62025CJ0301
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 30. apríla 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29/ES – Pôsobnosť – Vzťah medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Únie upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík – Článok 3 ods. 4 – Nekalé praktiky v oblasti poskytovania informácií o potravinách – Nariadenie (EÚ) č. 1169/2011 – Existencia rozporu – Komplementárnosť režimov ochrany“
Vo veci C‑301/25,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) z 22. apríla 2025 a doručený Súdnemu dvoru 24. apríla 2025, ktorý súvisí s konaním:
Lidl Italia Srl
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
za účasti:
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen, sudcovia I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni a M. Bošnjak (spravodajca),
generálny advokát: M. Szpunar,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Lidl Italia Srl, v zastúpení: F. Capelli, U. Corea a M. Valcada, avvocati,
–
talianska vláda, v zastúpení: S. Fiorentino, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci I. Fresu a E. Manzo, avvocati dello Stato,
–
poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a D. Lutostańska, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: P. Kienapfel D. Recchia a B. Rous Demiri, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu
–
článku 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1169/2011 z 25. októbra 2011 o poskytovaní informácií o potravinách spotrebiteľom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a ktorým sa zrušuje smernica Komisie 87/250/EHS, smernica Rady 90/496/EHS, smernica Komisie 1999/10/ES, smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/13/ES, smernice Komisie 2002/67/ES a 2008/5/ES a nariadenie Komisie (ES) č. 608/2004 (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 18), ako aj
–
článku 6 a nasl., ako aj článku 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Lidl Italia Srl a Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) [Úrad na ochranu hospodárskej súťaže a pravidiel trhu (AGCM), Taliansko] vo veci peňažnej správnej pokuty, ktorú tento úrad uložil spoločnosti Lidl Italia za nekalé obchodné praktiky pri uvádzaní sortimentu cestovín z krupice z tvrdej pšenice na trh.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2005/29
3
Odôvodnenia 7, 8, 11, 13 a 14 smernice 2005/29 znejú takto:
„(7)
Táto smernica sa zaoberá obchodnými praktikami, ktoré priamo súvisia s ovplyvňovaním rozhodnutí o obchodnej transakcii spotrebiteľov vo vzťahu k produktom. …
(8)
Táto smernica priamo ochraňuje ekonomické záujmy spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami podnikateľov voči spotrebiteľom. Tým taktiež nepriamo ochraňuje oprávnených podnikateľov pred ich konkurentmi, ktorí sa neriadia pravidlami tejto smernice, a tak zabezpečuje poctivú [spravodlivú – neoficiálny preklad] hospodársku súťaž v oblastiach ňou upravených. …
…
(11)
Vysoká úroveň konvergencie dosiahnutá aproximáciou vnútroštátnych právnych predpisov prostredníctvom tejto smernice vytvára vysokú spoločnú úroveň ochrany spotrebiteľa. Táto smernica zavádza jednotný všeobecný zákaz týchto nekalých obchodných praktík, ktoré narúšajú ekonomické správanie spotrebiteľov. …
…
(13)
S cieľom dosiahnuť ciele Spoločenstva prostredníctvom odstránenia prekážok vnútorného trhu je nevyhnutné nahradiť existujúce rozdielne všeobecné ustanovenia a právne zásady členských štátov. Tento jednotný spoločný všeobecný zákaz ustanovený touto smernicou sa preto týka nekalých obchodných praktík, ktoré narušujú ekonomické správanie spotrebiteľov. S cieľom podporiť dôveru spotrebiteľov by sa mal všeobecný zákaz uplatňovať rovnako aj na nekalé obchodné praktiky, ktoré vznikajú mimo akýchkoľvek zmluvných vzťahov medzi obchodníkom a spotrebiteľom alebo ktoré nasledujú po uzavretí zmluvy a počas jej plnenia. Všeobecný zákaz je vypracovaný na základe pravidiel pre dva druhy obchodných praktík, ktoré sú zďaleka najbežnejšie, a to klamlivé obchodné praktiky a agresívne obchodné praktiky.
