62015TJ0624(01)
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (втори разширен състав)
2 октомври 2024 година (
*1
)
„Държавни помощи — Членове 107 и 108 ДФЕС — Двустранен инвестиционен договор — Арбитражна клауза — Румъния — Присъединяване към Европейския съюз — Отмяна на схема за данъчни стимули преди присъединяването — Арбитражно решение, с което се постановява изплащането на обезщетение за вреди след присъединяването — Решение, което обявява това плащане за държавна помощ, несъвместима с вътрешния пазар, и разпорежда възстановяването му — Член 351, първа алинея ДФЕС — Задължение за мотивиране — Понятие „държавна помощ“ — Предимство — Селективен характер — Отговорност на държавата — Съвместимост с вътрешния пазар — Помощ, предназначена да насърчи икономическото развитие на регионите в неравностойно положение — Възстановяване — Понятие „стопанска единица“ — Оправдани правни очаквания — Право на изслушване“
По дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV и T‑704/15 RENV
European Food SA, установено в Панташещ (Румъния),
Starmill SRL, установено в Панташещ,
Multipack SRL, установено в Панташещ,
Scandic Distilleries SA, установено в Панташещ,
представлявани от N. Forwood, Barrister-at-Law, G. Forwood и W. De Catelle, адвокати,
жалбоподатели по дело T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, с местожителство в Орадя (Румъния), представляван от N. Forwood, G. Forwood и W. De Catelle,
жалбоподател по дело T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, с местожителство в Орадя,
European Drinks SA, установено в Щей (Румъния),
Rieni Drinks SA, установено в Риени (Румъния),
Transilvania General Import-Export SRL, установено в Орадя,
West Leasing SRL, преди West Leasing International SRL, установено в Панташещ,
представлявани от J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă и O. Chiriţă, адвокати,
жалбоподатели по дело T‑704/15 RENV,
срещу
Европейска комисия, представлявана от T. Maxian Rusche и P.‑J. Loewenthal, в качеството на представители,
ответник,
подпомагана от
Федерална република Германия, представлявана от R. Kanitz, J. Möller и N. Scheffel, в качеството на представители,
от
Кралство Испания, представлявано от M. J. Ruiz Sánchez, в качеството на представител,
от
Република Латвия, представлявана от K. Pommere, в качеството на представител,
от
Унгария, представлявана от M. Fehér и G. Koós, в качеството на представители,
и от
Република Полша, представлявана от D. Lutostańska, B. Majczyna и M. Rzotkiewicz, в качеството на представители,
встъпили страни,
ОБЩИЯТ СЪД (втори разширен състав),
състоящ се от: A. Marcoulli, председател, V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (докладчик) и W. Valasidis, съдии,
секретар: A. Marghelis, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решение от 25 януари 2022 г., Комисия/European Food и др. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
предвид изложеното в съдебните заседания от 4 и 5 март 2024 г.,
постанови настоящото
Решение (
1
)
1
С жалбите си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателите European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL и Scandic Distilleries SA — по дело T‑624/15, г‑н Ioan Micula — по дело T‑694/15, г‑н Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL и West Leasing SRL — по дело T‑704/15, искат да бъде отменено Решение (ЕС) 2015/1470 на Комисията от 30 март 2015 година относно държавна помощ SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN), приведена в действие от Румъния — Изпълнение на арбитражно решение по дело Micula срещу Румъния от 11 декември 2013 г. (ОВ L 232, 2015 г., стр. 43, наричано по-нататък „обжалваното решение“).
I. Обстоятелствата по спора
2
В обжалваното решение жалбоподателите са посочени като получатели на обезщетенията за вреди, присъдени с арбитражно решение, постановено на 11 декември 2013 г. по дело ARB/05/20 Micula и др./Румъния (наричано по-нататък „арбитражното решение“) от арбитражен съд (наричан по-нататък „арбитражният съд“) под егидата на Международния център за уреждане на инвестиционни спорове (CIRDI).
3
Г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, шведски граждани, пребиваващи в Румъния, са мажоритарните акционери на European Food and Drinks Group (EFDG), чиито дейности се отнасят до производството на храни и напитки в района на Щей-Нучет, окръг Бихор в Румъния. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export и West Leasing принадлежат на EFDG.
4
На 2 октомври 1998 г. румънските органи приемат Извънредна наредба № 24/1998 на правителството, с която на някои инвеститори в регионите в неравностойно положение, които са получили постоянен сертификат за инвестиция, се предоставят редица данъчни стимули, сред които по-специално облекчения като освобождаването от мита и от данъка върху добавената стойност за машините, възстановяването на митата за суровините или освобождаването от корпоративен данък, които се прилагат, докато съответната зона е определена като „регион в неравностойно положение“.
5
С решение от 25 март 1999 г., приложимо от 1 април 1999 г., румънското правителство обявява миннодобивната зона Щей-Нучет за „регион в неравностойно положение“ за период от 10 години.
6
На 1 юли 2000 г. Извънредна наредба № 75/2000 на правителството изменя Извънредна наредба № 24/1998, като запазва разглежданите данъчни стимули (наричани по-нататък заедно „разглежданата схема за данъчни стимули“).
7
Въз основа на постоянните сертификати за инвестиция, получени на 1 юни 2000 г. от European Food и на 17 май 2002 г. — от Starmill и Multipack, тези три дружества инвестират в миннодобивната зона Щей-Нучет.
8
През февруари 2000 г. започват преговорите за присъединяването на Румъния към Европейския съюз. В този контекст в общата позиция от 21 ноември 2001 г. Съюзът констатира, че в Румъния действат „редица схеми за съществуващи помощи, както и схеми за нови несъвместими помощи, които не са били приведени в съответствие с достиженията на правото на ЕС“, включително „облекченията, предоставени по силата на [разглежданата схема за данъчни стимули]“.
9
На 29 май 2002 г. шведското и румънското правителство сключват двустранен инвестиционен договор за насърчаване и взаимна защита на инвестициите (наричан по-нататък „ДИД“). Този договор влиза в сила на 1 юли 2003 г. и предвижда някои защитни мерки за инвеститорите от двете държави (включително за инвестициите, вложени преди влизането в сила на ДИД), когато инвеститори от едната държава инвестират в другата държава.
10
По-специално член 2, параграф 3 от ДИД предвижда, че „всяка договаряща се страна гарантира по всяко време справедливо и равноправно третиране на инвестициите, вложени от инвеститорите от другата договаряща се страна, без да възпрепятства чрез произволни или дискриминационни мерки администрацията, управлението, поддържането, използването, плодоползването или цесията на посочените инвестиции от страна на въпросните инвеститори“. Освен това член 7 от ДИД предвижда, че споровете между инвеститорите и държавите, подписали договора, се уреждат по-специално от арбитражен съд под егидата на CIRDI. В това отношение съгласно член 54, параграф 1 от Конвенцията за уреждане на инвестиционни спорове между държави и граждани на други държави, сключена на 18 март 1965 г. (наричана по-нататък „Конвенцията CIRDI“), всяка договаряща държава е длъжна да изпълнява постановените въз основа на тази конвенция арбитражни решения, като арбитражното решение е задължително за страните, които съгласно член 53, параграф 1 от същата конвенция трябва да спазват и да се съобразят с неговите условия.
11
На 26 август 2004 г. Румъния отменя всички мерки, предоставени от разглежданата схема за данъчни стимули, с изключение на освобождаването от корпоративен данък, като уточнява, че „[з]а да се спазят критериите, посочени в общностните правила относно държавните помощи, и за да приключат преговорите по глава 6 (Политика в областта на конкуренцията), е необходимо да се премахнат всички форми на държавна помощ, предвидени в националното законодателство, които са несъвместими с достиженията на правото на Общността в тази област“. Тази отмяна влиза в сила на 22 февруари 2005 г.
12
На 28 юли 2005 г. г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, European Food, Starmill и Multipack (наричани по-нататък „сезиралите арбитражния съд“) искат да се свика арбитражен съд съгласно член 7 от ДИД, за да получат обезщетение за вредите, причинени от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули.
13
На 1 януари 2007 г. Румъния се присъединява към Европейския съюз.
14
С решение от 24 септември 2008 г. арбитражният съд обявява арбитражното искане за допустимо.
15
С арбитражното решение арбитражният съд приема, че като е отменила разглежданата схема за данъчни стимули преди 1 април 2009 г., Румъния е накърнила оправданите правни очаквания на сезиралите арбитражния съд, които са мислели, че стимулите ще бъдат на разположение, основно под една и съща форма, до 31 март 2009 г. включително, не е действала прозрачно, като не ги е предупредила своевременно и не е успяла да гарантира справедливо и равноправно третиране на вложените от сезиралите арбитражния съд инвестиции по смисъла на член 2, параграф 3 от ДИД. Поради това арбитражният съд осъжда Румъния да им заплати обезщетение за вреди в размер на 791882452 RON (румънски леи) (около 178 милиона евро), която сума е определена, вземайки предвид основно твърдените от сезиралите арбитражния съд вреди в периода от 22 февруари 2005 г. до 31 март 2009 г.
[…]
19
На 1 октомври 2014 г. Комисията информира Румъния за решението си да започне официална процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС относно частичното изпълнение от страна на Румъния на арбитражното решение в началото на 2014 г., както и относно всяко по-нататъшно привеждане в изпълнение или изпълнение на посоченото решение (наричано по-нататък „решението за започване на процедура“). В това решение, публикувано в Официален вестник на Европейския съюз на 7 ноември 2014 г., тя приканва заинтересованите страни да представят становищата си.
[…]
25
На 30 март 2015 г. Комисията приема обжалваното решение, член 1 от което предвижда, че изплащането на обезщетение за вреди, присъдено от арбитражния съд с арбитражното решение на единния стопански субект, съставен от г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export и West Leasing (наричано по-нататък „спорните суми“), представлява „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, която е несъвместима с вътрешния пазар. В съответствие с член 2, параграф 1 от това решение Румъния е длъжна да не изплаща никаква несъвместима помощ, посочена в член 1 от въпросното решение, и да възстанови вече изплатените на съставящите тази стопанска единица субекти, както и всяка помощ, изплатена на тези субекти, за която Комисията не е била уведомена съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС, или всяка помощ, изплатена след датата на приемане на същото решение. Във втори параграф от този член се уточнява, че жалбоподателите отговарят солидарно за възстановяването на получената държавна помощ. Съгласно трети и четвърти параграф от същия член подлежащите на възстановяване суми са онези, които произтичат от изпълнението или принудителното изпълнение на посоченото арбитражно решение и генерират лихви от датата, на която са изплатени на получателите.
II. Предходни производства пред Общия съд и пред Съда
[…]
28
С решение от 18 юни 2019 г. по дело European Food и др./Комисия (T‑624/15, T‑694/15 и T‑704/15, наричано по-нататък „първоначалното решение“, EU:T:2019:423), Общият съд отменя обжалваното решение. Той се съгласява с исканията на жалбоподателите, като уважава първата част на първото основание по дело T‑704/15, както и първата част на второто основание по дела T‑624/15 и T‑694/15, доколкото с изтъкнатите по тях доводи жалбоподателите оспорват компетентността на Комисията да приеме посоченото решение. Общият съд уважава също втората част от второто основание по дела T‑624/15 и T‑694/15 и първата част от второто основание по дело T‑704/15, отнасящи се по същество до грешката в правната квалификация на арбитражното решение с оглед на понятията „предимство“ и „помощ“ по смисъла на член 107 ДФЕС.
[…]
32
С решение от 25 януари 2022 г., Комисия/European Food и др. (C‑638/19 P, наричано по-нататък „решението на Съда по жалбата“, EU:C:2022:50), Съдът отменя първоначалното решение, постановява, че липсва основание за произнасяне по същество по насрещната жалба, връща делото на Общия съд, за да се произнесе по основанията и доводите, предявени пред него, по които Съдът не се е произнесъл, и не се произнася по съдебните разноски.
III. Искания на страните след връщането на делото за ново разглеждане
33
Федерална република Германия, Република Латвия, Унгария и Република Полша не представят писмени становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решението на Съда по жалбата, съгласно член 217 от Процедурния правилник на Общия съд.
34
Жалбоподателите по дела T‑624/15 RENV и T‑694/15 RENV искат от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
при условията на евентуалност, да отмени посоченото решение в частта, в която то:
–
засяга всеки от тях по тези две дела,
–
не позволява на Румъния да изпълни арбитражното решение,
–
разпорежда на Румъния да възстанови всяка несъвместима помощ,
–
изисква те да бъдат солидарно отговорни за възстановяването на държавната помощ, получена от всеки един от субектите, посочени в член 2, параграф 2 от него,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски във връзка с производствата пред Общия съд и във връзка с производството по обжалване пред Съда.
35
Жалбоподателите по дело T‑704/15 RENV искат от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
при условията на евентуалност, да отмени посоченото решение в частта, в която то:
–
квалифицира г‑н Viorel Micula като „предприятие“ и приема, че е част от стопанска единица, която е получател на помощта,
–
определя получателя на помощта като стопанска единица, състояща се от г‑н Viorel и г‑н Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export и West Leasing International,
–
посочва в член 2, параграф 2, че г‑н Viorel и г‑н Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export и West Leasing International са солидарно отговорни за възстановяването на получената от тях държавна помощ,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски във връзка с производствата пред Общия съд и във връзка с производството по обжалване пред Съда.
36
По дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV и T‑704/15 RENV Комисията иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбите,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски по настоящото производство, включително разноските, свързани с производството по обжалване пред Съда.
37
По дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV и T‑704/15 RENV Кралство Испания иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбите,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
IV. От правна страна
[…]
А. По допустимостта на жалбите
42
Комисията, подкрепяна от Кралство Испания, повдига възражение за недопустимост, изведено от липсата на правен интерес на жалбоподателите.
43
Според Комисията, като се e позовал на решение от 6 март 2018 г., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), в решението по жалбата Съдът е признал несъвместимостта с правото на Съюза на арбитражното решение, в което е присъдено разглежданото обезщетение. Освен това от определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др. (C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749), следвало, че съдилищата на Съюза са длъжни да оставят без приложение посоченото арбитражно решение и във всички случаи не могат да осигурят неговото изпълнение. При тези условия и по същество жалбоподателите нямали „законен“ интерес от отмяната на обжалваното решение.
