62014CC0157
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NIILO JÄÄSKINEN
prednesené 9. júla 2015 (
1
)
Vec C‑157/14
Neptune Distribution
proti
ministre de l’Économie et des Finances
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Francúzsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu a posúdenia platnosti — Ochrana spotrebiteľa — Nariadenie (ES) č. 1924/2006 — Výživové a zdravotné tvrdenia o potravinách — Prírodné minerálne vody — Základ na výpočet ‚ekvivalentného množstva soli‘ zodpovedajúceho sodíku prítomnému v určitej potravine — Výlučné zohľadnenie obsahu chloridu sodného (kuchynskej soli) alebo zohľadnenie celkového množstva sodíka — Smernice 2000/13/ES a 2009/54/ES — Označovanie a reklama potravín — Uvádzanie prírodných minerálnych vôd na trh — Zákaz uvádzať údaj o nízkom obsahu soli — Článok 6 ZEÚ — Články 11 a 16 Charty základných práv Európskej únie — Sloboda prejavu a právo na informácie — Sloboda podnikania“
I – Úvod
1.
Prejednávaná vec je založená na žalobe vo veci správneho súdnictva, ktorú vo Francúzsku podala spoločnosť Neptune Distribution na účely zrušenia jednak správneho rozhodnutia, ktorým bola vyzvaná, aby pri označovaní a reklame prírodných minerálnych vôd, ktoré uvádza na trh, nepoužívala rôzne údaje – ktoré vyvolávajú u spotrebiteľov predstavu, že tieto vody majú nízky obsah soli alebo sodíka –, a jednak rozhodnutia ministra, ktorým bol zamietnutý rozklad, ktorý táto spoločnosť podala proti prvému uvedenému rozhodnutiu. Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko), ktorá v rámci tohto sporu rozhoduje o opravnom prostriedku, predložila Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý vychádza z dvoch odlišných základov.
2.
Vnútroštátny súd v prvom rade žiada o výklad prílohy nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 z 20. decembra 2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách (
2
), čo je otázka, ktorou sa Súdny dvor doteraz nezaoberal (
3
).
3.
Uvedená príloha obsahuje okrem iného ustanovenia, ktoré stanovujú, že výživové tvrdenia, podľa ktorých má potravina buď „nízky obsah sodíka/soli“, alebo „veľmi nízky obsah sodíka/soli“, sú povolené len vtedy, ak výrobok neobsahuje viac než stanovené množstvo sodíka alebo „ekvivalentné množstvo soli“. Súdny dvor má rozhodnúť, či sa má tento posledný uvedený pojem chápať tak, že vyžaduje, aby sa pri výpočte tohto ekvivalentného množstva vzal do úvahy len obsah chloridu sodného, zvyčajne nazývaného kuchynská soľ, alebo celkový obsah sodíka (
4
), ktorý je prítomný v určitej potravine, bez toho, aby sa v tomto poslednom uvedenom prípade rozlišovala forma, v akej je táto minerálna látka prítomná.
4.
V tejto súvislosti bude však najprv potrebné určiť, či sa uvedené ustanovenia nariadenia č. 1924/2006 skutočne majú uplatniť, ak sú dotknutými „potravinami“ – tak ako v spore vo veci samej – prírodné minerálne vody. Domnievam sa, že by to nemalo byť tak, pokiaľ ide o prvé z týchto výživových tvrdení, keďže v práve Únie existuje osobitná právna úprava, ktorá sa prednostne uplatní na uvádzanie týchto vôd na trh.
5.
V druhom rade Conseil d’État vyzýva Súdny dvor, aby rozhodol o platnosti článku 2 ods. 1 smernice 2000/13/ES Európskeho parlamentu a Rady z 20. marca 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, týkajúcich sa označovania, prezentácie a reklamy potravín (
5
), a článku 9 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/54/ES z 18. júna 2009 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd (Prepracované znenie) (
6
), ako aj prílohy III tejto smernice, vykladaných z hľadiska spomenutej prílohy nariadenia č. 1924/2006. Už teraz uvádzam, že mám vážne pochybnosti o vhodnosti takto položenej otázky.
6.
Vnútroštátny súd poukazuje na túto problematiku, lebo Neptune Distribution tvrdí, že uvedené ustanovenia sekundárneho práva Únie v rozsahu, v akom jej zakazujú zdôrazniť určitú vlastnosť zloženia jej výrobkov, ktorá je pravdivá, porušujú tak slobodu prejavu a právo na informácie, ako aj slobodu podnikania, ktoré sú zaručené článkom 11 ods. 1 a článkom 16 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) v spojení s článkom 6 ods. 1 prvým pododsekom ZEÚ, ako aj článkom 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“). Tento odkaz na uvedené základné práva v takej technickej a špecifickej oblasti, akú upravujú predmetné ustanovenia, však považujem za nedôvodný.
II – Právny rámec
7.
Na úvod treba uviesť, že nariadenie (EÚ) č. 1169/2011 (
7
), ktorým sa najmä mení a dopĺňa nariadenie č. 1924/2006 a zrušuje smernica 2000/13, je uplatniteľné od 13. decembra 2014, pokiaľ nie je stanovené inak, ale podľa jeho článkov 54 a 55 sa ním spor vo veci samej z hľadiska ratione temporis nemá spravovať.
A – Nariadenie č. 1924/2006
8.
Článok 1 nariadenia č. 1924/2006, nazvaný „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“, v odsekoch 1 a 5 jednak stanovuje, že tento právny predpis „harmonizuje ustanovenia zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení členských štátov, ktoré sa vzťahujú na výživové a zdravotné tvrdenia, aby sa zabezpečilo efektívne fungovanie vnútorného trhu pri poskytnutí vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa“, a jednak stanovuje, že toto nariadenie „sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté [určité] právne predpisy Spoločenstva“ vrátane smernice 80/777, ktorá bola nahradená smernicou 2009/54 (
8
).
9.
V článku 2 ods. 2 bodoch 4 a 5 tohto nariadenia sa vymedzujú nasledujúce pojmy:
„4.
‚výživové tvrdenie‘ je každé tvrdenie, ktoré udáva, naznačuje alebo vyvoláva dojem, že potravina má osobitné pozitívne výživové vlastnosti [okrem iného] v dôsledku:
…
b)
[najmä] živín alebo iných látok, ktoré potravina
i)
obsahuje,
ii)
obsahuje v znížených alebo zvýšených pomeroch, alebo
iii)
neobsahuje;
5.
‚zdravotné tvrdenie‘ je každé tvrdenie, ktoré udáva, naznačuje alebo vyvoláva dojem, že existuje súvislosť medzi kategóriou potravín, potravinou alebo jednou z jej zložiek a zdravím“.
10.
Článok 8 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje, že „výživové tvrdenia sú povolené len v tom prípade, ak sú uvedené v prílohe a sú v súlade s podmienkami ustanovenými v tomto nariadení“.
11.
Príloha nariadenia č. 1924/2006, nazvaná „Výživové tvrdenia a podmienky, ktoré sa na ne vzťahujú“, vymedzuje limity, v rámci ktorých sú povolené nasledujúce tvrdenia:
B – Smernica 2000/13
12.
Podľa článku 2 ods. 1 a 3 smernice 2000/13, ktorá sa týka označovania, prezentácie a reklamy potravín:
„1.   Použité označenie a metódy nesmú:
a)
byť také, aby uviedli kupujúceho do omylu ohľadom podstaty látky, najmä:
i)
pokiaľ ide o vlastnosti potraviny a hlavne… vlastností, zloženia…;
ii)
pripisovaním takých účinkov alebo vlastností potravine, aké nemá;
iii)
poukazovaním, že potravina má osobitné vlastnosti, keď v skutočnosti všetky podobné potraviny majú takéto charakteristiky;
b)
podliehajú ustanoveniam spoločenstva platným pre prírodné minerálne vody a potraviny určeným na osobitné výživové účely, pripisovať akejkoľvek potravine vlastnosť uvádzajúcu, že u ľudí pôsobí preventívne, liečivo, alebo lieči chorobu, prípadne sa odvoláva na takéto vlastnosti.
…
3.   Zákazy alebo obmedzenia uvedené v odsekoch 1 a 2 sa uplatňujú tiež na:
a)
prezentáciu potravín…
b)
reklamu[ (
9
)].“
C – Smernica 2009/54
13.
