62005CC0380
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 12. septembra 2007 (
1
)
Vec C-380/05
Centro Europa 7 Srl
proti
Ministero delle Comunicazioni e Autorità per le garanzie nelle comunicazioni
a
Direzione generale per le concessioni e le autorizzazioni del Ministero delle Comunicazioni
„Slobodné poskytovanie služieb — Elektronické komunikácie — Činnosti televízneho vysielania — Nový spoločný regulačný rámec — Prideľovanie vysielacích rádiových frekvencií“
1.
Svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanom prípade kladie Consiglio di Stato (Štátna rada) (Taliansko) sériu otázok týkajúcich sa spravodlivej hospodárskej súťaže, slobodného poskytovania služieb, slobody prejavu, ako aj zásady plurality médií. Hlavné konanie sa týka televíznej spoločnosti, ktorej ani niekoľko rokov po tom, ako v licenčnom konaní získala licenciu na celoštátne vysielanie, neboli pridelené rádiové frekvencie potrebné na využívanie týchto práv. Medzitým vnútroštátna právna úprava umožnila súčasným prevádzkovateľom pokračovať vo vysielacích činnostiach a využívať rádiové frekvencie, čím v skutočnosti došlo k predĺženiu situácie, ktorá je v rozpore s výsledkom licenčného konania. Budem sa zaoberať problémami, ktoré vnútroštátny súd predniesol predovšetkým vo vzťahu k pravidlám slobodného poskytovania služieb.
I – Skutkový stav, vnútroštátny právny rámec a návrh na začatie prejudiciálneho konania
2.
Príslušný vnútroštátny právny rámec je zložitým súborom zákonov a zákonných dekrétov, avšak základom pravidiel, ktorými sa riadi celoštátne televízne vysielanie, sú tri postupne prijaté zákonné opatrenia: zákon č. 223/1990 („zákon Mammì“), (
2
) zákon č. 249/1997 („zákon Maccanico“) (
3
) a zákon č. 112/2004 („zákon Gasparri“). (
4
)
3.
Zákon Maccanico bol prijatý v júli 1997 po tom, ako Corte costituzionale (ústavný súd) (Taliansko) v decembri 1994 (
5
) rozhodol v tom zmysle, že protikartelové ustanovenia zákona Mammì boli nedostatočné na to, aby zabránili dominantným postaveniam, ktoré by mohli ohroziť pluralitu médií. Zákon Maccanico zriadil Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (úrad pre záruky v komunikáciách, ďalej len „Autorità“) a zaviedol nové obmedzenia týkajúce sa koncentrácie na trhu celoštátneho televízneho vysielania, s cieľom zabezpečiť hospodársku súťaž a dodržiavanie zásady plurality. Podľa zákona Maccanico s účinnosťou od 30. apríla 1998 nie je nikto oprávnený prevádzkovať viac ako 20 % celoštátnych vysielacích kanálov.
4.
V zákone Maccanico boli stanovené aj prechodné ustanovenia týkajúce sa súčasných prevádzkovateľov s už existujúcimi kanálmi, ktoré presahujú 20 %-nú hranicu. Podľa prechodných ustanovení je týmto prevádzkovateľom dočasne umožnené pokračovať vo svojich vysielacích činnostiach aj po 30. apríli 1998, avšak pod podmienkou, že budú vysielať na frekvenciách pre terestriálne vysielanie a zároveň na káblovej alebo satelitnej televízii. V zákone sa stanovuje, že kanály, ktoré hranicu presahujú, budú napokon musieť po prijatí národného plánu využitia frekvenčného spektra zastaviť terestriálne vysielanie.
5.
Vzhľadom na ciele zákona Maccanico sa v marci 1999 začalo licenčné konanie o udelenie licencie na celoštátne televízne vysielanie na terestriálnych frekvenciách. Pre technické obmedzenia nemohol byť počet terestriálnych kanálov vyšší ako 11. Tri kanály boli vyhradené pre verejnoprávnu televíziu, zatiaľ čo súkromní prevádzkovatelia mali k dispozícii maximálne osem kanálov.
6.
Po tom, ako sa spoločnosť Centro Europa 7 Srl (ďalej len „Centro Europa 7“) úspešne zúčastnila na licenčnom konaní, získala licenciu na celoštátne televízne vysielanie. Licencia jej bola udelená vyhláškou ministerstva z 28. júla 1999, ktorá bola vydaná 28. októbra toho istého roku. Pokiaľ ide o osobitné frekvencie, vyhláška odkazovala na národný plán využitia, ktorý mal byť vykonaný neskôr. Podľa vyhlášky mali Autorità a ministerstvo telekomunikácií vykonať národný plán využitia do 24 mesiacov od oznámenia vyhlášky. V prípade „objektívnych prekážok“ mohla byť táto lehota predĺžená o ďalších 12 mesiacov.
7.
Národný plán využitia sa nepodarilo uskutočniť. V dôsledku toho Centro Europa 7 nezískala žiadne frekvencie a napriek tomu, že jej bola udelená licencia na vysielanie, toto vysielanie v skutočnosti nemohla začať. Medzitým séria postupne prijatých zákonov a súdnych rozhodnutí umožnila súčasným prevádzkovateľov, vrátane tých, ktorí v licenčnom konaní neuspeli, pokračovať v ich vysielacích činnostiach.
8.
Napríklad zákon č. 66/2001, (
6
) ktorý upravoval prechod z analógovej televízie na digitálnu televíziu, umožnil týmto prevádzkovateľom pokračovať vo vysielaní na terestriálnych frekvenciách až do vykonania národného plánu využitia frekvenčného spektra pre digitálne televízne vysielanie. Tento plán mal nadobudnúť účinnosť najneskôr 31. decembra 2002. Táto lehota však uplynula bez toho, aby bol plán vyhotovený.
9.