44
Приканена да уточни довода си в съдебното заседание, Комисията изтъква по същество, че правен интерес е легитимен, когато не противоречи на основен интерес от обществения ред на Съюза.
45
В допълнителните си становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решението на Съда по жалбата, жалбоподателите поддържат, че жалбите са допустими.
46
В това отношение трябва да се припомни, че жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само ако лицето има интерес от отмяната на обжалвания акт. Такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може сама по себе си да породи правни последици и че жалбата може по този начин чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (решение от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonpunt и др./Комисия, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, т. 67). Така правният интерес е основно и първостепенно изискване за всяка жалба (решение от 15 юни 2023 г., Shindler и др./Съвет, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, т. 63).
47
За разлика от това правен интерес липсва, когато уважаването на жалбата не би могло само по себе си да удовлетвори жалбоподателя (вж. в този смисъл решения от 9 юни 2011 г., Evropaïki Dynamiki/ЕЦБ, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, т. 49, и от 23 ноември 2017 г., Bionorica и Diapharm/Комисия, C‑596/15 P и C‑597/15 P, EU:C:2017:886, т. 85).
48
От друга страна, правният интерес на жалбоподателя не зависи от основателността на жалбата му (вж. в този смисъл решение от 4 юли 2017 г., European Dynamics Luxembourg и др./Агенция за железопътен транспорт на Европейския съюз, T‑392/15, EU:T:2017:462, т. 41).
49
В случая следва да се припомни, че с обжалваното решение Комисията квалифицира изплащането на спорните суми като несъвместима с вътрешния пазар държавна помощ и разпорежда на Румъния да възстанови вече изплатените на жалбоподателите суми, а именно на сезиралите арбитражния съд и на пет други дружества, с мотива че заедно образуват една стопанска единица. Такова решение безспорно уврежда жалбоподателите, тъй като с него Румъния се задължава да си възстанови от тях изплатените суми заедно с лихвите до датата на действителното им възстановяване. В това отношение следва да се отбележи, че според Комисията, както следва от съображение 42 от посоченото решение, румънските органи са изпълнили изцяло арбитражното решение.
50
Обстоятелството, че Съдът е приел, че след присъединяването на Румъния към Съюза арбитражното решение е несъвместимо с правото на Съюза, и по-специално с членове 267 и 344 ДФЕС, и че поради това то не може да породи никакво действие (определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 42 и 43), не може да лиши жалбоподателите от правния им интерес.
51
Всъщност, от една страна, както отбелязват жалбоподателите, фактът, че в съответствие с определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др. (C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 44), юрисдикция на държава членка не може в никакъв случай да пристъпи към изпълнение на арбитражното решение, е отделен от въпроса дали обжалваното решение, взето от Комисията, е в съответствие с правото на Съюза, и по-специално дали посочената в него мярка отговаря по същество на условията по член 107, параграф 1 ДФЕС, за да бъде квалифицирана като държавна помощ по смисъла на посочената разпоредба и на това основание да бъде предмет на задължение за възстановяване от страна на Румъния.
52
От друга страна, фактът, че плащането на спорните суми е довело според Комисията до „изпълнение на арбитражно решение, което нарушава основни принципи на правото на Съюза“, не може да лиши жалбоподателите, независимо от основателността на жалбите им, от правото им да оспорят законосъобразността на увреждащ ги акт.
53
Освен това трябва да се отбележи, че Съдът имплицитно, но несъмнено е сметнал, че настоящият спор е допустим, приемайки в точки 154 и 155 от решението по жалбата, че фазата на производството по спора, що се отнася до доводите, частите и основанията по съществото на обжалваното решение, не му позволява да постанови окончателно решение, въпреки че вече е било възможно да се прецени допустимостта им, и че поради това делото трябва да се върне на Общия съд, за да се произнесе по тях.
54
При тези условия повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост поради липса на правен интерес на жалбоподателите трябва да се отхвърли.
Б. По основателността на жалбите
[…]
1.
По първото основание, изведено от злоупотреба с власт, както и от нарушение на член 351 ДФЕС и на общите принципи на правото
[…]
б)
По втората част, изведена от неспазването на член 351 ДФЕС и на общите принципи на правото
65
Жалбоподателите поддържат по същество, че Румъния е била длъжна да спазва задълженията, които е поела преди влизането си в Съюза, на основание на ДИД и конвенцията CIRDI, и по-специално на членове 53 и 54 от нея, които я задължават да изпълни арбитражното решение, дори ако плащането на спорните суми представлява държавна помощ по смисъла на правото на Съюза.
66
Според жалбоподателите спазването от страна на Румъния на Конвенцията CIRDI е задължително за всички държави, подписали тази конвенция, така че всяка трета държава може да се позове на тази конвенция, без да е необходимо да се позовава на конкретен интерес от разрешаването на спора.
67
По-специално жалбоподателите се позовават на решение на Supreme Court of the United Kingdom (Върховен съд на Обединеното кралство) от 19 февруари 2020 г., постановено по дело Micula и др./Румъния, с което се разрешава изпълнението на арбитражното решение, като се признава, че „задълженията на договарящите държави [по Конвенцията CIRDI, произтичащи от] членове 53, 54 и 69 са формулирани по абсолютен начин, без никакво ограничение по отношение на лицата, на които се дължат“.
68
Според жалбоподателите при тези условия, дори ДИД да не попада в приложното поле на член 351 ДФЕС, това обстоятелство е без значение за задължението на Румъния да изпълни арбитражното решение в приложение на Конвенцията CIRDI дори след присъединяването си към Съюза. По този начин даденото от Румъния съгласие за провеждане на арбитражното производство продължавало да обвързва тази страна на основание член 25, параграф 1 от посочената конвенция, който предвижда, че когато договаряща държава даде съгласието си за арбитраж, тя вече не може да го оттегли едностранно.
69
В това отношение жалбоподателите добавят, че по дела T‑624/15 RENV и T‑694/15 RENV, ако Румъния не изпълни задълженията си, всяка договаряща държава, включително всяка договаряща държава, която не е членка на Съюза, би могла да предяви иск срещу Румъния пред Международния съд (CIJ) на основание член 64 от Конвенцията CIRDI.
70
Следователно, като разпорежда възстановяването на разглежданата помощ, обжалваното решение възпрепятствало Румъния да изпълни тези задължения и съответно противоречало на член 351, първа алинея ДФЕС, по силата на който правата и задълженията, произтичащи от споразумение, сключено между държава членка преди присъединяването ѝ и трети държави, не се засягат от разпоредбите на Договорите.
71
Обжалваното решение противоречало и на общия принцип на правото на Съюза pacta sunt servanda, чийто израз бил член 351, първа алинея ДФЕС. Освен това то нарушавало принципа на лоялно сътрудничество между Съюза и държавите членки, чийто реципрочен характер е подчертан в член 4, параграф 3 ДЕС и който бил „отразен“ в член 351 ДФЕС.
72
Комисията, подкрепяна от Кралство Испания, оспорва доводите на жалбоподателите.
73
Член 351, първа алинея ДФЕС предвижда, че „[п]равата и задълженията, произтичащи от споразумения, сключени преди 1 януари 1958 г.[,] или за присъединяващите се държави — преди датата на тяхното присъединяване, между една или повече държави членки, от една страна, и една или повече трети страни, от друга, не се засягат от разпоредбите на Договорите“.
74
Според постоянната съдебна практика член 351, първа алинея ДФЕС има за цел да уточни в съответствие с принципите на международното право, които следват по-конкретно от член 30, параграф 4, буква б) от Виенската конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г. (Recueil des traités des Nations unies [Сборник с договори на ООН], том 1155, стр. 331), че прилагането на Договора за функционирането на ЕС не засяга ангажимента на заинтересованата държава членка да спазва правата на трети страни, произтичащи от предходно споразумение, и да спазва съответните си задължения (вж. решение от 15 септември 2011 г., Комисия/Словакия, C‑264/09, EU:C:2011:580, т. 41 и цитираната съдебна практика).
75
Член 351, първа алинея ДФЕС е с общо приложение в смисъл, че се прилага към всички международни споразумения, които биха могли да имат отражение върху Договорите на Съюза, независимо от предмета им (вж. в този смисъл решение от 2 август 1993 г., Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, т. 11).
76
Така член 351, първа алинея ДФЕС има за цел да защитава правата на третите държави (решение от 13 юли 1966 г., Consten и Grundig/Комисия, 56/64 и 58/64, EU:C:1966:41, стр. 500), като позволява на съответните държавите членки да спазват задълженията си по по-ранно международно споразумение (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2011 г., Air Transport Association of America и др., C‑366/10, EU:C:2011:864, т. 61).
77
За разлика от това, член 351, първа алинея ДФЕС не позволява на държавите членки да се позовават на права, произтичащи от такива конвенции, във вътрешните си отношения в рамките на Съюза (вж. в този смисъл решения от 2 юли 1996 г., Комисия/Люксембург, C‑473/93, EU:C:1996:263, т. 40, и от 7 юли 2005 г., Комисия/Австрия, C‑147/03, EU:C:2005:427, т. 58).
78
От това следва, че в член 351, първа алинея ДФЕС понятията „права и задължения“ се отнасят, по отношение на „правата“ — до правата на третите страни, а по отношение на „задълженията“ — до задълженията на държавите членки (решение от 2 август 1993 г., Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, т. 12).
79
Следователно, за да се определи дали норма от правото на Съюза може да бъде лишена от действие с предходно международно споразумение, е необходимо да се провери дали то налага на съответната държава членка задължения, чието изпълнение все още може да бъде изисквано от трети държави, които са страни по споразумението (решения от 2 август 1993 г., Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, т. 13, и от 15 септември 2011 г., Комисия/Словакия, C‑264/09, EU:C:2011:580, т. 42).
80
При това положение, ако норма от правото на Съюза може по силата на член 351, първа алинея ДФЕС да бъде лишена от действие с международно споразумение, това става при наличието на две условия, а именно споразумението трябва да е сключено преди влизането в сила на Договорите на Съюза в съответната държава членка, и заинтересованата трета държава трябва да черпи от него права, чието спазване може да изисква от тази държава членка (вж. в този смисъл решение от 10 март 1998 г., T. Port, C‑364/95 и C‑365/95, EU:C:1998:95, т. 61).
81
Следователно член 351, първа алинея ДФЕС, доколкото представлява норма, която може да позволи отклонения от прилагането на правото на Съюза, включително на първичното право, трябва да се тълкува стриктно, за да не бъдат изпразнени от съдържание общите правила, предвидени в Договорите на Съюза (решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд), C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 78 и 81).
82
Конвенцията CIRDI, влязла в сила за Румъния на 12 октомври 1975 г., предвижда в член 25, параграф 1:
„Юрисдикцията на центъра обхваща всеки пряко произтичащ от осъществяване на инвестиция правен спор между договаряща държава (или всяко съставно подразделение или агенция на договаряща държава, назначени от тази държава към центъра) и гражданин на друга договаряща държава, който страните по спора писмено са се съгласили да внесат за разглеждане от центъра. След като страните са дали съгласието си, никоя страна не може едностранно да оттегли съгласието си“.
83
Член 53, параграф 1 от Конвенцията CIRDI гласи:
„Арбитражното решение е задължително за страните и не подлежи на обжалване или на някакво друго средство за съдебна защита, освен на предвидените в тази конвенция. Всяка страна трябва да спазва и да се съобразява с условията на арбитражното решение […]“.
84
Член 54, параграф 1 от Конвенцията CIRDI предвижда:
„Всяка договаряща държава признава арбитражно решение, издадено съгласно тази конвенция, за задължително и изпълнява на своята територия финансовите задължения, наложени с решението, както ако беше окончателно съдебно решение на съд в тази държава. […]“.
85
Член 64 от Конвенцията CIRDI гласи, че „[в]секи спор, възникващ между договарящи държави относно тълкуването или прилагането на тази конвенция, който не е уреден чрез преговори, се отнася до Международния съд по молба на някоя от страните по този спор, освен ако заинтересуваните държави се споразумеят за друг начин на уреждане“.
86
Член 7 от ДИД предвижда, че споровете между инвеститорите и държавите, подписали договора, се уреждат по-специално от арбитражен съд, който прилага конвенцията CIRDI.
87
В случая Комисията посочва в съображения 126 и 127 от обжалваното решение, че правата и задълженията, на които се позовават сезиралите арбитражния съд, произтичат от прилагането на ДИД. След като констатира, че този договор е сключен между две държави членки, а не между една или няколко държави членки и една или повече трети държави, Комисията стига до заключението, че член 351 ДФЕС не е приложим в случая. От това тя извежда, че прилагането на правилата относно държавните помощи в конкретните обстоятелства по делото не е оказало въздействие върху правата и задълженията, предвидени в член 351 ДФЕС.
88
В съображение 129 от обжалваното решение Комисията добавя, че член 351 ДФЕС не е от значение в случая, доколкото в ДИД, който е предмет на арбитражното производство, не участва трета държава, която е страна по Конвенцията CIRDI.
89
С оглед на доводите на жалбоподателите и на мотивите на обжалваното решение по този въпрос анализът на настоящата част налага предварително да се провери дали в случая задълженията, поети от Румъния въз основа, от една страна, на ДИД, а от друга страна, на Конвенцията CIRDI, попадат в приложното поле на член 351 ДФЕС.
1) По наличието на задължения по смисъла на член 351 ДФЕС, поети от Румъния въз основа на ДИД
90
Член 351 ДФЕС се отнася, както бе посочено в точки 74 и 78 по-горе, до правата на третите държави и съответните задължения на държавите членки. Задълженията на Румъния, поети въз основа на ДИД преди присъединяването ѝ към Съюза, съответстват на правата на Кралство Швеция, поети на същото основание.
91
Към датата на подписване на ДИД Кралство Швеция е държава членка, а не трета за Съюза държава. Следователно от присъединяването на Румъния към Съюза такъв двустранен договор трябва вече да се счита за договор, отнасящ се до две държави членки (решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд), C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 72).
92
Член 351 ДФЕС обаче не е приложим към двустранен договор, сключен между две държави членки, след като няма трета държава, която да е страна по него (вж. в този смисъл решение от 8 септември 2009 г., Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, т. 99).
