62009CC0548_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Съдържание
I –  Обстоятелства, предхождащи спора и обжалвано съдебно решение
II –  Производство пред Съда и искания на страните
III –  Правен анализ
А – По първото главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото от Общия съд по отношение на преценката на последиците, които следва да произтичат от нарушение на задължението за уведомяване
1.  Обжалвано съдебно решение
2.  Доводи на страните
3.  Преценка
а)	По съществуването на задължение за индивидуално уведомяване за спорното решение
б)	По последиците от нарушаването на задължението за уведомяване
Б – По второто главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на правните основания на Регламент № 423/2007
1.  Обжалвано съдебно решение
2.  Доводи на страните
3.  Преценка
В – По третото главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото при преценката на задължението за мотивиране, правото на защита и правото на ефективна съдебна защита
1.  Обжалвано съдебно решение
2.  Доводи на страните
3.  Преценка
Г – По първото правно основание при условията на евентуалност, изведено от незачитане на правото на преценка на Съвета
1.  Обжалвано съдебно решение
2.  Доводи на страните
3.  Преценка
Д – По второто правно основание при условията на евентуалност, изведено от грешка в правната преценка на Общия съд относно правото на собственост на жалбоподателя
1.  Обжалвано съдебно решение
2.  Доводи на страните
3.  Преценка
а)	Предварителна бележка
б)	Анализ на правното основание
Е – По третото правно основание при условията на евентуалност, изведено от явна грешка в преценката на Съвета, когато включва жалбоподателя в списъка на субектите, чиито авоари трябва да се замразят
1.  Доводи на страните
2.  Преценка
IV –  По съдебните разноски
V –  Заключение
1. Настоящата жалба, подадена от Bank Melli Iran (наричана по-нататък „Bank Melli“ или „жалбоподателят“), цели отмяна на Решение по дело Bank Melli Iran/Съвет(2) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд на Европейските общности [понастоящем Общият съд на Европейския съюз] отхвърля жалбата на жалбоподателя за отмяна на таблица Б, точка 4 от приложението към Решение 2008/475/ЕО на Съвета от 23 юни 2008 година за прилагане на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 423/2007 относно ограничителните мерки срещу Иран(3) (наричано по-нататък „спорното решение“) — решение, с което Съветът на Европейския съюз включва жалбоподателя в списъка с образувания, чиито авоари трябва да се замразят.
2. Тази жалба е първата внесена срещу мерки за замразяване на средства, приети в рамките на режим на санкции срещу трета държава. Освен това тя повдига определен брой важни въпроси, по-специално с оглед на интензитета на правото на защита, на което засегнатите от гореспоменатите мерки лица и образувания могат да се позовават в подобен контекст.
I – Обстоятелства, предхождащи спора и обжалвано съдебно решение
3. От точка 1 и сл. от обжалваното съдебно решение следва, че Bank Melli е иранско търговско дружество, собственост на иранската държава, и че заведеното пред Общия съд дело произтича от режима на ограничителни мерки, установени с оглед на оказване на натиск върху Ислямска република Иран, за да преустанови представляващи риск по отношение на разпространението ядрени дейности и разработването на системи за ядрено оръжие (дейности, наричани по-нататък „ядрено разпространение“). Посоченият режим произтича от Резолюция 1737 (2006)(4) от 23 декември 2006 г. на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“), в приложението към която са изброени лицата и субектите, които според Съвета за сигурност участват в ядреното разпространение в Иран и чиито финансови средства и икономически ресурси (наричани по-нататък „финансови средства“) трябва да се замразят. Този списък периодично се актуализира от Съвета за сигурност посредством различни резолюции. Съветът за сигурност обаче не налага на самия жалбоподател мерки за замразяване на финансови средства.
4. Що се отнася до Европейския съюз, Резолюция 1737 (2006) е изпълнена с Обща позиция 2007/140/ОВППС на Съвета от 27 февруари 2007 година относно ограничителните мерки срещу Иран(5) . Член 5, параграф 1, буква а) от посочената позиция предвижда замразяването на всички финансови средства, които посочените в резолюцията лица и субекти притежават, държат или контролират пряко или непряко. Съгласно член 5, параграф 1, буква б) от нея в обхвата на тази мярка попадат лицата и субектите, за които Съветът приема, че са заети, пряко свързани или предоставят помощ за ядреното разпространение. Член 7, параграф 2 от посочената обща позиция предвижда още, че списъкът с лицата или субектите, посочени по силата на член 5, параграф 1, буква б), се изготвя и изменя от Съвета с единодушно решение.
5. Що се отнася до правомощията на Европейската общност, Обща позиция 2007/140 е последвана от приемането, на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО, на Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета от 19 април 2007 г.(6) С много близко с това на Общата позиция съдържание, член 7, параграф 1 от посочения регламент предвижда замразяването на финансовите средства на лицата, субектите и органите, посочени в Резолюция 1737 (2006), както и на всички финансови средства, които тези лица, субекти или органи притежават, държат или контролират. Съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 тази възможност за замразяване обхваща лицата, субектите или органите, посочени от Съвета и за които съгласно член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140 се приема, че са участващи във, пряко свързани са със или предоставят подкрепа за ядреното разпространение. Лицата, субектите и органите, посочени от Съвета на основание член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, са включени в приложение V към посочения регламент.
6. Освен това член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 предвижда, че „с квалифицирано мнозинство Съветът установява, преразглежда и изменя [приложение V], като спазва изцяло решенията на Съвета, [взети по силата на член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140]“. Отново съгласно същата разпоредба Съветът трябва да преразглежда посочения списък редовно и поне веднъж на 12 месеца.
7. Член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 гласи, че „Съветът посочва индивидуални и специфични причини за решенията, които са приети съобразно параграф 2 и ги довежда до знанието на лица, образувания и други заинтересовани органи“.
8. Известно време след приемането на Регламент № 423/2007 Съветът за сигурност приема Резолюция 1803 (2008)(7) от 3 март 2008 г., с която иска „от всички държави да проявяват бдителност във връзка с дейностите, провеждани от разположените на тяхна територия финансови институции с всички банки със седалище в Иран, и по-специално с банката Melli и с банката Saderat, както и с техните клонове и представителства в чужбина, за да се предотврати възможността тези дейности да способстват за ядреното разпространение“(8) .
9. С приемането на 23 юни 2008 г. на Обща позиция 2008/479/ОВППС(9) Съветът изменя Обща позиция 2007/140. С приложението към новата обща позиция жалбоподателят е включен сред субектите, до които се отнася замразяването на финансови средства по член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140. Включването му в списъка е запазено с Обща позиция 2008/652/ОВППС(10), която от своя страна изменя Обща позиция 2007/140.
10. На 23 юни 2008 г., тоест в деня на приемането на Обща позиция 2008/479, Съветът приема спорното решение. Съгласно таблица Б, точка 4 от приложението към обжалваното решение жалбоподателят е включен в списъка, съдържащ се в приложение V към Регламент № 423/2007. Това включване в списъка води до замразяването на финансовите му средства.
11. Така в таблица Б, точка 4 от приложението към спорното решение се споменава наименованието на жалбоподателя, неговият пощенски адрес в Техеран и датата на включването му в списъка (а именно 26 юни 2008 г.). Като част от мотивите, подтикнали Съвета да включи жалбоподателя в списъка, точка 4 гласи, че Bank Melli „[п]редоставя или прави опити за предоставяне на финансова подкрепа на дружества, които участват в ядрената и ракетната програма на Иран или доставят стоки за нея (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company и DIO). Bank Melli улеснява чувствителните дейности, предприемани от Иран. Тя е съдействала за многобройни покупки на чувствителни материали за ядрената и ракетната програма на Иран. Предоставяла е спектър от финансови услуги от името на структури, свързани с ядрената и ракетната промишленост на Иран, включително откриване на акредитиви и поддържане на сметки. Много от горните дружества са посочени съгласно Резолюции 1737 и 1747 на [Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации]“.
12. На 18 септември 2008 г. Bank Melli подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна и моли Общия съд да отмени таблица Б, точка 4 от приложението към спорното решение, доколкото се отнася до нея, както и до нейните клонове и дъщерни дружества; при условията на евентуалност да установи, че член 7, параграф 2 и член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 не се прилагат към настоящия спор, и при всички положения да осъди Съвета да заплати съдебните разноски. Съгласно посоченото в точка 22 от обжалваното съдебно решение в съдебното заседание Bank Melli се отказва от второто си искане, като пояснява, че възражението за незаконосъобразност на член 7, параграф 2 и на член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 трябва да се разглежда като оплакване, с което се иска отмяна на обжалваното решение поради липса на правно основание. Тя също така се отказва от първото си искане в частта му, с която се цели отмяна на обжалваното решение, доколкото то се отнася до нейните дъщерни дружества(11) .
13. В подкрепа на така изменените си искания жалбоподателят изтъква определен брой твърдения за нарушения, които Общият съд обединява в пет правни основания. Първо, жалбоподателят изтъква правно основание, изведено от наличието на съществено процесуално нарушение и нарушение на Договора за ЕО, на правните норми за прилагането му и на член 7, параграф 2 от Обща позиция 2007/140, от злоупотреба с власт и от липса на правно основание на обжалваното решение. Второто правно основание е изведено от нарушение на принципа на равно третиране. Третото посочено правно основание е изведено от нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на собственост. На четвърто място жалбоподателят изтъква правно основание, изведено от нарушение на правото на защита, на правото на ефективна съдебна защита и на задължението за представяне на мотиви, предвидено в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007. Накрая, петото правно основание е изведено от липса на компетентност на Общността.
14. В обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля всички правни основания и осъжда жалбоподателя да заплати направените от Съвета съдебни разноски.
II – Производство пред Съда и искания на страните
15. На 23 декември 2009 г. Bank Melli подава жалба срещу обжалваното съдебно решение.
16. Жалбоподателят моли Съда:
– да отмени обжалваното съдебно решение,
– да бъдат уважени исканията му, направени пред Общия съд,
– да осъди Съвета да заплати разноските по двете производства.
17. В писмения си отговор Съветът моли Съда:
– да отхвърли жалбата,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
18. В писмения си отговор Френската република, встъпила страна в първоинстанционното производство в подкрепа на Съвета, моли Съда:
– да отхвърли жалбата на жалбоподателя,
– да извърши промяна на мотивите, що се отнася до точки 86—88 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд постановява, че Съветът е бил длъжен индивидуално да уведоми лицата и субектите, засегнати от мерките за замразяване на средства, приети въз основа на Регламент № 423/2007,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
19. В писмения си отговор Обединеното кралство, встъпила страна в първоинстанционното производство в подкрепа на Съвета, иска от Съда да отхвърли жалбата.
