62018TJ0380
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata komora)
zo 7. novembra 2019 (
*1
)
„Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie INTAS – Staršie obrazové ochranné známky Európskej únie a vnútroštátne ochranné známky obsahujúce slovný prvok ‚indas‘ – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť označení a tovarov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (EÚ) 2017/1001 – Dôkaz o riadnom používaní starších ochranných známok – Článok 47 nariadenia 2017/1001“
Vo veci T‑380/18,
Intas Pharmaceuticals Ltd, so sídlom v Ahmedabade (India), v zastúpení: F. Traub, advokát,
žalobkyňa,
proti
Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), v zastúpení J. Crespo Carrillo a H. O’Neill, splnomocnení zástupcovia,
žalovanému,
ďalší účastník konania pred odvolacím senátom EUIPO a vedľajší účastník konania pred Všeobecným súdom:
Laboratorios Indas, SA, so sídlom v Pozuele de Alarcón (Španielsko), v zastúpení: A. Gómez López, advokát,
ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu EUIPO zo 16. apríla 2018 (vec R 815/2017‑4) týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťami Laboratorios Indas a Intas Pharmaceuticals,
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora),
v zložení: predseda komory S. Gervasoni, sudcovia L. Madise (spravodajca) a R. da Silva Passos,
tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 25. júna 2018,
so zreteľom na vyjadrenie EUIPO k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 1. októbra 2018,
so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 5. októbra 2018,
po pojednávaní z 8. mája 2019,
vyhlásil tento
Rozsudok (
1
)
[omissis]
Právny stav
[omissis]
O prípustnosti žaloby
[omissis]
O námietke neprípustnosti vznesenej vedľajším účastníkom konania
34
Vedľajší účastník konania tvrdí, že výhrady žalobkyne zamerané na spochybnenie dôkazu o riadnom používaní starších ochranných známok a koncepčného porovnania kolidujúcich označení sú neprípustné. Vedľajší účastník konania sa domnieva, že o právnych a skutkových otázkach vznesených v týchto výhradách bolo s konečnou platnosťou rozhodnuté v rozhodnutí námietkového oddelenia zo 16. marca 2017 v inom námietkovom konaní vedenom medzi rovnakými stranami a týkajúcom sa rovnakých označení, ako sú dotknuté označenia v prejednávanej veci, a odlišných výrobkov, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, iných ako sú dotknuté výrobky v prejednávanej veci (vec R 816/2017‑4 a R 1031/2017‑4) (ďalej len „rozhodnutie zo 16. marca 2017“). Žalobkyňa a vedľajší účastník konania napadli rozhodnutie zo 16. marca 2017 pred tým istým odvolacím senátom, ktorý prijal napadnuté rozhodnutie v predmetnej veci. Uvedený odvolací senát, ktorý mal rozhodnúť o otázkach dôkazu o riadnom používaní dotknutých starších ochranných známok a koncepčnej podobnosti kolidujúcich označení, potvrdil závery námietkového oddelenia obsiahnuté v rozhodnutí zo 16. marca 2017. Keďže rozhodnutie odvolacieho senátu, pokiaľ ide o uvedené otázky, nebolo napadnuté pred Všeobecným súdom, závery obsiahnuté v rozhodnutí zo 16. marca 2017, sa stali konečnými. Konkrétne, vedľajší účastník konania tvrdí, že napadnuté rozhodnutie v prejednávanej veci iba potvrdzuje rozhodnutie zo 16. marca 2017, keďže nezohľadňuje nové skutočnosti, ani neobsahuje opätovné preskúmanie situácie účastníkov konania, pričom odvolací senát výslovne odkázal na analýzu týchto otázok uskutočnenú v rámci skoršieho námietkového konania vedeného medzi tými istými účastníkmi konania. Návrhom na zrušenie napadnutého rozhodnutia v prejednávanej veci žalobkyňa de facto žiada zrušiť rozhodnutie zo 16. marca 2017. Napokon vedľajší účastník konania uvádza, že ak by Všeobecný súd nevyhlásil predmetné výhrady za neprípustné, tento postup by bol v rozpore so zásadami res iudicata a ne bis in idem a vytvoril by situáciu neistoty v súvislosti s jeho výlučnými právami, čo by bolo v rozpore s jeho legitímnymi očakávaniami a so zásadou právnej istoty.