Rozhodnutím z 20. novembra 2002 Corte costituzionale rozhodol, že k prechodu kanálov, ktoré presiahli 20 %-nú protikartelovú hranicu, z terestriálnej televízie na káblovú alebo satelitnú televíziu by malo dôjsť najneskôr do 31. decembra 2003 bez ohľadu na stav vývoja digitálnej televízie. (
7
) Napriek tomuto rozhodnutiu bola možnosť súčasných prevádzkovateľov aj naďalej využívať terestriálne frekvencie pre kanály presahujúce protikartelovú hranicu opätovne predĺžená zákonným dekrétom č. 352/2003 (
8
) (následne zmeneným na zákon č. 43/2004 (
9
)) a zákonom Gasparri.
10.
Zákon Gasparri v skutočnosti súčasným prevádzkovateľom umožňoval využívať frekvencie pre kanály presahujúce protikartelovú hranicu, čím zablokoval uvoľnenie týchto frekvencií pre nových prevádzkovateľov, akým je aj Centro Europa 7, a odložil vykonanie národného plánu využitia frekvenčného spektra pre digitálnu televíziu. Okrem toho podľa zákona Gasparri sa mohli o licenciu na využívanie frekvencií pre digitálnu televíziu uchádzať iba aktívni prevádzkovatelia. Napokon zákon Gasparri nanovo definoval 20 %-nú hranicu, ktorá bola zavedená zákonom Maccanico.
11.
V relevantnom období tak bolo niektorým prevádzkovateľom v oblasti celoštátneho televízneho vysielania dovolené pokračovať v ich vysielacích činnostiach, aj keď im nebola udelená licencia na vysielanie, a to napriek tomu, že prekročili protikartelovú hranicu. Hoci Centro Europa 7 získala licenciu na vysielanie, nemohla začať vykonávať svoju činnosť, pretože nezískala potrebné frekvencie. Okrem toho, keďže Centro Europa 7 nie je aktívnym prevádzkovateľom, nemohla získať licenciu na vysielanie pre digitálnu televíziu.
12.
Po uplynutí 24-mesačnej lehoty od oznámenia licencie na vysielanie podala Centro Europa 7 žalobu na Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Krajský správny súd v Laziu). Žiadala, aby bola príslušným správnym orgánom uložená povinnosť prideliť potrebné frekvencie a poskytnúť kompenzáciu za medzičasom spôsobené straty. V prípade, že by sa pridelenie frekvencií ukázalo nemožným, Centro Europa 7 subsidiárne požadovala náhradu škody. Tribunale amministrativo regionale del Lazio rozhodol, že Centro Europa 7 nemala vymáhateľný nárok („diritto soggettivo“) na pridelenie konkrétnych frekvencií a jej žalobu zamietol v celom rozsahu. Centro Europa 7 následne podala odvolanie na Consiglio di Stato.
13.
Počas celého vnútroštátneho konania sa talianske orgány na svoju obranu odvolávali na zákonný dekrét č. 352/2003 a zákon Gasparri. V tomto kontexte položil Consiglio di Stato Súdnemu dvoru niekoľko otázok:
„1.
Zaručuje článok 10 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd], na ktorý sa odvoláva článok 6 Zmluvy o Európskej únii, vonkajšiu pluralitu informácií v odvetví televízneho vysielania, a teda ukladá členským štátom povinnosť zaručiť v tomto odvetví skutočnú pluralitu a skutočnú hospodársku súťaž, založenú na protikartelovom systéme, ktorý v súvislosti s technickým rozvojom zaručuje prístup k sieťam a pluralitu prevádzkovateľov bez toho, aby bolo možné uznať duopolistické usporiadanie trhu za legitímne?
2.
Vyžadujú ustanovenia Zmluvy ES, ktoré zaručujú slobodné poskytovanie služieb a hospodársku súťaž, v znení výkladu Komisie uvedeného vo vysvetľujúcom oznámení z 29. apríla 2000 o licenciách v práve Spoločenstva, aby boli licencie udeľované podľa zásad, ktoré sú spôsobilé zabezpečiť nediskriminačné a rovnaké zaobchádzanie, ako aj transparentnosť, primeranosť a dodržiavanie práv jednotlivcov, a bránia tieto ustanovenia a zásady Zmluvy ustanoveniam talianskeho práva, akými sú článok 3 ods. 7 zákona č. 249/1997 a článok 1 zákonného dekrétu z 24. decembra 2003 č. 352, zmeneného na zákon č. 112/2004 (zákon Gasparri)[ (
10
)], vzhľadom na to, že tieto ustanovenia umožnili subjektom prevádzkujúcim rozhlasové a televízne siete ‚presahujúce‘ protikartelové limity bez prerušenia pokračovať vo výkone svojich činností, pričom vylúčili prevádzkovateľov, akým je aj odvolateľka, ktorí napriek tomu, že majú príslušnú licenciu, udelenú na základe riadneho licenčného konania, nemohli začať vykonávať licencovanú činnosť, pretože im neboli pridelené frekvencie (v dôsledku ich nedostatku spôsobeného pokračovaním činnosti vlastníkov tzv. prekračujúcich sietí)?
3.
Spôsobuje článok 17 [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení)] s účinnosťou od 25. júla 2003 priamy účinok tejto smernice vo vnútroštátnom poriadku a ukladá členskému štátu, ktorý udelil licencie na televízne vysielanie (zahŕňajúce právo na inštaláciu sietí alebo na poskytovanie služieb elektronickej komunikácie alebo právo využívania frekvencií), povinnosť zosúladiť ich s právom Spoločenstva a musí byť súčasťou tejto povinnosti aj potreba skutočne prideliť frekvencie potrebné na výkon činnosti?
4.
Bránia článok 9 [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica)] a článok 5 smernice o povolení, ktoré uvádzajú otvorené, transparentné a nediskriminačné postupy (článok 5) na základe objektívnych, transparentných, nediskriminačných a primeraných kritérií (článok 9), režimu všeobecného povolenia, upravenému vo vnútroštátnom práve (článok 23 ods. 5 zákona č. 112/2004), ktorý tým, že povolil pokračovanie tzv. ‚presahujúcich sietí‘, ktoré neboli vybraté vo výberovom konaní, v konečnom dôsledku poškodzuje práva iných podnikov vyplývajúce z právnej úpravy Spoločenstva (článok 17 ods. 2 smernice 2002/20…), keďže tieto podniky napriek tomu, že zvíťazili vo výberovom konaní, nemajú možnosť vykonávať činnosť?
