62015CC0696
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prednesené 21. decembra 2016 (
1
)
Vec C‑696/15 P
Česká republika
proti
Európskej komisii
„Odvolanie – Doprava – Smernica 2010/40/EÚ – Zavedenie inteligentných dopravných systémov v oblasti cestnej dopravy – Delegovanie právomoci na Európsku komisiu – Delegované nariadenie (EÚ) č. 885/2013 – Poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá – Delegované nariadenie (EÚ) č. 886/2013 – Údaje a postupy na poskytovanie bezplatných minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom – Údajné prekročenie rámca delegovania právomoci zo strany Komisie“
I – Úvod
1.
Česká republika sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 8. októbra 2015, Česká republika/Komisia (
2
), ktorým Všeobecný súd zamietol jej dve žaloby smerujúce k zrušeniu delegovaných nariadení (EÚ) č. 885/2013 (
3
) a (EÚ) č. 886/2013 (
4
) (ďalej len spoločne „sporné nariadenia“), ktoré prijala Európska komisia na účely doplnenia smernice 2010/40/EÚ (
5
) o inteligentných dopravných systémoch (ďalej len „IDS“) v oblasti cestnej dopravy.
2.
Navrhujem, aby Súdny dvor zamietol toto odvolanie z nižšie uvedených dôvodov.
II – Právny rámec
A – Smernica 2010/40
3.
V odôvodneniach 3, 7 a 18 smernice 2010/40 sa uvádza:
„(3)
[IDS] sú vyspelé aplikácie, ktoré bez toho, aby zahŕňali inteligenciu ako takú, slúžia na poskytovanie inovatívnych služieb pre rôzne druhy dopravy a v oblasti riadenia dopravy a umožňujú lepšiu informovanosť rôznych užívateľov a bezpečnejšie, koordinovanejšie a inteligentnejšie využívanie dopravných sietí.
(7)
Na účely zabezpečenia koordinovaného a účinného zavádzania IDS v rámci celej Únie by sa mali zaviesť špecifikácie vrátane prípadných noriem, ktoré budú ďalej vymedzovať podrobné ustanovenia a postupy. Komisia by mala predtým, ako prijme akékoľvek špecifikácie, posúdiť ich zhodu s určitými vymedzenými zásadami ustanovenými v prílohe II. Uprednostniť by sa mali v prvom rade štyri hlavné oblasti vývoja a zavádzania IDS. …
(18)
Hlavné zainteresované subjekty, ako sú poskytovatelia služieb IDS, združenia užívateľov IDS, prevádzkovatelia dopravy a zariadení, zástupcovia výrobných odvetví, sociálni partneri, profesijné združenia a miestne orgány, by mali mať možnosť poskytovať Komisii poradenstvo v oblasti obchodných a technických aspektov zavádzania IDS v rámci Únie. Komisia by na tento účel mala zriadiť poradnú skupinu pre IDS a zabezpečiť tak úzku spoluprácu so zainteresovanými stranami a členskými štátmi. …“
4.
Článok 4 body 1 a 17 smernice 2010/40 stanovujú nasledujúce definície:
„1.
[IDS] sú systémy, v ktorých sa uplatňujú informačné a komunikačné technológie v oblasti cestnej dopravy vrátane infraštruktúry, vozidiel a užívateľov a v oblasti riadenia dopravy a riadenia mobility, rovnako ako aj pre, rozhrania s inými druhmi dopravy;
17.
‚špecifikácia‘ je záväzné opatrenie, ktorým sa zavádzajú ustanovenia obsahujúce požiadavky, postupy alebo akékoľvek iné relevantné pravidlá“.
5.
V článku 5 tejto smernice, nazvanom „Zavádzanie IDS“, sa uvádza:
„1.   Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na to, aby sa špecifikácie prijaté Komisiou v súlade s článkom 6 uplatňovali na aplikácie a služby IDS po ich zavedení v súlade so zásadami v prílohe II. Tým nie je dotknuté právo každého členského štátu rozhodovať o zavádzaní takýchto aplikácií a služieb na svojom území. Toto právo sa nedotýka žiadneho legislatívneho aktu prijatého podľa článku 6 ods. 2 druhého pododseku.
…“
6.
Článok 6 smernice 2010/40, nazvaný „Špecifikácie“, stanovuje:
„1.   Komisia najprv prijme špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pri zavádzaní a prevádzkovom používaní IDS pre prioritné opatrenia.
2.   Cieľom Komisie je prijať špecifikácie pre jedno alebo viaceré prioritné opatrenia do 27. februára 2013.
Komisia najneskôr 12 mesiacov po prijatí potrebných špecifikácií pre prioritné opatrenie, po uskutočnení hodnotenia vplyvu vrátane analýzy nákladov a prínosov, prípadne predloží Európskemu parlamentu a Rade návrh na realizáciu tohto prioritného opatrenia v súlade s článkom 294 ZFEÚ.
3.   Po tom, čo sa prijmú špecifikácie pre dané prioritné opatrenie, Komisia prijme špecifikácie zabezpečujúce kompatibilitu, interoperabilitu a kontinuitu pri zavádzaní a prevádzkovom používaní IDS pre iné opatrenia v prioritných oblastiach.
4.   Pokiaľ to je relevantné, a v závislosti od oblasti špecifikácie, špecifikácia zahŕňa ustanovenia jedného alebo viacerých z týchto typov:
a)
funkčné ustanovenia: opisujú úlohy rozličných zainteresovaných strán a tok informácií medzi nimi;
b)
technické ustanovenia: poskytujú technické prostriedky na plnenie funkčných ustanovení;
c)
organizačné ustanovenia: opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán;
d)
ustanovenia o službách: opisujú rozličné úrovne služieb a ich obsah pre aplikácie a služby IDS.
5.   Bez toho, aby boli dotknuté postupy ustanovené smernicou 98/34/ES a pokiaľ to nebráni interoperabilite, špecifikácie podľa potreby určia podmienky, za ktorých členské štáty môžu, po informovaní Komisie, ustanoviť dodatočné pravidlá pre poskytovanie služieb IDS na celom ich území alebo jeho časti.
