Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(prvá
komora)
z 30. apríla
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Duševné
vlastníctvo – Autorské
právo a s ním
súvisiace
práva – Smernica
2001/29/ES – Článok 3
ods. 1 – Verejný
prenos – Pojem – Retransmisia
signálu
prostredníctvom
vlastnej
káblovej
siete v domove
dôchodcov – Špecifická
technológia – Nová
verejnosť “
Vo
veci C‑127/24,
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko) z 8. februára
2024 a doručený
Súdnemu
dvoru
15. februára
2024,
ktorý
súvisí s konaním:
Gesellschaft für musikalische Aufführungs‑ und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA)
proti
VHC
2
Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH,
SÚDNY
DVOR
(prvá
komora),
v zložení:
predseda
prvej
komory F. Biltgen,
podpredseda
Súdneho
dvora T. von
Danwitz,
vykonávajúci
funkciu
sudcu
prvej
komory,
sudkyňa I. Ziemele (spravodajkyňa),
generálny
advokát: M. Szpunar,
tajomník: R. Şereş,
referentka,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní z 2. apríla
2025,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        Gesellschaft für musikalische Aufführungs‑ und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (GEMA), v zastúpení: T. Winter,
Rechtsanwalt,
–        VHC
2
Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH, v zastúpení: A. Conrad, R. Grzybowska, T. Schubert a W. Spoerr,
Rechtsanwälte,
–        francúzska
vláda, v zastúpení: R. Bénard, P. Boccanfuso, B. Dourthe, B. Fodda a E. Timmermans,
splnomocnení
zástupcovia,
–        Európska
komisia, v zastúpení: J. Samnadda a G. von
Rintelen,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
4. septembra
2025,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu článku 3 ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2001/29/ES z 22. mája
2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti
(Ú. v. ES L 167,
2001, s. 10;
Mim.
vyd.
17/001, s. 230).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporu
medzi
Gesellschaft für musikalische Aufführungs‑ und mechanische Vervielfältigungsrechte eV (ďalej len GEMA),
spoločnosťou
kolektívnej
správy
autorských
práv, a spoločnosťou
VHC
2
Seniorenresidenz und Pflegeheim gGmbH (ďalej
len
„VHC
2“)
vo
veci
údajnej
povinnosti
mať
licenciu
na
retransmisiu
programov
vysielania v rámci
domova
dôchodcov.
Právny rámec
Právo Únie
3        Odôvodnenia
4,
9,
10 a 23
smernice
2001/29
stanovujú:
„(4)      Harmonizovaný
právny
rámec
týkajúci
sa
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv
bude
prostredníctvom
vyššej
právnej
istoty a zabezpečením
vysokej
úrovne
ochrany
duševného
vlastníctva
podporovať
významné
investície
do
tvorivosti a inovácie… a povedie k zvýšenej
súťaživosti
európskeho
priemyslu…
…
(9)      Akákoľvek
harmonizácia
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv
musí
byť
založená
na
vysokej
úrovni
ochrany,
pretože
tieto
práva
sú
podstatou
pre
duševnú
tvorbu.
Ich
ochrana
pomáha
zaistiť
udržiavanie a rozvoj
tvorivosti v záujme
autorov,
interpretov,
producentov,
spotrebiteľov,
kultúry,
priemyslu a verejnosti
ako
celku.
Duševné
vlastníctvo
sa
preto
považuje
za
integrálnu
súčasť
vlastníctva.
(10)      Ak
majú
autori
alebo
výkonní
umelci
pokračovať
vo
svojej
tvorivej a umeleckej
práci,
musia
za
používanie
svojej
práce
dostávať
primeranú
odmenu,
rovnako
ako
producenti,
aby
boli
schopní
financovať
túto
prácu.
Investície
potrebné
na
výrobu
produktov,
ako
sú
zvukové
záznamy,
filmy
alebo
multimediálne
produkty a služby,
ako
sú
služby
‚na
požiadanie‘,
sú
značné.
Primeraná
právna
ochrana
práv
duševného
vlastníctva
je
nevyhnutná
na
zaručenie
dostupnosti
takejto
odmeny a na
zaistenie
uspokojivej
návratnosti
týchto
investícií.
