62024CJ0634
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
12 февруари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Граничен контрол, убежище и имиграция — Преминаване на външните граници на държавите членки — Регламент (ЕС) 2018/1806 — Национална правна уредба, изискваща от гражданин на няколко трети страни, който се е ползвал от безвизов режим, да представи допълнителен документ, за да получи разрешение за временно пребиваване — Всеобхватно икономическо и търговско споразумение между Канада, от една страна, и Европейския съюз, от друга страна — Директен ефект“
По дело C‑634/24 [Lenaimon] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) с акт от 25 септември 2024 г., постъпил в Съда на 30 септември 2024 г., в рамките на производство по дело
M.P.
срещу
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: C. Lycourgos (докладчик), председател на състава, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за литовското правителство, от K. Dieninis и V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc, C. Hermes и J. Jokubauskaitė, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 30.6 от Всеобхватното икономическо и търговско споразумение между Канада, от една страна, и Европейския съюз и неговите държави членки, от друга страна, подписано в Брюксел на 30 октомври 2016 г. (ОВ L 11, 2017 г., стр. 23, известно също под съкращението „CETA“ (Comprehensive Economic and Trade Agreement), наричано по-нататък „ВИТС“), и на член 4, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2018/1806 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 година за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване (ОВ L 303, 2018 г., стр. 39).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между M.P. и Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (дирекция „Миграция“ към Министерството на вътрешните работи на Република Литва, наричана по-нататък „дирекция „Миграция“) по повод законосъобразността на взетото от последната решение да откаже да предостави на M.P. разрешение за временно пребиваване на литовска територия (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство решение“).
Правна уредба
Международното право
3
Член 1.2 от ВИТС гласи:
„За целите на настоящото споразумение, освен ако е посочено друго:
гражданин означава:
a)
за Канада — физическо лице, което е гражданин на Канада по смисъла на канадското законодателство;
[…]“.
4
Десета глава от това споразумение, която включва членове 10.1—10.10 от него, е озаглавена „Временно влизане и престой на физически лица със стопанска цел“.
5
Член 10.1 от това споразумение предвижда:
„За целите на настоящата глава:
[…]
ключов персонал означава лица на посещение със стопанска цел с оглед на инвестиции, инвеститори или служители по вътрешнокорпоративни трансфери:
[…]
б)
инвеститори означава физически лица, които създават, развиват или административно обслужват функционирането на инвестиция в качеството си на лица, упражняващи надзорни или изпълнителни функции, и на които лицето или предприятието, използващо тези лица, е поверило или е в процес на поверяване на значителна част от капитала; и
[…]
физически лица със стопанска цел означава ключов персонал, доставчици на услуги по договор, независими специалисти или лица на краткосрочно посещение със стопанска цел, които са граждани на една от страните“.
6
Член 10.2 от същото споразумение гласи:
„1.   Настоящата глава отразява преференциалните търговски отношения между страните, както и споделената цел за улесняване на търговията с услуги и на инвестициите чрез допускане на временното влизане и престой на физически лица със стопанска цел и чрез гарантиране на прозрачността на процеса.
2.   Настоящата глава се прилага за мерки, приети или запазени в сила от една от страните във връзка с временното влизане и престой на нейна територия на ключов персонал, доставчици на услуги по договор, независими специалисти и лица на краткосрочно посещение със стопанска цел. Настоящата глава не се прилага по отношение на мерки, които засягат физически лица, търсещи достъп до пазара на труда на една от страните, нито се прилага по отношение на мерките, отнасящи се до гражданството, пребиваването или постоянната трудова заетост.
3.   Никоя от разпоредбите на настоящата глава не възпрепятства една от страните да прилага мерки за регулиране на влизането или временния престой на физически лица на нейната територия, в това число мерки, необходими за опазване неприкосновеността на нейните граници и за гарантиране на нормалното придвижване през тях на физически лица, при условие че подобни мерки не се прилагат по такъв начин, че да заличават или накърняват ползите за която и да е от страните съгласно условията на настоящата глава. Самият факт, че се изисква виза за физически лица от конкретна държава, но не и за физически лица от други държави, не се разглежда като заличаване или накърняване на предимствата, произтичащи от настоящата глава.
