Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MANUEL
CAMPOS
SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené
8. mája
2025(1)
Vec C‑698/23 P
Európsky dozorný úradník pre ochranu údajov (EDPS)
proti
Európskemu parlamentu
a
Rade Európskej únie,
za účasti
Spolkovej republiky Nemecko,
Francúzskej republiky
a
Európskej komisie
„ Odvolanie – Inštitucionálne
právo – Spracúvanie
osobných
údajov
Agentúrou
Európskej
únie
pre
spoluprácu v oblasti
presadzovania
práva
(Europol) – Nariadenie
(EÚ)
2016/794 – Nariadenie
(EÚ)
2022/991 – Inštitucionálne
výsady
Európskeho
dozorného
úradníka
pre
ochranu
údajov
(EDPS) – Žaloba o neplatnosť – Aktívna
legitimácia – Článok 263 ZFEÚ “
1.        Prejednávané
odvolanie
smeruje
proti
uzneseniu
Všeobecného
súdu
zo
6. septembra
2023,
EDPS/Parlament a Rada,(2) ktorým
sa
rozhodlo,
že
žaloba o neplatnosť,
ktorú
podal
Európsky
dozorný
úradník
pre
ochranu
údajov
(EDPS)
proti článkom 74a a 74b
nariadenia
(EÚ)
2016/794(3),
zmeneného
nariadením
(EÚ)
2022/991(4),
je
neprípustná.
2.        EDPS
vo
svojej
žalobe
podanej
na
Všeobecnom
súde
tvrdil,
že
napadnuté
ustanovenia
retroaktívne
legalizujú
určité
postupy
Agentúry
Európskej
únie
pre
spoluprácu v oblasti
presadzovania
práva
(Europol) v oblasti
ochrany
údajov,
proti
ktorým
samotný
EDPS
zakročil v rozhodnutí z 3. januára
2022.
3.        EDPS
sa
domnieva,
že
účinnosť
jeho
rozhodnutia z 3. januára
2022
prijatého
proti
Europolu
je
de
facto
zrušená
na
základe
reformy
nariadenia
2016/794
vykonanej
nariadením
2022/991.
Podľa
jeho
názoru
nové
ustanovenia(5) porušujú
jeho
nezávislosť a narúšajú
jeho
právomoci
ako
dozorného
orgánu.
4.        Všeobecný
súd v uznesení
napadnutom v tomto
konaní v podstate
rozhodol,
že
EDPS
–        nemá
aktívnu
legitimáciu,
ktorú článok 263
druhý a tretí
odsek
ZFEÚ
priznáva
členským
štátom a určitým
inštitúciám
Únie,
–        by
mohol
napadnúť
platnosť
sporných
ustanovení
len
vtedy,
ak
by
spĺňal
požiadavky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ,
čo v tomto
prípade
neplatí.
I.      Okolnosti predchádzajúce sporu
5.        Okolnosti
predchádzajúce
sporu
sú
opísané v bodoch 2 až
13
napadnutého
uznesenia,
spomedzi
ktorých
citujem
tieto:
„2      V nadväznosti
na
vyšetrovanie
začaté z vlastného
podnetu a rozhodnutie o upozornení
zo
17. septembra
2020
prijal
EDPS
3. januára
2022
rozhodnutie
proti
[Europolu]
podľa
článku 43
ods. 3 písm. e)
pôvodného
nariadenia o Europole, v ktorom
konštatoval,
že
‚tým,
že
akčný
plán
predložený
Europolom
stanovil
nepretržité
uchovávanie
súborov
údajov,
bez
kategorizácie,
neriešil
porušenie
zistené v rozhodnutí o napomenutí
zo
17. septembra
2020‘ a že
‚spracúvanie
súborov
údajov
Europolom
bez
kategorizácie…
výlučne
na
účely
získavania
relevantných
informácií v súlade s článkom 18
ods. 3 a 5 a prílohou II.B k [pôvodnému]
nariadeniu o Europole[(6)],
ako
aj
so
zásadami
minimalizácie
údajov a obmedzenia
uchovávania
údajov
(článok 28
ods. 1 písm. c) a e)
[pôvodného]
nariadenia o Europole)
[nemohlo]
prekročiť
maximálne
obdobie
šiestich
mesiacov
odo
dňa
prijatia
príspevku‘.
3      Na
účely
tohto
odôvodnenia
EDPS
najmä
spresnil,
že
‚v prípade
neexistencie
výslovného
právneho
ustanovenia
stanovujúceho
dobu
uchovávania
osobných
údajov
spracúvaných
na
tento
účel,
treba
článok 18
ods. 6
[pôvodného
nariadenia o Europole]
vykladať
analogicky‘.[(7)]
4      Z rozhodnutia z 3. januára
2022
tak
vyplýva,
že
EDPS v podstate
uložil
Europolu,
aby v súvislosti s každým
príspevkom
prijatým
od
4. januára
2022
vykonal
kategorizáciu
dotknutých
osôb v zmysle
článku 18
ods. 5
pôvodného
nariadenia o Europole v lehote
šiestich
mesiacov
odo
dňa
prijatia
príspevku a v lehote
dvanástich
mesiacov v prípade
súborov
údajov
existujúcich k 3. januáru
2022,
pričom
po
týchto
lehotách
bol
Europol
povinný
tieto
údaje
vymazať.
…
8      Európsky
parlament a Rada
Európskej
únie
prijali
8. júna
2022
zmenené
nariadenie o Europole.
Znenie
článkov 74a a 74b
bolo v tomto
nariadení
potvrdené.
9      V týchto
ustanoveniach
sa v podstate
stanovujú
podmienky, v súlade s ktorými
Europol v stanovenej
lehote
kategorizuje
súbory
údajov,
ktoré
mal v držbe v čase
nadobudnutia
účinnosti
zmeneného
nariadenia o Europole, a určujú
sa
podmienky a postupy, v súlade s ktorými
je
na
podporu
prebiehajúceho
vyšetrovania
trestných
činov
povolené
spracúvanie
osobných
údajov,
ktoré
sa
netýkajú
kategórií
dotknutých
osôb
uvedených v prílohe II k zmenenému
nariadeniu o Europole a ktoré
boli
na
Europol
prenesené
pred
28. júnom
2022.
…
10      Keďže
sa
EDPS
domnieval,
že
rozsah
pôsobnosti
jeho
rozhodnutia z 3. januára 2022 a článkov 74a a 74b
zmeneného
nariadenia o Europole
nie
je
rovnaký,
15. júna
2022
požiadal
Parlament,
Radu a [Európsku
komisiu] o poskytnutie
dokumentov
týkajúcich
sa
existencie
prepojenia
medzi
ustanoveniami
zmeneného
nariadenia o Europole a predchádzajúcim
výkonom
jeho
právomocí v oblasti
dozoru.
Parlament a Rada
na
túto
žiadosť
odpovedali
listami z 12. júla a 25. júla
2022.
11      V dokumente
Rady
č. 5370/22 z 24. januára
2022
týkajúcom
sa
prípravy
na
trojstranné
rokovania
sa
spresňuje,
že
‚nedávne
rozhodnutie
[EDPS],
ktoré
by
mohlo
mať
praktické
dôsledky
na
činnosť
Europolu,
potvrdzuje
potrebu
rýchleho
prijatia
nariadenia‘,
že
‚predsedníctvo
navrhlo
delegáciám
zaviesť
nový
článok 74a,
ktorého
cieľom
by
bolo
ďalšie
objasnenie
stavu
údajov,
ktoré
má
Europol v súčasnosti v držbe,
najmä v súvislosti s uvedeným
rozhodnutím
EDPS z 3. januára
2022‘ a že
‚viaceré
delegácie
na
zasadnutí
19. januára
[2022]
uvítali
zásady
tohto
návrhu,
ale
vzhľadom
na
jeho
nedávne
predloženie a význam
tejto
témy v nadväznosti
na
rozhodnutie
EDPS
je
potrebné
schválenie
výborom‘.
12      EDPS
sa
listom z 15. júla
2022
opýtal
Europolu,
či
sa s ohľadom
na
články 74a a 74b
zmeneného
nariadenia o Europole
jeho
rozhodnutie z 3. januára
2022
naďalej
vykonáva
alebo
či
sa
Europol
domnieva,
že
uvedené
články
nahradili
alebo
zmenili
rozsah
pôsobnosti
tohto
rozhodnutia.
