ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 30. novembra 2023 (*)
„Odvolanie – Verejná služba – Zamestnanci Európskej investičnej banky (EIB) – Administratívne predpisy uplatniteľné na zamestnancov EIB – Odmeňovanie – Rodinné prídavky – Vyplácanie len rodičovi, ktorý má dieťa zverené do výlučnej starostlivosti – Charta základných práv Európskej únie – Článok 41 ods. 2 – Právo byť vypočutý – Námietka nezákonnosti administratívnych predpisov – Zásada rovnosti zaobchádzania – Zásada proporcionality – Žaloba o neplatnosť a o náhradu škody“
Vo veci C‑173/22 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 3. marca 2022,
MG, v zastúpení: L. Levi, avocate,
odvolateľ,
ďalší účastník konania:
Európska investičná banka (EIB), v zastúpení: K. Carr, G. Faedo a E.Manoukian, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci A. Dal Ferro, avocato,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory A. Arabadžiev, sudcovia T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin a I. Ziemele (spravodajkyňa),
generálna advokátka: T. Ćapeta,
tajomník: M. Krausenböck, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. mája 2023,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. júla 2023,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Svojím odvolaním sa odvolateľ domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 21. decembra 2021, MG/EIB (T‑573/20, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2021:915), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho návrh podaný na základe článku 270 ZFEÚ a článku 50a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, na jednej strane na zrušenie listov Európskej investičnej banky (EIB), na základe ktorých bol odvolateľ zbavený nároku na rodinné prídavky a odvodené finančné nároky, a na druhej strane na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mala odvolateľovi vzniknúť.
Právny rámec
Nariadenie č. 260/68
2        Článok 3 ods. 3 a 4 nariadenia Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 z 29. februára 1968, ktorým sa určujú podmienky a postup uplatňovania dane v prospech Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 56, 1968, s. 8; Mim. vyd. 01/001, s. 33), zmeneného nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1750/2002 z 30. septembra 2002 (Ú. v. ES L 264, 2002, s. 15; Mim. vyd. 01/004, s. 136) (ďalej len „nariadenie č. 260/68“), stanovuje:
„3.      Rodinné prídavky a sociálne dávky uvedené nižšie sa odpočítajú zo základu dane:
a)      rodinné prídavky:
–        príspevky na hlavu domácnosti,
–        príspevok na nezaopatrené dieťa,
–        príspevok na vzdelanie,
–        príspevok pri narodení dieťaťa;
…
4.      Pokiaľ článok 5 neustanovuje inak, z čiastky získanej na základe uplatnenia predchádzajúcich ustanovení sa zníži o 10 % za pracovné a osobné výdavky.
Okrem toho sa na každé nezaopatrené dieťa daňovníka, ako aj na každú osobu, ktorá sa považuje za nezaopatrené dieťa na základe článku 2 ods. 4 prílohy VII Služobného poriadku odpočíta dvojnásobok čiastky príspevku na nezaopatrené dieťa.“
Služobný poriadok zamestnancov
3        Služobný poriadok zamestnancov EIB prijatý správnou radou EIB 20. apríla 1960 v znení uplatniteľnom v prejednávanej veci (ďalej len „služobný poriadok zamestnancov“) v článku 41 stanovoval:
„O všetkých sporoch osobnej povahy medzi [EIB] a jej zamestnancami rozhoduje Súdny dvor [Európskej únie].
Iné spory než spory vyplývajúce z uplatnenia opatrení podľa článku 38, sa riešia v zmierovacom konaní pred zmierovacou komisiou [EIB], a to bez ohľadu na to, či bola podaná žaloba na Súdny dvor [Európskej únie].
…“
Administratívne predpisy
4        Body 2.2.1 a 2.2.2 administratívnych predpisov uplatniteľných na zamestnancov EIB (ďalej len „administratívne predpisy“) znejú takto:
„2.2.1. Rodinné prídavky
Nárok na rodinné prídavky vo výške 5 % základného mesačného platu majú nasledujúci zamestnanci:
a)      zosobášení zamestnanci;
b)      zamestnanci, ktorí sú odlúčení alebo rozvedení a majú na základe súdneho rozhodnutia povinnosť vyživovať svojho manžela/manželku ako jeho hlavný živiteľ/hlavná živiteľka;
c)      zamestnanci, ktorí sú nezosobášení, odlúčení alebo rozvedení alebo ovdovelí a majú nárok na príspevok na nezaopatrené dieťa (pozri bod 2.2.3.).
Riadiaci výbor stanoví minimálnu výšku príspevku (pozri prílohu I).
Ak sú obaja manželia zamestnancami Banky, vypláca sa príspevok tomu z manželov, ktorý má vyšší základný mesačný plat. Ak je jeden z manželov zamestnaný v Banke a druhý v inej medzinárodnej organizácii, zamestnanec Banky má nárok na príspevok, ak druhá organizácia nevypláca podobný príspevok druhému z manželov.
V prípade úmrtia tej osoby, u ktorej vznikol nárok na príspevok, sa vyplácanie preruší po uplynutí šiesteho mesiaca nasledujúceho po dni úmrtia.
Toto ustanovenie sa uplatňuje mutatis mutandis
na poberateľov dôchodku vyplácaného bankou.
2.2.2. Nezaopatrené dieťa
Dieťa, o ktoré sa zamestnanec skutočne stará a ktoré je zákonným, legitímnym, uznaným za vlastné alebo osvojeným dieťaťom tohto zamestnanca, ak ho Banka alebo iná inštitúcia Únie nepovažuje za nezaopatrené dieťa niektorého iného zo svojich zamestnancov, úradníkov alebo ostatných pracovníkov, a za predpokladu, že toto dieťa nie je zárobkovo činné.
Za rovnakých podmienok môže Banka za nezaopatrené dieťa považovať aj dieťa, ktoré si zamestnanec vzal do starostlivosti.
Dieťa, ktoré žije v spoločnej domácnosti zamestnanca, alebo dieťa, na ktorého výživu zamestnanec prispieva čiastkou zodpovedajúcou minimálne 50 % výšky príspevku na nezaopatrené dieťa sa považuje za dieťa, o ktoré sa zamestnanec skutočne stará (pozri prílohu I).“
Okolnosti predchádzajúce sporu
5        Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 1 až 25 napadnutého rozsudku takto:
„1      Žalobca, MG, je zamestnancom [EIB] od 1. februára 1998.