V odôvodnení 8 smernice 2009/54, ktorá sa týka uvádzania prírodných minerálnych vôd na trh, sa uvádza, že pre ich označovanie „platia všeobecné pravidlá ustanovené smernicou [2000/13]. Táto smernica sa môže preto obmedziť na určenie dodatkov a odchýlok od týchto všeobecných pravidiel“.
14.
Článok 9 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Na obaloch alebo etiketách a v akejkoľvek podobe reklamy sa zakazuje používať označenia…, ktoré:
a)
v prípade minerálnej vody uvádzajú vlastnosť, ktorú voda nemá…,
…
2.   Všetky označenia, ktoré prisudzujú prírodnej minerálnej vode vlastnosti schopné zabrániť vzniku alebo liečiť ľudské choroby, sa zakazujú.
Avšak označenia vymenované v prílohe III sú prípustné, ak spĺňajú príslušné kritériá ustanovené touto prílohou, alebo, ak neexistujú, kritériá stanovené vnútroštátnymi ustanoveniami a za predpokladu, že boli stanovené na základe fyzikálno‑chemických analýz a v prípade potreby na základe farmakologických, fyziologických a klinických skúšok vykonaných podľa všeobecne uznaných vedeckých metód v súlade s oddielom I, bod 2 prílohy I.
Členské štáty môžu… povoliť používanie ďalších označení za predpokladu, že tieto nie sú v rozpore so zásadami upravenými v prvom pododseku a sú zlučiteľné so zásadami upravenými v druhom pododseku.“
15.
V prílohe III smernice 2009/54, nazvanej „Údaje a kritériá stanovené článkom 9 ods. 2“, je k údaju „vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“ priradené nasledujúce kritérium: „obsah sodíka nižší ako 20 mg/l“.
III – Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
16.
Generálne riaditeľstvo regiónu Auvergne (Francúzsko) pre hospodársku súťaž, ochranu spotrebiteľa a boj proti podvodom rozhodnutím z 5. februára 2009 vyzvalo Neptune Distribution, ktorá zabezpečuje predaj a distribúciu perlivých prírodných minerálnych vôd „Saint‑Yorre“ a „Vichy Célestins“, aby pri označovaní a reklame týchto vôd nepoužívala nasledujúce údaje:
—
„Sodík v St‑Yorre je prevažne hydrogénuhličitan sodný. St‑Yorre obsahuje len 0,53 g soli (alebo chloridu sodného) na liter, teda menej ako liter mlieka!!!“ a
—
„Nemožno si zamieňať soľ a sodík – sodík vo Vichy Célestins pochádza prevažne z hydrogénuhličitanu sodného. Najmä si ho nemožno zamieňať s kuchynskou soľou (chloridom sodným). Vichy Célestins obsahuje len 0,39 g soli na liter, teda dva‑ až trikrát menej ako liter mlieka!“, ako aj
—
vo všeobecnosti akýkoľvek údaj, ktorý vyvoláva predstavu, že predmetné vody majú nízky alebo veľmi nízky obsah soli alebo sodíka.
17.
Francúzsky minister hospodárstva, priemyslu a zamestnanosti rozhodnutím z 25. augusta 2009 zamietol rozklad, ktorý proti tejto výzve podala spoločnosť Neptune Distribution.
18.
Tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (Správny súd v Clermont‑Ferrand) rozsudkom z 27. mája 2010 zamietol žalobu spoločnosti Neptune Distribution vo veci správneho súdnictva, ktorou sa táto spoločnosť domáhala zrušenia výzvy z 5. februára 2009, ako aj následného rozhodnutia ministra pre prekročenie právomoci. Cour administrative d’appel de Lyon (Správny odvolací súd v Lyone) potvrdil tento rozsudok rozsudkom z 9. júna 2011. Neptune Distribution podala opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na Conseil d’État.
19.
Vzhľadom na právne dôvody týkajúce sa ustanovení práva Únie, ktoré boli uplatnené v rámci tohto opravného prostriedku, Conseil d’État rozhodnutím z 26. marca 2014, doručeným do kancelárie Súdneho dvora 4. apríla 2014, rozhodla o prerušení konania a položila Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Tvorí základ na výpočet ‚ekvivalentného množstva soli‘ zodpovedajúceho množstvu sodíka prítomného v určitej potravine v zmysle prílohy nariadenia (ES) č. 1924/2006 len množstvo sodíka, ktoré – zlúčené s chloridovými iónmi – vytvára chlorid sodný, teda kuchynskú soľ, alebo uvedený základ zahŕňa celkové množstvo sodíka v potravine vo všetkých jeho formách?
2.
V prípade druhej hypotézy, porušujú ustanovenia článku 2 ods. 1 smernice 2000/13 a článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice, vykladané z hľadiska vzťahu ekvivalencie medzi sodíkom a soľou stanoveného v prílohe nariadenia (ES) č. 1924/2006, tým, že zakazujú distribútorovi minerálnej vody, aby na svojich etiketách a vo svojich reklamách uvádzal akýkoľvek údaj týkajúci sa nízkeho obsahu soli, ktorý by sa mohol vzťahovať na jeho výrobok, ktorý je navyše bohatý na hydrogénuhličitan sodný, ak by tento údaj mohol uviesť kupujúceho do omylu v súvislosti s celkovým obsahom sodíka vo vode, článok 6 ods. 1 prvý pododsek [ZEÚ] v spojení s článkom 11 ods. 1 (sloboda prejavu a právo na informácie) a článkom 16 (sloboda podnikania) [Charty], ako aj článkom 10 [EDĽP]?“
20.
Neptune Distribution, francúzska, grécka a talianska vláda, ako aj Európsky parlament, Rada Európskej únie a Európska komisia predložili písomné pripomienky. Na pojednávaní konanom 26. februára 2015 nebola zastúpená len talianska vláda.
IV – Analýza
A – O výklade prílohy nariadenia č. 1924/2006 (prvá otázka)
21.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka v prvom rade výkladu pojmu „ekvivalentné množstvo soli“ zodpovedajúce množstvu sodíka prítomného v určitej potravine, ktorý sa nachádza v prílohe nariadenia č. 1924/2006, v súvislosti s vyššie spomenutými výživovými tvrdeniami „s nízkym obsahom sodíka/soli“ a „s veľmi nízkym obsahom sodíka/soli“. (
10
) Súdny dvor má po prvý raz rozhodnúť, či sa má uvedený pojem vykladať v tom zmysle, že podľa tohto právneho predpisu je základom na výpočet „ekvivalentného množstva soli“ buď len množstvo sodíka, ktoré – zlúčené s chloridovými iónmi – môže tvoriť chlorid sodný (nazývaný „kuchynská soľ“), alebo celkové množstvo sodíka – bez ohľadu na jeho formu – nachádzajúce sa v predmetnej potravine.
22.
Na podporu prvej časti tejto alternatívy, ktorú presadzuje Neptune Distribution, vnútroštátny súd poukazuje na to, že „keďže sodík sa bežne nachádza v prírode len v zlúčeninách s inými chemickými prvkami“, možno sa domnievať, že uvedená príloha vyžaduje, aby sa vzalo do úvahy len množstvo sodíka tvoriace chlorid sodný. (
11
) Uvedený súd tiež poznamenáva, že ak by sa Súdny dvor naopak priklonil k druhej časti alternatívy, ktorú presadzujú francúzske orgány verejnej správy, voda bohatá na hydrogénuhličitan sodný by sa nemohla považovať za vodu „s nízkym obsahom sodíka/soli“ v zmysle prílohy nariadenia č. 1924/2006, aj keby mala nízky, či dokonca veľmi nízky obsah chloridu sodného. (
12
)
23.
Napriek tomu sa domnievam, že najprv treba vyriešiť problém týkajúci sa uplatniteľnosti ustanovení nariadenia č. 1924/2006 v prejednávanom prípade, a to najmä ustanovení obsiahnutých v prílohe tohto nariadenia. Tak ako francúzska a grécka vláda zastávam názor, že smernica 2009/54 zavádza osobitný režim pre údaje, ktoré možno uvádzať na etiketách a v reklamách týkajúcich sa prírodných minerálnych vôd, z čoho podľa mňa vyplýva, že používanie výživových alebo zdravotných tvrdení upravených nariadením č. 1924/2006 je v prípade tejto osobitnej kategórie potravín všeobecne vylúčené. (
13
) Neptune Distribution a Komisia naopak tvrdia, že nariadenie č. 1924/2006 a smernica 2009/54 sa navzájom dopĺňajú, pokiaľ ide o údaje, ktoré možno používať v súvislosti s prírodnými minerálnymi vodami, ale tento názor vôbec nepovažujem za presvedčivý, a to vzhľadom na znenie právnych aktov Únie, ktoré sú relevantné v prejednávanej veci, a vzájomný vzťah medzi nimi.