5.
Ukladajú článok 9 smernice 2002/21…, článok 5 ods. 2 pododsek 2 a článok 7 ods. 3 smernice 2002/20… a článok 4 [smernice Komisie 2002/77/ES zo 16. septembra 2002 o hospodárskej súťaži na trhoch elektronických komunikačných sietí a služieb] členským štátom povinnosť ukončiť aspoň do 25. júla 2003 (pozri článok 17 smernice o povolení) situáciu faktického obsadenia frekvencií (používanie zariadení bez licencií alebo povolení udelených po výberovom konaní) v rámci už vykonávanej činnosti televízneho vysielania, aby nebol možný výkon tejto činnosti bez riadneho plánovania využitia rádiových vĺn napriek logickému nárastu plurality a v rozpore s uvedenými licenciami, ktoré členský štát udelil po ukončení výberového konania?
6.
Mohol sa a môže sa členský štát odvolávať na výnimku uvedenú v článku 5 ods. 2 druhom pododseku smernice 2002/20… a v článku 4 smernice 2002/77… iba na ochranu plurality informácií a na zaručenie ochrany kultúrnej a jazykovej rozmanitosti, no nie v prospech prevádzkovateľov sietí prekračujúcich protikartelové limity už stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch?
7.
Musí členský štát na to, aby mohol využiť výnimku uvedenú v článku 5 smernice 2002/20…, uviesť, aké ciele chce skutočne dosiahnuť vnútroštátnymi právnymi predpismi využívajúcimi túto výnimku?
8.
Môže sa táto výnimka uplatniť, okrem prípadu držiteľov licencie na poskytovanie služieb verejnoprávnej televízie (v Taliansku RAI), aj v prospech súkromných prevádzkovateľov, ktorí neuspeli vo výberovom konaní, na ujmu podnikov, ktorým bola naopak v takomto konaní riadne udelená licencia?
9.
Ďalej, mal by právny rámec vyplývajúci z primárneho a zo sekundárneho práva Spoločenstva, určený na zaručenie efektívnej hospodárskej súťaže (‚workable competition’) aj v odvetví vysielania, vyžadovať od vnútroštátneho zákonodarcu, aby zabránil prednosti predĺženia starého prechodného analógového systému spojeného so začatím tzv. pozemného digitálneho systému, keďže nové poskytnutie uvoľnených frekvencií na rôzne účely je možné len v prípade tzv. switch-off analógového vysielania (s následným všeobecným prechodom na digitálne vysielanie), kým v prípade, že by došlo iba k začatiu prechodu na pozemné digitálne vysielanie, by nastalo riziko neskoršieho zhoršenia nedostatku dostupných frekvencií v dôsledku paralelného analógového a digitálneho vysielania (‚simulcast‘)?
10.
Napokon, zabezpečujú ochranu plurality informačných zdrojov a hospodárskej súťaže v odvetví vysielania, zaručenej európskym právom, vnútroštátne právne predpisy – ako zákon č. 112/2004 –, ktoré stanovujú nový limit vo výške 20 % zdrojov spojený s novým, veľmi širokým kritériom [tzv. IKS – integrovaný komunikačný systém – článok 2 písm. g) a článok 15 zákona č. 112/2004], zahŕňajúcim aj činnosti, ktoré nemajú dosah na pluralitu informačných zdrojov, zatiaľ čo ‚relevantný trh‘ v protikartelovom práve sa zvyčajne určuje tak, že rozlišuje trhy v odvetví vysielania podľa toho, či ide o platenú televíziu alebo neplatenú televíziu, ktorá šíri signál pomocou rádiových vĺn [pozri okrem iného rozhodnutie Komisie z 21. marca 2000, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za zlučiteľnú so spoločným trhom vo veci COMP/JV.37 – BSkyB/KirchPayTV na základe nariadenia Rady (EHS) č. 4064/89 z 21. decembra 1989 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi a rozhodnutie Komisie z 2. apríla 2003, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za zlučiteľnú so spoločným trhom a Dohodou EHP, vec COMP/M.2876-Newscorp-Telepiù]?“
II – Úvodné poznámky o príslušnosti Súdneho dvora na preskúmanie súladu vnútroštátnych aktov so základnými právami
14.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na výklad článku 10 EDĽP a žiada, aby Súdny dvor objasnil, aké povinnosti majú členské štáty na základe slobody prejavu a s ňou súvisiaceho pojmu pluralita médií.
15.
Dodržiavanie slobody prejavu je zásadou, na ktorej je založená Európska únia. To však neznamená automaticky, že Súdny dvor je príslušný na preskúmanie toho, či členský štát porušil právo na slobodu prejavu. Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, je príslušný iba na preskúmanie zlučiteľnosti vnútroštátnych pravidiel, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti práva Spoločenstva, so základnými právami. (
11
)
16.
V minulosti boli predložené argumenty týkajúce sa toho, aby sa úloha Súdneho dvora rozšírila na preskúmanie opatrení členského štátu na účely posúdenia ich súladu so základnými právami. Generálny advokát Jacobs vo svojich návrhoch, ktoré predniesol vo veci Konstantinidis, vyjadril názor, že každý štátny príslušník niektorého z členských štátov, ktorý vykonáva hospodársku činnosť v inom členskom štáte, sa môže na základe práva Spoločenstva domáhať ochrany svojich základných práv:
„Zastávam názor, že štátny príslušník Spoločenstva, ktorý odíde do iného členského štátu ako pracovník alebo samostatne zárobkovo činná osoba…, má právo nielen vykonávať svoju obchodnú činnosť alebo profesiu a využívať rovnaké životné a pracovné podmienky ako štátni príslušníci hostiteľského štátu; ale aj právo predpokladať, že kdekoľvek v Európskom spoločenstve odíde za živobytím, bude sa s ním zaobchádzať v súlade so spoločným kódexom základných hodnôt, najmä v súlade s hodnotami vymedzenými v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv. Inými slovami, má právo povedať ‚civis europeus sum‘ a odvolávať sa na tento status pri obrane proti akémukoľvek porušeniu jeho základných práv.“ (
12
)
17.
