi štátu pôvodu v súvislosti s podmienečným trestom, podmienečným odsúdením alebo podmienečným prepustením.
45.
Navyše článok 4 ods. 1 obsahuje zoznam probačných opatrení, na ktoré sa vzťahuje RR 2008/947. Zoznam uvedený v článku 4 ods. 1 možno rozšíriť uplatnením článku 4 ods. 2, podľa ktorého majú členské štáty oznámiť Generálnemu sekretariátu Rady, na ktoré probačné opatrenia a alternatívne sankcie okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 4 ods. 1, sú pripravené dohliadať. (
11
) Keďže však Estónsko takéto oznámenie neodoslalo, analýza v tejto veci sa sústreďuje na zoznam podľa článku 4 ods. 1.
46.
Z textu všetkých vyššie uvedených ustanovení vyplýva veľmi jasne jedna vec: na to, aby sa mohlo uplatniť RR 2008/947, musí existovať rozsudok alebo probačné rozhodnutie súčasne ukladajúce probačné opatrenie alebo alternatívnu sankciu. Zatiaľ čo logický vzťah v rámci prvej skupiny (rozsudok alebo probačné rozhodnutie) a druhej skupiny (probačné opatrenie alebo alternatívna sankcia) je alebo (vylučovanie), celkový vzťah medzi oboma skupinami je a (zlučovanie): na to, aby bol celkový výrok pravdivý, musia byť pravdivé obe jednotlivé tvrdenia. RR 2008/947 teda na základe jeho textu jasne nemožno uplatniť na jednoduchý podmienečný trest, keďže takýto rozsudok neobsahuje ani probačné opatrenie, ani alternatívnu sankciu.
47.
Tento čiastkový záver otvára ďalšiu otázku: Možno povinnosť nespáchať nový trestný čin samu osebe považovať za „probačné opatrenie“ v zmysle RR 2008/947, ako tvrdí najmä Komisia?
48.
Usudzujem, že takýto názor je ťažko akceptovateľný prinajmenšom z troch dôvodov.
49.
Po prvé, povinnosť nespáchať nový trestný čin nie je zahrnutá do zoznamu v článku 4 ods. 1 RR 2008/947. Uloženie jednoduchého podmienečného trestu je pritom skôr častým javom v mnohých členských štátoch, najmä v prípadoch menej závažných trestných činov páchateľov, ktorí trestný čin spáchali po prvýkrát. Z odôvodnenia 9 RR 2008/947 vyplýva, že druhy probačných opatrení a alternatívnych sankcií uvedených v článku 4 ods. 1 sú pre členské štáty striktne „spoločné“ a „v zásade všetky členské štáty“ sú nad nimi „ochotné vykonávať dohľad“. Už to je pozoruhodné: ak by sa podmienka nespáchať iný trestný čin v danej dobe skutočne považovala za probačné opatrenie „spoločné“ pre členské štáty, je možné, že by právne predpisy EÚ prehliadli jej existenciu a nezahrnuli by ju do zoznamu v článku 4 ods. 1?
50.
Po druhé, Komisia navrhuje, že by sa na danú situáciu mohlo vzťahovať písmeno d) článku 4 ods. 1, ktoré uvádza „pokyny týkajúce sa správania, pobytu, vzdelávania a odbornej prípravy, trávenia voľného času alebo obsahujúce obmedzenia alebo podmienky, ktoré sa týkajú výkonu povolania“ (
12
).
51.
Tento návrh sa mi zdá nepresvedčivý. Taká všeobecná a generická povinnosť, akou je nespáchanie nového trestného činu, kontrastuje so skôr špecifickou a konkrétnou povahu potenciálnych povinností uvedených pod písmenom d) článku 4 ods. 1 (pobyt, aktivity, odborná príprava atď.). Uvedený kontrast zdôrazňuje aj odôvodnenie 10 RR 2008/947, ktoré stanovuje, že „medzi probačné opatrenia a alternatívne sankcie, nad ktorými je dohľad v zásade povinný, patria okrem iného príkazy týkajúce sa správania (napríklad povinnosť prestať s požívaním alkoholických nápojov), pobytu (napríklad povinnosť zmeniť miesto pobytu z dôvodu domáceho násilia), vzdelávania a odbornej prípravy (napríklad povinnosť navštevovať kurz bezpečného jazdenia), trávenia voľného času (napríklad povinnosť prestať vykonávať určitý šport alebo sa na ňom zúčastňovať) a obmedzenia alebo podmienky, ktoré sa týkajú výkonu povolania (napríklad povinnosť vykonávať povolanie v inom pracovnom prostredí)“ (
13
).
52.