24.
Článok 1 ods. 5 písm. b) nariadenia č. 1924/2006, ktorého predmetom sú výživové a zdravotné tvrdenia (
14
) o potravinách vo všeobecnosti, totiž výslovne vylučuje uplatnenie tohto nariadenia na úkor ustanovení smernice 80/777 o uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd, ktorá bola od 16. júla 2009 nahradená smernicou 2009/54. (
15
)
25.
Príloha tohto nariadenia navyše obmedzuje výživové tvrdenie, že potravina má „nízky obsah sodíka/soli“, ktorého používanie táto príloha za určitých podmienok povoľuje, len na iné vody „ako prírodn[é] mineráln[e] vod[y], ktoré patria do rozsahu pôsobnosti [smernice 2009/54]“. Podľa môjho názoru je jasné, že zámerom normotvorcu Únie tu bolo odlíšiť prírodné minerálne vody, ktoré tvoria osobitnú kategóriu potravín a na ktoré sa – v oblasti upravenej jej ustanoveniami – prednostne, či dokonca výlučne uplatňuje smernica 2009/54. (
16
)
26.
Je pravda, že príloha nariadenia č. 1924/2006 stanovuje zákaz používať výživové tvrdenie, že potravina má „veľmi nízky obsah sodíka/soli“, ktorý platí tak pre prírodné minerálne vody, ako aj pre ostatné vody. Tu však podľa môjho názoru ide o spresnenie týkajúce sa druhu údajov, ktorý smernica 2009/54 vôbec neupravuje. Toto osobitné ustanovenie prílohy uvedeného nariadenia sa má teda uplatniť na prírodné minerálne vody, ktoré inak spadajú do pôsobnosti smernice 2009/54. Citovaná príloha však stanovuje zákaz používať uvedené tvrdenie v súvislosti s prírodnými minerálnymi vodami a inými vodami, ktorý má absolútnu povahu, keďže – ako sa uvádza v poslednej vete tohto ustanovenia – tento zákaz platí bez ohľadu na kritérium „ekvivalentného množstva soli“ zodpovedajúceho sodíku. Jeho uplatnenie v situácii, o akú ide vo veci samej, preto nezávisí od výkladu tohto kritéria.
27.
Naproti tomu, pokiaľ ide o výživové tvrdenie „s nízkym obsahom sodíka/soli“, ktoré bolo spomenuté vyššie, príloha nariadenia č. 1924/2006, ktorá povoľuje jeho používanie, sa môže dostať do zásadného rozporu s prílohou III smernice 2009/54, ktorá upravuje používanie údaja „vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“, pričom táto kolízia noriem bola vyriešená v prospech citovanej smernice.
28.
Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že jedinými údajmi, prostredníctvom ktorých možno vyjadriť nízky obsah sodíka prítomného v prírodnej minerálnej vode, sú údaje uvedené v smernici 2009/54, a to v súlade s článkom 9 ods. 2 tejto smernice v spojení s jej prílohou III. Pojem „ekvivalentné množstvo soli“, o ktorého výklad sa žiada v prvej prejudiciálnej otázke, sa pritom nachádza len v nariadení č. 1924/2006, a nie v uvedenej smernici (
17
) ani v smernici 2000/13 (
18
).
29.
Pre úplnosť však uvádzam, že pokiaľ ide o výklad pojmu „ekvivalentné množstvo soli“ v zmysle prílohy uvedeného nariadenia, stotožňujem sa so stanoviskom, ktoré vyjadrila francúzska, grécka a talianska vláda, ako aj Komisia (
19
), že celkové množstvo sodíka prítomného v určitej potravine je jediným relevantným základom na výpočet „ekvivalentného množstva soli“ zodpovedajúceho sodíku, ktorý táto potravina obsahuje.
30.
Nariadenie č. 1924/2006 a jeho príloha totiž nerozlišujú jednotlivé zdroje sodíka prítomného v určitej potravine. Nestanovujú najmä nijaký rozdiel na základe prípadného zlúčenia sodíka s hydrogénuhličitanovými alebo chloridovými iónmi. Naopak, v posudzovaných výživových tvrdeniach uvedená príloha stanovuje priamy vzťah medzi maximálnym povoleným obsahom „sodíka“ – bez ohľadu na formu sodíka – a „ekvivalentným množstvom soli“ zodpovedajúcim tomuto referenčnému obsahu. (
20
)
31.
Na základe toho istého prístupu normotvorca Únie chcel zabrániť akejkoľvek zámene pojmu sodík s pojmom soľ (alebo chlorid sodný), pokiaľ ide konkrétnejšie o uvádzanie prírodných minerálnych vôd na trh, ktoré upravuje smernica 2009/54 (
21
), a informovanie spotrebiteľov o potravinách, ktoré v súčasnosti upravuje nariadenie č. 1169/2011 (
22
).
32.
Tieto argumenty týkajúce sa gramatického výkladu potvrdzujú teleologické úvahy. Ako totiž pripomína francúzska vláda a Komisia, cieľmi nariadenia č. 1924/2006 je zabezpečiť tak pravdivosť výživových a zdravotných tvrdení, ako aj vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa v tejto oblasti. (
23
) Tieto ciele pritom podľa môjho názoru možno úplne dosiahnuť len vtedy, ak sa na účely výživových tvrdení povolených na základe uplatnenia článku 8 tohto nariadenia v spojení s jeho prílohou vezme do úvahy celkový obsah sodíka prítomného v určitej potravine, a nielen jeho časť – vo forme chloridu sodného.
33.
Rada napokon správne zdôrazňuje, že „zohľadnenie celkového príjmu sodíka zo všetkých zdrojov zodpovedá dlhodobej vedeckej praxi v rámci medzinárodných organizácií v potravinárskej oblasti“ (
24
). Parlament dodáva, že „pokiaľ ide o cieľ znížiť príjem sodíka, dokumenty WHO výslovne stanovujú rovnocennosť kuchynskej soli (chloridu sodného) a iných zdrojov sodíka, medzi ktoré patrí okrem iného hydrogénuhličitan sodný“ (
25
).
34.
Domnievam sa teda, že pojem „ekvivalentné množstvo soli“ v zmysle prílohy nariadenia č. 1924/2006 sa má vykladať tak, že sa týka celkového množstva sodíka obsiahnutého v určitej potravine vo všetkých jeho formách, a nie len sodíka, ktorý môže byť zlúčený s chloridovými iónmi (chlorid sodný nazývaný „kuchynská soľ“).
B – O posúdení platnosti predmetných ustanovení smernice 2000/13 a smernice 2009/54 (druhá otázka)
1. O obsahu a dosahu položenej otázky
35.
Druhá prejudiciálna otázka je položená subsidiárne. Kladie sa len pre prípad, ak by Súdny dvor v rámci odpovede na prvú otázku rozhodol, že pri výpočte obsahu „ekvivalentného množstva soli“ zodpovedajúceho maximálnemu podielu sodíka, ktorý dovoľuje používať výživové tvrdenia „s nízkym obsahom sodíka/soli“ a „s veľmi nízkym obsahom sodíka/soli“, ktoré sú uvedené v nariadení č. 1924/2006, treba vziať do úvahy celkové množstvo sodíka obsiahnuté v určitej potravine bez ohľadu na formu tohto nerastu.
36.
Predmetom tejto otázky je v podstate posúdenie platnosti viacerých ustanovení sekundárneho práva Únie, v prípade ktorých vnútroštátny súd pochybuje o ich zlučiteľnosti jednak s článkom 6 ods. 1 prvým pododsekom ZEÚ, ktorý priznáva Charte právnu záväznosť, a jednak s článkom 11 ods. 1 Charty a článkom 16 Charty, ktoré sa týkajú slobody prejavu a práva na informácie a slobody podnikania (
26
), ako aj s článkom 10 EDĽP, ktorý sa tiež týka slobody prejavu. (
27
)
37.
Vnútroštátny súd uvádza, že v prípade, ak by sa preukázalo, že pri výpočte „ekvivalentného množstva soli“ sa musia vziať do úvahy všetky formy sodíka prítomné v určitej potravine, ustanovenia článku 2 ods. 1 smernice 2000/13 a článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto druhej smernice, „vykladané z hľadiska vzťahu ekvivalencie medzi sodíkom a soľou stanoveného v prílohe nariadenia č. 1924/2006“ (
28
), by mohli viesť k nadmernému obmedzeniu spomenutých slobôd.
