62024CJ0654
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
29 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 1999/70/ЕО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клауза 4 — Принцип за недопускане на дискриминация — Надбавка, предоставяна под формата на електронна карта за подпомагане на продължаващото обучение на преподавателите и за повишаване на професионалните им умения — Предоставяне, запазено за преподавателите, наети на работа безсрочно — Дискриминация по отношение на преподавателите, наети на срочен договор — Национална съдебна практика, която изключва предоставянето a posteriori на разглежданото предимство на съответните преподаватели, когато те вече не са в училищната система — Заместване при определени условия с право на обезщетение за претърпени вреди“
По дело C‑654/24 [Bariello] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale ordinario di Ravenna (Районен съд Равена, Италия) с акт от 8 октомври 2024 г., постъпил в Съда на 8 октомври 2024 г., в рамките на производство по дело
M.M.
срещу
Ministero dell’Istruzione e del Merito
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias и B. Smulders (докладчик), съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за M.M., от S. Solidoro, avvocato,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от L. Fiandaca, avvocata dello Stato,
–
за Европейската комисия, от S. Delaude и D. Recchia, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), както и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между M.M., бивша преподавателка на срочен трудов договор, и Ministero dell’Istruzione e del Merito (Министерство на образованието и постиженията, Италия) (наричано по-нататък „министерството“) по повод отказа да ѝ бъде предоставена, за учебните години 2020/2021—2023/2024, годишната надбавка под формата на електронна карта, позволяваща на преподавателите да закупуват различни стоки и услуги, предоставяна с цел подпомагане на продължаващото им обучение и подобряване на професионалните им умения.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 тя има за цел „да въведе в действие [Рамковото споразумение]“.
4
Клауза 2 от Рамковото споразумение, озаглавена „Приложно поле“, предвижда в точка 1:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение[,] определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
5
Клауза 3 от Рамковото споразумение, озаглавена „Определения“, има следния текст:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен[о събитие].
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор за сравнение“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. […]“.
6
Клауза 4 от Рамковото споразумение е озаглавена „Принцип на недискриминация“ и гласи в точка 1:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор за сравнение, само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
Италианското право
7
Член 1 от Legge n. 107 — Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Закон № 107 за реформа на националната система за образование и обучение и делегиране на правомощия за преработване на действащите законови разпоредби) от 13 юли 2015 г. (GURI, бр. 162 от 15 юли 2015 г., наричан по-нататък „Закон № 107/2015“), гласи в алинеи 121 и 122:
„121.   С цел подпомагане на продължаващото обучение на преподавателите и подобряване на професионалните им умения се създава електронна карта за опреснителни курсове и обучение на щатните преподаватели в учебните заведения от всички видове и степени при спазване на ограничението за разходите, посочено в алинея 123. Картата с номинална стойност 500 евро годишно за всяка учебна година може да се използва за закупуване на книги и учебници, включително в цифров формат, на публикации и списания, които във всички случаи са полезни за повишаване на професионалните умения, за закупуване на хардуер и софтуер, за записване в курсове за поддържане и повишаване на професионалната квалификация, провеждани от акредитирани от [министерството] организации, в бакалавърски и магистърски програми — специализирани или единични курсове — свързани с професионалния профил, или в следдипломни курсове или университетски магистърски програми, свързани с професионалния профил, за посещение на театрални представления и филмови прожекции, за достъп до музеи, изложби, културни събития и сценични произведения, както и за инициативи, свързани с дейностите, посочени в рамките на тригодишния план за обучение на училищата и на националния план за обучение, посочен в алинея 124. Сумата по картата не представлява нито допълнително възнаграждение, нито облагаем доход.
122.   С постановление на председателя на Министерския съвет, съгласувано с [министерството] и с Министерството на икономиката и финансите, което трябва да бъде прието в срок от 60 дни от датата на влизане в сила на настоящия закон, се определят критериите, условията и редът за предоставяне и използване на картата, посочена в алинея 121, сумата, която следва да се предостави в рамките на наличните средства, посочени в алинея 123, като се вземе предвид обществената система за управление на цифровата самоличност, както и условията за предоставяне на свързаните със същата карта улеснения и предимства“.