Súdny dvor však s takýmto návrhom nesúhlasil. Inými slovami, Súdny dvor nepodporil názor, že akékoľvek porušenie základného práva štátneho príslušníka iného členského štátu hostiteľským štátom môže brániť využívaniu práva na voľný pohyb. Hoci nechcem navrhovať, aby Súdny dvor zmenil svoj ustálený názor na túto problematiku, myslím si, že nastal čas, aby sa judikatúra v tejto oblasti spresnila.
18.
Od prijatia Amsterdamskej zmluvy je dodržiavanie základných práv formálnou právnou požiadavkou pre členstvo v Európskej únii. (
13
) V článku 6 EÚ, zmenenom a doplnenom touto zmluvou, sa teraz trvá na tom, že Únia je založená na zásadách slobody, demokracie, dodržiavania ľudských práv a základných slobôd a právneho štátu, ktoré sú spoločné členským štátom. V článku 7 EÚ sa stanovuje mechanizmus ukladania sankcií členskému štátu, ak existuje jasné riziko vážneho porušenia týchto zásad, čím sa potvrdzuje, že dodržiavanie základných práv je nevyhnutnou podmienkou členstva v EÚ.
19.
Je nesporné, že tieto ustanovenia nemajú za cieľ rozšíriť rozsah uplatňovania základných práv, ako práva EÚ, na akékoľvek opatrenie členského štátu. Nie je však možné poprieť, že sú výrazom hlbokého presvedčenia, že dodržiavanie základných práv je vlastné právnemu poriadku EÚ a že bez neho by bolo spoločné úsilie uskutočňované pre národy Európy a v ich záujme bezcenné a neuskutočniteľné. V tomto zmysle samotná existencia Európskej únie je podmienená dodržiavaním základných práv. Ochrana „spoločného kódexu“ základných práv je existenčnou požiadavkou vo vzťahu k právnemu poriadku EÚ.
20.
V tomto kontexte plní Súdny dvor svoju funkciu zabezpečovania dodržiavania základných práv, ako všeobecných právnych zásad, zo strany členských štátov. (
14
) V tejto súvislosti je potrebné rozlišovať medzi príslušnosťou na preskúmanie akéhokoľvek vnútroštátneho opatrenia vo vzťahu k základným právom na jednej strane a príslušnosťou na preskúmanie toho, či členské štáty poskytujú potrebnú úroveň ochrany vo vzťahu k základným právam, aby mohli riadne plniť svoje ďalšie povinnosti ako členovia Únie, na druhej strane. Prvý typ preskúmania doposiaľ neexistuje a nepatrí medzi súčasné právomoci Únie. Druhý typ preskúmania však logicky vyplýva z povahy procesu európskej integrácie. Slúži na to, aby bolo zaručené, že sú stanovené základné podmienky na riadne fungovanie právneho poriadku EÚ a na efektívny výkon mnohých práv zaručených európskym občanom. Hoci stupeň ochrany základných práv sa na vnútroštátnej úrovni nemusí presne zhodovať so stupňom ochrany základných práv na úrovni Európskej únie, musí existovať určitá miera zhodnosti, ktorá zabezpečí, že právo Únie môže efektívne fungovať v rámci vnútroštátneho právneho poriadku.
21.
Aj keď sa to na prvý pohľad môže zdať nepravdepodobné, automaticky neodmietam názor, že v členskom štáte môže dôjsť k takému závažnému a trvajúcemu porušeniu základných práv, ktoré tomuto členskému štátu znemožní zabezpečiť súlad s viacerými povinnosťami EÚ a skutočne obmedzí možnosť jednotlivcov úplne využívať práva, ktoré im zaručuje právo EÚ. Je napríklad ťažké predstaviť si, že by občania Únie mohli využívať svoje práva na voľný pohyb v členskom štáte, v ktorom sú systémové nedostatky v ochrane základných práv. Takéto systémové nedostatky by v skutočnosti predstavovali porušenie pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu.
22.
Netvrdím, že každé porušenie základných práv v zmysle článku 6 ods. 2 EÚ je samo osebe porušením pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu. Zastávam názor, že porušeniami pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu sú iba také závažné a trvajúce porušenia, ktoré svedčia o systémovom probléme v ochrane základných práv v predmetnom členskom štáte, a to z toho dôvodu, že predstavujú priame ohrozenie nadnárodnej dimenzie európskeho občianstva a celistvosti právneho poriadku EÚ. Pokiaľ však ochrana základných práv v členskom štáte nie je v tomto zmysle závažným spôsobom nedostatočná, domnievam sa, že Súdny dvor by mal preskúmať vnútroštátne opatrenia z hľadiska ich zlučiteľnosti so základnými právami iba v prípade, ak tieto opatrenia patria do právomoci Súdneho dvora, ako bola definovaná v doterajšej judikatúre. (
15
)
23.
Pokiaľ ide o prejednávaný prípad, navrhujem, aby Súdny dvor zostal verný svojmu zvyčajnému prístupu. Tým nechcem povedať, že prvá otázka, ktorú kladie vnútroštátny súd a ktorá sa týka práva na slobodu prejavu, je irelevantná. Jej relevantnosť je však, ako sa presvedčíme, vedľajšia vo vzťahu k otázke, či došlo k obmedzeniu voľného pohybu.
III – Preformulovanie prejudiciálnych otázok
24.
Týmto sa dostávame k ostatným otázkam, ktoré položil vnútroštátny súd. Spôsob, akým sú tieto otázky formulované, je, bohužiaľ, z viacerých hľadísk problematický. V prvom rade vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor o posúdenie zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy s právom Spoločenstva. To však nie je úlohou Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní. Jeho úloha sa obmedzuje na poskytnutie výkladu relevantných ustanovení práva Spoločenstva. Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby rozhodol, či je jeho vnútroštátne právo v súlade s týmito ustanoveniami. (
16
)
25.