38.
V tejto súvislosti len Neptune Distribution tvrdí, že ustanovenia sekundárneho práva Únie, ktoré sú takto spomenuté v druhej prejudiciálnej otázke, sú v rozpore so základnými slobodami chránenými článkami 11, 16 a 52 Charty a článkom 10 EDĽP, keďže podľa výkladu, ktorý podal Cour administrative d’appel de Lyon, ju tieto ustanovenia zbavujú možnosti vyzdvihnúť kvality jej výrobku pomocou informácií o jeho zložení, ktoré sú pravdivé. (
29
) Francúzska, grécka a talianska vláda, ako aj Parlament Rada a Komisia sa naopak domnievajú, že predmetné ustanovenia smerníc 2000/13 a 2009/54 neporušujú článok 6 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 11 ods. 1 Charty a článkom 16 Charty, a preto platnosť týchto ustanovení nie je dotknutá.
39.
Predovšetkým si kladiem otázku týkajúcu sa relevantnosti návrhu na posúdenie platnosti, ktorý takto podal vnútroštátny súd. Považujem totiž za nelogické domnievať sa, že prípadná neplatnosť týchto ustanovení smernice 2000/13 a smernice 2009/54, ktorou bola prepracovaná smernica 80/777, by mohla vyplynúť z toho, že ustanovenia iného predpisu, konkrétne nariadenia č. 1924/2006, ako ho vyloží Súdny dvor, nestanovujú rozdiel, v prejednávanom prípade pokiaľ ide o formu sodíka, ktorá sa má vziať do úvahy na účely určenia obsahu tejto živiny v určitej potravine. Zdá sa mi výnimočné, aby otázka platnosti právneho predpisu Únie bola – ako je to v prejednávanom prípade – vznesená za okolností, keď prípadná nezlučiteľnosť s Chartou údajne vyplýva z výkladu ustanovení viacerých rôznych právnych predpisov vo vzájomnej súvislosti. Okrem toho pripomínam, že posúdenie platnosti aktu, ktoré Súdny dvor vykoná v prejudiciálnom konaní, musí spravidla vychádzať zo skutkového a právneho stavu, ktorý existoval v čase prijatia tohto aktu. (
30
)
40.
Ako navyše zdôrazňuje francúzska vláda a Rada, vzhľadom na predmet sporu vo veci samej (
31
) je dosah druhej prejudiciálnej otázky vymedzený nesprávne. Podľa môjho názoru teda treba obmedziť posúdenie platnosti, ktoré má vykonať Súdny dvor, na ustanovenia článku 9 ods. 2 druhého pododseku a prílohy III smernice 2009/54, čo sú jediné ustanovenia, ktorých uplatnenie vo vzájomnej súvislosti môže byť v prejednávanom prípade relevantné. (
32
) Keďže v článku 2 ods. 1 smernice 2000/13, ktorá stanovuje len pravidlá „všeobecnej povahy uplatňujúc[e] sa horizontálne“ (
33
), nie je stanovená nijaká osobitná požiadavka, pokiaľ ide o údaje týkajúce sa obsahu sodíka v určitej potravine, úvahy uvedené vnútroštátnym súdom nemôžu ovplyvniť platnosť tohto ustanovenia.
41.
Domnievam sa teda, že je potrebné preformulovať druhú prejudiciálnu otázku. V každom prípade zastávam názor, že neplatnosť aktov sekundárneho práva Únie, ktorú Neptune Distribution odôvodňuje údajnou nezlučiteľnosťou s ustanoveniami Charty, neprichádza do úvahy za okolností, o aké ide v prejednávanej veci (
34
), a to najmä z dôvodov, ktoré uvediem ďalej.
2. O odôvodnení a proporcionalite predmetných obmedzení
42.
Niet pochýb o tom, že predmetné ustanovenia smernice 2009/54 predstavujú obmedzenie základných práv zakotvených v článkoch 11 a 16 Charty, keďže obmedzujú možnosť spoločností, ktoré uvádzajú na trh prírodné minerálne vody, slobodne rozhodovať o obsahu tvrdení, ktoré používajú vo svojich obchodných oznámeniach týkajúcich sa týchto výrobkov.
43.
Podľa ustálenej judikatúry však sloboda podnikania zaručená článkom 16 Charty nepredstavuje absolútne privilégium a normotvorca Únie preto môže platne obmedziť jej využívanie. (
35
) To platí aj pre slobodu prejavu a právo na informácie chránené článkom 11 Charty. (
36
) Z článku 52 ods. 1 Charty však vyplýva, že jednak „akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd“ a jednak „za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných“.
44.
V prvom rade sa mi zdá, že v prejednávanom prípade sa zákonné obmedzenia, ktoré vyplývajú z uplatňovania ustanovení, o ktoré ide v prejednávanej veci, nedotýkajú podstatného obsahu slobody prejavu a práva na informácie, ako aj slobody podnikania, ktoré sú uznané v článkoch 11 a 16 Charty. Hoci je účelom týchto ustanovení upraviť a zastrešiť využívanie uvedených slobôd, najmä pokiaľ ide o údaje o obsahu sodíka pri označovaní a reklame prírodných minerálnych vôd, tieto ustanovenia nemôžu „narúšať samotnú podstatu“ týchto slobôd (
37
), lebo osobám, na ktoré sa tieto pravidlá vzťahujú, zostáva zachovaná možnosť vyjadrovať sa a informovať spotrebiteľov, ako aj právo vykonávať svoju podnikateľskú činnosť v rámci, ktorý právo Únie primerane vymedzuje.
45.
V druhom rade pripomínam, že zásada proporcionality podľa judikatúry Súdneho dvora vyžaduje, aby akty Únie neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na uskutočnenie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom ak sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu, pričom spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom. (
38
)
46.
Čo sa týka cieľov ustanovení smernice 2009/54, tak ako vlády a inštitúcie, ktoré v konaní na Súdnom dvore predložili pripomienky, poukazujem na to, že obmedzenia, ktoré tieto ustanovenia zavádzajú, zodpovedajú „prvotný[m] cieľ[om]… ochran[y] spotrebiteľov [zdravia spotrebiteľov – neoficiálny preklad], zabraňovani[a] zavádzaniu spotrebiteľov a zabezpečeni[a] čestného obchodovania“ (
39
). Ako vyplýva z viacerých ustanovení Zmluvy FEÚ a Charty, „ochrana ľudského zdravia“ a „vysoká úroveň“„ochrany spotrebiteľa“ sú pritom legitímnymi cieľmi všeobecného záujmu, o ktorých dosiahnutie sa Únia usiluje. (
40
)
47.
Pokiaľ ide o ochranu zdravia spotrebiteľov, súvislosť medzi týmto cieľom, ktorý je zakotvený v článku 35 Charty, a prijatím smernice 2009/54 zjavne vyplýva zo znenia ustanovení tejto smernice, najmä z jej už citovaného odôvodnenia 5 a z jej článku 9 ods. 2.
48.
V tejto súvislosti francúzska vláda a Komisia zdôrazňujú, že údaj o nízkom obsahu soli (chloridu sodného) pri označovaní a/alebo reklame prírodných minerálnych vôd by mohli kupujúci vnímať ako výživovú výhodu týchto vôd, hoci taký údaj nezohľadňuje celkový obsah sodíka napriek vedeckým stanoviskám, ktoré odporúčajú obmedziť konzumáciu sodíka zo zdravotných dôvodov. (
41
) Naopak, Neptune Distribution namieta, že predmetné ustanovenia sekundárneho práva vôbec nerozlišujú na jednej strane chlorid sodný, o ktorom je všeobecne známe, že jeho nadmerná konzumácia je škodlivá pre zdravie, a na druhej strane hydrogénuhličitan sodný, ktorý sa vyskytuje v niektorých minerálnych vodách. Vnútroštátny súd sa domnieva, že „existuje vážna pochybnosť o rovnocennosti konzumácie vôd bohatých na hydrogénuhličitan sodný a vôd bohatých na chlorid sodný z hľadiska rizík pre zdravie osôb s vysokým krvným tlakom a všeobecnejšie európskych spotrebiteľov“, a to najmä vzhľadom na rôzne stanoviská, ktoré vydal Európsky úrad pre bezpečnosť potravín (ďalej len „EFSA“). (
42
)
49.