8
Приетото в изпълнение на член 1, алинея 122 от Закон № 107/2015 Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri recante Disciplina delle modalità di assegnazione e utilizzo della Carta elettronica per l’aggiornamento e la formazione del docente di ruolo delle istituzioni scolastiche di ogni ordine e grado (Постановление на председателя на Министерския съвет за определяне на условията и реда за предоставяне и използване на електронната карта за опреснителни курсове и обучение на щатните преподаватели в учебните заведения от всички видове и степени) от 28 ноември 2016 г. (GURI, бр. 281 от 1 декември 2016 г.), гласи в член 3, алинея 2:
„Картата [по член 1, алинея 121 от Закон № 107/2015] не може да се използва след прекратяването на правоотношението“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
9
През четирите учебни години 2020/2021—2023/2024 M.M. е била назначена на работа като преподавател на срочен трудов договор към министерството.
10
Тъй като не ѝ е призната възможност да се ползва от електронната карта, предвидена в член 1, алинея 121 от Закон № 107/2015 (наричана по-нататък „разглежданата електронна карта“) за тези учебни години, на 5 април 2024 г. M.M. предявява иск пред Tribunale ordinario di Ravenna (Районен съд Равена, Италия) — запитващата юрисдикция — с главно искане министерството да бъде осъдено да ѝ предостави, съобразно условията и реда за предоставяне и използване на разглежданата електронна карта, на годишната надбавка в размер на 500 eвро, която представлява тази карта за всяка от посочените учебни години, и при условията на евентуалност — да ѝ заплати сума в общ размер на 2000 евро.
11
Запитващата юрисдикция посочва най-напред, че разглежданата електронна карта, която има за цел да подпомогне продължаващото обучение на преподавателите, е създадена под формата на уебприложение, което генерира код за покупка или ваучер в полза на преподавателя за предварително избраните от него стоки или услуги, и че съответният търговец може да приема тази карта само за продукти, които са в съответствие с нормативните разпоредби. След покупката на стока или услуга на търговеца се признава вземане към министерството в същия размер.
12
Тази юрисдикция уточнява, по-нататък, че разглежданата електронна карта първоначално е била предоставена по силата на член 1, алинея 121 от Закон № 107/2015 само на преподавателите, наети на работа безсрочно. Същевременно от определението от 18 май 2022 г., Ministero dell’istruzione (Електронна карта) (C‑450/21, EU:C:2022:411) следвало, че този закон е в противоречие с клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, тъй като изключвал възможността преподавателите, които, като M.M., са на срочен трудов договор, да се ползват от тази карта.
13
Според запитващата юрисдикция от това определение, изглежда, произтича право за преподавателите на срочен трудов договор да им бъде предоставена разглежданата електронна карта. С решение № 29961/2023 от 4 октомври 2023 г. обаче Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) ограничил в много отношения условията и реда за упражняване на съдебен иск, предявен с цел да се получи ползването от това право, като постановил по-конкретно, че сред лицата, които неправилно са били лишени от възможността да се ползват от тази карта, имат право да я придобият a posteriori само тези, които към датата, на която съдът се е произнесъл по тяхното право, все още са били в училищната система, тъй като са назначени на длъжност по заместване, включени в списъците за заместване или са били назначени на постоянна преподавателска длъжност.
14
За сметка на това според същото решение, ако заинтересованото лице междувременно е напуснало училищната система, какъвто бил случаят на M.M., чийто последен трудов договор е изтекъл на 30 юни 2024 г. и която вече не упражнявала никаква преподавателска функция, нито била вписана в посочените списъци за заместване, паричното задължение, свързано с разглежданата електронна карта, трябвало да бъде погасено с обратна сила и молбата за предоставяне на тази карта трябвало да бъде отхвърлена по същество.
15
Несъмнено в посоченото решение Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) приел, че в такова положение бившият преподавател може, вместо да иска предоставяне на разглежданата електронна карта, да поиска обезщетение за вредите, претърпени вследствие на непредоставянето на тази карта.
16
Такъв иск за обезщетение обаче бил обусловен от редица допълнителни условия, както материалноправни, така и процесуални. Така заинтересованото лице трябвало да твърди и докаже, че е претърпяло конкретна вреда, различна от тази, свързана със самата загуба на сумата от 500 евро годишно. По-нататък, загубата не се презумирала и ако съдът можел да я оценява по справедливост, такава оценка по принцип предполагала предоставянето на обезщетение в размер, по-нисък от тази сума.