Okrem toho je potrebné obmedziť rozsah návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania. Otázky Consiglio di Stato sa týkajú rôznych aspektov talianskej právnej úpravy. Bolo by však nevhodné, aby sa Súdny dvor zaoberal otázkami práva Spoločenstva, ktoré nie sú nevyhnutné na vyriešenie sporu v hlavnom konaní. Súdny dvor už rozhodol, že takéto otázky sú neprípustné. (
17
) V súlade s touto judikatúrou sa nebudem zaoberať tými otázkami vnútroštátneho súdu, ktoré sa týkajú kritérií udeľovania licencie na digitálne vysielanie a novej definície relevantného trhu vysielania podľa zákona Gasparri.
26.
Ďalšia časť návrhu na začatie prejudiciálneho konania je neprípustná z iného dôvodu. V kontexte prejudiciálneho konania je dôležité, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkové okolnosti otázok, ktoré kladie, takým spôsobom, aby Súdny dvor mohol poskytnúť užitočný výklad príslušných ustanovení práva Spoločenstva. (
18
) Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Telemarsicabruzzo, uvedené je „osobitne významné v oblasti hospodárskej súťaže, pre ktorú sú charakteristické komplexné skutkové a právne okolnosti“. (
19
)
27.
Mohlo by sa zdať, že keď vnútroštátny súd svojou druhou otázkou žiada o výklad súťažných pravidiel Zmluvy, robí tak predovšetkým vzhľadom na článok 86 ods. 1 ES, vykladaný v spojení s článkom 82 ES. Podľa judikatúry Súdneho dvora členský štát porušuje zákazy vymedzené v týchto dvoch ustanoveniach vtedy, ak priznáva podniku osobitné alebo výlučné práva, ktorých „uplatňovanie samo osebe vedie predmetný podnik k zneužívaniu jeho dominantného postavenia, alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, ktorá tento podnik privedie k takémuto zneužitiu“. (
20
) V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa však nenachádza nijaký údaj týkajúci sa predovšetkým definície relevantného trhu, výpočtu trhového podielu jednotlivých podnikov pôsobiacich na tomto trhu a predpokladaného zneužitia dominantného postavenia. Vzhľadom na tieto okolnosti musí byť žiadosť vnútroštátneho súdu týkajúca sa súťažných pravidiel Zmluvy považovaná za neprípustnú. (
21
)
28.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v rozsahu, v akom je prípustný, vyplýva v podstate táto dôležitá otázka: „Bráni právo Spoločenstva vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje súčasným poskytovateľom služieb celoštátneho vysielania pokračovať vo vysielaní na rádiových frekvenciách, čím dochádza k zablokovaniu týchto rádiových frekvencií pre nových účastníkov trhu, ktorí získali právo na poskytovanie tých istých služieb?“ Túto otázku skúmam vo vzťahu k článku 49 ES (
22
) a k spoločnému regulačnému rámcu pre elektronické komunikačné siete a služby. (
23
)
29.
Je možné namietať, že aj po preformulovaní otázky takýmto spôsobom naráža návrh na začatie prejudiciálneho konania na bariéru neprípustnosti, pokiaľ ide o článok 49 ES, keďže predmetné skutkové okolnosti v hlavnom konaní nemajú, ako sa zdá, cezhraničný dosah. Toto tvrdenie však nie je presvedčivé.
30.
V rozsudku Guimont, (
24
) ako aj v rozsudku Anomar a i. (
25
) Súdny dvor pripustil otázky vnútroštátneho súdu o pravidlách Zmluvy týkajúcich sa voľného pohybu napriek tomu, že boli položené vo veci, ktorá nemala žiadny cezhraničný prvok. Takisto v rozsudku Cipolla a i., v ktorom sa skutkové okolnosti prípadu obmedzovali na Taliansko, Súdny dvor rozhodol, že „odpoveď na túto otázku by v každom prípade mohla byť pre vnútroštátny súd užitočná, najmä v prípade, ak mu jeho vnútroštátne právo v takom konaní, akým je konanie vo veci samej, ukladá, aby talianskemu štátnemu príslušníkovi umožnil požívanie tých istých práv, aké požíva štátny príslušník iného členského štátu v rovnakej situácii na základe práva Spoločenstva“. (
26
) Zastávam názor, že tento prístup je oprávnený so zreteľom na ducha spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom a vzhľadom na potrebu vyhnúť sa tomu, aby došlo k takému uplatneniu vnútroštátneho práva v spojení s uplatnením práva Spoločenstva, ktoré by so sebou nieslo menej výhodné zaobchádzanie s vlastnými štátnymi príslušníkmi členského štátu. (
27
) Súdny dvor by mal preto poskytnúť výklad článku 49 ES aj v prejednávanej veci.
IV – Posúdenie
31.
Členské štáty nie sú podľa Zmluvy povinné vykonať privatizáciu určitých odvetví trhu. Zmluva im v zásade umožňuje, aby si ponechali štátne monopoly alebo aby niektoré spoločnosti zostali vo vlastníctve štátu. (
28
) Neoprávňuje ich však na to, aby selektívne obmedzovali prístup subjektov na trhu k niektorým hospodárskym odvetviam po tom, ako boli tieto odvetvia sprivatizované. (
29
)
32.
V dôsledku toho právo Spoločenstva subjektom zvyčajne nezaručuje právo pôsobiť v konkrétnom odvetví. Zmluva však bráni obmedzeniam, ktoré by spôsobili sťaženie prístupu na vnútroštátny trh pre subjekty z iných členských štátov v porovnaní s domácimi subjektmi. (
30
) Podľa pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu každé opatrenie členského štátu, ktoré by malo skutočne alebo potenciálne takýto účinok, môže byť ponechané iba vtedy, ak je vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie legitímneho verejného záujmu a ak je rozdielny dosah na domáce subjekty a subjekty v iných členských štátoch primeraný vo vzťahu k objektívnym rozdielom medzi týmito subjektmi. (
31
)
33.
Vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú počet subjektov v konkrétnom odvetví trhu, sú spôsobilé obmedziť voľný pohyb, keďže takéto opatrenia so sebou nesú riziko, že upevnia štruktúry domáceho trhu a budú chrániť postavenie subjektov, ktoré získali v tomto odvetví pevné postavenie. Je navyše pravdepodobné, že takýmito subjektmi budú domáce subjekty. Obmedzenia počtu subjektov v odvetví vnútroštátneho trhu je preto potrebné odôvodniť.
34.
Ako vyplýva z rozsudku Placanica, je možné, aby bol licenčný systém, ktorý obmedzuje celkový počet subjektov na vnútroštátnom území, odôvodnený vzhľadom na dôvody verejného záujmu. (
32
) Vnútroštátne obmedzenie celkového počtu subjektov v konkrétnom odvetví trhu služieb by teda v zásade mohlo byť považované za prípustné v zmysle článku 49 ES. To by však vyžadovalo nielen legitímny dôvod na obmedzenie počtu subjektov, ale aj postup výberu, ktorý vylúči svojvoľnú diskrimináciu tým, že poskytne dostatočné záruky, že právo vykonávať činnosť bude priznané na základe objektívnych kritérií. Preto ak členský štát takéto právo udelí, musí tak urobiť transparentnými a nediskriminačnými postupmi. Účelom tejto požiadavky je zabezpečiť, aby subjekty v celom Spoločenstve mali rovnaké príležitosti na získanie prístupu k akejkoľvek časti vnútorného trhu.
35.
O také isté zdôvodnenie sa opierajú pravidlá Spoločenstva, ktorými sa riadia postupy verejného obstarávania. Tieto postupy sa riadia zásadami nediskriminácie a transparentnosti. Sekundárna legislatíva tieto zásady v niektorých oblastiach rozvádza a stanovuje osobitné pravidlá verejného obstarávania. (
33
) Súdny dvor však rozhodol, že členské štáty musia dodržiavať zásady nediskriminácie a transparentnosti vyplývajúce z primárneho práva Spoločenstva aj v prípade zmlúv, na ktoré sa tieto harmonizované pravidlá nevzťahujú. (
34
)
36.
To isté platí aj v situácii, keď členský štát udelí obmedzenému počtu súkromných prevádzkovateľov licenciu na poskytovanie služieb celoštátneho televízneho vysielania na rádiových frekvenciách. Členské štáty môžu mať v úmysle obmedziť prístup na tento konkrétny trh, čím dôjde k obmedzeniu slobodného poskytovania služieb. Obmedzenie môže byť odôvodnené verejným záujmom, ak je to vhodné a nevyhnutné na zníženie rizika škodlivého rádiového rušenia, pod podmienkou, že obmedzenie nepovedie k svojvoľnej diskriminácii. Licenčné konanie, v ktorom sa udeľuje licencia na poskytovanie služieb celoštátneho vysielania, musí byť preto v zmysle článku 49 ES v súlade so zásadou nediskriminácie a s vyplývajúcou povinnosťou transparentnosti.
37.
Tieto zásady majú dôležité miesto takisto v spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby. (
35
) Spoločný rámec, ktorý boli členské štáty povinné prebrať do 25. júla 2003, stanovuje pravidlá pre správu rádiových frekvencií a postupy pre obmedzenie práv na využívanie týchto frekvencií. V článku 9 ods. 1 rámcovej smernice sa stanovuje, že „členské štáty zabezpečia…, aby kritériá pre prideľovanie a prídel týchto rádiových frekvencií národnými regulačnými orgánmi boli objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané“. Taktiež v článku 7 ods. 3 smernice o povolení sa stanovuje, že „v prípadoch, kde je potrebné, aby poskytovanie práv na používanie rádiových frekvencií bolo obmedzené, členské štáty poskytnú takéto práva na základe výberového kritéria, ktoré musí byť objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané“. Spoločný regulačný rámec teda vychádza zo zásad, ktoré vyplývajú zo Zmluvy.
38.
Dodržiavanie týchto zásad so sebou, prirodzene, nesie to, že členské štáty musia prijať rozhodnutie o udelení licencie na prevádzkovanie vysielania tým prevádzkovateľom, ktorí boli vybraní na základe transparentných a nediskriminačných konaní. Ak by členský štát nerešpektoval výsledok týchto konaní a namiesto toho by súčasným súkromným prevádzkovateľom dovolil obsadiť trh na neobmedzené obdobie, čím by porušil uplatňovanie pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu, došlo by k popretiu samotného účelu týchto konaní. Ako Komisia správne uviedla vo svojom oznámení o koncesiách, „zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje nielen nediskriminačné podmienky na prístup k hospodárskej činnosti, ale takisto aby orgány verejnej moci prijali všetky požadované opatrenia na zabezpečenie výkonu tejto činnosti“ [neoficiálny preklad]. (
36
) Obdobne, pokiaľ ide o udeľovanie licencií na celoštátne televízne vysielanie súkromným prevádzkovateľom, právo Spoločenstva vyžaduje, aby boli zavedené transparentné a nediskriminačné výberové konania a takisto aby boli výsledkom týchto konaní priznané plné účinky.
39.
O to viac musia byť tieto požiadavky splnené v takej situácii, o akú ide v hlavnom konaní, keď bolo licenčné konanie na udelenie vysielacej licencie vedené v záujme zabezpečenia plurality médií. Úloha „hovorcov verejnosti“, (
37
) ktorú médiá často zohrávajú, je životne dôležitá pre podporu a ochranu otvorenej a širokej spoločnosti, v ktorej sa prezentujú rozličné názory týkajúce sa spoločného blaha a diskutuje sa o nich. V tejto súvislosti Európsky súd pre ľudské práva zdôraznil, že základná úloha slobody prejavu v demokratickej spoločnosti, najmä ak slúži na prenášanie informácií a myšlienok verejnosti, „nemôže byť úspešne splnená, ak sa nezakladá na zásade plurality, ktorej prvotným garantom je štát“. (
38
) Uplatňovanie práva Spoločenstva v oblasti služieb celoštátneho vysielania sa tiež riadi zásadou plurality a okrem toho nadobúda osobitný význam, ak posilňuje ochranu tejto zásady. (
39
)
40.