Navyše považujem celkovú logiku tvrdenia Komisie za problematickú. Samozrejme, na určitej úrovni povinnosť nespáchať nový trestný čin všeobecne odkazuje na určité správanie. Ale pri tejto logike by bolo možné čokoľvek zaradiť pod akékoľvek slovo obsiahnuté v článku 4 ods. 1, vynímajúc ho z tohto ustanovenia a jeho kontextu. Prečo teda nevziať slovo „povinnosť“ a nezaradiť „povinnosť nespáchať nový trestný čin v danej dobe“ pod akékoľvek ustanovenie článku 4 ods. 1 obsahujúce slovo „povinnosť“?
53.
Po tretie poznamenávam, že podľa článku 14 ods. 1 RR 2008/947 „príslušný orgán vykonávajúceho štátu má právomoc prijať všetky následné rozhodnutia týkajúce sa podmienečných trestov, podmienečných prepustení, podmienečných odsúdení a alternatívnych sankcií najmä v prípade nedodržiavania probačného opatrenia alebo alternatívnej sankcie, alebo ak odsúdená osoba spácha nový trestný čin“ (
14
).
54.
Toto ustanovenie teda jasne rozlišuje medzi nedodržaním probačného opatrenia na jednej strane a spáchaním nového trestného činu na druhej strane. Táto formulácia teda predkladá dodatočnú alternatívu odlišnú od nedodržania probačného opatrenia. Inak povedané, ak by povinnosť nespáchať nový trestný čin bola sama osebe probačným opatrením, tak by bolo rozlišovanie medzi nedodržaním probačného opatrenia a spáchaním nového trestného činu nadbytočné.
55.
Vzhľadom na formulácie textu analyzované vyššie musím dospieť k záveru, že RR 2008/947 sa na rozsudok, ktorý ukladá jednoduchý podmienečný trest, no žiadne probačné opatrenie, nevzťahuje. Povinnosť nespáchať nový trestný čin v dobe odkladu trestu nie je sama osebe probačným opatrením.
56.
Tento záver potvrdzuje aj skúmanie vnútorného a vonkajšieho kontextu a logiky predmetného predpisu.
2. Vnútorný a vonkajší kontext a logika
57.
RR 2008/947 nahradilo zodpovedajúce ustanovenia dohovoru Rady Európy z 30. novembra 1964 o dohľade nad podmienečne odsúdenými alebo podmienečne prepustenými páchateľmi. (
15
) Presné prepojenie medzi týmito dvoma predpismi ďalej vysvetlené nie je, uvádzajú sa len dve konštatovania, že, po prvé, skorší dohovor „ratifikovalo len 12 členských štátov, z ktorých niektoré mali početné výhrady“, a, po druhé, RR 2008/947 „predstavuje účinnejší nástroj, pretože sa zakladá na zásade vzájomného uznávania a zapojené sú všetky členské štáty“ (
16
).
58.
Na výklad pôsobnosti RR 2008/947 teda možno odvodiť len máločo zo skoršieho nariadenia a jeho pôsobnosti. Preto treba relevantné usmernenie hľadať skôr vo vnútornej logike samotného RR 2008/947 a) a vo vonkajšom kontexte, konkrétne v iných právnych predpisoch Európskej únie v oblasti spolupráce v trestných veciach b).
a) Vnútorná logika
59.
Ako v podstate uviedla poľská vláda, RR 2008/947 spočíva na myšlienke, že pokiaľ sa neuloží odsúdenej osobe trest odňatia slobody alebo opatrenie zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody a ak sa jej namiesto toho uloží podmienečný trest alebo dôjde k podmienečnému odsúdeniu, ktoré sú sprevádzané probačným opatrením (alebo alternatívnou sankciou), uvedená osoba bude mať lepšie šance na zaradenie sa do spoločnosti (čo zas prispieva k prevencii recidívy a ochrane spoločnosti proti trestnej činnosti). Zároveň bude mať uvedená osoba možnosť presťahovať sa do iného členského štátu, zatiaľ čo dodržiavanie podmienok spojených s odsúdením bude zabezpečovať uvedený štát. Týmto štátom bude členský štát pobytu alebo za ďalších podmienok iný členský štát, napríklad ak uvedená osoba uzatvorila pracovnú zmluvu, ak je rodinným príslušníkom osoby, ktorá má v tomto štáte legálne a obvyklé bydlisko, alebo ak má v tomto členskom štáte v úmysle študovať alebo sa odborne pripravovať. (
17
)
60.
