62022CC0602
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
ANDREA BIONDI
prednesené 13. mája 2025 (
1
)
Vec C‑602/22 P
ABLV Bank AS, v likvidácii,
proti
Jednotnej rade pre riešenie krízových situácií (SRB)
„Odvolanie – Hospodárska a menová politika – Banková únia – Nariadenie (EÚ) č. 806/2014 – Články 7 a 18 – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií – Rozhodnutie Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií nezačať postup riešenia krízových situácií – Právomoc Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií – Diskrečná právomoc– Rozšírenie súdneho preskúmania“
I. Úvod
1.
Hlavným predmetom tohto odvolania je vymedzenie a stanovenie právomocí a výsad Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií („Single Resolution Board“ ďalej len „SRB“). Otázka, o ktorej má Súdny dvor rozhodnúť, sa týka najmä právomoci SRB prijať formálne záporné rozhodnutie, ktorým sa neprijíma program riešenia krízových situácií voči úverovej inštitúcii v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií („Single Resolution Mechanism“ ďalej len „SRM“) (
2
).
2.
Týmto odvolaním sa spoločnosť ABLV Bank AS (ďalej len „ABLV Bank“) domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 6. júla 2022, ABLV Bank/SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu podanú proti dvom rozhodnutiam SRB (
3
). V týchto rozhodnutiach SRB v skratke (
4
) rozhodla, že neprijme nijaký program riešenia krízových situácií voči spoločnosti ABLV Bank a jej dcérskej spoločnosti ABLV Bank Luxembourg SA (ďalej len „ABLV Bank Luxembourg“). SRB rozhodla, že dve podmienky potrebné na prijatie programu riešenia krízových situácií podľa článku 18 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia o SRM – čiže zlyhanie alebo pravdepodobné zlyhanie dotknutého subjektu a neexistencia alternatívnych opatrení, než je riešenie krízových situácií – boli splnené. SRB však nakoniec prijala záporné rozhodnutie vzhľadom na skutočnosť, že tretia podmienka, stanovená v písmene c) vyššie uvedeného ustanovenia, t. j. nevyhnutnosť opatrenia na riešenie krízovej situácie vo verejnom záujme, nie je v prejednávanej veci splnená.
3.
Všeobecný súd v napadnutom rozsudku vyhlásil žalobu podanú spoločnosťou ABLV Bank za neprípustnú v rozsahu, v akom smeruje proti rozhodnutiu SRB týkajúcemu sa jej dcérskej spoločnosti ABLV Bank Luxembourg SA, pričom, pokiaľ ide o vec samu, zamietol všetky žalobné dôvody vznesené proti rozhodnutiu SRB týkajúcemu sa spoločnosti ABLV Bank.
II. O odvolaní
4.
ABLV Bank vo svojom odvolaní navrhuje Súdnemu dvoru, aby zrušil napadnutý rozsudok, určil neplatnosť sporných rozhodnutí, uložil SRB povinnosť nahradiť trovy konania v oboch stupňoch a, pokiaľ Súdny dvor nemôže vydať rozhodnutie vo veci samej, vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.
5.
SRB a Európska centrálna banka (ECB), vedľajší účastník v prvostupňovom konaní, v podstate navrhujú, aby Súdny dvor odvolanie zamietol a uložil spoločnosti ABLV Bank povinnosť nahradiť trovy konania.
6.
Na podporu svojho odvolania ABLV Bank uvádza štyri odvolacie dôvody, ktoré SRB a ECB všetky spochybňujú. Tieto návrhy sa zameriavajú prevažne na prvý odvolací dôvod, ktorý zahŕňa hlavnú právnu otázku stručne vysvetlenú v odseku 1. Najprv je však potrebné preskúmať námietku neprípustnosti odvolania, ktorú vzniesla SRB.
A. O prípustnosti odvolania
7.
Podľa názoru SRB je odvolanie neprípustné. V súlade s týmto tvrdením je neurčité a protirečivé, neobsahuje súhrnné vysvetlenie odvolacích dôvodov a v mnohých prípadoch sa v ňom neidentifikujú sporné body napadnutého rozsudku, pričom sa neuvádzajú ani právne tvrdenia na podporu odvolacích dôvodov. Je preto zložité identifikovať chyby, ktorých sa mal Všeobecný súd dopustiť.
8.
Z ustálenej judikatúry v tejto súvislosti vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené sporné časti napadnutého rozsudku, ako aj právne tvrdenia uvedené na konkrétnu podporu takéhoto návrhu, a to pod hrozbou neprípustnosti odvolania. (
5
)
9.
Odvolanie v prejednávanej veci nie je vždy jasné a koherentné, pričom sa v ňom vyčerpávajúcim spôsobom neuvádzajú sporné časti napadnutého rozsudku. Obsahuje však dostatočné informácie na to, aby bolo možné identifikovať napadnuté body dotknutého rozsudku v rámci každého odvolacieho dôvodu a dostatočne presne vysvetliť väčšinu prednesených tvrdení. Z uvedeného podľa môjho názoru vyplýva, že odvolanie nie je ako celok neprípustné. Niektoré konkrétne tvrdenia spoločnosti ABLV Bank však budú pre ich nejednoznačnosť zamietnuté ako neprípustné.
B. O vecnej stránke odvolania
1.
O prvom odvolacom dôvode
10.
Prvým odvolacím dôvodom ABLV Bank spochybňuje body 73 až 86 napadnutého rozsudku. ABLV Bank namieta nesprávny výklad článku 18 nariadenia o SRM a niekoľko ďalších súvisiacich pochybení.
11.
V uvedených bodoch napadnutého rozsudku Všeobecný súd v prvom rade (body 73 až 78) zamietol žalobný dôvod spoločnosti ABLV Bank týkajúci sa nedostatku právomoci SRB rozhodnúť o jej likvidácii, pričom dospel k záveru, že SRB v sporných rozhodnutiach nenariadila likvidáciu spoločnosti ABLV Bank. V druhom rade (body 79 až 86) Všeobecný súd zamietol žalobný dôvod spoločnosti ABLV Bank týkajúci sa nepríslušnosti SRB prijímať formálne záporné rozhodnutia, akými sú sporné rozhodnutia. Všeobecný súd konštatoval, že SRB má právomoc prijímať takéto typy rozhodnutí na základe troch skutočností: a) potrebe predísť nedostatku súdnej ochrany pri posudzovaní zlyhania alebo pravdepodobného zlyhania zo strany ECB (bod 82 napadnutého rozsudku); b) regulačného kontextu, do ktorého sa zaraďuje článok 18 nariadenia o SRM s osobitným odkazom na článok 82 ods. 2 smernice 2014/59 (
6
) (bod 83 napadnutého rozsudku); c) rizika ohrozenia stability dotknutého subjektu a teoreticky aj finančných trhov v prípade nepríslušnosti SRB prijať formálne záporné rozhodnutie (bod 84 napadnutého rozsudku).
12.
Právna analýza vo veci prvého odvolacieho dôvodu bude pozostávať z troch častí: a) prvej, týkajúcej sa námietky o nedostatku právomoci SRB prijímať formálne záporné rozhodnutia, ako sú sporné rozhodnutia; b) druhej, týkajúcej sa námietky vo veci zlučiteľnosti výkladu Všeobecného súdu s judikatúrou v oblasti delegovania právomocí na agentúry; c) tretej, týkajúcej sa ostatných námietok vznesených v rámci prvého odvolacieho dôvodu.
a)
O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa právomoci SRB prijať sporné rozhodnutia
1) Argumentácia spoločnosti ABLV Bank
13.