20. В писмения си отговор Комисията, встъпила страна в първоинстанционното производство в подкрепа на Съвета, моли Съда:
– да постанови, че нито едно от правните основания, изтъкнати от жалбоподателя, не е в състояние да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение, и вследствие на това да отхвърли жалбата,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
21. С изключение на Обединеното кралство, страните са изслушани в заседанието пред Съда, състояло се на 29 март 2011 г.
III – Правен анализ
22. Жалбоподателят изтъква три главни правни основания и три правни основания при условията на евентуалност.
23. Първото главно правно основание е изведено от грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като приел, че съдържащото се в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 задължение за индивидуално уведомяване не представлява съществено формално изискване, чието нарушаване води до отмяна на акта. Второто главно правно основание е изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на правните основания на Регламент № 423/2007. Третото главно правно основание е изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятията за право на защита и за право на ефективна съдебна защита.
24. При условията на евентуалност първото правно основание е изведено от грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, тълкувайки правото на преценка на Съвета на основание член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, и която води до противоречие в мотивите. Второто правно основание е изведено от грешка в правната преценка на Общия съд по отношение на правото на собственост на жалбоподателя. Накрая, третото правно основание е изведено от явна грешка в преценката, която Съветът допуснал, включвайки и след това запазвайки жалбоподателя в списъка на приложение V към Регламент № 423/2007.
А – По първото главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото от Общия съд по отношение на преценката на последиците, които следва да произтичат от нарушение на задължението за уведомяване
1. Обжалвано съдебно решение
25. В точка 86 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че спорното решение има действие erga omnes, тъй като е насочено към съвкупност от адресати, определени общо и абстрактно, които са длъжни да замразят финансовите средства на включените в списъка лица и субекти. Посоченото решение при това не е само с общ характер, тъй като замразяването на финансовите средства се отнася до поименно посочени субекти. Следователно последните са били пряко и лично засегнати от спорното решение. Освен това Общият съд счита, че замразяването на финансовите средства е имало значителни последствия за засегнатите субекти, тъй като е можело да ограничи упражняването на основните им права. При тези условия Общият съд счита за необходимо да гарантира спазването както на материалните, така и на процесуалните права на така посочените в спорното решение субекти и за тази цел постановява, че в рамките на възможното Съветът е бил длъжен да доведе до знанието на посочените субекти мерките за замразяване, приети срещу тях. Поради това Съветът трябвало да пристъпи към индивидуално уведомяване на жалбоподателя за спорното решение. В следващата точка Общият съд постановява, че Съветът не може да поддържа, че индивидуалното уведомяване не е възможно с оглед на обстоятелството, че в спорното решение се споменава пощенският адрес на жалбоподателя. Още повече, сентенцията, че „всеки е длъжен да познава закона“, не може да се приложи, тъй като в конкретния случай спорното решение представлява индивидуален акт. Освен това не е релевантен доводът на Съвета, че причината, поради която приетите в рамките на борбата с тероризма ограничителни мерки трябва да бъдат съобщени индивидуално, се крие в евентуално опозоряващия характер на публикуването на мотивите в Официален вестник на Европейския съюз  — характер, който не се съдържа в публикуването на мотивите на решение, прието на основание на Регламент № 423/2007. Напротив, поради това че тези два типа ограничителни мерки са със сходни последици, тъй като лично и значително засягат посочените лица и субекти, и двете трябва да им бъдат съобщени с индивидуално уведомление. Въз основа на това Общият съд прави извода, че Съветът не е спазил своето задължение за индивидуално уведомяване, произтичащо от член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007(12) .
26. В точки 89 и 90 от обжалваното съдебно решение Общият съд обаче приема, че на 24 юни 2008 г. Френската банкова комисия е уведомила френския клон на Bank Melli за съществуването на спорното решение, както и за неговото публикуване в Официален вестник на Европейския съюз . Поради това Общият съд прави извода, че жалбоподателят е бил уведомен своевременно и официално и така му е предоставена възможността да се запознае с мотивите на посоченото решение, което той очевидно е направил, тъй като спорното решение е приложено към жалбата. При това положение Общият съд счита, че са налице изключителни обстоятелства, въз основа на които стига до извода, че пропускът на Съвета индивидуално да уведоми жалбоподателя за спорното решение не може да оправдае неговата отмяна.
2. Доводи на страните
27. Жалбоподателят смята, че Общият съд допуска грешка при прилагане на правото, като не постановява, че нарушението от страна на Съвета на задължението за уведомяване трябва да доведе до отмяна на спорното решение. Задължението за уведомяване е принцип с конституционен характер, установен в първичното право. В конкретния случай уведомяването е от особена важност, тъй като жалбоподателят не е изслушан преди приемането на спорното решение. Освен това той посочва съществени процесуални изисквания, чието незачитане води до нищожност или отмяна на акта, както сочи Решение по дело Hoechst/Комисия(13) . Тъй като е абсолютен мотив за недействителност, нарушението на задължението за уведомяване не може да се поправи чрез намеса на друг субект или институция. Освен това никакво възможно делегиране на задължението за уведомяване не се предвижда в Регламент № 423/2007. При тези условия Общият съд трябвало да стигне до извод за отмяна на спорното решение поради липса на уведомяване.
28. Съветът не изразява позиция по въпроса дали действително съществува задължение за индивидуално уведомяване в конкретния случай. Той обаче напомня, че Общият съд приема, че е налице решение с общо приложение, насочено към различни финансови институции и различни икономически оператори, като същевременно признава, че то няма само общ характер. Така Общият съд никога не е твърдял, че решението има адресат по смисъла на член 254 ЕО. Съдебната практика по дело Hoechst/Комисия не следва да се прилага, доколк ото в това дело Съдът е бил изправен пред решение, в което се посочват адресати, което, от друга страна, не е било публикувано в Официален вестник на Европейския съюз . Следователно Общият съд основателно постановява, че тъй като уведомяването от Френската банкова комисия е позволило незабавно съобщаване на жалбоподателя за съществуването на спорното решение, липсата на индивидуално уведомяване от самия Съвет не може да доведе до отмяната на спорното решение.
29. Главното искане на Френската република към Съда е да извърши промяна на мотивите, що се отнася до точки 86—88 от обжалваното съдебно решение. Всъщност, макар да не оспорва диспозитива на решението на Общия съд, Френската република се противопоставя на твърдението на Общия съд, че Съветът е бил длъжен индивидуално да уведоми жалбоподателя за спорното решение. По същество съображенията на Френската република почиват на два основни елемента. От една страна, член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 налага на Съвета само да доведе до знанието на посочените субекти приетите решения, без да съдържа задължение за индивидуално уведомяване. От друга страна, трябва да се има предвид разликата в характера между режимите на санкции, които са приети в рамките на борбата с тероризма и които замразяват авоарите на лицата и субектите, действащи самостоятелно, и разглеждания в настоящото дело режим на санкции, който е приет срещу трета държава и който замразява авоарите на лица и субекти единствено поради тяхното участие в държавна програма. Установеният с Регламент № 423/2007 общ режим може да бъде отъждествен с наложено по отношение на трета държава ембарго, а никога не е съществувало изискване такава държава да бъде индивидуално уведомявана за ембарго. При условията на евентуалност, ако се налага Съдът да отхвърли искането за промяна на мотивите, Френската република счита, че липсата на индивидуално уведомяване от страна на Съвета не лишава жалбоподателя от правото му своевременно да се запознае със спорното решение, прието срещу него, тъй като Френската банкова комисия го е информирала за неговото съществуване. На последно място, от практиката на Съда е видно, че решенията за замразяване на средства са решения с нормативен характер, които следователно влизат в сила с публикуването им в Официален вестник на Европейския съюз
по смисъла на член 254 ЕО. Следователно липсата на уведомяване за подобно решение не представлява съществен порок. Оттук следва, че настоящото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
30. Европейската комисия излага доводи, много сходни с развитите от Френската република, тъй като също поддържа, че нито член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007, нито първичното право съдържат задължение за индивидуално уведомяване за спорното решение. Спорното решение е акт, който изменя Регламент № 423/2007. Съгласно член 254, параграф 1 ЕО посоченият регламент или решенията, които го изменят, трябва единствено да бъдат публикувани, но не се изисква никакво индивидуално уведомяване за регламентите, засягащи частноправни субекти. Когато частноправен субект е пряко и лично засегнат от даден регламент, той има право да подаде жалба за отмяна пред Общия съд, но тази възможност за подаване на жалба не е придружена от правно задължение за индивидуално уведомяване за регламентите, които евентуално засягат частноправни субекти. Единственото изискване е засегнатите лица да бъдат уведомени за индивидуалните и специфични причини, довели до приемането на решението, за да могат да упражнят правата си, което жалбоподателят е могъл да направи, тъй като е подал жалба за отмяна на спорното решение. Следователно Комисията предлага да се потвърди постановеното в първоинстанционното производство отхвърляне като неоснователно на правното основание, изведено от липсата на уведомяване, и моли Съда да извърши промяна на мотивите, тъй като Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, установявайки задължение за индивидуално уведомяване в конкретния случай.
31. Обединеното кралство също счита, че нито член 254 ЕО, нито член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 съдържат точни указания относно действителните начини, по които е трябвало да бъде извършено уведомяване, и поддържа, че пряко уведомяване от страна на Съвета не е единственият начин за правилно и надлежно уведомяване. Уведомяването за спорното решение от страна на Френската банкова комисия е имало същите последици, както ако за посоченото решение действително бе извършено уведомяване от страна на Съвета. Предявяването на жалбата за отмяна свидетелства, че жалбоподателят се е запознал с посоченото решение. Освен това е трудно да се поддържа, че уведомяването е единственото средство, чрез което жалбоподателят е могъл да се запознае с взетото срещу него решение, доколкото, от една страна, загрижеността на международната общност относно развиването на иранската ядрена програма била напълно известна в общественото пространство, и от друга страна, замразяването на средствата веднага оказва въздействие, така че жалбоподателят ги усеща незабавно. При тези условия, тъй като било определено непропорционално да се отмени спорното решение, след като жалбоподателят дори не е понесъл никакви вреди от липсата на пряко уведомяване от страна на Съвета, преценката на Общия съд трябвало да се потвърди в рамките на обжалването.
3. Преценка
а) По съществуването на задължение за индивидуално уведомяване за спорното решение
32. Преди да даде отговор по изтъкнатото от жалбоподателя правно основание, Съдът е призован да изрази позиция по направената от Общия съд преценка относно това дали Съветът е бил длъжен индивидуално да уведоми жалбоподателя за спорното решение и следователно по искането за промяна на мотивите, представено от Френската република и Комисията.