17
В случая с оглед на тези условия предявеният от M.M. иск трябвало да се отхвърли, доколкото тя по-специално нито е твърдяла, нито е доказала наличието на конкретна вреда, различна от обикновената загуба на икономическото предимство в размер на 500 евро годишно.
18
Тази юрисдикция е на мнение, че посочените условия са в противоречие със забраната за дискриминация по клауза 4 от Рамковото споразумение, доколкото не се прилагат за преподавателите на постоянен трудов договор.
19
Впрочем тя счита, че в конкретния случай вредата се състои в самия факт, че M.M. е била лишена в нарушение на тази клауза 4 от сумата, свързана с разглежданата електронна карта, с уточнението, че неплащането на такава сума е поначало достатъчно, за да присъди съдът автоматично на заинтересованото лице сума като обезщетение за тези вреди, заедно с лихви.
20
Следователно да се изисква от бившия преподавател, назначен на срочен трудов договор, да спазва специални условия за получаване на обезщетение за вредите, претърпени от него вследствие на непредоставянето на разглежданата електронна карта, би накърнило полезното действие на правото на Съюза и би осуетило правото на такъв преподавател на ефективни правни средства за защита по смисъла на член 47 от Хартата.
21
Запитващата юрисдикция добавя, от една страна, че целта на създаването на разглежданата електронна карта, която е да се подпомага продължаващото обучение на преподавателите, не е от естество да обоснове такива условия, доколкото тази карта позволява закупуването на стоки за ежедневна употреба, които не са инструменти за обучение в стриктен смисъл, а имат само потенциал в този смисъл.
22
От друга страна, нямало практически или правни пречки на преподавател, който вече не е в училищната система, да се присъди надбавката в размер на 500 евро, свързана с разглежданата електронна карта, или да се изплати автоматично обезщетение до размера на тази надбавка, при положение че в италианското право изпълнението на парично задължение е винаги възможно, тъй като посоченото задължение не може да бъде погасено с обратна сила.
23
Така според запитващата юрисдикция би бил в противоречие с клауза 4 от Рамковото споразумение, както е тълкувана от Съда в неговото определение, посочено в точка 12 от настоящото решение, фактът, че M.M. е била лишена със задна дата от предоставянето, под формата на разглежданата електронна карта, на обща сума от 2000 евро за учебните години 2020/2021—2023/2024 само поради това, че вече не е в училищната система.
24
При тези условия Tribunale ordinario di Ravenna (Районен съд Равена) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува (включително за целите на полезното действие на правото на Съюза и гарантирането на правото на ефективни правни средства за защита съгласно член 47 от Хартата) в смисъл, че не допуска ограниченията, описани в мотивите [на преюдициалното запитване] (в случай на прекъсване на дейността на ищеца в училищната система), въведени от националната съдебна практика при предоставянето на [разглежданата електронна] карта; следователно и за бившите преподаватели (лица извън училищната система) ли е необходимо и достатъчно, за да получат сумите, на които са имали право по време на трудовото си правоотношение на основание [разглежданата електронна] карта (500 евро годишно), да предявят иск за плащане на тези суми при условията и по реда, предвидени за [разглежданата електронна] карта, или директно като парична сума, без други задължения във връзка с предявяването на иск, формулирането на твърдения или доказателствената тежест?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
25
Италианското правителство поддържа, че поставеният въпрос е недопустим на няколко основания. Първо, в този въпрос не се правело разграничение между различните категории преподаватели на срочен трудов договор, а в частност категорията на преподавателите, извършващи краткосрочни замествания, във всички случаи нямала право на предоставяне на разглежданата електронна карта. Второ, посоченият въпрос бил неразбираем, тъй като по отношение на обхвата си препращал към мотивите за преюдициалното запитване в тяхната цялост. Трето, същият въпрос се отнасял до разлика в третирането, основана не на това, че трудовото правоотношение е за определен срок, а само на факта, че съответният преподавател е напуснал училищната система, и то независимо от причината за това. Четвърто и последно, тъй като ищцата по главното производство вече не била на служба, Рамковото споразумение вече не било приложимо за нея.
26
Следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 4 септември 2025 г., Pelavi, C‑253/24, EU:C:2025:660, т. 30 и цитираната съдебна практика).