93
При тези условия към датата на предоставяне на помощта, която е определяща за преценката приложим ли е член 351 ДФЕС, в случая към деня на постановяване на арбитражното решение (вж. т. 62 по-горе), ДИД не може да се разглежда като споразумение, от което по смисъла на посочения член биха произтекли права за трети държави и задължения за тази държава членка, които могат да бъдат засегнати от прилагането на членове 107 и 108 ДФЕС в изпълнение на обжалваното решение.
94
Обстоятелството, че вредоносният факт, а именно отмяната — за която се твърди, че е в нарушение на ДИД — на разглежданата схема за данъчни стимули, за която с арбитражното решение е присъдено обезщетение, е настъпило преди присъединяването на Румъния към Съюза, не може да постави под въпрос това тълкуване.
95
Същото се отнася и за обстоятелството, че фактите, на които се основава отговорността на Румъния, са настъпили поне отчасти преди присъединяването ѝ към Съюза, когато тази държава все още е била трета държава по смисъла на член 351 ДФЕС.
96
Както подчертава Съдът в решението по жалбата, безспорно не може да се изключи възможността, че според принципите, произтичащи от националното право в областта на гражданската отговорност, право на обезщетение възниква към датата на отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули — факт, който е признат за пораждащ вредите (решение по жалбата, т. 117 и 118). За разлика от това, правото на обезщетение се различава от правото да се получи обезщетението, присъдено с арбитражното решение, така че разглежданата мярка за помощ не е била предоставена към датата на посочената отмяна (решение по жалбата, т. 119—127).
97
С оглед на гореизложеното се налага изводът, че задълженията на Румъния, поети въз основа на ДИД и разгледани в рамките на настоящия спор, не попадат в приложното поле на член 351 ДФЕС.
98
Следователно жалбоподателите не могат да поддържат, че с обжалваното решение Комисията е нарушила член 351 ДФЕС, като е възпрепятствала Румъния да изпълни своите задължения, поети въз основа на ДИД.
2) По наличието на задължения по смисъла на член 351 ДФЕС, поети от Румъния въз основа на Конвенцията CIRDI
99
Съгласно решението по жалбата системата от способи за съдебна защита, предвидена в Договора за ЕС и в Договора за функционирането на ЕС, замества арбитражното производство, предвидено в ДИД, считано от присъединяването на Румъния към Съюза, а именно от 1 януари 2007 г. (решение по жалбата, т. 145).
100
Безспорно е, че арбитражният съд, който прилага Конвенцията CIRDI и пред който е отнесен спорът между сезиралите арбитражния съд и Румъния, не е част от правораздавателната система на Съюза (решение по жалбата, точка 141).
101
Следователно арбитражното решение, прието от арбитражния съд на 11 декември 2013 г., тоест след присъединяването на Румъния към Съюза, не може да породи никакво действие и съответно не може да бъде изпълнено, така че да се изплати присъденото по него обезщетение (вж. в този смисъл определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 43).
102
Следователно юрисдикция на държава членка, сезирана с принудителното изпълнение на арбитражно решение, е длъжен да го остави без приложение и съответно в никакъв случай не може да пристъпи към неговото изпълнение, което да позволи на съответните лица да получат присъденото им с него обезщетение за вреди (определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 44). Този извод се отнася за Румъния като държава членка.
103
Следователно Румъния не е имала никакво задължение да изпълни арбитражното решение, нито a fortiori да го приложи, независимо от всякакво принудително изпълнение.
104
Ето защо следва да се заключи, че член 53 от Конвенцията CIDRI, съгласно който всяка страна, обвързана от арбитражното решение, трябва да го спазва и да се съобразява с условията му, както бе припомнено в точка 83 по-горе, в случая не поражда за Румъния задължения, попадащи в приложното поле на член 351 ДФЕС.
105
Следователно трябва да се приеме, че член 54 от Конвенцията ICSID, съгласно който „[в]сяка договаряща държава признава арбитражно решение, издадено съгласно тази конвенция, за задължително и изпълнява на своята територия финансовите задължения, наложени с решението“, както бе уточнено в точка 84 по-горе, не може да е породил права в полза на трети държави, на които биха съответствали задължения на Румъния, каквито в случая не съществуват.
106
Освен това, както е постановил Съдът, въпреки многостранния си характер Конвенцията CIRDI урежда двустранни отношения между договарящите страни по начин, аналогичен на двустранен договор. Макар жалбоподателите по същество да поддържат, че третите държави, сключили Конвенцията CIRDI, биха могли да имат интерес Румъния да спазва задълженията си по отношение на друга държава членка, като предприеме, в съответствие с разпоредбите на тази конвенция, изпълнението на арбитражно решение, което попада в приложното поле на същата, такъв чисто фактически интерес не може да се приравни на „право“ по смисъла на член 351, първа алинея ДФЕС, което да обоснове прилагането на тази разпоредба (вж. в този смисъл решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд), C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 75 и 76.
107
Ето защо членове 53 и 54 от Конвенцията ICSID не могат да се тълкуват в смисъл, че са създали „права“ по смисъла на член 351, първа алинея ДФЕС в полза на трети държави, подписали тази конвенция, които съответстват на задълженията на Румъния да изпълни арбитражното решение.
108
При тези условия и без да е необходимо произнасяне по твърдяното от жалбоподателите въздействие на член 25, параграф 1 и на член 64 от Конвенцията CIRDI върху задължението на Румъния да изпълни арбитражното решение в приложение на същата конвенция, разпореждайки възстановяване на помощта, обжалваното решение не може да е попречило на тази държава членка да изпълни задължения, които попадат в приложното поле на член 351 ДФЕС. Следователно подобно решение не нарушава този член, по силата на който правата и задълженията, произтичащи от споразумение, сключено между държава членка преди присъединяването ѝ и трети държави, не се засягат от разпоредбите на Договорите.
109
Така Комисията не е допуснала грешка при прилагане на правото, като е приела, че „прилагането на правото в областта на държавната помощ не [e засегнало] правата и задълженията, защитени по силата на член 351 ДФЕС“.
110
Следователно оплакването за нарушение на член 351, първа алинея ДФЕС трябва да се отхвърли, а следователно и оплакването за нарушение, изведено от неспазването на принципа pacta sunt servanda, чийто израз е посоченият член.
111
Същото се отнася и за оплакването, изведено от неспазването на принципа на лоялно сътрудничество, доколкото той прилагал член 351, първа алинея ДФЕС.
112
С оглед на всичко изложено по-горе настоящата част трябва да се отхвърли, а следователно и първото основание в своята цялост.
2.
По второто основание, изведено от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС
113
Жалбоподателите поддържат, че Комисията не е доказала, че условията, предвидени в член 107, параграф 1 ДФЕС, са изпълнени в случая. Те разделят основанието си на три части.
114
Комисията, подкрепена от Кралство Испания, оспорва довода на жалбоподателите.
115
Следва да се припомни, че съгласно член 107, параграф 1 ДФЕС „всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е несъвместима с вътрешния пазар“.
116
Съгласно постоянната съдебна практика квалифицирането като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС изисква всички посочени в тази разпоредба условия да са изпълнени. Така, за да може дадена мярка да бъде квалифицирана като държавна помощ, първо, трябва да става дума за намеса на държавата или чрез ресурси на държавата, второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки, трето, тя трябва да предоставя предимство на своя получател и четвърто, трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (вж. решение от 12 ноември 2013 г.MOL/Комисия, T‑499/10, EU:T:2013:592, т. 51 и цитираната съдебна практика).
а)
По първата част, изведена от липсата на икономическо предимство
117
Жалбоподателите поддържат, че разглежданата мярка за помощ не им предоставя никакво икономическо предимство. Те излагат три основни оплаквания.
118
На първо място, жалбоподателите изтъкват, че противно на приетото от Комисията, арбитражното решение не обезщетява сезиралите арбитражния съд за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули, а им присъжда обезщетение за вредите, претърпени поради това, че в нарушение на член 2, параграф 3 от ДИД Румъния не им е осигурила справедливо и равноправно третиране. Най-малкото, дори да се приеме, че Комисията тълкува посоченото арбитражно решение правилно, компенсирането на непреките последици от тази отмяна, каквито са пропуснатите ползи или загубата на възможност за спечелване на нови пазари, не можело да се квалифицира като предимство по смисъла на правната уредба относно държавните помощи.
119
На второ място, жалбоподателите поддържат, че в приложение на съдебната практика, установена с решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24), присъденото с арбитражното решение обезщетение за вреди не представлява предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
120
На трето и последно място, дори да се приеме, че арбитражното решение е могло да представлява предимство, разглежданата мярка за помощ погрешно се определяла като плащането на спорните суми в обжалваното решение, а не в посоченото арбитражно решение. Това плащане обаче било част от „нормалния ход“ на изпълнението или принудителното изпълнение на това арбитражно решение, така че плащането на обезщетението, присъдено срещу Румъния, не можело да представлява различно предимство от това, за което се твърди, че е предоставено със същото арбитражно решение.
121
Следва да се отбележи, че за държавни помощи се считат мерките, които под каквато и да било форма са в състояние пряко или непряко да поставят определени предприятия в по-благоприятно положение или които трябва да се разглеждат като икономическо предимство, което предприятието получател не би получило в нормални пазарни условия (вж. решения от 15 май 2019 г., Achema и др., C‑706/17, EU:C:2019:407, т. 83 и цитираната съдебна практика, и от 17 септември 2020 г., Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, т. 39 и цитираната съдебна практика).
122
В това отношение, за да се прецени дали държава членка е предоставила предимство на дадено предприятие, е необходимо да се сравни финансовото положение на предприятието след въвеждането на мярката с финансовото положение, в което то би се намирало, ако мярката не беше въведена. За помощи се считат по-специално намесите, които по различни начини намаляват задълженията, обичайно в тежест на бюджета на едно предприятие. Следователно предимство е налице, когато поради мярката и без това да е обосновано от естеството или структурата на съответната система, нетното финансово състояние на получателя се подобри (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2020 г., Compagnie des pêches de Saint-Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, т. 40).
123
Общият съд счита за уместно да разгледа, на първо място, третото оплакване, изведено от погрешното определяне на разглежданата мярка за помощ, преди да анализира първото и второто оплаквания, основани на предпоставката, че присъденото с арбитражното решение обезщетение за вреди представлява посочената мярка.
1) По третото оплакване, изведено от погрешното определяне на разглежданата мярка за помощ
124
Жалбоподателите поддържат по същество, както бе припомнено в точка 120 по-горе, че разглежданата мярка за помощ не е плащането на спорните суми, а арбитражното решение. Следователно Комисията допуснала грешка при прилагане на правото в обжалваното решение, като неправилно определила разглежданата от нея мярка, поради което тя не можела, без да допусне грешка в преценката, да квалифицира това плащане като предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
125
Разглежданата в настоящия случай мярка за помощ е определена в съображение 39 от обжалваното решение по следния начин: „[м]ярката, предмет на оценка, е плащането на [спорните суми], независимо дали чрез изпълнение, или принудително изпълнение на [арбитражното решение], плюс лихвата, която се е натрупала от датата на издаването му“.
126
От съображение 39 от обжалваното решение, което се отнася до „Описание[то] на мярката“ и е в част 3 от това решение, озаглавена „Описание на мярката и основания за откриване на процедурата“, недвусмислено следва, че мярката, за която се отнася това решение, е изплащането на спорните суми, а не арбитражното решение.
127
Определянето от Комисията на разглежданата мярка за помощ като плащането на спорните суми се потвърждава в съображение 123 от обжалваното решение, в което се посочва, че „[посоченото плащане] на [сезиралите арбитражния съд], независимо дали чрез изпълнение или принудително изпълнение на това Решение, ще подобри конкурентната им позиция“.
128
Тази констатация не може да бъде поставена под въпрос от довода, който жалбоподателите извеждат от точка 124 от решението на Съда по жалбата, съгласно която „правото на обезщетение, присъдено за поправяне на вредите, които сезиралите арбитражния съд твърдят, че са претърпели поради отмяната — за която се твърди, че е в нарушение на ДИД — на разглежданата схема за данъчни стимули, е предоставено едва с арбитражното решение“.
129
Всъщност следва да се уточни, че по този начин Съдът се е произнесъл единствено по компетентността rationae temporis на Комисията да приеме обжалваното решение на основание член 108 ДФЕС. Така в точка 124 от решението на Съда по жалбата той се е произнесъл само по датата, на която на жалбоподателите е предоставено правото на обезщетение, а не по квалификацията на плащането на спорните суми като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, както е била разгледана в обжалваното решение.
130
В това отношение за определянето на разглежданата мярка за помощ като плащането на спорните суми е без значение въпросът дали независимо от разглежданите плащания арбитражното решение само по себе си представлява предимство, което може да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
131
Впрочем в точка 135 от решението по жалбата Съдът изрично констатира, че с обжалваното решение Комисията е разгледала от гледна точка на правилата на Договора за функционирането на ЕС в областта на държавните помощи плащането на спорните суми, извършено в изпълнение на арбитражното решение.
132
Освен това Комисията не може да прикани Общия съд, както следва от допълнителните ѝ писмени становища и от устните състезания в съдебното заседание, да приеме, че разгледаната от нея мярка трябва да се възприема като една-единствена мярка, състояща се от арбитражното решение и неговото изпълнение. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика в рамките на жалба за отмяна Общият съд не може да замени мотивите на издателя на обжалвания акт със свои собствени мотиви (вж. решение от 26 октомври 2016 г., PT Musim Mas/Съвет, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, т. 64 и цитираната съдебна практика).
133
Макар жалбоподателите да поддържат също, че плащането на обезщетението за вреди е само „автоматична последица“ от арбитражното решение, с това твърдение те единствено констатират, че това решение е причината за плащането на спорните суми от Румъния и не биха могли с подобна констатация основателно да поддържат, че посоченото плащане не представлява отделно предимство от посоченото решение.
134
Всъщност член 107, параграф 1 ДФЕС не разграничава държавните помощи според техните цели, а както припомня Комисията в съображение 80 от обжалваното решение, ги определя в зависимост от техните последици (решения от 4 март 2021 г., Комисия/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, т. 61 и в производство по обжалване, т. 122).
135
Дори да се предположи, че арбитражното решение не може да се отдели от неговото изпълнение, това не променя факта, че плащането на спорните суми, независимо дали чрез изпълнение или принудително изпълнение на посоченото арбитражно решение, представлява мярката, подложена на преценка от Комисията в обжалваното решение.