13      Europol
listom z 22. augusta
2022 v podstate
odpovedal
EDPS,
že
naďalej
vykonáva
niektoré
body
rozhodnutia z 3. januára
2022,
ale v tejto
fáze
sa
nemôže
vyjadriť k situácii k 3. januáru
2023 a k predloženiu
nových
správ o vykonávaní
podľa
tohto
rozhodnutia. V tomto
liste
sa
uvádza
aj
skutočnosť,
že
články 74a a 74b
zmeneného
nariadenia o Europole
sa
neuplatnili
na
niektoré
príspevky,
ktoré
boli
vymazané.“
II.    Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
6.        EDPS
vo
svojej
žalobe
podanej
na
Všeobecnom
súde
navrhol
zrušiť
sporné
prechodné
ustanovenia.
7.        Parlament
vo
svojom
vyjadrení k žalobe
navrhol,
aby
Všeobecný
súd
zamietol
žalobu.
8.        Rada
vzniesla
námietku
neprípustnosti
žaloby
založenú
na
„…
dvoch
dôvodo[ch].
…
Na
jednej
strane
[na
tom,]
že
žaloba
je
neprípustná z dôvodu,
že
EDPS
nie
je
uvedený v článku 263
druhom a treťom
odseku
ZFEÚ
ani v rozsudku…
Parlament/Rada[(8)], a na
druhej
strane
[na
tom],
že
EDPS
nie
je
priamo a osobne
dotknutý v zmysle
článku 263
štvrtého
odseku
ZFEÚ“.(9)
9.        Pokiaľ
ide o túto
námietku
neprípustnosti,
EDPS
–        „v prvom
rade
tvrdí,
že
jeho
aktívna
legitimácia
na
podanie
žaloby o neplatnosť
podľa
článku 263 ZFEÚ
je
odôvodnená
potrebou
disponovať
súdnym
prostriedkom
nápravy
na
ochranu
svojich
inštitucionálnych
výsad,
najmä
jeho
nezávislosti
ako
dozorného
orgánu
podľa
článku 8 ods. 3 Charty, a inštitucionálnej
rovnováhy
medzi
úlohou
dozorných
orgánov a úlohou
normotvorcu. V tejto
súvislosti
spresňuje,
že
má
aktívnu
legitimáciu
podľa
judikatúry
vyplývajúcej z rozsudku
[Parlament/Rada],
ktorá
by
sa
mala v prejednávanej
veci
uplatniť
analogicky,
keďže
tento
rozsudok
preukazuje,
že
ochrana
inštitucionálnych
výsad
výnimočne
umožňuje
inštitúcii
brániť
ich
bez
toho,
aby
musela
splniť
podmienky
prípustnosti
uplatniteľné
na
fyzické
alebo
právnické
osoby
podľa
článku 263
štvrtého
odseku
ZFEÚ“(10),
–        „…
subsidiárne
tvrdí,
že
je
priamo a osobne
dotknutý
napadnutými
ustanoveniami,
na
zrušení
ktorých
má
jasný a skutočný
záujem…“.(11)
10.      Všeobecný
súd
rozhodol,
že
žaloba
EDPS
je
neprípustná, z týchto
dôvodov:
–        v prvom
rade,
aj
keď
je
EDPS
orgánom
Únie s osobitným
postavením,
nenachádza
sa
medzi
žalobcami
uvedenými v článku 263
druhom a treťom
odseku
ZFEÚ a nie
je
ani
uvedený v zozname
inštitúcií v článku 13
ods. 1 ZEÚ,
–        v druhom
rade v nadväznosti
na
to,
že
EDPS
sa
odvolal
na
judikatúru
založenú
na
rozsudku
Parlament/Rada,
aktívna
legitimácia,
ktorá
bola v uvedenej
veci
priznaná
Parlamentu,
je
odôvodnená
potrebou
vyplniť
medzeru,
ktorú v tom
čase
spôsobovala
neexistencia
prostriedkov
nápravy
proti
aktom
ostatných
inštitúcií,
ktoré
by
mohli
narušiť
výsady
Parlamentu.
EDPS
však
teraz
môže
podať
žalobu o neplatnosť
na
základe článku 263
štvrtého
odseku
ZFEÚ,
keďže
je
orgánom
zriadeným
aktom
sekundárneho
práva,
ktorý
možno
považovať
za
právnickú
osobu,
–        v treťom
rade
EDPS
ako
orgán
Únie
možno
považovať
za
právnickú
osobu v zmysle článku 263
štvrtého
odseku
ZFEÚ,
takže
EDPS
ako
taký
má
aktívnu
legitimáciu
na
podanie
žaloby o neplatnosť
proti
sporným
prechodným
ustanoveniam
pod
podmienkou,
že je
týmito
ustanoveniami
priamo a osobne
dotknutý,
–        pokiaľ
ide o poslednú
uvedenú
okolnosť,
sporné
prechodné
ustanovenia
menia
právny
režim
ochrany
údajov,
na
ktorý
má
EDPS
dohliadať,
ale
nemajú
vplyv
na
povahu
alebo
rozsah
právomocí,
ktoré
právne
predpisy
Únie
priznávajú
žalobcovi, a preto
nie
je
splnená
požiadavka
priamej
dotknutosti,
–        v dôsledku
toho,
keďže
sporné
prechodné
ustanovenia
sa
priamo
nedotýkajú
právneho
postavenia
EDPS a podmienky
priamej a osobnej
dotknutosti
aktom, o ktorého
zrušenie
sa
žiada,
sú
kumulatívne,
Všeobecný
súd
dospel k záveru,
že
žaloba
je
čiastočne
neprípustná a čiastočne
zjavne
neprípustná.
III. Odvolanie a konanie na Súdnom dvore
11.      EDPS
vo
svojom
odvolaní
navrhuje
–        zrušiť
napadnuté
uznesenie,
–        zrušiť
sporné
prechodné
ustanovenia,
–        uložiť
žalovaným
stranám
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
12.      EDPS
uvádza
vo
svojom
odvolaní
hlavný
odvolací
dôvod a subsidiárny
odvolací
dôvod:
–        v prvom
rade
tvrdí,
že
došlo k porušeniu
zásady
inštitucionálnej
rovnováhy v zmysle
rozsudku
Parlament/Rada a jeho
práva
na
účinný
prostriedok
nápravy
na
účely
ochrany
výsady
jeho
nezávislosti,
–        subsidiárne
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
posúdenia
tým,
že
konštatoval,
že
EDPS
nie
je
priamo
dotknutý
spornými
prechodnými
ustanoveniami,
ako
to
vyžaduje článok 263
štvrtý
odsek
ZFEÚ.
13.      Parlament
navrhuje
–        zamietnuť
odvolanie,
–        uložiť
EDPS
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
14.      Rada
navrhuje
–        zamietnuť
odvolanie z dôvodu,
že
je
zjavne
neprípustné
alebo
subsidiárne
zjavne
nedôvodné,
–        uložiť
EDPS
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
15.      Francúzska
republika a Komisia
predložili
písomné
pripomienky
na
podporu
Parlamentu a Rady.
16.      Po
podaní
repliky a dupliky
sa
11. marca 2025
uskutočnilo
pojednávanie,
na
ktorom
sa
zúčastnili
EDPS,
Parlament,
Rada a Komisia.
IV.    Posúdenie
A.      Hlavný odvolací dôvod
1.      Tvrdenia účastníkov konania
a)      O prípustnosti
17.      Rada
tvrdí,
že
tento
odvolací
dôvod
je
neprípustný,
keďže
EDPS
len
zopakoval
tvrdenia
uvedené v prvostupňovom
konaní a vyjadril
svoj
nesúhlas s napadnutým
uznesením,
pričom
jednoznačne
neidentifikoval
namietané
nesprávne
právne
posúdenia.
18.      EDPS
vo
svojej
replike
uvádza,
že v jeho
odvolaní
sú
osobitne
identifikované
sporné
body a že v odvolacom
konaní
môže
napadnúť
výklad
právnych
predpisov
podaný
Všeobecným
súdom,
ktorého
odôvodnenie
je
podľa
jeho
názoru
navyše
nedostatočné.
b)      O veci samej
19.      EDPS
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
mu
mal
priznať
aktívnu
legitimáciu
na
napadnutie
sporných
prechodných
ustanovení
bez
ohľadu
na
požiadavky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ,
lebo v opačnom
prípade
sa
nezávislému
orgánu
dohľadu v zmysle článku 8 ods. 3
Charty
odníme
právo
podať
žalobu
na
ochranu
inštitucionálnej
rovnováhy.
20.      Na
podporu
tohto
návrhu
EDPS
poukázal
na
rozsudok
Parlament/Rada,
ktorý
Všeobecný
súd
považoval
za
irelevantný z dôvodov,
ktoré
sú
podľa
názoru
EDPS
neopodstatnené.