33. За тази цел следва да се подчертае, че член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007(14) налага на Съвета да посочва индивидуални и специфични причини за решенията, които са приети съобразно параграф 2 — тоест тези, които установяват, преразглеждат и изменят списъка с лица, образувания и други заинтересовани органи, чиито авоари трябва да бъдат замразени на основание член 7, параграф 2, — и да ги довежда до знанието на посочените лица, образувания и органи. От прочита на този член 15, параграф 3 могат да бъдат направени два извода. От една страна, той посочва, че приетите по силата на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 актове са решения. От друга страна, само въз основа на този член 15, параграф 3 не е възможно да се направи извод за съществуването на ясно и изрично задължение за уведомяване за посочените решения на субектите, чиито авоари трябва да се замразят.
34. При тези условия е необходимо да се използват релевантните разпоредби на първичното право и да се напомнят техните принципи. Съгласно член 254, параграф 1 ЕО „[р]егламентите, директивите и решенията, приети в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 [ЕО], се […] публикуват в Официален вестник на Европейския съюз “. В параграф 2 се предвижда, че „[р]егламентите на Съвета и на Комисията […] се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз “. От своя страна параграф 3 гласи, че „решенията се съобщават на онези, до които са адресирани […]“. Както налага Договорът, критериите, които трябва да се прилагат за определяне на изискванията за публичност — публикуване или уведомяване, — са наистина тези, които са свързани с естеството на акта и с евентуалното наличие на адресати.
35. Какво е положението по отношение на спорното решение?
36. Спорното решение е решение, което е прието по силата на член 7, параграф 2 от Регламент№ 423/2007 и което изменя приложение към него. Тъй като то не е прието съгласно член 251 ЕО, правилата за публичност на подобно решение не могат да се определят с оглед на член 254, параграф 1 ЕО. Оттук следва, че за да се определи дали Съветът е бил длъжен да уведоми жалбоподателя за посоченото решение, трябва да се провери дали условията на член 254, параграф 3 ЕО са изпълнени, и в частност дали жалбоподателят е един от адресатите на решението.
37. Когато Общият съд по-специално основава задължението на Съвета да отправи индивидуално уведомление за спорното решение на обстоятелството, че решението засяга пряко и лично жалбоподателя(15), тогава той прилага условието за пряко и индивидуално засягане, поставено от член 230 ЕО и изисквано за да се приеме за допустима подадената от частноправен субект жалба за отмяна.
38. Това очевидно объркване между условие за допустимост на жалбата за отмяна и определяне на адресата на дадено решение, за да се определи дали последното е действително индивидуално, произтича от наличието на двусмисленост в Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия(16) . (наричано по-нататък „Решение по дело Kadi“). Като отговаря на твърдение за нарушение, изведено от член 249 ЕО, и като при това положение се налага да се произнесе по квалификацията на тогава разглеждания акт, Съдът постановява, че „обстоятелството, че физическите лица и образуванията, които са обект на наложените със спорния регламент ограничителни мерки, са поименно посочени в приложение I към този регламент, поради което изглеждат пряко и лично засегнати от него по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, не означава, че този акт няма общо приложение по смисъла на член 249, втора алинея ЕО и че не би могъл да бъде квалифициран като регламент. Всъщност, макар да е вярно, че спорният регламент налага ограничителни мерки на физическите лица и образуванията, чиито имена фигурират в изчерпателния списък, съставляващ приложение I […], налага се изводът, че адресатите на този регламент са определени общо и абстрактно. Спорният регламент […] съдържа особено широко формулирана забрана за предоставяне на средства и икономически ресурси на разположение на посочените физически лица или образувания […]. [Т]ази забрана е насочена към всяко лице, което би могло фактически да държи въпросните средства или икономически ресурси“(17) . Независимо от това, по-нататък в решението, когато трябва да се произнесе по твърдението за нарушение на правото на защита, Съдът припомня своята постоянна практика относно съобщаването на съображенията на дадено решение на неговия адресат(18) и потвърждава, че „всъщност спазването на това задължение за уведомяване на посочените съображения е необходимо […], за да позволи на адресатите на ограничителните мерки
да защитят правата си при възможно най-добрите условия“(19) . По смисъла на тази съдебна практика регламентът, налагащ ограничителни мерки срещу поименно посочени в приложение лица, образувания и органи, е насочен към адресати, определени общо и абстрактно. По смисъла на същата тази съдебна практика обаче е важно да се съобщят съображенията за ограничителна мярка на нейния адресат, като така Съдът посочва по-скоро лицето, срещу което е насочена гореспоменатата мярка.
39. Очевидната несъгласуваност на твърденията на Съда по отношение на качеството на адресатите може все пак да се преодолее, ако се приеме да бъде отчитан дълбоко хибридният характер на актове за приемане на ограничителни мерки като разглежданите в настоящото дело. По този въпрос съм съгласен с твърдението на Общия съд, че спорното решение „не е само с общ характер“(20) .
40. На първо място, трябва да се разграничат адресатите на задължението за замразяване на средства. Тези адресати действително са определени общо и абстрактно от широкообхватни мерки, съдържащи се в самия регламент. В това отношение първата част от съображенията на Съда в Решение по дело Kadi без затруднения може да се приложи по аналогия към Регламент № 423/2007. Без никакво съмнение той е акт с общо приложение, като общо и абстрактно е насочен към всяко лице, което се подчинява на общностното законодателство и може фактически да държи средства, принадлежащи на лице, образувание или орган, посочени в едно от приложенията към Регламента.
41. В същото време обаче е възможно и да се приеме, че когато подобни регламенти са придружени с приложения, които съдържат подробен списък на физически и юридически лица, чиито авоари трябва да се замразят, тези списъци трябва да се разглеждат като индивидуални решения, които трябва да включват всяко от лицата, образуванията и органите, посочени в гореспоменатите списъци. Оттук следва, че лицата, образуванията и органите, които чрез спорното решение са прибавени към списъка, съдържащ се в приложение V към Регламент № 423/2007, действително са адресати на приетото от Съвета решение да ги включи в посочения списък, чиято дата на влизане в сила освен това е уточнена за всеки от тях в съответна колона на приложението.
42. Освен че е адаптирано към чувствителността на областите, в които ограничителните мерки могат да се прилагат, така предложеното разрешение се е вписвало и в логиката на историческата практика на Съда, съгласно която „съществените характеристики на решението са резултат от ограничаването на адресатите, към които то е насочено, докато регламентът, който е с основно нормативен характер, се прилага не за ограничени адресати, които са определени или определяеми, а за категории, разглеждани абстрактно и като цяло“(21) . Решенията за включване безспорно се ограничават до лицата, образуванията и органите, определени в приложението, докато задълженията, наложени от регламента, са насочени към адресати, определени общо и абстрактно. Индивидуалният характер на това, което считам като решения за включване, според мен се потвърждава от обстоятелството, че съгласно член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 Съветът се задължава да посочва индивидуални и специфични причини за включването.
43. Освен това признаването на подобен хибриден характер на общностните норми, въвеждащи ограничителни мерки, било в контекста на борбата с тероризма или в рамките на действие, водено срещу трета държава, изглежда необходимо, за да се предоставят минимум гаранции на лицата, образуванията и органите, съдържащи се в списъка, защото всъщност от правната квалификация, която Съдът ще даде на спорното решение, могат да произтекат определен брой последствия с оглед на правото на защита(22) .
44. При тези условия, макар да не смятам за релевантно използването от Общия съд на критерия относно прякото и индивидуално засягане на жалбоподателя при определяне дали за спорното решение е трябвало да се извърши уведомяване, предлагам на Съда да потвърди положителното заключение, до което е стигнал по отношение на съществуването на задължение за индивидуално уведомяване от страна на Съвета.
45. Ако Съдът потвърди съществуването на задължение за индивидуално уведомяване, бих искал да направя две забележки.
46. Първо, с оглед на обстоятелството, че ограничителните мерки действат най-често в области с висока степен на чувствителност и могат да засягат лица, образувания или органи, чието точно местоположение невинаги е известно или дори определено, това задължение трябва да тежи върху Съвета само ако изпълнението му е възможно. Налага се обаче изводът, че в конкретния случай пощенският адрес на жалбоподателя е бил посочен в спорното решение.
47. На следващо място, в отговор на изтъкнатия от Френската република довод, че не може да се прави паралел между ограничителните мерки, приети в рамките на борбата с тероризма, и тези, които са приети в рамките на режима на санкции, засягащ трети държави, според мен единствено задължението за индивидуално уведомяване трябва да е предмет на диференцирана преценка според контекста, в който е приета ограничителната мярка. Когато ограничителни мерки са приети в рамките на режим на санкции, приет срещу трета държава, тази мерки могат да засягат едновременно ръководители на посочената държава или лица и образувания, които са подкрепяли държавното действие. Чрез утвърждаването на задължение за индивидуално уведомяване от страна на Съвета трябва обаче да се цели опазване на индивидуалните права на частноправните субекти или на образуванията, засегнати от ограничителните мерки. Тъй като тук става дума за гарантиране на тези индивидуални права, дори когато съществуват съмнения за подкрепа на обществена политика, важно е съществуването на предприети срещу тях ограничителни мерки от страна на Съюза да бъде доведено до тяхното знание. Обратно, тези индивидуални права не играят роля по отношение на ръководителите на третата държава, сами взети на прицел от ограничителните мерки, и по отношение на лицата, които участват във вземането на решения или в управлението на посочената държава, доколкото те разполагат с официалните информационни канали на своята държава, които им позволяват да се запознават с международните действия, водени срещу нея. В настоящото дело според фактическата констатация на Общия съд, на която не следва да се връщам, тъй като дейността на Bank Melli е с търговски характер(23), трябва да се приеме, че макар да е притежавана изцяло от иранската държава, Bank Melli не участва пряко и не притежава правомощия за вземане на решения по отношение на обществената дейност, водена от иранската държава, която се задоволява да подкрепя. Според мен тя следователно е трябвало да бъде уведомена за спорното решение от Съвета.
48. Ето защо предлагам да не се уважава искането за промяна на мотивите, представено от Френската република и Комисията.
б)	По последиците от нарушаването на задължението за уведомяване
49. От само себе си се разбира, че ако Съдът трябва да изрази позиция по въпроса какви са правните последици, свързани с нередовност в производството по уведомяване, то той трябва предварително да е потвърдил, че спорното решение действително разкрива характерните особености на акт, за който трябва да се извърши уведомяване от страна на Съвета. Ето защо за целите на съжденията, които ще представя по-нататък, ще възприема за изходна точка принципа, че Bank Melli действително е адресатът на акт с индивидуален характер, за който обаче не е уведомена индивидуално от институцията, издала акта.