136
При тези условия, противно на твърденията на жалбоподателите, Комисията правилно е могла да определи изплащането на спорните суми като разглежданата мярка за помощ, за да провери в рамките на преценката си налице ли е държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС дали такова плащане представлява икономическо предимство, от което жалбоподателите не биха се ползвали при нормални пазарни условия.
137
С оглед на всичко изложено по-горе настоящото оплакване трябва да се отхвърли.
2) По първото оплакване, изведено от това, че разглежданата мярка за помощ не може да представлява предимство, предоставено като компенсация за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули
138
Както следва от точка 118 по-горе, настоящото оплакване почива на два основни довода.
i) По първия довод, че Комисията е допуснала грешка, като е приела, че арбитражното решение обезщетява сезиралите арбитражния съд за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули
139
От точка 131 по-горе следва, че Комисията е разгледала от гледна точка на правилата на Договора за функционирането на ЕС в областта на държавните помощи изплащането на спорните суми, а не разглежданата схема за данъчни стимули, която, тъй като е била отменена преди присъединяването на Румъния към Съюза, вече не е била в сила към момента на приемане на обжалваното решение (решение на Съда по жалбата, т. 135).
140
За тази цел, както следва от съображение 93 от обжалваното решение, Комисията е разгледала основанията, въз основа на които арбитражният съд е определил помощта, която е предоставил на сезиралите го, и описанието на твърдените вреди.
141
От съображение 94 от обжалваното решение е видно, че Комисията най-напред приема, че арбитражният съд е присъдил обезщетение за вредите, произтичащи от преждевременната отмяна на разглежданата схема за данъчни стимули. По-нататък, както става ясно от съображение 95 от посоченото решение, тя приема, че изпълнението или принудителното изпълнение на арбитражното решение от Румъния предоставя на сезиралите арбитражния съд сума, съответстваща на предимствата, които последните е трябвало да получат в рамките на посочената схема за периода от момента на нейната отмяна — 22 февруари 2005 г., до планираната дата, на която изтича срокът ѝ на действие — 1 април 2009 г. Накрая тя констатира, че размерът на вредата представлява по същество, от една страна, възстановяването на размера на митата, начислени върху вноса на захар и други суровини, които сезиралите арбитражния съд са щели да избегнат, ако не беше извършена посочената отмяна, и от друга страна, размера на пропуснатите в резултат на тази отмяна ползи от продажбата на крайни продукти.
142
Поради това в съображение 96 от обжалваното решение Комисията квалифицира изплащането на спорните суми като икономическо предимство, което сезиралите арбитражния съд не биха могли да получат при нормални пазарни условия, с мотива че това плащане е предназначено да ги обезщети за вредите, които са претърпели поради отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули.
143
За да оспорят тълкуването на арбитражното решение от Комисията, жалбоподателите поддържат, че арбитражният съд е присъдил на сезиралите арбитражния съд обезщетение за вредите, които те са претърпели, както бе припомнено в точка 118 по-горе, поради неизпълнението от страна на Румъния на задължението ѝ да осигури справедливо и равноправно третиране на инвестициите на последните в съответствие с член 2, параграф 3 от ДИД. В това отношение те уточняват, че Румъния е нарушила този член, тъй като, от една страна, е премахнала основните предимства на разглежданата схема за данъчни стимули, като същевременно е запазила в сила съпътстващите задължения, и от друга страна, не е действала прозрачно, като не е информирала своевременно сезиралите арбитражния съд за отмяната на посочената схема.
144
Жалбоподателите добавят, че макар арбитражният съд да се е позовал на разглежданата схема за данъчни стимули, за да определи количествено претърпяната вреда, това обстоятелство само по себе си не може да означава, че арбитражното решение е възстановило посочената схема.
145
В случая от точка 872 от арбитражното решение, както е възпроизведена в точка 27 от решението на Съда по жалбата и в съображение 26 от обжалваното решение, следва, че арбитражният съд е приел, че като е отменила разглежданата схема за данъчни стимули преди 1 април 2009 г., Румъния, първо, е нарушила оправданите правни очаквания на сезиралите арбитражния съд, които са мислили, че тези стимули ще бъдат на разположение, по същество в същия вид, до 31 март 2009 г. включително, второ, не е действала прозрачно, като не е информирала своевременно тези жалбоподатели, и трето, следователно не е осигурила справедливо и равноправно третиране на инвестициите на посочените жалбоподатели по смисъла на член 2, параграф 3 от ДИД. Поради това посоченият арбитражен съд е осъдил Румъния да им заплати обезщетение за вреди, чийто размер е определен, като се вземат предвид главно твърдените от тези жалбоподатели вреди в периода от 22 февруари 2005 г. до 31 март 2009 г.
146
След това припомняне, на първо място, следва да се отбележи, че присъденото с арбитражното решение обезщетение, както е посочено в диспозитива на това решение и както е обобщено в съображение 27 от обжалваното решение, включва следните вреди: увеличените разходи за захар (за вноса на която сезиралите арбитражния съд е трябвало да плащат мито след отмяната на облекчението за суровините), увеличените разходи за суровини, различни от захар и някои видове полиетилен терефталат (PET, за които искането за обезщетение за вреди е било отхвърлено от арбитражния съд с мотива, че жалбоподателите никога не са се възползвали от облекчението за суровините по отношение на техния внос), загубата на способността за запасяване със захар на ниски цени (чийто размер е изчислен въз основа на платените мита за внесената захар, които е можело да бъдат избегнати, ако сезиралите арбитражния съд са имали възможност да складират захарта преди 1 април 2009 г.), пропуснатите ползи, произтичащи от нереализирани продажби на готова продукция (съответстващи на загубата на пазарни дялове през периода 2004—2008 г. от безалкохолни напитки и други продукти, съдържащи захар, увеличението на разходите за които е довело до повишаване на цените на посочените продукти, като това увеличение на свой ред е довело до спад в продажбите на същите продукти).
147
Върху сумите, присъдени като обезщетение за така установените вреди, са начислени лихви, които се изчисляват от 1 март 2007 г. във връзка с увеличените разходи за захарта и други суровини, от 1 ноември 2009 г. във връзка със загубата на капацитета за съхранение на захарта и от 1 май 2008 г. във връзка с пропуснатите ползи.
148
На второ място, следва да се припомни, както става ясно от обжалваното решение, че разглежданата схема за данъчни стимули предоставя на някои инвеститори от региони, считани от румънското правителство за намиращи се в неравностойно положение, освобождаване от митата за суровините, необходими за инвестициите в съответния регион в неравностойно положение, като след промяна на схемата освобождаването от мита е заменило първоначално предвиденото възстановяване на тези мита.
149
Както бе посочено в точка 7 по-горе, сезиралите арбитражния съд, в качеството си на инвеститори в миннодобивния район Щей-Нучет, за който се счита, че е в неравностойно положение, са се ползвали от освобождаването от мита върху суровините, предвидени от разглежданата схема за данъчни стимули, от началото на 2000‑те години до нейната отмяна на 22 февруари 2005 г.
150
На трето място, следва да се добави, че макар жалбоподателите да оспорват последиците, които могат да бъдат изведени от използвания от арбитражния съд метод за изчисляване на обезщетението, за разлика от това те не оспорват, че размерът на обезщетенията за вреди е определен, отчитайки разглежданата схема за данъчни стимули.
151
От точки 944 и 945 от арбитражното решение става ясно, че възприетият от арбитражния съд метод за изчисляване на претърпените вреди е предложен от сезиралите арбитражния съд и се изразява в количествено определяне на увеличението на разходите и на пропуснатите ползи, претърпени от сезиралите арбитражния съд поради това, че не са могли да развият дейността си, както са предвиждали, чрез извършване на допълнителни инвестиции и продажбата на продукти на основата на захар.
152
В това отношение арбитражният съд посочва в точка 917 от арбитражното решение, възпроизведена в съображение 94 от обжалваното решение, че обезщетенията следва да бъдат предоставени въз основа на принципа, че „жалбоподателят трябва да се постави обратно в положението, в което „по всяка вероятност“ той би бил в отсъствието на нарушението на международното право“. Освен това той приема, както следва от точка 928 от посоченото арбитражно решение, че само загубите, които са в причинно-следствена връзка с деянието, представляващо нарушение на международното право, могат да бъдат компенсирани чрез обезщетения, както и че „всички нарушения на ДИД, твърдени от [сезиралите арбитражния съд], произтичат от един и същ факт: [а именно] преждевременната отмяна на стимулите съгласно [разглежданата схема за данъчни стимули], или са в пряка връзка с преждевременната отмяна“.
153
При тези условия, както отбелязва Комисията в съображение 94 от обжалваното решение, при оценяване на точния размер на обезщетението, дължимо на жалбоподателите, арбитражният съд е взел предвид дали загубите са били понесени в действителност и дали те са били пряко свързани с отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули, както следва по-специално от точка 953 от арбитражното решение, що се отнася до присъждането на обезщетение за вреди от увеличението на цената на захарта, от точка 971 от посоченото решение, що се отнася до присъждането на обезщетение за вреди от увеличението на цената на суровините, различни от захарта и PET, от точки 982—985 от това решение, що се отнася до присъждането на обезщетение за загубата на капацитет да складират захарта, и от точки 1016—1020 от същото решение, що се отнася до присъждането на обезщетение за пропуснати ползи от нереализирани продажби на готова продукция.
154
На четвърто и последно място, както подчертава Съдът в точка 117 от решението по жалбата, присъденото с арбитражното решение обезщетение, тъй като цели да поправи вредите, които сезиралите арбитражния съд твърдят, че са претърпели поради отмяната — за която се твърди, че е в нарушение на ДИД — на разглежданата схема за данъчни стимули от Румъния, произтича от тази отмяна, която представлява вредоносният факт, за който арбитражният съд е присъдил това обезщетение.
155
От точки 146—154 по-горе следва, че като е приел, както бе припомнено в точка 145 по-горе, че Румъния не е осигурила справедливо и равноправно третиране по смисъла на член 2, параграф 3 от ДИД на направените от сезиралите арбитражния съд инвестиции, арбитражният съд е искал да обезщети последните за финансовите последици от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули.
156
Както подчертава Комисията в съдебното заседание, арбитражният съд нито е характеризирал, нито е определил количествено, от една страна, вредата, която би произтекла от запазването на задълженията, наложени на получателите по разглежданата схема за данъчни стимули, независимо от премахването на предимствата, свързани с нея, а от друга страна, вредата, която би произтекла от непрозрачното поведение на Румъния, поради това че не е информирала по подходящ начин инвеститорите, че тази схема ще спре да действа преди обявената крайна дата.
157
Следователно жалбоподателите нямат основание да поддържат, че арбитражното решение не е обезщетило сезиралите арбитражния съд за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули, а им е присъдило обезщетение за вредите, претърпени в резултат на това, че Румъния, от една страна, е запазила задълженията, свързани с установените с посочената схема предимства, въпреки отмяната на тази схема, а от друга страна, не ги е информирала своевременно за тази отмяна в нарушение на задължението си да осигури справедливо и равноправно третиране на инвестициите на инвеститорите в съответствие с член 2, параграф 3 от ДИД.
ii) По втория довод, изведен от това, че обезщетяването за непреките последици от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули не може да се квалифицира като предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС
158
Жалбоподателите добавят, както бе уточнено в точка 118 по-горе, че дори ако Общият съд приеме, че арбитражното решение е обезщетило сезиралите арбитражния съд за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули, компенсацията за непреките последици от тази отмяна, каквито са пропуснатите ползи или загубата на възможност за спечелване на нови пазари, не може да се квалифицира като предимство по смисъла на правната уредба относно държавните помощи.
159
В това отношение жалбоподателите отбелязват, че спорните суми не съответстват на сумите, които те биха получили, ако разглежданата схема за данъчни стимули не е била отменена. Според тях обезщетението, присъдено от арбитражния съд по силата на арбитражното решение, компенсира непреките последици от отмяната на посочената схема, а именно увеличението на разходите поради невъзможността, в която са се оказали жалбоподателите, да складират захарта преди планираната крайна дата на тази схема, и намаляването на печалбите поради загубата на пазарен дял, произтичаща от увеличаването на разходите за внесените суровини в резултат на плащането на митата.
160
При това положение, дори да се приеме, че плащането на спорните суми е довело до обезщетяване за оттеглянето на неправомерна или несъвместима помощ, каквато би била разглежданата схема за данъчни стимули, жалбоподателите по дело T‑704/15 RENV подчертават, че сумите, присъдени от арбитражния съд като компенсация за пропуснатите ползи или за загубата на възможност вследствие на отмяната на тази схема, при всички положения не могат да представляват, в съответствие с релевантната съдебна практика, „предимства“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
161
Съгласно съдебната практика, на която се позовават жалбоподателите, връщането на неправомерна помощ с оглед на възстановяването на предишното положение не предполага различно възпроизвеждане на миналото в зависимост от хипотетични елементи, а предполага единствено премахване на предимството, което тя е предоставила на получателя си, а не премахване на евентуалната икономическа полза, реализирана от същия в резултат на това предимство (решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:990, т. 91 и 92).
162
Най-напред следва да се отбележи, че за квалифицирането на обезщетението, присъдено от арбитражния съд по силата на арбитражното решение, е без значение дали това обезщетение представлява компенсация за оттеглянето на неправомерна или несъвместима помощ, като в това отношение релевантен е единствено въпросът дали предоставеното обезщетение може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Освен това фактът, че съгласно съдебната практика, на която се позовават жалбоподателите, възстановяването на неправомерна помощ предполага единствено премахване на предимството, което тя е предоставила на получателя си, също е без значение за квалификацията, която Комисията трябва да направи на присъденото с посоченото арбитражно решение обезщетение с оглед на тази разпоредба.
163
По-нататък следва да се отбележи, че цитираната в точка 161 по-горе съдебна практика не допуска възстановяването на неправомерна помощ да обхваща премахването на евентуалната икономическа полза, реализирана от получателя чрез използването на неправомерната помощ. Във всеки случай обаче обжалваното решение разпорежда възстановяването на спорните суми, а не възстановяването на хипотетично предимство, което би произтекло от използването на помощта от получателя.
164
Всъщност предимството, от което са се ползвали жалбоподателите по настоящия спор, е изплащането на обезщетението, присъдено по силата на арбитражното решение.