4.   Доколкото в настоящата глава не се поемат ангажименти, продължават да се прилагат всички останали изисквания на законите на страните, отнасящи се до влизането и престоя, включително разпоредбите, касаещи периода на престой.
[…]“.
7
Съгласно член 10.3, параграф 1 от ВИТС:
„Всяка от страните разрешава временното влизане на физически лица със стопанска цел от другата страна, които иначе отговарят на изискванията в приетите от страната мерки в областта на имиграцията, приложими при временно влизане, в съответствие с настоящата глава“.
8
Член 10.6, параграф 1 от това споразумение гласи:
„Настоящото споразумение не налага на никоя страна задължения по отношение на нейните имиграционни мерки, освен в случаите, изрично посочени в настоящата глава и в двадесет и седма глава (Прозрачност)“.
9
Член 10.7 от това споразумение предвижда:
„1.   Всяка от страните разрешава временното влизане и престой на ключов персонал от другата страна при спазване на условията на резервите и изключенията, посочени в приложение 10-Б.
2.   Никоя от страните не може да приема или да запазва в сила ограничения по отношение на общия брой на ключовия персонал от другата страна, на когото е разрешено временно влизане, под формата на количествени ограничения или на тест за икономическа необходимост.
[…]
4.   Всяка от страните разрешава временната заетост на своята територия на служители по вътрешнокорпоративни трансфери и на инвеститори от другата страна.
5.   Допустимата продължителност на престой на ключов персонал е, както следва:
[…]
в)
инвеститори: една година с възможни удължавания по преценка на страната, предоставяща възможността за временно влизане и престой;
[…]“.
10
Член 28.3, параграф 2 от същото споразумение гласи:
„За целите на […] десета глава (Временно влизане и престой на физически лица със стопанска цел), […] при спазване на изискването такива мерки да не се прилагат по начин, който би представлявал средство за произволна или неоправдана дискриминация между страните, когато преобладават сходни условия, или прикрито ограничение на търговията с услуги, никоя от разпоредбите на настоящото споразумение не се тълкува като пречка за някоя от страните да приема или да осигурява изпълнението на мерки, необходими:
а)
за защита на обществената сигурност или обществения морал, или за поддържане на обществения ред […];
б)
за опазване на живота или здравето на хората, животните или растенията […];
в)
за да се осигури съответствието със законовите или подзаконовите актове, които не са в противоречие с разпоредбите на настоящото споразумение, включително онези, отнасящи се до:
[…]
iii)
безопасността“.
11
Член 28.6 от ВИТС предвижда:
„Никоя от разпоредбите в настоящото споразумение не се тълкува по начин, който:
[…]
б)
възпрепятства която и да било страна да предприеме действие, което тя счита за необходимо, за да защити своите основни интереси в областта на сигурността, и което е:
[…]
ii)
предприето по време на война или друго извънредно положение в международните отношения; или
[…]
в)
възпрепятства която и да било страна да предприеме каквото и да е действие в изпълнение на поетите от нея международни задължения за поддържане на международния мир и сигурност“.
12
Член 30.6 от това споразумение гласи:
„1.   Никоя от разпоредбите в настоящото споразумение не може да се тълкува като предоставяща права или налагаща задължения на лица, различни от правата и задълженията, възникнали между страните съгласно международното публично право, нито като позволяваща директно позоваване на настоящото споразумение във вътрешните правни системи на страните.
2.   Никоя страна не предвижда право на иск по реда на своето вътрешно право срещу другата страна на основанието, че дадена мярка на другата страна не е в съответствие с разпоредбите на настоящото споразумение“.
Правото на Съюза
Решение (ЕС) 2017/38
13
Съображения 4 и 6 от Решение (ЕС) 2017/38 на Съвета от 28 октомври 2016 година за временно прилагане на Всеобхватното икономическо и търговско споразумение (ВИТС) между Канада, от една страна, и Европейския съюз и неговите държави членки, от друга страна (ОВ L 11, 2017 г., стр. 1080) гласят:
„(4)
Части от споразумението, които попадат в областта на компетентност на [Европейския съюз], могат да се прилагат временно, до приключване на процедурите, необходими за сключването му.
[…]
(6)
В съответствие с член 30.6, параграф 1 от споразумението с него не се предоставят права или задължения, на които може да бъде направено пряко позоваване в съдилищата на Съюза или на държава членка“.