(14)
Je žiaduce, aby klamlivé obchodné praktiky zahŕňali tieto praktiky vrátane klamlivej reklamy, ktorá tým, že spotrebiteľa uvádza do omylu, bráni mu urobiť kvalifikovanú, a tým aj efektívnu voľbu. …“
4
Článok 1 tejto smernice s názvom „Účel“ stanovuje:
„Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické záujmy spotrebiteľov.“
5
Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
…
d)
‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom;
…“
6
Článok 3 tej istej smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odsekoch 1, 3 a 4 uvádza:
„1.   Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.
…
3.   Táto smernica sa nedotýka právnych predpisov [Únie] alebo vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zdravotných a bezpečnostných požiadaviek na produkty.
4.   V prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi [Únie] upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy [Únie].“
7
Článok 5 smernice 2005/29 s názvom „Zákaz nekalých obchodných praktík“ stanovuje:
„1.   Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
…
4.   Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
a)
sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
…“
8
Článok 6 tejto smernice, nazvaný „Klamlivé činnosti“, stanovuje:
„1.   Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje nesprávne informácie a je preto nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je táto informácia vecne správna vo vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil:
…
b)
hlavné znaky produktu, ako je jeho… zloženie_… jeho zemepisný alebo obchodný pôvod…;
…“
9
V článku 13 uvedenej smernice s názvom „Sankcie“ sa uvádza:
„Členské štáty stanovia pravidlá o sankciách uplatniteľných za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice a prijmú všetky nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie ich vykonávania. Uvedené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.“
Nariadenie č. 1169/2011
10
Odôvodnenia 5 a 20 nariadenia č. 1169/2011 znejú takto:
„(5)
Smernica [2005/29] sa zaoberá určitými aspektmi poskytovania informácií spotrebiteľom predovšetkým na zamedzenie klamlivého konania a opomenutí poskytnutia informácií. Všeobecné zásady o nekalých obchodných praktikách by mali dopĺňať konkrétne pravidlá týkajúce sa poskytovania informácií o potravinách spotrebiteľom.
…
(20)
Potravinové informačné právo by malo zakazovať používanie informácií, ktoré by uviedli spotrebiteľa do omylu, najmä pokiaľ ide o charakteristiky, účinky alebo vlastnosti potravín, alebo pripisovali potravinám liečivé vlastnosti. Na to, aby bol tento zákaz účinný, by sa mal uplatňovať aj na reklamu a prezentáciu potravín.“
11
Článok 1 tohto nariadenia, nazvaný „Predmet a rozsah pôsobnosti“, stanovuje:
„1.   Týmto nariadením sa poskytuje základ zaistenia vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa vo vzťahu k informáciám o potravinách, pričom sa zohľadňujú rozdiely vo vnímaní spotrebiteľov a ich informačných potrieb a zároveň sa zabezpečuje hladké fungovanie vnútorného trhu.
2.   Týmto nariadením sa ustanovujú všeobecné zásady, požiadavky a zodpovednosti, ktoré sa vzťahujú na informácie o potravinách, a najmä označovanie potravín. Ustanovujú sa ním prostriedky, ktoré zaručujú právo spotrebiteľov na informácie, a postupy poskytovania informácií o potravinách so zreteľom na potrebu zabezpečiť dostatočne pružné reagovanie na budúci vývoj a nové požiadavky na informácie.
3.   Toto nariadenie sa vzťahuje na prevádzkovateľov potravinárskych podnikov na všetkých stupňoch potravinového reťazca, kde sa ich činnosti týkajú poskytovania informácií o potravinách spotrebiteľom. Vzťahuje sa na všetky potraviny určené konečnému spotrebiteľovi vrátane potravín dodávaných zariadeniami spoločného stravovania a potravín určených na zásobovanie zariadení spoločného stravovania.
…“
12
Článok 3 uvedeného nariadenia s názvom „Všeobecné ciele“ v odseku 1 uvádza:
„Poskytovaním informácií o potravinách sa sleduje cieľ vysokej úrovne ochrany zdravia a záujmov spotrebiteľov tak, že sa konečným spotrebiteľom poskytuje základ na rozhodovanie o výbere na základe informácií a na bezpečné používanie potravín najmä so zreteľom na zdravotné, hospodárske, environmentálne, sociálne a etické aspekty.“
13
Článok 7 toho istého nariadenia, nazvaný „Čestné informačné postupy“, stanovuje:
„1.   Informácie o potravinách nesmú uvádzať do omylu, najmä:
a)
ak ide o vlastnosti potraviny a hlavne jej charakter, identitu, vlastnosti, zloženie, množstvo, trvanlivosť, krajinu pôvodu alebo miesto pôvodu, spôsob výroby alebo produkcie;