165
Освен това иск за обезщетение като предявения от сезиралите арбитражния съд не би могъл да доведе до заобикаляне на ефективното прилагане на правилата в областта на държавните помощи (вж. в този смисъл решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 42—44). По този начин обезщетението за вреди, изплатено като компенсация за загуба на пазарен дял или за загуба на капацитет за складиране на суровини или в крайна сметка за всички вреди, произтичащи от отмяната на схема за помощи, не би могло да избегне квалификацията като държавна помощ, тъй като такова обезщетение за вреди би отговорило на определението за икономическо предимство по смисъла на посочените правила.
166
В това отношение в съображение 96 от обжалваното решение Комисията приема следното:
„[…] [П]редоставянето на [сезиралите арбитражния съд] на обезщетение за пропуснати ползи, защото е трябвало да поемат своите оперативни разходи, също представлява икономическо предимство, което не е на разположение при нормални пазарни условия и в отсъствието на Решението; при нормални пазарни условия предприятието би трябвало само да поема разходите, свързани с неговата икономическа дейност, и следователно не би генерирало тези печалби. На трето място отделно и допълнително предимство се предоставя с плащането на [сезиралите арбитражния съд] на лихви върху предполагаеми плащания, дължими в миналото, които обаче сами по себе си трябва да бъдат определени като предоставящи предимство“.
167
Налага се обаче констатацията, че жалбоподателите не са изтъкнали нито един довод, който да може да постави под въпрос съдържащите се в съображение 96 от обжалваното решение изводи на Комисията, която след като анализира предимствата, предоставени на жалбоподателите в рамките на разглежданата схема за данъчни стимули за периода между момента, в който тя е отменена, и планираната ѝ крайна дата, приема, че предоставеното от арбитражния съд обезщетение представлява икономическо предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
168
С оглед на всичко изложено по-горе жалбоподателите не доказват, че Комисията неправилно е приела, че разглежданата мярка за помощ представлява икономическо предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, предоставено на сезиралите арбитражния съд като компенсация на последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули.
169
Следователно настоящото оплакване трябва да се отхвърли изцяло.
3) По второто оплакване, изведено от неспазването на решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87)
170
Както следва от точка 119 по-горе, настоящото оплакване почива на предпоставката, че арбитражното решение е произвело правно действие по отношение на жалбоподателите, като им е присъдило обезщетение за вреди, претърпени поради твърдяното нарушение на ДИД, което е в основата на правото им на обезщетение, присъдено с посоченото арбитражно решение. При това положение, в съответствие с решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24), плащането на обезщетение за вреди въз основа на посоченото арбитражно решение не можело да се квалифицира като държавна помощ.
171
Следва да се припомни, че държавните помощи, представляващи мерки на държавен орган, които поставят в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки, имат коренно различно правно естество от обезщетението, което националните органи евентуално са осъдени да заплатят на частни лица, за да поправят вредите, които са им причинили. Също така обезщетението за вреди не представлява държавна помощ по смисъла на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др., 106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24).
172
Освен това съгласно постоянната съдебна практика следва да се направи разграничение между исковете за обезщетение за вреди, причинени от незаконосъобразност, и исковете за плащане на суми, дължими по силата на правна уредба (вж. в този смисъл решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др., 106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 25 и 26 и цитираната съдебна практика).
173
Всъщност, в случай че претендираните по съдебен ред суми — дори и формално да могат да бъдат определени като обезщетение — съответстват на предимство, чието плащане ищецът иска по силата на правна уредба, искът няма за цел да поправи вреда, различна от неизплащането в пълен размер на предимството, на което ищецът е счел, че има право съгласно същата тази правна уредба (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., DOBELES HES, C‑702/20 и C‑17/21, EU:C:2023:1, т. 61 и 62).
174
Ето защо, когато национална правна уредба въвежда „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, плащането на претендирана по съдебен ред сума съгласно тази правна уредба също представлява такава помощ (решение от 12 януари 2023 г., DOBELES HES, C‑702/20 и C‑17/21, EU:C:2023:1, т. 65).
175
Следователно, както бе припомнено в точка 165 по-горе, получателят на помощ не може да заобиколи ефективното прилагане на правилата в областта на държавните помощи, като, без да се позове на правото на Съюза в областта на държавните помощи, се снабди с осъдително съдебно решение за изплащане на обезщетение, чието действие в крайна сметка би му позволило да продължава да прилага разглежданата помощ в продължение на няколко години (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 42—44).
176
В случая, както следва от точки 99—101 по-горе, правораздавателната система на Съюза, извън която се намира арбитражният съд (решение на Съда по жалбата, т. 141), е заменила арбитражното производство, предвидено в ДИД, считано от присъединяването на Румъния към Съюза, а именно от 1 януари 2007 г., така че арбитражното решение, прието от посочения съд след посоченото присъединяване, не може да произведе действие по отношение на жалбоподателите (определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 40—43).
177
При тези условия и във всички случаи възприетата в арбитражното решение квалификация не е определяща за анализа на въпроса налице ли е държавна помощ. Следователно изплащането на спорните суми в изпълнение на посоченото арбитражно решение не може да се квалифицира като обезщетение за вреди по смисъла на правото на Съюза само поради това че такава квалификация би произтекла от арбитражното решение.
178
В това отношение Комисията е имала право, както е направила в обжалваното решение, да анализира налице ли е държавна помощ независимо от правната квалификация, възприета от арбитражния съд.
179
Както обаче следва от анализа на първото оплакване от първата част на второто основание, Комисията е заключила, без жалбоподателите да са успели да оспорят тази преценка, че разглежданата мярка за помощ представлява икономическо предимство, изплатено на сезиралите арбитражния съд като компенсация за последиците от отмяната на разглежданата схема за данъчни стимули, а не за вредите, които те твърдят, че са претърпели в резултат на поведението на Румъния, за това че, от една страна, е запазила задълженията, свързани с установените с посочената схема предимства, въпреки отмяната ѝ, а от друга страна, не ги е информирала своевременно за тази отмяна.
180
След като не е доказано, че изплащането на спорните суми е довело до поправянето на вреда, произтичаща от предполагаемото виновно поведение на Румъния, както бе посочено в точка 157 по-горе, жалбоподателите нямат основание да поддържат, че разглежданата мярка за помощ не може да се квалифицира като държавна помощ в приложение на решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24).
181
Жалбоподателите обаче добавят, че арбитражното решение не може да ги обезщети за оттеглянето на неправомерна или несъвместима помощ, каквато би представлявала разглежданата схема за данъчни стимули. По същество това било така, защото тази схема, която е приведена в действие преди присъединяването на Румъния към Съюза, никога не е била подчинена на правната уредба на Съюза в областта на държавните помощи, както и на компетентността на Комисията.
182
В самото начало трябва да се припомни, че съдебната практика, установена с решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24), на неспазването на която жалбоподателите се позовават, се отнася единствено до квалифицирането на мярка като държавна помощ, тъй като тя само предвижда, че публичните помощи имат коренно различно правно естество от обезщетението за вреди.
183
Както следва от точки 139—157 по-горе, Комисията правилно е заключила, че полученото от сезиралите арбитражния съд предимство не представлява поправяне на вреда, произтичаща от незаконосъобразност по смисъла на решение от 27 септември 1988 г._Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24). Ето защо доводите на жалбоподателите, целящи да поставят под въпрос допълнителните мотиви на обжалваното решение относно неправомерността на помощта, изтъкнати от Комисията с цел да се изключи прилагането на решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457), не могат да поставят под въпрос основателността на посоченото решение в това отношение.
184
Във всеки случай и за изчерпателност може да се припомни, че съгласно член 64, параграф 1, подточка iii) от Европейското споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Румъния, от друга страна, сключено и одобрено от името на Общността с Решение 94/907/ЕОВС/ЕО, Евратом на Съвета и на Комисията от 19 декември 1994 г. (ОВ L 357, 1994 г., стр. 2, наричано по-нататък „Европейското споразумение“), несъвместима с правилното функциониране на посоченото споразумение е всяка държавна помощ, която нарушава или създава опасност от нарушаване на конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производство на определени стоки, доколкото тя може да засяга търговията между Европейските общности и Румъния. Съгласно член 64, параграф 2 от това споразумение всички действия, противоречащи на този член, ще бъдат преценявани „на базата на критериите, произтичащи от приложението на разпоредбите на членове 85, 86 и 92 от Договора [за ЕИО, понастоящем членове 101, 102 и 107 ДФЕС]“.
185
За да изпълни задължението си за привеждане в съответствие, предвидено в Европейското споразумение, през 1999 г. Румъния прие lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (Закон № 143/1999 за държавните помощи), който включва същото определение за държавна помощ като съдържащото се в член 64 от посоченото споразумение и в правото на Съюза. Този закон определя Consiliul Concurentei (Съвет за защита на конкуренцията, Румъния) и Oficiul Concurenței (Служба за защита на конкуренцията, Румъния) като национални органи, отговорни за надзора на държавните помощи, които са компетентни да преценяват съвместимостта на държавните помощи, предоставени от Румъния на предприятията.
186
В случая Комисията уточнява, че настоящият спор не попада в обхвата на съдебната практика, установена с решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (106/87—120/87, EU:C:1988:457, т. 23 и 24), с мотива, както по същество следва от съображение 103 от обжалваното решение, че тъй като разглежданата схема за данъчни стимули е довела до предоставянето на неправомерна държавна помощ, предоставеното на сезиралите арбитражния съд обезщетение, чийто размер би съответствал на данъчните стимули, от които те са били лишени вследствие на отмяната на посочената схема, само по себе си представлява неправомерна държавна помощ.
187
В това отношение от преписката е видно, че с решение от 15 май 2000 г. румънският Съвет за защита на конкуренцията приема, че „[о]свобождаването от мита за суровини трябва да се счита за държавна оперативна помощ“, като това решение не е било нито оспорено, нито отменено.
188
При това положение единственото обстоятелство, изтъкнато в подкрепа на довода им, припомнен в точка 181 по-горе, че разглежданата схема за данъчни стимули е била въведена преди присъединяването на Румъния към Съюза, не означава, че тази схема не е била разгледана с оглед на приложимите в Съюза правила в областта на държавните помощи. В това отношение е без значение фактът, че Комисията не била компетентна да извърши такава преценка, тъй като тази преценка е извършена от орган, чиято компетентност не се оспорва в настоящето дело.
189
Следователно жалбоподателите не могат, изтъквайки само този мотив, да поддържат, че Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е приела, както следва от съображение 103 от обжалваното решение, че присъденото с арбитражното решение обезщетение е довело до обезщетяване на сезиралите арбитражния съд за оттеглянето на неправомерна или несъвместима помощ, каквато представлявала разглежданата схема за данъчни стимули, в съответствие с принципите на съдебната практика, припомнена в точки 172—174 по-горе.
190
С оглед на всичко изложено по-горе настоящото оплакване трябва да се отхвърли, а следователно и настоящата част в своята цялост.
[…]
в)
По третата част, изведена от липсата на отговорност на Румъния за разглежданата мярка за помощ
201
Жалбоподателите поддържат по същество, че съгласно членове 53 и 54 от Конвенцията CIRDI изпълнението или принудителното изпълнение на арбитражното решение от Румъния е неволна и автоматична последица от нейните правни задължения спрямо другите страни по тази конвенция. Тъй като Румъния била длъжна да приложи или изпълни посоченото арбитражно решение, изплащането на спорните суми не било едностранно и самостоятелно решение на тази държава членка. Следователно Румъния не можела да носи отговорност за твърдяната помощ, така че да може да се приеме, че тя представлява държавна такава по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
202
В подкрепа на съображенията си жалбоподателите се позовават на съдебната практика, установена с решение от 5 април 2006 г., Deutsche Bahn/Комисия (T‑351/02, EU:T:2006:104, т. 100—102), според която държавите членки не отговарят за мерките, които са длъжни да приемат по силата на правото на Съюза и за които не разполагат с никакво право на преценка. Те твърдят, че същото следва да важи и за мерките, наложени от международното право.
203
Освен това съгласно Конвенцията ICSID арбитражното решение подлежи на изпълнение във всички договарящи държави, включително извън Съюза. Тъй като по този начин сезиралите арбитражния съд имат право да пристъпят към принудително изпълнение върху активите на Румъния в чужбина, изпълнението на арбитражното решение не следвало непременно да бъде решено от румънски съд, така че и поради тази причина Румъния не можела да носи отговорност за твърдяната помощ.
204
В писмените си становища относно изводите, които следва да се направят въз основа на решението на Съда по жалбата, жалбоподателите добавят, че във всеки случай отговорността за приемането на арбитражното решение сама по себе си не може да бъде вменена на Румъния. Всъщност посоченото арбитражно решение било прието от независим съд, тъй като Румъния не упражнявала никакъв контрол върху неговите решения, които не можели да бъдат обжалвани пред румънските съдилища. По тази причина тази държава членка не можела да носи отговорност за арбитражното решение.
205
Комисията, подкрепяна от Кралство Испания, оспорва доводите на жалбоподателите.
206
Съгласно съдебната практика, за да могат предимства да бъдат квалифицирани като „помощи“ по член 107, параграф 1 ДФЕС, отговорността за тях трябва да се носи от държавата (вж. решение от 13 септември 2017 г., ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, т. 20 и цитираната съдебна практика). В това отношение следва да се отбележи, че когато дадено предимство е предоставено от публичен орган, отговорност за него по определение носи държавата (вж. решение от 15 декември 2021 г., Oltchim/Комисия, T‑565/19, EU:T:2021:904, т. 160 и цитираната съдебна практика).
207
В случая Комисията припомня в съображение 43, пето тире от обжалваното решение, че в решението за откриване на процедурата тя е приела, че решението за предоставяне на предимството може да бъде приписано на Румъния, независимо от това дали тя е изпълнила арбитражното решение доброволно, или по разпореждане на съд.
208
В съображения 118—120 от обжалваното решение Комисията отбелязва най-напред, че доброволното решение на Румъния да сключи ДИД е създало условията за избирателното предимство.
209
По-нататък Комисията уточнява, че тази държава членка отговаря за изплащането на частта от обезщетението, присъдено на сезиралите арбитражния съд на основание на арбитражното решение, чрез приспадане от данъците, дължими от един от жалбоподателите на румънските органи, както и изплащането от същите органи на остатъка от обезщетението, тъй като тези действия са били извършени доброволно в рамките на изпълнението на посоченото арбитражно решение.