ABLV Bank namieta, že Všeobecný súd v bodoch 79 až 86 napadnutého rozsudku nesprávne vyložil článok 18 nariadenia o SRM, keď dospel k záveru, že SRB mala právomoc prijať formálne záporné rozhodnutie o (ne)prijatí programu riešenia krízových situácií.
14.
Výklad prijatý Všeobecným súdom priznáva podľa odvolateľky SRB právomoci, ktoré sa v článku 18 nariadenia o SRM nestanovujú, pričom v znení tohto ustanovenia nemá nijaký základ. Uvedený výklad vychádza podľa tvrdenia spoločnosti ABLV Bank z implicitného analogického uplatnenia ustanovení, ktorými sa riadi prijímanie programu riešenia krízových situácií.
15.
Výklad Všeobecného súdu priznáva SRB právomoc prijať rozhodnutie s vonkajšími právnymi účinkami aj v prípade, že sú splnené len dve z troch podmienok uvedených v článku 18 ods. 1, a preto nedochádza k prijatiu programu riešenia krízových situácií. Podľa názoru spoločnosti ABLV Bank by sa však SRB, ak dospeje k záveru, že opatrenie na riešenie krízovej situácie nie je vo verejnom záujme nevyhnutné, mala zdržať prijatia rozhodnutia.
16.
Súdny dvor v nedávnom rozsudku veľkej komory vo veci Komisia/SRB (
7
) potvrdil, že článok 18 nariadenia o SRM nezveruje SRB právomoc prijímať akty so samostatnými právnymi účinkami.
17.
ABLV Bank následne spochybňuje bod 83 napadnutého rozsudku: v prvom rade článok 82 ods. 2 smernice 2014/59, na ktorý sa v danom bode odkazuje a v ktorom sa stanovuje možnosť prijať záporné rozhodnutie vo veci riešenia krízových situácií, sa týka len vnútroštátnych orgánov pre riešenie krízových situácií a nemožno ho preto uplatniť na SRB; v druhom rade skutočnosť, že v nariadení o SRM chýba ustanovenie s rovnakým významom, ako má dané ustanovenie práve citovanej smernice, nie je podľa odvolateľky neúmyselným opomenutím normotvorcu Únie. ABLV Bank ďalej spochybňuje aj bod 84 napadnutého rozsudku, ktorý podľa nej vychádza z logiky, ktorá z nariadenia o SRM nevyplýva.
2) Analýza
18.
S cieľom odpovedať na námietku týkajúcu sa nesprávneho výkladu článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM je potrebné vykladať toto ustanovenie podľa výkladových kritérií, ktoré sú príznačné pre prax Súdneho dvora.
19.
Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, na účely výkladu ustanovenia práva Únie treba zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext, do ktorého je zasadené, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. (
8
)
20.
Z tohto dôvodu nižšie pristúpim ku gramatickej, kontextovej a teleologickej analýze článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM s cieľom preskúmať, či Všeobecný súd v napadnutom rozsudku pri uznaní právomoci SRB prijímať formálne záporné rozhodnutia týkajúce sa (ne)splnenia podmienok na prijatie programu riešenia krízových situácií toto ustanovenie nesprávne vyložil, ako mu to vytkla ABLV Bank.
21.
Na úvod treba poznamenať, že hoci ABLV Bank vychádza pri svojej námietke výlučne z porušenia článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, na posúdenie správnosti záveru Všeobecného súdu týkajúceho sa právomoci SRB prijímať rozhodnutia, ako sú sporné rozhodnutia v prejednávanej veci, je relevantné iné ustanovenie daného nariadenia. Mám na mysli článok 7 ods. 2, podľa ktorého SRB zodpovedá za „prijímanie všetkých rozhodnutí súvisiacich s riešením krízových situácií“ pre subjekty patriace do rozsahu jej pôsobnosti. (
9
) V skutočnosti je to podľa môjho názoru práve toto ustanovenie, ktoré v rámci rozdelenia úloh stanoveného nariadením o SRM výslovne priznáva rozhodovaciu právomoc SRB.
22.
Na posúdenie opodstatnenosti námietky vznesenej spoločnosťou ABLV Bank je preto podľa môjho názoru potrebné pristúpiť k výkladu týchto dvoch ustanovení v ich vzájomnom spojení, a to podľa vyššie uvedených výkladových kritérií.
23.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o gramatické hľadisko, znenie článku 7 ods. 2 nariadenia o SRM odhaľuje použitím všeobecných pojmov „všetkých“ a rozhodnutí „súvisiacich s riešením krízových situácií“ („relative alla risoluzione“) (
10
) zámer normotvorcu stanoviť komplexné ustanovenie, ktorým by sa SRB priznala právomoc prijať vo vzťahu k subjektom podliehajúcim právomociam Únie v oblasti riešenia krízových situácií akékoľvek rozhodnutie týkajúce sa riešenia krízových situácií. (
11
)
24.
V článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM sa naopak stanovuje právomoc SRB prijať program riešenia krízových situácií, ak sú splnené tri podmienky uvedené v písmenách a), b) a c).
25.
Rozhodnutia (ako napríklad sporné rozhodnutia), ktorými sa určuje, že nie sú splnené podmienky na prijatie programu riešenia krízových situácií, predstavujú „rozhodnutia súvisiace s riešením krízových situácií“, na ktoré sa preto vzťahuje širšie znenie ustanovenia článku 7 ods. 2 nariadenia o SRM.
26.
Gramatické znenie článku 7 ods. 2 nariadenia o SRM v spojení s článkom 18 ods. 1 toho istého nariadenia preto podporuje výklad týchto dvoch ustanovení v tom zmysle, že SRB má právomoc prijať formálne záporné rozhodnutie o troch podmienkach uvedených v predmetnom článku 18. ods. 1.
27.
Kontextový a teleologický výklad týchto ustanovení potvrdzuje uvedený záver.
28.
Pokiaľ ide o regulačný kontext, čiže súbor ustanovení nariadenia o SRM, priznanie právomoci SRB prijímať formálne záporné rozhodnutie o riešení krízových situácií je v systéme rozdelenia úloh v rámci SRM stanoveného v článku 7 nariadenia nevyhnutné. Rozhodnutie SRB neiniciovať opatrenie Únie na riešenie krízovej situácie totiž znamená prijatie opatrení vnútroštátnymi orgánmi. Preto je potrebné, aby boli vnútroštátne orgány informované o tom, že SRB ukončila postup vedený na úrovni Únie a že jej orgány nemajú v úmysle uplatniť svoje právomoci v oblasti riešenia krízových situácií. Odlišný výklad príslušných ustanovení by vytvoril situáciu neistoty v rámci SRM, ktorá je nezlučiteľná so systémom rozdelenia právomocí podľa nariadenia o SRM.
29.
Z rovnakého kontextového hľadiska je priznanie právomoci SRB prijať formálne záporné rozhodnutie o riešení krízových situácií tiež v súlade s potrebou vyhnúť sa nedostatkom pri súdnej ochrane dotknutého subjektu. (
12
) Ak by SRB nemohla prijať formálne záporné rozhodnutie napadnuteľné na súdoch Únie, nebolo by možné vykonať súdne preskúmanie, pokiaľ ide o posúdenie ECB vo veci zlyhania alebo pravdepodobného zlyhania subjektu – v súlade s vyššie uvedeným článkom 18 ods. 1 písm. a) – posúdenie, ktoré nemožno ako prípravný akt v rámci daného postupu napadnúť žalobou. (
13
)
30.