50. Няма никакво съмнение, че публичността на общностните актове — като под публичност имам предвид както публикуването в Официален вестник на Европейския съюз, така и индивидуалното уведомяване — е основен принцип, отдавна установен в практиката на Съда, според която посоченият принцип „поставя изискването акт, издаден от орган на публична власт, да не може да се противопоставя на правните субекти, преди последните да имат възможност да се запознаят с него“(24) . В този смисъл основанието за съществуване на публикуването или на уведомяването, в зависимост от случая, е да се позволи на засегнатото лице да се запознае с въпросния акт, да прецени основателността на мотивите и евентуално да оспори законосъобразността им пред съда на Съюза.
51. Уведомяването, тъй като тук става дума за него, следователно е етап, който по принцип незабавно следва издаването на акта: актът е приет според определена процедура, съдържанието му е определено, но остава да се доведе до знанието на неговия получател.
52. Според първото течение в съдебната практика, и по-точно в Решение по дело Geigy/Комисия(25), Съдът приема, че „нередовностите в производството по уведомяване не засягат самото решение и следователно не могат да го опорочат; […] при някои обстоятелства тези нередовности могат да попречат срокът за обжалване да започне да тече“(26) . В същото дело Съдът обаче постановява, че е „безспорно, че жалбоподателят изцяло се е запознал с текста на решението и че в съответните срокове се е възползвал от правото си на жалба; […] при тези обстоятелства въпросът за евентуалните нередности става без значение“(27) . Оттук Съдът прави извод, че правното основание трябва да се отхвърли като недопустимо поради липса на интерес(28) . Съдът възприема същата логика в Решение по дело ICI/Комисия от същия ден(29) . От тази съдебна практика могат да се изведат две поуки. От една страна, евентуалната санкция за липсата на уведомяване не се налага въз основа на недействителността на акта, а въз основа на противопоставимостта на срока за обжалване, което ме кара да вярвам, че тогава Съдът не е смятал уведомяването за съществено изискване по смисъла на Договора. От друга страна, като излиза извън рамките на твърде формалистично схващане за задължението за уведомяване, Съдът разглежда степента, в която липсата на уведомяване е била с неблагоприятни последици за адресата на акта, и по-специално въпроса дали той е могъл да подаде жалба в срок или не(30) .
53. Според второто течение в съдебната практика изглежда, че Съдът преориентира подхода си в Решение по дело Hoechst/Комисия(31) . В отговор на твърдение за нарушение, изведено от липсата на действие на акт, за който не е извършено уведомяване, той решава, че „твърдяна липса на уведомяване […] би могла да доведе само до установяването на несъществуването [на акта] или до неговата отмяна. […] Всъщност, що се отнася до съобщаването на един акт, както и до всяко друго съществено процесуално изискване, незаконосъобразността или е толкова тежка и очевидна, че води до несъществуване на оспорения акт, или представлява съществено процесуално нарушение, което може да доведе до отмяната на акта“(32) . Тук Съдът приема, че уведомяването е съществено процесуално изискване и че в този смисъл санкцията за неспазването му е недействителност на акта. След това, в случая по дело Испания/Съвет(33), като се позовава на Решение по дело Hoechst/Комисия, Съдът потвърждава, че стремежът за прозрачност „обяснява, че липсата на уведомяване може в определени хипотези
да обоснове отмяната на акт на общностните институции“(34) . По този начин той ограничава възприетото в Решение по дело Hoechst разрешение до „определени хипотези“, без обаче да ги посочва.
54. При това положение единствено обстоятелството, че тази втора тенденция в съдебната практика е по-късна от съображенията на Съда в Решение по дело Geigy/Комисия и в Решение по дело ICI/Комисия(35), според мен само по себе си не може да оправдае следване на тази насока в настоящото дело. Напротив, настоящата жалба би трябвало да позволи на Съда да преразгледа позицията си и отново да въведе в действие по-старата тенденция в своята съдебна практика.
55. Всъщност не съм убеден, че уведомяването е съществено процесуално изискване за даден акт. По смисъла на най-класическата практика на Съда по отношение на това понятие, съществените процесуални изисквания според Договора са изисквания, „наложени от Договора за изготвянето на обжалваните решения […;], създадени за да бъдат придружени посочените мерки от всички гаранции за благоразумие и предпазливост, като тези изисквания могат да се определят като съществени“(36) . Същото се отнася по-специално за процедурите на гласуване на институциите(37), за задължението за консултиране на Европейския парламент в хода на производството(38), за удостоверяването на автентичността на актовете(39) или пък за задължението за мотивиране(40) . Следователно като цяло съществени процесуални изисквания са условията, чието неспазване е могло да окаже влияние върху самото съдържание на акта, като същевременно продължават да спадат към неговата законосъобразност от външна страна. Според мен обаче липсата на уведомяване не се отразява по този начин на съдържанието на акта, а единствено води до лишаване на адресата от информацията, че засягащо го решение е прието от общностна институция.
56. Бих искал да бъда разбран правилно и с тази цел държа да уточня, че тук не става дума да се поставя под въпрос значението за техните адресати на правилата относно уведомяването, които трябва да придружават всеки акт с индивидуален характер, приет от Съюза. Поради това е също толкова важно да им се даде адекватна правна квалификация. Освен това, макар уведомяването да не е съществено процесуално изискване, това все пак не означава, че нарушаването на задължението за уведомяване няма да бъде санкционирано. Само че не става дума за порок, който засяга самата законосъобразност
на акта, а единствено неговата противопоставимост .
57. В това отношение отбелязвам, че член 254, параграф 3 ЕО гласи, че решенията, които се съобщават на онези, до които са адресирани, произвеждат действие от момента на това съобщаване. Тъй като обаче повече няма нужда да се доказва дълбоко хибридният характер на ограничителните мерки(41), в Решение по дело Kadi Съдът приема, че „такива мерки по естеството си трябва да бъдат изненадващи и […] да се прилагат незабавно“(42) . Оттук следва, че ако се налагаше Съдът да установи, че Съветът е имал задължение за уведомяване на жалбоподателя за спорното решение, санкцията за нарушението на задължението за уведомяване не би могла да се прояви на плоскостта на влизането в сила на разглежданото решение. За сметка на това би противоречало на най-елементарните принципи на общностния правен ред да се счита за преклудирана по давност жа лба за отмяна, подадена извън срока от лице или образувание, явяващо се обект на решение за замразяване на средства, което въпреки липсата на уведомяване е могло да започне да поражда своите последици.
58. Ето защо, предвид гореизложените съображения, именно обосновката, която Съдът развива, следвайки възприетата от него насока в съдебната практика по дело Geigy/Комисия и по дело ICI/Комисия(43), ми се струва най-подходяща, доколкото позволява да се запази едно толкова трудно за постигане равновесие между изискването за ефективност на ограничителните мерки и правото на засегнатите от тях лица да бъдат своевременно информирани за тяхното съществуване. Освен това, като се следват тези дадени от Съда предписания, ще бъде възможно да се адаптира преценката на последиците от липсата на уведомяване върху особените обстоятелства в конкретния случай(44) .
59. Следователно в съответствие с очертаната от Решение по дело Geigy/Комисия и Решение по дело ICI/Комисия(45) насока Общият съд основателно е могъл да вземе предвид информацията, предоставена на парижкия клон на Bank Melli от Френската банкова комисия, за да определи дали, въпреки липсата на индивидуално уведомяване от страна на Съвета, на жалбоподателя е била или не е била предоставена възможността своевременно да се запознае със спорното решение, за да може да подаде жалба в срок. При тези особени обстоятелства той също така основателно е могъл да постанови, че обстоятелството, че Съветът не е уведомил индивидуално жалбоподателя за спорното решение, не е довело до лишаването му от възможността своевременно да се запознае с мотивите на спорното решение и да прецени тяхната основателност и че следователно пропускът на Съвета не е обосновавал отмяната на спорното решение.
60. Следователно първото главно правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
Б – По второто главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на правните основания на Регламент № 423/2007
1. Обжалвано съдебно решение
61. В точка 44 и сл. от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред приема, че що се отнася до въпроса за правното основание и противно на твърденията на жалбоподателя, успешно може да се направи позоваване на Решение по дело Kadi(46), доколкото в него Съдът уточнява приложното поле на членове 60 ЕО и 301 ЕО(47) . След това напомня, че тези членове представляват мост между дейностите на Общността, съдържащи икономически мерки, и целите на Договора за ЕС в областта на външните отношения. Посочените членове предвиждат именно хипотезата, при която е необходимо действие от страна на Общността за изпълнение на цел, посочена в член 2 ДЕС. Към този момент обаче Общността и Съюзът формират два интегрирани, но отделни правопорядъка, така че когато бъде предприето действие в рамките на Общността, с което се цели изпълнение на цел на Съюза, законосъобразността на актовете се преценява в зависимост от условията на първия стълб, включително що се отнася до правилата за гласуване. Тъй като Обща позиция 2007/140 принадлежи към втория стълб, тя не представлява правно основание на общностния регламент и поради това правилото за гласуване, приложимо за приемането на общата позиция, не се е отнасяло за Регламент № 423/2007. Съществуването на обща позиция е само условие, поставено от член 301 ЕО, който сам определя приложимото правило за гласуване. Вследствие на това посоченият регламент и спорното решение са можели да бъдат приети с квалифицирано мнозинство в съответствие с член 301 ЕО, тъй като приемането на Регламента се е предшествало от единодушното приемане на Обща позиция 2007/140 и спорното решение се е предшествало от единодушното приемане на Обща позиция 2008/479. Ето защо Общият съд прави извод, че поставените от член 301 ЕО условия са спазени.
62. По-нататък, противно на твърденията на жалбоподателя, Общият съд постановява, че членове 60 ЕО и 301 ЕО не позволяват да се направи заключението, че така предоставената компетентност на Общността е трябвало да се ограничи до изпълнението на приетите от Съвета за сигурност мерки и че следователно Съветът е имал правомощия на основание единствено членове 60 ЕО и 301 ЕО да приеме член 7, параграф 2 и член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007, въз основа на които е прието спорното решение.
2. Доводи на страните
63. Жалбоподателят упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Регламентът и — инцидентно — спорното решение могат да се приемат с квалифицирано мнозинство единствено на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО. От една страна, приложното поле на посочените членове се ограничава до прилагането на мерки срещу трети държави, докато Регламентът посочва ограничителни мерки, приети срещу лица и образувания, за които се смята, че участват, пряко свързани са или подкрепят ядреното разпространение в Иран. Следователно прилаганият критерий не е наличието на контрол от страна на трета държава или свързаност с нейните ръководители, а участие, наличие на пряка връзка или предоставяне на подкрепа за дейности, свързани с ядреното разпространение. Оттук следва, че член 308 ЕО(48) е трябвало също да бъде споменат като правно основание на Регламент № 423/2007. От друга страна и освен това, жалбоподателят счита, че Общият съд неправилно е приел, че Обща позиция 2007/140 не представлява релевантно правно основание на посочения регламент, докато Съветът, приемайки Регламент № 423/2007 и насочените към прилагането му решения с квалифицирано мнозинство, се провинява в злоупотреба с власт, която му позволява да приеме спорното решение, притежаващо непосредствено действие, макар че този вид инструмент не съществува в рамките на външната политика и политиката за сигурност. По този начин Общият съд извършва разграничение, което не се съдържа в Договора, като определя, че Обща позиция 2007/140 не представлява правно основание на Регламента, а само условие, поставено от член 301 ЕО.
64. Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията искат правното основание да се отхвърли. Съгласно приетото от Съда в Решение по дело Kadi(49) Общият съд правилно преценява правното основание на Регламента, като приема, че членове 60 ЕО и 301 ЕО са достатъчни, тъй като приетите ограничителни мерки действително засягат иранската държава. Освен това разсъжденията на Общия съд не подлежат на критика, що се отнася до изключването на Обща позиция 2007/140 от правното основание.
3. Преценка
65. В самото начало трябва да се отбележи, че Съветът счита, че доводът относно член 308 ЕО не е повдиган пред Общия съд. От своя страна Комисията поддържа, че ако част от настоящото правно основание се тълкува в смисъл, че жалбоподателят оспорва, че е субект, свързан с иранските ръководители или пряко или непряко контролиран от тях, тази част била недопустима, тъй като този въпрос не е оспорван в рамките на производството пред Общия съд.
66. Вярно е, разбира се, че в жалбата, представена пред Общия съд, въобще не се споменава необходимостта от основаване на Регламент № 423/2007 на член 308 ЕО. При това пред Общия съд жалбоподателят не оспорва изрично обстоятелството, че режимът на ограничителни мерки, приложен с посочения регламент, попада в приложното поле на член 301 ЕО поради това, че мерките не са насочени, в точния смисъл на думата, срещу трета държава. Поради това в точка 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че „са спазени условията по член 301 ЕО“ и освен това е безспорно, че пред Общия съд жалбоподателят повдига основание за отмяна, целящо оспорване на правното основание на Регламент № 423/2007. При тези условия доводът, изведен от член 308 ЕО, както и тясно свързаният с него довод, изведен от приложното поле на членове 60 ЕО и 301 ЕО, според мен могат да бъдат приети за допустимо разширяване на правното основание, повдигнато пред Общия съд. Така че не възниква никакъв сериозен проблем във връзка с допустимостта.
67. В началото на разглеждането по същество на настоящото правно основание бих искал да изтъкна, че анализът относно правното основание безвъзвратно ще накара Съда да се произнесе по това дали мерки, приети срещу трети държави и чийто предмет съгласно Договора е ограничаване на икономическите отношения с тази държава(50), могат да засягат и лица или образувания, които сами по себе си не са ръководители на държавата, нито дори непременно орган на посочената трета държава, но са подозирани в подпомагане или подкрепа на държавна политика, срещу която Съюзът възнамерява да се бори. Този въпрос трябва да се преценява самостоятелно по отношение на въпроса за определянето на задължение за уведомяване на жалбоподателя. Всъщност, за разлика от последния въпрос, не става дума да се гарантира, че индивидуалните права са защитени в достатъчна степен. Напротив, става дума да се определи компетентността на Съвета за приемане на подобни мерки на основание на посочените разпоредби на Договора. Откритото от комбинирането на членове 60 ЕО и 301 ЕО приложно поле трябва да се преценява въз основата на различни критерии, и по-специално в светлината на целите, преследвани от политиката за сигурност, водена от Съюза и намираща продължение в Общността. Ето защо би било много ограничително да се възприеме само стриктно формално схващане за понятието „трета държава“. При тези условия и в логиката на практиката на Съда, която ще спомена в подходящия момент, предлагам да се излезе от рамките на чисто формалното схващане на посоченото понятие, за да се възприеме по-същностен подход, който позволява съхраняване на ефективността на ограничителните мерки с оглед на обстоятелството, че обществената политика явно и във все по-голяма степен се замества от дейността или подкрепата на лица или образувания с отделна идентичност от тази на самата държава, но разкриващи достатъчна връзка по отношение на държавата и обществената политика, която тя води, за да могат да бъдат прицел на ограничителни мерки, които всъщност са насочени срещу самата трета държава. При това положение според мен е напълно възможно да се приеме, че жалбоподателят разкрива необходимата връзка с Ислямска република Иран и нейната политика за ядрено разпространение, за да бъде прицел на мерки, постановени единствено на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО, като обаче се признава, че тази връзка не е достатъчна, за да освободи Съвета от задължението му за индивидуално уведомяване по отношение на него.
68. След като уточнихме този въпрос, нека се върнем към анализа на основателността на настоящото правно основание, който изисква Съдът да изрази позиция по две серии от въпроси. От една страна, трябва да се определи дали Общият съд правилно е преценил, че Обща позиция 2007/140 не представлява едно от правните основания на Регламент № 423/2007. От друга страна, трябва да се разгледа дали преценката на Общия съд относно приложното поле на членове 60 ЕО и 301 ЕО е правилна.
69. Съгласно член 301 ЕО се предвижда, че „[к]огато обща позиция или съвместно действие, приети в съответствие с разпоредбите на Договора за Европейски съюз, свързани с общата външна политика и политика на сигурност, предвиждат действия на Общността за спирането или ограничаването, изцяло или отчасти, на икономическите връзки с една или повече трети страни, Съветът предприема необходимите неотложни мерки. Съветът приема решение с квалифицирано мнозинство, по предложение на Комисията“. От самия текст на член 301 ЕО вече произтича, че съществуването на мярка, постановена на основание на Договора за Европейския съюз, е предпоставка за действието на Общността. С други думи, действието на Общността е възможно само ако предварително е приета обща позиция или съвместно действие, където трябва да се предвижда, че е необходимо действие от страна на Общността за постигане на поставената цел. В това отношение отбелязвам, че съгласно Обща позиция 2007/140 са необходими действия от страна на Общността за изпълнението на определени мерки(51) . Оттук следва, че Съветът е напълно оправомощен да приема мерки, що се отнася до Общността, на основание член 301 ЕО, който изрично предвижда, че приложимото правило за гласуване при такава хипотеза — тоест след като е приета обща позиция, която предвижда действия от страна на Общността — е квалифицираното мнозинство.
70. Това се потвърждава и от текста на член 60, параграф 1 ЕО, съгласно който „[а]ко в случаите, предвидени в член 301 [ЕО], се счита за необходимо действие на Общността, Съветът може в съответствие с процедурата, предвидена в член 301 [ЕО], да вземе необходимите спешни мерки по дв ижението на капитали и плащания по отношение на съответните трети държави“. Следователно мярка за замразяване на парични средства, постановена срещу трета държава и явяваща се продължение на обща позиция, трябва с оглед на приложимото първично право да се приеме с квалифицирано мнозинство. Освен това член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 предвижда, че с квалифицирано мнозинство Съветът установява, преразглежда и изменя приложение V в съответствие с решенията на Съвета относно приложение ІІ към Обща позиция 2007/140. И от тази гледна точка приемането на спорното решение е напълно редовно: Обща позиция 2008/479 всъщност променя приложение II към Обща позиция 2007/140, като по-специално включва жалбоподателя в списъка на образуванията, чиито авоари трябва да бъдат замразени. Същевременно с квалифицирано мнозинство и както го оправомощава Регламент № 423/2007, Съветът приема спорното решение. Предвид текста на член 15, параграф 2 от горепосочения Регламент № 423/2007 би било напълно противоречиво позоваването на Обща позиция 2007/140, което се съдържа в посочения член, да се тълкува като правило за гласуване.
71. При тези условия разсъжденията на Общия съд по отношение на приложимото правило за гласуване и ирелевантността на Обща позиция 2007/140 относно определянето на адекватното правно основание за Регламент № 423/2007 са напълно правилни.
72. Колкото до довода, изведен от това, че предвидените от Регламент № 423/2007 мерки не могат да се основават единствено на членове 60 ЕО и 301 ЕО, доколкото не са насочени срещу трета държава, Общият съд уместно напомня, че по повод на Решение по дело Kadi(52) Съдът приема, че „предвид текста на членове 60 ЕО и 301 ЕО, и по-специално на използваните в тях изрази „по отношение на съответните трети държави“ и „с една или няколко трети страни“, тези разпоредби предвиждат приемането на мерки срещу трети страни, като това понятие може да включва лицата, управляващи такива страни, както и свързаните с тях или контролирани пряко или непряко от тях физически лица и образувания“(53) . Включването на жалбоподателя в списъка с образувания, чиито авоари трябва да бъдат замразени, обаче е направено на основата на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, чийто текст не съдържа изрично позоваване на Ислямска република Иран.
73. Поради това от ratio legis на посочения регламент е видно, че цялото внимание на Общността е насочено към Ислямска република Иран, което проличава от самото заглавие на регламента. Член 7, параграф 2 не може да бъде изваден от своя контекст, а напротив, трябва да се разглежда в светлината на другите разпоредби на Регламента, както и на неговите съображения. Без претенции за изчерпателност отбелязвам, че съображение 1 от Регламент № 423/2007 се позовава на факта, че Съветът за сигурност е решил, че „Иран трябва незабавно да прекрати всички дейности по“ ядреното разпространение и че международната общност трябва да се увери „в изцяло мирната цел на ядрената програма на Иран“. Наред с другото, съображение 2 се позовава на предприетите от Съюза действия, предвиждащи „някои ограничителни мерки срещу Иран“, и на необходимостта от „ограничения върху износа и вноса на стоки и технологии, които могат да допринесат за дейностите на Иран по обогатяване, преработване и производство на тежка вода или за разработването на системи за ядрено оръжие“. В същото съображение се посочва, че е необходимо да се замразят финансовите средства „на лица, субекти и органи, участващи във, пряко свързани със или предоставящи подкрепа за такива дейности или разработки“. Оттук е видно, че ограничителните мерки са предназначени за борба с развитието на политика, която в най-висша степен е държавна. Дейността по ядрено разпространение се възприема от общностния законодател като дейност, за която е взето решение и която е водена от иранския режим, така че субектите, които подкрепят изпълнението ѝ, не участват в някаква независеща от волята на ръководителите дейност, а напротив — сътрудничат за изпълнението на държавен план.