V skratke sa zdá, že logika spočíva v tom, že sa osobe umožní presťahovať, aj ak má určité putá. V takom prípade sa predpokladá, že putá sa presťahujú s danou osobou. Ale ak žiadne osobitné putá neexistujú, čo sa má presťahovať? Ak neexistuje žiadne osobitné probačné opatrenie, ktoré treba presťahovať do iného členského štátu, potom by uplatnenie RR 2008/947 na uvedenú osobu vo vykonávajúcom členskom štáte znamenalo, že sa vytvoria putá, ktoré predtým neexistovali.
61.
Toto hľadisko súvisí s ďalším štrukturálnym argumentom. V kontexte uplatňovania RR 2008/947 komunikáciu a dohľad zabezpečujú orgány určené členskými štátmi podľa článku 3 uvedeného rámcového rozhodnutia. Tieto osobitne určené orgány nielen komunikujú medzi sebou navzájom, ale aj zabezpečujú spojenie so špecializovanými a na to určenými štruktúrami inštitúcií v členských štátoch, ktoré majú právomoc a skúsenosť na monitorovanie súladu s probačnými opatreniami (ich taxatívnym zoznamom), definovanými v článku 4 ods. 1 RR 2008/947 (alebo oznámenými podľa článku 4 ods. 2).
62.
Naopak, kto by dohliadal na absenciu spáchania nového trestného činu odsúdenou osobou a ako? Takáto úloha obvykle patrí všetkým orgánom činným v trestnom konaní povereným predchádzaním trestnej činnosti, jej vyšetrovaním a podávaním obžalôb v členskom štáte. „Dohľad“ nad akýmkoľvek takýmto opatrením by bol teda už svojou povahou rozptýlený a všeobecný, týkal by sa všetkých orgánov činných v trestnom konaní členského štátu a nie nutne alebo výlučne na to určenej siete probačných orgánov.
63.
Takýto inštitucionálny kontrast ďalej zdôrazňuje rozdiel medzi povahou a logikou osobitného probačného opatrenia na jednej strane a všeobecného zákazu spáchať nový trestný čin spojeného s podmienečným trestom na druhej strane.
b) Vonkajší kontext
64.
Zásada vzájomného uznávania, „základný kameň“ súdnej spolupráce v trestných veciach v rámci Európskej únie, (
18
) bola zavedená na úrovni EÚ vo vzťahu k vybraným aspektom uplatňovania trestného práva. V kontexte tejto veci sú pri výklade RR 2008/947 relevantné ďalšie dva právne predpisy: rámcové rozhodnutie 2008/675 o zohľadňovaní odsúdení v členských štátoch Európskej únie v novom trestnom konaní (
19
) (ďalej len „RR 2008/675“) a rámcové rozhodnutie 2008/909 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (
20
) (ďalej len „RR 2008/909“).
65.
Cieľom RR 2008/909 a RR 2008/947 je dosiahnuť uplatniteľnosť zásady vzájomného uznávania jednak na trestné rozsudky ukladajúce trest odňatia slobody, jednak na rozsudky ukladajúce probačné opatrenia alebo alternatívne sankcie. Zatiaľ čo prvé z nich sa teda týka situácií, v ktorých je odsúdeným osobám odňatá sloboda, druhé sa týka situácií, v ktorých odsúdeným osobám sloboda odňatá nie je, no podliehajú iným opatreniam, buď probačným opatreniam, alebo alternatívnym sankciám.
66.
RR 2008/675 predstavuje ešte iný nástroj, ktorý sa však líši od iných svojou povahou a funkciou, ako poznamenala Komisia na pojednávaní. Nezavádza mechanizmus uznávania podobný mechanizmu vytvorenému ostatnými dvoma rámcovými rozhodnutiami. Neprenáša žiadnu právomoc nad dotknutou osobou alebo odsúdenie z jedného členského štátu na druhý. Kľúčové ustanovenie RR 2008/675, článok 3 ods. 1, vyžaduje od členských štátov, aby vyvodzovali rovnocenné účinky z predchádzajúcich odsúdení vyhlásených v iných členských štátoch, ako sú účinky vyvodzované z predchádzajúcich vnútroštátnych odsúdení. Na tento účel uvedený predpis nerozlišuje, či rozsudky zahŕňajú, alebo nezhŕňajú odňatie slobody, ani či bol, alebo nebol odložený výkon rozsudku. Vzťahuje sa na všetky odsúdenia v trestných veciach.
67.