6.   Špecifikácie sa podľa potreby zakladajú na ktorejkoľvek z noriem uvedených v článku 8.
Špecifikácie sa v prípade potreby zabezpečia pomocou posúdenia zhody v súlade s rozhodnutím č. 768/2008/ES.
Špecifikácie musia byť v súlade so zásadami ustanovenými v prílohe II.
7.   Komisia pred prijatím špecifikácií uskutoční hodnotenie vplyvu vrátane analýzy nákladov a prínosov.“
7.
Článok 7 smernice 2010/40, nazvaný „Delegované akty“, stanovuje:
„1.   Komisia v súvislosti so špecifikáciami môže prijať delegované akty v súlade s článkom 290 ZFEÚ. Pri prijímaní takýchto delegovaných aktov Komisia koná v súlade s príslušnými ustanoveniami tejto smernice, predovšetkým s článkom 6 a prílohou II.
2.   Pre každé prioritné opatrenie sa prijme samostatný delegovaný akt.
…“
B – Delegované nariadenie č. 885/2013
8.
Podľa jeho článku 1 sa v delegovanom nariadení č. 885/2013 „stanovujú špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pre zavádzanie a prevádzkové používanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá na úrovni Únie v súlade so smernicou [2010/40]“.
9.
Článok 3 delegovaného nariadenia č. 885/2013, ktorý sa týka požiadaviek na poskytovanie informačných služieb, stanovuje:
„1.   Členské štáty určia oblasti, kde si podmienky prepravy a bezpečnosti vyžadujú zavedenie informačných služieb o bezpečných a chránených parkovacích miestach.
Vymedzia tiež prioritné zóny, kde sa budú poskytovať dynamické informácie.
2.   Poskytovanie informačných služieb musí spĺňať požiadavky stanovené v článkoch 4 až 7.“
10.
Článok 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013, nazvaný „Posudzovanie súladu s požiadavkami“, stanovuje:
„1.   Členské štáty menujú vnútroštátny subjekt oprávnený posudzovať, či poskytovatelia služieb, prevádzkovatelia parkovísk a prevádzkovatelia ciest plnia požiadavky stanovené v článkoch 4 až 7. Tento subjekt je nestranný a nezávislý od členských štátov.
Dva alebo viaceré členské štáty môžu menovať spoločný regionálny subjekt oprávnený posudzovať súlad s požiadavkami na ich území.
Členské štáty oznámia menovaný subjekt Komisii.
2.   Všetci poskytovatelia služieb predložia menovaným subjektom vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 4 až 7.
…
3.   Menované subjekty vykonávajú náhodné kontroly správnosti vyhlásení o počte verejných a súkromných poskytovateľov služieb a prevádzkovateľov parkovísk a požadujú dôkaz o súlade s požiadavkami stanovenými v článkoch 4 až 7.
Kvalita služieb sa môže posudzovať aj s použitím pripomienok predložených používateľmi.
Menované subjekty podajú každý rok správu príslušným vnútroštátnym orgánom o predložených vyhláseniach, ako aj o výsledkoch náhodných kontrol.“
C – Delegované nariadenie č. 886/2013
11.
Podľa jeho článku 1 sa v delegovanom nariadení č. 886/2013 „stanovujú špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity zavádzania a prevádzkového používania údajov a postupov pri poskytovaní, pokiaľ je to možné, bezplatných minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom na úrovni Únie v súlade so smernicou [2010/40]“.
12.
Článok 5 delegovaného nariadenia č. 886/2013, ktorý sa týka poskytovania informačných služieb, stanovuje:
„1.   Členské štáty určia úseky transeurópskej cestnej siete, kde si podmienky premávky a bezpečnosti vyžadujú zavedenie služieb minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky.
Tieto úseky ciest oznámia Komisii.
2.   Poskytovanie informačných služieb musí spĺňať požiadavky stanovené v článkoch 6 až 8.“
13.
Článok 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013, nazvaný „Posudzovanie súladu s požiadavkami“, stanovuje:
„1.   Členské štáty menujú nestranný a nezávislý vnútroštátny subjekt oprávnený posúdiť, či verejní a súkromní prevádzkovatelia ciest, poskytovatelia služieb a vysielatelia, ktorí sa venujú dopravným informáciám, plnia požiadavky stanovené v článkoch 3 až 8. Dva alebo viaceré členské štáty môžu menovať spoločný subjekt oprávnený posudzovať súlad s požiadavkami na ich území.
Členské štáty oznámia tento vnútroštátny subjekt Komisii.
2.   Verejní a súkromní prevádzkovatelia ciest, poskytovatelia služieb a vysielatelia, ktorí sa venujú dopravným informáciám, poskytnú menovanému vnútroštátnemu subjektu svoje identifikačné údaje a opis poskytovaných informačných služieb a predložia vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 3 až 8.
…
3.   Menované vnútroštátne subjekty uskutočňujú náhodnú kontrolu správnosti vyhlásení o počte verejných a súkromných prevádzkovateľov ciest, poskytovateľov služieb a vysielateľov, ktorí sa venujú dopravným informáciám, a požadujú dôkaz o súlade s požiadavkami stanovenými v článkoch 3 až 8.
Menované vnútroštátne subjekty podajú každý rok správu vnútroštátnym orgánom o predložených vyhláseniach a o výsledkoch náhodných kontrol.“
III – Napadnutý rozsudok
14.
Návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 12. decembra 2013 podala Česká republika dve žaloby smerujúce k zrušeniu sporných nariadení.
15.
Česká republika uviedla na podporu svojich žalôb o neplatnosť tri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod bol založený na porušení článku 7 ods. 1 smernice 2010/40 v spojení s článkom 5 ods. 1 a článkom 6 tejto smernice v rozsahu, v akom Komisia prijatím sporných nariadení prekročila rámec splnomocnenia stanoveného v týchto ustanoveniach. Druhý žalobný dôvod bol založený na porušení článku 290 ZFEÚ v rozsahu, v akom Komisia prijatím sporných nariadení prekročila svoju právomoc prijímať nelegislatívne delegované akty upravenú v tomto článku. Tretí žalobný dôvod bol založený na porušení článku 13 ods. 2 ZEÚ v rozsahu, v akom Komisia prijatím sporných nariadení prekročila medze právomocí, ktoré sú jej zverené Zmluvami.