Z toho vyplýva, že vnútroštátne súdy, ktoré majú povinnosť zabezpečiť efektívne uplatňovanie práva Spoločenstva, musia podrobne skúmať dôvody, ktoré členský štát uvádza na účely získania odkladu pri udeľovaní frekvencií prevádzkovateľovi, ktorý dostal licenciu na celoštátne vysielanie na základe licenčného konania, a ak je to potrebné, poskytnúť vhodnú právnu ochranu na zabezpečenie toho, aby táto licencia nezostala nevyužitá.
41.
Pravidlá a podmienky na dosiahnutie právnej nápravy na vnútroštátnych súdoch sú v zásade záležitosťou vnútroštátneho práva. (
40
) Je však potrebné zdôrazniť, že ak vnútroštátne pravidlá neposkytujú účinnú právnu ochranu, právo Spoločenstva vyžaduje, aby vnútroštátne súdy napriek tomu takúto právnu ochranu poskytli, aby sa tak predišlo situácii, v ktorej „[by sa] ohrozila… plná účinnosť noriem Spoločenstva a oslabila by sa ochrana práv, ktoré priznávajú“. (
41
)
42.
Komisia vo svojich písomných pripomienkach zdôraznila, že je potrebné zohľadniť legitímnu dôveru a právo súčasných prevádzkovateľov vlastniť majetok. Touto otázkou nie je možné podrobne sa zaoberať na základe informácií, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru v prejednávanom prípade. Súhlasím s názorom, že pri uplatňovaní práva Spoločenstva musia byť dodržané zásada legitímnej dôvery a právo vlastniť majetok ako základné právne zásady. Hoci dodržiavanie týchto zásad môže vyžadovať, aby štát poskytol súčasným prevádzkovateľom kompenzáciu, nevyhnutne neodôvodňuje pretrvávanie situácie, keď práva nových účastníkov na trhu sa nedajú realizovať vzhľadom na pevne zakotvené práva súčasných prevádzkovateľov. (
42
)
V – Návrh
43.
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody zastávam názor, že na otázky položené Consiglio di Stato je potrebné odpovedať takto:
Článok 49 ES vyžaduje, aby udeľovanie obmedzeného počtu licencií na celoštátne televízne vysielanie súkromným prevádzkovateľom prebiehalo na základe transparentných a nediskriminačných výberových konaní a takisto aby boli výsledkom týchto konaní priznané plné účinky.
Vnútroštátne súdy musia podrobne skúmať dôvody, ktoré členský štát uvádza na účely získania odkladu pri udeľovaní frekvencií prevádzkovateľovi, ktorý dostal licenciu na celoštátne vysielanie na základe licenčného konania, a ak je to potrebné, poskytnúť vhodnú právnu ochranu na zabezpečenie toho, aby táto licencia nezostala nevyužitá.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	GURI č. 185 z 9. augusta 1990, riadna príloha č. 53.
(
3
)	GURI č. 177 z 31. júla 1997, riadna príloha č. 154.
(
4
)	GURI č. 104 z 5. mája 2004, riadna príloha č. 82.
(
5
)	Sentenza z 5. – 7. decembra 1994, č. 420/1994.
(
6
)	GURI č. 70 z 24. marca 2001.
(
7
)	Sentenza z 20. novembra 2002, č. 466/2002.
(
8
)	GURI č. 300 z 29. decembra 2003.
(
9
)	GURI č. 47 z 26. februára 2004.
(
10
)	Zdá sa, že ide o chybný údaj: predmetný zákonný dekrét bol v skutočnosti zmenený na zákon č. 43/2004 z 24. februára 2004.
(
11
)	Pozri napríklad uznesenie Súdneho dvora zo 6. októbra 2005, Vajnai, C-328/04, Zb. s. I-8577; rozsudky z 29. mája 1997, Kremzow, C-299/95, Zb. s. I-2629; zo 4. októbra 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, C-159/90, Zb. s. I-4685, a z 30. septembra 1987, Demirel, 12/86, Zb. s. 3719.
(
12
)	Rozsudok C-168/91, Zb. s. I-1191, bod 46.
(
13
)	Článok 49 EÚ.
(
14
)	Pozri napríklad rozsudky z 18. júna 1991, ERT, C-260/89, Zb. s. I-2925; z 11. júla 2002, Carpenter, C-60/00, Zb. s. I-6279, a zo 16. júna 2005, Pupino, C-105/03, Zb. s. I-5285. Súdny dvor začal posudzovať základné práva ako „integrálnu časť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie zaručuje“ počnúc rozsudkami zo 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Zb. s. 1125, bod 4; zo 14. mája 1974, Nold/Commission, 4/73, Zb. s. 491, bod 13, a z 13. decembra 1979, Hauer, 44/79, Zb. s. 3727, bod 15. Aby som bol presný, je potrebné poznamenať, že tieto tri rozsudky sa týkali povinnosti inštitúcií Spoločenstva dodržiavať základné práva.
(
15
)	Pozri najmä rozsudky z 13. júla 1989, Wachauf, 5/88, Zb. s. 2609; ERT, už citovaný v poznámke pod čiarou 14; z 25. marca 2004, Karner, C-71/02, Zb. s. I-3025, a Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 14.
(
16
)	Pozri napríklad rozsudky z 9. septembra 2003, Jaeger, C-151/02, Zb. s. I-8389, bod 43, a z 23. marca 2006, Enirisorse, C-237/04, Zb. s. I-2843, bod 24.
(
17
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 3. februára 1983, Robards, 149/82, Zb. s. 171, bod 19; zo 16. júla 1992, Meilicke, C-83/91, Zb. s. I-4871, bod 25, a z 21. marca 2002, Cura Anlagen, C-451/99, Zb. s. I-3193, bod 26.
(
18
)	Pozri napríklad rozsudky z 13. júla 2006, Manfredi, C-295/04, Zb. s. I-6619, bod 27, a zo 14. septembra 2006, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, C-138/05, Zb. s. I-8339, bod 30.