RR 2008/947 na rozdiel od uvedeného rámcového rozhodnutia prenáša právomoc vykonať rozsudok vyhlásený v inom členskom štáte. RR 2008/947 umožňuje, najmä za podmienok svojho článku 14, aby orgány vykonávajúceho členského štátu zmenili podmienky rozsudku: členský štát získava oprávnenie zmeniť alebo prispôsobiť konečné odsúdenie z iného členského štátu v trestnej veci. Predstavuje to však výnimku z celkovej a všeobecnej základnej vlastnosti teritoriality trestných zákonov. Zdá sa, že to potvrdzuje porovnanie s článkom 3 ods. 3 RR 2008/675, podľa ktorého „zohľadnenie predchádzajúcich odsúdení vyhlásených v iných členských štátoch… nesmie ovplyvňovať predchádzajúce odsúdenia členského štátu, ktorý vedie nové konania, alebo jeho rozhodnutia o ich vykonaní, ani ich rušiť alebo revidovať“.
68.
Súdny dvor vo veci Beškov uznal uvedenú skutočnosť, keď určil, že uvedeným „ustanovením sa vylučuje akékoľvek preskúmanie uvedených [predchádzajúcich] odsúdení, ktoré sa preto musia zohľadniť tak, ako boli vyhlásené“ (
21
). RR 2008/675 teda bráni členskému štátu, aby pri zohľadňovaní predchádzajúcich odsúdení zmenil spôsob výkonu trestu uloženého v inom členskom štáte. (
22
)
69.
Z uvedeného normatívneho kontextu vyvodzujem dva závery.
70.
Po prvé, ak by sa určilo, že RR 2008/947 sa nevzťahuje na jednoduchý podmienečný trest, samozrejme by to neznamenalo, že takéto súdne rozhodnutie nemožno v inom členskom štáte zohľadniť. Jednoducho by to len bolo podľa iného predpisu ako RR 2008/947. Podobne ako Komisia aj maďarská a poľská vláda v podstate poznamenávajú, že takáto situácia zostáva v pôsobnosti RR 2008/675. Inak povedané, ak by dotknutá osoba spáchala nový trestný čin v inom členskom štáte (v prípade dovolateľa v inom štáte ako Lotyšsko), jeho predchádzajúce odsúdenie vyhlásené predmetným rozsudkom by mohli príslušné orgány zohľadniť podľa podmienok definovaných v RR 2008/675.
71.
Po druhé, z normatívneho kontextu tejto právnej oblasti vyplýva, že systém RR 2008/947, najmä jeho článok 14, poskytuje výnimku z inak platných pravidiel. Ale nemala by sa potom tak ako pri iných výnimkách vykladať pôsobnosť tejto výnimky reštriktívne? Nemalo by k presunom právomocí v trestných veciach dochádzať len v prípadoch, ktoré sú jasne a jednoznačne upravené právnymi predpismi EÚ? Vzájomný vzťah medzi RR 2008/675 a RR 2008/947 predstavuje z môjho pohľadu ešte ďalší dôvod na opatrný a reštriktívny výklad RR 2008/947.
72.
Prirodzene pripúšťam, že dôsledky vyplývajúce z RR 2008/675 majú potenciálne nižšiu „normatívnu intenzitu“ ako dôsledky vyplývajúce z RR 2008/947. Skutočne, ako Súdny dvor v podstate poukázal vo veci Beškov, „zohľadnenie“ predchádzajúceho odsúdenia nesmie ovplyvňovať a meniť spôsoby výkonu sankcie, ktorá bola predtým uložená v inom členskom štáte. (
23
) Pripúšťam tiež, že záver o neuplatniteľnosti RR 2008/947 na jednoduchý podmienečný trest znamená, že nemožno presunúť žiadnu právomoc v súvislosti s výkonom tohto trestu na štát pobytu osoby, ktorej sa tento trest týka. Uvedený dôsledok však jasne vyplýva z bežne uplatniteľného normatívneho režimu EÚ, prinajmenšom pokiaľ ide, podľa mňa, o text a kontext týchto predpisov. Posledným zostávajúcim prvkom je účel: mohol by širší výklad rozsahu pôsobnosti RR 2008/947 nejako napomôcť dosiahnutiu jeho účelu?
3. Účel
73.
Cieľom RR 2008/947 je podľa jeho článku 1 ods. 1 i) „uľahčenie sociálnej nápravy odsúdených osôb“, ii) „zlepšenie ochrany obetí a širokej verejnosti“ a iii) „uľahčenie uplatňovania vhodných probačných opatrení a alternatívnych sankcií v prípade páchateľov, ktorí nežijú v štáte odsúdenia“.
74.
Odôvodnenie 8 rozvíja cieľ i) doplnením konštatovania, že RR 2008/947 podporuje „vyhliadky reintegrácie odsúdenej osoby do spoločnosti tým, že sa jej umožní zachovať si rodinné, jazykové, kultúrne a iné väzby“.
75.
Pokiaľ ide o cieľ ii), to isté odôvodnenie poukazuje na to, že uvedené rozhodnutie „[zlepšením dohľadu] nad dodržiavaním probačných opatrení a alternatívnych sankcií s cieľom zabrániť recidíve [berie] náležitý ohľad na ochranu obetí a širokej verejnosti“.