…
(23)      Táto
smernica
ďalej
harmonizuje
práva
autorov
na
verejný
prenos.
Pod
týmto
právom
sa v širokom
zmysle
slova
chápe
každý
verejný
prenos
pre
verejnosť,
ktorá
nie
je
prítomná
na
mieste,
kde
tento
prenos
vzniká.
Toto
právo
zahŕňa
všetky
transmisie a retransmisie
diel
smerom k verejnosti
drôtovými
alebo
bezdrôtovými
prostriedkami
vrátane
vysielania.
Toto
právo
nezahŕňa
žiadne
iné
činnosti.“
4        Článok 3 tejto
smernice,
nazvaný
„Právo
verejného
prenosu
diel a právo
sprístupňovania
predmetov
ochrany
verejnosti“, v odsekoch
1 a 3
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
poskytnú
autorom
výlučné
právo
udeliť
súhlas
alebo
zakázať
akýkoľvek
verejný
prenos
ich
diel,
či
po
drôte
alebo
bezdrôtovými
prostriedkami
vrátane
sprístupňovania
ich
diel
verejnosti
takým
spôsobom,
aby
verejnosť k nim
mala
prístup z miesta a v čase,
ktoré
si
sama
zvolí.
…
3.      Práva
uvedené v odseku
1 a 2
nezaniknú
žiadnym
aktom
verejného
prenosu
alebo
sprístupnenia
verejnosti
ako
je
uvedené v tomto
článku.“
Nemecké právo
5        Podľa § 15 ods. 2 bodu 3 Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (zákon o autorskom
práve a súvisiacich
právach) z 9. septembra
1965
(BGBl.
1965
I,
s. 1273), v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej
(ďalej
len
„UrhG“),
výlučné
právo
autora
na
verejný
prenos
jeho
diela v zmysle § 15 ods. 2
prvej
vety
UrhG zahŕňa
právo
na
vysielanie,
teda
podľa § 20
UrhG právo
na
šírenie
diela
verejnosti
prostredníctvom
vysielania,
ako
je
rozhlasové a televízne
vysielanie,
satelitné
vysielanie,
káblové
vysielanie
alebo
podobné
technické
prostriedky.
6        Podľa § 20b ods. 1
prvej
vety
UrhG právo
na
vysielanie
zahŕňa
právo
na
káblovú
retransmisiu,
teda
právo
na
retransmisiu
vysielaného
diela v rámci
súčasnej,
úplnej a nezmenenej
retransmisie
programu
káblovými
systémami
alebo
mikrovlnnými
systémami.
7        Podľa § 15 ods. 3
prvej
vety
UrhG je
prenos
verejný,
ak
je
určený
širokej
verejnosti.
Podľa § 15 ods. 3
druhej
vety
UrhG verejnosť
zahŕňa
každého,
kto
nie
je
osobnými
vzťahmi
spojený s osobou,
ktorá
dielo
využíva,
alebo s inými
osobami,
pre
ktoré
je
dielo
vnímateľné
alebo
ktoré k nemu
získavajú
prístup v nehmotnej
podobe.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
8        GEMA
je
organizácia
kolektívnej
správy
autorských
práv v oblasti
hudby.
9        VHC
2
je
prevádzkovateľom
domova
dôchodcov,
ktorý
trvalo
ubytováva
89
starších
osôb
odkázaných
na
starostlivosť,
ktorým
sa
poskytuje
komplexná
opatera.
Toto
zariadenie
pozostáva z 88
jednolôžkových
izieb a troch
dvojlôžkových
izieb
rozdelených
do
štyroch
obytných
zón a disponuje
navyše
rôznymi
spoločenskými
priestormi,
ako
sú
reštauračné
sály a pobytové
miestnosti.
10      Prostredníctvom
vlastného
satelitného
prijímacieho
systému
VHC
2
Seniorenresidenz zachytáva
programy
vysielania,
teda
televízne a rozhlasové
programy, a vysiela
ich
súčasne,
úplne a nezmenene
prostredníctvom
svojej
káblovej
siete
do
prípojok
umiestnených v izbách
ubytovaných
osôb a v opatrovateľských
izbách.