16.
Všeobecný súd v napadnutom rozsudku zamietol každý z týchto dôvodov, a teda aj uvedené žaloby ako celok.
IV – Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
17.
V rámci hlavného návrhu Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil sporné nariadenia v celom rozsahu a
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
18.
Subsidiárne Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil článok 3 ods. 1, článok 8 a článok 9 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia č. 885/2013, ako aj článok 5 ods. 1, článok 9 a článok 10 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia č. 886/2013 a
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
19.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
V – Analýza
20.
Česká republika uvádza na podporu svojho odvolania tri odvolacie dôvody, ktoré postupne preskúmam v ďalšej časti týchto návrhov.
A – O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
21.
Svojím prvým odvolacím dôvodom Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu právnej istoty, keď v bodoch 39 až 43 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné nariadenia nestanovujú členským štátom povinnosť zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS.
22.
Tieto body napadnutého rozsudku sa týkajú preskúmania, ktoré Všeobecný súd vykonal v súvislosti s prvou časťou prvého dôvodu žaloby o neplatnosť uvedeného Českou republikou. Česká republika tvrdila, že Komisia prekročila medze splnomocnenia priznaného smernicou 2010/40, keď v sporných nariadeniach uložila povinnosť zaviesť aplikácie a služby IDS, pričom článok 5 ods. 1 tejto smernice priznáva právomoc rozhodnúť o takomto zavedení členským štátom. Všeobecný súd zamietol túto časť z dôvodu, že sporné nariadenia v rozpore s tvrdením Českej republiky neukladajú takúto povinnosť zavedenia.
23.
Česká republika pripomína judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej zásada právnej istoty vyžaduje, aby boli pravidlá práva Únie jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky, s cieľom umožniť dotknutým osobám orientáciu v situáciách a právnych vzťahoch v pôsobnosti právneho poriadku Únie. (
6
)
24.
Uvádza tri tvrdenia, ktoré majú preukázať existenciu porušenia tejto zásady v bodoch 39 až 43 napadnutého rozsudku.
25.
Po prvé zo sporných nariadení podľa nej vyplýva, že v rozpore s tým, čo konštatoval Všeobecný súd, sa tieto nariadenia musia uplatňovať vo všetkých členských štátoch. Predovšetkým tieto nariadenia obsahujú štandardné ustanovenie týkajúce sa ich záväznosti v celom rozsahu a ich priamej uplatniteľnosti vo všetkých členských štátoch. Okrem toho v dôvodových správach Komisie k uvedeným nariadeniam (
7
) sa uvádza, že Komisia sa snažila uložiť povinnosť zavedenia aplikácií a služieb IDS vo všetkých členských štátoch. V dôsledku toho je záver Všeobecného súdu týkajúci sa neuplatniteľnosti sporných nariadení v členských štátoch, v ktorých k tomuto zavedeniu nedošlo, v rozpore s ich znením a s úmyslom, ktorý Komisia sledovala pri ich prijatí.
26.
Domnievam sa, že toto tvrdenie treba zamietnuť ako nedôvodné. Ako jednak zdôraznila Komisia, sporné nariadenia neobsahujú nijaké ustanovenie, ktoré by výslovne stanovovalo túto povinnosť zavedenia.
27.
Taktiež z článku 1 každého z týchto nariadení a z článku 5 ods. 1 smernice 2010/40 možno vyvodiť, že sa uplatňujú v členskom štáte len v tom prípade, ak sa tento štát rozhodol zaviesť aplikácie alebo služby IDS.
28.
Každé z týchto nariadení totiž vo svojom článku 1 spresňuje, že stanovuje určité špecifikácie „v súlade so smernicou [2010/40]“. Článok 5 ods. 1 tejto smernice pritom stanovuje, že povinnosťou členských štátov prijať opatrenia potrebné na uplatňovanie špecifikácií prijatých Komisiou „nie je dotknuté právo každého členského štátu rozhodovať o zavádzaní takýchto aplikácií a služieb na svojom území“.
29.
Zo spoločného výkladu týchto ustanovení vyplýva, že sporné nariadenia stanovujú určité špecifikácie, pričom však nespochybňujú právo každého členského štátu rozhodovať o zavedení aplikácií a služieb IDS na svojom území. Rád by som ešte spresnil, že tieto nariadenia dopĺňajú smernicu 2010/40, ako uviedol Všeobecný súd v bode 40 napadnutého rozsudku, a neobsahujú nijaké ustanovenie, ktorým by sa menil a dopĺňal rozsah článku 5 ods. 1 tejto smernice, ako tiež správne zdôraznil Všeobecný súd v bode 41 tohto rozsudku.
30.
Nepovažujem za potrebné preskúmať dôvodové správy k sporným nariadeniam, keďže obsah uvedených ustanovení jednoznačne vyplýva z ich znenia.
31.
Subsidiárne však podotýkam, že tieto dôvodové správy obsahujú porovnanie viacerých scenárov zahŕňajúcich zavedenie aplikácií a služieb IDS v niektorých alebo vo všetkých členských štátoch. Je pravda, že v každej z uvedených správ Komisia po vykonaní porovnávacej analýzy nákladov a prínosov týchto scenárov dospela k záveru, že preferovaným riešením je zavedenie vo všetkých členských štátoch. Nič však nenasvedčuje tomu, že sa v návrhoch nariadenia predložených Komisiou skutočne uplatnil práve tento scenár. Dôvodová správa k delegovanému nariadeniu č. 886/2013 v tejto súvislosti spresňuje, že „v smernici [2010/40] je stanovených šesť prioritných opatrení týkajúcich sa prijatia špecifikácií a prípadne ich povinného zavedenia“ (
8
). Toto spresnenie podľa mňa nasvedčuje tomu, že Komisia nemala pri prijatí tohto nariadenia v úmysle uložiť povinnosť zavedenia.
32.