27
В случая запитващата юрисдикция отбелязва, че M.M. иска по същество да ѝ бъде изплатена надбавката, свързана с разглежданата електронна карта, за учебните години 2020/2021—2023/2024, през които е работила като преподавател на срочен трудов договор. Тази юрисдикция счита, че това искане по принцип следва да бъде уважено, но посочва, че е възпрепятствана да направи това от условията, наложени от практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) за предоставяне на такава карта a posteriori.
28
По този начин се оказва, най-напред, че обратно на това, което, изглежда, внушава италианското правителство, тази юрисдикция изхожда от предпоставката, че M.M. не спада към категория преподаватели, която при всички положения е изключена от възможността да се ползва от разглежданата електронна карта.
29
След това, трябва да се отбележи, че в преюдициалния въпрос запитващата юрисдикция точно описва обхвата на условията, поставени от практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), както са изложени в точки 13—16 от настоящото решение. Макар да е вярно, че текстът на този въпрос препраща към „мотивите“ на запитването, това не променя факта, че като се оставят настрана уточненията, съдържащи се в тези мотиви, посоченият въпрос като такъв е разбираем.
30
Следва впрочем да се констатира, че разглеждането на довода на италианското правителство, според който условията, изведени от практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), се прилагат независимо от продължителността на трудовото правоотношение на заинтересованите лица, така че не са дискриминационни с оглед на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, се отнася до поставения въпрос по същество.
31
Накрая, това правителство неправилно се позовава на обстоятелството, че към момента на подаване на искането си M.M. вече не била на служба, за да твърди, че Рамковото споразумение не е приложимо към спора по главното производство. Всъщност от направените от запитващата юрисдикция уточнения е видно, че искането за издаване на разглежданата електронна карта се отнася за периоди, през които M.M. е работила като преподавател на срочен трудов договор и следователно е била „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на клауза 2, точка 1 във връзка с клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение.
32
При положение обаче, че дискриминацията, противоречаща на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, която M.M. твърди, че е налице по отношение на нея, се отнася до периодите, прослужени като работник на срочен трудов договор, без значение е фактът, че междувременно тя е изгубила това качество (вж. в този смисъл решение от 18 октомври 2012 г., Valenza и др., C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 35).
33
От това следва, че поставеният въпрос е допустим.
По същество
34
С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, при прочита си в светлината на принципа на ефективна съдебна защита, закрепен в член 47 от Хартата, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална съдебна практика, по силата на която, що се отнася до иск, предявен от преподавател на срочен трудов договор, за да поправи неоснователното му лишаване — поради прилагането на национална правна уредба, противоречаща на първата от тези разпоредби — от ползването на финансово предимство в размер на 500 евро годишно, предоставяно посредством електронна карта, позволяваща закупуването на стоки и услуги, предназначени да подпомагат продължаващото обучение на преподавателите, от една страна, предоставянето на тази карта a posteriori е обвързано с условието този преподавател все още да е в училищната система, и от друга страна, поради непредоставянето на посочената карта a posteriori посоченият преподавател може да се позове на право на обезщетение за претърпени вреди вследствие на това непредоставяне само при спазването на определени конкретни условия.
35
В самото начало следва да се припомни, че в определение от 18 май 2022 г., Ministero dell’istruzione (Електронна карта) (C‑450/21, EU:C:2022:411, т. 48), Съдът вече е постановил по същество, че клауза 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която само постоянно наетият към дадено министерство преподавателски състав, но не и срочно наетият преподавателски състав към това министерство, има право да се ползва от разглежданата електронна карта.
36
В конкретния случай делото по главното производство се отнася до същата национална правна уредба като разглежданата по делото, по което е постановено това определение, а именно член 1, алинеи 121 и 122 от Закон № 107/2015, която предвижда създаването на „електронна карта за опреснителни курсове и обучение на щатните преподаватели в учебните заведения от всички видове и степени […] с номинална стойност 500 евро годишно за всяка учебна година“.
37
В този контекст запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, че преподавателите на срочни трудови договори като M.M., за които е установено, че са били лишени от възможността да се ползват от разглежданата електронна карта в нарушение на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, имат право тази карта да им бъде предоставена a posteriori или най-малкото, да им бъде заплатена сумата, равняваща се на нейната номинална стойност.