11      Keďže
GEMA
sa
domnievala,
že
táto
retransmisia
programov
vysielania
podlieha
licencii,
podala
proti
spoločnosti
VHC
2
žalobu,
ktorou
sa
domáha,
aby
sa
zdržala
šírenia
hudobných
diel
tvoriacich
súčasť
jej
repertoáru.
Landgericht Frankenthal (Krajinský
súd
Frankenthal,
Nemecko)
tejto
žalobe
vyhovel.
12      Oberlandesgericht Zweibrücken (Vyšší
krajinský
súd
Zweibrücken,
Nemecko),
ktorý
rozhodoval o odvolaní,
ktoré
podala
VHC
2
proti
tomuto
rozsudku,
zrušil
tento
rozsudok a zamietol
žalobu
GEMA z dôvodu,
že
retransmisia
uskutočňovaná
VHC
2
nepredstavovala
„verejný
prenos“.
Tento
súd v podstate
rozhodol,
že
ak
by
aj
išlo o prenos,
tento
prenos
však
nebol
určený
verejnosti,
keďže
sa
obmedzoval
na
obmedzený
okruh
obyvateľov
dotknutého
domova,
ktorý
predstavoval
štrukturálne
veľmi
homogénnu
skupinu
zloženú z osôb,
ktoré v ňom
dlhodobo
bývajú, a ktorá
je z hľadiska
počtu
relatívne
stabilná.
Podľa
uvedeného
súdu
sa
tak
predmetný
prenos
obmedzoval
na
určité
osoby
patriace
do
súkromnej
skupiny.
13      Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko),
na
ktorý
GEMA
podala
opravný
prostriedok
„Revision“ a ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
sa v prvom
rade
pýta,
či
obyvatelia
domova
dôchodcov,
akým
je
ten,
ktorý
prevádzkuje
VHC
2,
predstavujú
neurčitý
počet
potenciálnych
adresátov v zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
pojmu
„verejný
prenos“
uvedeného v článku 3 ods. 1
smernice
2001/29,
alebo
či
predstavujú,
ako
rozhodol
Oberlandesgericht Zweibrücken (Vyšší
krajinský
súd
Zweibrücken),
súkromnú
skupinu
obmedzenú
na
určité
osoby.
14      V druhom
rade,
hoci
sa v prejednávanej veci
prenos
uskutočňuje
prostredníctvom
špecifickej
technológie,
tento
súd
má
pochybnosti,
pokiaľ
ide o všeobecnú
relevantnosť
zohľadnenia
typu
použitého
spôsobu
vysielania
pri
kvalifikácii
určitého
aktu
ako
„verejného
prenosu“. Z rozsudku
zo
16. marca 2017,
AKM
(C‑138/16,
EU:C:2017:218, body 26
až
30),
totiž
vyplýva,
že
Súdny
dvor
nezohľadnil
spôsob
vysielania
odlišný
od
spôsobu
pôvodného
prenosu, o ktorý
išlo
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
tento
rozsudok,
teda
rovnako
ako v prejednávanej veci,
jednoduchú
súčasnú,
úplnú a nezmenenú
retransmisiu
signálu
prijatého
anténou
prostredníctvom
káblov,
ale
zameral
sa
na
kritérium
existencie
„novej
verejnosti“,
ktoré
je
rozhodujúce
na
účely
preukázania
existencie
„verejného
prenosu“.
15      Rovnako v rozsudkoch
zo
7. decembra
2006,
SGAE
(C‑306/05,
EU:C:2006:764, body 37
až
47);
zo
4. októbra
2011,
Football Association
Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08,
EU:C:2011:631, body 197
až
199); z 27. februára
2014,
OSA
(C‑351/12,
EU:C:2014:110, body 27
až
33),
ako
aj z 31. mája
2016,
Reha Training (C‑117/15,
EU:C:2016:379, bod 57),
Súdny
dvor
preskúmal
len
toto
posledné
uvedené
kritérium
bez
toho,
aby
zohľadnil
použitý
technický
spôsob
vysielania.