Domnievam sa teda, že z dôvodových správ k sporným nariadeniam nemožno vyvodiť, že Komisia mala prijatím týchto nariadení v úmysle uložiť členským štátom povinnosť zavedenia.
33.
Z predchádzajúceho vyplýva, že Všeobecný súd sa nedopustil nijakého nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 39 až 43 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné nariadenia neukladajú členským štátom povinnosť zaviesť aplikácie alebo služby IDS.
34.
Po druhé Česká republika kritizuje bod 40 napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom Všeobecný súd údajne nesprávne rozhodol, že neuplatniteľnosť sporných nariadení v niektorých členských štátoch nemusí byť v týchto nariadeniach výslovne uvedená, lebo ich neuplatniteľnosť vyplýva zo smernice 2010/40. Všeobecný súd tak rozhodol, že uplatniteľnosť delegovaných aktov sa musí vyvodiť nie z ich znenia, ale z výkladu základného legislatívneho aktu.
35.
Česká republika dodáva, že explicitný obsah delegovaného aktu, ktorý je v rozpore so základným legislatívnym aktom, nemožno napraviť výkladom delegovaného aktu v súlade so základným legislatívnym aktom. Takýto konformný výklad je možný len vtedy, ak nie je contra legem, čiže ak právny nástroj s nižšou právnou silou umožňuje takýto výklad.
36.
Domnievam sa, že Všeobecný súd sa v bode 40 napadnutého rozsudku nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporné nariadenia treba vykladať s prihliadnutím na základný akt, ktorým je smernica 2010/40. Táto metóda výkladu podľa mňa vyplýva zo vzťahov medzi základným legislatívnym aktom, ktorý stanovuje najmä podstatné prvky legislatívneho rámca, a delegovaným aktom, ktorým môže Komisia na základe článku 290 ZFEÚ doplniť alebo zmeniť určité nepodstatné prvky tohto legislatívneho aktu. Súdny dvor už mal príležitosť v tejto súvislosti spresniť, že priznanie delegovanej právomoci sa týka prijatia pravidiel, ktoré patria do takého právneho rámca, aký je definovaný základným legislatívnym aktom. (
9
) V rámci tejto veci je napríklad zjavné, že pojem „špecifikácia“ použitý v sporných nariadeniach sa musí vykladať s prihliadnutím na jeho definíciu uvedenú v článku 4 bode 17 smernice 2010/40. (
10
)
37.
Okrem toho Všeobecný súd nevykladal sporné nariadenia contra legem, keďže zo žiadneho z ich ustanovení nemožno vyvodiť, že tieto nariadenia ukladajú členským štátom povinnosť zaviesť aplikácie alebo služby IDS. (
11
)
38.
Po tretie Česká republika uvádza, že napadnutý rozsudok stavia členské štáty do neistého právneho postavenia pri uplatňovaní delegovaného aktu, keďže sa pri vymedzení na ne uplatniteľných ustanovení a z nich vyplývajúcich povinností nemôžu spoliehať na výslovné ustanovenia tohto aktu. Členské štáty tak prakticky musia podať žalobu o neplatnosť v lehote stanovenej v článku 263 ZFEÚ, ak z ustanovení delegovaného aktu vyplýva, že jeho pôsobnosť presahuje rámec stanovený základným legislatívnym aktom. Ak by členské štáty nepodali takúto žalobu o neplatnosť, prišli by totiž o možnosť namietať nezákonnosť delegovaného aktu v prípade konania o nesplnení povinnosti začatého Komisiou na základe článku 258 ZFEÚ. (
12
)
39.
Toto tvrdenie treba zamietnuť, keďže opäť vychádza z nesprávneho predpokladu, že ustanovenia sporných nariadení ukladajú členským štátom povinnosť zavedenia v rozpore s článkom 5 ods. 1 smernice 2010/40. (
13
)
40.
Dodávam, že členským štátom prináleží posúdiť, či pôsobnosť delegovaného aktu presahuje rámec stanovený základným legislatívnym aktom, a v prípade potreby podať žalobu o neplatnosť v lehote stanovenej v článku 263 ZFEÚ. Túto požiadavku, ktorá vyplýva zo systému opravných prostriedkov pred súdom Únie, nemožno považovať za porušenie zásady právnej istoty, ako ju vykladá Súdny dvor. (
14
)
41.
Vzhľadom na to, že Česká republika neuviedla nijaké ďalšie tvrdenie s cieľom preukázať existenciu porušenia zásady právnej istoty, prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.
B – O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 13 ods. 2 ZEÚ v spojení s článkom 290 ZFEÚ
42.
Svojím druhým odvolacím dôvodom Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 13 ods. 2 ZEÚ a článok 290 ZFEÚ, keď v bode 63 napadnutého rozsudku rozhodol, že Komisia nie je pri prijímaní delegovaných aktov obmedzená výslovným rozsahom splnomocnenia, ako ho stanovuje základný legislatívny akt.
43.
Týmto údajným nesprávnym právnym posúdením je poznačené preskúmanie druhej časti prvého dôvodu žaloby o neplatnosť, uvedené v bodoch 45 až 63 napadnutého rozsudku, po vykonaní ktorého Všeobecný súd rozhodol, že Komisia neprekročila právomoci, ktoré jej zveruje smernica 2010/40, keď uložila členským štátom povinnosť vymenovať nestranný a nezávislý subjekt, ktorý má zabezpečiť plnenie požiadaviek stanovených spornými nariadeniami.
44.
Podľa Českej republiky oprávnenie prijímať všeobecne záväzné nelegislatívne akty, ktoré Komisii priznáva článok 290 ZFEÚ, je výnimkou zo všeobecného pravidla stanoveného v článku 13 ods. 2 ZEÚ a v dôsledku toho ho treba vykladať striktne. Komisia sa domnieva, že možnosť udeliť jej delegovanú právomoc nepredstavuje výnimku, ktorá sa má vykladať striktne, ale možnosť s právnou silou ústavného zákona, ktorú normotvorcovi poskytuje článok 290 ZFEÚ.
45.