76.
Pokiaľ ide o cieľ iii), podľa správy Komisie o implementácii „správna implementácia [RR 2008/947] podporí sudcov, ktorí budú mať istotu, že nad osobou bude vykonávaný riadny dohľad v inom členskom štáte, aby uprednostnili nariadenie alternatívnej sankcie v zahraničí pred väzením“ (
24
). Z dlhodobého hľadiska, „keďže členské štáty musia umožniť aspoň probačné opatrenia a alternatívne sankcie stanovené v článku 4 ods. 1 [RR 2008/947], pozitívnym sprievodným účinkom bude podpora a aproximácia alternatív väzby v rôznych členských štátoch“ (
25
).
77.
Pokiaľ ide o tri vyššie identifikované ciele, možno akokoľvek napomôcť ich dosiahnutiu cestou širšieho výkladu rozsahu pôsobnosti RR 2008/947, ako navrhli Komisia a estónska vláda?
78.
Ťažko by to tak bolo, pokiaľ ide o prvý cieľ týkajúci sa sociálnej reintegrácie odsúdených osôb. Uznanie predmetného rozsudku by nevytvorilo žiadnu aktívnu povinnosť dohľadu nad dovolateľom, ako pripúšťa estónska vláda a ako sa poznamenáva v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. (
26
) Výsledná situácia by nijako neprispela k sociálnej reintegrácii dovolateľa. Jeho situácia by bola v tejto súvislosti úplne rovnaká ako v prípade, že by predmetný rozsudok nebol uznaný, keďže zo spisu tejto veci nevyplýva, že predmetný rozsudok akokoľvek obmedzuje jeho možnosť opustiť Lotyšsko.
79.
Podobne sa nezdá, že by širší výklad RR 2008/947 prispieval k tretiemu cieľu, týkajúcemu sa „uľahčenia uplatňovania vhodných probačných opatrení a alternatívnych sankcií“, keďže v tejto veci neboli uložené žiadne takéto opatrenia. Pokiaľ by sa mal jednoduchý podmienečný trest považovať za „probačné opatrenie“, nevidím, ako by bol sudca podporovaný v tom, aby uložil radšej jednoduchý podmienečný trest než trest odňatia slobody v situácii, v ktorej aj tak nemal žiadny úmysel uložiť žiadne ďalšie obmedzenia správania odsúdenej osoby vo forme špecifických probačných opatrení.
80.
Situácia je pravdepodobne menej priamočiara, pokiaľ ide o druhý cieľ, týkajúci sa zlepšenia „ochrany obetí a širokej verejnosti“. Skutočne by bolo možné tvrdiť, že uznanie predmetného rozsudku by umožnilo estónskym orgánom zrušiť podmienečný odklad uložený predmetným rozsudkom, pokiaľ by dovolateľ spáchal nový trestný čin, a potom okamžite spojiť predchádzajúci trest s novým trestom, ktorý má byť uložený za nový trestný čin. To by bolo pravdepodobne možné vnímať ako opatrenie na ochranu obetí a širokej verejnosti, keďže dovolateľovi by bola odňatá sloboda, a to pravdepodobne na dlhšie obdobie ako v prípade, keby nebolo možné uloženie súhrnného trestu.
81.
Pohľady na úlohu trestných postihov v spoločnosti a na to, ako spoločnosť ako celok možno čo najlepšie chrániť pred trestnou činnosťou, sa iste rôznia. Myšlienka jednoduchého využitia prísnejších sankcií bez zohľadnenia záujmu na posilnení sociálnej reintegrácie dotknutých osôb však jasne zdôrazňuje aspekt odplaty, ktorý síce prináša okamžité dôsledky pre odsúdenú osobu, ako aj okamžitú (hoci trocha krátkodobú) ochranu spoločnosti, avšak na úkor sociálnej reintegrácie, ktorá uprednostňuje dlhodobé účinky tak pre odsúdenú osobu, ako aj pre iných členov spoločnosti. (
27
)
82.
Zdá sa, že Komisia vykladá článok 14 ods. 1 RR 2008/947 prostredníctvom uvedenej logiky uprednostňujúcej výkon trestu, pričom tvrdí, že by nebolo primerané, keby spáchanie nového trestného činu neviedlo k zrušeniu podmienečného odkladu.
83.
Uznávam, že mechanizmus v článku 14 zverujúci právomoc vykonávajúcemu štátu na pohľad vyzerá vhodný na danú situáciu. Inak povedané, ak by sa dospelo k záveru, že povinnosť nespáchať nový trestný čin sa môže posudzovať ako probačné opatrenie, potom by mechanizmus v článku 14 poskytoval orgánom vykonávajúceho štátu potrebný nástroj na reakciu v prípade porušenia uvedenej povinnosti.