210
Освен това Комисията счита, че изплащането от Румъния на частта от обезщетението за вреди и пропуснати ползи вследствие на действията на националните съдилища и определените от тях съдебни изпълнители, предприети по искане на сезиралите арбитражния съд, също може да се припише на тази държава членка, тъй като отговорността за такива действия може да бъде вменена на публичните органи на румънската държава.
211
Като отбелязва, че Румъния не е била задължена от правото на Съюза да изпълни арбитражното решение, Комисията заключава, че „[в]сяко решение за изпълнението или принудителното изпълнение на [това решение], независимо дали е [било] взето от румънското правителство или националните съдилища на Румъния, може да бъде приписано на румънската държава“.
212
За да оспорят преценката на Комисията относно отговорността на Румъния за разглежданата мярка за помощ, жалбоподателите се основават главно на предпоставката, че изпълнението или принудителното изпълнение на арбитражното решение от Румъния представлява задължение за тази държава членка спрямо останалите страни по Конвенцията CIRDI.
213
В това отношение следва да се припомни, че след присъединяването на Румъния към Съюза системата от способи за съдебна защита, предвидена в Договора за ЕС и Договора за функционирането на ЕС, замества арбитражното производство, предвидено в ДИД (решение на Съда по жалбата, т. 145), така че арбитражното решение, прието след това присъединяване, не е произвело никакво действие по отношение на Румъния и не може да бъде изпълнено (определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 43).
214
При тези обстоятелства Румъния е била длъжна да не изпълнява решението (вж. в този смисъл определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 44). Следователно и a fortiori жалбоподателите нямат основание да твърдят, че Румъния е била длъжна да изпълни това арбитражно решение (вж. в този смисъл определение от 21 септември 2022 г., Romatsa и др., C‑333/19, непубликувано, EU:C:2022:749, т. 43).
215
При всички положения в случая Конвенцията CIRDI не би могла, що се отнася до изпълнението на арбитражното решение, да наложи на Румъния задължения, които тя би имала към трети държави и на които те биха имали право да се позоват спрямо Румъния. Както бе уточнено в точка 106 по-горе, чисто фактическият интерес на трета държава, подписала Конвенцията CIRDI, от изпълнението на такова арбитражно решение, не може да се приравни на „право“ за тази трета държава, пораждащо задължение за Румъния да пристъпи към посоченото изпълнение (вж. в този смисъл решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд), C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 76).
216
Тъй като предпоставката, на която се основават жалбоподателите в подкрепа на настоящата част, е погрешна, доводите, на които тя се основава, следователно са без значение за законосъобразността на обжалваното решение.
217
Впрочем, като се ограничават само до посочване на съдебна практика, свързана с правото на Съюза, жалбоподателите не представят никакво доказателство, от което да става ясно, както те твърдят, че действие, което произтича от задължения, външни за националния правен ред на държава членка, не може да бъде приписано на тази държава за целите на прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС. Както отбелязва Комисията, да се приемат доводите на жалбоподателите, на практика би означавало да се позволи на всички държави членки да избегнат контрола върху държавните помощи, като поемат международно задължение, което им налага да предоставят дадена мярка за държавна помощ.
218
Освен това фактът, че Румъния се е опитала да се противопостави на изпълнението на арбитражното решение или че Комисията не е можела да основе преценката си относно отговорността за мярката на доброволния характер на присъединяването на Румъния към ДИД, както поддържат жалбоподателите, не може да означава, че Румъния не би могла да носи отговорност за изпълнението на посоченото арбитражно решение поради останалите мотиви, изложени от Комисията в обжалваното решение. Всъщност е безспорно, както следва от съображение 120 от посоченото решение, възпроизведено в точка 210 по-горе, че публичните органи на тази държава членка действително са изплатили обезщетението, поради което са участвали в изпълнението на това решение (вж. в този смисъл решение от 15 май 2019 г., Achema и др., C‑706/17, EU:C:2019:407, т. 48 и цитираната съдебна практика).
219
От друга страна, що се отнася до изтъкнатото от жалбоподателите обстоятелство, че принудителното изпълнение на арбитражното решение, осъществено вследствие на съдебно решение, постановено от съд на трета държава, се изразява в запор върху авоарите на Румъния в чужбина, достатъчно е да се констатира, че такова изпълнение не е било осъществено към момента на приемане на обжалваното решение, така че този довод е ирелевантен за настоящия спор.
220
Накрая, фактът, че арбитражното решение е прието от независим съд, е без значение за преценката чия отговорност е разглежданата мярка за помощ. Всъщност, както следва от точки 125—136 по-горе, мярката, предмет на обжалваното решение, не е посоченото арбитражно решение, а изплащането на спорните суми в изпълнение на това арбитражно решение.
221
С оглед на всичко изложено по-горе настоящата част трябва да се отхвърли, а следователно и второто основание в своята цялост.
[…]
5.
По петото правно основание, изведено от погрешното определяне на получателите на разглежданата мярка за помощ и от липсата на мотиви
284
Жалбоподателите поддържат, че Комисията е допуснала явна грешка и липса на мотиви в преценката си относно получателите на разглежданата мярка за помощ, като е заключила, първо, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, в качеството си на физически лица, са част от единен стопански субект заедно с другите жалбоподатели, без да докаже, че самите те са извършвали икономическа дейност, за да бъдат считани за предприятия по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, второ, че всички жалбоподатели образуват единен стопански субект и трето, че предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, са се ползвали от разглежданата мярка за помощ.
285
Комисията оспорва доводите на жалбоподателите.
286
В интерес на доброто правораздаване втората част от настоящото основание, свързана с липсата на мотиви на обжалваното решение, следва да бъде разгледана преди първата част от това основание, свързана с обосноваността на посоченото решение.
287
Предвид изтъкнатите в подкрепа на настоящото основание доводи е уместно също така да се разгледа всяка част от това основание, от една страна, по отношение на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula и от друга страна, по отношение на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство.
а)
По втората част, изведена от липса на мотиви
288
Следва да се припомни, че предвиденото в член 296 ДФЕС задължение за мотивиране представлява съществено процесуално изискване (решение от 18 юни 2015 г., Ipatau/Съвет, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, т. 37) и че това мотивиране трябва да бъде съобразено с естеството на разглеждания акт и трябва да показва по ясен и недвусмислен начин съображенията на институцията, която е автор на акта, така че да даде възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за приетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Така изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати от акта по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (решения от 2 април 1998 г., Комисия/Sytraval и Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, т. 63, и от 15 април 2008 г., Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, т. 79).
289
В това отношение в началото следва да се отбележи, че противно на твърдяното от жалбоподателите, Комисията може, без да променя мотивите на обжалваното решение, да се позове на елементи, изведени от арбитражното решение, които самите жалбоподатели са приложили към жалбата, но които не са възпроизведени в мотивите на посоченото решение, за да отговори на доводите, които те са изложили в хода на съдебното производство пред Общия съд.
290
Както бе припомнено в точка 288 по-горе, мотивите на даден акт всъщност се преценяват не само с оглед на съдържанието на самия обжалван акт, но и с оглед на контекста, в който той се вписва — контекст, който в случая включва арбитражното производство и произтичащото от него арбитражно решение.
291
Впрочем тези елементи са били известни на сезиралите арбитражния съд, за които е било предназначено арбитражното решение. Освен това следва да се приеме, че предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, са могли да се запознаят с тези елементи непряко, посредством своите мажоритарни акционери, а именно г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 12 септември 2007 г., Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Комисия, T‑68/03, EU:T:2007:253, т. 45).
292
При тези условия жалбоподателите нямат основание да поддържат, че като е отговорила на доводите, развити от тях в жалбата и в писмената реплика, Комисията е допълнила мотивите на обжалваното решение, позовавайки се на съдържанието на арбитражното решение.
293
В случая, както следва от съображение 91 от обжалваното решение, Комисията прави следния извод:
„[Б]ратята Micula и [трите предприятия, сезирали арбитражния съд] заедно образуват обособена икономическа единица, която представлява предприятие за целите на прилагането на член 107, параграф 1 [ДФЕС]. Останалите предприятия в EFDG, за чиито загуби на братята Micula е отпуснато обезщетение по силата на Решението (European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Scandic Distilleries SA, Transilvania General Import-Export SRL, West Leasing SRL), също са част от тази обособена икономическа единица. Крайният получател на мярката за помощ е тази обособена икономическа единица, съставена от петимата жалбоподатели и въпросните предприятия от EFDG“.
1) По мотивите на обжалваното решение в частта, в която г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са определени като получатели на разглежданата мярка за помощ
294
След като в съображение 85 от обжалваното решение се посочва, че трите предприятия, сезирали арбитражния съд, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula образуват заедно единен стопански субект за целите на прилагането на правилата относно държавните помощи, Комисията стига до извода, че този единен стопански субект трябва да се счита за разглежданото в случая предприятие, и в съображения 85—89 от това решение излага причините, поради които приема, че петимата сезирали арбитражния съд образуват обособена стопанска единица. По-специално тя отбелязва, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са притежавали пряко или непряко почти целия капитал на предприятията жалбоподатели, така че по силата на „почти изключителните“ си права на собственост те са упражнявали „пълен контрол“ върху същите тези предприятия. В съображение 88 от посоченото решение Комисията добавя, че предприятията, сезирали арбитражния съд, са поискали спорните суми да бъдат изплатени на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, и от това заключава, че подобно поведение доказва липсата на самостоятелност на предприятията, сезирали арбитражния съд, по отношение на последните.
295
Накрая, в отговор на доводите на жалбоподателите, в настоящото производство Комисията се позовава на арбитражното решение, като излага собствените им свидетелски показания, от които става ясно, че те образуват едно и също предприятие с предприятията, сезирали арбитражния съд. Така Комисията подчертава, че в хода на арбитражното производство сезиралите арбитражния съд са определили своята предприемаческа организация като „модел на интегрирано предприятие“, като „семейно предприятие, чиито решения са вземани устно и което не е свикнало да функционира въз основа на писмени планове“ или още като „интегрирана система на производствени предприятия“.
296
При тези условия обжалваното решение е достатъчно мотивирано, за да позволи на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula да се запознаят с основанията, поради които Комисията е приела, че те трябва да се разглеждат като образуващи заедно с предприятията, сезирали арбитражния съд, единен стопански субект за целите на прилагането на правната уредба относно държавните помощи, така че да се считат за получатели на разглежданата мярка за помощ. Мотивите на посоченото решение са достатъчни на още по-силно основание, доколкото са приети в добре познат на последните контекст (вж. в този смисъл решение от 13 декември 2017 г., Гърция/Комисия, T‑314/15, непубликувано, EU:T:2017:903, т. 110 и цитираната съдебна практика).
297
Следователно първото оплакване от настоящата част трябва да се отхвърли.
2) По мотивите на обжалваното решение, доколкото в него предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, се посочват като получатели на разглежданата мярка за помощ
298
Както става ясно от обжалваното решение, след като в съображения 81 и 82 от посоченото решение Комисията припомня определението за предприятие по смисъла на съдебната практика и условията, позволяващи да се приеме, че физически или юридически лица могат заедно да представляват единен стопански субект за целите на прилагането на правилата в областта на държавните помощи, тя посочва причините, поради които смята, че всички жалбоподатели, включително предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, образуват единен стопански субект.
299
Що се отнася до принадлежността на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, към единен стопански субект, след като отбелязва, че те са част от по-широка група от предприятия, а именно групата EFDG, в съображение 87 от обжалваното решение Комисията посочва, че в хода на арбитражното производство сезиралите арбитражния съд са поискали обезщетение за вреди, понесени от предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, и са определили размера на исканото обезщетение въз основа на твърдените загуби, които групата е претърпяла като цяло. В същото съображение Комисията посочва още, че арбитражният съд е установил, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula притежават най-малко 99,96 % от капитала на тези дружества, и подчертава, че поведението на сезиралите арбитражния съд и направените от посочения съд оценки на обезщетението доказват, „че братята Micula и [трите предприятия, сезирали арбитражния съд], както и […] предприятия[та], които са част от [групата] EFDG, [които не са били страни в арбитражното производство] съставляват обособена икономическа единица с един икономически интерес“. В съображение 89 от посоченото решение Комисията уточнява, че в действителност по силата на правата си на собственост г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са упражнявали „пълен контрол“ върху предприятията, които не са били страни в арбитражното производство. При тези обстоятелства, както е посочено в точка 293 по-горе, Комисията стига до заключението, че „[к]райният получател на мярката за помощ е [била] тази обособена икономическа единица, съставена от петимата [сезирали арбитражния съд] и въпросните предприятия от [посочената група]“.
300
В отговор на доводите на жалбоподателите в настоящото производство, като се позовава на свидетелските показания на жалбоподателите, представени в хода на арбитражното производство, Комисията приема освен това, че развитието на групата EFDG е следвало интегриран и единен бизнес план, „тъй като новите предприятия и новите инвестиции са [били] интегрирани в съществуващите предприятия и инвестиции, така че всички предприятия [са взаимодействали] за създаването, производството, опаковането и разпространението на продуктите по ефикасен начин“.
301
От мотивите на обжалваното решение и от контекста, в който то е прието, става ясно, че предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, са могли да разберат причините, поради които Комисията е приела, че те също трябва да се разглеждат като получатели на разглежданата мярка за помощ.
302
В това отношение доводът на жалбоподателите, че в обжалваното решение не са изложени никакви мотиви относно твърдяното „действително ползване“ на разглежданата помощ от страна на предприятията, които не са сезирали арбитражния съд, е освен това неотносим, тъй като в посоченото решение Комисията никъде не се позовава на понятието „действително ползване“, за да определи получателите на тази мярка.
303
С оглед на всичко изложено по-горе второто оплакване от настоящата част трябва да се отхвърли, а следователно и посочената част в своята цялост.
б)
По първата част, изведена от явна грешка в преценката
304
Жалбоподателите поддържат, че Комисията не е доказала в достатъчна степен от правна страна и по същество, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, поради участието си в капитала на предприятията от групата EFDG, както и поради връзките си с посочените предприятия, са били в състояние, извън упражняването на правата им в качеството им на акционери в тези предприятия, да участват ефективно в конкретното управление на предприятията от тази група, така че да образуват заедно с тези предприятия единен стопански субект.