Po prvé zastávam názor, že za súčasného stavu vedeckých poznatkov nemožno zaujať jednoznačné stanovisko k otázke, či je konzumácia sodíka vo veľkom rozsahu v stave hydrogénuhličitanu alebo v stave chloridu škodlivejšia, alebo menej škodlivá, a to najmä so zreteľom na vysoký krvný tlak. (
43
) Na základe zásady obozretnosti (
44
), ktorú normotvorca Únie musí brať do úvahy (
45
), preto považujem za primerané zakázať distribútorom prírodných minerálnych vôd uvádzanie označenia, ktoré je založené na nízkom obsahu soli (chloridu sodného), ale nezohľadňuje celkový príjem sodíka, ktorý môže vyplynúť z – prípadne značnej – prítomnosti hydrogénuhličitanu sodného v týchto vodách. Podľa môjho názoru je tiež potrebné nepovoliť týmto distribútorom poukazovať – ako to chce robiť Neptune Distribution – na rozdiel, ktorý údajne existuje medzi rôznymi formami príjmu sodíka, v údajoch týkajúcich sa ich výrobkov, lebo také tvrdenie môže uviesť spotrebiteľov do omylu, pokiaľ ide o možný prínos konzumácie sodíka v iných formách ako kuchynská soľ pre ich zdravie. (
46
)
50.
Po druhé z rozsudku Deutsches Weintor (
47
) vyplýva, že aj keby určité tvrdenie mohlo byť samo osebe pravdivé, zákaz používať ho je legitímny, pokiaľ sa ukáže, že toto tvrdenie je čiastkové. Súdny dvor, ktorý mal rozhodnúť o návrhu na posúdenie platnosti ustanovení nariadenia č. 1924/2006, a to najmä vzhľadom na článok 16 Charty, v tejto veci rozhodol, že uvedené ustanovenia, ktoré bez výnimky zakazujú výrobcovi alebo predajcovi vína používať také zdravotné tvrdenie, o aké išlo vo veci samej (
48
), vzhľadom na jeho neúplnú povahu, aj keď toto tvrdenie mohlo byť pravdivé (
49
), sú zlučiteľné s článkom 6 ods. 1 prvým pododsekom ZEÚ. Normotvorca Únie teda mohol oprávnene usúdiť, že je potrebné zabrániť používaniu prípadne pravdivých, ale predsa nejednoznačných údajov, ktoré zbavujú spotrebiteľov možnosti upraviť svoju konzumáciu informovaným spôsobom, v uvedenej veci v súvislosti s alkoholickými nápojmi a v prejednávanej veci v súvislosti so sodíkom obsiahnutým v prírodných minerálnych vodách.
51.
Pokiaľ ide o informovanie spotrebiteľov o základných vlastnostiach výrobkov, akými sú prírodné minerálne vody, poukazujem v prvom rade na to, že rešpektovanie tohto cieľa všeobecného záujmu je v prejednávanom prípade úzko späté s vyššie uvedeným cieľom týkajúcim sa ochrany ľudského zdravia, a preto môžu byť v tomto smere relevantné aj niektoré z vyššie uvedených úvah. Okrem toho treba spresniť, že sloboda prejavu a právo na informácie zaručené článkom 11 Charty zahŕňajú informácie obchodnej povahy, najmä s reklamným cieľom, tak ako je to v prípade článku 10 EDĽP. (
50
)
52.
V prejednávanej veci možno poznamenať, že hoci účastníci konania, ktorí predložili pripomienky v konaní na Súdnom dvore, sa všeobecne odvolávajú na potrebu chrániť spotrebiteľov prostredníctvom presných a pravdivých informácií, na základe tej istej potreby uvádzajú diametrálne odlišné návrhy odpovedí. (
51
) Podľa môjho názoru je vzhľadom na stanoviská, ktoré zaujali vyššie uvedené medzinárodné organizácie (
52
), skutočne nevyhnutné, aby distribútori prírodných minerálnych vôd poskytovali jasné a zároveň úplné informácie o celkovom množstve sodíka obsiahnutom v týchto vodách, aby si primerane obozretný spotrebiteľ mohol na základe úplných informácií vybrať zo všetkých podobných výrobkov, ktoré sa mu ponúkajú (
53
), čo si vyžaduje, aby v tejto oblasti nedochádzalo k nijakým nejasnostiam, a to aj vtedy, ak je daná informácia prípadne pravdivá. (
54
)
53.
Čo sa týka napokon primeranosti prostriedkov použitých normotvorcom Únie na dosiahnutie vyššie uvedených dvoch cieľov, Neptune Distribution tvrdí, že obmedzenia informačnej slobody a slobody podnikania vyplývajúce z ustanovení uvedených v druhej prejudiciálnej otázke sú neprimerané vo vzťahu k týmto cieľom.
54.
Podľa judikatúry Súdneho dvora je však „potrebné priznať normotvorcovi Spoločenstva širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, o akú ide aj v tomto prípade, v ktorej sa predpokladá prijatie politických, hospodárskych a sociálnych rozhodnutí z jeho strany a v rámci ktorej sa vyžaduje vykonanie komplexného hodnotenia normotvorcom“, z čoho vyplýva, že „súdna kontrola [týchto] aktov môže byť len obmedzená“ a že „zákonnosť opatrenia prijatého v tejto oblasti môže byť… ovplyvnená iba vtedy, ak je toto opatrenie neprimerané vo vzťahu k cieľu, ktorý chcú príslušné inštitúcie sledovať“ (
55
).
55.
Pokiaľ ide osobitne o hodnotenie veľmi komplexných skutkových okolností vedeckej a technickej povahy na účely určenia povahy a rozsahu opatrení, ktoré normotvorca Únie prijíma, v takomto kontexte súd Únie nepochybne nemôže nahradiť svojím vlastným posúdením uvedených okolností posúdenie inštitúcií, ktorým Zmluva o ES výlučne zverila túto úlohu. (
56
) Z judikatúry tiež vyplýva, že „miera voľnej úvahy príslušných úradov, ktorá sa týka stanovenia rovnováhy medzi slobodou prejavu a vyššie uvedenými cieľmi, môže byť odlišná pre každý z cieľov, ktoré odôvodňujú obmedzenie tohto práva, a podľa povahy predmetných činností“, a domnievam sa, že miera voľnej úvahy ponechaná Súdnym dvorom je širšia, pokiaľ ide osobitne o využitie slobody prejavu na obchodné účely – a teda na dosiahnutie zisku –, najmä v reklamných oznámeniach. (
57
)
56.
Zastávam názor, že v prejednávanom prípade normotvorca Únie vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy týkajúcej sa posudzovania vedeckých a technických údajov, ktorú mu treba priznať v tejto oblasti, a vzhľadom na to, že je nevyhnutné, aby vzal do úvahy vyššie uvedenú zásadu obozretnosti (
58
), mohol dôvodne usúdiť, že ciele legitímne sledované predmetnými ustanoveniami smernice 2009/54 nemožno dosiahnuť opatreniami, ktoré menej obmedzujú slobody uplatňované v prejednávanej veci v rámci obchodného oznámenia spoločnosti Neptune Distribution.
57.
Tak ako francúzska vláda, Parlament, Rada a Komisia navyše poukazujem na to, že obmedzenie týchto slobôd je v skutočnosti mierne, lebo distribútori prírodných minerálnych vôd naďalej môžu informovať spotrebiteľov o zložení týchto vôd, a to aj o nízkom obsahu sodíka v nich, takým spôsobom, že pri ich označovaní alebo reklame použijú údaje, ktoré sú výslovne povolené normotvorcom Únie, konkrétne údaje uvedené v prílohe III smernice 2009/54 alebo údaje, ktoré prípadne povolia zákonodarcovia členských štátov. (
59
)
58.
So zreteľom na všetky tieto skutočnosti zastávam názor, že normotvorca Únie prijatím ustanovení článku 9 ods. 2 druhého pododseku a prílohy III smernice 2009/54 neprekročil hranice, ktoré vyplývajú z rešpektovania zásady proporcionality s ohľadom na články 11, 16 a článok 52 ods. 1 Charty.
V – Návrh
59.
So zreteľom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Conseil d’État (Francúzsko), takto:
1.