14
Член 1 от посоченото решение гласи:
„1.   [ВИТС] се прилага временно от Съюза, съгласно предвиденото в член 30.7, параграф 3, до приключване на процедурите по неговото сключване и при следните условия:
[…]“.
Кодексът на шенгенските граници
15
Съгласно член 6, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 77, 2016 г., стр. 1), изменен с Регламент (ЕС) 2018/1240 на Европейския парламент и на Съвета от 12 септември 2018 г. (ОВ L 236, 2018 г., стр. 1) (наричан по-нататък „Кодексът на шенгенските граници“):
„При планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период, при което се отчита 180‑дневният период, предшестващ всеки ден от престоя, за влизането на гражданите на трети страни се прилагат следните условия:
[…]
б)
да притежават валидна виза, ако такава се изисква съгласно Регламент [2018/1806], с изключение на случаите, когато те притежават валидно разрешение за пребиваване или валидна виза за дългосрочно пребиваване;
[…]“.
Визовият кодекс
16
Член 1, параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 810/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година за създаване на Визов кодекс на Общността (Визов кодекс) (ОВ L 243, 2009 г., стр. 1), изменен с Регламент (ЕС) 2019/1155 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 г. (ОВ L 188, 2019 г., стр. 25) (наричан по-нататък „Визовият кодекс“), предвижда:
„1.   Настоящият регламент определя реда и условията за издаване на визи за планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период.
[…]
3.   Настоящият регламент също така съдържа списък на третите държави, от чиито граждани се изисква да притежават виза за летищен транзит по изключение от принципа за свободно транзитно преминаване, установен в приложение 9 към Конвенцията [за международно гражданско въздухоплаване, подписана в Чикаго на 7 декември 1944 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 15, № 102) и влязла в сила на 4 април 1947 г.], и определя условията и реда за издаване на визи за целите на транзитно преминаване през международните транзитни зони на летищата на държавите членки“.
17
Член 2 от Визовия кодекс гласи:
„За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
[…]
2)
„виза“ означава разрешение, издадено от държава членка с цел:
a)
планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период; или
б)
транзитно преминаване през международните транзитни зони на летищата на държавите членки;
[…]“.
Регламент 2018/1806
18
Член 3, параграф 1 от Регламент 2018/1806 гласи:
„Гражданите на третите страни, посочени в приложение I, трябва да притежават виза при преминаване на външните граници на държавите членки [(наричана по-нататък „Шенгенска виза“)]“.
19
Член 4, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Гражданите на третите страни, посочени в приложение II, са освободени от изискването, предвидено в член 3, параграф 1 при престой от не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период“.
20
Член 6 от посочения регламент предвижда:
„1.   Държава членка може да допусне изключения от изискването за виза, предвидено в член 3 или от освобождаването от изискването за виза, предвидено в член 4, когато се отнася до:
a)
притежателите на дипломатически паспорти, служебни паспорти или специални паспорти;
б)
членовете на граждански въздушни и морски екипажи при изпълнение на задълженията им;
в)
членовете на граждански морски екипажи, които притежават документ за самоличност на морско лице, издаден в съответствие с Конвенция [(№ 108) за националните удостоверения за самоличност на моряците, приета на 13 май 1958 г. по време на четиридесет и първата сесия на Генералната конференция на Международната организация на труда (МОТ) и влязла в сила на 19 февруари 1961 г.] или Конвенция [(№ 185) за националните удостоверения за самоличност на моряците (ревизирана), приета на 19 юни 2003 г. по време на деветдесет и първата сесия на Генералната конференция на МОТ и влязла в сила на 9 февруари 2005 г.] или с Конвенцията [за улесняване на международното морско корабоплаване, подписана в Лондон на 9 април 1965 г. и влязла в сила на 5 март 1967 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 591, № 265)], при слизане на брега;
г|)
членовете на екипажи и членовете на спешни или спасителни мисии в случай на бедствие или авария;
д)
гражданския екипаж на кораби, които плават в международни вътрешни води;
е)
притежателите на документи за пътуване, издадени от междуправителствени международни организации, в които членува поне една държава членка, или от други образувания, признати от съответната държава членка като субекти на международното право, на служители на тези организации или образувания.