Tak
ako
Parlament v prípade,
ktorého
sa
týkal
uvedený
rozsudok,
EDPS v súčasnosti
nedisponuje
žiadnym
prostriedkom
nápravy,
ktorý
by
mu
umožnil
brániť
jeho
nezávislosť,
ktorú
chráni článok 8 ods. 3
Charty
ako
podstatnú
súčasť
ochrany
osobných
údajov.
21.      Podľa
EDPS
skutočnosť,
že
na
rozdiel
od
Parlamentu v prípade,
ktorého
sa
týkal
rozsudok
Parlament/Rada,
má
právnu
subjektivitu,
nemôže
spôsobiť,
že
bude
zbavený
možnosti
brániť
svoju
nezávislosť,
ktorú
nevyhnutne
ohrozuje
retroaktívny
charakter
sporných
prechodných
ustanovení.
22.      EDPS
považuje
za
rozhodujúce,
aby
sa – ako
konštatoval
Súdny
dvor – zaručila
integrita
systému
rozdelenia
právomocí
stanoveného
Zmluvami.
Vzhľadom
na
túto
požiadavku
je
potrebné,
aby
existovali
prostriedky
nápravy,
ktoré
sú
dostupné
nielen
inštitúciám,
ale
aj
orgánu,
akým
je
EDPS, v záujme
zásady
rovnováhy
právomocí.
23.      To,
že
Všeobecný
súd
obmedzil
žalobu,
ktorú
môže
podať
EDPS,
na
žalobu
upravenú v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ,
podľa
názoru
EDPS
spôsobilo
vytvorenie
medzery v celom
súdnom
systéme
vytvorenom
Zmluvami.
Len
všeobecná a samostatná
aktívna
legitimácia
môže
zaručiť
súdnu
ochranu
výsad
EDPS
za
každých
okolností
bez
toho,
aby
závisela
od
splnenia
podmienok,
ktoré
sú – tak
ako
podmienky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ – splnené
len
vo
veľmi
výnimočných
prípadoch.
Nezávislosť
EDPS
môže
byť
ovplyvnená
opatreniami,
ktoré
sa
ho
priamo a osobne
netýkajú,
ale
môžu
podporovať
riziko
„anticipovanej
poslušnosti“.
24.      EDPS
tiež
vytýka
Všeobecnému
súdu,
že
konštatoval,
že
EDPS
sa
dovoláva
„privilegovaného“
práva
spochybniť
všetky
právne
predpisy v oblasti
spracúvania
osobných
údajov.
Jeho
jediným
zámerom
je
naopak
to,
aby
sa
uznalo
jeho
právo
brániť
výsadu
jeho
nezávislosti v zmysle
rozsudku
Parlament/Rada a len v tomto
rozsahu
napadnúť
obsah
určitého
legislatívneho
aktu
za
veľmi
špecifických
okolností.
25.      Parlament a Rada,
ktoré
podporuje
Komisia a francúzska
vláda,
navrhujú
zamietnuť
hlavný
odvolací
dôvod,
keďže
EDPS
nemôže
podať
žalobu o neplatnosť,
pokiaľ
nie
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ.
26.      Podľa
názoru
Parlamentu a Rady
je
znenie článku 263 ZFEÚ jednoznačné:
na
základe
vôle
autorov
Zmlúv
EDPS
nepatrí
medzi
subjekty
oprávnené
podať
žalobu
bez
toho,
aby
museli
spĺňať
podmienky
stanovené
vo
štvrtom
odseku
tohto
článku.
27.      Rada
popiera,
že
by
existovala
medzera,
ktorú
namieta
EDPS, a tvrdí,
že
ak
by
sa
vyhovelo
žalobe,
ktorú
podal
EDPS,
umožnilo
by
mu
to,
aby
potenciálne
napadol
každý
legislatívny
akt v oblasti
ochrany
údajov,
čím
by
sa
sťažila
zmena
príslušných
právnych
predpisov.
28.      Parlament,
Rada a Komisia
zhodne
podporujú
výklad
rozsudku
Parlament/Rada,
ktorý
použil
Všeobecný
súd.
Poukazujú
na
to,
že
Zmluvy
nepriznávajú
EDPS
(orgánu
zriadenému
sekundárnym
právom,
ktorému
prináleží
časť
dohľadu
nad
dodržiavaním
práva
Únie v oblasti
ochrany
údajov)
výsadu,
ktorú
by
bolo
možné
prirovnať k výsade, o ktorú
išlo v uvedenej
veci.
29.      Komisia
tvrdí,
že
výklad,
ktorý
presadzuje
EDPS,
by
sa
mohol
uplatniť
na
všetky
orgány,
úrady
alebo
agentúry
Únie
na
úkor
podmienok
stanovených v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ.
Tieto
podmienky,
vykladané
so
zreteľom
na
právo
na
účinnú
súdnu
ochranu,
nebránia
náležitej
ochrane
osobných
údajov,
ktorá
je
hlavným
dôvodom
nezávislosti
priznanej
EDPS,
pričom
mu
nie
je
potrebné
priznať
priamu a všeobecnú
aktívnu
legitimáciu.
30.      Parlament v každom
prípade
tvrdí,
že
vôbec
nebola
narušená
nezávislosť
EDPS,
ale
došlo k oprávnenému
výkonu
legislatívnej
právomoci s cieľom
zmeniť
právny
rámec
ochrany
osobných
údajov.
2.      Analýza
a)      O prípustnosti
31.      V rozpore s názorom
Rady
sa
domnievam,
že
hlavný
odvolací
dôvod
nie
je
neprípustný.
32.      Je
pravda,
že
odvolanie,
ktoré
sa
obmedzuje
na
opakovanie
alebo
doslovné
prevzatie
žalobných
dôvodov a tvrdení
už
raz
uvedených v konaní
na
Všeobecnom
súde,
by
nespĺňalo
požiadavky
odôvodnenia
stanovené v článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.(12)
33.      V súlade s rozsudkom
Nemecko/Komisia
však
platí,
že
„pokiaľ…
odvolateľ
spochybňuje
výklad
alebo
uplatnenie
práva
Únie
vykonané
Všeobecným
súdom,
môžu
sa
právne
otázky
skúmané
na
prvom
stupni
nanovo
prejednať v rámci
odvolania“.(13)
34.      Tak
je
to v tomto
prípade.
Hoci
EDPS
opakuje
tvrdenia
uvedené
na
prvom
stupni s cieľom
odôvodniť
prípustnosť
jeho
žaloby o neplatnosť,
teraz
nimi
kritizuje
výklad článku 263 ZFEÚ,
ktorý
použil
Všeobecný
súd.
EDPS
identifikuje
(a kritizuje)
právny
základ
napadnutého
uznesenia,
pričom
presne
uvádza
právne
argumenty,
ktoré
podporujú
jeho
návrh.
b)      O veci samej
35.      V bodoch 26
až
35
napadnutého
uznesenia
sú
uvedené
dôvody,
pre
ktoré
EDPS
podľa
Všeobecného
súdu
nemôže
podať
žalobu
bez
toho,
aby
dodržal
podmienky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ.
36.      Všeobecný
súd
zdôrazňuje,
že
EDPS
sa
nenachádza
medzi
inštitúciami,
ktoré
sú
na
základe článku 263 ZFEÚ výslovne
aktívne
legitimované
a)
na
podanie
žaloby z dôvodu
nedostatku
právomoci,
porušenia
podstatných
formálnych
náležitostí,
porušenia
Zmlúv
alebo
akéhokoľvek
právneho
pravidla
týkajúceho
sa
uplatňovania
alebo
zneužitia
právomocí
(druhý
odsek) a b) v prípade
určitých
inštitúcií
na
podanie
žaloby
na
ochranu
ich
výsad
(tretí
odsek).
37.      Takto
aktívne
legitimovanými
účastníkmi
konkrétne
sú:
–        členské
štáty,
Parlament,
Rada a Komisia,
ktorým článok 263
druhý
odsek
ZFEÚ
priznáva
všeobecnú
aktívnu
legitimáciu,
–        Dvor
audítorov,
Európska
centrálna
banka a Výbor
regiónov,
ktorí
na
základe článku 263
tretieho
odseku
ZFEÚ
môžu
podať
žalobu
na
ochranu
svojich
výsad.