…
2.   Informácie o potravinách musia byť presné, jasné a ľahko zrozumiteľné pre spotrebiteľa.
…
4.   Odseky 1, 2 a 3 sa vzťahujú aj na:
…
b)
prezentáciu potravín, najmä ich tvar, vzhľad alebo obal, použité obalové materiály, spôsob, akým sú upravené, a prostredie, kde sú vystavené.“
Talianske právo
Spotrebiteľský zákonník
14
Decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (legislatívny dekrét č. 206 o Spotrebiteľskom zákonníku) zo 6. septembra 2005 (GURI č. 235 z 8. októbra 2005, riadna príloha č. 162), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „Spotrebiteľský zákonník“), preberá do talianskeho práva okrem iného smernicu 2005/29.
15
Článok 21 Spotrebiteľského zákonníka, nazvaný „Klamlivé činnosti“, stanovuje:
„1.   „Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje informácie nezodpovedajúce skutočnosti alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je táto informácia vecne správna vo vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil:
…
b)
hlavné znaky produktu, ako je jeho… zloženie_… jeho zemepisný alebo obchodný pôvod…;
…“
Legislatívny dekrét č. 231/2017
16
Článok 1 decreto legislativo n. 231 – Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) n. 1169/2011 [legislatívny dekrét č. 231, ktorým sa ustanovuje sankčný režim za porušenie ustanovení nariadenia (EÚ) č. 1169/2011] z 15. decembra 2017 (GURI č. 32 z 8. februára 2018) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „legislatívny dekrét č. 231/2017“), nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Tento dekrét stanovuje pravidlá o sankciách za porušenia ustanovení nariadenia [č. 1169/2011] bez toho, aby bol dotknutý sankčný režim stanovený [Spotrebiteľským zákonníkom].“
17
Článok 3 legislatívneho dekrétu č. 231/2017, nazvaný „Nedodržanie čestných informačných postupov uvedených v článku 7 nariadenia [č. 1169/2011]“, v odseku 1 stanovuje:
„S výhradou prípadov, keď sa skutok kvalifikuje ako trestný čin, a s výnimkou prípadov osobitne sankcionovaných inými ustanoveniami tohto nariadenia, možno za porušenie ustanovení článku 7 nariadenia [č. 1169/2011] týkajúcich sa čestných informačných praktík uložiť prevádzkovateľovi potravinárskeho podniku peňažnú správnu sankciu vo výške 3000 až 24000 eur.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
18
Rozhodnutím z 20. decembra 2019 AGCM uložil spoločnosti Lidl Italia peňažnú správnu sankciu vo výške jedného milióna eur z dôvodu, že táto spoločnosť uvádzala na trh sortiment cestovín vyrábaných z krupice z tvrdej pšenice, pričom používala obaly, na ktorých bol zdôraznený taliansky pôvod dotknutého výrobku, a uvádzala, že krajinou mletia pšenice je Taliansko, hoci pšenica použitá na výrobu tejto krupice pochádzala z „EÚ a mimo EÚ“, a dotknuté cestoviny teda boli vyrobené zo zmesí pšenice obsahujúcich významný percentuálny podiel pšenice, ktorá nebola vyprodukovaná v Taliansku.
19
AGCM uviedol, že používanie obalov, ktoré jasne upozorňujú na taliansky pôvod dotknutého výrobku, v spotrebiteľovi vyvoláva alebo môže vyvolať dojem, že tento údaj sa týka aj pôvodu surovín použitých na výrobu tohto výrobku. S cieľom zabezpečiť primerané informovanie spotrebiteľa musí byť prípadné použitie surovín pochádzajúcich zo zahraničia rovnako jasne zdôraznené pomocou informácie umiestnenej v blízkosti údajov poukazujúcich na taliansky pôvod dotknutého výrobku. Táto informácia musí byť prinajmenšom uvedená na tej istej strane obalu ako tieto údaje.