[…]
3.   Една държава членка може да допусне изключения от освобождаването от изискването за виза, предвидено в член 4, когато се отнася до лица, които упражняват доходоносна дейност по време на престоя си“.
21
В приложение I към същия регламент се изброяват третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза при преминаването на външните граници на държавите членки. Сред тези трети страни е Руската федерация.
22
В приложение II към Регламент 2018/1806 се изброяват третите страни, чиито граждани са освободени от изискването да притежават виза при преминаване на външните граници на държавите членки, при престой от не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен престой. Канада и Държавата Израел са сред тези трети държави.
Литовското право
Законът за чужденците
23
Член 40, параграф 1, точка 16 от Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (Закон на Република Литва № IX-2206 за правното положение на чужденците) от 29 април 2004 г. (Žin., 2004 г., бр. 73‑2539) в редакцията, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за чужденците“), гласи, че разрешение за временно пребиваване може да бъде издадено или подновено на чужденец, ако е гражданин на Австралия, Япония, Обединеното кралство, Съединените американски щати, Канада, Нова Зеландия или Южна Корея, който възнамерява да започне работа или да упражнява друга законна дейност в Литва.
Законът за ограничителните мерки
24
Съгласно член 1 от Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (Закон № XIV-1888 на Република Литва за въвеждане на ограничителни мерки поради военната агресия срещу Украйна) от 20 април 2023 г. (TAR, 2023 г., бр. 2023‑7804, наричан по-нататък „Законът за ограничителните мерки“), този закон има за цел да гарантира интересите в областта на националната сигурност и външната политика на Република Литва и да постигне целите, посочени в член 1, параграф 1 от Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (Закон на Република Литва № IX-2160 за международните санкции) от 22 април 2004 г. (Žin., 2004 г., бр. 68‑2369) за въвеждане на ограничителните мерки, прилагани в Литва поради военната агресия на чужди държави срещу Украйна.
25
Съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от Закона за ограничителните мерки, от една страна, се спира приемането на молби за издаване на визи от граждани на Руската федерация и на Република Беларус от визовите служби на Република Литва в чужбина, с изключение на случаите, в които Министерството на външните работи на Република Литва действа като посредник при подаването на съответната молба, и от друга страна, се спира приемането на молби за издаване на национални визи от граждани на Руската федерация и на Република Беларус посредством външен доставчик на услуги в чужбина.
26
Член 3, параграф 3 от този закон предвижда, че приемането на молби от граждани на Руската федерация за разрешения за временно пребиваване в Република Литва посредством външен доставчик на услуги в чужбина се преустановява, с изключение на граждани на Руската федерация, за които орган, оправомощен от литовското правителство, действа като посредник в случаите, определени от литовското правителство. Приемането на тези молби се спира и в Литва, с изключение на молбите от гражданите на Руската федерация, които притежават валидна шенгенска или национална виза, издадена в чужбина или в Литва от визовата служба на Република Литва, или пък валидно разрешение за пребиваване, издадено от Република Литва или от друга държава — членка на Европейския съюз.
27
В член 4, параграф 1 от посочения закон се уточнява, че ограничителните мерки, предвидени в член 3 от същия закон, с изключение на ограничителната мярка, посочена в член 3, параграф 2, се прилагат за срок от една година от датата на влизане в сила на настоящия закон.
28
Съгласно член 5 от Закона за ограничителни мерки той влиза в сила на 3 май 2023 г. и е в сила до 2 май 2024 г.
Законът от 25 април 2024 г.
29
Член 2 от Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (Закон № XIV-2581 за изменение на членове 3, 4 и 5 от Закон № XIV-1888 на Република Литва за въвеждане на ограничителни мерки поради военната агресия срещу Украйна) от 25 април 2024 г. (TAR, 2024 г., бр. 2024-8222k, наричан по-нататък „Законът от 25 април 2024 г.“) изменя по-специално член 4, параграф 1 от Закона за ограничителните мерки, така че ограничителните мерки, предвидени в този член 3, с изключение на тези по член 3, параграф 8, се прилагат от 3 май 2024 г. до 2 май 2025 г.
30
С член 3 от Закона от 25 април 2004 г. се изменя член 5 от Закона за ограничителните мерки, като се предвижда последният да остане в сила до 2 май 2025 г.