Ustanovenie prílohy nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 z 20. decembra 2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách, ktoré sa týka podmienok prípustnosti výživového tvrdenia „s nízkym obsahom sodíka/soli“, sa nemá uplatniť na prírodné minerálne vody. Uvedená príloha naopak výslovne zakazuje používanie tvrdenia „s veľmi nízkym obsahom sodíka/soli“ pre prírodné minerálne vody.
2.
Ustanovenia článku 9 ods. 2 druhého pododseku a prílohy III smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/54/ES z 18. júna 2009 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd (Prepracované znenie) sú platné.
(
1
)   Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)   Ú. v. EÚ L 404, s. 9.
(
3
)   Hoci sa Súdny dvor už venoval výkladu viacerých ustanovení nariadenia č. 1924/2006, nikdy nerozhodoval so zreteľom na uvedenú prílohu.
(
4
)   Sodík je uvedený v zozname „živín“ v článku 2 ods. 2 nariadenia č. 1924/2006.
(
5
)   Ú. v. ES L 109, s. 29; Mim. vyd. 15/005, s. 75.
(
6
)   Ú. v. EÚ L 164, s. 45. Touto smernicou, uplatniteľnou od 16. júla 2009, bola prepracovaná a zrušená smernica Rady 80/777/EHS z 15. júla 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na využívanie a uvádzanie na trh prírodných minerálnych vôd (Ú. v. ES L 229, s. 1; Mim. vyd. 13/006, s. 50).
(
7
)   Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 25. októbra 2011 o poskytovaní informácií o potravinách spotrebiteľom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a ktorým sa zrušuje smernica Komisie 87/250/EHS, smernica Rady 90/496/EHS, smernica Komisie 1999/10/ES, smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/13/ES, smernice Komisie 2002/67/ES a 2008/5/ES a nariadenie Komisie (ES) č. 608/2004 (Ú. v. EÚ L 304, s. 18).
(
8
)   Pozri poznámku pod čiarou 6.
(
9
)   Článkom R. 112‑7 Spotrebiteľského zákonníka (Code de la consommation) sa článok 2 smernice 2000/13 preberá do francúzskeho práva. Uvedený článok v znení účinnom od 25. novembra 2005 do 13. decembra 2014 v prvom odseku stanovoval, že „použité označenie a metódy nesmú byť také, aby uviedli kupujúceho alebo spotrebiteľa do omylu, najmä pokiaľ ide o vlastnosti potraviny a hlavne… vlastnosti, zloženie“, a v štvrtom odseku stanovoval, že „vyššie uvedené zákazy alebo obmedzenia sa uplatňujú tiež na reklamu a prezentáciu potravín“.
(
10
)   Pozri bod 11 týchto návrhov. Tieto dve tvrdenia sú povolené len vtedy, ak výrobok neobsahuje viac ako vymedzené množstvo sodíka („0,12 g“, resp. „0,04 g“ sodíka „na 100 g alebo 100 ml“) alebo ekvivalentné množstvo soli zodpovedajúce tomuto množstvu sodíka.
(
11
)   Neptune Distribution tvrdí, že iná metóda výpočtu ekvivalentného množstva soli by bola nevhodná, lebo v prírodných minerálnych vodách je sodík v zásade zlúčený s hydrogénuhličitanom a len malá časť sodíka sa zlučuje s chloridmi a vytvára soľ.
(
12
)   Praktickým výsledkom tohto posledného uvedeného výkladu by bolo, že distribútor prírodnej minerálnej vody s nízkym obsahom chloridu sodného, ale vysokým obsahom hydrogénuhličitanu sodného by nemohol používať údaj o nízkom obsahu soli (alebo chloridu sodného) v jeho výrobku, keďže taký údaj by – aj za predpokladu, že je pravdivý, – mohol uviesť kupujúcich do omylu, pokiaľ ide o celkový obsah sodíka v tejto vode.
(
13
)   Francúzska vláda zdôrazňuje, že v spore vo veci samej tak prvostupňový, ako aj odvolací súd konštatoval, že rozhodnutie, ktorým bolo zakázané používanie sporných údajov, je nesprávne založené na nariadení č. 1924/2006, ale že môže byť odôvodnené na základe smernice 80/777, ktorá bola nahradená smernicou 2009/54. Uvedená vláda poznamenáva, že vnútroštátny súd nespochybňuje tento záver, ale predsa kladie svoju prvú otázku, lebo sa domnieva, že ustanovenia, ktoré sú podľa jeho názoru uplatniteľné v prejednávanom prípade – teda článok 2 ods. 1 smernice 2000/13, ako aj článok 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 a jej príloha III –, sa majú vykladať so zreteľom na pojem „ekvivalentné množstvo soli“, ktorý je uvedený v prílohe nariadenia č. 1924/2006 (pozri bod 37 týchto návrhov).
(
14
)   Ako sú vymedzené v článku 2 ods. 2 štvrtom a piatom pododseku uvedeného nariadenia. Pokiaľ ide o rozdiely medzi týmito dvoma kategóriami tvrdení a vzájomný vzťah medzi ustanoveniami, ktoré s nimi súvisia, pozri najmä rozsudok Ehrmann (C‑609/12, EU:C:2014:252, bod 25 a nasl.).
(
15
)   Grécka vláda tvrdí, že v žiadnom prípade nemožno tvrdiť, že pojem výživové tvrdenie v zmysle nariadenia č. 1924/2006 je odlišný od pojmu označovanie, ktorý upravuje smernica 2009/54, keďže v konečnom dôsledku ide o ochranu tých istých právnych záujmov, konkrétne tak o ochranu zdravia a spotrebiteľov, ako aj o ochranu voľného pohybu tovaru a zdravej hospodárskej súťaže.
(
16
)   Pre prírodné minerálne vody platí osobitný režim tiež v smernici 2000/13 [pozri článok 2 ods. 1 písm. b)], ako aj v nariadení č. 1169/2011, ktoré nahrádza túto smernicu (pozri odkazy v prospech ustanovení práva Únie, ktoré sa týkajú len prírodných minerálnych vôd, uvedené v článkoch 7 a 29 a v prílohe V tohto nariadenia).
(
17
)   Na základe uplatnenia uvedených ustanovení smernice 2009/54 v ich vzájomnej súvislosti možno údaj „vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“ použiť pre prírodné minerálne vody, ktorých „obsah sodíka [je] nižší ako 20 mg/l“, čo je kritérium, ktoré neodkazuje na prípadné ekvivalentné množstvo soli. Poznamenávam, že tento údaj, ktorého obsah je pre priemerného spotrebiteľa úplne jasný, nevychádza len z hodnoty týkajúcej sa príjmu sodíka, ale – na základe odkazu na uvedený režim – vychádza z absolútnej hodnoty tohto príjmu.
(
18
)   Vysvetľuje to aj chemický údaj, podľa ktorého prírodné minerálne vody neobsahujú soľ (chlorid sodný) ako takú. Ako zdôraznila francúzska vláda a Rada, tieto vody môžu obsahovať minerálne prvky, akými sú sodík, hydrogénuhličitan a chlorid, len samostatne, a nie zlúčeniny, ktoré môžu tieto prvky vytvoriť, ako napríklad hydrogénuhličitan sodný alebo chlorid sodný, lebo ióny každého z uvedených prvkov sú rozptýlené v týchto tekutinách.
(
19
)   Parlament a Rada zaujali stanovisko len k odpovedi na druhú prejudiciálnu otázku. Niektoré skutočnosti uvedené v ich pripomienkach však poskytujú užitočné vysvetlenie aj v súvislosti s prvou prejudiciálnou otázkou.
(
20
)   Pozri poznámku pod čiarou 10.
(
21
)   Pripomínam, že v uvedenej smernici sa spomína len „sodík“ prítomný v týchto vodách (pozri prílohu III).
(
22
)   Podľa odôvodnenia 37 nariadenia č. 1169/2011 na to, „[aby] konečný spotrebiteľ informáciám poskytnutým na označení ľahko rozumel“, „je vhodné používať na označení termín ‚soľ‘ namiesto zodpovedajúceho názvu živiny ‚sodík‘“. Okrem toho v bode 11 prílohy I tohto nariadenia sa v súvislosti s „výživovým údajom“ stanoveným týmto nariadením uvádza, že „obsah ekvivalentu soli [má byť] vypočítaný pomocou vzorca: soľ = sodík × 2,5“, a v dokumente Komisie nazvanom „Otázky a odpovede o uplatňovaní nariadenia (EÚ) č. 1169/2011“ z 31. januára 2013 sa ďalej uvádza, že v tomto smere treba vziať do úvahy „celkové množstvo sodíka v potravine“ (pozri bod 3.25).