20
AGCM sa domnieval, že neúplnosť informácií poskytnutých spoločnosťou Lidl Italia predstavuje nekalú obchodnú praktiku v zmysle Spotrebiteľského zákonníka, keďže táto praktika môže uviesť spotrebiteľa do omylu, pokiaľ ide o základnú vlastnosť dotknutého výrobku, najmä pokiaľ ide o pôvod použitej tvrdej pšenice. Na účely stanovenia výšky sankcie podľa Spotrebiteľského zákonníka AGCM zohľadnil veľký počet dotknutých spotrebiteľov, skutočnosť, že Lidl Italia len v roku 2018 predala desiatky miliónov balení cestovín, ako aj dobu trvania dotknutej praktiky, ktorá bola zavedená prinajmenšom od januára 2017.
21
Keďže žaloba spoločnosti Lidl Italia proti rozhodnutiu AGCM z 20. decembra 2019 bola zamietnutá v prvostupňovom konaní, táto spoločnosť podala odvolanie na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), ktorá je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania. Lidl Italia pred týmto súdom najmä tvrdí, že na praktiky, ktoré spadajú do pôsobnosti nariadenia č. 1169/2011, sa uplatňuje len toto nariadenie, pričom sankcie za takéto praktiky podľa smernice 2005/29 a Spotrebiteľského zákonníka nemožno pripustiť.
22
V tejto súvislosti predkladajúci vnútroštátny súd poznamenáva, že správanie spoločnosti Lidl Italia spočívajúce v uvedení informácií, ktoré síce nie sú nesprávne alebo nepravdivé, môžu však uviesť spotrebiteľa dotknutého výrobku do omylu, pokiaľ ide o pôvod pšenice použitej ako surovina na jeho výrobu, môže patriť tak medzi nekalé obchodné praktiky sankcionované podľa článku 6 smernice 2005/29 a článku 21 Spotrebiteľského zákonníka, ako aj správanie zakázané v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 a sankcionované v súlade s legislatívnym dekrétom č. 231/2017.
23
Podľa predkladajúceho vnútroštátneho súdu možno tieto dve právne úpravy považovať za komplementárne, avšak vyvolávajúce problém súbehu pravidiel. V tejto súvislosti sa neuplatní kolízna norma stanovená v článku 3 ods. 4 smernice 2005/29 v prospech iných právnych predpisov Únie upravujúcich osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, keďže obe právne úpravy sledujú ochranu spotrebiteľov pred praktikami, ktoré ich môžu uviesť do omylu v oblasti potravín. V tejto súvislosti predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že sankcia stanovená legislatívnym dekrétom č. 231/2017 za porušenie článku 7 nariadenia č. 1169/2011 je oveľa menej prísna ako sankcia stanovená Spotrebiteľským zákonníkom, ktorým sa preberá smernica 2005/29.
24
Za týchto okolností Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Predstavujú konania obsiahnuté v článku 7 nariadenia č. [1169/2011] osobitné prípady nekalých obchodných praktík, ktoré v každom prípade spadajú do pôsobnosti článku 6 a nasl. smernice [2005/29], a na ktoré sa ako také vzťahuje aj článok 11 a nasl. tejto smernice a preberajúce vnútroštátne právne predpisy, alebo naopak predstavujú samostatný režim, pri ktorého uplatňovaní, teda vykonávaní (‚enforcement‘), nemožno odkazovať na smernicu, ale v prípade Talianska iba na [legislatívny dekrét č. 231/2017]?
2.
Poskytujú konania obsiahnuté v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 v plnej miere ochranu spotrebiteľovi pri kúpe potravín, takže je potrebné vylúčiť možnosť uplatnenia všeobecnej ochrany podľa smernice 2005/29, alebo naopak, prispievajú k ochrane spotrebiteľa spolu s ustanoveniami smernice 2005/29 a vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktorými sa táto smernica preberá?
3.
V prípade, že konania obsiahnuté v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 sa majú považovať za nekalé obchodné praktiky a patria do pôsobnosti smernice 2005/29/ES, umožňuje sankčný režim stanovený v článku 3 [legislatívneho dekrétu č. 231/2017] zabezpečiť odrádzajúci účinok pred protiprávnym konaním a zaistiť tak ochranu spotrebiteľov podľa článku 169 ZFEÚ, a je v každom prípade v súlade s článkom 13 smernice 2005/29?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
25
Na úvod treba pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zavedeného článkom 267 ZFEÚ prináleží Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť prejednávaný spor. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené, a vziať do úvahy aj právne normy Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd v znení svojej otázky neodvolával (rozsudok z 30. januára 2025, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, bod 35, ako aj citovaná judikatúra).