2      Dňa 12. septembra 2003 sa žalobca oženil s A, ktorá je od roku 2002 tiež zamestnankyňou EIB. Majú päť detí.
3      Dňa 22. augusta 2017 podala A na Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Oblastný súd Luxemburg, Luxembursko) návrh na rozvod, v ktorom žiadala o predbežné povolenie na oddelené bydlisko, odchod manžela zo spoločnej domácnosti a o predbežné zverenie ich piatich maloletých detí do jej starostlivosti.
4      Dňa 14. novembra 2017 vydal Tribunal d’arrondissement de Luxembourg uznesenie o nariadení predbežného opatrenia (ďalej len ‚uznesenie o nariadení predbežného opatrenia zo 14. novembra 2017‘), ktorým dočasne zveril deti do starostlivosti A. Luxemburský súd okrem toho nariadil žalobcovi, aby opustil spoločnú domácnosť v lehote jedného mesiaca od doručenia uvedeného uznesenia o nariadení predbežného opatrenia.
5      Žalobca opustil spoločnú domácnosť v decembri 2017.
6      Uznesením z 20. júla 2018 (ďalej len ‚uznesenie o nariadení predbežného opatrenia z 20. júla 2018‘…), ktoré bolo žalobcovi doručené 7. marca 2019, luxemburský sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení nariadil, aby žalobca platil A výživné vo výške 1 500 eur mesačne, ktoré zodpovedá sume 300 eur na každé z ich detí bez započítania rodinných prídavkov, ďalej aby hradil výdavky spojené so starostlivosťou a na predškolské zariadenie… pre tri z týchto detí a polovicu všetkých mimoriadnych výdavkov vynaložených v záujme piatich detí žalobcu a A. Okrem toho sudca rozhodujúci o nariadení predbežného opatrenia nariadil EIB, aby vyplácala A príspevky na nezaopatrené dieťa a príspevky na vzdelanie.
7      Dňa 9. januára 2019 Cour supérieure de justice (Vyšší súd Luxemburg, Luxembursko), konajúci ako odvolací súd, zamietol odvolanie žalobcu proti uzneseniu o predbežnom opatrení zo 14. novembra 2017 v rozsahu, v akom ním bolo stanovené bydlisko maloletých detí na adrese A, ale priznal žalobcovi právo na styk s deťmi a pobyt u neho každý druhý víkend a počas polovice školských prázdnin.
8      Dňa 21. marca 2019 Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Oblastný súd Luxemburg) vyhovel návrhu na rozvod medzi žalobcom a A.
9      Dňa 10. júla 2019 vydal Cour supérieure de justice Luxembourg (Vyšší súd Luxemburska), rozsudok v odvolacom konaní proti uzneseniu o predbežnom opatrení z 20. júla 2018, v ktorom potvrdil nárok A na poberanie výživného od MG vo výške 300 eur mesačne na dieťa. Upravil však uznesenie o nariadení predbežného opatrenia z 20. júla 2018 tak, že zbavil žalobcu povinnosti platiť určité výdavky, najmä výdavky na predškolskú starostlivosť, vynaložené v záujme detí, keďže sa domnieval, že tieto výdavky boli zohľadnené v rámci výživného.
10      Dňa 24. novembra 2017 EIB informovala žalobcu, že v nadväznosti na uznesenie o nariadení predbežného opatrenia zo 14. novembra 2017 budú A vyplácané príspevky na nezaopatrené dieťa a príspevky na vzdelanie.
11      Dňa 28. decembra 2017 A podala návrh na zmier podľa článku 41 [služobného poriadku] v znení uplatniteľnom v prejednávanej veci, aby bolo v súlade s uznesením o nariadení predbežného opatrenia zo 14. novembra 2017 uznané, že ich päť detí vyživuje ona a aby jej bol priznaný nárok na vyplácanie rodinných prídavkov a odvodených finančných nárokov stanovených v uvedenom služobnom poriadku.
12      Dňa 12. septembra 2018 rozhodol prezident EIB, čím potvrdil výsledok iného zmierovacieho konania, ktoré sa rozhodol rozšíriť na prípad A, že od októbra 2018 sa budú deti žalobcu a A považovať za vyživované A (ďalej len ‚rozhodnutie z 12. septembra 2018‘). To okrem iného znamenalo, že nárok na vyplácanie rodinných prídavkov a odvodených finančných nárokov bol tiež priznaný A.
13      Listom z 11. októbra 2018 (ďalej len ‚list z 11. októbra 2018‘) EIB informovala žalobcu, že od októbra 2018 už nebude poberať rodinné prídavky, príspevky na nezaopatrené dieťa ani príspevky na vzdelanie (ďalej spoločne len ‚rodinné prídavky‘) a odvodené finančné nároky priznané na základe administratívnych predpisov…, pretože nárok na nich bol rozhodnutím z 12. septembra 2018 priznaný A.
14      Listom z 29. októbra 2018 žalobca oznámil EIB, že nesúhlasí s opatreniami oznámenými v liste z 11. októbra 2018. Zároveň uviedol, že tento list z 29. októbra 2018 treba považovať za návrh na zmier v zmysle článku 41 služobného poriadku.
15      Keďže žalobca nedostal od EIB žiadnu odpoveď, zopakoval svoj návrh listom z 10. decembra 2018.
16      Listom zo 7. januára 2019 EIB zamietla návrh žalobcu bez toho, aby sa zaoberala otázkou začatia zmierovacieho konania (ďalej len ‚list zo 7. januára 2019‘…).
17      E‑mailom z 11. januára 2019 žalobca podal návrh na zmier podľa článku 41 služobného poriadku. Uvedený návrh smeroval tiež k spochybneniu listu z 11. októbra 2018 a v prípade potreby listu zo 7. januára 2019.
18      E‑mailom zo 14. januára 2019 oddelenie ľudských zdrojov EIB potvrdilo prijatie návrhu žalobcu na zmier. E‑mailom z 15. januára 2019 prezident EIB tiež potvrdil prijatie uvedeného návrhu na zmier.