35
Po prvé je potrebné pripomenúť, že zásada právnej sily rozhodnutej veci, ktorá vyžaduje, aby konečná povaha súdneho rozhodnutia nebola spochybňovaná, nie je uplatniteľná na vzťah medzi rozhodnutím námietkového oddelenia a námietkou, ktorá bola podaná neskôr v inom konaní, najmä vzhľadom na to, že konania pred EUIPO majú správnu a nie súdnu povahu [pozri rozsudok z 8. decembra 2015, Giand/ÚHVT – Flamagas (FLAMINAIRE), T‑583/14, neuverejnený, EU:T:2015:943, bod 21 a citovanú judikatúru]. A fortiori odôvodnenia rozhodnutia prijatého námietkovým oddelením v rámci odlišného námietkového konania nemajú právnu silu rozhodnutej veci. Tieto odôvodnenia nemôžu zakladať nadobudnuté práva alebo legitímne očakávania dotknutých účastníkov konania.
36
Vedľajší účastník konania tak nemôže tvrdiť, že zamietnutie jeho námietky neprípustnosti by vytvorilo situáciu neistoty v súvislosti s jeho výlučnými právami, čo by bolo v rozpore s jeho legitímnymi očakávaniami a so zásadou právnej istoty.
37
Po druhé zásada ne bis in idem, ktorá zakazuje sankcionovať tú istú osobu viac než jedenkrát za to isté protiprávne konanie s cieľom chrániť ten istý právny záujem, predstavuje všeobecnú zásadu práva Európskej únie, ktorej rešpektovanie zaručuje súd. Táto zásada sa však uplatňuje výlučne na sankcie, čo nie je prípad rozhodnutí vydaných EUIPO v rámci námietkového konania (pozri rozsudok z 8. decembra 2015, FLAMINAIRE, T‑583/14, neuverejnený, EU:T:2015:943, bod 19 a citovanú judikatúru). V dôsledku toho sa na uvedenú zásadu v prejednávanej veci nemožno odvolávať.
38
Po tretie treba pripomenúť, že rozhodnutie, ktoré iba potvrdzuje skoršie rozhodnutie, ktoré nebolo napadnuté v lehote, nie je aktom, ktorý možno napadnúť žalobou. S cieľom zabrániť novému plynutiu lehoty na podanie žaloby proti skoršiemu rozhodnutiu sa totiž musí žaloba smerujúca proti takémuto potvrdzujúcemu rozhodnutiu zamietnuť ako neprípustná. Ak napadnutý akt iba potvrdzuje predchádzajúci akt, žaloba je prípustná iba pod podmienkou, že potvrdený akt bol napadnutý v lehote [pozri uznesenie z 13. júla 2017, myToys.de/EUIPO – Laboratorios Indas (myBaby), T‑519/15, neuverejnené, EU:T:2017:502, bod 38 a citovanú judikatúru].
39
Za rozhodnutie, ktoré iba potvrdzuje skoršie rozhodnutie, možno považovať také rozhodnutie, ktoré neobsahuje vo vzťahu k skoršiemu rozhodnutiu žiadnu novú skutočnosť a jeho vydaniu nepredchádzalo opätovné preskúmanie situácie adresáta tohto skoršieho rozhodnutia (pozri uznesenie z 13. júla 2017, myBaby, T‑519/15, neuverejnené, EU:T:2017:502, bod 39 a citovanú judikatúru).
40
V tejto súvislosti rozhodnutie odvolacieho senátu, aj keď obsahuje rovnaké závery ako skoršie rozhodnutie prijaté námietkovým oddelením v odlišnom námietkovom konaní, je výsledkom nového preskúmania právnych a skutkových otázok, ktoré mu boli predložené. Je síce pravda, že toto preskúmanie môže viesť k rovnakému výsledku, ako je výsledok skôr získaný pred námietkovým oddelením v rámci iného konania vedeného medzi tými istými účastníkmi a týkajúceho sa označení zhodných s tými, ktoré sú predmetom neskoršieho konania pred EUIPO. Totožné riešenia, ku ktorým došli dve rôzne inštancie EUIPO v rámci odlišných námietkových konaní, však neznamenajú, že rozhodnutie vydané odvolacím senátom potvrdzuje rozhodnutie, ktoré bolo predtým vydané námietkovým oddelením v inom konaní.
41
Platí to o to viac, pokiaľ sa pripustí, že dôkaz o riadnom používaní starších ochranných známok sa môže meniť v čase a nemožno ho nikdy považovať za definitívne predložený v rámci iného námietkového konania, ako je námietkové konanie, v rámci ktorého bol požadovaný. Rovnako vzhľadom na to, že porovnanie kolidujúcich označení sa môže meniť v závislosti od príslušnej skupiny verejnosti, ako aj z časového hľadiska, takéto porovnanie nemožno považovať za definitívne posúdené skorším rozhodnutím EUIPO, ktoré nebolo napadnuté pred Všeobecným súdom.