26
V prejednávanej veci sa otázky predkladajúceho vnútroštátneho súdu týkajúce sa vzájomného vzťahu režimov ochrany zakotvených v smernici 2005/29 a v nariadení č. 1169/2011 zakladajú na predpoklade, že na konanie vytýkané spoločnosti Lidl Italia v oblasti uvádzania informácií týkajúcich sa určitých vlastností výrobkoch na obaloch cestovín sa vzťahuje tak zákaz klamlivých obchodných praktík podľa článku 6 ods. 1 tejto smernice, ako aj zákaz nekalých praktík v oblasti uvádzania informácií o potravinách podľa článku 7 ods. 1 uvedeného nariadenia. Článok 3 ods. 4 smernice 2005/29 pritom výslovne stanovuje pravidlo vymedzenia pôsobnosti tejto smernice, ktoré umožňuje určiť prípady, v ktorých sú pravidlá stanovené touto smernicou vylúčené inými pravidlami Únie upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík.
27
Za týchto podmienok treba prvú a druhú otázku, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, chápať tak, že ich cieľom je v podstate určiť, či sa má článok 3 ods. 4 smernice 2005/29 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby konanie obchodníka, ktoré predstavuje klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 6 ods. 1 tejto smernice, mohlo byť sankcionované na základe vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej uvedenú smernicu v prípade, že sa na toto konanie vzťahuje aj zákaz nekalých praktík v oblasti poskytovania informácií o potravinách stanovený v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 a vnútroštátna právna úprava, ktorou sa toto nariadenie vykonáva.
28
V článku 3 ods. 4 smernice 2005/29 sa stanovuje, že v prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Únie upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, majú prednosť a na tieto osobitné aspekty sa použijú iné právne predpisy Únie. Vzhľadom na znenie tohto ustanovenia by tieto osobitné aspekty spadali výlučne do pôsobnosti ustanovení nariadenia č. 1169/2011 len v prípade splnenia dvoch podmienok, a to jednak, že v kontexte uvádzania informácií o potravinách článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1169/2011 upravuje osobitné aspekty nekalých obchodných praktík a jednak, že existuje rozpor medzi týmto ustanovením a ustanoveniami smernice 2005/29.
29
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 2005/29 sa táto smernica uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5 tejto smernice, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu. Článok 2 písm. d) tejto smernice definuje pojem „obchodná praktika“ použitím mimoriadne širokej formulácie, pričom jediné kritérium stanovené v tomto ustanovení spočíva v tom, aby praktika obchodníka bola priamo spojená s podporou, predajom alebo dodávkou produktu, alebo služby spotrebiteľovi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2024, Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, bod 31 a citovanú judikatúru).
30
Podľa článku 6 ods. 1 písm. b) smernice 2005/29 sa obchodná praktika považuje za klamlivú, ak jednak akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, okrem iného pokiaľ ide o hlavné znaky produktu, akými sú jeho zloženie a zemepisný alebo obchodný pôvod, a jednak zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Takéto praktiky patria do osobitnej kategórie nekalých obchodných praktík, ktoré sú zakázané podľa článku 5 ods. 1 a článku 5 ods. 4 písm. a) tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, bod 27, ako aj citovanú judikatúru).
31
Článok 1 ods. 2 nariadenia č. 1169/2011 stanovuje, že týmto nariadením sa ustanovujú všeobecné zásady, požiadavky a zodpovednosti, ktoré sa vzťahujú na informácie o potravinách, a najmä ich označovanie. Článok 7 ods. 1 písm. a) a článok 7 ods. 2 tohto nariadenia tak stanovuje, že informácie o potravinách sa musia poskytovať presne, jasne a ľahko zrozumiteľne pre spotrebiteľov, aby neboli uvedení do omylu, pokiaľ ide o vlastnosti dotknutej potraviny, najmä pokiaľ ide o jej zloženie, krajinu pôvodu alebo miesto pôvodu alebo spôsob výroby alebo produkcie. Podľa článku 7 ods. 4 uvedeného nariadenia sa uvedené požiadavky vzťahujú na prezentáciu potravín, a najmä na ich obal.