31
Член 4, параграф 1 от Закона от 25 април 2024 г. уточнява, че този закон влиза в сила на 3 май 2024 г., с изключение на член 1, параграф 5 и член 4, параграф 3 от него.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
32
M.P., който е едновременно канадски, руски и израелски гражданин, влиза в Литва с канадски паспорт. Поради това компетентните литовски органи не изискват той да притежава виза, за да влезе на територията на тази държава членка.
33
На 13 октомври 2023 г. M.P. подава молба за спешно издаване на разрешение за временно пребиваване в Литва, като се позовава на член 40, параграф 1, точка 16 от Закона за чужденците. Той твърди, че е канадски гражданин, притежава дялове в предприятие, което упражнява дейността си в Литва, и че е отишъл там с цел работа. Наред с други документи жалбоподателят в главното производство прилага копия от своя канадски, руски и израелски паспорт.
34
На 19 октомври 2023 г. поделението в Клайпеда (Литва) към дирекция „Миграция“ приема да разгледа молбата му.
35
На 20 октомври 2023 г. дирекция „Миграция“ иска от M.P. да уточни за кое гражданство иска разрешение за временно пребиваване в Литва. M.P. отново посочва, че иска това разрешение в качеството си на канадски гражданин.
36
С разглежданото в главното производство решение, за което M.P. е уведомен на 30 ноември 2023 г., дирекция „Миграция“ отменя решението на поделението в Клайпеда, с което се приема да се разгледа молбата на M.P. да бъде издадено разрешение за пребиваване, с мотива, че M.P. не е единствено канадски, но и руски гражданин, а не е приложил към молбата си нито един от документите, посочени в член 3, параграф 3 от Закона за ограничителните мерки, а именно валидна шенгенска или национална виза, издадена от визовата служба на Република Литва, или валидно разрешение за пребиваване на територията на държава членка.
37
M.P. сезира Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (Окръжен административен съд, отделение Вилнюс, Литва) с жалба по-специално за отмяна на разглежданото в главното производство решение. След като жалбата му е отхвърлена с решение от 2 април 2024 г., M.P. го обжалва пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд), който е запитващата юрисдикция.
38
M.P. твърди, че макар да са признали качеството му на канадски гражданин, да са приложили безвизовия режим за влизането му на литовска територия и да са приели да разгледат молбата му за разрешение за временно пребиваване в Литва в това му качество, впоследствие литовските власти са решили да вземат предвид руското му гражданство, за да приложат спрямо него разпоредбите на Закона за ограничителни мерки. Нито една разпоредба обаче не забранявала на лице, което е гражданин на няколко трети страни, да избере измежду гражданствата си това, на което възнамерява да се позове, за да подаде молба до литовските власти за издаване на разрешение за пребиваване.
39
Според M.P. по този начин се пренебрегва канадското му гражданство, докато съгласно членове 10.1 и 10.6—10.9 от ВИТС страните по това споразумение трябва да позволяват на определени граждани на тези страни, като например предприемачи, инвеститори, ръководители на предприятия или специалисти, да влизат и пребивават в съответната страна без допълнително разрешение, както и да работят в установени там предприятия или да упражняват икономическа дейност в нея. M.P. счита, че ВИТС дава на такива канадски граждани правото да получат разрешение за временно пребиваване в Литва, като това правило било въведено на национално равнище с член 40, параграф 1, точка 16 от Закона за чужденците. В случай на противоречие между ВИТС и член 3, параграф 3 от Закона за ограничителните мерки следвало да се отдаде предимство на това споразумение.
40
От своя страна дирекция „Миграция“ поддържа, че Законът за ограничителните мерки не изключва от приложното си поле руските граждани, които освен това са граждани на друга страна. Не било от компетентността на тази дирекция да решава какво е гражданството на лицето, подало молба за разрешение за временно пребиваване в Литва, а дирекцията само трябвало да разгледа приложените към тази молба документи.
41
Запитващата юрисдикция обръща внимание първо на факта, че съгласно член 30.6 от ВИТС никоя от разпоредбите в това споразумение не би могла да се тълкува като предоставяща права или налагаща задължения на лица, различни от правата и задълженията, възникнали между страните съгласно международното публично право, нито като позволяваща директно позоваване на това споразумение във вътрешните правни системи на страните, както е потвърдено от Съда в Становище 1/17 (ВИТС EС-Канада) от 30 април 2019 г. (EU:C:2019:341).