Na účely zamietnutia piatich tvrdení, ktoré Česká republika uviedla na podporu tohto druhého odvolacieho dôvodu, však nie je nutné zaoberať sa touto teoretickou otázkou.
46.
Po prvé Všeobecný súd mal v bode 58 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodnúť, že oprávnenie Komisie prijímať delegované akty sa neobmedzuje len na aspekty výslovne špecifikované v článku 6 smernice 2010/40, ale môže sa tiež vzťahovať na vykonávanie akéhokoľvek iného ustanovenia tejto smernice. Podľa Českej republiky oprávnenie upravené v článku 6 ods. 1 smernice 2010/40 sa musí vykladať striktne, a to v tom zmysle, že sa obmedzuje len na typy ustanovení uvedené v článku 6 ods. 4 uvedenej smernice.
47.
V tejto súvislosti zdôrazňujem, že základom oprávnenia udeleného Komisii nie je článok 6 smernice 2010/40, ale článok 7 tejto smernice. Podľa tohto článku 7 pritom Komisia prijíma delegované akty „v súlade s príslušnými ustanoveniami tejto smernice, predovšetkým s článkom 6 a prílohou II“. Všeobecný súd teda správne rozhodol, že oprávnenie Komisie sa neobmedzuje len na aspekty výslovne špecifikované v článku 6 uvedenej smernice.
48.
V každom prípade dodávam, že z dôvodov uvedených v bodoch 58 až 65 týchto návrhov článok 6 ods. 4 písm. c) smernice 2010/40 poskytuje Komisii dostatočný právny základ na to, aby ustanovila vymenovanie kontrolného subjektu členskými štátmi. Hypotetické nesprávne posúdenie, ktorého sa mal Všeobecný súd v tejto súvislosti dopustiť, je teda neúčinné, keďže Komisia má právomoc stanoviť vymenovanie vnútroštátneho kontrolného subjektu aj za predpokladu, že sa toto oprávnenie musí obmedziť na aspekty výslovne špecifikované v článku 6 ods. 4 smernice 2010/40 (
15
).
49.
Po druhé Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že Komisia môže prijímať pravidlá nad rámec oprávnenia, ak to považuje za nevyhnutné. Podľa Českej republiky právomoc priznaná Českej republike musí byť obmedzená na to, čo považoval za nevyhnutné normotvorca Únie, keď formuloval oprávnenie Komisie v základnom legislatívnom akte.
50.
Na pojednávaní sa účastníci konania vyjadrili aj k možnosti, že Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že požiadavka vymenovať vnútroštátne kontrolné subjekty spadá do tzv. „subjektívnej“ voľnej úvahy Komisie.
51.
V dôsledku toho považujem za vhodné rozdeliť preskúmanie tohto druhého tvrdenia na dve časti, ktoré sa týkajú jednak prípadného poskytnutia subjektívnej voľnej úvahy Komisii a jednak prípadného prekročenia rámca delegovania priznaného smernicou 2010/40.
52.
V prvom rade nemôžem súhlasiť s tvrdením, podľa ktorého Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku uznal existenciu subjektívnej voľnej úvahy Komisie.
53.
Myslím, že je nediskutabilné, že existencia prípadného prekročenia delegovaných právomocí zo strany Komisie sa musí posudzovať objektívne na základe ustanovení, ktoré upravujú delegovanie právomocí v základnom legislatívnom akte. Článok 290 ods. 1 druhá veta ZFEÚ totiž stanovuje, že ciele, obsah, rozsah a trvanie delegovania právomoci sú výslovne vymedzené v legislatívnych aktoch. Okrem toho článok 290 ods. 2 prvá veta ZFEÚ upresňuje, že legislatívne akty výslovne ustanovujú podmienky, ktorým uvedené delegovanie podlieha. (
16
)
54.
Komisia tak správne uviedla, že pri výkone delegovaných právomocí disponuje viac či menej širokou mierou voľnej úvahy podľa toho, ako v tejto súvislosti rozhodne normotvorca v tomto akte, pričom delegovanie sa môže týkať iba nepodstatných prvkov základného legislatívneho aktu. Tento výklad článku 290 ZFEÚ podľa môjho názoru potvrdzuje bod 32 rozsudku zo 16. júla 2015, Komisia/Parlament a Rada, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že zákonnosť výberu normotvorcu Únie priznať delegovanú právomoc Komisii nezávisí od existencie alebo rozsahu voľnej úvahy, ktorá jej je zverená, ale výlučne od toho, či akty, ktoré má táto inštitúcia prijať, majú všeobecnú pôsobnosť a či dopĺňajú alebo menia nepodstatné prvky legislatívneho aktu. (
17
)
55.
Všeobecný súd pritom v bodoch 50 až 60 napadnutého rozsudku vykonal práve objektívne posúdenie. Všeobecný súd totiž na základe preskúmania relevantných ustanovení smernice 2010/40 a osobitne článku 4 bodu 17, článkov 5 až 7, ako aj prílohy II dospel v bode 62 tohto rozsudku k záveru, že Komisia mala právomoc stanoviť v sporných nariadeniach postup posudzovania súladu tým, že uložila členským štátom, ktoré majú zabezpečiť uplatňovanie špecifikácií, povinnosť vymenovať subjekt poverený kontrolou ich dodržiavania zo strany prevádzkovateľov.
56.
Všeobecný súd ďalej v bode 63 napadnutého rozsudku rovnako tak správne rozhodol, že nie je potrebné výslovné oprávnenie a postačuje, že Komisia disponujúca mierou voľnej úvahy, ako objektívne vyplýva z vyššie uvedených ustanovení smernice 2010/40, sa domnievala, že vymenovanie takéhoto subjektu je nevyhnutné na účely dosiahnutia cieľov kompatibility, interoperability a kontinuity. Inak povedané, ako uviedla Komisia na pojednávaní, vybrala si z viacerých možností, ktoré mala v rámci vymedzenom smernicou 2010/40 a najmä zásadami stanovenými v prílohe II tejto smernice.
57.