16      Predkladajúci vnútroštátny
súd
uvádza,
že
podľa
doktrinálneho
výkladu
táto
judikatúra
Súdneho
dvora
naznačuje,
že
špecifický
technický
postup
odôvodňuje
uznanie
existencie
verejného
prenosu
len v prípadoch,
keď
sa
retransmisia
pôvodne
prijímaného
obsahu
prostredníctvom
antény,
satelitu
alebo
káblovej
siete
uskutočňuje
cez
internet.
17      V treťom
rade
sa
tento
súd
pýta,
či
retransmisia, o akú
ide
vo
veci
samej,
spĺňa
podmienku
týkajúcu
sa
kritéria
„novej
verejnosti“.
Pýta
sa
tiež
na
prípadný
vplyv,
ktorý
by v tejto
súvislosti
mala
skutočnosť,
že
obyvatelia
dotknutého
zariadenia
majú
možnosť
bez
ohľadu
na
túto
retransmisiu
sami
prijímať
rozhlasové a televízne
programy
prostredníctvom
antény v ich
izbe, a skutočnosť,
že
nositelia
práv
už
dostali
odmenu
za
pôvodné
vysielanie.
18      Za
týchto
okolností
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
nasledujúce
prejudiciálne
otázky:
„1.      Predstavujú
obyvatelia
komerčne
prevádzkovaného
domova
dôchodcov,
ktorí
majú
vo
svojich
izbách
televízne a rozhlasové
prípojky,
do
ktorých
prevádzkovateľ
domova
dôchodcov
uskutočňuje
retransmisiu
programov
vysielania
prijímaného
prostredníctvom
vlastného
satelitného
prijímacieho
systému
súčasne,
nezmenene a úplne
prostredníctvom
svojej
káblovej
siete,
‚neurčitý
počet
potenciálnych
adresátov‘ v zmysle
definície
pojmu
‚verejný
prenos‘
podľa článku 3 ods. 1
smernice
[2001/29]?
2.      Má
definícia,
ktorú
predtým
používal
Súdny
dvor a podľa
ktorej
klasifikácia
ako
‚verejný
prenos‘ v zmysle článku 3 ods. 1
smernice
[2001/29]
vyžaduje,
že
‚prenos
chráneného
diela
[sa
musí]
uskutočniť
prostredníctvom
špecifickej
technológie,
odlišnej
od
technológií,
ktoré
sa
doteraz
používali,
alebo,
ak
tomu
tak
nie
je,
musí
byť
dielo
sprístupnené
[novej
verejnosti], t. j. verejnosti,
ktorú
nositeľ
autorského
práva
pri
udelení
súhlasu
na
pôvodný
verejný
prenos
svojho
diela
ešte
nezohľadnil‘,
stále
všeobecnú
platnosť,
alebo
je
použitá
technológia
teraz
relevantná
len v prípadoch,
keď
dochádza k retransmisii
obsahu
pôvodne
prijatého
terestriálne,
satelitom
alebo
káblom
prostredníctvom
internetu?
3.      Ide o ‚novú
verejnosť‘ v zmysle
definície
pojmu
‚verejný
prenos‘
uvedenej v článku 3 ods. 1
smernice
[2001/29],
ak
prevádzkovateľ
domova
dôchodcov,
ktorý
koná s cieľom
dosiahnuť
zisk,
uskutočňuje
retransmisiu
programov
vysielania
prijímaného
prostredníctvom
satelitného
prijímacieho
systému
súčasne,
úplne a nezmenene
prostredníctvom
svojej
káblovej
siete
do
existujúcich
televíznych a rozhlasových
prípojok v izbách
obyvateľov
domova?
Je
pre
toto
posúdenie
relevantné,
či
majú
obyvatelia
možnosť
prijímať
televízne a rozhlasové
programy
vo
svojich
izbách
terestriálne,
nezávisle
od
káblového
prenosu?
Je
pre
toto
posúdenie
relevantné
aj
to,
či
nositelia
práv
už
dostávajú
odmenu
za
súhlas s pôvodným
vysielaním?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
19      Svojou
druhou a treťou
otázkou,
ktoré
treba
preskúmať
spoločne a v prvom
rade,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 3 ods. 1
smernice
2001/29
vykladať v tom
zmysle,
že
pojem
„verejný
prenos“
uvedený v tomto
ustanovení
sa
vzťahuje
na
súčasnú,
úplnú a nezmenenú
retransmisiu
programov
vysielania
prevádzkovateľom
domova
dôchodcov
prijímaných
prostredníctvom
satelitného
prijímacieho
systému,
ktorý
je
pripojený k televíznym a rozhlasovým
prípojkám
umiestneným v izbách
obyvateľov
domova
prostredníctvom
káblovej
siete
zriadenej v domove.