42
При това положение, тъй като делото, по което е постановено посоченото становище, се различава от главното производство, следва да се определи дали член 30.6 от ВИТС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска M.P. да се позове на разпоредбите на това споразумение пред запитващата юрисдикция.
43
На второ място, тази юрисдикция отбелязва, че съгласно член 3, параграф 1 и приложение I към Регламент 2018/1806 руските граждани, които желаят да влязат на територията на Литва, трябва да притежават виза, докато съгласно член 4, параграф 1 и приложение II към този регламент канадските граждани са освободени от такова изискване при престой не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период.
44
В случая, докато литовските власти са приложили безвизов режим при влизането на M.P. на тяхна територия, в качеството му на канадски гражданин, те впоследствие са го задължили при подаването на молбата си за разрешение за временно пребиваване в Литва да представи шенгенска или национална виза или пък валидно разрешение за пребиваване, издадено от Република Литва или друга държава членка. Освен това съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от Закона за ограничителните мерки, като руски гражданин, M.P. не би могъл да получи национална виза.
45
По-нататък, според запитващата юрисдикция M.P. не попада в нито една от хипотезите, при които са допустими изключения от освобождаването от изискването за виза, посочени в член 6, параграф 1, букви а)—е) от Регламент 2018/1806. Освен това, макар член 6, параграф 3 от посочения регламент да позволява на държавите членки да предвидят такива изключения и по отношение на лица, които упражняват доходоносна дейност по време на престоя си, целта, с която M.P. е влязъл на литовска територия, все пак е ирелевантна за прилагането на Закона за ограничителните мерки. Поради това запитващата юрисдикция счита, че в случая не е приложим и посоченият член 6, параграф 3.
46
При тези условия Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 30.6 от [ВИТС] да се тълкува в смисъл, че не допуска възможност лице с канадско, израелско и руско гражданство да се позове на разпоредбите от това споразумение в производство по обжалване пред национален съд, свързано с разрешение за временно пребиваване в Република Литва, при обстоятелства като тези в [главното производство]?
2)
Трябва ли член 4, параграф 1 от Регламент [2018/1806], разглеждан във връзка с приложение II към посочения регламент, да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която е валидна за ограничен период от време и съгласно която за руски гражданин, желаещ да подаде молба за разрешение за временно пребиваване в Република Литва, се прилага изискване да представи валидна виза или разрешение за пребиваване, въпреки че лицето е влязло в Република Литва по силата на безвизов режим като гражданин на [страна], посочена в приложение II към [този регламент], като същевременно възниква въпросът за съвместимостта на тези разпоредби от [същия регламент] с ВИТС при обстоятелства като тези в [главното производство]?“.
47
С писмо от 8 юли 2025 г. секретариатът на Съда изпраща на запитващата юрисдикция искане за разяснения. В отговор на това искане тя посочва, първо, че според нея M.P. може да се счита за „инвеститор“ по смисъла на член 10.1 от ВИТС, второ, че член 3, параграф 3 от Закона за ограничителните мерки не води до спиране на приемането на молби за издаване на разрешения за временно пребиваване, подадени от руски граждани, ако те притежават разрешение за пребиваване на литовска територия или на територията на друга държава членка, и трето, че съгласно Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (Закон № XV-170 за изменение на членове 3, 4 и 5 от Закон № XIV-1888 на Република Литва за въвеждане на ограничителни мерки поради военната агресия срещу Украйна) от 17 април 2025 г. (TAR, 2025 г., бр. 2025‑7432) предвидените в този член 3, параграф 3 мерки са били приложими до 2 май 2026 г.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
48
От изложеното от запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване във връзка с първия ѝ въпрос и от отговора ѝ на искането за разяснения, отправено до нея от Съда, е видно, че тази юрисдикция иска да се установи дали частноправен субект, който има качеството на канадски инвеститор по смисъла на член 10.1 от ВИТС, може да се позове пред нея на разпоредбите на десета глава от това споразумение.
49
От това следва, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 30.6 от ВИТС трябва да се тълкува в смисъл, че разпоредбите на тази десета глава имат директен ефект.