38
От практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) след посоченото определение обаче следвало, че съдебният иск за упражняването на това право е обвързан с условия. Така запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че тези преподаватели трябва все още да са на служба към датата на решението по искането им за предоставяне на такава карта a posteriori, така че те вече нямат право да се ползват от тази карта, ако междувременно са „напуснали училищната система“, какъвто е случаят, когато тези преподаватели вече не работят по заместване, вече не са вписани в списъците за заместване или не са назначени като щатни преподаватели. От друга страна, в това положение посочените преподаватели имат единствено възможността да предявят иск за обезщетение за вредите, претърпени вследствие на непредоставянето на посочената карта, който обаче може да бъде уважен само при спазването на някои допълнителни материалноправни и процесуални условия като посочените в точка 16 от настоящото решение.
39
Така, за да се отговори на поставения въпрос, следва да се провери, на първо място, дали такива условия противоречат на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, доколкото, както запитващата юрисдикция е склонна да приеме, водят до по-неблагоприятно третиране на работниците на срочен трудов договор в сравнение с работниците на постоянен трудов договор, които се намират в сходно положение, що се отнася до условията за наемане на работа, което не е оправдано от обективни причини.
40
В този контекст следва да се припомни, първо, както е видно от точка 31 от настоящото решение, че поставеният въпрос се основава на предпоставката, че преподавател като M.M. попада в приложното поле на Рамковото споразумение по смисъла на клауза 2, точка 1 във връзка с клауза 3, точка 1 от същото за периодите, през които е полагала труд като работник на срочен трудов договор. По-нататък, както беше споменато в точка 32 от настоящото решение, тази предпоставка не може да бъде поставена под въпрос от обстоятелството, че заинтересованото лице междувременно е изгубило това качество.
41
По същия начин, второ, разглежданата електронна карта трябва да се счита за спадаща към „условията за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение (решение от 3 юли 2025 г., Lalfi, C‑268/24, EU:C:2025:526, т. 43 и цитираната съдебна практика).
42
Трето, що се отнася по-конкретно до наличието на различно третиране по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, следва да се припомни, че е достатъчно разглежданите работници на срочни договори да са третирани по по-неблагоприятен начин от намиращите се в сходно положение работници на постоянен договор, за да е налице основание за първите работници да предявят правата си по тази клауза (решение от 3 юли 2025 г., Lalfi, C‑268/24, EU:C:2025:526, т. 49 и цитираната съдебна практика).
43
При това положение различно третиране, което се основава на критерий, различен от този дали трудовото правоотношение е срочно, или безсрочно, не попада в обхвата на забраната по клауза 4 от Рамковото споразумение (решение от 4 септември 2025 г., Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, т. 43 и цитираната съдебна практика).
44
В настоящия случай запитващата юрисдикция, изглежда, счита, че посочените във въпроса ѝ условия предполагат различно третиране по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение в ущърб на преподавателите на срочни трудови договори, доколкото тези условия, уреждащи предявените от последните искове, „не се прилагат за преподавателите на постоянен трудов договор“.
45
Италианското правителство от своя страна твърди, както беше отбелязано в точки 25 и 30 от настоящото решение, че същите тези условия, обратно, са приложими за всички преподаватели, включително за преподавателите на постоянен трудов договор, в хипотезата на напускане на училищната система, независимо от причината за това.
46
Индикациите на запитващата юрисдикция обаче не позволяват да се определи дали условията, поставени в практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), са приложими или не и за преподавателите на постоянен трудов договор, когато — подобно на преподавател на срочен трудов договор, какъвто е M.M. — неоснователно са били лишени поради причини, различни от тази, свързана с продължителността на трудовото им правоотношение, от възможността да се ползват от разглежданата електронна карта и че в рамките на съдебен иск, предявен с цел поправяне на това неоснователно лишаване, те искат тази карта да им бъде предоставена a posteriori, едва след излизането им от училищната система. Запитващата юрисдикция следва да извърши необходимите проверки в това отношение.
47
Ако след проверките тази юрисдикция установи, че тези условия се прилагат — сред преподавателите, напуснали училищната система и поискали предоставянето a posteriori на разглежданата електронна карта — само за бившите преподаватели на срочен трудов договор, но не и за бившите преподаватели на постоянен трудов договор, следва да се констатира, че прилагането на посочените условия въвежда разлика в третирането по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение в ущърб на първите преподаватели спрямо бившите преподаватели на постоянен трудов договор.