38.      Okrem
toho,
že
EDPS
sa
nenachádza
medzi
žalobcami
uvedenými v článku 263
druhom a treťom
odseku
ZFEÚ,
nie
je
ani
uvedený v zozname
inštitúcií v článku 13
ods. 1 ZEÚ. S výnimkou
Výboru
regiónov
sú
uvedené
inštitúcie
tie
isté,
ktorým
Zmluva o FEÚ
priznáva
aktívnu
legitimáciu,
ktorej
sa
teraz
domáha
EDPS,
ktorý
sa
nenachádza
na
uvedenom
zozname.(14)
39.      EDPS
je
orgánom
Únie,
ktorý
bol
zriadený
ustanovením
sekundárneho
práva.(15) Ako
taký
ho v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora
nemožno
zaradiť
pod
pojem
„inštitúcie“:
podľa článku 13
ods. 1 ZEÚ
tento
pojem
odkazuje
na
presný
zoznam
subjektov,
ktorý
nezahŕňa
orgány,
úrady a agentúry
Únie.(16)
40.      V súlade s článkom 263
prvým
odsekom
ZFEÚ
in
fine
Súdny
dvor
preskúmava
„zákonnosť
aktov
orgánov
alebo
úradov
alebo
agentúr
Únie,
ktoré
zakladajú
právne
účinky
voči
tretím
stranám“.
Také
orgány,
úrady
alebo
agentúry
však
nepatria
medzi
subjekty
aktívne
legitimované
podať
žalobu
na
Súdnom
dvore
na
základe
druhého a tretieho
odseku článku 263 ZFEÚ.
41.      Ide o zámerné
vylúčenie,
keďže – ako
správne
uvádza
Všeobecný
súd – zaradenie
Výboru
regiónov
medzi
žalobcov
uvedených v článku 263
treťom
odseku
ZFEÚ
svedčí o tom,
že
„hoci
tvorcovia
Zmluvy
zahrnuli
do
zoznamu
osôb
oprávnených
brániť
svoje
výsady
podľa
tohto
ustanovenia
iné
subjekty
ako
inštitúcie,
rozhodli
sa
nezahrnúť
EDPS“.(17)
42.      EDPS
je
nezávislý
orgán,
ktorý
má v zmysle článku 16 ods. 2 ZFEÚ dohliadať
na
to,
aby
inštitúcie,
orgány,
úrady a agentúry
Únie
dodržiavali
predpisy
Únie v tejto
oblasti.(18) Táto
okolnosť
znamená,
že
EDPS
je
nezávislým
orgánom
Únie,
ale
nie
inštitúciou
Únie.
43.      EDPS
nepodal
žalobu
na
Súdnom
dvore s cieľom
napadnúť
nové
ustanovenia,
čo
by
bol
povinný
urobiť,
ak
by
bol
inštitúciou
Únie.
Podľa článku 51 písm. b)
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
je
totiž
Súdnemu
dvoru
vyhradená
právomoc
pre
žaloby
uvedené v článku 263 ZFEÚ,
ak
sú
tieto
žaloby
podané
najmä
inštitúciou
Únie
proti
legislatívnemu
aktu.
Taký
postup
svedčí o tom,
že
samotný
EDPS
sa
nepovažoval
za
inštitúciu
Únie.
44.      EDPS
spochybňuje
skôr
argumenty,
na
základe
ktorých
Všeobecný
súd
odmietol
analogicky
uplatniť
rozsudok
Parlament/Rada,
sformulované v bodoch 38
až
55
napadnutého
uznesenia.
45.      EDPS
teda
zrejme – aspoň
implicitne – uznáva,
že z článku 263
druhého a tretieho
odseku
ZFEÚ
by
vyplynulo
riešenie
použité v napadnutom
uznesení.
Domnieva
sa
však,
že
pred
znením
týchto
dvoch
ustanovení
treba
uprednostniť
úvahy,
na
základe
ktorých
Súdny
dvor v rozsudku
Parlament/Rada
priznal
Parlamentu
aktívnu
legitimáciu,
ktorá
bola
predmetom
diskusie v uvedenej
veci.
46.      Súhlasím
však s názorom
Všeobecného
súdu
na
túto
otázku.
47.      Všeobecný
súd
na
základe
výkladu
rozsudku
Parlament/Rada,
ktorý
podal,
„pripomen[ul]“,
že v ňom
„Súdny
dvor
konštatoval,
že
znenie
článku 173
Zmluvy o EHS
neposkytuje
Parlamentu
žiadnu
možnosť
napadnúť
na
súdoch
Únie
akty
prijaté
inými
inštitúciami,
ktoré
by
mohli
zasahovať
do
jeho
výsad, a rozhodol
sa
vyplniť
túto
medzeru
využitím
všeobecnej
zásady
inštitucionálnej
rovnováhy“.(19)
48.      V rozsudku
Parlament/Rada
Súdny
dvor
uviedol,
že
–        výsady
Parlamentu
„predstavujú
jeden
zo
základných
prvkov
inštitucionálnej
rovnováhy
vytvorenej
Zmluvami[,
ktoré]
zakotvujú
[systém]
rozdelenia
právomocí
medzi
jednotlivými
inštitúciami
[Únie],
ktor[ý]
stanovuje
každej
inštitúcii
osobitné
poslanie v rámci
inštitucionálnej
štruktúry
[Únie],
ako
aj
pri
uskutočňovaní
úloh,
ktoré
sú
jej
zverené“,(20)
–        je
potrebné
„zabezpečiť
zachovávanie
inštitucionálnej
rovnováhy, a teda
aj
[súdne
preskúmanie]
zachovávani[a]
výhradných
práv
Parlamentu v prípade,
že
sa…
Parlament
obráti
[na
Súdny
dvor]
prostredníctvom
právneho
prostriedku,
ktorý
je
primeraný
vo
vzťahu k sledovanému
cieľu“,(21)
–        v záujme
uvedenej
povinnosti
prináležalo
samotnému
Súdnemu
dvoru
„zabezpečiť
úplné
uplatnenie
ustanovení
Zmlúv o inštitucionálnej
rovnováhe a zabezpečiť,
aby
sa
[tak
ako v prípade
ostatných
inštitúcií]
nemohli
porušiť
výhradné
práva
Parlamentu
bez
toho,
aby
mal
Parlament
možnosť s istotou a účinne
použiť
niektorý z opravných
prostriedkov
upravených v Zmluvách“,(22)
–        „skutočnosť,
že v Zmluvách
nie
je
upravené
právo
Parlamentu
podať
žalobu o neplatnosť,
môže
predstavovať
procesnú
medzeru,
ktorá
však
nemôže
prevážiť
nad
základným
záujmom
spočívajúcim v zachovaní a dodržaní
inštitucionálnej
rovnováhy
stanovenej
Zmluvami
zakladajúcimi
Európske
spoločenstvá“.(23)
49.      V dôsledku
toho
Súdny
dvor
rozhodol,
že
„žaloba o neplatnosť
podaná
Parlamentom
na
Súdny
dvor
proti
aktu
Rady a Komisie
je
prípustná
pod
podmienkou,
že
žaloba
smeruje
[len] k ochrane
jeho
výhradných
práv a že
sa
zakladá
[len]
na
dôvodoch
založených
na
porušení
týchto
práv“.(24)
50.      Situácia, v ktorej
sa
nachádza
EDPS,
je
veľmi
odlišná
od
situácie, v ktorej
sa
nachádzal
Parlament v čase
vydania
rozsudku
Parlament/Rada.
51.      V prvom
rade v rozsudku
Parlament/Rada
sa
odkazuje
na
inštitucionálnu
rovnováhu v súvislosti s rozdelením
právomoci
„medzi
jednotlivými
inštitúciami
[Únie]“.
Ako
som
už
uviedol,
EDPS
nie
je
inštitúciou
Únie.
52.      V druhom
rade v prípade
posudzovanom v rozsudku
Parlament/Rada
mal
Parlament k dispozícii
len
„neúčinné
alebo
neisté“
právne
prostriedky
na
obranu
svojich
výhradných
práv. V tomto
prípade
má
EDPS
naopak v súčasnosti k dispozícii
účinný a istý
prostriedok
nápravy.
EDPS
tvrdí(25),
že
dokáže
preukázať,
že
spĺňa
požiadavky
aktívnej
legitimácie
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ(26).
53.      EDPS
tým,
že
uznáva
uvedenú
možnosť, a to
konkrétne v tejto
veci,
do
veľkej
miery
spôsobuje,
že
jeho
prvý
odvolací
dôvod
je
neúčinný,
pokiaľ
ide o uplatnenie
judikatúry
obsiahnutej v rozsudku
Parlament/Rada.
Pripomínam,
že v tomto
rozsudku
sa
vychádzalo z predpokladu,
že
Parlament
nemal k dispozícii
účinné a isté
prostriedky
nápravy.