42
Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa týka otázok dôkazu o riadnom používaní starších ochranných známok a koncepčnej podobnosti kolidujúcich označení, nemožno považovať za rozhodnutie, ktoré „potvrdzuje“ rozhodnutie prijaté námietkovým oddelením v rámci odlišného námietkového konania, ktoré sa týkalo tých istých účastníkov konania a ktorého predmetom boli tie isté ochranné známky.
43
Vzhľadom na vyššie uvedené nemožno vyhovieť námietke neprípustnosti, ktorú vzniesol vedľajší účastník konania, a táto námietka musí byť zamietnutá.
O veci samej
O dôkaze o riadnom používaní starších ochranných známok
[omissis]
– O povahe riadneho používania starších ochranných známok Európskej únie
73
Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že používanie staršej ochrannej známky Európskej únie v Španielsku bolo dostatočné na preukázanie riadneho používania tejto ochrannej známky v rámci Únie. Podľa žalobkyne z rozsudku z 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), vyplýva, že staršia ochranná známka Európskej únie sa musí používať na rozsiahlejšom území, než je územie jedného členského štátu, na to, aby jej používanie bolo možné považovať za riadne používanie, a že len za určitých osobitných okolností sa používanie iba v jedinom členskom štáte zdá byť dostatočné na preukázanie riadneho používania tejto ochrannej známky v rámci Únie.
74
V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozsudku z 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), na ktorý odkazuje žalobkyňa, Súdny dvor na jednej strane s ohľadom na články 47 ods. 2 a 3 nariadenia 2017/1001 usúdil, že z judikatúry vyplýva, že výraz „používanie v [Únii]“ sa má vykladať v tom zmysle, že územný rozsah používania nepredstavuje osobitné kritérium riadneho používania, ale je len jedným z jeho prvkov, ktorý sa musí zahrnúť do celkovej analýzy a ktorý treba skúmať zároveň s ostatnými prvkami používania, a že účelom výrazu „v [Únii]“ je zdôrazniť príslušný referenčný geografický trh pre analýzu existencie „riadneho používania“ ochrannej známky Európskej únie. Na druhej strane Súdny dvor usúdil, že výraz „riadne používanie v [Únii]“ v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia 2017/1001 znamená, že používanie ochrannej známky Európskej únie v tretích štátoch nemožno zohľadňovať (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, body 36 až 38 a bod 1 výroku).
75
Okrem toho Súdny dvor spresnil, že účelom nariadenia 2017/1001 je odstrániť prekážku teritoriality práv priznaných právnymi predpismi členských štátov majiteľom ochranných známok, čo podnikom umožňuje prispôsobiť svoje aktivity rozsahu Únie a vykonávať ich bez obmedzení. Podľa Súdneho dvoru ochranná známka Európskej únie svojmu majiteľovi umožňuje identifikovať svoje tovary alebo služby jednotným spôsobom v celej Únii bez ohľadu na hranice. Naopak, podniky, ktoré nemajú záujem o ochranu svojich ochranných známok na úrovni Únie, si môžu vybrať používanie národných ochranných známok bez toho, aby boli povinné prihlásiť svoje ochranné známky ako ochranné známky Európskej únie. Súdny dvor zdôraznil, že jednotný charakter ochrannej známky Európskej únie sa prejavuje tým, že sa jej poskytuje jednotná ochrana na celom území Únie v tom zmysle, že môže byť v zásade zapísaná alebo prevedená, možno sa jej vzdať, zrušiť ju alebo vyhlásiť za neplatnú a jej používanie môže byť zakázané len na území celej Únie. Podľa Súdneho dvora by tak priznaním v rámci režimu ochranných známok Európskej únie osobitného významu územiam členských štátov došlo k zmareniu dosiahnutia vyššie uvedeného cieľa a k narušeniu jednotnej povahy ochrannej známky Európskej únie. Súdny dvor z toho vyvodil, že na účely posúdenia existencie „riadneho požívania v [Únii]“ nie je potrebné prihliadať na hranice územia členských štátov (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, body 39 až 42 a 44).