19      E‑mailom zo 17. januára 2019 žalobca určil B, vedúceho oddelenia EIB, aby bol jeho zástupcom v zmierovacej komisii, a požiadal EIB, aby mu oznámila, kto bude zastupovať ju. Svoju žiadosť zopakoval doporučeným listom zo 4. februára 2019.
20      Listom zo 17. apríla 2019 oddelenie ľudských zdrojov EIB informovalo žalobcu, že v odpovedi na jeho list z 11. januára 2019 sa návrhu na zmier, ktorý podal, vyhovelo a že v dôsledku toho bolo začaté zmierovacie konanie. EIB uviedla, že C bol v rámci uvedeného konania určený za zástupcu EIB.
21      Od 24. apríla 2019 si B a C vymenili sériu e‑mailov s cieľom určiť predsedu zmierovacej komisie. Kompromis sa dosiahol a určený bol D, pracovník EIB na dôchodku.
22      Zmierovacia komisia zasadla 23. júla a 2. augusta 2019 a 5. a 9. marca 2020.
23      E‑mailom z 12. februára 2020 oddelenie ľudských zdrojov EIB navrhlo zmierovacej komisii, aby sa vzhľadom na to, o čom bolo rozhodnuté vo veci, ktorú kvalifikovala ako ‚súbežnú‘, niektoré príspevky vyplácali z polovice žalobcovi a z polovice A pod podmienkou, že žalobca predloží dôkaz o platbách uhradených za jeho deti. Žalobca tento návrh odmietol.
24      V období od 9. marca do 4. júna 2020 si traja členovia zmierovacej komisie vymenili sériu e‑mailov, ktorých účelom bolo vyjadriť sa k obsahu zápisnice zo zmierovacieho konania a zapracovať do nej zmeny. E‑mailom zo 4. júna 2020 predseda zmierovacej komisie zaslal prezidentovi EIB uvedenú zápisnicu, v ktorej okrem iného konštatoval neúspech zmierovacieho konania a nemožnosť dohodnúť sa na správe o ukončení uvedeného konania.
25      Listom z 30. júla 2020, ktorý bol žalobcovi zaslaný e‑mailom 31. júla 2020, ho prezident EIB informoval, že mu boli doručené závery zmierovacej komisie, a uviedol, že berie na vedomie neúspech zmierovacieho konania (ďalej len ‚list z 30. júla 2020‘). Zápisnica z uvedeného konania bola pripojená k tomuto listu.“
Žaloba podaná na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
6        Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 14. septembra 2020 žalobca podal žalobu založenú na článku 270 ZFEÚ a článku 50a Štatútu Súdneho dvora, ktorou sa domáhal jednak zrušenia listov EIB z 11. októbra 2018, 7. januára 2019 a 30. júla 2020, na základe ktorých bol žalobca zbavený nároku na výplatu rodinných prídavkov a odvodených finančných práv, a na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mala žalobcovi vzniknúť.
7        Na podporu svojich návrhov na zrušenie uviedol žalobca šesť žalobných dôvodov, z ktorých prvý bol založený na porušení práva byť vypočutý, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia, tretí na zjavne nesprávnom posúdení a subsidiárne na námietke nezákonnosti administratívnych predpisov, štvrtý na porušení článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 a na zjavne nesprávnom posúdení, piaty na porušení článku 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1725 z 23. októbra 2018 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 45/2001 a rozhodnutie č. 1247/2002/ES (Ú. v. EÚ L 295, 2018, s. 39), ako aj na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti a šiesty na porušení článku 41 služobného poriadku, zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti.
8        Všeobecný súd v napadnutom rozsudku zamietol všetky tieto žalobné dôvody, a teda aj návrhy na zrušenie.
9        Na podporu svojich návrhov na náhradu škody žalobca tvrdil, že utrpel nemajetkovú ujmu z dôvodu konania a opomenutia jeho zamestnávateľa, ktoré vyplynulo po prvé z náhleho a veľmi výrazného zníženia jeho odmeny prijatím protiprávneho aktu, čo uňho viedlo k úzkosti, po druhé zo sprístupnenia jeho osobných údajov tretím osobám bez jeho súhlasu, po tretie zo stanoviska EIB, ktoré zaujala v prospech jeho bývalej manželky v rozsahu, v akom bolo rozhodujúcim spôsobom založené na výsledku súdneho konania pred luxemburskými súdmi, a po štvrté z neodôvodneného oneskorenia pri začatí zmierovacieho konania. Žalobca vyčíslil túto ujmu ex æquo et bono
na 10 000 eur, pričom sa zaviazal túto sumu, v prípade priznania, darovať na charitatívne účely.
10      V napadnutom rozsudku Všeobecný súd zamietol prvé tri časti návrhov na náhradu škody predložených v prvostupňovom konaní. Naopak, pokiaľ ide o štvrtú časť týchto návrhov, a najmä vzhľadom na neprimeranú lehotu na odpoveď v trvaní viac ako troch mesiacov EIB na návrh žalobcu týkajúcu sa začatia zmierovacieho konania v nadväznosti na list zo 7. januára 2019 a na to, že EIB neodpovedala na prvý návrh na zmier uvedený v liste z 29. októbra 2018, rozhodol, že EIB týmto neodôvodneným omeškaním udržiavala žalobcu v dlhodobej neistote, čím mu spôsobila nemajetkovú ujmu. Všeobecný súd preto uložil EIB povinnosť zaplatiť žalobcovi náhradu škody a úroky vyčíslené ex æquo et bono
vo výške 500 eur.
11      Všeobecný súd okrem toho rozhodol, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Návrhy účastníkov konania v konaní o odvolaní
12      Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–        vyhlásil toto odvolanie za prípustné a dôvodné,
–        zrušil napadnutý rozsudok, v dôsledku toho vyhovel žalobným dôvodom v prvostupňovom konaní, a teda zrušil rozhodnutie EIB z 11. októbra 2018, ktorým mu bol odopretý nárok na výplatu rodinných prídavkov (zahrňujúcich najmä výdavky na starostlivosť o deti a na predškolské zariadenie, ktoré mu EIB neoprávnene odpočítala z platu do novembra 2019) a odvodených finančných nárokov (vrátane najmä daňových zvýhodnení a úhrady liečebných nákladov detí hradených odvolateľom), a v prípade potreby zrušil rozhodnutie zo 7. januára 2019, ktorým boli v celom rozsahu zamietnuté jeho návrhy na začatie zmierovacieho konania, ako aj rozhodnutie EIB z 30. júla 2020, ktorým bolo potvrdené rozhodnutie z 11. októbra 2018 a nahradil majetkovú a nemajetkovú ujmu, ktorá odvolateľovi vznikla, a
–        uložil EIB povinnosť nahradiť trovy konania v oboch stupňoch.