Inými slovami bod 63 napadnutého rozsudku nemožno posudzovať samostatne v tom zmysle, že Všeobecný súd priznal Komisii subjektívnu voľnú úvahu. Miera voľnej úvahy Komisie, na ktorú poukazuje Všeobecný súd, je objektívnej povahy, keďže vyplýva z ustanovení smernice 2010/40, ktoré upravujú delegovanie právomoci a ktorých pôsobnosť je preskúmaná v bodoch 50 až 62 tohto rozsudku.
58.
V druhom rade sa domnievam, že Všeobecný súd v bodoch 45 až 67 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že Komisia neprekročila rámec delegovania priznaného smernicou 2010/40, keď prijala článok 8 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013, ktoré stanovujú vymenovanie nestranného a nezávislého kontrolného subjektu.
59.
Domnievam sa totiž, že článok 6 ods. 4 písm. c) tejto smernice v spojení s oprávnením stanoveným v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice poskytuje Komisii dostatočný právny základ na prijatie oboch týchto ustanovení.
60.
Podľa článku 6 ods. 4 písm. c) smernice 2010/40 špecifikácia zahŕňa, pokiaľ je to relevantné a v závislosti od jej oblasti, „organizačné ustanovenia [, ktoré] opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán“.
61.
Je teda potrebné overiť jednak, či článok 8 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013 predstavujú „organizačné ustanovenia“, a jednak či „opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán“.
62.
Podľa mňa len ťažko možno poprieť, že ustanovenia upravené týmito dvomi článkami sú „organizačnej“ povahy, keďže upravujú postup, ktorého cieľom je posúdiť súlad s požiadavkami stanovenými každým zo sporných nariadení.
63.
Taktiež možno len ťažko poprieť, že tieto ustanovenia stanovujú procesné povinnosti zainteresovaných strán. (
18
) Článok 8 ods. 2 delegovaného nariadenia č. 885/2013 tak ukladá poskytovateľom služieb povinnosť predložiť vymenovaným subjektom vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 4 až 7 tohto nariadenia. Článok 9 ods. 2 delegovaného nariadenia č. 886/2013 ukladá verejným a súkromným prevádzkovateľom ciest, poskytovateľom služieb a vysielateľom, ktorí sa venujú dopravným informáciám, povinnosť poskytnúť vymenovaným subjektom svoje identifikačné údaje a opis poskytovaných informačných služieb. Tieto zainteresované strany sú tiež povinné predložiť vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 3 až 8 tohto nariadenia.
64.
Práve s prihliadnutím na tento kontext je potrebné posúdiť povinnosť vymenovať nestranný a nezávislý kontrolný subjekt. Vymenovanie takéhoto subjektu je totiž organizačným aspektom vyplývajúcim z riadneho fungovania postupov posudzovania zavedených uvedenými ustanoveniami. Povinnosťou týchto subjektov je najmä uskutočňovať náhodnú kontrolu správnosti vyhlásení predložených zainteresovanými stranami a požadovať dôkaz o súlade s požiadavkami stanovenými v sporných nariadeniach, ako aj podať správu príslušným vnútroštátnym orgánom o predložených vyhláseniach a o výsledkoch náhodných kontrol. (
19
) Len pre úplnosť dodávam, že vymenovanie takéhoto subjektu je podľa môjho názoru v súlade so zásadami stanovenými v prílohe II smernice 2010/40 a najmä so zásadami efektívnosti a proporcionality.
65.
V dôsledku toho sa domnievam, že článok 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013 stanovujú „organizačné ustanovenia, ktoré opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán“ v zmysle článku 6 ods. 4 písm. c) smernice 2010/40, vrátane povinnosti vymenovať nestranný a nezávislý kontrolný subjekt upravený v odseku 1 týchto článkov.
66.
Subsidiárne uvádzam, že ak by sa malo konštatovať, že článok 6 ods. 4 písm. c) smernice 2010/40 neposkytuje Komisii dostatočný právny základ na prijatie uvedených ustanovení, domnievam sa, že článok 4 bod 17 a článok 6 ods. 1 tejto smernice v spojení s oprávnením upraveným v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice takýto základ poskytujú.
67.
Článok 4 bod 17 smernice 2010/40 totiž definuje pojem špecifikácia obzvlášť extenzívne ako „záväzné opatrenie, ktorým sa zavádzajú ustanovenia obsahujúce požiadavky, postupy alebo akékoľvek iné relevantné pravidlá“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Okrem toho článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že Komisia prijme špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pri zavádzaní a prevádzkovom používaní IDS pre prioritné opatrenia. Znova zdôrazňujem, že článok 6 ods. 4 tejto smernice podľa môjho názoru neuvádza vyčerpávajúci zoznam typov špecifikácií, ktoré môže Komisia prijať.
68.
Zo spoločného výkladu článku 4 bodu 17, článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice 2010/40 podľa mňa vyplýva, že Komisia bola oprávnená ustanoviť vymenovanie nestranného a nezávislého kontrolného subjektu, a teda prijať článok 8 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013. (
20
)
69.
Z predchádzajúceho vyplýva, že druhé tvrdenie uvedené Českou republikou treba zamietnuť ako nedôvodné.
70.
Po tretie Česká republika tvrdí, že zistenia Všeobecného súdu uvedené v bodoch 47 až 49 napadnutého rozsudku, ktoré sa týkajú miery voľnej úvahy, ktorou Komisia disponuje na doplnenie právnej úpravy na základe článku 290 ZFEÚ, nie sú v súlade s rozsudkom zo 16. júla 2015, Komisia/Parlament a Rada (
21
).
71.
Pripomínam, že Súdny dvor v bode 32 tohto rozsudku rozhodol, že ani existencia, ani rozsah voľnej úvahy zverenej Komisii nie sú relevantné na účely stanovenia, či sa na akt, ktorý má Komisia prijať, uplatňuje článok 290 ZFEÚ alebo článok 291 ZFEÚ. (
22
)
72.
S ohľadom na túto judikatúru sa domnievam, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 49 napadnutého rozsudku naznačil, že Komisia disponuje pri dopĺňaní právnej úpravy na základe článku 290 ZFEÚ širokou mierou voľnej úvahy.
73.