54.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
je
nepodstatné,
či
existujú
iné
situácie, v ktorých
by
síce
boli
narušené
jeho
výsady,
ale
EDPS
by
nebol
aktívne
legitimovaný
na
podanie
žaloby
na
Súdnom
dvore
podľa článku 263
štvrtého
odseku
ZFEÚ.(27) Bez
ohľadu
na
to,
či
môžu
existovať
situácie,
na
aké
poukazuje
EDPS, v tomto
prípade
záleží
len
na
konkrétnej a skutočnej
situácii,
ktorú
mal
posúdiť
Všeobecný
súd.
Len v súvislosti s touto
situáciou
treba
objasniť,
či
EDPS
spĺňa
požiadavky
na
napadnutie
sporných
prechodných
ustanovení.
55.      Aby
som
to
zhrnul,
domnievam
sa,
že
EDPS
nemá
aktívnu
legitimáciu,
ktorá
je
stanovená v článku 263
druhom a treťom
odseku
ZFEÚ,
čo
bude
mať
za
následok
zamietnutie
jeho
hlavného
odvolacieho
dôvodu.
B.      Subsidiárny odvolací dôvod
1.      Tvrdenia účastníkov konania
a)      O prípustnosti
56.      Rada
sa
domnieva,
že
aj
tento
odvolací
dôvod
je
neprípustný, a to z tých
istých
dôvodov,
pre
ktoré
by
sa
malo
rozhodnúť,
že
hlavný
odvolací
dôvod
je
neprípustný.
b)      O veci samej
57.      EDPS
najprv
namieta
nedostatočnú
jednoznačnosť bodov 76 a 77
napadnutého
uznesenia,
kde
sa
konštatuje,
že
rozhodnutie z 3. januára
2022
„ je…
správnym
rozhodnutím,
ktoré
nemôže
mať
vplyv
na
legislatívne
akty,
ako
je
zmenené
nariadenie o Europole,
ani
ovplyvniť
ich
obsah“ a že
„hoci…
napadnuté
ustanovenia
menia
uplatniteľný
právny
rámec,
dodržiavanie
ktorého
má
kontrolovať
EDPS, a nemajú
úplne
rovnaký
rozsah
ako
rozhodnutie z 3. januára
2022,
nedotýkajú
sa
jeho
právneho
postavenia“.
58.      Podľa
názoru
EDPS
tieto
konštatovania
obsahujú
dve
nesprávne
posúdenia.
Na
jednej
strane
sa v nich
nepoukazuje
na
to,
že
výkon
právomocí
EDPS
si
vyžaduje
právnu
istotu a že
došlo k zásahu
do
týchto
právomocí
prostredníctvom
prijatia
retroaktívnych
opatrení.
Na
druhej
strane
sa v nich
neuznáva,
že
sporné
prechodné
ustanovenia
majú
za
cieľ
neutralizovať
aktuálne
účinky
konkrétneho
rozhodnutia, a preto
sú
určené
EDPS a Europolu.
59.      EDPS
sa
domnieva,
že
práve
retroaktívny
charakter
sporných
prechodných
ustanovení
spochybňuje
jeho
nezávislosť,
ktorá
by
vôbec
nebola
dotknutá,
ak
by
sa
legislatívna
zmena
uplatňovala s účinnosťou
do
budúcnosti.
60.      EDPS
dodáva,
že
uvedené
ustanovenia
sa
ho
tiež
osobitne
týkajú,
pokiaľ
ide o výkon
jeho
kontrolnej
funkcie v oblasti
ochrany
údajov. V tomto
prípade
ide o osobné
údaje,
ktorých
ochranu
ohrozujú
prechodné
ustanovenia,
ktoré
sa z toho
istého
dôvodu
nevyhnutne
týkajú
samotného
EDPS.
61.      Parlament a Rada,
ktorých
podporuje
Komisia a francúzska
vláda, v podstate
súhlasia s argumentmi
Všeobecného
súdu.
62.      Parlament
konkrétne
tvrdí,
že
ak
by
sa
uznalo,
že
akákoľvek
zmena
ustanovení,
ktoré
už
uplatnil
EDPS,
sa
ho
priamo
týka,
priznalo
by
sa
mu
postavenie
privilegovaného
žalobcu, a to v rozpore s článkom 263 ZFEÚ. V tom
istom
zmysle
francúzska
vláda
upozorňuje
na
to,
že
kritérium
priamej
dotknutosti
by
sa
tým
zbavilo
obsahu.
2.      Analýza
a)      O prípustnosti
63.      Dôvody
na
odmietnutie
neprípustnosti
hlavného
odvolacieho
dôvodu
presadzovanej
Radou,
ktoré
som
uviedol,
možno
uplatniť
aj
na
subsidiárny
odvolací
dôvod.
b)      O veci samej
64.      Tak
Všeobecný
súd,
ako
aj
inštitúcie,
ktoré
sa
zúčastňujú
na
tomto
konaní,
sa
zhodujú
na
tom,
že
EDPS
nemá
aktívnu
legitimáciu
podľa článku 263
druhého a tretieho
odseku
ZFEÚ
(privilegovaná
aktívna
legitimácia).
Tiež
sa
zhodujú
na
tom,
že
aktívna
legitimácia
EDPS
je
podmienená
splnením
podmienok
stanovených v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ.
Potiaľ
súhlasím s ich
závermi.
65.      Nesúhlasím
však s tým,
že
EDPS v tomto
prípade
nespĺňa
podmienky
stanovené v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ.
66.      Pokiaľ
je
vylúčená
privilegovaná
aktívna
legitimácia,
ktorej
sa
dovoláva
EDPS,
domnievam
sa,
že
vzhľadom
na
povahu
funkcií
týkajúcich
sa
dohľadu
nad
dodržiavaním
právnych
predpisov
týkajúcich
sa
ochrany
údajov,
ktoré
sú
zverené
tomuto
orgánu,
by
sa
jeho
štandardná
aktívna
legitimácia
na
podanie
žaloby
nemala
vykladať
príliš
prísne.
67.      Hoci
som
vyššie
uviedol,
že
EDPS
nemá
postavenie
inštitúcie
Únie,
teraz
musím
zdôrazniť,
že
plní
dôležitú
funkciu,
ktorá
je
zakotvená v Zmluve o FEÚ,
aby
sa
zaručilo,
že
inštitúcie,
orgány,
úrady a agentúry
Únie
budú
dodržiavať
pravidlá,
ktoré
sa
vzťahujú
na
ochranu
fyzických
osôb,
pokiaľ
ide o spracúvanie
osobných
údajov.
Plnenie
týchto
funkcií,
pokiaľ
ide o ich
aspekt
týkajúci
sa
podávania
žalôb
na
súdoch
Únie,
by
nemalo
byť
ohrozené
bez
veľmi
presvedčivých
dôvodov.
68.      Z dôvodov,
ktoré
uvediem
nižšie,
sa
domnievam,
že
dokonca
aj
reštriktívny
výklad
požiadaviek
stanovených v článku 263
štvrtom
odseku
ZFEÚ
by
umožnil
priznať
EDPS
aktívnu
legitimáciu,
ktorá
mu
bola
odopretá v napadnutom
uznesení.
69.      Riešenie,
ktoré
presadzujem,
nemá
vplyv
na
rozhodnutie o vecnej
stránke
žaloby o neplatnosť.
Vo
fáze
skúmania
prípustnosti
žaloby
nie
je
potrebné
vopred
rozhodnúť o veci
samej:
stačí
overiť,
či
žalobca
relevantným
spôsobom
opísal
dôvody,
pre
ktoré
sporné
ustanovenie
ovplyvňuje
jeho
právne
postavenie.(28)
70.      Všeobecný
súd
odmietol,
že
by
sa
sporné
prechodné
ustanovenia
priamo
týkali
EDPS,
ako
to
vyžaduje článok 263
štvrtý
odsek
ZFEÚ.
Po
prvé
preto,
lebo
uvedenými
ustanoveniami
sa
zmenila
právna
úprava,
dodržiavanie
ktorej
má
kontrolovať
EDPS,
ale
nie
jeho
vlastné
právomoci.(29) Po
druhé
preto,
lebo
také
ustanovenia
„ponechávajú
Europolu
určitú
mieru
voľnej
úvahy“.(30)
71.      Prístup,
ktorý
použil
Všeobecný
súd
pri
opise
kritérií
na
určenie,
či
existuje
„priama
dotknutosť“,
je v zásade
správny.