32
Z odôvodnení 5 a 20 nariadenia č. 1169/2011 vyplýva, že toto nariadenie dopĺňa všeobecné zásady uplatniteľné na nekalé obchodné praktiky podľa smernice 2005/29 konkrétnymi pravidlami týkajúcimi sa poskytovania informácií o potravinách spotrebiteľom, okrem iného zákazom používania informácií, ktoré by uviedli spotrebiteľa do omylu, najmä pokiaľ ide o vlastnosti potravín. Práve z tohto hľadiska osobitné požiadavky na uvádzanie informácií o potravinách týkajúcich sa ich hlavných vlastností, ktoré vyplývajú z článku 7 ods. 1 písm. a) a článku 7 ods. 2 a 4 nariadenia č. 1169/2011, umožňujú, ako sa uvádza v samotnom názve tohto článku, určiť prípadnú nekalú povahu informačných postupov, a v dôsledku toho zakázať takéto informačné postupy týkajúce sa takýchto potravín. Z toho vyplýva, že tieto ustanovenia nariadenia č. 1169/2011 upravujú osobitné aspekty nekalých obchodných praktík v zmysle článku 3 ods. 4 smernice 2005/29.
33
V druhom rade pojem „rozpor“ v zmysle článku 3 ods. 4 smernice 2005/29 označuje v prípade ustanovení, ktorých sa týka, vzťah idúci nad rámec obyčajnej roztrieštenosti či rozdielnosti, čo znamená, že ide o nezhodu, ktorú nemožno prekonať prostredníctvom kombinovaného riešenia umožňujúceho koexistenciu obidvoch situácií bez toho, aby bolo nevyhnutné skresliť ich. Takýto rozpor existuje len vtedy, ak ustanovenia iné než ustanovenia smernice 2005/29, upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, ukladajú bez akéhokoľvek rozhodovacieho priestoru obchodníkom povinnosti nezlučiteľné s povinnosťami stanovenými touto smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, Wind Tre a Vodafone Italia, C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, body 60 a 61, ako aj uznesenie zo 14. mája 2019, Acea Energia a i., C‑406/17 až C‑408/17 a C‑417/17, EU:C:2019:404, bod 49).
34
V tejto súvislosti je cieľom smernice 2005/29 zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov a na tento účel zaručiť, aby sa proti nekalým obchodným praktikám účinne bojovalo v záujme spotrebiteľov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. januára 2025, Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, bod 33 citovanú judikatúru). Cieľom článku 6 ods. 1 tejto smernice je práve zabezpečiť primeranú ochranu spotrebiteľov, pokiaľ ide o spôsob uvádzania informácií poskytovaných v rámci obchodnej praktiky.
35
Rovnako zo znenia článku 1 ods. 1 v spojení s článkom 3 ods. 1 nariadenia č. 1169/2011 vyplýva, že cieľom tohto nariadenia je zaistiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa vo vzťahu k informáciám o potravinách s prihliadnutím na rozdiely v ich vnímaní tým, že sa im poskytuje základ na rozhodovanie o výbere na základe informácií. Na tento účel má uvedené nariadenie zabrániť tomu, aby boli títo spotrebitelia uvedení do omylu informáciami o potravinách, ktoré sú im poskytované (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. októbra 2020, Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, bod 43 a citovanú judikatúru, ako aj z 1. decembra 2022, LSI – Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, body 29 a 30).
36
Režimy ochrany zavedené článkom 6 ods. 1 smernice 2005/29 a článkom 7 nariadenia č. 1169/2011 teda sledujú spoločný cieľ, ktorý spočíva v zabezpečení vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov pred zavádzajúcimi informáciami, a teda v zabránení tomu, aby boli spotrebitelia uvedení do omylu, najmä pokiaľ ide o určité vlastnosti produktu alebo konkrétnejšie potraviny. Hoci sa základné prvky praktík zakázaných týmito ustanoveniami úplne nezhodujú, tieto ustanovenia stanovujú, ako vyplýva z bodov 29 až 31 tohto rozsudku, povinnosti v oblasti informovania spotrebiteľov, ktoré sú do veľkej miery podobné.