48
В тази хипотеза посочената юрисдикция ще трябва да прецени дали тези две категории бивши преподаватели се намират в сходно положение и при утвърдителен отговор — дали съответно съществуват „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, които биха могли да оправдават тази разлика в третирането, с уточнението, че преписката, с която разполага Съдът, не съдържа индиции от естество да оставят впечатлението, че преценката, която следва да се извърши в това отношение, трябва да се основава на елементи, различни от тези, които Съдът е взел предвид, за да констатира, по делото, по което е постановено определение от 18 май 2022 г., Ministero dell’istruzione (Електронна карта) (C‑450/21, EU:C:2022:411), и по това, по което е постановено решение от 3 юли 2025 г., Lalfi (C‑268/24, EU:C:2025:526), че тази клауза 4, точка 1 не допуска правна уредба, съгласно която само щатните преподаватели, но не и преподавателите на срочен трудов договор, имат право да се ползват от тази електронна карта, дори когато последните извършват краткосрочни замествания.
49
Ако, обратно, запитващата юрисдикция установи, че същите условия се прилагат без разлика към всички преподаватели, посочени в точка 47 от настоящото решение, не може да се счита, че те водят до разлика в третирането по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, при това въпреки че националната правна уредба, в изпълнение на която преподавателите на срочен трудов договор първоначално са били лишени от възможността да се ползват от разглежданата електронна карта, противоречи на тази клауза.
50
При това положение и предвид изразените от запитващата юрисдикция съмнения следва, на второ място, да се провери дали условията, установени в практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), които са посочени в поставения въпрос, все пак могат да влязат в противоречие с клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, тъй като, макар и да нямат дискриминационен характер, те биха застрашили полезното действие на тази разпоредба или правото на ефективни правни средства за защита, закрепено в член 47 от Хартата, щом като бившите преподаватели на срочен трудов договор са били лишени от възможността да се ползват от разглежданата електронна карта в изпълнение на национална правна уредба, която според определението, посочено в точка 35 от настоящото решение, противоречи на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
51
В това отношение е важно да се припомни, че според трайната съдебна практика, когато се установи дискриминация, противоречаща на правото на Съюза, и до приемането на мерки за възстановяване на равното третиране, спазването на принципа на равно третиране може да се гарантира единствено ако на категорията лица в по-неблагоприятно положение се предоставят същите предимства като тези, от които се ползват лицата в привилегированата категория. По този начин лицата в по-неблагоприятно положение трябва да бъдат поставени в същото положение като лицата, които се ползват от съответното предимство (решение от 9 март 2017 г., Милкова, C‑406/15, EU:C:2017:198, т. 66 и цитираната съдебна практика).
52
В такова положение националният съд е длъжен да не прилага дискриминационната национална разпоредба, без да е необходимо да иска или да изчаква нейната предварителна отмяна от законодателя, и да приложи по отношение на групата лица, които се намират в неравностойно положение, същия режим като този, от който се ползват лицата от другата категория. Той има това задължение независимо от наличието във вътрешното право на разпоредби, които му дават компетентност да направи това (решение от 9 март 2017 г., Милкова, C‑406/15, EU:C:2017:198, т. 67 и цитираната съдебна практика).
53
Въпреки това Съдът е уточнил, че до прилагане на това разрешение се стига единствено при наличието на валидна референтна система (решение от 9 март 2017 г., Милкова, C‑406/15, EU:C:2017:198, т. 68 и цитираната съдебна практика).
54
Такъв обаче е случаят по главното производство, тъй като националният режим, приложим за преподавателите на постоянен трудов договор по отношение на предоставянето на разглежданата електронна карта остава единствената валидна референтна система, докато националният законодател приеме мерки за възстановяване на равното третиране.
55
При това положение на преподавателите, назначени на срочни трудови договори, трябва да се осигури третиране, идентично на запазеното с разглежданата по главното производство национална правна уредба за преподавателите на безсрочни трудови договори (вж. по аналогия решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, т. 83).
56
Второ, за да се осигури такова идентично третиране, е важно да се отчетат изцяло и последователно всички елементи, които са неразделна част от тази национална правна уредба, изчистена от дискриминационния ѝ компонент, и които обуславят предоставянето на предвидените в нея предимства, включително, при необходимост, условията, които могат да ограничат тяхното предоставяне.