Napokon z teleologického hľadiska je navrhovaný výklad v súlade s cieľom nariadenia o SRM zabezpečiť účinnosť riadenia krízových situácií a situácií zlyhávania úverových inštitúcií a účinnosť samotného SRM, na ktorý sa odkazuje v odôvodneniach 89 a 123 nariadenia o SRM. (
14
) V takýchto situáciách je totiž rýchlosť zásahu často rozhodujúca. (
15
) Pri neexistencii formálneho rozhodnutia, ktoré by objasňovalo, že Únia nebude vykonávať svoje právomoci v oblasti riešenia krízových situácií, by neistota, či Únia bude alebo nebude vykonávať takéto právomoci vo vzťahu ku konkrétnemu subjektu, ohrozila rýchle prijatie opatrení, a tým aj ich účinnosť.
31.
Uvedený výklad v tomto zmysle zodpovedá aj cieľom nariadenia o SRM spočívajúcim v zachovaní finančnej stability, zabezpečení kontinuity vykonávania základných finančných služieb a ochrane vkladateľov, uvedeným v odôvodnení 58 nariadenia o SRM (
16
). Situácia neistoty vyplývajúca z neexistencie formálneho záporného rozhodnutia, vyvolávajúca pochybnosti o rozhodnutiach a opatreniach, ktoré budú prijaté voči dotknutému subjektu po posúdení zlyhania alebo pravdepodobného zlyhania vykonanom ECB, by zvýšila riziká pre daný subjekt a následne aj riziká nákazy. (
17
)
32.
Rozsudok vo veci Komisia/SRB nespochybňuje výklad, podľa ktorého je SRB príslušná prijímať formálne záporné rozhodnutia o splnení podmienok podľa článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM. V tomto rozsudku Súdny dvor uviedol, že program riešenia krízových situácií, ktorý prijala SRB, nie je aktom, ktorý možno napadnúť žalobou. Uvedený program totiž nepredstavuje konečný výsledok postupu riešenia krízových situácií, ktorý sa prejavuje až jeho schválením Komisiou. (
18
) Konkrétne v bode 83 rozsudku Komisia/SRB Súdny dvor konštatoval, že hoci články 7 a 18 tohto nariadenia stanovujú, že SRB má vypracovať a prijať program riešenia krízových situácií, „nezverujú jej [však] právomoc prijať akt, ktorý by mal samostatné právne účinky“.
33.
Z predmetu sporu, ktorý viedol k vyhláseniu rozsudku Komisia/SRB, je však jasné, že Súdny dvor v ňom odkazoval výlučne na prijatý program riešenia krízových situácií, čiže na formálne kladné rozhodnutie SRB, ktoré nevyvoláva samostatné právne účinky. Formálne záporné rozhodnutie o neprijatí programu riešenia krízových situácií je naopak aktom, ktorým sa končí konanie pred SRB. Takéto rozhodnutie preto predstavuje akt, ktorý nevyhnutne vyvoláva samostatné právne účinky a možno ho napadnúť žalobou podľa článku 263 ZFEÚ.
34.
Napokon, tvrdenia spoločnosti ABLV Bank zamerané proti bodu 83 napadnutého rozsudku nespochybňujú správnosť záveru Všeobecného súdu vo veci priznania právomoci SRB prijať formálne záporné rozhodnutie týkajúce sa riešenia krízovej situácie. Všeobecný súd totiž v tomto bode nedospel k záveru, že na prejednávanú vec by sa vzťahoval článok 82 ods. 2 smernice 2014/59. Všeobecný súd na toto ustanovenie odkázal v kontexte analýzy širšieho regulačného kontextu, do ktorého sa zaraďuje článok 18 nariadenia o SRM.
35.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvú časť prvého odvolacieho dôvodu treba podľa môjho názoru zamietnuť.
b)
O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa judikatúry v oblasti delegovania právomocí na agentúry
1) Argumentácia spoločnosti ABLV Bank
36.
ABLV Bank poukazuje na to, že výklad článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, ktorý Všeobecný súd prijal v napadnutom rozsudku, je nezlučiteľný s judikatúrou týkajúcou sa delegovania právomocí na agentúry vyplývajúcou z rozsudku Meroni/Vysoký úrad (
19
). ABLV Bank zdôrazňuje, že SRB je agentúra, ktorej právomoci je potrebné úzko vymedziť. Odvolateľka uvádza, že nariadenie o SRM výslovne uznáva potrebu obmedziť právomoci SRB tým, že v odôvodnení 26 odkazuje na vyššie uvedenú judikatúru. Výklad prijatý Všeobecným súdom však v rozpore s uvedenou požiadavkou priznáva SRB veľmi širokú právomoc rozhodnúť natrvalo o budúcnosti dotknutej banky, a to bez zásahu Komisie a Rady a bez akéhokoľvek procesného alebo hmotnoprávneho obmedzenia.
2) Analýza
37.
Na úvod poznamenávam, že v nedávnom rozsudku Komisia/SRB Súdny dvor preskúmal zlučiteľnosť právomocí zverených SRB článkom 18 nariadenia o SRM s ohľadom na judikatúru vyplývajúcu z rozsudku Meroni/Vysoký úrad, a to s odkazom na opačnú situáciu, ako nastala v prejednávanej veci, čiže prijatie programu riešenia krízovej situácie. V uvedenom rozsudku dospel Súdny dvor k záveru, že ustanovenia predmetného článku umožňujúce SRB prijať program riešenia krízových situácií sú také, že zabraňujú „presunu zodpovednosti“ v zmysle vyššie uvedenej judikatúry. (
20
) Súdny dvor vychádzal z úvahy, že hoci uvedené ustanovenia priznávajú SRB právomoc posúdiť, či sú splnené podmienky na prijatie programu riešenia krízovej situácie – a tiež právomoc určiť nástroje potrebné na účely takéhoto programu – Komisii alebo prípadne Rade zverujú zodpovednosť za konečné posúdenie diskrečných aspektov programu riešenia krízových situácií, na ktoré sa vzťahuje politika Únie v oblasti riešenia krízových situácií úverových inštitúcií. (
21
)
38.
Námietka, ktorú vzniesla ABLV Bank v druhej časti prvého odvolacieho dôvodu, vychádza z chybného predpokladu, pretože smeruje k tomu, že stavia na roveň dva úplne odlišné prípady. Predmetná námietka sa totiž v podstate rovná tvrdeniu, že odôvodnenie Súdneho dvora v rozsudku Komisia/SRB týkajúce sa právomoci SRB prijať program riešenia krízových situácií sa má vzťahovať aj na jej právomoc prijať záporné rozhodnutie. Bez účasti inštitúcií na postupe prijímania tohto typu rozhodnutí je preto priznanie právomoci SRB prijímať takéto rozhodnutia nezlučiteľné s judikatúrou týkajúcou sa delegovania právomocí na agentúry. (
22
)
39.
Právomoc prijímať záporné rozhodnutia, ktorými sa neprijíma program riešenia krízových situácií, o ktorú ide v prejednávanej veci, sa však výrazne líši od právomoci uplatňovanej v opačnom prípade prijatia programu riešenia krízových situácií, ktorý je predmetom rozsudku vo veci Komisia/SRB.
40.
Pri prijatí záporného rozhodnutia SRB rozhodne, že nie sú splnené podmienky podľa článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, ktoré odôvodňujú výkon právomocí Únie v oblasti riešenia krízových situácií. Záporné rozhodnutie vedie k ukončeniu postupu riešenia krízových situácií na úrovni Únie. Prípadné opatrenia sa v prípade potreby prijmú na vnútroštátnej úrovni, a to v prípade splnenia podmienok stanovených v príslušných vnútroštátnych právnych predpisoch.
41.