13      EIB navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zamietol odvolanie a
–        zaviazal odvolateľa na náhradu všetkých trov konania.
O odvolaní
14      Na podporu svojho odvolania odvolateľ uvádza päť odvolacích dôvodov, z ktorých prvý je založený na porušení práva byť vypočutý, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia, tretí na skreslení skutkového stavu, zjavne nesprávnom posúdení a porušení zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality, štvrtý na porušení článku 3 ods. 4 nariadenia č. 260/68 a piaty na skreslení informácií v spise, porušení článku 85 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, na nesprávnej kvalifikácii skutkového stavu a na porušení povinnosti odôvodnenia.
15      V prvom rade treba skúmať prvý odvolací dôvod a následne druhú časť tretieho odvolacieho dôvodu.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
16      V rámci tohto odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 73 a 74 napadnutého rozsudku porušil právo byť vypočutý zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
17      Poukazuje na to, že vo svojej žalobe podanej na Všeobecný súd tvrdil, že pred vydaním listu z 11. októbra 2018 ho EIB nevypočula. Tento list však údajne nasledoval po zmierovacom konaní začatom na návrh jeho bývalej manželky bez jeho vedomia a EIB v ňom dospela k záveru, že sa analogicky uplatní rozhodnutie, ktoré prijala v inom zmierovacom konaní začatom iným zamestnancom, ktorého skutkové a právne okolnosti mu neboli známe. Odvolateľ v žalobe tiež uviedol, že výsledok konania by bol iný, ak by bol vypočutý, pretože by jednak mohol presne vysvetliť svoju situáciu v súvislosti so súdnym konaním prebiehajúcim pred vnútroštátnym súdom a jednak by EIB mohla v tejto súvislosti navrhnúť rozdelenie rodinných prídavkov alebo ich časti medzi neho a jeho bývalú manželku.
18      V napadnutom rozsudku Všeobecný súd pripustil, že odvolateľ nebol vypočutý v rámci konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia oznámenému listom z 11. októbra 2018. Tento súd sa však podľa neho nesprávne domnieval, že jeho právo byť vypočutý bolo dodržané len preto, že sa vo svojich listoch z 29. októbra a 10. decembra 2018 mohol vyjadriť k odôvodneniu uvedenému v rozhodnutí z 11. októbra 2018, pričom jeho pripomienky boli zohľadnené pred prijatím stanoviska EIB vyjadreného v jej liste zo 7. januára 2019.
19      EIB tvrdí, že Všeobecný súd sa správne domnieval, že odvolateľovi poskytla možnosť vyjadriť sa k listu z 11. októbra 2018. V tejto súvislosti pripomína, že článok 41 ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že zmierovacie konanie stanovené v tomto článku možno začať len individuálne na podnet dotknutej strany, konkrétne zamestnanca EIB, ktorý sa domnieva, že mu bola spôsobená ujma rozhodnutím alebo postupom administratívy. Keďže bývalá manželka odvolateľa, ktorá je tiež zamestnankyňou EIB, iniciovala takéto zmierovacie konanie týkajúce sa vyplácania rodinných prídavkov a odvodených finančných nárokov, bola podľa názoru EIB jediným účastníkom uvedeného konania, bez toho, aby EIB mohla toto konanie rozšíriť na odvolateľa.
20      EIB tvrdí, že v tejto súvislosti zabezpečila výkon práva odvolateľa byť vypočutý jediným spôsobom, ktorý bol zlučiteľný s právom jeho bývalej manželky využiť individuálne zmierovacie konanie stanovené v článku 41 služobného poriadku. Odvolateľ tak bol informovaný o výsledkoch zmierovacieho konania týkajúceho sa osobne jeho bývalej manželky po ukončení tohto konania a v rozsahu, v akom by opatrenie, ktoré mala prijať EIB, mohlo mať dopad na jeho postavenie, a bol v tejto súvislosti vypočutý. V každom prípade odvolateľ nepreukázal, že predmetné konanie mohlo mať prípadne iný výsledok.
Posúdenie Súdnym dvorom
21      Treba pripomenúť, že podľa článku 41 ods. 2 Charty právo na riadnu správu vecí verejných zahŕňa najmä právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať.
22      Ako vyplýva z jeho samotného znenia, toto ustanovenie má všeobecné uplatnenie. Z toho vyplýva, že právo byť vypočutý sa musí dodržať v každom konaní, ktoré môže viesť k prijatiu aktu spôsobujúcemu ujmu, aj keď príslušná právna úprava túto formálnu požiadavku výslovne nestanovuje (rozsudok z 18. júna 2020, Komisia/RQ, C‑831/18 P, EU:C:2020:481, bod 67 a citovaná judikatúra).
23      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorú Všeobecný súd pripomenul v bode 70 napadnutého rozsudku, právo byť vypočutý sleduje dvojaký cieľ. Na jednej strane slúži na čo najpresnejšie a najsprávnejšie preverenie veci a zistenie skutkového stavu a na druhej strane umožňuje zabezpečiť účinnú ochranu dotknutej osoby. Právo byť vypočutý má predovšetkým zabezpečiť, aby každé rozhodnutie spôsobujúce ujmu bolo prijaté s plnou znalosťou veci a jeho cieľom je predovšetkým umožniť príslušnému orgánu opraviť chybu alebo dotknutej osobe uviesť také skutočnosti týkajúce sa jej osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť prijatie alebo neprijatie rozhodnutia alebo jeho obsah (rozsudok zo 4. júna 2020, SEAE/De Loecker, C‑187/19 P, EU:C:2020:444, bod 69 a citovaná judikatúra).