76
Na druhej strane Súdny dvor výslovne zamietol jednak tvrdenie, ktoré bolo pred ním uvedené a ktoré spočívalo v názore, že územný rozsah používania ochrannej známky Európskej únie nemôže byť v žiadnom prípade obmedzený na územie jediného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 49), a jednak tvrdenie, že ak by sa aj v rámci vnútorného trhu nebrali do úvahy hranice členských štátov, podmienka riadneho používania ochrannej známky Európskej únie vyžaduje, aby sa táto ochranná známka používala na podstatnej časti územia Únie, čo môže zodpovedať územiu jedného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, body 52 a 53).
77
V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že hoci je oprávnené očakávať, že ochranná známka Európskej únie sa bude používať na rozsiahlejšom území, než je územie jedného členského štátu, na účely kvalifikácie takéhoto používania ako riadneho používania nie je nevyhnutné, aby bolo toto používanie geograficky rozsiahle, keďže takáto kvalifikácia závisí od vlastností daného výrobku alebo služby na príslušnom trhu (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 54).
78
Podľa Súdneho dvora totiž nie je vylúčené, že „za určitých okolností“ sa trh s výrobkami alebo so službami, pre ktoré bola ochranná známka Európskej únie zapísaná, v skutočnosti obmedzuje len na územie jedného členského štátu. Súdny dvor spresnil, že v takom prípade môže používanie ochrannej známky Európskej únie na tomto území spĺňať zároveň podmienku riadneho používania ochrannej známky Európskej únie, ako aj podmienku riadneho používania národnej ochrannej známky (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 50).
79
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, tak Súdny dvor použitím spojenia „za určitých okolností“ v bode 50 rozsudku z 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), nezamýšľal vysloviť, že uznanie riadneho používania ochrannej známky Európskej únie používanej v jedinom členskom štáte predstavuje výnimku zo všeobecnej zásady. Súdny dvor ďalej odkázal na podmienky stanovené ustálenou judikatúrou na účely posúdenia riadnej povahy používania ochrannej známky, a konkrétne na všetky skutočnosti a okolnosti, ktoré môžu preukázať, že obchodné využívanie danej ochrannej známky umožňuje vytvoriť alebo udržať podiel na trhu pre výrobky alebo služby, pre ktoré bola zapísaná. Súdny dvor totiž zdôraznil, že nie je možné a priori abstraktne stanoviť, aký územný rozsah by mal byť zohľadnený na určenie, či používanie ochrannej známky Európskej únie má alebo nemá povahu riadneho používania, a že pravidlo de minimis teda nemôže byť stanovené (pozri rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 55 a citovanú judikatúru). Podľa Súdneho dvora je ochranná známka Európskej únie riadne používaná vtedy, ak sa používa v súlade so svojou základnou funkciou a s cieľom vytvoriť alebo udržať podiely pre výrobky alebo služby označené uvedenou ochrannou známkou na trhu v Únii. Pri posudzovaní riadneho používania je tak potrebné zohľadniť vlastnosti predmetného trhu, povahu výrobkov alebo služieb chránených ochrannou známkou, územný a kvantitatívny rozsah používania, ako aj frekvenciu a pravidelnosť tohto používania (rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 56).
80
Z vyššie uvedeného po prvé vyplýva, že územný rozsah je len jedným z faktorov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení povahy riadneho používania ochrannej známky Európskej únie, a po druhé, že nemožno stanoviť pravidlo de minimis, aby bolo možné určiť, či je tento faktor splnený. Na kvalifikáciu používania ochrannej známky Európskej únie ako riadneho používania nie je totiž potrebné, aby bolo toto používanie geograficky rozsiahle, keďže takáto kvalifikácia závisí od vlastností dotknutých výrobkov alebo služieb na príslušnom trhu, a všeobecnejšie od všetkých skutočností a okolností, ktoré môžu preukázať, že obchodné využívanie danej ochrannej známky umožňuje vytvoriť alebo udržať podiel na trhu pre výrobky alebo služby, pre ktoré bola zapísaná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, bod 55). Okrem toho na účely kvalifikácie používania ochrannej známky Európskej únie ako riadneho používania sa nevyžaduje, aby sa ochranná známka používala na podstatnej časti územia Únie. Navyše možnosť, že predmetná ochranná známka sa používala na území jediného členského štátu, nesmie byť vylúčená, keďže je potrebné neprihliadať na hranice členských štátov a zohľadňovať vlastnosti dotknutých tovarov alebo služieb.