Súdny
dvor
opakovane
konštatoval,
že
napadnutie
konkrétneho
opatrenia
si
vyžaduje
splnenie
dvoch
kumulatívnych
podmienok,
„… a to
konkrétne
po
prvé,
aby
sporné
opatrenie
priamo
ovplyvňovalo
právne
postavenie
tejto
osoby, a po
druhé,
aby
neponechávalo
žiaden
priestor
na
voľnú
úvahu
jeho
adresátom
povereným
jeho
uplatňovaním,
keďže
má
úplne
automatický
charakter a vyplýva
zo
samotnej
právnej
úpravy
Únie
bez
uplatnenia
iných
sprostredkujúcich
ustanovení“.(31)
72.      Pri
posudzovaní,
či
sporné
prechodné
ustanovenia
ovplyvňujú
právne
postavenie
EDPS v tejto
veci,
však
Všeobecný
súd
podľa
môjho
názoru v skutočnosti
rozhodol o niečom,
čo
sa
netýka
prípustnosti,
ale
vecnej
stránky
žaloby:
jeho
kľúčové
úvahy
súvisia s možnými
účinkami
sporných
prechodných
ustanovení
na
nezávislosť
EDPS.
Všeobecný
súd
najmä
odmietol
tvrdenie,
že
(údajný)
retroaktívny
charakter
sporných
prechodných
ustanovení
môže
ohroziť
nezávislosť
EDPS.
73.      Podľa
môjho
názoru
Všeobecnému
súdu v tejto
procesnej
fáze
prináležalo
len
konštatovať,
či
EDPS
relevantným
(teda
primeraným a pravdepodobným)
spôsobom
opísal
dôvody,
pre
ktoré
uvedené
ustanovenia
môžu
vyvolávať
tento
účinok.
74.      Podobne
to
bolo
aj v prípade
druhej
zo
spomenutých
požiadaviek:
Všeobecný
súd
vychádzal z toho,
že
sporné
prechodné
ustanovenia
priznávajú
Europolu
priestor
na
voľnú
úvahu,
aby
rozhodol,
„či
bude
alebo
nebude
pokračovať v spracúvaní
určitých
údajov“,
čo
podľa
Všeobecného
súdu
svedčí o tom,
že
„napadnuté
ustanovenia…
nemajú…
úplne
automatický
charakter“.(32)
75.      Všeobecný
súd
odmietol
námietku
EDPS
(pokiaľ
ide o následky
výkonu
tohto
priestoru
na
voľnú
úvahu
vo
vzťahu k jeho
rozhodnutiu z 3. januára
2022),
pričom
konštatoval,
že
„napadnuté
ustanovenia
nebránia
EDPS,
aby
podľa
vlastného
uváženia
vykonával
svoje
právomoci“.(33)
76.      Posledné
uvedené
konštatovanie
však
naráža
na
dve
námietky:
–        na
jednej
strane
sa
ním
opäť
rozhodlo o vecnej
otázke,
čím
sa
vo
fáze
skúmania
prípustnosti
vopred
rozhodlo o právnych
účinkoch
sporných
prechodných
ustanovení
na
situáciu
toho,
kto
ich
chce
napadnúť.(34) O tejto
otázke
sa
ním
navyše
rozhodlo s odvolaním
sa
na
teoretickú
možnosť,
že
Europol
bude
konať
určitým
spôsobom,
ak z odpovede
Europolu z 22. augusta
2022
určenej
EDPS(35) v skutočnosti
vyplynulo,
že
Europol
už
nevykonáva
prinajmenšom
časť
rozhodnutia
EDPS z 3. januára
2022;
–        na
druhej
strane
sa
ním
prenáša
problém
na
prípadný
zásah
EDPS
voči
(budúcim)
rozhodnutiam
Europolu,
ak
pre
vyriešenie
sporu
bolo
rozhodujúce
objasniť,
či
sporné
prechodné
ustanovenia
samy
osebe
ako
opatrenie
ad
hoc
nahrádzali
individuálne
rozhodnutia,
ktoré
predtým
prijal
EDPS a ktoré
boli
zamerané
proti
určitým,
tiež
minulým
konaniam
Europolu.
Za
takých
podmienok
bolo
opodstatnené
tvrdiť,
že
priznaný
„priestor
na
voľnú
úvahu“
sám
osebe
dovoľuje
Europolu,
aby
sa
neriadil
obsahom
rozhodnutia
EDPS z 3. januára
2022.
77.      Odhliadnuc
od
vyššie
uvedeného,
nie
som
si
celkom
istý,
či
sa
požiadavka
týkajúca
sa
priestoru
na
voľnú
úvahu
má
za
okolností
tohto
prípadu
vzťahovať
na
správanie
Europolu.
Ak – ako
sa
domnievam – sa
sporné
prechodné
ustanovenia
týkajú
EDPS
priamo a – ako
bude
uvedené
nižšie – aj
osobne,
je
to
tak
preto,
lebo
vyvolávajú
právne
účinky
vo
vzťahu
ku
konkrétnemu
rozhodnutiu
EDPS a v tomto
rozsahu
sú
určené
EDPS.
EDPS
nemal
žiadny
priestor
na
voľnú
úvahu,
pokiaľ
ide o predmet
tohto
rozhodnutia,
ak
na
základe
sporných
prechodných
ustanovení
jeho
konanie
nevyhnutne
musel
byť v súlade s tým,
čo
vyplýva z týchto
ustanovení.
78.      Z opisu
skutkového
stavu
zo
strany
EDPS a z opisu
skutkového
stavu
obsiahnutého v napadnutom
uznesení
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
sporné
prechodné
ustanovenia
sa
priamo
týkali
EDPS.
Pripomínam,
že
otázka,
či
sa
ho
týkali
tak,
že
zasahovali
do
jeho
právomocí
alebo
obmedzovali
jeho
nezávislosť,
je
vecnou
otázkou,
ktorú
EDPS
predložil
Všeobecnému
súdu.
79.      Z porovnania
obsahu
rozhodnutia
EDPS z 3. januára
2022 s obsahom
sporných
prechodných
ustanovení
vyplýva,
že
bolo
prinajmenšom
opodstatnené
tvrdiť,
že
prostredníctvom
zmeneného
nariadenia o Europole
chcel
normotvorca
„opraviť“
rozhodnutie
EDPS,
ktoré
nadobudlo
právoplatnosť
(nebolo
napadnuté
Europolom).
80.      Totiž:
–        na
jednej
strane
EDPS
uložil
Europolu,
aby v lehote
dvanástich
mesiacov kategorizoval
súbory
údajov,
ktoré
mal v držbe k 3. januáru
2022,
–        na
druhej
strane v sporných
prechodných
ustanoveniach
sa:
a)
predĺžila
lehota, v ktorej
môže
Europol
kategorizovať
údaje,
ktoré
mal v držbe v čase
nadobudnutia
ich
účinnosti,
teda
28. júna
2022,
na
18
mesiacov s možnosťou
ďalšieho
predĺženia, a b)
určovali
podmienky a postupy, v súlade s ktorými
je
na
podporu
prebiehajúceho
vyšetrovania
trestných
činov
povolené
spracúvanie
osobných
údajov,
ktoré
sa
netýkajú
kategórií
dotknutých
osôb
uvedených v prílohe II k zmenenému
nariadeniu o Europole a ktoré
boli
na
Europol
prenesené
pred
28. júnom
2022.
81.      EDPS
zdôrazňuje,
že
sa
nedovoláva
aktívnej
legitimácie
na
napadnutie
akejkoľvek
zmeny
právnej
úpravy, v ktorej
je
upravený
obsah
jeho
úloh.
Okrem
toho
nepovažuje
za
problematické
pripustiť – ako
to
urobil
na
pojednávaní
–,
že
by
voči
novej
právnej
úprave
nemal
žiadne
námietky,
ak
by
sa
uplatňovala
len s účinnosťou
do
budúcnosti.
82.      Tvrdí
však,
že v tomto
prípade
sa
ho
zmena
týka v rozsahu, v akom
sa
ňou
mení
obsah
jeho
skoršieho
rozhodnutia,
ktoré
je
už
právoplatné,
prijatého v súlade s platnou
právnou
úpravou,
čím
vzniklo
riziko
anticipovanej
poslušnosti
spôsobilé
spochybniť
jeho
nezávislosť.
83.      Možno
spochybniť – ako
to
robí
Parlament
–,
či
sporné
prechodné
ustanovenia
majú
retroaktívny
účinok.
Tiež
je
sporné,
či – aj
keď
sa
uzná
ich
retroaktivita – nepriaznivo
ovplyvňujú
nezávislosť
EDPS.