Záporné rozhodnutie preto predstavuje rozhodnutie nevykonať právomoci patriace do politiky Únie v oblasti riešenia krízových situácií. Naproti tomu (kladné) rozhodnutie o prijatí programu riešenia krízových situácií vedie k začatiu skutočného postupu riešenia krízových situácií a k plnému uplatneniu právomocí v oblasti riešenia krízových situácií, ktoré sú súčasťou politiky Únie v oblasti riešenia krízových situácií a ktoré môžu vykonávať len inštitúcie Únie. (
23
)
42.
V tejto súvislosti je aj rozsah posúdení, ktoré je SRB povinná vykonať na účely prijatia záporného rozhodnutia, oveľa obmedzenejší. V prípade prijatia záporného rozhodnutia sa posúdenia, ktoré má SRB vykonať, obmedzujú na konštatovanie nesplnenia troch podmienok stanovených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM. Predmetné preskúmanie naopak nezahŕňa, na rozdiel od prípadu prijatia programu riešenia krízových situácií, určenie nástrojov riešenia krízových situácií ani potrebu obrátiť sa na jednotný fond na riešenie krízových situácií podľa článku 18 ods. 6 písm. c) nariadenia o SRM.
43.
Pokiaľ ide o charakter posúdenia, či boli splnené tri podmienky stanovené v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, Súdny dvor konštatoval, že SRB má diskrečnú právomoc (
24
) bez ohľadu na to, či táto analýza skončí kladným alebo záporným rozhodnutím. (
25
) Súdny dvor však zároveň uznal, že uvedená právomoc sa v súlade s článkom 18 ods. 1, 4 a 5 nariadenia o SRM riadi objektívnymi kritériami a podmienkami, ktoré vymedzujú rozsah pôsobnosti SRB. (
26
)
44.
Posúdenie, či došlo k splneniu troch podmienok uvedených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, predpokladá rozhodnutia technického charakteru a komplexné posúdenia (
27
) technického a hospodárskeho/prudenciálneho charakteru. (
28
) Toto posúdenie však nezahŕňa „politické“ rozhodnutia, ktoré sa ponechávajú výlučne na politické orgány Únie.
45.
Pri posúdení, či došlo k splneniu uvedených podmienok, preto SRB vykonáva „technickú diskrečnú právomoc“, a nie „politickú diskrečnú právomoc“ (
29
).
46.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že v prípade prijatia záporného rozhodnutia má delegovanie právomocí na SRB, ktoré sa obmedzuje na právomoc určiť na základe v zásade technických posúdení, že nie sú splnené podmienky na to, aby Únia vykonala opatrenie na riešenie krízových situácií, oveľa užší rozsah než v prípade prijatia programu riešenia krízových situácií. Delegovanie a následne vykonávaná diskrečná právomoc majú iný rozsah než v prípade prijatia programu riešenia krízových situácií: keďže politická diskrečná právomoc sa v danom prípade nevykonáva, účasť „politických“ inštitúcií na prijímaní takýchto záporných rozhodnutí nie je potrebná.
47.
Napokon dôvody uvedené v odôvodneniach 24 a 26 nariadenia o SRM, ktoré sú základom nevyhnutnosti zásahu Komisie a Rady v prípade prijatia programu riešenia krízových situácií, neoprávňujú tieto inštitúcie na účasť na postupe prijímania záporného rozhodnutia.
48.
Presnejšie, pokiaľ ide o účasť Komisie na prijatí záporného rozhodnutia, pri ktorom Únia nevykonáva opatrenia na riešenie krízovej situácie, nemôže existovať ani kontrola nad diskrečnými aspektmi programu riešenia krízových situácií. (
30
)
49.
Pokiaľ ide o účasť Rady na prijatí záporného rozhodnutia, vzhľadom na to, že nedochádza k využitiu fondu, nie je potrebné kontrolovať výšku zdrojov, ktoré sa majú použiť, ani vykonávať kontrolu vplyvu, ktoré by riešenie krízovej situácie malo na finančnú stabilitu členských štátov a Únie ako celku a tiež na rozpočtovú suverenitu členských štátov. Ak Únia neprijme opatrenie na riešenie krízovej situácie, hodnotenie rôznych dotknutých cieľov a záujmov sa v prípade potreby vykoná na vnútroštátnej úrovni, a to v súlade so systémom rozdelenia právomocí stanovenom v nariadení.
50.
Z vyššie uvedených úvah na záver vyplýva, že priznanie právomoci SRB prijímať záporné rozhodnutia o splnení podmienok stanovených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM nedeleguje na SRB právomoc prijať opatrenie týkajúce sa hospodárskej politiky, ktoré je prejavom Únie, ale len právomoc vyjadriť hodnotenia, ktoré sú prejavom technickej diskrečnej právomoci; nejde preto o „skutočný presun zodpovednosti“, ktorý je nezlučiteľný s judikatúrou Súdneho dvora, týkajúcou sa delegovania právomocí na agentúry, vyplývajúcou z rozsudku Meroni/Vysoký úrad.
51.
Aj druhú časť prvého odvolacieho dôvodu treba preto podľa môjho názoru zamietnuť.
c)
O tretej časti prvého odvolacieho dôvodu týkajúcej sa ostatných námietok
52.
ABLV Bank vznáša v rámci prvého odvolacieho dôvodu rad ďalších námietok proti bodom 73 až 86 napadnutého rozsudku.
53.
ABLV Bank predovšetkým uvádza, že neskoršia prax SRB preukazuje, že samotná SRB nesúhlasí s výkladom článku 18 nariadenia o SRM, ktorý prijal Všeobecný súd.
54.
Toto tvrdenie je podľa môjho názoru v prvom rade neprípustné, pretože nijako neidentifikuje sporné prvky napadnutého rozsudku, ktoré majú byť postihnuté nesprávnym právnym posúdením. (
31
) V každom prípade z vecného hľadiska je tiež irelevantné. Ak by sa totiž aj pripustilo, že SRB zmenila svoju prax, čo samotná SRB spochybňuje, takáto zmena by nebola na účely prejednávanej veci relevantná, pretože by nemala nijaký vplyv na oprávnenosť výkladu článku 18 nariadenia o SRM, ktorý prijal Všeobecný súd.
55.
ABLV Bank ďalej uvádza, že Všeobecný súd správne neurčil právne účinky napadnutých rozhodnutí. Keďže predmetné rozhodnutia obsahujú záväzné zistenia týkajúce sa dvoch z podmienok uvedených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, negatívne pozmenili právne postavenie spoločnosti ABLV Bank, hoci neviedli k jej priamej likvidácii. Všeobecný súd mal porozumieť povahe takýchto rozhodnutí a ich právnym účinkom predtým, ako analyzoval ich zákonnosť. Všeobecný súd následne konštatoval, že SRB môže vydávať pokyny vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií, pričom však nešpecifikoval druh pokynov.
56.
Mám silné pochybnosti aj o prípustnosti tejto námietky. ABLV Bank totiž ani v tomto prípade neidentifikuje sporné časti napadnutého rozsudku. Táto námietka je v každom prípade tiež neopodstatnená. Všeobecný súd v bodoch 34 a 49 napadnutého rozsudku výslovne uznal, že sporné rozhodnutie má priame účinky na právne postavenie spoločnosti ABLV Bank. To je dôvod, prečo je táto banka uvedeným rozhodnutím priamo dotknutá a prečo má aktívnu legitimáciu na jeho napadnutie žalobou napriek tomu, že nie je subjektom, ktorému je dané rozhodnutie určené. Všeobecný súd preto analyzoval a pochopil povahu napadnutých rozhodnutí a ich právne účinky. Okrem toho Všeobecný súd v napadnutom rozsudku nekonštatoval, že SRB dáva pokyny vnútroštátnym orgánom.
57.