305
Жалбоподателите изтъкват по-специално, че мотивите на обжалваното решение, свързани с впрочем недоказаното мажоритарно участие в капитала на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, с факта, че на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula е било разрешено по време на арбитражното производство да искат обезщетение за претърпените от тях загуби чрез тези предприятия и с обстоятелството, че арбитражният съд е обезщетил „колективно“ петимата сезирали арбитражния съд, не са достатъчни, за да докажат наличието на контрол от страна на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula върху твърдяната стопанска единица, която те образуват с предприятията от групата EFDG.
306
Според жалбоподателите, тъй като от държавна помощ не могат да се ползват физически лица, които не са предприятия, Комисията е допуснала явна грешка в преценката в обжалваното решение, като е определила като получатели на разглежданата мярка за помощ г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, които не са упражнявали никаква икономическа дейност.
307
Жалбоподателите добавят, че доколкото г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са били обезщетени с арбитражното решение за претърпените от тях вреди единствено в качеството си на акционери на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, последните, които не са получили никаква сума, също не могат да се считат за получатели на разглежданата мярка за помощ.
308
Впрочем анализът, изготвен от арбитражния съд в арбитражното решение, се отнасял за периода между 2000 г. и 2009 г., а не за периода, който е съобразен в обжалваното решение.
309
Следва да се припомни, че правото на Съюза в областта на конкуренцията, и в частност забраната по член 107, параграф 1 ДФЕС, се отнасят до дейността на предприятията (решение от 25 юли 2018 г., Комисия/Испания и др., C‑128/16 P, EU:C:2018:591, т. 34).
310
Според постоянната съдебна практика, в контекста на правото на конкуренцията понятието за „предприятие“ обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от неговия правен статут и начин на финансиране (вж. решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 107 и цитираната съдебна практика).
311
Икономическа е всяка дейност, която се състои в предлагане на стоки или услуги на даден пазар (решение от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 45 и цитираната съдебна практика).
312
По този начин, като визира дейността на предприятията, правото на Съюза в областта на конкуренцията утвърждава като решаващ критерий наличието на единно пазарно поведение, без формалното разграничение между различните дружества в резултат на отделната им правосубектност да може да бъде противопоставено на подобно единство за целите на прилагането на правилата за конкуренция (решение от 27 юни 2024 г., Unichem Laboratories/Комисия, C‑166/19 P, непубликувано, EU:C:2024:548, т. 52).
313
Следователно, когато юридически самостоятелни физически или юридически лица съставляват една стопанска единица, те следва да се разглеждат като едно-единствено предприятие с оглед на прилагането на правилата на Съюза в областта на конкуренцията. В областта на държавните помощи въпросът дали съществува една стопанска единица се поставя по-специално когато трябва да се определи получателят на дадена помощ (вж. решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (KLM; COVID‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, т. 46 и цитираната съдебна практика).
314
Сред обстоятелствата, които съдебната практика взема предвид, за да определи дали е налице една стопанска единица в контекста на държавните помощ, са по-специално участието на съответното предприятие в група от дружества, контролът върху която се упражнява пряко или непряко от едно от тях, осъществяването на идентични или паралелни икономически дейности и липсата на икономическа самостоятелност на съответните дружества, образуването на една-единствена група, контролирана от едно дружество, възможността за дружество, което има контролно участие в друго дружество, да контролира, ръководи и финансира това дружество, както и наличието на органични и функционални връзки между тези дружества (вж. решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (KLM; COVID‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, т. 47 и цитираната съдебна практика).
315
Макар най-често икономическата дейност да се упражнява пряко на пазара, не е изключено тя да се извършва едновременно от оператор в пряк контакт с пазара и непряко от друг субект, който контролира този оператор в рамките на стопанска единица, която те заедно образуват (решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 109 и 110).
316
Следва обаче да се подчертае, че обикновеното дялово участие, било то и притежаван контролен пакет акции, само по себе си не е достатъчно, за да се характеризира дадена икономическа дейност на притежателя на тези акции, щом то поражда единствено упражняването на права в качеството на акционер или съдружник, а евентуално и получаването на дивиденти като обичайни приходи от собствеността (решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 111).
317
За разлика от това субект, който притежава контролно участие в определено дружество и упражнява действително този контрол, като се намесва пряко или непряко в управлението на същото, трябва да се разглежда като участник в икономическата дейност, извършвана от контролираното дружество, и следователно на това основание трябва сам по себе си да бъде квалифициран като предприятие по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС (решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 112 и 113).
318
Комисията разполага с широко право на преценка, за да определи дали дружествата, които са част от група, трябва да се считат за обособена стопанска единица или за дружества, които са юридически и финансово самостоятелни, за целите на прилагането на законодателството относно държавните помощи (решение от 29 юни 2000 г., DSG/Комисия, T‑234/95, EU:T:2000:174, т. 124).
319
Контролът на съда на Съюза се свежда до проверка дали са спазени процесуалните правила и изискването за мотивиране, дали фактите са установени точно, както и дали не е налице явна грешка в преценката или злоупотреба с власт. За тази цел съдът на Съюза трябва в частност да провери не само фактическата достоверност на посочените доказателства, тяхната надеждност и непротиворечивост, но и дали тези доказателства включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и дали те са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (вж. решение от 19 май 2021 г., Ryanair/Комисия (KLM; COVID‑19), T‑643/20, EU:T:2021:286, т. 69 и 70 и цитираната съдебна практика).
320
В това отношение съдът на Съюза трябва да преценява законосъобразността на решение в областта на държавните помощи с оглед на цялата информация, с която Комисията е могла да разполага към момента, в който го е приела, като в тази информация се включват данните, които се явяват от значение за преценката, която тя трябва да извърши, и които тя е могла да поиска и получи по време на административното производство (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2017 г., Комисия/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, т. 70 и 71).
1) По първото оплакване, изведено от явна грешка в преценката относно определянето на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula като получатели на разглежданата мярка за помощ
321
В настоящия случай е безспорно, че всички сезирали арбитражния съд са получатели на спорните суми. Г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula изрично признават, че са получили посоченото плащане в отговорите си на писмените въпроси, отправени им от Общия съд на 30 май 2023 г. чрез процесуално-организационно действие, предприето на основание член 89 от Процедурния правилник (наричано по-нататък „процесуално-организационното действие от 30 май 2023 г.“).
322
Фактът, че част от сумите е била „блокирана“ по сметка, открита на името на петимата сезирали арбитражния съд, не може да постави под въпрос тази констатация. Всъщност реалното прехвърляне на държавни ресурси не е решаващо, щом като правото е предоставено на получателите (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2019 г., Arriva Italia и др., C‑385/18, EU:C:2019:1121, т. 36).
323
Г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula обаче поддържат, че по същество могат да се ползват от спорните суми само като акционери на предприятията от групата EFDG, а не като субекти, упражняващи икономическа дейност. Това следвало по-специално от съображенията, с които арбитражният съд е обосновал арбитражното решение.
324
На първо място, без жалбоподателите да оспорват фактическите констатации, направени от арбитражния съд и възпроизведени в подкрепа на обжалваното решение, от преписката става ясно, че в хода на арбитражното производство, както свидетелстват становищата и свидетелските показания, представени от сезиралите арбитражния съд на 22 декември 2009 г. и възпроизведени в подкрепа на арбитражното решение, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, след успеха на първоначалните им инвестиции, разширяват дейността си по производство на напитки, както следва от точка 160 от посоченото решение, като изграждат интегрирана производствена система. В това отношение сезиралите арбитражния съд изтъкват, както следва от точка 161 от това арбитражно решение, че разширяването на производствените им дейности чрез създаването на нови предприятия е било предвидено да съвпадне с изтичането на данъчните стимули, предвидени за предходните предприятия. По този начин новите предприятия и новите инвестиции са били интегрирани в съществуващите предприятия и инвестиции, така че всички предприятия си взаимодействали „за създаването, производството, опаковането и разпространението на продуктите по ефикасен начин“. По-специално от писмената им реплика от 22 декември 2009 г., възпроизведена в точка 164 от същото арбитражно решение, става ясно, че сезиралите арбитражния съд са преместили своята спиртоварна, станала по-късно дружество Scandic Distilleries, в окръг Бихор, за да се ползват от разглежданата схема за данъчни стимули.
325
Макар г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula първоначално да са предвиждали да преместят дейността си от миннодобивния район Щей-Нучет, те решават, както се уточнява в точка 554 от арбитражното решение, да останат в окръг Бихор, за да се ползват от разглежданата схема за данъчни стимули. В това отношение те заявяват, че предприятията жалбоподатели European Food, Starmill и Multipack са създадени, първото, за внос на по-голямата част от суровините, второто, за създаване на вътрешно интегрирани мелници за зърно, а третото — за опаковане и етикетиране на почти всички продукти на дружествата от групата. Те посочват също, както е видно от свидетелските им показания от 22 декември 2009 г., че моделът им на търговска стратегия цели чрез вертикалната интеграция на инсталациите да постигне рентабилност в дългосрочен план, като се възползва от посочената схема. Така сезиралите арбитражния съд е трябвало да направят първоначална инвестиция, за да се възползват от стимулите за развитие на интегрирана, конкурентоспособна и ефикасна дейност в дългосрочен план.
326
От становищата, представени от сезиралите арбитражния съд на 13 май 2011 г., възпроизведени в точка 555 от арбитражното решение, е видно също, че те се определят като „семейни предприятия“ и че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са обмислили старателно ефекта на разглежданата схема за данъчни стимули, начина, по който са могли да се възползват от нея, и преди да вземат решение за инвестиция, са сравнили неудобствата от осъществяването на дейност в регион в неравностойно положение, в който липсват инфраструктура и квалифицирани работници, и предимствата, предоставени от тази схема.
327
В арбитражното производство сезиралите арбитражния съд посочват също, както става ясно от точка 1067 от арбитражното решение, своя „цялостен икономически модел“, който се състои в изграждането на устойчива „производствена платформа“ след изтичането на срока на действие на разглежданата схема за данъчни стимули.
328
От свидетелските показания на едно от встъпилите в арбитражното производство лица, посочени в точка 1072 от арбитражното решение, цитирани в писмена защита и възпроизведени в точка 1071 от посоченото арбитражно решение, става ясно, че то е включило в първото си изявление диаграми, показващи „интегрирането на различните инсталации“, които позволяват да се изтъкне по същество, че първоначалното планиране на групата EFDG относно споделянето на тази инфраструктура е позволило да се реализират значителни икономии, които са били реинвестирани в „разрастването и интеграцията на предприятието“.
329
От тези свидетелски показания и становища, представени от сезиралите арбитражния съд в хода на арбитражното производство, следва, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са участвали в икономическата дейност на предприятията жалбоподатели, които са били страни в посоченото производство, като са се намесвали пряко или непряко в тяхното управление.
330
На второ място, следва да се добави, че общото обезщетение, предоставено с арбитражното решение, и фактът, че предприятията, сезирали арбитражния съд, са поискали в рамките на арбитражното производство спорните суми да бъдат изплатени на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, което последните не оспорват, потвърждават липсата както на функционална, така и на организационна самостоятелност на предприятията, сезирали арбитражния съд, спрямо последните.
331
На трето и последно място, от точка 1245 от арбитражното решение, на която се позовава Комисията, става ясно, че арбитражният съд не е имал „намерение да разглежда въпроса дали обезщетението за вреди на акционерите [е било] равностойно на вредата, претърпяна от дружеството, намиращо се надолу по веригата на собствеността“, и е добавил, че е убеден, че „предвид размера на участието им в дружествата [от групата EFDG, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula] са понесли непряко поне голяма част, ако не и почти цялата загуба, претърпяна пряко от дружествата жалбоподатели“. При тези обстоятелства жалбоподателите не могат да поддържат, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са получили обезщетение изключително в качеството си на акционери на разглежданите предприятия.
332
Останалите доводи на жалбоподателите също не могат да подкрепят успешно техните искания.
333
Най-напред, фактът, че нито г‑н Ioan Micula, нито г‑н Viorel Micula не притежава самостоятелно по-голямата част от капитала на никое от предприятията от групата EFDG, е без значение за това налице ли е единен стопански субект между тях и посочените предприятия, тъй като заедно последните са мажоритарни акционери в едни и същи предприятия.
334
По-нататък жалбоподателите изтъкват, че изведените от арбитражното решение обстоятелства се отнасят единствено до периода между 2000 г. и 2009 г. и следователно не са релевантни за преценката дали е налице единен стопански субект към момента на приемане на обжалваното решение.
335
В това отношение следва да се отбележи, че в отговорите си на писмените въпроси, които са ѝ били поставени в рамките на процесуално-организационното действие от 30 май 2023 г., Комисията посочва, че „в хода на официалната процедура по разследване жалбоподателите никога не са твърдели, че връзките [на контрол] на г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula върху дружествата [от групата] EFDG, на които са присъдени обезщетения за вреди и пропуснати ползи, са се променили след периода [обхванат от обезщетението]“. Комисията добавя, че макар въпросът за съществуването на единен стопански субект да е бил повдигнат в хода на официалната процедура по разследване, „сезиралите арбитражния съд не са представили никакви факти или доказателства, които да оспорват предварителното заключение на Комисията, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula контролират дружествата, за чиито загуби арбитражният съд е присъдил обезщетение за вреди, нито причините, поради които [посоченият съд] ги е присъдил и в полза на тези физически лица“.
336
Жалбоподателите, които не са оспорили тези твърдения, не доказват, нито дори твърдят, че тяхната капиталова структура или начинът им на вътрешно функциониране са се променили между края на периода, за който са били обезщетени, и приемането на обжалваното решение.
337
Накрая, макар Комисията да не е приела в обжалваното решение — както впрочем самата тя признава — че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula е трябвало, като физически лица, да се разглеждат като предприятия за целите на прилагането на правната уредба относно държавните помощи, това обстоятелство е без значение за квалифицирането на получателите на разглежданата мярка за помощ, тъй като в съображение 85 от посоченото решение тя приема, че те образуват заедно с всички предприятия, сезирали арбитражния съд, единен стопански субект, който е съответното предприятие за целите на прилагане на посочената правна уредба.
338
Следователно г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula не могат да твърдят, че не упражняват икономическа дейност, за да оспорят извода, че са били получатели по мярка за държавна помощ чрез изплащането на спорните суми.
339
С оглед на всичко изложено по-горе и предвид широкото право на преценка, признато на Комисията, първото оплакване от настоящата част трябва да се отхвърли.