84.
Uvedené tvrdenie je však zvláštnym príkladom spätného uvažovania vedúceho k nevyváženosti celkového účelu a logiky RR 2008/947.
85.
Po prvé, možno poukázať na to, že takéto uvažovanie vychádza z potenciálne negatívneho dôsledku, ku ktorému v tejto veci ešte nedošlo: ak odsúdená osoba spácha nový trestný čin. V spise veci nie je žiadny dôkaz, že dovolateľ spáchal nový trestný čin. Navyše vo všeobecnosti je celé tvrdenie postavené na predpoklade, že osoby, ktoré už boli odsúdené, majú sklony k recidíve. Nechám bokom stupeň morálneho povzbudenia a podpory, ktoré takéto tvrdenie poskytuje osobám s podmienečnými trestami alebo podmienečnými odsúdeniami, a namiesto toho poznamenávam, že zároveň sa takto nevyjadruje prílišná dôvera v schopnosť predmetných predpisov EÚ účinne prispievať k cieľu sociálnej rehabilitácie a reintegrácie.
86.
Po druhé, rozsah pôsobnosti aktu EÚ by mal byť spravidla určený príslušným ustanovením definujúcim tento rozsah pôsobnosti a nie skutočnosťou, že časť mechanizmu vytvoreného uvedeným predpisom by mohla byť použitá aj na niečo iné.
87.
Po tretie, spáchanie nového trestného činu môže mať následky na osoby v probačnej dobe, aj ak nebolo porušené osobitné probačné opatrenie – napríklad nekonzumovať alkohol. Odsúdené osoby v probačnej dobe, voči ktorým bolo uplatnené osobitné probačné opatrenie, budú mať pravdepodobne povinnosť nespáchať nový trestný čin tak v predmetnom členskom štáte, ako aj v zahraničí. Ak by spáchali trestný čin, ich podmienečnú dobu by bolo možné odvolať v závislosti od príslušného právneho poriadku a individuálnych okolností daného prípadu.
88.
Po štvrté, širší výklad RR 2008/947 navrhnutý Komisiou by pravdepodobne mohol posilniť cieľ trestného postihu spočívajúci v „odplate“. To však prehliada iné aspekty, ktoré sú špecificky vzájomne vyvažované prostredníctvom trojitého cieľa RR 2008/947 uvedeného v jeho článku 1 ods. 1 a v bode 73 týchto návrhov. Rámcové rozhodnutie je určené na podporu uplatňovania probačných opatrení alebo alternatívnych sankcií, keďže pomáhajú vyhýbať sa ukladaniu trestov odňatia slobody, a tým sa zlepšujú šance odsúdených osôb na reintegráciu do spoločnosti.
89.
Uvedené tri ciele RR 2008/947, ako sú vyjadrené v jeho článku 1 ods. 1, teda patria k sebe. Úmyslom tvorcu RR 2008/947 je dosiahnuť medzi nimi rovnováhu. Nevidím žiadny presvedčivý dôvod, prečo by bolo treba pripísať väčšiu váhu len jednému z týchto cieľov, alebo skôr jednému prvku vzťahujúcemu sa na jeden z týchto cieľov, a tak dospieť k širokému výkladu predpisu práva EÚ, ktorý ich sleduje všetky.
90.
Stručne povedané, nevidím veľký dôvod na navrhnutie neprimerane širokého výkladu rozsahu pôsobnosti RR 2008/947, ktorý je v rozpore s jasným textom, logikou a systémom tohto predpisu, pričom sleduje uprednostnenie len jedného veľmi osobitného prvku jedného z týchto cieľov v neprospech (alebo dokonca na úkor) jeho ostatných cieľov.
91.
Na záver poznamenávam, že som sa opakovane snažil poukázať na to, že dokonca aj v práve EÚ, kde je skúmaný text jasný, je menšia potreba začať posudzovať ciele zohľadňovaného aktu. (
28
) Môžem len dodať, že to isté by malo a fortiori platiť vo veciach týkajúcich sa široko definovanej oblasti trestného práva, v ktorej bude mať široký alebo úzky výklad predmetného predpisu trestnoprávne dôsledky na situáciu dotknutých jednotlivcov.
92.