Toto nesprávne právne posúdenie je však neúčinné, keďže sa týka dôvodov, ktorých neplatnosť nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku (
23
). Ako som už totiž uviedol v bodoch 52 až 69 týchto návrhov, Všeobecný súd v rámci preskúmania druhej časti prvého dôvodu žaloby o neplatnosť objektívne posúdil existenciu prípadného prekročenia rámca oprávnenia upraveného smernicou 2010/40 zo strany Komisie. Toto objektívne posúdenie, ktoré sa nevyznačuje nesprávnym právnym posúdením, pritom stačilo na zamietnutie tejto druhej časti.
74.
Po štvrté Česká republika tvrdí, že článok 5 ods. 1 smernice 2010/40 ponechal výber prostriedkov, ktoré sa majú použiť na zabezpečenie uplatňovania špecifikácií, na členských štátoch a nie na Komisii. Oprávnenie priznané Komisii na prijímanie delegovaných aktov tak nemožno vykladať spôsobom, ktorý zasahuje do tejto právomoci členských štátov. Dodáva, že normotvorca Únie považoval tento aspekt za podstatný prvok, ktorý teda v súlade s článkom 290 ZFEÚ nemôže byť predmetom delegovaného aktu.
75.
Mám určité pochybnosti o prípustnosti tohto tvrdenia, keďže Česká republika presne neuvádza, ktoré body odôvodnenia napadnutého rozsudku namieta, ako to vyžaduje článok 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
76.
Toto tvrdenie je v každom prípade nedôvodné. Článok 5 ods. 1 smernice 2010/40 sa totiž obmedzuje len na uloženie povinnosti členským štátom prijať opatrenia potrebné na dodržiavanie špecifikácii prijatých Komisiou v súlade s článkom 6 tejto smernice. Ako som spresnil v bodoch 58 až 69 týchto návrhov, Komisia má však právomoc prijať špecifikácie procesného typu, ako sú článok 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013, vrátane povinnosti vymenovať nestranný a nezávislý kontrolný subjekt. Členské štáty sú teda na základe článku 5 ods. 1 smernice 2010/40 povinné prijať opatrenia potrebné na dodržanie tejto špecifikácie.
77.
Po piate Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 60 a 61 napadnutého rozsudku nesprávne domnieval, že článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 6 smernice 2010/40 podporujú tvrdenie, že Komisia má právomoc stanoviť vymenovanie vnútroštátneho kontrolného subjektu.
78.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na porušení článku 5 ods. 1 smernice 2010/40, domnievam sa, že je z dôvodu uvedeného v bode 76 týchto návrhov nedôvodné.
79.
Česká republika okrem toho tvrdí, že článok 6 ods. 6 tejto smernice sa týka výlučne posúdenia zhody v súlade s rozhodnutím č. 768/2008/ES (
24
) a žiadne z ustanovení sporných nariadení takéto posúdenie neupravuje.
80.
Toto tvrdenie považujem za dôvodné. Uvedené rozhodnutie totiž podľa svojho článku 2 stanovuje spoločný rámec všeobecných zásad a referenčných ustanovení pre vypracúvanie právnych predpisov Únie harmonizujúcich podmienky uvádzania výrobkov na trh. Sporné nariadenia sa však netýkajú uvádzania výrobkov na trh. Všeobecný súd sa teda dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 61 napadnutého rozsudku naznačil, že článok 6 ods. 6 smernice 2010/40 podporuje tvrdenie, podľa ktorého je Komisia oprávnená uložiť povinnosť vymenovať vnútroštátny kontrolný subjekt, akým je subjekt uvedený v článku 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a v článku 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013.
81.
Toto nesprávne právne posúdenie je však z dôvodov uvedených v bode 73 týchto návrhov neúčinné.
82.
Z predchádzajúceho vyplýva, že druhý odvolací dôvod predložený Českou republikou treba zamietnuť ako nedôvodný.
C – O treťom odvolacom dôvode založenom na procesných vadách, ktorých sa dopustil Všeobecný súd
83.
Posledným tretím odvolacím dôvodom Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil procesných vád tým, že skreslil alebo nezohľadnil určité ňou uvedené tvrdenia.
84.
Po prvé Všeobecný súd v bode 39 napadnutého rozsudku údajne nesprávne konštatoval, že Česká republika a Komisia sa zhodujú na tom, že ustanovenia sporných nariadení sa neuplatňujú, pokiaľ sa členský štát nerozhodol zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS. Česká republika zdôrazňuje, že vo svojich replikách predložených Všeobecnému súdu uviedla, že takýto výklad týchto nariadení by jej vyhovoval, ale v uvedených nariadeniach preň nenachádza nijakú oporu.
85.
Ako uviedla Komisia, toto tvrdenie sa musí zamietnuť v rozsahu, v akom sa zakladá na nesprávnom výklade bodu 39 napadnutého rozsudku. Všeobecný súd totiž konštatoval, že účastníci konania sa zhodujú na výklade smernice 2010/40, podľa ktorého sa v prípade nezavedenia sporné nariadenia neuplatňujú, a nie na výklade samotných sporných nariadení.
86.
Okrem toho podotýkam, že Všeobecný súd v bodoch 35 až 44 napadnutého rozsudku dôkladne preskúmal a zamietol tvrdenie Českej republiky, podľa ktorého sporné nariadenia ukladajú povinnosť zavedenia. Toto tvrdenie je teda nedôvodné.
87.
Po druhé Všeobecný súd údajne nezohľadnil tvrdenie Českej republiky, podľa ktorého Komisia v dôvodových správach k sporným nariadeniam výslovne spomenula svoj úmysel uložiť povinnosť zavedenia aplikácií a služieb IDS vo všetkých členských štátoch.
88.
Podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia rozsudkov, ktorá prináleží Všeobecnému súdu podľa článku 36 a článku 53 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, neukladá Všeobecnému súdu povinnosť vypracovať také odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom a jednotlivo rozoberalo všetky tvrdenia účastníkov sporu. Odôvodnenie teda môže byť implicitné, pokiaľ umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi prijatého rozhodnutia a Súdnemu dvoru poskytne dostatok informácií, aby mohol vykonať svoje súdne preskúmanie. (
25
)
89.