24      Právo byť vypočutý tak zaručuje každému možnosť účinne a efektívne vyjadriť svoj názor v priebehu správneho konania, a to predtým, ako bude prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho práva a oprávnené záujmy (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júna 2020, Komisia/RQ, C‑831/18 P, EU:C:2020:481, bod 67, a z 21. októbra 2021, Parlament/UZ, C‑894/19 P, EU:C:2021:863, bod 89, ako aj citovanú judikatúru).
25      Vzhľadom na tieto úvahy treba overiť, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 73 a 74 napadnutého rozsudku rozhodol, že z práva byť vypočutý nevyplýva povinnosť EIB vypočuť odvolateľa pred vydaním listu z 11. októbra 2018.
26      V prvom rade pokiaľ ide o otázku, či list z 11. októbra 2018 predstavuje „individuálny akt, ktorý… by nepriaznivo zasiahol“ do práv a oprávnených záujmov odvolateľa v zmysle článku 41 ods. 2 Charty, Všeobecný súd v bode 73 napadnutého rozsudku uviedol, že už z bodu 35 tohto rozsudku vyplýva, že EIB týmto listom oznámila odvolateľovi, že vzhľadom na výsledok zmierovacieho konania, ktoré začala jeho bývalá manželka, mu už nebudú vyplácané rodinné prídavky. V tomto bode 35 tak Všeobecný súd zdôraznil, že vzhľadom na to, že odvolateľovi bol odňatý nárok na výplatu uvedených rodinných prídavkov a predmetných odvodených finančné nárokov, list z 11. októbra 2018 priamo ovplyvnil jeho osobnú situáciu.
27      Všeobecný súd však odkazom na toto konštatovanie v bode 73 napadnutého rozsudku v rámci preskúmania odvolacieho dôvodu odvolateľa založeného na porušení práva byť vypočutý, implicitne, ale nevyhnutne, bez toho, aby to bolo spochybnené v rámci tohto odvolania, konštatoval, že list z 11. októbra 2018 skutočne predstavuje individuálne opatrenie, ktoré môže „nepriaznivo“ zasiahnuť do práv a oprávnených záujmov odvolateľa v zmysle článku 41 ods. 2 Charty, takže v súlade s týmto ustanovením musel byť odvolateľ pred vydaním tohto opatrenia vypočutý.
28      V druhom rade je nepochybné, že EIB odvolateľa pred vydaním listu z 11. októbra 2018 nevypočula. Ako totiž vyplýva z bodov 12 a 13 napadnutého rozsudku, tento list bol odvolateľovi oznámený v nadväznosti na rozhodnutie EIB z 12. septembra 2018 o priznaní rodinných prídavkov jeho bývalej manželke, prijaté v rámci zmierovacieho konania, ktoré iniciovala na základe článku 41 služobného poriadku, na ktorom sa odvolateľ nezúčastnil, ako vyplýva z bodu 73 napadnutého rozsudku.
29      Po prvé ako Všeobecný súd v podstate uviedol v bode 74 napadnutého rozsudku, odvolateľ sa po doručení listu z 11. októbra 2018 obrátil na EIB, aby napadol rozhodnutie, ktoré mu bolo oznámené. Konkrétne v e‑maile z 29. októbra 2018 uviedol, že list z 11. októbra 2018 bol prijatý v rozpore s jeho procesnými právami, že obsah tohto listu je nezrozumiteľný a že nezohľadňuje finančné pomery v rodine, najmä skutočnosť, že znáša podstatnú časť rodinných výdavkov.
30      Po druhé EIB listom zo 7. januára 2019 skutočne reagovala na niektoré námietky odvolateľa, ako to uviedol aj Všeobecný súd v bode 74 napadnutého rozsudku.
31      Treba však konštatovať, že táto odpoveď na písomné námietky odvolateľa, zaslaná jeho právnemu zástupcovi niekoľko týždňov po vydaní listu z 11. októbra 2018, nemôže nahradiť absenciu vypočutia odvolateľa pred vydaním tohto rozhodnutia. Ako totiž generálna advokátka uviedla v bode 50 svojich návrhov, tento list nie je prípravným aktom, ktorý bol obsiahnutý v neskoršom rozhodnutí. Tento list predstavuje pôvodné rozhodnutie, ktoré list zo 7. januára 2019 potvrdzuje. Rozhodnutím, ktorým bol odvolateľ zbavený nároku na rodinné prídavky, bol teda list z 11. októbra 2018.
32      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že právo byť vypočutý predpokladá, že dotknutej osobe bolo umožnené účinne vyjadriť svoj názor k návrhu rozhodnutia v rámci ústnej a/alebo písomnej komunikácie na podnet tohto orgánu, pričom mu prináleží, aby o nej poskytol dôkaz. Dotknutá osoba musí byť predovšetkým výslovne informovaná o návrhu rozhodnutia a vyzvaná, aby predložila svoje pripomienky. Len ak si je vedomá dôsledkov plánovaného rozhodnutia, bude môcť ovplyvniť predmetný rozhodovací proces (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2007, Marcuccio/Komisia, C‑59/06 P, EU:C:2007:756, body 47 a 58).
33      V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodov 28 a 31 tohto rozsudku, však EIB neposkytla odvolateľovi možnosť predložiť svoje pripomienky včas, a teda ovplyvniť predmetný rozhodovací proces.
34      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa v bode 74 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že v prejednávanej veci nebolo porušené právo odvolateľa byť vypočutý z dôvodu, že odvolateľ mal možnosť vyjadriť sa k odôvodneniu EIB uvedenému v liste z 11. októbra 2018 a predložiť svoje pripomienky k dôvodom v ňom uvedeným, hoci tieto pripomienky mohol odvolateľ predložiť až po prijatí tohto rozhodnutia, a teda nemohol ovplyvniť predmetný rozhodovací proces.
35      Po tretie treba pripomenúť, že ak z odôvodnenia rozhodnutia Všeobecného súdu vyplýva porušenie práva Únie, ale výrok tohto rozhodnutia sa javí ako odôvodnený z iných právnych dôvodov, takéto porušenie nemôže viesť k zrušeniu tohto rozhodnutia a treba ho nahradiť iným odôvodnením (rozsudok zo 17. januára 2023, Španielsko/Komisia, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, bod 48 a citovaná judikatúra).