Po tretie ABLV Bank uvádza, že Všeobecný súd sa tým, že neuznal, že sporné rozhodnutia znamenajú likvidáciu spoločností ABLV Bank a ABLV Bank Luxembourg, dopustil skreslenia ich obsahu. Znenie sporných rozhodnutí na jednej strane ukladá vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií, aby tieto rozhodnutia vykonali, pričom nenecháva nijaký priestor na pochybnosti o potrebe likvidácie. Na druhej strane Všeobecný súd nesprávne prirovnal pojem napadnuteľného aktu podľa článku 263 ZFEÚ ku konkrétnemu fyzickému dokumentu. Tento pojem sa podľa spoločnosti ABLV Bank týka obsahu sporných rozhodnutí. S ohľadom na tlačovú správu SRB z 24. februára 2018 (
32
) mal preto Všeobecný súd dospieť k záveru, že spornými rozhodnutiami sa nariadila likvidácia spoločností ABLV Bank a ABLV Bank Luxembourg.
58.
V tomto ohľade sú tvrdenia týkajúce sa údajného nariadenia likvidácie v sporných rozhodnutiach neopodstatnené. Z rozsudku z 24. februára 2022, Bernis a i./SRB (C‑364/20 P, neuverejnený, EU:C:2022:115), totiž výslovne vyplýva, že spornými rozhodnutiami sa nenariadila likvidácia dvoch dotknutých subjektov. (
33
) Ako navyše poznamenal Všeobecný súd v bode 75 napadnutého rozsudku, z bodu 49 rozsudku ABLV Bank vyplýva, že likvidácia tejto banky bola výsledkom rozhodnutia akcionárov predmetnej spoločnosti.
59.
Tvrdenia týkajúce sa tlačovej správy, ktorú vydala SRB 24. februára 2018, sú tiež neopodstatnené. Ak sa aj pripustí, že medzi textom sporných rozhodnutí a tlačovou správou by existoval nesúlad, Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 77 napadnutého rozsudku rozhodol, že informatívnym aktom, ako je tlačová správa, nemožno zmeniť obsah formálneho rozhodnutia.
60.
Po štvrté ABLV Bank namieta, že Všeobecný súd sa dopustil implicitného skreslenia pojmu „ten, komu je akt určený“ v zmysle článku 263 a článku 297 ods. 2 ZFEÚ. Všeobecný súd mal zohľadniť, že uvedený pojem označuje osobu, ktorej právne postavenie sa zmenilo, a nie orgán poverený daný akt vykonať. Z uvedeného podľa odvolateľky vyplýva, že ABLV Bank a ABLV Bank Luxembourg sa mali považovať za subjekty, ktorým sú sporné rozhodnutia určené.
61.
Uvedená námietka je neopodstatnená. Z judikatúry totiž vyplýva, že pojem subjekt, ktorému je akt určený, v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ sa má chápať formálne v tom zmysle, že sa týka osoby určenej v samotnom akte ako subjekt, ktorému je určený. Skutočnosť, že na obsahu aktu môže mať záujem aj iná osoba, než ktorej je formálne určený, môže nepochybne viesť k aktívnej legitimácii takejto osoby, nepriznáva jej však postavenie subjektu, ktorému je predmetný akt určený. (
34
)
62.
Po piate sporné rozhodnutia sú podľa odvolateľky postihnuté závažnými procesnými vadami, na ktoré mal Všeobecný súd poukázať z úradnej povinnosti. V konaní, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia, nebolo rešpektované právo spoločnosti ABLV Bank byť vypočutá a jej právo na prístup k spisu. Okrem toho sa toto rozhodnutie spoločnosti ABLV Bank riadne neoznámilo a nebolo nijako odôvodnené.
63.
Námietky týkajúce sa údajných procesných vád sú podľa môjho názoru tiež neprípustné. ABLV Bank opäť nijakým spôsobom neoznačuje sporné časti napadnutého rozsudku. Najmä námietka týkajúca sa údajného porušenia povinnosti odôvodnenia sa nezakladá na nijakom tvrdení.
64.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba podľa môjho názoru v celom rozsahu zamietnuť.
2.
O druhom odvolacom dôvode
65.
Druhým odvolacím dôvodom ABLV Bank spochybňuje časť napadnutého rozsudku (
35
), v ktorej Všeobecný súd zamietol žalobné dôvody týkajúce sa posúdenia existencie situácie, v ktorej dotknutý subjekt pravdepodobne zlyhá podľa článku 18 ods. 1 písm. a) nariadenia o SRM. SRB a ECB spochybňujú všetky námietky vznesené v rámci druhého odvolacieho dôvodu.
66.
Na úvod je potrebné zamietnuť námietku neprípustnosti vznesenú SRB, podľa ktorej je tento odvolací dôvod neprípustný v celom rozsahu. Je skutočne pravda, že tvrdenia spoločnosti ABLV Bank nie sú v niektorých bodoch jasne vysvetlené. Vo väčšine prípadov však odvolanie umožňuje identifikovať sporné časti napadnutého rozsudku a porozumieť tvrdeniam spoločnosti ABLV Bank, čo Súdnemu dvoru umožňuje preskúmať jeho zákonnosť.
a)
O rozsahu súdneho preskúmania
67.
ABLV Bank uvádza, že Všeobecný súd si v bodoch 90 až 96 napadnutého rozsudku osvojil príliš široké poňatie rozsahu súdneho preskúmania, ktoré by mali súdy Únie vykonávať v súvislosti s posúdením týkajúcim sa existencie situácie zlyhávania alebo pravdepodobného zlyhania v súlade s článkom 18 ods. 1 písm. a) nariadenia o SRM. Všeobecný súd sa mal týmto spôsobom dopustiť porušenia článku 47 Charty základných práv Európskej únie, ako aj judikatúry Súdneho dvora a ESĽP. Všeobecný súd podľa spoločnosti ABLV Bank nesprávne usúdil, že takéto preskúmanie by malo mať obmedzenejší rozsah v porovnaní s preskúmaním, ktoré vykonávajú vnútroštátne súdy v insolvenčnom konaní.
68.
V tejto súvislosti z judikatúry uvedenej v bode 43 vyššie vyplýva, že pri posudzovaní splnenia podmienok podľa článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM má SRB diskrečnú právomoc. Z judikatúry, na ktorú sa odkazuje v bode 44 vyššie, presnejšie vyplýva, že pri posudzovaní existencie situácie zlyhávania alebo pravdepodobného zlyhania úverovej inštitúcie má SRB pristúpiť k rozhodnutiam technického charakteru a vykonať komplexné hospodárske prognózy a hodnotenia.
69.
Súdny dvor v tomto ohľade uviedol, že súdne preskúmanie, ktoré má súd Únie vykonať, pokiaľ ide o opodstatnenosť odôvodnenia rozhodnutí týkajúcich sa prijatia programu riešenia krízových situácií – ktoré zahŕňa analýzu týkajúcu sa existencie situácie zlyhávania alebo pravdepodobného zlyhania – ho nemá vzhľadom na uvedenú mieru voľnej úvahy viesť k tomu, aby nahradil posúdenie SRB svojím vlastným posúdením, ale jeho cieľom je overiť, či toto rozhodnutie nespočíva na vecne nesprávnych skutkových okolnostiach a či nie je poznačené zjavne nesprávnym posúdením alebo či nedošlo k zneužitiu právomoci. (
36
)
70.
Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o určenie rozsahu súdneho preskúmania súdmi Únie v súvislosti s posúdením týkajúcim sa existencie situácie zlyhávania alebo pravdepodobného zlyhania.
71.