74. В това отношение положението ясно се отличава от случая, пред който Съдът е бил изправен по дело Kadi. Всъщност Съдът е приел, че са налице „мерки, за които е характерна липсата на всякаква връзка с управляващ режим в трета страна“, поради обстоятелството че посочените мерки са били пряко насочени срещу Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и свързаните с нея лица и образувания(54) . Следователно Съдът е отхвърлил тезата, че „е достатъчно разглежданите ограничителни мерки да са насочени срещу лица или физически образувания, намиращи се в трети страни или свързани по друг начин с трети страни“(55), за да бъдат основани единствено на членове 60 ЕО и 301 ЕО, тъй като това би предоставило „изключително широк обхват на тези разпоредби и изобщо не би отчело произтичащото от самия текст на разпоредбите изискване приетите въз основа на тях мерки да са насочени срещу трети страни“(56) .
75. Съгласно Регламент № 423/2007 обаче борбата не е срещу общата дейност по ядрено разпространение, а конкретно срещу рисковете, свързани с иранската
ядрена програма. При прочита на Регламента връзката между посочената дейност и иранската държава ми се струва очевидна. Остава да се провери дали самият жалбоподател е действително и достатъчно свързан с иранската държава и с политиката за ядрено разпространение, която тази държава води, за да може да бъде обект на спорното решение.
76. По въпроса дали жалбоподателят е свързан с иранската държава е достатъчно да се напомни неоспорваната констатация в точка 1 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателят е „иранска търговска банка, собственост на иранската държава“, която би могла да се окаже съществена опора за финансирането на иранската ядрена програма. По точка 2 се налага изводът, че жалбоподателят не представя допустимо правно основание пред Общия съд, за да оспори на констатацията на Съвета, че предоставя финансова подкрепа за ядреното разпространение, осъществявано от иранската държава(57) .
77. Следователно при тези условия решение за замразяването на финансовите средства на жалбоподателя може законосъобразно да бъде взето въз основата на регламент, чието правно основание са единствено членове 60 ЕО и 301 ЕО. Прибягването до член 308 ЕО не е било необходимо във връзка с включването на жалбоподателя в приложение V към Регламент № 423/2007, тъй като приетата срещу него ограничителна мярка действително и съгласно практиката на Съда в тази област е насочена срещу образувание, свързано с иранските ръководители или контролирано от тях в рамките на общ режим на санкции, приети срещу Ислямска република Иран, който има за цел да прекрати или поне да подчини на контрола на международната общност развитието на иранската ядрена програма.
78. Следователно развитото от Общия съд схващане относно правното основание на Регламент № 423/2007 не подлежи на какъвто и да било упрек. Поради това второто главно правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
В – По третото главно правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото при преценката на задължението за мотивиране, правото на защита и правото на ефективна съдебна защита
1. Обжалвано съдебно решение
79. От точки 79—85 от обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд постановява, че предоставените в спорното решение мотиви са достатъчни предвид неговото заглавие, съдържанието на съображение 2 от него и изложението на мотивите, съдържащо се в таблица Б, точка 4 от посоченото решение.
80. След това Общият съд напомня своята съдебна практика в областта на правото на защита, разработена в рамките на съдебни производства по обжалване на ограничителни мерки, приети в областта на тероризма. Въпреки че правото на изслушване по принцип е изначално гарантирано на всяко лице, срещу което може да бъде насочен нарушаващ интересите му акт, изненадващият ефект, който трябва да съпътства прилагането на ограничителни мерки, може да надделее над изискването за предварително съобщаване на уличаващите доказателства и над правото на изслушване в хода на производството по приемане на въпросния акт. В настоящия случай Общият съд посочва също, че точна информация е била съобщена на жалбоподателя в момента на публикуването на решението в Официален вестник на Европейския съюз, така че му е била предоставена възможност да научи причините, подтикнали Съвета да счита, че член 7, параграф 2, букви а) и б) от Регламент № 423/2007 е приложим срещу него.
81. В точка 97 и сл. от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, противно на твърденията на жалбоподателя, че Съветът не е бил длъжен спонтанно да предостави преписката на Bank Melli, при положение че тя не е поискала това.
82. Накрая, от точки 105—107 е видно, че Общият съд прави извод, че липсва нарушение на правото на ефективна съдебна защита. След като напомня значението на този принцип в общностния правен ред, той приема, че ефикасността на съдебния контрол не е била застрашена от непредставянето на доказателства от страна на Съвета. Подобно представяне всъщност не е било необходимо, от една страна, поради факта че жалбоподателят не е повдигнал допустимо правно основание, което да оспорва констатацията на Съвета, че жалбоподателят участва във, пряко е свързан със или предоставя подкрепа на ядрената дейност на Иран, представляваща риск от разпространение или разработване на системи за ядрено оръжие от тази държава, и от друга страна, тъй като Общият съд е преценил, че има достатъчно яснота по въпроса, за да упражни напълно своя контрол.
2. Доводи на страните
83. Жалбоподателят упреква Общия съд, че е възприел твърде ограничително тълкуване на понятията за право на защита и за ефективна съдебна защита. Всъщност от постоянната практика на Съда(58) е видно, че правото на защита на засегнатото лице трябва да се зачита още от етапа на административното производство, което предшества приемането от дадена институция на санкция срещу него. Така посоченото лице трябва да може да изрази мнение по действителното настъпване на фактите и обстоятелствата. То трябва да получи цялата необходима за неговата защита информация и да притежава възможността да представи своята гледна точка. Трябва да се признае и право на достъп до преписката, тъй като то цели да гарантира действителното упражняване на правото на защита. Освен това нарушаване на правото на достъп до преписката не може да бъде поправено на етапа на съдебното производство. При всички положения правото на защита и правото на ефективна съдебна защита не са спазени, щом достъпът до преписката не е предоставен на жалбоподателя дори по повод на производството пред Общия съд. Поради липса на доказателства, до които жалбоподателят и Общият съд са имали достъп, мотивите на спорното решение също трябвало да се считат за недостатъчни.
84. От собствената практика на Общия съд е видно също, че наложените от Съвета ограничения на правото на защита трябва да имат за противовес строг и безпристрастен съдебен контрол(59) . Европейският съд по правата на човека впрочем налагал същите изисквания(60) .
85. Освен това решението на Общия съд било опорочено от противоречие на мотивите, тъй като, въпреки че в точки 91 и 92 от обжалваното съдебно решение се признава, че спазването на правото на защита представлява основен принцип на общностния правен ред, Общият съд приема, че Съветът не е бил длъжен да предостави доказателствата в рамките на съдебното производство. Общият съд не може да се счита за достатъчно информиран, както твърди в точка 106 от обжалваното съдебно решение, за да упражни своя контрол, след като не е получил никакво доказателство.
86. Съветът и другите встъпили в производството страни молят правното основание да се отхвърли като неоснователно. Те считат разсъжденията на Общия съд за безукорни от правна гледна точка, с изключение на Френската република, която не смята, че практиката на Съда относно ограничителни мерки, приети в рамките на борбата с тероризма, може да се прилага в настоящия случай, когато са налице ограничителни мерки, приети в рамките на режим, засягащ трета държава. Поради това Френската република не прави специфични правни изводи относно настоящото правно основание и при всички случаи иска то да се отхвърли.
3. Преценка
87. Предлагам да се приеме, че настоящото правно основание се разделя на две части, които се отнасят съответно до грешка при прилагане на правото по о тношение на преценката на спазването на правото на защита и до грешка при прилагане на правото по отношение на преценката на правото на ефективна съдебна защита. Освен това жалбоподателят твърди, че съществува противоречие на мотивите, което опорочава обжалваното съдебно решение.
88. Що се отнася до първата част, жалбоподателят оспорва на първо място преценката на Общия съд за мотивите, представени от Съвета в подкрепа на спорното решение. Същевременно той смята, че спорното решение не съдържа причините, довели Съвета до приемането на акта, и че за Общия съд не е било възможно да приеме мотивите за достатъчни, доколкото никакво доказателство не е предоставено от Съвета в хода на производството, довело до приемането на спорното решение.
89. Както напомня Общият съд, задължението за мотивиране е изискване, поставено от първичното право(61) и повторено в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007(62) . За да се прецени дали е спазено задължението за мотивиране на решение, прието от институция на Съюза, трябва да се провери дали мотивите позволяват на засегнатия субект да се запознае с обосновката на предприетата мярка, а на компетентния съд — да упражни своя контрол. Обикновено не се изисква в мотивите да се посочват всички релевантни фактически и правни положения, тъй като въпросът дали мотивите са достатъчни трябва да се прецени с оглед не само на съдържанието им, но и на техния контекст, както и на съвкупността от правни норми, които уреждат съответната област(63) . Установявам, че тези основни принципи са препотвърдени от Общия съд в точка 82 от обжалваното съдебно решение.
90. Общият съд напомня също, че задължението за мотивиране е основен принцип на правото на Съюза, от който е възможно отклонение само по императивни съображения(64), и че Съветът е длъжен да доведе до знанието на съответния субект „специфичните и конкретните“ причини за приемането на решение за замразяване на средства(65) . Задължението за мотивиране на даден акт е с различна тежест в зависимост от областта, в която институцията се намесва, и резултатът, който иска да постигне. В това отношение Общият съд по аналогия транспонира използваната от Съда обосновка при наличие на ограничителни мерки, приети в рамките на борбата с тероризма, съгласно които, предвид специфичния контекст на приемането и прилагането на подобни мерки, Съветът изпълнява задължението си за мотивиране, ако доведе до знанието на заинтересованите страни мотивите, подтикнали го към приемането на решение за замразяване на средства срещу тях, едновременно с приемането на мярката или в най-кратки срокове след това(66) . Ако възприемем принципа, че ограничителни мерки могат да се приемат срещу субекти, когато се смята, че те действат за или обслужват каузата на политика, която може да се припише на трета държава и срещу която Съюзът се стреми да се бори — и противно на поддържаното от Френската република, — не виждам по каква причина практиката на Съда, разработена относно правото на защита на лица или субекти, засегнати от ограничителна мярка, приета в рамките на борбата с тероризма, не би могла да намери приложение в настоящото дело.
91. Като прилага току-що напомнените критерии, в точка 84 от обжалваното съдебно решение Общият съд проверява дали спорното решение действително съдържа индивидуалните и специфичните причини, които са подтикнали Съвета да използва правомощията си на основание член 7, параграф 2, букви а) и б) по отношение на жалбоподателя. Тъй като преценката на Общия съд е водена от въпроса дали мотивите на спорното решение са позволили на жалбоподателя да разбере причините, поради които средствата му са замразени, и са били достатъчни, за да бъде самият той в състояние да упражни своя контрол за законосъобразност на спорното решение, като същевременно взема предвид специфичния контекст, в който се вписва посоченото решение, според мен анализът му не съдържа никаква грешка при прилагане на правото.