36      V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že porušenie práva na obhajobu, najmä práva byť vypočutý vedie k zrušeniu rozhodnutia vydaného na konci predmetného správneho konania iba vtedy, ak by bez tejto vady mohlo toto konanie dospieť k inému výsledku (rozsudok z 18. júna 2020, Komisia/RQ., C‑831/18 P, EU:C:2020:481, bod 105, ako aj citovaná judikatúra).
37      Na to, aby porušenie práva byť vypočutý viedlo k zrušeniu individuálneho rozhodnutia správneho orgánu, ktoré môže byť pre dotknutú osobu nepriaznivé, je potrebné overiť, či tento orgán mal pri prijímaní predmetného rozhodnutia priestor na voľnú úvahu. Úradník totiž nemá legitímny záujem domáhať sa zrušenia rozhodnutia z dôvodu formálnych nedostatkov, a najmä z dôvodu nedodržania práva byť vypočutý pred vydaním akéhokoľvek rozhodnutia, ktoré sa ho nepriaznivo dotýka, ak správny orgán nemá priestor na voľnú úvahu a je povinný konať tak, ako konal. V takomto prípade viazanej právomoci správneho orgánu by zrušenie napadnutého rozhodnutia mohlo po odstránení tejto vady viesť len k prijatiu rozhodnutia, ktoré by bolo obsahovo totožné so zrušeným rozhodnutím (pozri analogicky rozsudok zo 6. júla 1983, Geist/Komisia, 117/81, EU:C:1983:191, bod 7).
38      V tejto súvislosti odvolateľ na preukázanie toho, že EIB porušila jeho právo byť vypočutý, v podstate tvrdí, že ak by bol vypočutý pred vydaním listu z 11. októbra 2018, mohol by vysvetliť svoju osobnú situáciu v súvislosti so súdnym konaním prebiehajúcim pred vnútroštátnym súdom, a najmä skutočnosť, že prispieva na výživu svojich detí sumou najmenej o 50 % vyššou, ako je výška príspevku na nezaopatrené dieťa, takže EIB mohla navrhnúť rozdelenie rodinných prídavkov alebo ich časti medzi odvolateľa a jeho bývalú manželku.
39      EIB okrem toho na pojednávaní v podstate tvrdila, že konanie nemohlo viesť k inému výsledku, keďže bod 2.2.2 administratívnych predpisov stanovuje, že na to, aby sa dieťa považovalo za nezaopatrené dieťa zamestnanca, musí ho tento zamestnanec skutočne vyživovať, pričom takéto skutočné vyživovanie vyžaduje, po prvé, aby preukázal, že s ním dieťa žije v spoločnej domácnosti, a po druhé, aby na výživu tohto dieťaťa prispieval sumou aspoň o 50 % vyššou, ako je výška príspevku na nezaopatrené dieťa. Ako však EIB uviedla v liste zo 7. januára 2019, prvá z týchto podmienok nebola splnená, keďže vnútroštátny súd zveril deti do starostlivosti bývalej manželky odvolateľa.
40      V tejto súvislosti treba uviesť, že tvrdenie EIB, že iné rozdelenie rodinných prídavkov medzi odvolateľa a jeho bývalú manželku by nebolo možné vzhľadom na znenie bodov 2.2.1 a 2.2.2 administratívnych predpisov, je v rozpore so skutkovým zistením uvedeným v bode 23 napadnutého rozsudku, ktoré EIB v rámci tohto konania nespochybnila a podľa ktorého oddelenie ľudských zdrojov EIB navrhlo zmierovacej komisii emailom z 12. februára 2020 a vzhľadom na to, čo bolo rozhodnuté vo veci označenej ako „súbežná“, že sa určité prídavky budú vyplácať z polovice odvolateľovi a z polovice jeho bývalej manželke pod podmienkou, že odvolateľ predloží dôkaz o platbách uhradených za svoje deti.
41      Za týchto okolností treba konštatovať, podobne ako to urobila generálna advokátka v bode 66 svojich návrhov, že EIB mohla prijať iný výklad svojich vlastných administratívnych predpisov. EIB teda mala priestor na voľnú úvahu v zmysle judikatúry uvedenej v bode 37 tohto rozsudku, takže sporné konanie mohlo viesť k inému výsledku, ak by odvolateľ mal možnosť predložiť svoje pripomienky pred vydaním listu z 11. októbra 2018.
42      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba prvému odvolaciemu dôvodu vyhovieť.
O druhej časti tretieho odvolacieho dôvodu
Argumentácia účastníkov konania
43      V druhej časti svojho tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 100, 101, 107 a 108 napadnutého rozsudku nesprávne zamietol námietku nezákonnosti administratívnych predpisov týkajúcich sa rodinných prídavkoch. Odvolateľ v tejto súvislosti tvrdí, že tieto predpisy porušujú zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, keďže rodičia, ktorí obaja vyživujú svoje deti, nemajú rovnaké odvodené finančné nároky, hoci sa tieto nároky určujú na základe skutočnej starostlivosti o deti. Skutočnosť, že jeden z rodičov má dieťa v starostlivosti, ho teda z hľadiska nároku na rodinné prídavky neodlišuje od druhého rodiča, ktorý toto dieťa v starostlivosti nemá. V tomto kontexte odvolateľ tvrdí, že dostatočne právne preukázal, že znáša značné náklady na výživu svojich detí, hoci tieto deti žijú väčšinu času v spoločnej domácnosti s jeho bývalou manželkou.
44      EIB tvrdí, že Všeobecný súd neporušil zásadu zákazu diskriminácie alebo rovnosti zaobchádzania, keďže administratívne predpisy umožňujú zamestnancom preukázať, že prispievajú na výživu detí, a následne získať rodinné prídavky. Okrem toho sú tieto prídavky vyplácané v prospech detí, a nie zamestnancov. V každom prípade sa postavenie rodiča, ktorému boli deti zverené do starostlivosti, líši od postavenia rodiča, ktorý ich v starostlivosti nemá, takže rozdielne zaobchádzanie s obidvoma rodičmi je plne odôvodnené.