Vo
všeobecnosti
sa
domnievam,
že
ak
normotvorca
zmení
vecný
obsah
ustanovení,
ktoré
musí
uplatňovať
správny
orgán,
nezasiahne
tým
do
nezávislosti
takého
orgánu.(36)
84.      Zdôrazňujem
však,
že
to
je
vecná
otázka,
na
ktorú
EDPS
poukázal
vo
svojej
žalobe o neplatnosť a ktorú
nemožno
obísť
tak,
že
sa a priori
odmietne.
Všeobecný
súd v skutočnosti
predčasne
uvádza
vecné
dôvody
týkajúce
sa
hmotnoprávneho
nároku
EDPS
na
účely
odôvodnenia
rozhodnutia o neprípustnosti
žaloby o neplatnosť.
85.      Vzhľadom
na
to,
že
sporné
prechodné
ustanovenia
majú
charakter
ad
hoc,
možno
považovať
za
splnenú
aj
požiadavku
týkajúcu
sa
osobnej
dotknutosti,
čo
je
aspekt, o ktorom
síce
Všeobecný
súd
nerozhodol,
ale
na
ktorý
treba
odpovedať v odvolacom
konaní.(37)
86.      Osobná
dotknutosť  je
podľa
môjho
názoru
zrejmá
vzhľadom
na
samotný
zoznam
udalostí,
ktoré
boli
súčasťou
legislatívneho
postupu
zavŕšeného
prijatím
sporných
prechodných
ustanovení.
Všeobecný
súd
ich
podrobne
opísal v bodoch 5 až
11
napadnutého
uznesenia.
87.      Z uvedených
bodov
vyplýva,
že
legislatívny
postup
sa
začal
pred
prijatím
rozhodnutia
EDPS z 3. januára
2022,
konkrétne
9. decembra
2020,
návrhom
na
zmenu
pôvodného
nariadenia o Europole,
ktorý
predložila
Komisia.
Samotný
EDPS v stanovisku 4/2021(38) s určitými
výhradami
súhlasil s týmto
návrhom.
88.      Je
dôležité,
že
1. februára
2022,
teda
krátko
po
prijatí
rozhodnutia
EDPS z 3. januára
2022,
boli v nadväznosti
na
posledné
trojstranné
rokovania doplnené
sporné
prechodné
ustanovenia.
Všetko
nasvedčuje
tomu,
že
tieto
ustanovenia
boli
doplnené
na
základe
dokumentu
Rady č. 5370/22 z 24. januára
2022
týkajúceho
sa
prípravy
na
trojstranné
rokovania.(39) V ňom
sa
uvádza,
že
–        „nedávne
rozhodnutie
[EDPS],
ktoré
by
mohlo
mať
praktické
dôsledky
na
činnosť
Europolu,
potvrdzuje
potrebu
rýchleho
prijatia
nariadenia“,
–        „predsedníctvo
navrhlo
delegáciám
zaviesť
nový
článok 74a,
ktorého
cieľom
by
bolo
ďalšie
objasnenie
stavu
údajov,
ktoré
má
Europol v súčasnosti v držbe,
najmä v súvislosti s uvedeným
rozhodnutím
EDPS z 3. januára
2022“
a
–        „viaceré
delegácie
na
zasadnutí
19. januára
[2022]
uvítali
zásady
tohto
návrhu,
ale
vzhľadom
na
jeho
nedávne
predloženie a význam
tejto
témy v nadväznosti
na
rozhodnutie
EDPS
je
potrebné
schválenie
výborom“.(40)
89.      Ťažko
možno
poprieť,
že
sporné
prechodné
ustanovenia
predstavujú
individuálne
sformulovanú
odpoveď
na
rozhodnutie
EDPS z 3. januára
2022, a preto
boli
osobne
určené
EDPS.
Ide o pravidlá,
ktoré
vzhľadom
na
význam
uvedeného
rozhodnutia
EDPS,
ktoré
už
nebolo
možné
napadnúť,
keďže
bolo
právoplatné,
majú
za
cieľ
nahradiť
jeho
obsah a dôsledky.
90.      Nie
je
mi
jasné,
ako
možno
za
týchto
okolností
uznať,
že
EDPS
nie
je
priamo a osobne
dotknutý
spornými
prechodnými
ustanoveniami,
ak
je
ich
cieľom
konkrétne
negovať
individuálne
rozhodnutie,
ktoré
prijal
samotný
EDPS a ktoré
je
už
právoplatné.
91.      EDPS
je
zodpovedný
za
monitorovanie a zabezpečenie
uplatňovania
ustanovení nariadenia
(EÚ)
2018/1725(41) „a akýchkoľvek
ďalších
aktov
Únie
týkajúcich
sa
ochrany
základných
práv a slobôd
fyzických
osôb
so
zreteľom
na
spracúvanie
osobných
údajov
inštitúciou
alebo
orgánom
Únie“.(42)
92.      Ak
EDPS
pri
výkone
uvedenej
právomoci
rozhodne,
že
orgán
Únie
musí
konať
určitým
konkrétnym
spôsobom, a v reakcii
na
toto
rozhodnutie
(ktoré
nadobudne
právoplatnosť)
sa
neskôr
schváli
predpis,
ktorého
konkrétnym
cieľom
je
neutralizovať
toto
rozhodnutie,
domnievam
sa,
že
EDPS
treba
priznať
možnosť
navrhnúť,
aby
súdy
Únie
posúdili
platnosť
(nového)
predpisu.
93.      Aby
som
to
zhrnul,
domnievam
sa,
že
bez
toho,
aby
bola
dotknutá
vecná
stránka
otázky,
ktorú
EDPS
predložil
Všeobecnému
súdu v súvislosti s platnosťou
sporných
prechodných
ustanovení,
tieto
ustanovenia
sa
ho
týkajú v dostatočnej
miere
na
to,
aby
odôvodňovali
aktívnu
legitimáciu,
ktorá
mu v napadnutom
uznesení
nebola
priznaná.
C.      Konečné rozhodnutie sporu
94.      V súlade s článkom 61
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie,
ak
je
odvolanie
dôvodné,
Súdny
dvor
zruší
rozhodnutie
Všeobecného
súdu a môže
sám
vydať
konečný
rozsudok,
ak
to
stav
konania
dovoľuje,
alebo
môže
vec
vrátiť
na
rozhodnutie
Všeobecnému
súdu.
95.      EDPS
navrhuje,
aby
Súdny
dvor s konečnou
platnosťou
rozhodol o vecnej
otázke,
ktorá
bola
predmetom
prvostupňového
konania.
96.      Podľa
môjho
názoru
stav
konania
nedovoľuje,
aby
Súdny
dvor
vydal
konečný
rozsudok. V skutočnosti
to
uznáva
samotný
EDPS,
ktorý
navrhuje
vydať
„konečný
rozsudok
po
tom,
čo
sa
všetkým
účastníkom
konania
poskytne
možnosť
vyjadriť
sa
ku
každému
aspektu
veci“.(43)
97.      Diskusia v prvostupňovom
konaní
bola
zameraná
na
prípustnosť
žaloby,
ktorú
podal
EDPS
proti
sporným
prechodným
ustanoveniam.
Hoci
bola
uvedená
otázka
vyriešená,
ako
som
vysvetlil
vyššie,
keďže
sa
nerozhodlo o určitých
aspektoch
vecnej
otázky,
táto
otázka
nebola
prejednaná
úplne,
ale
len v nevyhnutnom
rozsahu, a to
výlučne
na
účely
rozhodnutia o aktívnej
legitimácii
EDPS,
ktorú
spochybnili
Európsky
parlament a Rada.
Preto
je
potrebné
vrátiť
vec
Všeobecnému
súdu,
aby o nej
po
náležitom
kontradiktórnom
prejednaní
rozhodol.
D.      O trovách
98.      Keďže
to
navrhol
EDPS, v súlade s článkom 184
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
je
potrebné
uložiť
Parlamentu a Rade
povinnosť
nahradiť
trovy
odvolacieho
konania a rozhodnúť,
že
Spolková
republika
Nemecko a Francúzska
republika
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania.
V.      Návrh
99.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
–        vyhovel
odvolaniu,
–        zrušil
uznesenie
Všeobecného
súdu
zo
6. septembra
2023,
EDPS/Parlament a Rada
(T‑578/22,
EU:T:2023:522),
–        v súlade s článkom 61
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
vrátil
vec
Všeobecnému
súdu,
aby
rozhodol o veci
samej,
–        uložil
Európskemu
parlamentu a Rade
Európskej
únie
povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
–        rozhodol,
že
Spolková
republika
Nemecko a Francúzska
republika
znášajú
svoje
vlastné
trovy
konania.