(
23
)   Pozri najmä odôvodnenia 1, 2, 9 a 10, ako aj článok 1 ods. 1 uvedeného nariadenia a tiež bod 6 odôvodnenia návrhu [KOM(2003) 424 v konečnom znení], na základe ktorého bolo toto nariadenie prijaté.
(
24
)   Rada uvádza najmä usmernenia Codexu Alimentarius – spoločného orgánu Organizácie OSN pre výživu a poľnohospodárstvo (FAO) a Svetovej zdravotníckej organizácie (WHO). Sú to jednak usmernenia „o označovaní živín“ (CAC/GL 2‑1985, revidované v roku 2013) a jednak usmernenia „pre používanie výživových a zdravotných tvrdení“ (CAC/GL 23‑1997, revidované v roku 2004). Poznamenávam, že odôvodnenie 7 nariadenia č. 1924/2006 výslovne odkazuje na tieto posledné uvedené usmernenia.
(
25
)   Parlament cituje najmä dokument WHO s názvom „Znižovanie príjmu soli na úrovni obyvateľstva, Správa z fóra a technického zasadnutia WHO z 5. až 7. októbra 2006, Paríž, Francúzsko“ (dostupný na tejto internetovej adrese: http://apps.who.int/iris/handle/10665/43712), v ktorom sa uvádza, že „v zmysle… tejto správy… sa pojem soľ používa bez ohľadu na príjem sodíka alebo chloridu sodného. Pojem znižovanie príjmu soli v potravinách označuje znižovanie celkového príjmu sodíka pochádzajúceho zo všetkých potravinových zdrojov“ (s. 3, kurzívou zvýraznené v origináli).
(
26
)   O obsahu tejto slobody pozri „vysvetlivky k Charte základných práv“ (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17), ktoré sa majú – v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a článkom 52 ods. 7 Charty – brať do úvahy pri výklade Charty.
(
27
)   Z článku 52 ods. 3 Charty vyplýva, že v rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore, pričom táto zásada nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo širší rozsah ochrany týchto práv. Uvádzam, že toto ustanovenie je relevantné, pokiaľ ide o článok 11 Charty, ktorého obsah zodpovedá obsahu článku 10 EDĽP, a nie pokiaľ ide o jej článok 16, ktorý nemá v EDĽP ekvivalent.
(
28
)   Vnútroštátny súd vysvetľuje uvedený „vzťah ekvivalencie“ tým, že poukazuje na to, že pri vymedzení limitov, pod ktorých úrovňou sú povolené tvrdenia „s nízkym [alebo] veľmi nízkym obsahom sodíka/soli“, príloha nariadenia č. 1924/2006 bez rozdielu odkazuje na obsah sodíka v určitej potravine alebo na zodpovedajúce „ekvivalentné množstvo soli“.
(
29
)   Keďže prírodná minerálna voda nemôže obsahovať chlorid sodný (soľ), ale len chloridové ióny alebo sodíkové ióny, ktoré sú prítomné nezávisle od seba (pozri poznámku pod čiarou 18 týchto návrhov), domnievam sa, že údaje, o ktoré ide v spore vo veci samej, sú nepravdivé.
(
30
)   Pozri rozsudok SAM Schiffahrt a Stapf (C‑248/95 a C‑249/95, EU:C:1997:377, bod 46).
(
31
)   Táto vláda správne zdôrazňuje, že pochybnosti vnútroštátneho súdu sa týkajú len platnosti zákazu uvádzať údaj o nízkom obsahu soli alebo chloridu sodného v prírodnej minerálnej vode s vysokým obsahom hydrogénuhličitanu sodného, a nie platnosti všeobecného zákazu označovania, ktoré môže uviesť spotrebiteľa do omylu alebo ktoré pripisuje určitej potravine účinky alebo vlastnosti, ktoré táto potravina nemá.
(
32
)   Domnievam sa, že vnútroštátny súd nesprávne uvádza článok 9 ods. 1 a článok 9 ods. 2 prvý pododsek, keďže len článok 9 ods. 2 druhý pododsek odkazuje na prílohu III smernice 2009/54, ktorá ako jediná obsahuje povolené údaje a kritériá ich uplatňovania, ktoré sú v skutočnosti predmetom druhej prejudiciálnej otázky.
(
33
)   Pozri odôvodnenia 4 a 5 smernice 2000/13. V súlade s odôvodnením 8 smernice 2009/54 táto smernica stanovuje potrebné „dodatk[y] a odchýl[ky]“ vo vzťahu k „všeobecný[m] pravid[lám]“ stanoveným smernicou 2000/13.
(
34
)   Na porovnanie uvádzam, že v rozsudku Digital Rights Ireland a i. (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238) bol rozsah zásahov, ktorý viedol Súdny dvor k tomu, aby vyhlásil smernicu, o ktorú išlo v tejto veci, za neplatnú z dôvodu nedostatku proporcionality, úplne odlišný.
(
35
)   Pozri najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mazák vo veci Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:189, bod 66 a nasl.), ako aj rozsudok Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 45 a citovanú judikatúru).
(
36
)   Pozri rozsudky Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, bod 79) a Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, bod 26). Už citované vysvetlivky k článku 11 Charty spresňujú, že zákonné obmedzenia práva na slobodu prejavu, ktorú zaručuje Charta, musia rešpektovať podmienky stanovené v článku 10 ods. 2 EDĽP.
(
37
)   Pozri najmä rozsudky Karlsson a i. (C‑292/97, EU:C:2000:202, bod 45 a nasl.), Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, body 54 a 57), ako aj Digital Rights Ireland a i. (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, body 39 a 40).
(
38
)   Pozri najmä rozsudok Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 29 a citovanú judikatúru).
(
39
)   Pozri odôvodnenie 5 smernice 2009/54.
(
40
)   V nadväznosti na články 9 ZFEÚ a 12 ZFEÚ (o ustanoveniach so všeobecnou pôsobnosťou) a článok 114 ods. 3 ZFEÚ (týkajúci sa aproximácie práva členských štátov) článok 168 ods. 1 ZFEÚ a článok 169 ods. 1 ZFEÚ potvrdzujú, že „pri stanovení a uskutočňovaní všetkých politík a činností Únie sa zabezpečí vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia“, ako aj „vysok[á] úroveň ochrany spotrebiteľov“, pričom obsah týchto ustanovení bol v článkoch 35 a 38 Charty povýšený na úroveň „zásad“ (pozri už spomenuté „vysvetlivky k Charte“).
(
41
)   Francúzska vláda tvrdí, že výsledky medzinárodného výskumu zozbierané jednotlivými zdravotníckymi organizáciami, najmä WHO, preukazujú priamu súvislosť medzi nadmernou konzumáciou sodíka a rizikom vysokého krvného tlaku, ako aj srdcovocievnymi a obličkovými poruchami spojenými s týmto rizikom.
(
42
)   Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu z listín založených vo vnútroštátnom spise, najmä zo stanoviska EFSA z 21. apríla 2005, vyplýva, že zvýšenie krvného tlaku je hlavným nežiaducim účinkom spojeným so zvýšeným príjmom sodíka. Hoci ho spôsobuje prevažne sodík, chloridové ióny tiež prispievajú k zvýšeniu krvného tlaku spojeného s vysokou spotrebou soli. Viaceré štúdie nasvedčujú tomu, že v prípade osôb s vysokým krvným tlakom nemá strava bohatá na hydrogénuhličitan sodný rovnaké nežiaduce účinky ako strava bohatá na chlorid sodný. EFSA v stanovisku zverejnenom v júni 2011 údajne odmietol zahrnúť do zoznamu povolených zdravotných tvrdení uvedeného v článku 13 ods. 3 nariadenia č. 1924/2006 tvrdenie, že hydrogénuhličitan sodný nemá nežiaduce účinky na krvný tlak, z dôvodu, že štúdia vypracovaná na podporu tohto tvrdenia neposkytovala dostatočné metodické záruky, pričom ani táto samotná okolnosť podľa vnútroštátneho súdu neumožňuje konštatovať, že sa má vychádzať z toho, že hydrogénuhličitan sodný môže vyvolať alebo zhoršiť vysoký krvný tlak rovnako a v rovnakej miere ako chlorid sodný.