(
19
)	Rozsudok z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i., C-320/90 až C-322/90, Zb. s. I-393, bod 7. Pozri takisto rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C-379/98, Zb. s. I-2099, bod 39; z 15. júna 2006, Acereda Herrera, C-466/04, Zb. s. I-5341, bod 48, a z 5. decembra 2006, Cipolla, C-94/04, Zb. s. I-11421, bod 25.
(
20
)	Pozri napríklad rozsudky z 12. septembra 2000, Pavlov a i., C-180/98 až C-184/98, Zb. s. I-6451, bod 127; z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, Zb. s. I-8089, bod 39, a z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, Zb. s. I-2941, bod 23.
(
21
)	Pozri takisto napríklad rozsudok zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor, C-134/03, Zb. s. I-1167, body 25 až 29.
(
22
)	Je možné namietať, že článok 43 ES je takisto relevantný. Nedomnievam sa však, že by bolo prejednávaný prípad nevyhnutné posúdiť podľa článkov 43 ES a 49 ES, keďže podľa môjho názoru by sme v obidvoch prípadoch dospeli k rovnakému výsledku.
(
23
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349). Pozri takisto smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337) a smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (prístupová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 7; Mim. vyd. 13/029, s. 323).
(
24
)	Rozsudok z 5. decembra 2000, C-448/98, Zb. s. I-10663, body 22 a 23.
(
25
)	Rozsudok z 11. septembra 2003, C-6/01, Zb. s. I-8621, body 39 až 41.
(
26
)	Už citovaný v poznámke pod čiarou 19, bod 30. Pozri takisto rozsudok Servizi Ausiliari Dottori, už citovaný v poznámke pod čiarou 20, bod 29. Súdny dvor zvolil v podstate rovnaký prístup v rozsudku z 13. januára 2000, TK-Heimdienst (C-254/98, Zb. s. I-151).
(
27
)	Pozri takisto body 121 až 154 návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci C-212/06, Gouvernement de la Communauté française a Gouvernement wallon, vec v konaní na Súdnom dvore, ako aj moje vlastné návrhy, ktoré som predniesol vo veci C-72/03, Carbonati Apuani, Zb. s. I-8027, body 61 až 63.
(
28
)	Pozri článok 31 ES a článok 86 ods. 1 ES a napríklad rozsudky z 23. októbra 1997, Franzén, C-189/95, Zb. s. I-5909; z 21. septembra 1999, Läärä a i., C-124/97, Zb. s. I-6067, a z 5. júna 2007, Rosengren a i., C-170/04, Zb. s. I-4071.
(
29
)	Pozri bod 26 mojich návrhov, ktoré som predniesol 7. septembra 2006 v spojených veciach C-463/04, C-464/04, Federconsumatori a i., vec v konaní na Súdnom dvore.
(
30
)	Pozri napríklad rozsudok z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C-544/03 a C-545/03, Zb. s. I-7723, body 31 až 33.
(
31
)	Pozri napríklad rozsudky z 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Zb. s. I-14887, a z 28. septembra 2006, Ahokainen a Leppik, C-434/04, Zb. s. I-9171.
(
32
)	Rozsudok zo 6. marca 2007, C-338/04, Zb. s. I-1891, bod 53. Pozri takisto rozsudok Súdu EZVO z 30. mája 2007 vo veci E-3/06 Ladbrokes, body 40 až 48.
(
33
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), naposledy zmenená a doplnená smernicou Rady 2006/97/ES z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 107); smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb (Ú. v. EÚ L 134, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 19), naposledy zmenená a doplnená smernicou Rady 2006/97/ES z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 107).
(
34
)	Rozsudky zo 7. decembra 2000, Telaustria a Telefonadress, C-324/98, Zb. s. I-10745, bod 62; z 21. júla 2005, Coname, C-231/03, zb. s. I-7287, bod 17; z 13.októbra 2005, Parking Brixen, C-458/03, Zb. s. I-8585, body 48 a 49, a zo 6. apríla 2006, ANAV, C-410/04, Zb. s. I-3303, bod 21. Pozri takisto výkladové oznámenie Komisie o právnych predpisoch Spoločenstva uplatniteľných na zadávanie zákaziek, na ktoré sa úplne alebo čiastočne nevzťahujú smernice o verejnom obstarávaní (Ú. v. EÚ C 179, 2006, s. 2).
(
35
)	Pozri poznámku pod čiarou 22.
(
36
)	Výkladové oznámenie Komisie o koncesiách podľa práva Spoločenstva [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 121, 2000, s. 2).
(
37
)	Pozri PETTIT, P.: Republicanism, A Theory of Freedom and Government. Oxford University Press, Oxford 1997, s. 168.
(
38
)	ESĽP, rozsudok z 24. novembra 1993, Informationsverein Lentia a i. v. Rakúsko, séria A, č. 276, § 38.
(
39
)	Z tohto hľadiska sa prejednávaný prípad značne odlišuje od veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 25. júla 1991, Komisia/Holandsko (C-353/89, Zb. s. I-4069), v ktorom sa uplatňovala ochrana zásady plurality ako odôvodnenie výnimky z pravidiel týkajúcich sa voľného pohybu, pretože, ako bolo tvrdené, uplatňovanie týchto pravidiel narúšalo, a nie posilňovalo úsilie o zabezpečenie plurality médií. Pozri takisto rozsudok z 26. júna 1997, Familiapress, C-368/95, Zb. s. I-3689.
(
40
)	Pozri napríklad rozsudok zo 14. decembra 1995, Van Schijndel a van Veen, C-430/93 a C-431/93, Zb. s. I-4705, bod 17.
(
41
)	Rozsudok z 19. novembra 1991, Francovich a i., C-6/90 a C-9/90, Zb. s. I-5357, bod 33. Pozri takisto rozsudky z 19. júna 1990, Factortame a i., C-213/89, Zb. s. I-2433, bod 21, a z 2. augusta 1993, Marshall, C-271/91, Zb. s. I-4367, body 22, 30 a 31.
(
42
)	Pozri v rovnakom zmysle rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C-503/04, Zb. s. I-6153.