92. На второ място, не може да бъде възприето твърдението на жалбоподателя, че мотиви, които не са подкрепени с доказателствени документи, тъй като адресатът не е имал никакъв достъп нито преди приемането на решението, нито след това, не могат да се смятат за адекватни и достатъчни мотиви(67) . Тук жалбоподателят се опитва да обвърже достатъчността на мотивите с правото на предварително изслушване или поне на достъп до преписката, докато тези две следствия от правото на защита трябва да се разглеждат отделно. От една страна, изискването за мотивиране, което просто цели предоставяне на достатъчно яснота на заинтересования субект относно причините, подтикнали институцията да замрази неговите средства, така че да знае в какво е упреквано и да е в състояние да преценява и евентуално да оспорва неговата основателност, трябва да се разграничи от изискването за съществуване на действителни и сериозни доказателства. От друга страна, разглеждането на основателността на мотивите може да се извърши само в рамките на съдебното производство — най-вече когато, както в настоящия случай, достъпът до преписката не е поискан от засегнатото лице — и именно това разглеждане ще направи необходимо представянето на доказателствени средства. Отново обаче се налага посоченото разглеждане бъде поискано и в това отношение не може да се изисква от компетентния съд да смекчава последиците от небрежността на жалбоподателя. Налага се изводът, че жалбоподателят не е представил допустимо правно основание, което да оспорва мотивите, посочени от Съвета в подкрепа на спорното решение(68), и че подобно правно основание относно законосъобразността по същество на спорното решение може да се разглежда само ако е посочено от жалбоподателя(69) . Следователно той отправя упрек за липса на предоставяне на доказателства — предоставяне, което само той е могъл да причини в хода както на досъдебното, така и на съдебното производство.
93. Това положение ясно се различава от положението по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет(70), посочено от жалбоподателя. От една страна, в това дело жалбоподателят оспорва законосъобразността на решение на Съвета, което го запазва
в списъка на субектите, чиито авоари трябва да бъдат замразени, докато в настоящото производство по обжалване става дума за разглеждане на законосъобразността на първото решение, с което Bank Melli се включва в списъка. Макар обаче определени модификации на правото на защита да могат да бъдат оправдани на етапа на предварителното производство, когато става въпрос за първото включване, както веднага ще демонстрирам, тези модификации трябва да се допускат по-трудно, когато става въпрос решение лице или субект да се запази в даден списък(71) . От друга страна, Съветът в настоящия случай е отказал
да предостави на Общия съд информацията, на която почива решението за запазване на субекта в списъка(72), като по този начин му пречи — и то въпреки че това е било поискано от него — да упражни контрол върху законосъобразността и основателността на мерките за замразяване на средствата(73) .
94. Безспорно е, че интензитетът на правото на защита, което трябва да се гарантира от издаващата акта институция в етапа преди неговото приемане или непосредствено след него, е по-малък при наличие на ограничителни мерки като разглежданите в настоящото дело, поне когато те се приемат за първи път срещу посоченото лице или субект. Съдебната практика, на която се основават разсъжденията на жалбоподателя, несъмнено е свързана с правото на защита, каквото трябва да се гарантира от институциите в рамките на предварителното административно производство, когато то може да завърши с приемането на санкция, но тази съдебна практика е разработена в контекста на правото на конкуренцията на Съюза. Струва ми се обаче, че настоящото положение в по-голяма степен може да се сравнява с това, което е приложимо, когато става въпрос Съветът да приеме ограничителни мерки срещу лица или субекти в рамките на борбата с тероризма. В този контекст обаче Съдът е разработил практика, при която правото на защита, каквото трябва да се гарантира на етапа на предварителното производство, не е абсолютно, и е допуснал, че при наличие на ограничителни мерки съобщаването на мотивите преди включването на субекта в списък „би могло да застраши ефикасността на мерките за замразяване на средства“(74) и че „такива мерки поради самото си естество трябва да бъдат изненадващи и […] да се прилагат незабавно“(75) . Оттук следва, че посочената от жалбоподателя съдебна практика не е релевантна и ясно проличава, че преди приемането на спорното решение Съветът не е бил длъжен спонтанно да съобщи мотивите или да предостави преписката на жалбоподателя, или да го изслуша(76) . Следователно в точка 93 от обжалваното съдебно решение Общият съд напълно правилно тълкува обхвата на правото на защита на даден субект, засегнат за първи път от ограничителна мярка като определената в съдебната практика.
95. На трето място и по отношение на довода на жалбоподателя, основан на липсата на предоставяне на доказателства, трябва веднага да се отбележи, че практиката на Европейския съд по правата на човека, посочена в подкрепа на това правно основание, е напълно неотносима. Всъщност и Решение по дело Saadi c/у Италия, и Решение по дело A. c/у Обединеното кралство(77) засягат член 3 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). Дори ако се приеме, че Европейският съд по правата на човека в тези две решения е приел, че основно право не може да се съизмерва с цел като борбата с тероризма, той го е направил по отношение на забраната на изтезанието, която, за разлика от другите права, установени в ЕКПЧ, е с абсолютен характер и не подлежи на ограничения(78) .
96. По останалите въпроси, що се отнася до втората част на настоящото правно основание, доводите на жалбоподателя, че липсата на представяне на доказателства от страна на Съвета както преди, така и по време на производството, е засегнала неговото право на ефективна съдебна защита, неизбежно се сблъскват с два елемента.
97. Най-напред само ще припомня, че както е видно от точка 99 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателят не е поискал от Съвета достъп до преписката преди подаване на жалбата пред Общия съд(79) . На следващо място, жалбоподателят не изтъква и допустимо правно основание пред Общия съд за оспорване на истинността на констатацията на Съвета, че предвид изложените в таблица Б, точка 4 от приложение V мотиви за него се смята, че участва, подпомага или предоставя подкрепа за дейности, свързани с ядреното разпространение в Иран(80) . Ако обаче подобно правно основание бе правилно представено, тогава от Съвета действително щеше да се изиска да представи доказателства, за да може Общият съд да упражни контрол върху тях. Тъй като Общият съд не е трябвало да се произнася по основателността на изтъкваните мотиви, липсата на предоставяне на доказателства в хода на производството не би могла да опорочи решението на Общия съд, нито да наруши правото на ефективна съдебна защита на жалбоподателя. Що се отнася до разглеждането на другите правни основания, Общият съд ръководи производството и може, само в случай че го смята за необходимо, да нареди допълнително събиране на доказателства(81) .
98. Накрая, относно твърдяното съществуване на противоречие на мотивите отбелязвам, че още в споменатите от жалбоподателя точки 91 и 92 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно потвърждава съществуването на основния принцип, изискващ спазването на правото на защита едновременно с възможна модификация на това право, и по-специално правото на уведомяване за установените в ущърб на съответния субект обстоятелства, при наличие на императивни съображения, свързани със сигурността или с осъществяването на международните отношения на Общността(82) . При всички случаи, в точки 96—102 от обжалваното съдебно решение, за които се твърди, че влизат в противоречие с посочената преди това констатация на Общия съд, само се установява, че на жалбоподателя е предоставена възможност да научи причините за включването му в списъка, без от Съвета да се изисква служебно
да предостави достъп до елементите на преписката или да организира служебно
изслушване. Противно на твърденията на жалбоподателя, Общият съд никога не е твърдял, че правото на защита не задължава Съвета да предостави доказателствата си дори в рамките на съдебното производство(83) . Отбелязвам също така, че в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение Общият съд освен това разглежда доводите, изтъкнати от Bank Melli, за да обясни факта, че е пропуснала да поиска достъп до отнасящата се за нея преписка, но постановява, че посочените в това отношение доводи не могат да бъдат уважени. Следователно в посочените пасажи от обжалваното съдебно решение не откривам каквото и да било противоречие на мотивите.
99. От това следва, че третото главно правно основание трябва да се отхвърли в неговата цялост като неоснователно.
Г – По първото правно основание при условията на евентуалност, изведено от незачитане на правото на преценка на Съвета
1. Обжалвано съдебно решение
100. В точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение, когато Общият съд разглежда първото правно основание от жалбата, той постановява, че нищо в членове 60 ЕО и 301 ЕО не позволява да се смята, че правомощията, които тези две разпоредби предоставят на Общността, са ограничени само до прилагането на приетите от Съвета за сигурност мерки. Оттук следва, че Съветът е бил компетентен да приеме член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, който разрешава замразяването на авоарите на субектите, които не са посочени от Съвета за сигурност, но които според Съвета участват във, пряко са свързани със или предоставят подкрепа за ядреното разпространение. След това Общият съд признава, че съображение 6 от Регламент № 423/2007 налага на Съвета да упражнява правомощията си на основание член 7, параграф 2, като държи сметка за целите на Резолюция 1737 (2006). Той обаче постановява, че това задължение не означава, че Съветът трябва да прилага ограничителни мерки единствено срещу субектите, посочени от Съвета за сигурност по силата на резолюция.
101. В точки 64 и 65 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд излага преценката си на третото правно основание от жалбата, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на собственост, Общият съд постановява, че Съветът разполага със самостоятелни правомощия по силата на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, чиято цел не е да прилага резолюциите на Съвета за сигурност, приети в областта на ядреното разпространение. Целта на този член и на спорното решение за неговото прилагане е да се осигури постигане на целите на Резолюция 1737 (2006) посредством приемането на самостоятелни ограничителни мерки. Следователно Общият съд стига до извода, че член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 не е имал за цел да изпълнява втората резолюция, приета от Съвета за сигурност в тази област, тоест Резолюция 1803 (2008), в която само иска от държавите да проявяват бдителност по отношение на жалбоподателя(84) . При тези условия съдържанието и целите на тази резолюция не могат да представляват критерии, съобразно които трябва да се преценява пропорционалният характер на спорното решение.
2. Доводи на страните
102. Жалбоподателят поддържа, че Общият съд допуска грешка при прилагане на правото, като отхвърля релевантността на Резолюция 1737 (2006), Резолюция 1747 (2007)(85) и Резолюция 1803 (2008) на Съвета за сигурност с оглед определяне на правото на преценка на Съвета. Връзката между Регламент № 423/2007 и резолюциите е видна от самия текст на Регламента, и по-специално от съображения 1, 2, 5 и 6 от него. Жалбоподателят констатира, че Резолюция 1803 (2008) предшества спорното решение, така че Съветът трябвало да вземе предвид обстоятелството, че Съветът за сигурност изисквал само бдителност по отношение на жалбоподателя. Като постановява друго, Общият съд допуска грешка при прилагане на правото.
103. Освен това, пак според жалбоподателя, Общият съд, от една страна, посочва релевантността на резолюциите на Съвета за сигурност (в точка 52 от обжалваното съдебно решение), но от друга страна, описва правомощията на Съвета като самостоятелни по отношение на същите тези резолюции (точки 64 и 65). Оттук следва противоречие на мотивите, което опорочава обжалваното съдебно решение. Правомощията на Съвета са обвързани от резолюциите на Съвета за сигурност — елемент, който Общият съд трябвало да вземе предвид при определянето дали спорното решение е нарушило принципа на пропорционалност и правото на собственост на жалбоподателя.