V tejto súvislosti však poznamenávam, že práve vzhľadom na uznanie technickej diskrečnej právomoci SRB pri určovaní, či došlo k splneniu kritérií stanovených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, má dôkladné súdne preskúmanie, hoci v rámci vyššie uvedených obmedzení, mimoriadny význam. (
37
)
72.
Podľa ustálenej judikatúry niet pochýb o tom, že pri vykonávaní technickej diskrečnej právomoci má dodržiavanie procesných záruk, vrátane povinnosti inštitúcií Únie starostlivo a nestranne preskúmať všetky relevantné prvky posudzovanej situácie, zásadný význam. V takýchto situáciách je súd Únie povinný najmä overiť nielen vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť a koherentnosť, ale tiež preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú súbor relevantných údajov, ktoré treba zohľadniť pri posúdení komplexnej situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili. (
38
)
73.
Konkrétne komplexný charakter hospodárskych posúdení vykonaných orgánmi pre riešenie krízových situácií nemá brániť súdom pri preskúmaní, či sú dôkazy, z ktorých orgán pre riešenie krízových situácií vychádzal, presné, spoľahlivé a koherentné, či obsahujú všetky relevantné informácie, ktoré je potrebné zohľadniť pri posudzovaní komplexnej situácie, a či ich prostredníctvom možno potvrdiť závery, ktoré sa z nich vyvodili. (
39
) SRB je preto povinná prijímať svoje rozhodnutia na základe dôkladných, presných, spoľahlivých a koherentných dôkazov, ako aj vyčerpávajúco odôvodniť svoje rozhodnutie, z ktorého musia vyplývať rôzne logické kroky, o ktoré sa opiera. (
40
) Tieto dôkazy a odôvodnenie musia podliehať prísnej kontrole súdu Únie. Uvedené platí tým skôr, že podľa nariadenia o SRM nie je možné podať proti rozhodnutiam prijatým v súlade s článkom 18 nariadenia o SRM odvolanie na odvolací výbor zriadený podľa článku 85 uvedeného nariadenia. (
41
)
b)
O ďalších námietkach vznesených v rámci druhého odvolacieho dôvodu
74.
V rámci druhého odvolacieho dôvodu vznáša ABLV Bank niekoľko ďalších námietok voči bodom 97 až 146 napadnutého rozsudku.
75.
ABLV Bank v prvom rade poukazuje na to, že Všeobecný súd skreslil obsah spisu konštatovaním, že sporné rozhodnutie týkajúce sa spoločnosti ABLV Bank obsahovalo implicitné posúdenie SRB vo veci zlyhania alebo pravdepodobného zlyhania tejto banky, zatiaľ čo SRB vo svojom vyjadrení uviedla, že ECB vykonala takéto posúdenie sama, pričom SRB požiadala len o konzultáciu.
76.
Táto námietka vychádza zo zjavne nesprávneho výkladu bodov 103 až 108 napadnutého rozsudku. V týchto bodoch Všeobecný súd nezistil existenciu nijakého implicitného posúdenia. Obmedzil sa na len na konštatovanie, že SRB si mohla v súlade s judikatúrou osvojiť posúdenie ECB a vychádzať z neho, pokiaľ ide o splnenie podmienky stanovenej v článku 18 ods. 1 písm. a) nariadenia o SRM.
77.
ABLV Bank v druhom rade uvádza, že Všeobecný súd sa dopustil skreslenia skutkového stavu opomenutím, keď nezohľadnil rozsudok Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Okresný súd, Luxembursko) z 9. marca 2018, ako aj ďalšie následné udalosti spochybňujúce posúdenia SRB, ktoré boli základom sporných rozhodnutí.
78.
V tomto ohľade je rozsudok luxemburského súdu v prejednávanej veci zjavne irelevantný, a to už len z dôvodu, že sa netýka spoločnosti ABLV Bank, ale spoločnosti ABLV Bank Luxembourg, voči ktorej vyhlásil Všeobecný súd žalobu za neprípustnú. Pokiaľ ide o odkaz na ďalšie následné udalosti, ABLV Bank predovšetkým nijako nespochybňuje odôvodnenie uvedené v bodoch 97 až 99 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd zamietol tvrdenie o ďalších udalostiach týkajúcich sa situácie súvisiacej s likviditou spoločnosti ABLV Bank. Odkaz na takéto ďalšie udalosti v odvolaní nie je v každom prípade podložený nijakými dôkazmi.
79.
Po tretie ABLV Bank poukazuje na to, že Všeobecný súd sa primerane nevyrovnal s niektorými tvrdeniami prednesenými v prvostupňovom konaní. ABLV Bank odkazuje na tieto skutočnosti: moratórium, mechanizmus ochrany vkladov a žiadosť o konverziu likvidných aktív v spoločnosti Euroclear na likvidné aktíva v Lotyšskej centrálnej banke.
80.
V prípade, že túto námietku treba chápať tak, že je zameraná na vecné spochybnenie posúdení Všeobecného súdu týkajúcich sa uvedených skutočností, je v tejto súvislosti zjavne neprípustná, keďže ABLV Bank vôbec neuvádza, akými vadami má byť napadnutý rozsudok postihnutý. Pokiaľ treba uvedenú námietku chápať v tom zmysle, že ABLV Bank namieta nedostatok odôvodnenia napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o analýzu vykonanú Všeobecným súdom, námietka je neopodstatnená. Všeobecný súd sa totiž vyrovnal s predmetnými tvrdeniami v bodoch 125 až 144 napadnutého rozsudku.
81.
Napokon ABLV Bank po štvrté uvádza, že napadnutý rozsudok vychádza z nesprávneho chápania pojmu likvidita bánk podľa článku 18 nariadenia o SRM. Všeobecný súd údajne neprihliadol na skutočnosť, že režim likvidity stanovený právom Únie by sa narušil, ak by sa úverovej inštitúcii v prípade krízy uložili dodatočné požiadavky na likviditu.
82.
V tejto súvislosti poznamenávam, že ABLV Bank sa na podporu svojho tvrdenia týkajúceho sa pojmu „likvidita“ obmedzuje na námietku, že rezervy likvidity sa vytvárajú vo vhodnom čase a v prípade krízy sa zámerne používajú a znižujú. Odporkyňa však nijakým spôsobom nespochybňuje odôvodnenie Všeobecného súdu v bodoch 111 až 115 napadnutého rozsudku. Tvrdenie týkajúce sa uloženia dodatočných požiadaviek na likviditu nie je navyše podložené nijakými dôkazmi.
83.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah je zrejmé, že aj druhý odvolací dôvod treba podľa môjho názoru zamietnuť.
3.
O treťom odvolacom dôvode
84.
Tretím odvolacím dôvodom ABLV Bank poukazuje na to, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku neprihliadol na viaceré tvrdenia prednesené v prvostupňovom konaní a/alebo ich skreslil, resp. sa nimi dostatočne nezaoberal. ABLV Bank odkazuje: v prvom rade na svoje tvrdenie o nerešpektovaní právomocí lotyšských orgánov v oblasti boja proti praniu špinavých peňazí zo strany ECB a SRB a o existencii príslušného rozhodnutia; v druhom rade na tvrdenie týkajúce sa stanoviska Financial Crime Enforcement Network (FinCEN) z USA, ktoré má predstavovať pokus tretej krajiny vyvinúť tlak na Lotyšskú republiku s cieľom prinútiť ju zmeniť svoje právne predpisy; v treťom rade na tvrdenie týkajúce sa pochybností o nestrannosti SRB a ECB. Okrem toho Všeobecný súd údajne dostatočne nezohľadnil viacero dôkazov predložených spoločnosťou ABLV Bank.
85.