20      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
predovšetkým
pýta,
či
sa
na
takúto
retransmisiu
vzťahuje
tento
pojem
buď
ako
na
prenos
uskutočnený
prostredníctvom
„špecifickej
technológie“,
alebo
ako
na
prenos
určený
pre
„novú
verejnosť“.
21      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
podľa článku 3 ods. 1
smernice
2001/29
členské
štáty
poskytnú
autorom
výlučné
právo
udeliť
súhlas
alebo
zakázať
akýkoľvek
verejný
prenos
ich
diel,
či
po
drôte
alebo
bezdrôtovými
prostriedkami
vrátane
sprístupňovania
ich
diel
verejnosti
takým
spôsobom,
aby
verejnosť k nim
mala
prístup z miesta a v čase,
ktoré
si
sama
zvolí.
22      Ako
už
Súdny
dvor
opakovane
rozhodol,
podľa
tohto
ustanovenia
autori
disponujú
právom
preventívnej
povahy,
ktoré
im
umožňuje
zasiahnuť
voči
prípadným
používateľom
ich
diela a verejnému
prenosu,
ktorý
títo
používatelia
zamýšľajú
uskutočniť, a na
tento
účel
prenos
zakázať
(rozsudky z 15. marca 2012,
SCF, C‑135/10,
EU:C:2012:140, bod 75, a z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 17).
23      Pokiaľ
ide o obsah
pojmu
„verejný
prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1
smernice
2001/29,
ako
zdôrazňuje
odôvodnenie
23
tejto
smernice,
tento
pojem
sa
má
vykladať v širokom
zmysle
tak,
že
zahŕňa
každý
verejný
prenos
pre
verejnosť,
ktorá
nie
je
prítomná
na
mieste,
kde
tento
prenos
vzniká, a teda
zahŕňa
všetky
transmisie
alebo
retransmisie
diel
smerom k verejnosti
drôtovými
alebo
bezdrôtovými
prostriedkami
vrátane
vysielania. Z odôvodnení
4,
9 a 10
uvedenej
smernice
totiž
vyplýva,
že
jej
hlavným
cieľom
je
zavedenie
vysokej
úrovne
ochrany
autorov,
ktorá
im
umožní
získať
zodpovedajúcu
odmenu
za
používanie
ich
diel,
najmä v súvislosti s ich
verejným
prenosom
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
7. decembra
2006,
SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764, bod 36, a z 11. apríla
2024,
Citadines, C‑723/22,
EU:C:2024:289, bod 38,
ako
aj
citovanú
judikatúru).
24      V tejto
súvislosti, v súlade s ustálenou
judikatúrou,
pojem
„verejný
prenos“ v zmysle
tohto článku 3 ods. 1
zahŕňa
dva
kumulatívne
prvky, a to
samotný
prenos
diela a verejný
prenos
tohto
diela, a vyžaduje
si
individuálne
posúdenie
(rozsudky z 22. júna
2021,
YouTube
et
Cyando, C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2021:503, bod 66,
ako
aj z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 21).
25      Na
účely
takého
posúdenia
treba
zohľadniť
viacero
dodatočných
kritérií,
ktoré
nie
sú
samostatné a sú
navzájom
závislé.
Tieto
kritériá
sa
majú
uplatňovať
tak
jednotlivo,
ako
aj
vo
vzájomnej
súvislosti,
keďže v rôznych
konkrétnych
situáciách
môžu
mať
veľmi
premenlivú
intenzitu
(rozsudky z 31. mája
2016,
Reha Training, C‑117/15,
EU:C:2016:379, bod 35, a z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 22).