(
43
)   Obsah článku, ktorý predložila Neptune Distribution (HELWIG, J.‑J.: À l’instar du chlorure de sodium, le bicarbonate de sodium doit‑il être considéré comme pouvant induire ou aggraver l’hypertension artérielle? In: Médecine et nutrition, 2008, zv. 44, č. 1, s. 29 až 37), podľa môjho názoru v tomto smere nie je rozhodujúci, lebo nie je preukázané, že táto publikácia pochádza z uznávaného vedeckého zdroja ani že vyjadruje všeobecne akceptovaný lekársky názor. Autor tohto článku navyše sám uvádza, že tento článok „nemá za cieľ vyriešiť otázku [položenú v jeho názve], ale skôr čo najobjektívnejšie zhodnotiť výskumné údaje získané v tejto oblasti… v priebehu posledných dvoch desaťročí“.
(
44
)   Z tejto zásady, tak ako ju vykladá Súdny dvor, vyplýva, že „ak pretrváva neistota týkajúca sa existencie alebo rozsahu rizík pre ľudské zdravie, ochranné opatrenia možno prijať aj bez čakať na to, kým sa existencia a závažnosť týchto rizík preukážu v plnom rozsahu“, a že stačí, aby „pravdepodobnosť skutočnej škody pre verejné zdravie pretrváva[la] za predpokladu, že riziko by sa zmenilo na skutočnosť“ (rozsudok Acino/Komisia, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, body 57 a 58, ako aj citovaná judikatúra), a to najmä vzhľadom na „najdôveryhodnejš[ie] dostupn[é] vedeck[é] údaj[e] a najnovš[ie] výsledk[y] medzinárodného výskumu“ (rozsudok Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, bod 60).
(
45
)   Pozri najmä rozsudok Alliance for Natural Health a i. (C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 68 a citovanú judikatúru).
(
46
)   Francúzska vláda správne poukazuje na to, že údaj, ktorý zdôrazňuje nízky obsah soli (chloridu sodného) v prírodnej minerálnej vode, ktorá však má veľmi vysoký obsah hydrogénuhličitanu sodného, môže zakrývať značný príjem sodíka z takej vody, a teda môže nabádať na nadmernú konzumáciu tejto vody, ktorá môže viesť k prekročeniu dennej dávky sodíka, ktorú odporúča WHO.
(
47
)   C‑544/10, EU:C:2012:526.
(
48
)   Súdny dvor rozhodol, že pojem „zdravotné tvrdenia“ v zmysle uvedeného nariadenia, ktoré sú v prípade alkoholických nápojov spravidla zakázané, zahŕňa označenie ako „ľahko stráviteľné“, spojené s údajom o zníženom obsahu kyselín – látok, ktoré veľká časť spotrebiteľov považuje za negatívne (tamže, bod 41).
(
49
)   Súdny dvor poukázal na to, že aj za predpokladu, že sporné tvrdenie by bolo možné považovať za vecne pravdivé, toto tvrdenie je neúplné, čiže nejednoznačné, ba až klamlivé, keďže vyzdvihuje ľahkú stráviteľnosť predmetného vína, pričom prechádza mlčaním skutočnosť, že nebezpečenstvá spojené s konzumáciou alkoholických nápojov nie sú nijako odvrátené ani obmedzené dobrým priebehom trávenia (tamže, bod 50 a nasl.). Rovnako v rozsudku Teekanne (C‑195/14, EU:C:2015:361, body 36 až 41) Súdny dvor zdôraznil, že označenie potraviny z celkového hľadiska môže uviesť spotrebiteľa do omylu, napriek skutočnosti, že obsahuje presný zoznam zložiek.
(
50
)   Pozri najmä rozsudky Nemecko/Parlament a Rada (C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 155) a Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, bod 27 a citovanú judikatúru), ako aj rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 5. marca 2009, Hachette Filipacchi Presse Automobile a Dupuy v. Francúzsko (sťažnosť č. 13353/05, § 30 a citovanú judikatúru).
(
51
)   Neptune Distribution tvrdí, že šírenie údajne pravdivej informácie (pozri výhrady, ktoré som vyjadril v poznámke pod čiarou 29 týchto návrhov) o zložení prírodnej minerálnej vody s vysokým obsahom hydrogénuhličitanu sodného, ale nízkym obsahom chloridu sodného prispieva k ochrane spotrebiteľov tým, že im pomáha správne si vybrať zložky svojej stravy, zatiaľ čo francúzska vláda tvrdí, že obmedzenia stanovené smernicami 2000/13 a 2009/54 vo vzťahu k údajom, o aké ide vo veci samej, sú primerané a nevyhnutné na to, aby spotrebitelia mohli prijať informované rozhodnutie, ktoré najviac zodpovedá ich výživovým potrebám.
(
52
)   Najmä stanoviská WHO a EFSA uvedené v poznámkach pod čiarou 25 a 42 týchto návrhov.
(
53
)   Aj keď nariadenie č. 1169/2011 nie je v prejednávanom prípade uplatniteľné (pozri bod 7 týchto návrhov), považujem za užitočné zdôrazniť, že potreba čo najlepšie informovať spotrebiteľov s cieľom umožniť im „informovaný výber“ potravín sa v tomto nariadení viackrát objavuje, najmä v súvislosti s výživovými prvkami, medzi ktoré patrí sodík (pozri najmä odôvodnenia 3, 4, 10, 34, 36 a 37, ako aj článok 3 ods. 1 a článok 4). Pozri tiež bielu knihu Komisie s názvom „Stratégia riešenia zdravotných problémov súvisiacich s výživou, nadváhou a obezitou v Európe“ [KOM(2007) 279 v konečnom znení, s. 5 a nasl.].
(
54
)   Pozri bod 50 týchto návrhov a analogicky rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 20. novembra 1989, Markt intern Verlag GmbH a Klaus Beermann v. Nemecko (sťažnosť č. 10572/83, séria A č. 165, § 35).
(
55
)   Pozri najmä rozsudky Alliance for Natural Health a i. (C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 52), Nemecko/Parlament a Rada (C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 145 a citovanú judikatúru), ako aj Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, bod 125 a citovanú judikatúru). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
56
)   Pozri rozsudky Nickel Institute (C‑14/10, EU:C:2011:503, bod 60), ako aj Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, bod 60 a citovanú judikatúru).
(
57
)   Pozri najmä rozsudky Nemecko/Parlament a Rada (C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 155) a Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, bod 27), ako aj návrhy, ktoré som predniesol vo veci Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2010:616, bod 46 a nasl.). Európsky súd pre ľudské práva tiež vykonáva svoju právomoc preskúmania vyvážene a necháva mieru voľnej úvahy, ktorej rozsah sa mení v závislosti od spôsobov využitia slobody prejavu a od ich kontextu, pričom ponechaná miera je jednoznačne širšia v obchodnej oblasti (pozri najmä rozsudky ESĽP Ahmed a i. v. Spojené kráľovstvo, sťažnosť č. 22954/93, § 61, EDĽP 1998‑VI; ako aj Remuszko v. Poľsko zo 16. júla 2013, sťažnosť č. 1562/10, § 64 a citovanú judikatúru).
(
58
)   Pozri bod 49 týchto návrhov.
(
59
)   V tejto súvislosti Rada a Komisia zdôrazňujú, že údaje, ktoré sú stanovené v uvedenej prílohe III, umožňujú informovať spotrebiteľa, pokiaľ ide tak o všeobecný stupeň mineralizácie prírodnej minerálnej vody (pozri napríklad údaj „vysoký obsah minerálnych solí“), ako aj o charakteristické prvky vody (pozri napríklad údaje „s obsahom hydrogénuhličitanov“, „s obsahom chloridov“ a „s obsahom sodíka“) a tiež o vhodnosti vody na osobitnú diétu (prostredníctvom údaja „vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“, ktorý je podľa môjho názoru najvhodnejší, pokiaľ má predmetná prírodná minerálna voda nižší obsah sodíka ako 20 mg/l, ako to vyžaduje toto ustanovenie). Rada a Komisia správne dodávajú, že skutočnosť, že žiadny z členských štátov nevyužil možnosť – stanovenú v článku 9 ods. 2 treťom pododseku smernice 2009/54 – povoliť používanie iných údajov, než aké sú uvedené v prílohe III, je konkrétnym dôkazom o tom, že kritizovaná právna úprava je sama osebe vhodná na zabezpečenie užitočného informovania spotrebiteľa distribútormi prírodných minerálnych vôd. Parlament navyše správne poukazuje na to, že uvedená možnosť predstavuje pružný prvok, ktorý potvrdzuje, že právny režim zavedený normotvorcom Únie zodpovedá zásade proporcionality.