1      Jazyk prednesu: španielčina.
2      Vec T‑578/22, EU:T:2023:522 (ďalej len „napadnuté uznesenie“).
3      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2016 o Agentúre Európskej únie pre spoluprácu v oblasti presadzovania práva (Europol), ktorým sa nahrádzajú a zrušujú rozhodnutia Rady 2009/371/SVV, 2009/934/SVV, 2009/935/SVV, 2009/936/SVV a 2009/968/SVV (Ú. v. EÚ L 135, 2016, s. 53; ďalej len „pôvodné nariadenie o Europole“).
4      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2022, pokiaľ ide o spoluprácu Europolu so súkromnými subjektmi, spracúvanie osobných údajov Europolom na podporu vyšetrovania trestných činov a úlohu Europolu v oblasti výskumu a inovácií (Ú. v. EÚ L 169, 2022, s. 1). Ďalej budem verziu nariadenia o Europole vyplývajúcu z tejto zmeny označovať ako „zmenené nariadenie o Europole“.
5      Ide o dve prechodné ustanovenia (články 74a a 74b, ďalej len „sporné prechodné ustanovenia“), ktoré sa týkajú – v rozsahu relevantnom pre prejednávanú vec – spracúvania osobných údajov na podporu prebiehajúceho vyšetrovania trestných činov a spracúvania osobných údajov v držbe Europolu.
6      Článok 18 („Účely činností spracúvania informácií“) pôvodného nariadenia o Europole v odsekoch 3 a 5 stanovoval:
„3. Spracúvanie na účely operačných analýz uvedených v odseku 2 písm. c) sa vykoná prostredníctvom projektov operačnej analýzy, pre ktoré platia tieto osobitné záruky:
a)       pre každý projekt operačnej analýzy určí výkonný riaditeľ konkrétny účel, kategórie osobných údajov a kategórie dotknutých osôb, účastníkov, dobu uchovávania údajov a podmienky prístupu k nim, prenosu a využívania predmetných údajov a informuje o tom správnu radu a EDPS;
b) osobné údaje možno zhromažďovať a spracúvať len na účel špecifikovaného projektu operačnej analýzy. Ak sa zistí, že osobné údaje môžu byť relevantné pre iný projekt operačnej analýzy, ďalšie spracúvanie týchto osobných údajov sa povolí, len pokiaľ je toto ďalšie spracúvanie potrebné a primerané a osobné údaje sú v súlade s ustanoveniami písmena a), ktoré sa vzťahujú na iný projekt analýzy;
c)       prístup k údajom z príslušného projektu majú len oprávnení zamestnanci a len títo zamestnanci môžu takéto údaje aj spracúvať.
…
5. Kategórie osobných údajov a kategórie dotknutých osôb, ktorých údaje sa môžu zhromažďovať a spracúvať na všetky účely uvedené v odseku 2, sú uvedené v zozname v prílohe II.“
7      Článok 18 ods. 6 pôvodného nariadenia o Europole stanovoval: „Europol môže dočasne spracúvať údaje s cieľom určiť, či sú takéto údaje relevantné pre jeho úlohy, a ak relevantné sú, pre ktorý z účelov uvedených v odseku 2. Správna rada konajúca na návrh výkonného riaditeľa a po porade s EDPS určí podrobné podmienky spracúvania takýchto údajov, najmä pokiaľ ide o prístup k údajom a ich využívanie, ako aj dobu ich uchovávania a lehotu vymazávania, ktoré nesmú presiahnuť šesť mesiacov, pričom riadne zohľadní zásady uvedené v článku 28.“
8      Medzitýmny rozsudok z 22. mája 1990, Parlament/Rada (C‑70/88, EU:C:1990:217; ďalej len „rozsudok Parlament/Rada“).
9      Bod 23 napadnutého uznesenia.
10      Bod 21 napadnutého uznesenia.
11      Bod 22 napadnutého uznesenia.
12      Rozsudok zo 17. decembra 2020, Nemecko/Komisia (C‑475/19 P a C‑688/19 P, EU:C:2020:1036; ďalej len „rozsudok Nemecko/Komisia“, bod 33), na ktorý sa odvoláva Rada.
13      Rozsudok Nemecko/Komisia, bod 33 a citovaná judikatúra.
14      Všeobecný súd na to poukázal v bode 27 napadnutého uznesenia.
15      Článkom 41 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi Spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (Ú. v. ES L 8, 2001, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 23).
16      Bod 29 napadnutého uznesenia, v ktorom je citovaný rozsudok zo 14. júla 2022, Taliansko a Comune di Milano/Rada a Parlament (Sídlo Európskej agentúry pre lieky) (C‑106/19 a C‑232/19, EU:C:2022:568, body 113 a 116).
17      Bod 32 napadnutého uznesenia.
18      V tomto zmysle vyznieva bod 33 napadnutého uznesenia: „postavenie EDPS ako nezávislého dozorného orgánu je uvedené v článku 16 ods. 2 ZFEÚ, ktorý stanovuje, že dodržiavanie pravidiel týkajúcich sa ochrany fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie podlieha kontrole nezávislých orgánov a v článku 8 ods. 3 Charty, ktorý stanovuje, že dodržiavanie pravidiel týkajúcich sa ochrany osobných údajov podlieha kontrole nezávislého orgánu“.
19      Bod 41 napadnutého uznesenia. V rozsudku Parlament/Rada (bod 16) sa uznalo, že jednotlivé právne prostriedky, ktoré sa v rozsudku z 27. septembra 1988, Parlament/Rada (302/87, EU:C:1988:461), považovali za dostatočné na to, aby Súdny dvor mohol zrušiť akty Rady alebo Komisie, ktoré porušujú výhradné práva Parlamentu, môžu byť „neúčinné alebo neisté“.
20      Rozsudok Parlament/Rada, bod 21.
21      Rozsudok Parlament/Rada, bod 23.
22      Rozsudok Parlament/Rada, bod 25.
23      Rozsudok Parlament/Rada, bod 26.
24      Rozsudok Parlament/Rada, bod 27. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
25      Bod 30 jeho odvolania.
26      Z tohto hľadiska je nepodstatné, že podľa EDPS je splnenie uvedených požiadaviek dôsledkom „veľmi výnimočných“ okolností prejednávaného prípadu.
27      Body 32 a 33 jeho odvolania.
28      Rozsudok zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci (C‑622/16 P a C‑624/16 P, EU:C:2018:873, bod 47): „Vzhľadom na to, že podmienka týkajúca sa priamej dotknutosti vyžaduje, aby napadnutý akt mal priame účinky na právne postavenie žalobcu, súd Únie musí overiť, či žalobca relevantným spôsobom opísal dôvody, pre ktoré je rozhodnutie Komisie spôsobilé dostať ho do nevýhodného postavenia v hospodárskej súťaži, a teda mať vplyv na jeho právne postavenie“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
29      Bod 74 napadnutého uznesenia.
30      Bod 78 napadnutého uznesenia.
31      Pozri napríklad rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, body 43 a 44 a citovaná judikatúra).
32      Body 80 a 82 napadnutého uznesenia.
33      Bod 83 napadnutého uznesenia.
34      Rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 98 a citovaná judikatúra).
35      Bod 13 napadnutého uznesenia.
36      Na pojednávaní sa podrobne diskutovalo o tejto otázke, ktorá podľa môjho názoru patrí k vecnému posúdeniu návrhov EDPS a nie k posúdeniu prípustnosti žaloby.
37      Aj keď by Všeobecný súd odmietol existenciu priamej dotknutosti, jeho rozhodnutie o neprípustnosti žaloby EDPS by mohlo byť napokon opodstatnené v súlade s iným odôvodnením, najmä ak by nebola splnená požiadavka osobnej dotknutosti. Pozri napríklad rozsudky zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci (C‑622/16 a C‑624/16 P, EU:C:2018:873), bod 48 a citovanú judikatúru, a z 22. júna 2021, Venezuela/Rada (Opatrenia, ktoré sa dotkli tretieho štátu) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, body 86 a 87).
38      Stanovisko EDPS z 8. marca 2021 k návrhu na zmenu nariadenia o Europole, dostupné na https://www.edps.europa.eu/data‑protection/our‑work/publications/opinions/edps‑opinion‑proposal‑amendment‑europol‑regulation_en.
39      Dostupného na https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑5370‑2022‑INIT/fr/pdf.
40      Bod 11 napadnutého uznesenia.
41      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra 2018 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov inštitúciami, orgánmi, úradmi a agentúrami Únie a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 45/2001 a rozhodnutie č. 1247/2002/ES (Ú. v. EÚ L 295, 2018, s. 39).
42      Článok 52 ods. 3 nariadenia 2018/1725.
43      Bod 68 jeho odvolania in fine.