26      Podľa
ustálenej
judikatúry z týchto
kritérií
vyplýva,
že
na
to,
aby
bolo
možné
prenos
kvalifikovať
ako
„verejný
prenos“,
prenos
chráneného
diela
sa
musí
uskutočniť
prostredníctvom
špecifickej
technológie,
odlišnej
od
technológií,
ktoré
sa
doteraz
používali,
alebo,
ak
tomu
tak
nie
je,
musí
byť
sprístupnené
„novej
verejnosti“, t. j. verejnosti,
ktorú
nositelia
autorských
práv
pri
udelení
súhlasu
na
pôvodný
verejný
prenos
svojho
diela
ešte
nebrali
do
úvahy
(rozsudky z 8. septembra
2016,
GS
Media, C‑160/15,
EU:C:2016:644, bod 37, a z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 43).
27      V prejednávanej veci
treba v prvom
rade
uviesť,
že
ako
vyplýva z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
otázky
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
vychádzajú z predpokladu,
že
retransmisia
vysielaní, o akú
ide
vo
veci
samej,
sa
uskutočňuje
prostredníctvom
špecifickej
technológie
odlišnej
od
pôvodného
prenosu.
28      Treba
však
poznamenať,
že
na
účely
preukázania
relevantnosti
tohto
kritéria
na
účely
kvalifikovania
aktu
prevádzkovateľa
ako
„verejného
prenosu“ v zmysle článku 3 ods. 1
smernice
2001/29
Súdny
dvor
vychádzal
najmä z článku 3 ods. 3
tejto
smernice,
podľa
ktorého
súhlasom
so
zahrnutím
chránených
diel
do
verejného
prenosu
nezaniká
právo
udeliť
súhlas
na
iné
verejné
prenosy
týchto
diel
alebo
ich
zakázať
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i., C‑607/11,
EU:C:2013:147, bod 23).
29      Z uvedeného
vyvodil
záver,
že
normotvorca
Únie
tým,
že
upravil
situácie, v ktorých
sa
predmetné
dielo
využíva
viackrát,
zamýšľal
to,
aby
každá
transmisia
alebo
retransmisia
diela,
ku
ktorej
dochádza
pri
použití
„špecifickej
technológie“,
podliehala v zásade
individuálnemu
súhlasu
autora
dotknutého
diela
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i., C‑607/11,
EU:C:2013:147, bod 24).
30      Na
základe
toho
Súdny
dvor
dospel k záveru,
že
treba
rozlišovať
na
jednej
strane
medzi
situáciami, v ktorých
operátor
svojím
vedomým
sprostredkovaním
sprístupnil
televízne
vysielanie
obsahujúce
chránené
diela
novej
verejnosti,
ktorú
dotknutí
autori
nebrali
do
úvahy
pri
udelení
súhlasu k dotknutému
prenosu
vysielania, a na
druhej
strane
situáciami, v ktorých
sa
uskutočňujú
dva
prenosy
za
špecifických
technických
podmienok,
odlišným
spôsobom
prenosu, a každý
je
určený
verejnosti
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i., C‑607/11,
EU:C:2013:147, body 38 a 39).
31      Z judikatúry
Súdneho
dvora, a najmä z rozsudku
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i. (C‑607/11,
EU:C:2013:147),
tak
vyplýva,
že
len
vtedy,
ak
použitie
danej
technológie
zahŕňa
uskutočnenie
novej
transmisie
alebo
retransmisie
vysielania
nezávislej
od
pôvodného
prenosu,
možno
takýto
akt
považovať
za
uskutočnený
prostredníctvom
„špecifickej
technológie“ v zmysle
judikatúry
citovanej v bode 26
tohto
rozsudku.
32      Ako
vyplýva
aj z judikatúry
Súdneho
dvora,
je
to
tak
najmä v prípade
retransmisie
terestriálneho televízneho
vysielania
cez
internet
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky zo 7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i., C‑607/11,
EU:C:2013:147, bod 26,
ako
aj z 29. novembra
2017,
VCAST, C‑265/16,
EU:C:2017:913, body 14,
46 a 48).