Pokiaľ ide o prvé dve tvrdenia, z judikatúry v tejto súvislosti vyplýva, že zohľadnenie príčin zlyhania alebo pravdepodobného zlyhania banky podľa článku 18 ods. 1 písm. a) nariadenia o SRM sa v tomto ustanovení nestanovuje a bolo by tiež nezlučiteľné s cieľmi uvedeného nariadenia. (
42
) Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd mohol v bode 101 napadnutého rozsudku bez pochybenia zamietnuť všetky tvrdenia súvisiace s uvedenými príčinami vrátane uvedených dvoch tvrdení, keďže z hľadiska zákonnosti sporného rozhodnutia týkajúceho sa spoločnosti ABLV Bank ich nepovažoval za relevantné.
86.
Pokiaľ ide o tretie tvrdenie prednesené v prvostupňovom konaní, v rozsahu, v akom ho treba chápať v tom zmysle, že zámerom spoločnosti ABLV Bank je namietať porušenie svojho práva na to, aby SRB pristupovala k jej náležitostiam nestranne, Všeobecný súd sa s týmito tvrdeniami vyrovnal v bodoch 179 až 186 napadnutého rozsudku. ABLV Bank preto nemôže namietať, že Všeobecný súd na dané tvrdenie neprihliadol. Odvolateľka navyše vo svojom odvolaní nijako nespochybňuje odôvodnenie uvedené v predmetnej časti napadnutého rozsudku.
87.
Napokon, pokiaľ ide o tvrdenia týkajúce sa vyhodnotenia dôkazov Všeobecným súdom, z ustálenej judikatúry vyplýva, že posúdenie skutkových okolností a dôkazov nepredstavuje, s výnimkou prípadu ich skreslenia, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania. (
43
) Vyššie uvedené tvrdenia sú preto neprípustné.
88.
Z predchádzajúcich úvah je zrejmé, že aj tretí odvolací dôvod treba podľa môjho názoru zamietnuť.
4.
O štvrtom odvolacom dôvode
89.
Štvrtým odvolacím dôvodom ABLV Bank poukazuje na to, že Všeobecný súd sa pri skúmaní prípustnosti žaloby podanej proti rozhodnutiu týkajúcemu sa spoločnosti ABLV Bank Luxembourg dopustil viacerých pochybení.
90.
Po prvé žalované rozhodnutia sa majú podľa spoločnosti ABLV Bank vykladať v súlade s tlačovou správou, ktorú SRB vydala 24. februára 2018. Po druhé Všeobecný súd údajne skreslil ich obsah, keď poprel, že spornými rozhodnutiami sa nariaďuje likvidácia spoločností ABLV Bank a ABLV Bank Luxembourg. Po tretie s odkazom na rozhodnutia o riešení krízových situácií prijatých SRB voči iným subjektom ABLV Bank uvádza, že rozhodnutím o riešení krízových situácií možno zmeniť právne postavenie akcionárov. Odvolateľka z uvedeného vyvodzuje, že rovnaký záver platí v súvislosti s rozhodnutím neprijať program riešenia krízových situácií.
91.
V tejto súvislosti sa domnievam, že odôvodnenie Všeobecného súdu uvedené v bodoch 40 až 45 napadnutého rozsudku nie je postihnuté nesprávnym právnym posúdením. Všeobecný súd totiž správne uplatnil judikatúru, (
44
) keď rozhodol, že ABLV Bank nebola ako akcionár spoločnosti ABLV Bank Luxembourg priamo dotknutá sporným rozhodnutím týkajúcim sa uvedenej dcérskej spoločnosti, keďže jej právo prijímať dividendy a zúčastňovať sa na riadení spoločnosti ABLV Bank Luxembourg nebolo dotknuté rozhodnutím, že na uvedený subjekt sa nebude vzťahovať riešenie krízových situácií.
92.
Tvrdenia, ktoré predniesla ABLV Bank, uvedené zistenie nespochybňujú. Prvé a druhé tvrdenie uvedené v bode 90 vyššie sa zamietli už v predchádzajúcich bodoch 58 a 59. Tretie tvrdenie týkajúce sa rozhodnutí o riešení krízových situácií, ktoré prijala SRB voči iným subjektom, treba tiež zamietnuť, keďže tieto rozhodnutia nie sú relevantné na účely preukázania priameho záujmu spoločnosti ABLV Bank na spornom rozhodnutí týkajúcom sa jej dcérskej spoločnosti.
93.
Z uvedeného vyplýva, že aj štvrtý odvolací dôvod treba zamietnuť, a preto je potrebné zamietnuť odvolanie v celom rozsahu.
III. O trovách
94.
Vzhľadom na to, že ABLV Bank nemala v odvolacom konaní úspech a SRB, ako aj ECB podali príslušný návrh v danom zmysle, domnievam sa, že spoločnosti ABLV Bank je potrebné uložiť povinnosť nahradiť ich trovy konania podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý sa v súlade s článkom 184 ods. 1 rokovacieho poriadku vzťahuje na konanie o odvolaní.
IV. Návrh
95.
S ohľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
–
odvolanie sa zamieta,
–
ABLV Bank AS je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Jednotnej rade pre riešenie krízových situácií a Európskej centrálnej banke.
(
1
)	Jazyk prednesu: taliančina.
(
2
)	SRM bol zriadený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1) (ďalej len „nariadenie o SRM“).
(
3
)	Ide o rozhodnutia SRB/EES/2018/09 a SRB/EES/2018/10 z 23. februára 2018 (ďalej len „sporné rozhodnutia“).
(
4
)	Pre podrobnejšie vysvetlenie skutkového rámca prejednávanej veci odkazujem na body 2 až 20 napadnutého rozsudku.
(
5
)	Podľa článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a tiež článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Pozri ex multis rozsudok zo 14. decembra 2016, SV Capital/EBA (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, bod 69 a citovaná judikatúra).
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ [z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190)].
(
7
)	Rozsudok z 18. júna 2024, Komisia/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, ďalej len „rozsudok Komisia/SRB“, najmä bod 83).
(
8
)	Pozri ex multis rozsudok z 9. januára 2025, Commune de Schaerbeek a Commune de Linkebeek (C‑627/23, EU:C:2025:9, bod 28 a citovaná judikatúra).
(
9
)	Čiže finančné inštitúcie a skupiny, ktoré sa považujú za dôležité pre finančnú stabilitu v Únii, ako aj iné cezhraničné skupiny. V tomto ohľade pozri rozsudok Komisia/SRB (bod 75).
(
10
)	Analýza rôznych jazykových znení predmetného ustanovenia preukazuje, že formulácia použitá v taliančine sa používa aj vo väčšine ostatných jazykov (napríklad v angličtine „all decisions relating to resolution“, v nemčine „alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung“ a v španielčine „todas las decisiones relacionadas con la resolución“). Podobné formulácie sa nachádzajú v portugalskom, gréckom, lotyšskom, maďarskom, rumunskom, dánskom, švédskom, fínskom a bulharskom znení. Ďalšie jazykové znenia obsahujú mierne odlišnú formuláciu s použitím pojmov „všetky rozhodnutia o riešení krízových situácií“ (napríklad francúzske „toutes les décisions de résolution“ a holandské znenie „alle afwikkelingsbesluiten“). Aj táto formulácia, ktorá sa však zrejme používa v menšom počte jazykových znení, je zlučiteľná s výkladom predmetného ustanovenia, ktorý sa navrhuje v nasledujúcich bodoch týchto návrhov.
(
11
)	Jediným obmedzením je povinnosť spolupracovať s vnútroštátnymi orgánmi pre riešenie krízových situácií v súlade s článkom 31 ods. 1 uvedeného nariadenia.