50
На първо място, важно е да се подчертае, че както отбелязва Европейската комисия, посочената десета глава е от компетентността на Съюза и се прилага временно от 21 септември 2017 г. в съответствие с член 1 от Решение 2017/38. Следователно въпросът дали разпоредбите, съдържащи се в същата десета глава, имат директен ефект, не трябва да се преценява изключително от националните съдилища въз основа на националното им право (решения от 14 декември 2000 г., Dior и др., C‑300/98 и C‑392/98, EU:C:2000:688, т. 48, от 11 септември 2007 г., Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, т. 34 и 47, и от 8 март 2011 г., Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, т. 32 и 33).
51
На второ място, от постоянната съдебна практика следва, че само ако разглежданото международно споразумение не е уредило въпроса за неговия директен ефект, Съдът трябва да реши този въпрос, като се основе по-специално на духа, системата или текста на това споразумение (решение от 13 януари 2015 г., Съвет и др./Vereniging Milieudefensie и Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, C‑401/12 P—C‑403/12 P, EU:C:2015:4, т. 53 и цитираната съдебна практика).
52
Както обаче отбелязват литовското правителство и Комисията, член 30.6 от ВИТС недвусмислено изключва възможността частноправен субект да се позовава директно на разпоредбите на това споразумение пред национален съд. Следователно трябва да се счита, че разпоредбите на десета глава от посоченото споразумение нямат директен ефект (вж. в този смисъл Становище 1/17 (ВИТС ЕС-Канада) от 30 април 2019 г., EU:C:2019:341, т. 181 и 198).
53
На трето място обаче, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, е важно да се добави, че когато спорът в главното производство попада в обхвата на правото на Съюза, приложимото национално право трябва да се тълкува, доколкото е възможно, в съответствие с международно споразумение, което е част от правото на Съюза, дори когато това споразумение няма директен ефект (вж. в този смисъл решения от 4 юли 2006 г., Adeneler и др., C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 113, от 8 ноември 2022 г., Deutsche Umwelthilfe (Типово одобрение на моторни превозни средства), C‑873/19, EU:C:2022:857, т. 66, и от 11 януари 2024 г., Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, т. 76 и 82 и цитираната съдебна практика).
54
Такова задължение за съответстващо тълкуване обаче има определени ограничения. Така задължението на националния съд да се позове на съдържанието на международно споразумение, когато тълкува или прилага релевантните норми на вътрешното право, е ограничено от общите принципи на правото и не може да служи за основа на тълкуване contra legem на вътрешното право (вж. по аналогия решения от 20 февруари 2024 г., X (Липса на основание за прекратяване), C‑715/20, EU:C:2024:139, т. 70, и от 27 февруари 2024 г., EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, т. 74).
55
От това следва, че въпреки липсата на директен ефект на разпоредбите на десета глава от ВИТС, ако литовска правна норма, която е от значение за изхода на спора по главното производство, се окаже несъвместима с тези разпоредби, запитващата юрисдикция трябва да прецени дали е възможно, при спазване на ограниченията, припомнени в предходната точка от настоящото решение, да тълкува националното си право в съответствие с посочените разпоредби, като вземе предвид националното право в неговата цялост и приложи признатите от него методи на тълкуване (решение от 15 октомври 2024 г., KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, т. 51).
56
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 30.6 от ВИТС трябва да се тълкува в смисъл, че разпоредбите на десета глава от това споразумение нямат директен ефект, което обаче не изключва възможността те да служат като основа за съответстващо тълкуване на въпросното национално законодателство.
По втория въпрос
57
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 1 от Регламент 2018/1806 във връзка с приложение II към посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, за да получи разрешение за временно пребиваване на нейна територия, руски гражданин трябва да представи виза, издадена от органите на тази държава членка, или разрешение за пребиваване, издадено от някоя от държавите членки, когато посоченият гражданин е влязъл на територията на първата от тези държави членки, без да е трябвало да представи виза, тъй като е гражданин и на една от страните, посочени в приложение II към този регламент. Запитващата юрисдикция иска да се установи и дали тези разпоредби от Регламент 2018/1806 са съвместими с ВИТС.