Posúdenie Súdnym dvorom
45      Na úvod treba pripomenúť, že zásada rovnosti zaobchádzania, ako je zakotvená v článku 20 Charty, predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. Rozdiel v zaobchádzaní je odôvodnený, ak je založený na objektívnom a primeranom kritériu, to znamená, ak je v súlade s právne prípustným cieľom sledovaným dotknutou právnou úpravou a tento rozdiel je primeraný cieľu, ktorý dotknuté zaobchádzanie sleduje [rozsudky zo 16. decembra 2008, Huber, C‑524/06, EU:C:2008:724, bod 75, a zo 4. mája 2023, Glavna direkcija „Požarna bezopasnost i zaštita na naselenieto“ (Nočná práca), C‑529/21 až C‑536/21 a C‑732/21 až C‑738/21, EU:C:2023:374, bod 52, ako aj citovaná judikatúra].
46      Podľa ustálenej judikatúry, porušenie zásady rovnosti zaobchádzania z dôvodu rozdielneho zaobchádzania predpokladá, že predmetné situácie sú porovnateľné z hľadiska všetkých okolností, ktoré ich charakterizujú. Okolnosti, ktoré charakterizujú rozdielne situácie, a tým ich porovnateľný charakter, treba určiť a posúdiť najmä s prihliadnutím na predmet a cieľ dotknutých ustanovení, pričom na tento účel treba zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej patrí predmetný akt (rozsudky z 26. septembra 2013, IBV & Cie, C‑195/12, EU:C:2013:598, body 51 a 52, ako aj zo 14. júna 2017, Compass Contract Services, C‑38/16, EU:C:2017:454, bod 25 a citovaná judikatúra).
47      V prejednávanej veci, ako uviedol Všeobecný súd v bode 102 napadnutého rozsudku, príspevok na nezaopatrené dieťa slúži sociálnemu účelu, ktorý je odôvodnený výdavkami vyplývajúcimi z aktuálnej a konkrétnej potreby spojenej s existenciou dieťaťa a jeho skutočným výživným. V tejto súvislosti prídavky, ako sú príspevok na nezaopatrené dieťa alebo príspevok na vzdelanie, alebo dokonca paušálne príspevky určené deťom na cesty medzi miestom bydliska a strediskom záujmu, hoci sú súčasťou odmeny, nie sú určené na výživu úradníka, ale výlučne na výživu dieťaťa (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 1988, Christianos/Súdny dvor, 33/87, EU:C:1988:300, bod 15).
48      Z toho vyplýva, ako uviedla generálna advokátka v bode 87 svojich návrhov, že vzhľadom na tento cieľ je relevantným kritériom pre rozhodnutie, či je rodič, ktorý má dieťa vo výlučnej starostlivosti, v porovnateľnej situácii s rodičom, ktorý dieťa v starostlivosti nemá, pokiaľ ide o vyplácanie príspevkov na nezaopatrené dieťa, to, či obaja rodičia finančne prispievajú na výživu tohto dieťaťa.
49      Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, ako Všeobecný súd rozhodol v bode 107 napadnutého rozsudku, rodičia, ktorí obaja skutočne prispievajú na výživu svojho dieťaťa, sú v porovnateľnej situácii, pokiaľ ide o vyplácanie príspevkov na nezaopatrené dieťa, a že vyplácanie týchto príspevkov v zásade len jednému z nich predstavuje rozdielne zaobchádzanie, ktoré musí byť objektívne odôvodnené.
50      V tomto ohľade treba vziať do úvahy, že skutočnosť, že jeden z rodičov má dieťa vo výlučnej starostlivosti a dieťa žije v spoločnej domácnosti s týmto rodičom, v zásade znamená, že uvedený rodič je povinný skutočne prispievať na výživu tohto dieťaťa.
51      Takáto okolnosť však nijako nebráni tomu, aby aj druhý rodič, aj keď nemá dieťa vo výlučnej starostlivosti, skutočne prispieval na výživu dieťaťa, najmä so zreteľom na právo tohto dieťaťa, zakotvené v článku 24 ods. 3 Charty, pravidelne udržiavať osobné vzťahy a priamy styk s obidvoma svojimi rodičmi, pokiaľ to nie je v rozpore s jeho záujmom.
52      V tejto súvislosti je tiež dôležité, aby bola dodržaná zásada proporcionality, ktorá, ako pripomenul Všeobecný súd v bode 106 napadnutého rozsudku, vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie neprekročili hranice toho, čo je primerané a potrebné na uskutočnenie legitímnych cieľov sledovaných touto právnou úpravou, pričom ak existuje možnosť rozhodnúť sa medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné sa prikloniť k najmenej obmedzujúcemu a spôsobené nepriaznivé následky nesmú byť neprimerané sledovaným cieľom.
53      V prejednávanej veci body 2.2.1 a 2.2.2 administratívnych predpisov, vykladané v tom zmysle, že EIB na to, aby vyplácala rodinné prídavky len tomu z rodičov, ktorému bolo dieťa zverené do výlučnej starostlivosti, bez ohľadu na to, ako rodičia skutočne prispievajú na výživu dieťaťa, presahujú rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie legitímneho cieľa sledovaného predmetnou právnou úpravou, keďže neumožňujú v najlepšom záujme dieťaťa a so zreteľom na právo dieťaťa uvedené v bode 51 tohto rozsudku, udržiavať pravidelné osobné vzťahy a priamy styk s obidvoma svojimi rodičmi, zohľadniť existujúcu skutkovú situáciu týkajúcu sa skutočného príspevku každého z rodičov na výživu dieťaťa, a to skutočné zabezpečenie všetkých alebo časti základných potrieb dieťaťa, najmä pokiaľ ide o bývanie, stravu, oblečenie, vzdelávanie, zdravotnú starostlivosť a liečebné náklady.
54      V tejto súvislosti predstavuje rozhodnutie vnútroštátneho súdu o výške príspevku na výživu dieťaťa, ktorý je rozvedený zamestnanec povinný platiť, skutočnosť, ktorá síce musí byť zohľadnená inštitúciou, ale ktorá ju nemôže zbaviť povinnosti uplatniť vlastnú diskrečnú právomoc s cieľom určiť, či tento zamestnanec skutočne prispieva na výživu dieťa.
55      Za týchto okolností treba konštatovať, že body 2.2.1 a 2.2.2 administratívnych predpisov porušujú zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality, keďže ich výklad v žiadnom prípade neumožňuje, aby sa rodič, ktorému nebolo dieťa zverené do výlučnej starostlivosti, považoval za toho, kto skutočne prispieva na jeho výživu.