57
В последния аспект всъщност не може да се приеме, че отчитането на тези условия би лишило от полезно действие констатацията, че посочената национална правна уредба е дискриминационна, и то дори те да водят до изключване на предоставянето на предимство като разглежданата електронна карта, като се има предвид, че тогава такова изключване би било само последица от прилагането спрямо лицата от групата, която се намира в по-неблагоприятно положение, на същия режим като този, приложим за лицата от привилегированата група (вж. в този смисъл решение от 15 май 2025 г., Melbán и Sergamo, C‑623/23 и C‑626/23, EU:C:2025:358, т. 88 и 89).
58
В настоящия случай италианското правителство поддържа, че условията, поставени от практиката на Corte suprema di Cassazione (Върховен касационен съд) са неразривно свързани с целта, преследвана с въвеждането на разглежданата електронна карта, която е да се подпомогне продължаващото обучение на преподавателите, тъй като тази цел не би могла повече да бъде постигната след напускането на училищната система от заинтересованите лица, в потвърждение на което е член 3, алинея 2 от Постановлението на председателя на Министерския съвет, споменато в точка 8 от настоящото решение, по силата на който „[разглежданата електронна к]арта не може да се използва след прекратяването на правоотношението“. Впрочем тези условия били оправдани от естеството на въпросното предимство, като член 1, алинея 121 от Закон № 107/2015 предвижда в това отношение, че „[с]умата по картата не представлява нито допълнително възнаграждение, нито облагаем доход“. При това положение предоставянето на посочената карта на преподаватели, които са излезли от училищната система, би било в противоречие с целта и естеството ѝ, без да се засяга правото на заинтересованите лица да искат обезщетение за вредите, претърпени вследствие на непредоставянето на разглежданата електронна карта.
59
Така се оказва, че поставените от практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) условия относно исковете, предявени с цел обезщетяване за неоснователното лишаване от възможността да се ползва разглежданата електронна карта — ако в съответствие с предпоставката, съдържаща се в точка 50 от настоящото решение, се установи, че не са дискриминационни — са неразделна част от разглежданата по главното производство национална правна уредба, а оттам — и от референтната система, така че не може да се счита, че прилагането им накърнява полезното действие на принципа на равно третиране, закрепен в клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, което обаче при необходимост запитващата юрисдикция следва да провери.
60
В подобна хипотеза, в изпълнение на тази система, и по-специално на тези условия, разглежданата електронна карта следва да се предостави a posteriori на преподавателите, които неоснователно са лишени от това предимство, доколкото обаче те все още са в училищната система, като преподавателите, които са напуснали училищната система, могат от своя страна да упражнят правото си на обезщетение за претърпяната вреда, което в тази хипотеза също е част от посочената референтна система.
61
Що се отнася, трето, до това право на обезщетение, важно е да се припомни, че всички мерки, целящи преустановяване на противоречаща на правото на Съюза дискриминация, включително индивидуални мерки за предоставяне на лица от ощетена категория на същите предимства като на лицата от облагодетелстваната категория, представляват прилагане на това право и трябва да отговарят на неговите изисквания (решение от 20 април 2023 г., Landespolizeidirektion Niederösterreich и Finanzamt Österreich, C‑650/21, EU:C:2023:300, т. 80 и цитираната съдебна практика).
62
Такъв е случаят с право на обезщетение, което е неразделна част от съответната референтна система и което следователно трябва да обхване и лицата, които попадат в категорията лица в по-неблагоприятно положение, за да се гарантира спазването на принципа на равно третиране, закрепен в клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, в съответствие със съдебната практика, посочена в точка 51 от настоящото решение.
63
Сред изискванията на правото на Съюза, които по този начин трябва да се спазват, що се отнася до това право на обезщетение, са тези, произтичащи от правото на ефективни правни средства за защита, прогласено в член 47 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 20 февруари 2024 г., X (Липса на основания за прекратяване), C‑715/20, EU:C:2024:139, т. 77), който препотвърждава принципа на ефективна съдебна защита (решение от 12 януари 2023 г., Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, C‑132/21, EU:C:2023:2, т. 50 и цитираната съдебна практика).