V tejto súvislosti je nesporné, že široký výklad rozsahu pôsobnosti RR 2008/947 by pravdepodobne v kontexte zhoršil situáciu odsúdenej osoby v tejto veci (ktorá nespáchala nový trestný čin). Beriem na vedomie užitočné objasnenia poskytnuté vnútroštátnym súdom v súvislosti s otázkou primeranosti trestov vyjadrenou v rámci práva EÚ v článku 49 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Podľa vysvetlenia poskytnutého v návrhu na začatie prejudiciálneho konania by uznanie predmetného rozsudku umožnilo spojiť predtým uloženú sankciu s akoukoľvek novou sankciou. Naopak, bez uznania nie je žiadne spojenie možné. Chápem to tak, že dotknutá odsúdená osoba by si potom musela odpykať dva tresty následne po sebe: trest za nový trestný čin hypoteticky spáchaný v Estónsku a predtým uložený trest v Lotyšsku.
93.
Problémom tohto tvrdenia podobného tvrdeniu Komisie (
29
) je jeho hypotetická povaha v kontexte tejto veci. Opakujem, dovolateľ nespáchal nový trestný čin. Chvályhodné želanie zabrániť uloženiu niečoho, čo by daný štát považoval za neprimerané, nemôže podľa môjho názoru zmeniť a rozšíriť rozsah pôsobnosti RR 2008/947, ktorého ciele sa netýkajú otázky odsúdení v prípadoch recidívy.
94.
Preto nemožno tvrdiť, že postavenie osoby, ktorá nespáchala nový trestný čin, by sa malo zmeniť na základe skutočnosti, že osoba, ktorá nový trestný čin spáchala, by možno bola v lepšom postavení, ak by sa článok 14 RR 2008/947 na jej situáciu vzťahoval. Bolo by možné povedať, že postavenie odsúdenej osoby v tejto veci, ktorá nespáchala nový trestný čin, by sa zhoršilo už samotným uznaním podmienečného trestu v Estónsku, čím by bola začlenená do režimu, ktorý by sa na ňu normálne nevzťahoval. Preto by bola potenciálne podrobená akýmkoľvek povinnostiam, ktoré sa uplatňujú v uvedenom štáte, a mala by v ňom záznam v registri trestov, k čomu by inak nedošlo. Predpokladám, že to je dôvod, prečo dovolateľ vo veci samej napadol začlenenie svojho jednoduchého podmienečného trestu pod mechanizmus RR 2008/947 na troch stupňoch estónskych súdov.
95.
Po objasnení tejto okolnosti možno len pripomenúť, že na výklad trestnoprávnych opatrení by sa mala vzťahovať zásada zákonnosti, zakotvená v práve EÚ v článku 49 ods. 1 Charty. Tým nemyslím úzky koncept zákonnosti trestnoprávnych sankcií (nullum crimen, nulla poena sine lege), ale širšiu otázku určitosti a predvídateľnosti následkov vyplývajúcich z trestnoprávneho odsúdenia. (
30
) Inak povedané, zdá sa, že ak by sa uznalo, že na predmetný rozsudok sa vzťahuje pôsobnosť RR 2008/947, rozsah pôsobnosti trestného práva by sa zväčšil na úkor odsúdenej osoby. To je samo osebe ešte ďalším argumentom proti širokému výkladu RR 2008/947.
96.
Z toho vyvodzujem, že analýza kontextu a účelu uvedená vyššie neovplyvňuje záver, ku ktorému som už prišiel na základe skúmania textu, logiky a systému RR 2008/947. Uvedený predpis sa nevzťahuje na rozsudok, ktorým sa ukladá jednoduchý podmienečný trest bez definovania akéhokoľvek probačného opatrenia v zmysle RR 2008/947 a kde je jedinou povinnosťou dotknutej odsúdenej osoby vyhnúť sa spáchaniu nového trestného činu počas probačnej doby.
V. Návrh
97.
Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položil Riigikohus (Najvyšší súd, Estónsko), takto:
Rámcové rozhodnutie Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami sa nevzťahuje na rozsudok, ktorým sa ukladá podmienečný trest uloženia akéhokoľvek probačného opatrenia v zmysle uvedeného rámcového rozhodnutia a kde je jedinou povinnosťou odsúdenej osoby vyhnúť sa spáchaniu nového trestného činu počas probačnej doby.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. EÚ L 337, 2008, s. 102) v znení zmien.
(
3
)	Poznámka pod čiarou nie je v slovenskom preklade relevantná.
(
4
)	Lotyšská vláda v tejto súvislosti odkazuje na § 55 ods. 1, 2 a 9 Krimināllikums (lotyšský trestný zákonník), ako aj na § 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (lotyšský zákon o výkone trestu).
(
5
)	Článok 6 ods. 1 RR 2008/947 uvádza, že ak príslušný orgán štátu pôvodu rozhodne o použití mechanizmu zavedeného uvedeným rámcovým rozhodnutím, zašle príslušnému orgánu vykonávajúceho štátu dotknutý rozsudok alebo probačné rozhodnutie spolu s osvedčením podľa prílohy I.