2) По второто оплакване, изведено от явна грешка в преценката относно определянето на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, като получатели на разглежданата мярка за помощ
340
В случая, на първо място, от диаграмата, показваща структурата на групата EFDG и представена в хода на арбитражното производство от един от експертите, за които са настояли сезиралите арбитражния съд, която диаграма е възпроизведена в точка 937 от цитираното от Комисията арбитражно решение, става ясно, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula притежават 95 % от капитала на дружеството Transilvania General Import-Export, което притежава, от една страна, 20 % от капитала на European Drinks, а останалите 80 % са пряко притежавани от братята Micula, както и от друга страна, 58 % от капитала на дружеството West Leasing, а останалите 42 % също са пряко притежавани от последните.
341
Освен това диаграмата на капиталовата структура на предприятията от групата EFDG потвърждава, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula притежават 99 % от капитала на дружеството Rieni Drinks и 96 % от капитала на дружеството Scandic Distilleries.
342
В хода на арбитражното производство, както следва от точка 156 от арбитражното решение, без жалбоподателите да оспорват точността ѝ, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula изрично твърдят, че са мажоритарни акционери на предприятията от групата EFDG.
343
Следователно г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, които, както става ясно от точка 336 по-горе, не доказват, нито дори твърдят, че участието им в капитала на предприятията от групата EFDG се е променило след приемането на арбитражното решение, притежават пряко и непряко почти изцяло предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство. От друга страна, не се оспорва, от една страна, че тези жалбоподатели са предприятия, тъй като действително упражняват икономическа дейност, а от друга страна, че тези предприятия принадлежат към посочената група, която се занимава по-специално с производството на хранителни продукти, продукти на мелничарството и пластмасови опаковки.
344
При тези условия трябва да се приеме, че с оглед собствеността им върху всички предприятия жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, посредством притежаването на целия или почти целия капитал на последните, упражняват функции по определяне на общата стратегия и оказване на финансова подкрепа на всички посочени предприятия, така че да си осигурят върху тях изключителен или почти изключителен контрол.
345
Освен това, като осъществяват идентични или паралелни икономически дейности, контролираните от г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula предприятия представляват едно цяло, съгласувано както във финансов, така и в промишлен план, като по този начин образуват единна група, контролирана от последните.
346
На второ място, както бе уточнено съответно в точки 325—327 по-горе, от свидетелските показания на сезиралите арбитражния съд, представени в хода на арбитражното производство, става ясно, че техният модел на търговска стратегия има за цел вертикално интегриране на инсталациите им, че последните се определят като „семейно предприятие“, чиито решения се вземат устно, и че не са свикнали да функционират въз основа на писмени планове, и накрая, че техният „цялостен икономически модел“ се състои в изграждането на устойчива производствена платформа след изтичането на срока на действие на разглежданата схема за данъчни стимули, като г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са участвали пряко в решението да инвестират в нови инсталации, преценявайки ефектите на посочената схема, предимствата и недостатъците ѝ.
347
По-специално сезиралите арбитражния съд изтъкват, че в рамките на разширяването на производствените им дейности, както бе уточнено в точка 324 по-горе, новите предприятия и новите инвестиции са били интегрирани в съществуващите предприятия и инвестиции, така че всички предприятия си взаимодействат „за създаването, производството, опаковането и разпространението на продуктите по ефикасен начин“. В това отношение, както бе посочено в точка 328 по-горе, първоначалното планиране на групата EFDG относно споделянето на различните инсталации е позволило да се реализират значителни икономии, които са били реинвестирани в „разрастването и интеграцията на предприятието“.
348
Така от анализа на първото оплакване от настоящата част става ясно, че материалите по преписката, както са възпроизведени в точки 324—328 по-горе, потвърждават съществуването на икономически и организационни връзки между жалбоподателите, включително предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, в рамките на един и същ пазар и на една и съща интегрирана дейност, с цел да бъдат конкурентоспособни и ефикасни в дългосрочен план.
349
Макар жалбоподателите все пак да поддържат, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula не са участвали в прякото управление на предприятията от групата EFDG, в това отношение те само твърдят, че при определянето на пазарното си поведение тези предприятия са действали „независимо“, но не представят никакви конкретни и документирани доказателства в подкрепа на това твърдение.
350
На трето и последно място, може да се отбележи, че противно на поддържаното от жалбоподателите, липсата на икономическа самостоятелност на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, се подсилва от факта, че в хода на това производство сезиралите арбитражния съд са поискали при оценката на техните вреди да се вземат предвид и претърпените от тези предприятия вреди.
351
При тези условия и в съответствие с принципите на съдебната практика, припомнени в точка 314 по-горе, трябва да се заключи, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula принадлежат, заедно с предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, към едно и също предприятие за целите на прилагането на правната уредба в областта на държавните помощи.
352
Жалбоподателите обаче добавят, че предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, не могат да се разглеждат като получатели на разглежданата мярка за помощ, тъй като арбитражният съд не им е предоставил никакво обезщетение.
353
В това отношение във всеки случай е достатъчно да се отбележи, че причината Комисията да приеме, че предприятията, които не са били страни в арбитражното производство, са получатели на разглежданата мярка за помощ не е, че те действително са се ползвали от изплащането на спорните суми. Както следва от съображения 85—91 от обжалваното решение, тя приема, че тези предприятия са получатели на посочената мярка за помощ единствено поради това че те образуват заедно с другите жалбоподатели единен стопански субект, представляващ съответното предприятие за целите на прилагане на правилата в областта на държавните помощи.
354
От точки 340—351 по-горе обаче следва, че Комисията е имала основание да приеме, че предприятията, които не са били страни в арбитражното производство, образуват заедно с другите жалбоподатели едно и също предприятие за целите на прилагането на правната уредба в областта на държавните помощи.
355
Следователно предприятията, които не са били страни в арбитражното производство, са могли да се ползват пряко или непряко от сумите, изплатени на сезиралите арбитражния съд в изпълнение на арбитражното решение. По-специално това е така, тъй като г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, упражняващи функции по определяне на общата стратегия и оказване на финансова подкрепа на същите тези предприятия, са можели да преценят за необходимо да инвестират всички или част от тези суми във финансовата консолидация или икономическото развитие на посочените предприятия, за да преследват трайно икономическите цели на предприятията от групата EFDG.
356
При това положение за определянето на предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, като получатели на разглежданата мярка за помощ е без значение обстоятелството, че последните не са били определени като получатели на обезщетението, присъдено от арбитражния съд по силата на арбитражното решение.
357
С оглед на всичко изложено по-горе второто оплакване от настоящата част трябва да се отхвърли, а следователно и тази част, а оттам и петото основание в неговата цялост.
6.
По шестото основание, изведено от грешка при прилагане на правото при възстановяването на помощта
[…]
360
С втората част жалбоподателите изтъкват, че спорните суми не могат да бъдат възстановени от някои субекти, посочени в обжалваното решение, а именно по дело T‑704/15 — от г‑н Viorel Micula, който не може да се счита за предприятие, а по трите съединени дела — от предприятията жалбоподатели, които не са били страни в арбитражното производство, тъй като не са били посочени в арбитражното решение като получатели на тези суми.
361
В това отношение жалбоподателите добавят, че възстановяването на спорните суми може да се извърши само от тези от тях, които действително са се възползвали от сумите, а именно само от част или от всички сезирали арбитражния съд.
362
Според жалбоподателите Комисията следователно не е трябвало да стига до заключението, че всички те са солидарно отговорни за възстановяването, а е трябвало да докаже кои от тях действително са се ползвали от помощта.
363
Комисията оспорва доводите на жалбоподателите.
364
Следва да се припомни, че съгласно правото на Съюза, когато установи, че помощите са несъвместими с вътрешния пазар, Комисията може да разпореди на държавата членка да възстанови тези помощи от получателите (решение от 8 май 2003 г., Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия, C‑328/99 и C‑399/00, EU:C:2003:252, т. 65).
365
Премахването на неправомерна помощ посредством възстановяване е логическа последица от установяването на нейния неправомерен характер и има за цел да се възстанови предишното положение. Тази цел е постигната, когато въпросните помощи, увеличени евентуално с лихвите за забава, бъдат възстановени от получателя или, с други думи, от предприятията, които реално са се възползвали от тях (решения от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:990, т. 89 и 90, и от 13 декември 2018 г., Transavia Airlines/Комисия, T‑591/15, EU:T:2018:946, т. 299). С възстановяването на помощта получателят губи предимството, с което се е ползвал на пазара в сравнение с конкурентите си, и се възстановява съществувалото преди предоставянето на помощта положение (решение от 1 октомври 2015 г., Electrabel и Dunamenti Erőmű/Комисия, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, т. 110 и цитираната съдебна практика).
366
В това отношение следва да се припомни, че наличието на стопанска единица позволява да се идентифицира предприятието, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко юридически или физически лица, получатели на разглежданата помощ (вж. в този смисъл решение от 17 март 2015 г., Pollmeier Massivholz/Комисия, T‑89/09, EU:T:2015:153, т. 122 и 123 (непубликувано).
367
Освен това възстановяването на помощта с цел връщане на предишното положение по принцип не може да се приеме за мярка, несъразмерна с целите на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС в областта на държавните помощи (вж. решения от 11 март 2010 г., CELF и ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, т. 54 и цитираната съдебна практика, и от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:990, т. 116 и цитираната съдебна практика).
368
Общият съд счита за уместно да разгледа, на първо място, втората част от настоящото основание, свързана с получателите на помощта, и на второ място, първата част от това основание, свързана с размера на помощта.
а)
По втората част, изведена от грешка при прилагане на правото в обжалваното решение, доколкото с него се разпорежда възстановяване на разглежданата помощ от някои жалбоподатели
369
В съображение 160 от обжалваното решение Комисията посочва, че „всяко плащане на обезщетението, присъдено от Арбитражния съд на жалбоподателите, трябва да бъде възстановено от Румъния, тъй като това плащане представлява неправомерна и несъвместима държавна помощ“, и приема, че „[т]ъй като петимата [сезирали арбитражния съд], заедно с останалите съответни предприятия от EFDG, съставляват обособена икономическа единица […], те отговарят солидарно за възстановяване на държавната помощ, получена от всеки един от тях, на румънската държава“.
370
В началото, след като по първото оплакване от първата част на петото основание беше направен извод, че г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula са били част от една обособена стопанска единица, следва да се отхвърли доводът, че разглежданата мярка за помощ не може да бъде възстановена, както поддържат жалбоподателите по дело T‑704/15, от г‑н Viorel Micula, с мотива че той не може да се разглежда като предприятие за целите на прилагането на правната уредба в областта на държавните помощи.
371
Освен това, макар при липсата на правна уредба на Съюза в тази област възстановяването на неправомерната помощ да трябва да се извърши по реда и условията, предвидени в приложимото национално право (вж. в този смисъл решение от 5 март 2019 г., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, т. 108), жалбоподателите по дела T‑624/15 RENV и T‑694/15 RENV нямат основание да поддържат, за да оспорят законосъобразността на обжалваното решение, че възстановяването от г‑н Ioan Micula на „дълговете [на предприятията жалбоподатели] не отчита юридическата правосубектност и нарушава румънското дружествено законодателство, отразено в различни директиви относно правата на акционерите“.
372
При това положение, за да оспорят преценката на Комисията, жалбоподателите поддържат по същество, че спорните суми биха могли да бъдат възстановени само от предприятията, които „действително са се ползвали“ от тях, а именно само от сезиралите арбитражния съд, които са били посочени като получатели в арбитражното решение. Те изтъкват, че дори да се приеме за вярно, че всички предприятия жалбоподатели са принадлежали към единен стопански субект, този факт бил без значение.
373
Жалбоподателите основават доводите си на решение от 11 май 2005 г., Saxonia Edelmetalle и ZEMAG/Комисия (T‑111/01 и T‑133/01, EU:T:2005:166, т. 113), както и на решение от 19 октомври 2005 г., Freistaat Thüringen/Комисия (T‑318/00, EU:T:2005:363, т. 324), които възпроизвеждат припомнената в точка 365 по-горе практика на Съда.
374
Противно на поддържаното от жалбоподателите обаче, цитираните в точка 373 по-горе съдебни решения не са пречка за възстановяването на мярка за помощ от всички субекти, съставляващи единен стопански субект.
375
Всъщност, от една страна, делата, по които са постановени решенията, цитирани в точка 373 по-горе, не се отнасят, както в настоящия случай, до стопански субекти, образуващи едно и също предприятие в рамките на единен стопански субект.
376
От друга страна, както бе припомнено в точка 312 по-горе, като визира дейността на предприятията, правото на Съюза в областта на конкуренцията утвърждава като решаващ критерий наличието на единно пазарно поведение, без формалното разграничение между различните дружества в резултат на отделната им правосубектност да може да бъде противопоставено на подобно единство за целите на прилагането на правилата на конкуренцията.
377
В настоящия случай, както следва от анализа на петото основание, и по-специално от точки 344 и 355 по-горе, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, изпълнявайки функции по определяне на общата стратегия и оказване на финансова подкрепа на всички предприятия от групата EFDG, могат пряко или непряко да направят така, че тези предприятия да се ползват от разглежданата мярка за помощ при липсата на каквото и да е самостоятелно решение на същите предприятия. Така с възстановяването на разглежданата мярка за помощ единният стопански субект, който жалбоподателите образуват, губи предимството, с което се е ползвал в сравнение с конкурентите си, и се възстановява съществувалото преди предоставянето на помощта положение.
378
С оглед на всичко изложено по-горе настоящата част трябва да се отхвърли.
[…]
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (втори разширен състав)
реши:
1)
Съединява дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV и T‑704/15 RENV за целите на решението.
2)
Отхвърля жалбите.
3)
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, г‑н Ioan и г‑н Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL и West Leasing SRL, преди West Leasing International SRL, понасят направените от тях съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Европейската комисия по дела T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
4)
Федерална република Германия понася направените от нея съдебни разноски по дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
5)
Кралство Испания понася направените от него съдебни разноски по дела T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
6)
Република Латвия понася направените от нея съдебни разноски по дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
7)
Унгария понася направените от нея съдебни разноски по дела T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
8)
Република Полша понася направените от нея съдебни разноски по дела T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV и C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 2 октомври 2024 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
1
)	Възпроизведени са само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.