(
12
)	Ako Všeobecný súd správne poznamenal v bode 82 napadnutého rozsudku.
(
13
)	Všeobecný súd odkazuje na rozsudok zo 6. mája 2021, ABLV Bank/ECB (C‑551/19 P a C‑552/19 P, EU:C:2021:369, ďalej len „rozsudok ABLV Bank“; pozri najmä body 56 a 73).
(
14
)	V tejto súvislosti pozri aj odôvodnenia 1 a 120 smernice 2014/59.
(
15
)	V súvislosti s potrebou rýchleho zásahu v krízových situáciách pozri odôvodnenia 10, 16, 26 a 31 nariadenia o SRM a odôvodnenia 4 a 5 smernice 2014/59.
(
16
)	Pozri aj rozsudky zo 4. októbra 2024, Aeris Invest/Komisia a SRB (C‑535/22 P, EU:C:2024:819, ďalej len „rozsudok Aeris Invest“, bod 164), a García Fernández a i./Komisia a SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, ďalej len „rozsudok García Fernández“, bod 190).
(
17
)	Všeobecný súd to správne poznamenal v bode 84 napadnutého rozsudku. Z týchto úvah vyplýva, že nemožno prijať názor, ktorý zastáva ABLV Bank, podľa ktorého by sa SRB v prípade, že dospeje k záveru, že opatrenie na riešenie krízovej situácie nie je vo verejnom záujme nevyhnutné, mala v plnom rozsahu zdržať prijatia rozhodnutia.
(
18
)	Pozri článok 18 ods. 1, 6 a 7 nariadenia o SRM. Pozri rozsudok Komisia/SRB, bod 94.
(
19
)	Rozsudok z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad (9/56, EU:C:1958:7).
(
20
)	Pozri rozsudky Meroni/Vysoký úrad (s. 41); z 22. januára 2014, Spojené kráľovstvo Unito/Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18, ďalej len „rozsudok ESMA“, bod 42), a Komisia/SRB (bod 71).
(
21
)	Pozri rozsudok Komisia/SRB (bod 81).
(
22
)	V tejto súvislosti poznamenávam, že ABLV Bank vo svojom odvolaní spochybňuje len zlučiteľnosť výkladu prijatého Všeobecným súdom s vyššie uvedenou judikatúrou, pričom výslovne nevznáša námietku nezákonnosti podľa článku 277 ZFEÚ vo vzťahu k nijakému ustanoveniu nariadenia o SRM.
(
23
)	Odôvodnenie 24 nariadenia o SRM a rozsudok Komisia/SRB (bod 69).
(
24
)	Pozri rozsudky Komisia/SRB (body 75 a 77) a Aeris Invest/Komisia (bod 266).
(
25
)	Toto zistenie postačuje na zamietnutia tvrdenia, ktoré na pojednávaní predniesla SRB a podľa ktorého v prípade, že prijíma záporné rozhodnutie týkajúce sa podmienok uvedených v článku 18 ods. 1 nariadenia o SRM, nemá, na rozdiel od prijatia kladného rozhodnutia, v danej veci nijakú diskrečnú právomoc. Toto tvrdenie SRB nie je napokon udržateľné z hľadiska logiky. Nie je totiž logicky predstaviteľné, aby sa právomoc posúdiť, či došlo k splneniu určitých podmienok, menila, pokiaľ ide o využitie voľnej úvahy, v závislosti od výsledku (kladného alebo záporného) analýzy. Diskrečná právomoc sa týka samotnej analýzy a nemôže závisieť od jej výsledku.
(
26
)	Pozri rozsudok Komisia/SRB (bod 77).
(
27
)	Rozsudky Aeris Invest (bod 266 a nasl.), García Fernández (bod 275). Pozri aj rozsudok z 11. decembra 2018, Weiss a i. (C‑493/17, EU:C:2018:1000)
(
28
)	V konečnom dôsledku ide o zložité skutkové posúdenia porovnateľné s tými, ktoré Súdny dvor zvažoval v rozsudku ESMA. Pozri najmä bod 52 uvedeného rozsudku. Analýza prvých dvoch podmienok predpokladá výlučne technické hodnotenia. Tretia podmienka týkajúca sa existencie verejného záujmu vyžaduje diskrečné posúdenia všeobecného rozsahu týkajúce sa dosiahnutia cieľov riešenia krízovej situácie uvedených v článku 14 ods. 2 nariadenia o SRM. Najmä analýza primeranosti opatrenia na riešenie krízovej situácie vo vzťahu k dosiahnutiu jedného alebo viacerých z týchto cieľov predpokladá značný priestor pre hodnotenie. Hoci je SRB povinná vykonávať perspektívne analýzy založené na hodnotiacich úsudkoch a špekulatívnych prognózach, pri skúmaní predmetnej podmienky vykonáva v každom prípade posúdenia vychádzajúce z technických kritérií. SRB nemá právomoc rozhodovať na základe politických úvah, ktoré prekračujú rámec určenia, či sú splnené uvedené technické kritériá.
(
29
)	Pokiaľ ide o rozlišovanie medzi uvedenými kategóriami diskrečnej právomoci, pozri predovšetkým návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Rica Foods/Komisia (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, bod 46). V tejto súvislosti pozri aj nedávne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Emiliou vo veci ECB/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
)	V tejto súvislosti treba navyše poznamenať, že nariadenie o SRM stanovuje zapojenie Komisie do prác SRB, čiže aj do prijímania záporných rozhodnutí, ako sú sporné rozhodnutia [pozri článok 43 ods. 3 nariadenia o SRM a rozsudok Komisia/SRB (bod 78)].
(
31
)	Pozri ex multis rozsudok z 23. januára 2019, Deza/ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, body 93 a 94 a citovaná judikatúra).
(
32
)	Pozri bod 17 napadnutého rozsudku.
(
33
)	Pozri bod 50 a nasl. uvedeného rozsudku.
(
34
)	Pozri rozsudok z 21. januára 2016, SACBO/Komisia a INEA (C‑281/14 P, neuverejnený, EU:C:2016:46, bod 34).
(
35
)	Body 90 až 146 napadnutého rozsudku.
(
36
)	Pozri rozsudky Aeris Invest (bod 266) a García Fernández (bod 275 a citovaná judikatúra).
(
37
)	Pozri v tejto súvislosti úvahy, ktoré predniesol generálny advokát Roemer vo svojich návrhoch vo veci Meroni/Vysoký úrad (9/56, ECLI:EU:C:1958:4, s. 108).
(
38
)	Rozsudok zo 4. mája 2023, ECB/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2023:368, body 56 a 57 a citovaná judikatúra).
(
39
)	Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 89 smernice 2014/59.
(
40
)	Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veci Komisia/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, body 87 a 88).
(
41
)	Pozri okrem iného rozhodnutia odvolacieho výboru v prípadoch 3/17, 7/17, 27/17, 28/17 a 5/22. Pokiaľ ide o požiadavky na prísnu kontrolu technických a hospodárskych posúdení, analogicky pozri konštatovania Súdneho dvora v rozsudku z 9. marca 2023, ACER/Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182 v bodoch 53 až 75) týkajúce sa intenzity preskúmania odvolacej rady ACER. Pri neexistencii kontroly odvolacím výborom sa tieto požiadavky premietajú do súdneho preskúmania.
(
42
)	Rozsudok Aeris Invest (body 163 a 164).
(
43
)	Rozsudok García Fernández (bod 211 a citovaná judikatúra).
(
44
)	Rozsudok z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 110 a 111). Pozri tiež rozsudok z 24. februára 2022, Bernis a i./SRB (C‑364/20 P, neuverejnený, EU:C:2022:115, body 69 a 80).