Súdny
dvor
naopak
rozhodol,
že
situácia, v ktorej
bol
vydaný
rozsudok
zo
7. decembra
2006,
SGAE
(C‑306/05,
EU:C:2006:764),
teda
poskytovanie
signálu
prostredníctvom
televíznych
prijímačov
klientom
umiestneným v izbách
hotelového
zariadenia,
nepatrí
pod
tento
prípad,
ale
pod
prvý
typ
situácie
uvedený v bode 30
tohto
rozsudku
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. marca 2013,
ITV
Broadcasting a i., C‑607/11,
EU:C:2013:147, body 37 a 38).
33      Ako
uviedol
generálny
advokát v bode 20
svojich
návrhov,
táto
posledná
uvedená
situácia
je
podobná
situácii, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v ktorej,
ako
vyplýva z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
prevádzkovateľ
domova
dôchodcov,
rovnako
ako
prevádzkovateľ
hotela,
uskutočňuje
retransmisiu
signálu
zachyteného
pomocou
svojej
satelitnej
antény,
ktorá
mu
patrí,
prostredníctvom
káblového
systému
inštalovaného v jeho
zariadení,
do
rôznych
oblastí
tohto
zariadenia.
34      Z toho
vyplýva,
že
retransmisiu
vysielaní, o akú
ide
vo
veci
samej,
nemožno
považovať
za
uskutočnenú
prostredníctvom
„špecifickej
technológie“ v zmysle
judikatúry
pripomenutej v bode 26
tohto
rozsudku.
35      V súlade s touto
judikatúrou
treba v druhom
rade
overiť,
či
je
predmetná
retransmisia
určená
pre
„novú
verejnosť“
odlišnú
od
verejnosti,
ktorej
je
určené
pôvodné
vysielanie.
36      V tejto
súvislosti
je
potrebné
pripomenúť,
že
autor
tým,
že
udelí
súhlas
na
vysielanie
svojho
diela,
zohľadňuje
iba
priamych
užívateľov,
to
znamená
držiteľov
televíznych
prijímačov,
ktorí
jednotlivo
alebo v súkromnom a rodinnom
kruhu
prijímajú
jednotlivé
programy
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
7. decembra
2006,
SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764, bod 41,
ako
aj
zo
4. októbra
2011,
Football Association
Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08,
EU:C:2011:631, bod 198).
37      Súdny
dvor
tak
rozhodol,
že
zákazníci
hotela
alebo
pohostinstva,
pacienti
kúpeľného
zariadenia
alebo
rehabilitačného
centra,
ako
aj
nájomcovia
apartmánov v nehnuteľnosti
určenej
na
krátkodobý
prenájom,
slúžiacej
najmä
ako
zariadenie
cestovného
ruchu,
predstavujú
takúto
„novú“
verejnosť
(pozri v tomto
zmysle
najmä
rozsudky
zo
7. decembra
2006,
SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764, bod 42; zo
4. októbra
2011,
Football Association
Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08,
EU:C:2011:631, bod 199; z 27. februára
2014,
OSA, C‑351/12,
EU:C:2014:110, bod 32; z 31. mája
2016,
Reha Training, C‑117/15,
EU:C:2016:379, bod 61,
ako
aj z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 44).
38      Za
takých
okolností
totiž
Súdny
dvor v podstate
konštatoval,
že
adresáti
prenosu
predstavujú
„novú
verejnosť“,
keďže v zásade
majú
prístup k chránenému
dielu
len z dôvodu
zásahu
prevádzkovateľa
dotknutého
zariadenia,
ktorý
im s plnou
znalosťou
dôsledkov
svojho
konania
umožňuje
prístup k tomuto
dielu,
ak
sa
nachádzajú v oblasti
pokrytej
vysielaním
tohto
diela.
39      Súdny
dvor
naopak
rozhodol,
že
to
neplatí v prípade
nájomcov
apartmánov v dome,
ktorí
nemôžu
byť
považovaní
za
„novú
verejnosť“ v zmysle
judikatúry
uvedenej v bode 26
tohto
rozsudku
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 45).
40      Táto
situácia
je
porovnateľná
so
situáciou, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v ktorej,
ako
vyplýva z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
obyvatelia
domova
dôchodcov v domove
dôchodcov
trvale
bývajú.
Preto
treba
konštatovať,
že
takíto
obyvatelia
nepredstavujú
takúto
„novú
verejnosť“.