(
6
)	Najmä článok 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24).
(
7
)	Pozri, pokiaľ ide o nadobudnutie právomoci vykonávajúcich súdnych orgánov v tejto súvislosti, rozsudky z 10. augusta 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 91), a z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 103).
(
8
)	Pozri analogicky rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 61), a tiež moje návrhy vo veci X (Európsky zatykač proti spevákovi) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, bod 80).
(
9
)	Na okraj možno poznamenať, že vnútroštátne zákonné ustanovenia, na ktoré poukazuje lotyšská vláda (odkaz vyššie v poznámke pod čiarou č. 4), z ktorých by mali probačné opatrenia jasne vyplývať uplatnením vnútroštátnych právnych predpisov, svojím spôsobom ešte zvyšuje uvedenú neistotu. § 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (lotyšský exekučný poriadok) uvádza šesť rôznych probačných opatrení. Mnohé z nich sú však skôr otvorené a všeobecné. Na to, aby sa mohli uplatniť na odsúdenú osobu, by bolo potrebné rozhodnutie súdu alebo probačného úradníka, ktoré by ich prispôsobili konkrétnemu prípadu. Má si však sudca vo vykonávajúcom členskom štáte pri absencii akéhokoľvek takéhoto rozhodnutia týkajúceho sa povahy a potenciálneho trvania opatrenia a dohľadu nad ním jednoducho určiť a vybrať z uvedeného zoznamu?
(
10
)	Logické spojky zvýraznil kurzívou generálny advokát.
(
11
)	Článok 6 ods. 4 RR 2008/947 stanovuje, že „okrem opatrení a sankcií, ktoré sú uvedené v článku 4 ods. 1, osvedčenie uvedené v odseku 1 tohto článku obsahuje len opatrenia alebo sankcie, ktoré vykonávajúci štát oznámil v súlade s článkom 4 ods. 2“.
(
12
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
13
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
14
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
15
)	Pozri článok 23 ods. 1 RR 2008/947.
(
16
)	Odôvodnenie 4 RR 2008/947.
(
17
)	Pozri odôvodnenie 14 a článok 5 ods. 2 RR 2008/947.
(
18
)	Pozri napríklad odôvodnenie 2 RR 2008/947 a rozsudok z 11. januára 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2008/675/SVV z 24. júla 2008 (Ú. v. EÚ L 220, 2008, s. 32).
(
20
)	Rámcové rozhodnutie Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27).
(
21
)	Pozri rozsudok z 21. septembra 2017, Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:710, bod 44).
(
22
)	Pritom ostáva otvorené na diskusiu, v akom rozsahu sa závery, ku ktorým dospel Súdny dvor v uvedenom rozsudku, zakladali na osobitnej skutkovej okolnosti, že prvý predmetný rozsudok bol vykonaný v celom rozsahu predtým, ako odsúdená osoba požiadala o jeho spojenie s druhým rozsudkom. Pozri rozsudok z 21. septembra 2017, Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:710, najmä porovnaj body 46 a 47).
(
23
)	Pozri body 67 a 68 vyššie.
(
24
)	Správa Komisie Európskemu parlamentu a Rade o implementácii rámcových rozhodnutí 2008/909/SVV, 2008/947/SVV a 2009/829/SVV o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na probačné rozhodnutia a alternatívne sankcie a na rozhodnutia o opatreniach dohľadu ako alternatíve väzby v členských štátoch (COM(2014) 57 final), s. 5.
(
25
)	Tamže, s. 8 a 9.
(
26
)	Vnútroštátny súd vysvetľuje, že estónske orgány nevykonávajú aktívny dohľad nad výkonom povinnosti odsúdenej osoby podľa § 73 ods. 1 Karistusseadustik (estónsky trestný zákonník), ktorý sa týka podmienečného odsúdenia bez uplatnenia opatrení dohľadu. Odpoveďou štátu na nesplnenie povinnosti nespáchať nový trestný čin môže byť len zabezpečenie toho, aby sa uložil trest vo vzťahu k novému trestnému činu.
(
27
)	Všeobecnejšie k právu ukladania trestov pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:386, bod 46 a nasl.).
(
28
)	Na tento účel pozri napríklad moje návrhy vo veci Komisia/Nemecko (C‑220/15, EU:C:2016:534, bod 35).
(
29
)	Pozri body 82 až 90 vyššie.
(
30
)	Pozri v tejto súvislosti moje návrhy vo veci X (Európsky zatykač proti spevákovi) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, body 92 až 94 a citovaná judikatúra).