V bodoch 35 až 44 napadnutého rozsudku však Všeobecný súd jasne uviedol dôvody, ktoré ho viedli k záveru, že záväzné ustanovenia sporných nariadení neukladajú členským štátom povinnosť zavedenia, čím splnil svoju povinnosť odôvodnenia. Všeobecný súd sa teda mohol oprávnene domnievať, že nie je potrebné spresniť dôvody, prečo tento záver vyplýva zároveň aj z nezáväzného obsahu dôvodových správ. (
26
)
90.
Po tretie Všeobecný súd údajne najmä v rámci posúdenia druhého dôvodu žaloby o neplatnosť v bodoch 69 až 75 napadnutého rozsudku nezohľadnil tvrdenie Českej republiky, podľa ktorého je organizácia kontrolnej činnosti na vnútroštátnej úrovni podstatným prvkom, v dôsledku čoho nemôže byť podľa článku 290 ZFEÚ jej právna úprava zverená Komisii.
91.
Domnievam sa, že Všeobecný súd preskúmal toto tvrdenie v bodoch 72 a 73 napadnutého rozsudku, keď rozhodol, že Komisia pri prijatí článku 8 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článku 9 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013 neprekročila rámec oprávnenia, ktoré jej priznáva smernica 2010/40, a nedoplnila ani nezmenila podstatný prvok tejto smernice.
92.
Z predchádzajúceho vyplýva, že tretí odvolací dôvod uvedený Českou republikou treba zamietnuť ako nedôvodný.
93.
Z tohto dôvodu sa odvolanie musí zamietnuť v celom rozsahu ako nedôvodné. Okrem toho treba uložiť Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania, keďže Komisia predložila návrh v tomto zmysle.
VI – Návrh
94.
Na základe uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	T‑659/13 a T‑660/13, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2015:771.
(
3
)	Nariadenie Komisie z 15. mája 2013, ktorým sa dopĺňa smernica 2010/40 (smernica „IDS“), pokiaľ ide o poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá (Ú. v. EÚ L 247, 2013, s. 1).
(
4
)	Nariadenie Komisie z 15. mája 2013, ktorým sa dopĺňa smernica 2010/40, pokiaľ ide o údaje a postupy, ak je to možné, na poskytovanie bezplatných minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom (Ú. v. EÚ L 247, 2013, s. 6)
(
5
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 7. júla 2010 o rámci na zavedenie inteligentných dopravných systémov v oblasti cestnej dopravy a na rozhrania s inými druhmi dopravy (Ú. v. EÚ L 207, 2010, s. 1).
(
6
)	Rozsudok z 12. februára 2015, Parlament/Rada (C‑48/14, EU:C:2015:91, bod 45 a citovaná judikatúra).
(
7
)	Dôvodová správa Komisie z 15. mája 2013 k delegovanému nariadeniu č. 885/2013 [C(2013) 2549 final] a dôvodová správa Komisie z 15. mája 2013 k delegovanému nariadeniu č. 886/2013 [C(2013) 2550 final].
(
8
)	Dôvodová správa Komisie z 15. mája 2013 k delegovanému nariadeniu č. 886/2013 [C(2013) 2550 final, s. 3] (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
9
)	Rozsudok zo 17. marca 2016, Parlament/Komisia (C‑286/14, EU:C:2016:183, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
10
)	Súdny dvor poskytol takýto výklad s prihliadnutím na základný akt napríklad v rozsudku z 3. apríla 2014, Rätzke (C‑319/13, EU:C:2014:210, body 33 a 34).
(
11
)	Pozri body 26 až 29 týchto návrhov.
(
12
)	Rozsudok z 18. októbra 2012, Komisia/Česká republika,(C‑37/11, EU:C:2012:640, body 46 až 48).
(
13
)	Pozri body 26 až 29 týchto návrhov.
(
14
)	Pozri bod 23 týchto návrhov.
(
15
)	Podľa ustálenej judikatúry je nesprávne právne posúdenie neúčinné, ak sa týka dôvodov, ktorých neplatnosť nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku. Pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. októbra 2002, Aéroports de Paris/Komisia (C‑82/01 P, EU:C:2002:617, body 41 a 67 a citovanú judikatúru); z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, bod 148 a citovanú judikatúru), ako aj z 9. júla 2015, InnoLux/Komisia (C‑231/14 P, EU:C:2015:451, bod 83).
(
16
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 17. marca 2016, Parlament/Komisia (C‑286/14, EU:C:2016:183, body 30 a 31).
(
17
)	C‑88/14, EU:C:2015:499.
(
18
)	Smernica 2010/40 nedefinuje pojem zainteresovaná strana. V odôvodnení 18 sa však v rámci hlavných zainteresovaných strán spomínajú najmä poskytovatelia služieb IDS, prevádzkovatelia dopravy a zariadení.
(
19
)	Pozri článok 8 ods. 3 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 ods. 3 delegovaného nariadenia č. 886/2013.
(
20
)	Podľa článku 5 ods. 1 smernice 2010/40 členské štáty musia prijať opatrenia potrebné na dodržiavanie špecifikácii prijatých Komisiou v súlade s článkom 6 tejto smernice. Pozri bod 76 týchto návrhov.
(
21
)	C‑88/14, EU:C:2015:499.
(
22
)	Pozri bod 54 týchto návrhov.
(
23
)	Pozri judikatúru citovanú v poznámka pod čiarou 15 týchto návrhov.
(
24
)	Rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady z 9. júla 2008 o spoločnom rámci na uvádzanie výrobkov na trh a o zrušení rozhodnutia Rady 93/465/EHS (Ú. v. EÚ L 218, 2008, s. 82).
(
25
)	Rozsudky z 27. októbra 2011, Rakúsko/Scheucher‑Fleisch a i. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, bod 104 a citovaná judikatúra), ako aj z 8. marca 2016, Grécko/Komisia (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, bod 38 a citovaná judikatúra).
(
26
)	Pozri v tejto súvislosti body 31 a 32 týchto návrhov.