64
При това положение от предоставената от запитващата юрисдикция информация не е видно по какво способите за защита, с които разполага M.M., за да предяви правото си на обезщетение, не отговарят на изискванията на правото на Съюза, и в частност на тези, предвидени в член 47 от Хартата, при условие обаче че са спазени принципите на равностойност и ефективност.
65
В това отношение, що се отнася до тези принципи, следва да се припомни, че при липсата на правна уредба на Съюза по въпроса, във вътрешния правов ред на всяка от държавите членки — по силата на принципа на процесуалната автономия на последните — трябва да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза (решение от 8 септември 2011 г., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 87 и цитираната съдебна практика).
66
Същевременно, в този контекст, както произтича от установената съдебна практика, процесуалните правила относно съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, не трябва да бъдат по-неблагоприятни от тези, които уреждат подобни вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност) и не трябва да правят практически невъзможно или изключително трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (принцип на ефективност) (решение от 8 септември 2011 г., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, т. 89 и цитираната съдебна практика).
67
От това следва, че в хипотезата, посочена в точка 62 от настоящото решение, запитващата юрисдикция ще трябва да се увери, че M.M. разполага, пред самата нея или съответно пред друга юрисдикция, с реална възможност да предяви правото си на обезщетение за претърпените вреди съобразно процесуални, доказателствени или други правила, които не са по-неблагоприятни от предвидените за подобни искове по вътрешното право, по-специално за всички искове, достъп до които имат бившите преподаватели на постоянен трудов договор, за да получат a posteriori разглежданата електронна карта, и които не правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на това право на обезщетение.
68
При това положение, доколкото посоченото право цели именно поправянето на вредата, претърпяна вследствие на непредоставянето на разглежданата електронна карта, само по себе си не представлява противоречие с принципа на ефективност да се изисква от заинтересованото лице да твърди и да докаже, за целите на упражняването на същото право, наличието на конкретна вреда, различна от тази, свързана със самата загуба на сумата от 500 евро годишно, или да се присъди обезщетение, чийто размер не е равен на паричната стойност на разглежданата електронна карта, по-специално ако се окаже, че претърпяната вреда е по-малка.
69
С оглед на всички гореизложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална съдебна практика, по силата на която, що се отнася до иск, предявен от преподавател на срочен трудов договор, за да поправи неоснователното му лишаване — поради прилагането на национална правна уредба, противоречаща на тази разпоредба — от ползването на финансово предимство в размер на 500 евро годишно, предоставяно посредством електронна карта, позволяваща закупуването на стоки и услуги, предназначени да подпомагат продължаващото обучение на преподавателите, от една страна, предоставянето на тази карта a posteriori е обвързано с условието този преподавател все още да е в училищната система, и от друга страна, поради непредоставянето на посочената карта a posteriori посоченият преподавател може да се позове на право на обезщетение за претърпени вреди вследствие на това непредоставяне само при спазването на определени конкретни условия, стига съвкупността от тези условия да се прилага и за бившите преподаватели на постоянен трудов договор, които поискат предоставянето на същата карта a posteriori, и освен това процесуалните правила, уреждащи упражняването на това право на обезщетение, зачитат принципите на равностойност и ефективност.
По съдебните разноски
70
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Клауза 4, точка 1 от Рамково споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP),
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална съдебна практика, по силата на която, що се отнася до иск, предявен от преподавател на срочен трудов договор, за да поправи неоснователното му лишаване — поради прилагането на национална правна уредба, противоречаща на тази разпоредба — от ползването на финансово предимство в размер на 500 евро годишно, предоставяно посредством електронна карта, позволяваща закупуването на стоки и услуги, предназначени да подпомагат продължаващото обучение на преподавателите, от една страна, предоставянето на тази карта a posteriori е обвързано с условието този преподавател все още да е в училищната система, и от друга страна, поради непредоставянето на посочената карта a posteriori посоченият преподавател може да се позове на право на обезщетение за претърпени вреди вследствие на това непредоставяне само при спазването на определени конкретни условия, стига съвкупността от тези условия да се прилага и за бившите преподаватели на постоянен трудов договор, които поискат предоставянето на същата карта a posteriori, и освен това процесуалните правила, уреждащи упражняването на това право на обезщетение, зачитат принципите на равностойност и ефективност.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.