37
Okrem toho treba uviesť, že vzhľadom na odôvodnenia 7, 11, 13 a 14 smernice 2005/29 a vzhľadom na to, že ochrana priznaná v článku 6 ods. 1 tejto smernice vyžaduje, aby obchodná praktika zapríčinila alebo bola spôsobilá zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil, toto ustanovenie stanovuje všeobecný zákaz nekalých obchodných praktík, ktoré narúšajú ekonomické správanie spotrebiteľov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. decembra 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, body 31 a 32, ako aj z 19. septembra 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 30).
38
Ako vyplýva z článku 1 smernice 2005/29, ochrana, ktorú táto smernica priznáva spotrebiteľom, súvisí s ich ekonomickými záujmami. Ustanovenia tejto smernice sú teda koncipované predovšetkým z hľadiska ochrany spotrebiteľa ako adresáta a potenciálnej obete nekalých obchodných praktík, a cieľ sledovaný touto smernicou, pripomenutý v bode 34 tohto rozsudku, ktorý spočíva v plnej ochrane spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami, totiž vychádza zo skutočnosti, že spotrebitelia sa voči obchodníkom nachádzajú v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o úroveň informovanosti, keďže sa musia považovať za hospodársky slabších a právne menej skúsených ako ich zmluvní partneri (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. apríla 2015, UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, body 52 a 53, ako aj citovanú judikatúru). V odôvodnení 8 uvedenej smernice sa uvádza, že tento cieľ zapadá do širšieho rámca zameraného na zabezpečenie spravodlivej hospodárskej súťaže v situáciách, ktoré patria do pôsobnosti tej istej smernice.
39
Pokiaľ ide o nariadenie č. 1169/2011, článok 3 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že poskytovaním informácií o potravinách sa sleduje cieľ vysokej úrovne ochrany zdravia a záujmov spotrebiteľov tak, že sa konečným spotrebiteľom poskytuje základ na rozhodovanie o výbere na základe informácií a na bezpečné používanie potravín najmä so zreteľom na zdravotné, hospodárske, environmentálne, sociálne a etické aspekty. Podľa jeho článku 1 ods. 3 prvého pododseku sa toto nariadenie vzťahuje na prevádzkovateľov potravinárskych podnikov na všetkých stupňoch potravinového reťazca, kde sa ich činnosti týkajú poskytovania informácií o potravinách spotrebiteľom.
40
Zákaz nekalých praktík v oblasti uvádzania informácií o potravinách stanovený v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 teda v zásade nie je založený na logike spravodlivej hospodárskej súťaže, ale jeho cieľom je predchádzať na základe hľadísk zdravia a bezpečnosti potravín poškodeniu ekonomických alebo neekonomických záujmov spotrebiteľov v dôsledku uvádzania konkrétneho výrobku na vnútornom trhu.
41
Z toho vyplýva, že režimy ochrany spotrebiteľa upravené v článku 6 ods. 1 smernice 2005/29 a v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 sa navzájom dopĺňajú, keďže ich cieľom je sankcionovať rôzne aspekty toho istého konania, ktoré je v rozpore s právom Únie. Toto konštatovanie navyše potvrdzuje všeobecné pravidlo uvedené v článku 3 ods. 3 smernice 2005/29, podľa ktorého sa táto smernica nedotýka právnych predpisov Únie alebo vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zdravotných a bezpečnostných požiadaviek na produkty.
42
Za týchto podmienok súbežné uplatňovanie povinností vyplývajúcich z týchto dvoch režimov ochrany nemôže vytvoriť situáciu neprekonateľného nesúladu a v dôsledku toho rozporu v zmysle článku 3 ods. 4 smernice 2005/29.
43
Treba však spresniť, že na účely zabezpečenia potrebného účinku článku 7 nariadenia č. 1169/2011 vo vzťahu k pravidlám stanoveným smernicou 2005/29, ako aj jednotného uplatňovania týchto dvoch aktov, praktika v oblasti poskytovania informácií o potravinách, ktorá je v súlade so všetkými požiadavkami vyplývajúcimi z tohto článku 7, nemôže byť v zásade zakázaná smernicou 2005/29.