58
На първо място, от член 6, параграф 1 от Кодекса на шенгенските граници следва, първо, че предоставеното от този кодекс разрешение за пребиваване позволява на гражданите на трети страни да пребивават на територията на Шенгенското пространство за период, който не надвишава 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период (решение от 5 февруари 2020 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Регистриране на моряци в пристанището на Ротердам), C‑341/18, EU:C:2020:76, т. 58).
59
Второ, член 6 предвижда и задължение за някои от тези граждани на трети страни да притежават валидна виза, за да могат да се ползват от такова право на краткосрочен престой.
60
Както произтича от член 1 от Визовия кодекс, целта му е да определи условията и реда за издаване на визи за транзитно преминаване или за планиран престой на територията на държави членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период. Член 2, точка 2, букви а) и б) от този кодекс дефинира за неговите цели определението на „виза“ като „разрешение, издадено от държава членка“ с цел съответно „планиран престой на територията на държавите членки с продължителност не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период“ и „транзитно преминаване през международните транзитни зони на летищата на държавите членки“ (вж. в този смисъл решение от 7 март 2017 г., X и X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, т. 41).
61
В същата перспектива Регламент 2018/1806 определя списъка на третите страни, за чиито граждани се прилага такова изискване за виза или са освободени от него.
62
Така член 4, параграф 1 от Регламент 2018/1806 предвижда, че гражданите на третите страни, посочени в приложение II към този регламент, не са длъжни да притежават виза при преминаването на външните граници на Съюза с цел престой от не повече от 90 дни в рамките на всеки 180‑дневен период.
63
От това следва, че тази разпоредба освобождава гражданите на някои трети страни, сред които е Канада, но не и Руската федерация, от необходимостта да притежават виза, за да пребивават краткосрочно на територията на Шенгенското пространство.
64
Предвид представените от запитващата юрисдикция данни обаче в главното производство не става въпрос за такъв краткосрочен престой. Всъщност, от една страна, от акта за преюдициално запитване е видно, че M.P. иска право на временно пребиваване, за да работи в Литва за период, чийто срок явно е по-дълъг от този на престоя, разрешен съгласно Кодекса на шенгенските граници. От друга страна, от този акт по никакъв начин не следва, че спорът в главното производство се отнася до това дали M.P. е влязъл законно на литовска територия, или до решение на литовските органи, с което предсрочно се прекратява гарантираното от Кодекса на шенгенските граници негово право на краткосрочен престой на тази територия.
65
Тъй като Регламент 2018/1806 не се отнася до предоставянето на право на временно пребиваване като разглежданото в главното производство (вж. по аналогия решение от 16 януари 2018 г., E, C‑240/17, EU:C:2018:8, т. 41), този регламент не би могъл да изключи законодателство като описаното във втория преюдициален въпрос.
66
От това следва, на второ място, че не е необходимо да се разглежда повече дали член 4, параграф 1 от Регламент 2018/1806 и приложение II към него са съвместими с ВИТС.
67
С оглед на всички тези съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 1 от Регламент 2018/1806 във връзка с приложение II към посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, за да получи разрешение за временно пребиваване на нейна територия, руски гражданин трябва да представи виза, издадена от органите на тази държава членка, или разрешение за пребиваване, издадено от някоя от държавите членки, когато посоченият гражданин е влязъл на територията на първата от тези държави членки, без да е трябвало да представи виза, тъй като е гражданин и на една от страните, посочени в приложение II към този регламент.
По съдебните разноски
68
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Член 30.6 от Всеобхватното икономическо и търговско споразумение между Канада, от една страна, и Европейския съюз и неговите държави членки, от друга страна, подписано в Брюксел на 30 октомври 2016 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
разпоредбите на десета глава от това споразумение нямат директен ефект, което обаче не изключва възможността те да служат като основа за съответстващо тълкуване на въпросното национално законодателство.
2)
Член 4, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2018/1806 на Европейския парламент и на Съвета от 14 ноември 2018 година за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници, както и тези, чиито граждани са освободени от това изискване, във връзка с приложение II към посочения регламент
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, за да получи разрешение за временно пребиваване на нейна територия, руски гражданин трябва да представи виза, издадена от органите на тази държава членка, или разрешение за пребиваване, издадено от някоя от държавите членки, когато посоченият гражданин е влязъл на територията на първата от тези държави членки, без да е трябвало да представи виза, тъй като е гражданин и на една от страните, посочени в приложение II към този регламент.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.