81
V súlade so zásadami stanovenými v rozsudku z 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), Všeobecný súd opakovane rozhodol, že používanie ochrannej známky Európskej únie v jednom členskom štáte (napríklad v Nemecku, Španielsku, Spojenom kráľovstve) alebo dokonca len v jednom meste členského štátu Únie, akým je napríklad Spojené kráľovstvo (napr. v Londýne), postačuje na splnenie kritéria územného rozsahu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. januára 2015, Now Wireless/ÚHVT – Starbucks (HK) (now), T‑278/13, neuverejnený, EU:T:2015:57, body 52 a 53; z 15. júla 2015, TVR Automotive/ÚHVT – TVR Italia (TVR ITALIA), T‑398/13, EU:T:2015:503, bod 57; z 9. novembra 2016, Gallardo Blanco/EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería (Vyobrazenie zubadla pre kone v tvare h), T‑716/15, neuverejnený, EU:T:2016:649, body 41 až 44; z 30. novembra 2016, K&K Group/EUIPO – Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner), T‑2/16, neuverejnený, EU:T:2016:690, bod 50; z 28. júna 2017, Tayto Group/EUIPO – MIP Metro (real), T‑287/15, neuverejnený, EU:T:2017:443, bod 59; z 15. novembra 2018, DRH Licensing & Managing/EUIPO – Merck (Flexagil), T‑831/17, neuverejnený, EU:T:2018:791, bod 67, a zo 6. marca 2019, Serenity Pharmaceuticals/EUIPO – Gebro Holding (NOCUVANT), T‑321/18, neuverejnený, EU:T:2019:139, body 43 až 45].
82
Inými slovami, ako zdôraznila generálna advokátka Sharpston vo svojich návrhoch vo veci Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:422), nie je dôležité, či sa ochranná známka Európskej únie používala v jednom alebo v niekoľkých členských štátoch. Podstatný je vplyv tohto používania na vnútorný trh, konkrétne to, či toto používanie postačuje na vytvorenie alebo udržanie podielov na tomto trhu, pokiaľ ide o výrobky a služby, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, a či prispieva ku komerčne relevantnej prítomnosti tovarov alebo služieb na tomto trhu. Nie je relevantné, či toto používanie vedie k skutočnému komerčnému úspechu (návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:422, bod 50).
83
V prejednávanej veci vzhľadom na po prvé veľký počet dôkazov predložených vedľajším účastníkom konania, po druhé na dĺžku trvania a frekvenciu používania, ktoré tieto dokumenty preukazujú, po tretie na vlastnosti výrobkov, pre ktoré bolo toto používanie preukázané a na bežné distribučné kanály, konkrétne že ide o výrobky patriace do oblasti zdravotníctva a dodávané najmä lekárňami a nemocnicami, a po štvrté na význam tohto používania, pokiaľ ide o objem predaja aj obratu, je potrebné s ohľadom na zásady formulovaní v rozsudku z 19. decembra 2012, Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816), ktoré sú zhrnuté v bode 22 napadnutého rozhodnutia, konštatovať, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 22 napadnutého rozhodnutia usúdil, že vedľajší účastník konania preukázal používanie ochrannej známky INDAS v Španielsku a že v dôsledku požiadavky neprihliadania na hranice členských štátov stačilo toto použitie na preukázanie používania v Únii.
84
Treba sa totiž domnievať, že používanie staršej ochrannej známky Európskej únie v členskom štáte môže vyvolať účinky na vnútornom trhu, napríklad tým, že zabezpečuje, že výrobok je známy – komerčne relevantným spôsobom – účastníkom trhu, ktorý je väčší ako ten, ktorý zodpovedá územiu, na ktorom sa ochranná známka používa (návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:422, bod 54).
85
Všetky dôkazy predložené vedľajším účastníkom konania preukazujú používanie, ktoré je dostatočné na udržanie alebo vytvorenie podielu na relevantnom trhu a prispievanie ku komerčne relevantnej prítomnosti výrobkov uvedených v bode 15 vyššie, ktoré patria do triedy 10 a na ktoré sa vzťahuje staršia ochranná známka Európskej únie. V dôsledku toho sa odvolací senát nedopustil nesprávneho posúdenia, ani keď v bode 34 napadnutého rozhodnutia dospel k záveru, že riadne používanie uvedenej ochrannej známky bolo pre tieto výrobky preukázané.
86
Druhú výhradu žalobkyne uvádzanú v bode 44 vyššie treba preto zamietnuť.
[omissis]
O trovách
[omissis]
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora)
rozhodol takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Intas Pharmaceuticals Ltd je povinná nahradiť trovy konania.
Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. novembra 2019.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
1
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.