44
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 4 smernice 2005/29 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby v oblasti potravín mohlo byť konanie obchodníka, ktoré predstavuje klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 6 ods. 1 tejto smernice, sankcionované na základe vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej uvedenú smernicu v prípade, že sa na toto konanie vzťahuje aj zákaz stanovený v článku 7 nariadenia č. 1169/2011 a vnútroštátna právna úprava, ktorou sa vykonáva toto nariadenie.
O tretej otázke
45
Svojou treťou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd Súdneho dvora pýta, či je sankčný režim stanovený v článku 3 legislatívneho dekrétu č. 231/2017 v súlade s článkom 13 smernice 2005/29, podľa ktorého sú členské štáty povinné stanoviť účinné, primerané a odrádzajúce sankcie za porušenia vnútroštátnych predpisov prijatých na základe tejto smernice.
46
Talianska vláda a Európska komisia vyjadrujú pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť tretej otázky, a poukazujú na to, že sankcia uložená spoločnosti Lidl Italia bola prijatá len na základe Spotrebiteľského zákonníka, ktorým sa preberá smernica 2005/29 do talianskeho práva, a nie na základe legislatívneho dekrétu č. 231/2017, takže tento dekrét nie je na vyriešenie sporu vo veci samej relevantný.
47
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd náležite dodržal požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a výslovne uvedené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktoré má vnútroštátny súd v rámci spolupráce zavedenej článkom 267 ZFEÚ poznať. Tieto požiadavky sú navyše pripomenuté v bodoch 13, 15 a 16 odporúčaní Súdneho dvora Európskej únie pre vnútroštátne súdy pri podávaní návrhov na začatie prejudiciálneho konania (Ú. v. EÚ C/2024/6008) (rozsudky zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 68 a citovaná judikatúra, ako aj z 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 82).
48
Je teda nevyhnutné, ako stanovuje článok 94 písm. c) rokovacieho poriadku, aby samotný návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahoval uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktorú vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v spore vo veci samej (rozsudky zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, bod 69 a citovaná judikatúra, ako aj z 11. septembra 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, bod 83).
49
V prejednávanej veci návrh na začatie prejudiciálneho konania nespĺňa, pokiaľ ide o tretiu otázku, požiadavky pripomenuté v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
50
Na jednej strane z tohto návrhu totiž jasne vyplýva, že spoločnosti Lidl Italia bola uložená len sankcia podľa Spotrebiteľského zákonníka, ktorým sa preberá smernica 2005/29 do talianskeho práva. Predkladajúci vnútroštátny súd neuvádza nič, čo by naznačovalo, že na účely vyriešenia sporu vo veci samej by sa mohol dostať do situácie, že by musel rozhodnúť o sankčnom režime stanovenom v článku 3 legislatívneho dekrétu č. 231/2017, ktorý sa – ako jednoznačne vyplýva zo znenia tohto ustanovenia – uplatňuje len na porušenia ustanovení článku 7 nariadenia č. 1169/2011. Na druhej strane tento súd nijako nevysvetľuje dôvody, prečo sa domnieva, že by sa mal preskúmať súlad článku 3 legislatívneho dekrétu č. 231/2017 s článkom 13 smernice 2005/29, hoci posledné uvedené ustanovenie upravuje len sankcie za porušenia vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice.
51
Za týchto podmienok treba konštatovať, že predkladajúci vnútroštátny súd dostatočne nevysvetlil dôvody, ktoré ho viedli k pochybnostiam o výklade článku 13 smernice 2005/29, ani súvislosť, ktorú vytvára medzi týmto ustanovením a legislatívnym dekrétom č. 231/2017.
52
Z toho vyplýva, že tretia otázka je neprípustná.
O trovách
53
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 3 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“),
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby v oblasti potravín mohlo byť konanie obchodníka, ktoré predstavuje klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2005/29, sankcionované na základe vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej túto smernicu v prípade, že sa na toto konanie vzťahuje aj zákaz stanovený v článku 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1169/2011 z 25. októbra 2011 o poskytovaní informácií o potravinách spotrebiteľom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a ktorým sa zrušuje smernica Komisie 87/250/EHS, smernica Rady 90/496/EHS, smernica Komisie 1999/10/ES, smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/13/ES, smernice Komisie 2002/67/ES a 2008/5/ES a nariadenie Komisie (ES) č. 608/2004, a vnútroštátna právna úprava, ktorou sa vykonáva nariadenie č. 1169/2011.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.