56      Všeobecný súd sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku rozhodol, že administratívne predpisy neporušujú tieto zásady.
57      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba vyhovieť aj druhej časti tretieho odvolacieho dôvodu.
O druhom odvolacom dôvode, o prvej časti tretieho odvolacieho dôvodu, ako aj o štvrtom a piatom odvolacom dôvode
58      Keďže prvému odvolaciemu dôvodu, ako aj druhej časti tretieho odvolacieho dôvodu sa vyhovelo a odôvodňujú zrušenie napadnutého rozsudku, nie je potrebné skúmať ostatné odvolacie dôvody a časti odvolacích dôvodov predložené na podporu odvolania, keďže nemôžu viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku v širšom rozsahu.
O žalobe na Všeobecnom súde
59      V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor Európskej únie v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu buď sám vydať konečný rozsudok vo veci, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie.
60      V prejednávanej veci má Súdny dvor k dispozícii informácie potrebné na to, aby mohol s konečnou platnosťou rozhodnúť o žalobe o zrušenie listov EIB z 11. októbra 2018 a v prípade potreby o listoch zo 7. januára 2019 a 30. júla 2020, ktorú odvolateľ podal na Všeobecný súd, ako aj o návrhoch na náhradu škody predložených v prvostupňovom konaní.
O návrhoch na zrušenie
61      Z bodov 21 až 57 tohto rozsudku vyplýva, že prvý žalobný dôvod, ako aj druhá časť tretieho žalobného dôvodu žaloby v prvostupňovom konaní sú odôvodnené a že listy z 11. októbra 2018, 7. januára 2019 a 30. júla 2020 majú byť zrušené z dôvodu porušenia práva byť vypočutý, ako aj z dôvodu nezákonnosti bodov 2.2.1 a 2.2.2 administratívnych predpisov, keďže ich výklad v žiadnom prípade neumožňuje, aby sa rodič, ktorému nebolo dieťa zverené do výlučnej starostlivosti, považoval za toho, kto skutočne prispieva na jeho výživu.
O návrhoch na náhradu škody
62      Na podporu svojich návrhov na náhradu škody vznesených v prvostupňovom konaní, ako bolo pripomenuté v bode 9 tohto rozsudku, odvolateľ tvrdil, že utrpel nemajetkovú ujmu po prvé v dôsledku náhleho a veľmi výrazného zníženia jeho odmeny, ktoré uňho viedlo k úzkosti, po druhé v dôsledku sprístupnenia jeho osobných údajov tretím osobám bez jeho súhlasu, po tretie v dôsledku stanoviska, ktoré zaujali členovia vedenia EIB v prospech jeho bývalej manželky v rámci súdneho konania pred luxemburskými súdmi a po štvrté v dôsledku neodôvodneného oneskorenia so začatím zmierovacieho konania, ktoré možno napraviť len priznaním náhrady škody predbežne vyčíslenej ex aequo et bono
na 10 000 eur, ktorú sa zaväzuje, ako to urobil pred súdom prvého stupňa, v prípade jej priznania, darovať na charitatívne účely.
63      Pokiaľ ide o prvé tri časti týchto dôvodov smerujúcich k náhrade škody, Všeobecný súd ich zamietol, ako je uvedené v bode 10 tohto rozsudku, ale pokiaľ ide o štvrtú časť týchto dôvodov, rozhodol, že nemajetková ujma, ktorú odvolateľ utrpel, bola preukázaná, pokiaľ ide o neodôvodnené omeškanie EIB so začatím zmierovacieho konania, a zaviazal túto inštitúciu zaplatiť odvolateľovi náhradu škody vyčíslenú ex æquo et bono
na 500 eur.
64      V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, pokiaľ ide o údajnú nemajetkovú ujmu vyplývajúcu z náhleho a veľmi výrazného zníženia jeho odmeny, že podľa judikatúry môže samotné zrušenie nezákonného aktu predstavovať primeranú a v zásade dostatočnú náhradu akejkoľvek nemajetkovej ujmy, ktorú tento akt mohol spôsobiť (rozsudok zo 4. apríla 2019, OZ/EIB, C‑558/17 P, EU:C:2019:289, bod 80), pokiaľ žalobca nepreukáže, že utrpel nemajetkovú ujmu, ktorá je oddeliteľná od nezákonnosti odôvodňujúcej zrušenie, ktorá nemôže byť v plnom rozsahu nahradená týmto zrušením. Odvolateľ však žiadny takýto dôkaz nepredložil.
65      Na druhej strane, pokiaľ ide o údajnú nemajetkovú ujmu vyplývajúcu zo sprístupnenia osobných údajov odvolateľa tretím osobám bez jeho súhlasu alebo zo stanoviska, ktoré zaujali členovia vedenia EIB v prospech jeho bývalej manželky v rámci súdneho konania pred luxemburskými súdmi, odvolateľ nepreukázal existenciu skutočnej a určitej škody súvisiacej s údajnými porušeniami v zmysle judikatúry uvedenej v bode 148 napadnutého rozsudku, takže nie sú splnené podmienky pre vznik zodpovednosti EIB uvedené v bode 145 tohto rozsudku.
66      Za týchto okolností nie je dôvod vyhovieť návrhom odvolateľa na náhradu škody.
O trovách
67      Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
68      Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
69      Keďže odvolateľ navrhol, aby bola EIB uložená povinnosť nahradiť trovy konania a EIB nemala vo veci úspech, je odôvodnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania súvisiace s prvostupňovým konaním vo veci T‑573/20, ako aj s odvolacím konaním.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.      Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 21. decembra 2021, MG/EIB (T‑573/20, EU:T:2021:915), sa zrušuje.
2.      Rozhodnutia Európskej investičnej banky (EIB) oznámené odvolateľovi listami z 11. októbra 2018, 7. januára 2019 a 30. júla 2020 sa zrušujú.
3.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.      Európska investičná banka (EIB) znáša okrem svojich vlastných trov konania aj trovy konania, ktoré vznikli MG v súvislosti s prvostupňovým konaním, ako aj s konaním o odvolaní.
Podpisy
*      Jazyk konania: francúzština.