41      Tento
záver
nie
je
spochybnený
tvrdením,
podľa
ktorého
na
rozdiel
od
vlastníka
ubytovania,
ktoré
poskytuje
na
prenájom,
prevádzkovateľ
domova
dôchodcov
poskytuje
obyvateľom
viacero
služieb,
pričom
ich
miera
samostatnosti
je
nižšia.
Ako
totiž v podstate
uviedol
generálny
advokát v bodoch 37
až
39
svojich
návrhov, v oboch
prípadoch
adresáti
retransmisie
dotknutého
vysielania
ako
držitelia
prijímacích
zariadení,
ktorí
prijímajú
toto
vysielanie v ich
súkromnej
sfére,
sú
súčasťou
verejnosti,
ktorú
zohľadnili
nositelia
autorských
práv,
keď
udelili
svoj
súhlas
na
pôvodný
verejný
prenos
svojich
diel
vo
forme
vysielania.
42      V dôsledku
toho
treba
konštatovať,
že
prevádzkovateľ
domova
dôchodcov
tým,
že
prostredníctvom
káblového
systému
uskutočňoval
retransmisiu
televízneho a rozhlasového
vysielania
prijímaného
prostredníctvom
satelitnej
antény
do
izieb
domova
dôchodcov,
nevykonáva
„verejný
prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1
smernice
2001/29.
43      V tejto
súvislosti
nie
je
rozhodujúca
okolnosť
uvádzaná
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom,
že
prevádzkovateľ
podniká
na
účely
dosiahnutia
zisku.
Hoci
táto
zisková
povaha
má
nepochybne
určitý
význam,
nepredstavuje
však
nevyhnutnú
podmienku,
ktorá
vymedzuje
samotnú
existenciu
takéhoto
prenosu
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 20. júna
2024,
GEMA, C‑135/23,
EU:C:2024:526, bod 24 a citovanú
judikatúru).
44      Nakoniec
je
potrebné
dodať,
že
takýto
výklad
nie
je v rozpore s cieľmi
smernice
2001/29,
ktoré
sú
uvedené v bode 23
tohto
rozsudku.
Ako
totiž v podstate
uviedol
generálny
advokát v bode 35
svojich
návrhov,
uznanie
existencie
„verejného
prenosu“ v zmysle článku 3 ods. 1
smernice
2001/29
za
okolností, o aké
ide
vo
veci
samej,
by
viedlo k poskytnutiu
neoprávnenej
odmeny
nositeľom
autorských
práv,
zatiaľ
čo,
ako
sa
výslovne
uvádza v odôvodnení
10
smernice
2001/29,
podľa
tejto
smernice
by
sa
im
mala
zabezpečiť
len
primeraná
odmena
za
používanie
ich
diel
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
4. októbra
2011,
Football Association
Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08,
EU:C:2011:631, bod 108).
45      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
treba
na
druhú a tretiu
otázku
odpovedať
tak,
že článok 3 ods. 1
smernice
2001/29
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
pojem
„verejný
prenos“
uvedený v tomto
ustanovení
sa
nevzťahuje
na
súčasnú,
úplnú a nezmenenú
retransmisiu
programov
vysielania
prevádzkovateľom
domova
dôchodcov
prijímaných
prostredníctvom
satelitného
prijímacieho
systému,
ktorý
je
pripojený k televíznym a rozhlasovým
prípojkám
umiestneným v izbách
obyvateľov
domova
prostredníctvom
káblovej
siete
zriadenej v domove.
O prvej otázke
46      Vzhľadom
na
odpoveď
na
druhú a tretiu
otázku
nie
je
potrebné
odpovedať
na
prvú
otázku.
O trovách
47      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(prvá
komora)
rozhodol
takto:
Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pojem „verejný prenos“ uvedený v tomto ustanovení sa nevzťahuje na súčasnú, úplnú a nezmenenú retransmisiu programov vysielania prevádzkovateľom domova dôchodcov prijímaných prostredníctvom satelitného prijímacieho systému, ktorý je pripojený k televíznym a rozhlasovým prípojkám umiestneným v izbách obyvateľov domova prostredníctvom káblovej siete zriadenej v domove.
Podpisy
*      Jazyk
konania:
nemčina.