104. Другите страни в производството твърдят, че правното основание е необосновано. В писмения си отговор Съветът по-специално поддържа, че Съюзът е свободен да приема самостоятелни мерки, за да преследва определените от резолюцията мерки. Когато Съветът приема акт след резолюция на Съвета за сигурност, самостоятелните мерки, за които Съветът взема решение, трябва да преследват определените от резолюцията цели. В дадения случай самостоятелното решение за замразяване на средствата на субекти, които не са посочени от Съвета за сигурност, е в съответствие с преследваната от последния цел, тоест да попречи на Иран да продължи развитието на ядрената си програма.
3. Преценка
105. За произнасяне по настоящото правно основание изглежда необходимо да се пресъздаде нормативният контекст, в който спорното решение се вписва.
106. В правния ред на Съюза Обща позиция 2007/140 прилага Резолюция 1737 (2006). Прилагането на тази резолюция почива единствено върху волята на Съюза да впише дейността си в перспективата да допринесе за изпълнение на целите, преследвани от Организацията на обединените нации, и да не се възпрепятства осъществяването на международните задължения на нейните държави членки, а не върху съществуването на позитивно и пряко задължение на Съюза да прилага резолюциите на Съвета за сигурност, тъй като не е страна по Хартата на ООН.
107. Едновременно с прилагането на посочената резолюция, в член 5, параграф 1, буква б) от Общата позиция се предвижда също, че решение за замразяване на средства може да се взема от Съвета срещу лица, образувания или органи, които не са посочени от Резолюция 1737 (2006), но за които е установено, че „участват в, пряко са свързани или подпомагат чувствителни по отношение на разпространението на ядрено оръжие дейности на Иран или разработването от Иран на носители на ядрено оръжие, или лица или структури, действащи от тяхно име или под тяхно ръководство, или структури, които са притежавани или контролирани от тях, включително по незаконен начин“. В съображение 10 от Обща позиция 2007/140 са изложени причините, поради които Съветът иска да отиде по-нататък от предвиденото в Резолюцията, като се посочва, че „[в] съответствие със заключенията на [Европейския] съвет и за да се изпълнят целите на Резолюция 1737 (2006)“, замразяването трябва да обхване лицата и субектите, определени от Съвета „според същите критерии като прилаганите от Съвета за сигурност или Комитета“.
108. Регламент № 423/2007 е приет малко след Обща позиция 2007/140, доколкото посочената обща позиция именно предвижда, че е необходимо действие на Общността, за да се въведат някои от постановените от нея мерки(86) . Оттук следва, че що се отнася до Общността, Регламент № 423/2007 прилага Резолюция 1737 (2006), като продължава логиката на Обща позиция 2007/140: всъщност по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 на Съвета се признава собствена едностранна власт — като използва определените от Съвета за сигурност критерии да определя лица, субекти и органи, участващи във, пряко свързани със или предоставящи подкрепа на ядрената дейност на Иран, представляваща риск от разпространение или разработване на системи за ядрено оръжие. Следователно самостоятелните правомощия, признати на Съвета, в смисъл, че тези правомощия не зависят от приемането от страна на Съвета за сигурност на ограничителни мерки срещу лицата, субектите и органите, които посочва, преследват първоначалната цел на Резолюция 1737 (2006) — цел, която Съюзът и след това Общността междувременно превърнаха в своя. Както от Обща позиция 2007/140, така и от Регламента съвсем ясно проличава, че самостоятелните правомощия на Съвета трябва да се упражняват с единственото намерение да се постигне целта на Организацията на обединените нации. Твърдението на Общия съд в това отношение(87) не подлежи на никакъв упрек.
109. Следователно във връзка с преценката на правомощията на Съвета в тази област трябва ясно да се разграничат два случая.
110. От една страна, член 7, параграф 1 от Регламент № 423/2007 стриктно препраща към списъка с лица, субекти и органи, установен от Съвета за сигурност или от Комитета по санкциите в съответствие с параграф 12 от Резолюция 1737 (2006), на който Регламентът тук изрично се позовава.
111. От друга страна, в член 7, параграф 2 от посочения регламент са установени правомощия, които, въпреки че се стремят към постигане на същата цел като тази на Резолюция 1737 (2006), са самостоятелни от гледна точка на определянето и включването в списъците. В такъв случай единствено преследваната цел на Организацията на обединените нации представлява параметър — косвен — за законосъобразността на дейността на Съвета на основание член 7, параграф 2 от посочения регламент. Следователно обстоятелството, че жалбоподателят не е определен от Съвета за сигурност или от Комитета по санкциите като субект, чиито авоари трябва да се замразят, а съгласно точка 10 от Резолюция 1803 (2008) само като субект, по отношение на който държавите членки трябва да бъдат бдителни, е без значение, доколкото самостоятелните правомощия на Съвета в областта на включването са ясно установени на равнището на Общността.
112. В това отношение напомням, че съгласно самото му заглавие спорното решение цели прилагане на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007. Приемането на Резолюция 1803 (2008) несъмнено оказва влияние върху посочения регламент, тъй като тя е в основата на едно от измененията му(88), но само доколкото Съветът за сигурност включва там нови лица, субекти и органи. Следователно приемането на тази нова резолюция оказва въздействие само предвид член 7, параграф 1 от Регламент № 423/2007, доколкото позволява да се актуализира приложението към посочения регламент, в което се изброяват посочените от Съвета за сигурност субекти. Следователно напълно правилно е да се твърди, че пропорционалният характер на включването на жалбоподателя в списъка с посочените от Съвета субекти не може да се преценява съобразно Резолюция 1803 (2008).
113. Накрая, противно на твърденията на жалбоподателя, разсъжденията на Общия съд не са опорочени от никакво противоречие на мотивите. Точка 52 от обжалваното съдебно решение цели да изясни естеството на връзката на Регламента с Резолюция 1737 (2006) и Общият съд основателно приема, че самостоятелните правомощия, признати на Съвета съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, трябва да се упражняват с оглед на целите на посочената резолюция. Що се отнася до точка 65 от обжалваното съдебно решение, тя отхвърля релевантността на Резолюция 1803 (2008) като критерий, съобразно който трябва да се преценява пропорционалният характер на действието на Съвета. Следователно се налага изводът, че тъй като тези две точки засягат две отделни резолюции, Общият съд не си противоречи.
114. Предвид всички изложени по-горе съображения първото правно основание, развито при условията на евентуалност, трябва да се отхвърли като неоснователно.
Д – По второто правно основание при условията на евентуалност, изведено от грешка в правната преценка на О бщия съд относно правото на собственост на жалбоподателя
1. Обжалвано съдебно решение
115. В точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение Общият съд по същество постановява, че спазването на основните права е едно от условията за законосъобразност на актовете на Съюза. Тези права обаче не са абсолютни и упражняването им може да се ограничава, когато това е обосновано поради преследвани от Съюза цели от общ интерес. Важността на тази цел може да обоснове значителни отрицателни последствия за някои икономически оператори, както Съдът вече е признал. В конкретния случай засягането на правото на собственост и на свободата на упражняване на икономическа дейност на жалбоподателя е очевидно, тъй като Bank Melli повече не може да разполага с финансовите си средства, които притежава на територията на Съюза или които са притежавани от граждани на Съюза. При все това важността на целта, обосноваваща насочената срещу жалбоподателя мярка, а именно поддържането на международния мир и международната сигурност, може да обоснове обхвата на причинените неудобства, без те да се оказват несъразмерни по отношение на посочената цел, още повече че ограничението засяга само част от активите на Bank Melli и съществуват възможни изключения и дерогации от замразяването на средства, предвидени в членове 9 и 10 от Регламент № 423/2007.
2. Доводи на страните
116. Второто правно основание при условията на евентуалност е изведено от грешка в правната преценка на Общия съд относно правото на собственост на жалбоподателя. Според него в точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение, в рамките на разглеждането на четвъртото правно основание от жалбата, Общият съд неправилно отхвърля довода, изведен от необосновано нарушение на правото му на собственост. Всъщност от практиката на Европейския съд по правата на човека, и по-специално от Решение по дело Saadi c/у Италия(89) и Решение по дело A. c/у Обединеното кралство(90), произтичало, че защитата на основните права не може да се съизмерва с борбата срещу тероризма. Същото се отнасяло и за мерките относно поддържането на мира и международната сигурност. Следователно Общият съд допуска грешка при прилагане на правото, като не зачита основните права на жалбоподателя. Освен това Общият съд възприема грешни мотиви, като счита ограничителните мерки за обосновани, без да отчита важността на защитата на правата на човека в практиката на Съда след Решение по дело Internationale Handelsgesellschaft(91) — важност, която е още по-голяма с влизането в сила на Лисабонския договор и перспективата за присъединяване на Съюза към ЕКПЧ.
117. Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията единодушно напомнят практиката на Съда, според която упражняването на основните права може да се ограничава(92) и за която смятат, че съответства на практиката на Европейския съд по правата на човека в тази област(93) . Освен това решенията на този съд, посочени от жалбоподателя в рамките на неговата жалба, били ирелевантни относно разглеждането на правото на собственост. Тъй като Общият съд логично преценява, че преследваната цел може да обоснове ограничения на правото на собственост на жалбоподателя, второто правно основание, развито при условията на евентуалност, трябвало да се отхвърли.
3. Преценка
а)	Предварителна бележка
118. В съдебното заседание страните са приканени да се произнесат по въпроса дали всяко физическо или юридическо лице, включително правителствена организация по смисъла на практиката на Европейския съд по правата на човека, може да се ползва от основното право за защита на собствеността и дали при разглеждане на правното основание, изведено от нарушението на правото на собственост на жалбоподателя, Общият съд е трябвало да си зададе въпроса дали Bank Melli действително може да изтъква нарушаването на подобно основно право, след като тя е установено в трета държава юридическо лице, разкриващо достатъчна наглед връзка с политиката по ядрено разпространение, водена от иранската държава, която я притежава изцяло, така че средствата на Bank Melli да бъдат замразени по силата на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007.
119. Без да оспорвам ползата от въпроса, изразявам съмнение, че настоящото дело се поддава на подобни разсъждения.
120. Както в хода на производството пред Общия съд, така и в хода на писменото производство пред Съда(94) нито една от страните не оспорва съществуването на такова право в полза на жалбоподателя. Общият съд също не поставя под въпрос обстоятелството, че жалбоподателят има право да изтъква правото на собственост, както то му е гарантирано от правния ред на Съюза(95) . Мълчанието на Общия съд не се тълкува непременно като пропуск от негова страна да разгледа проблема, а може да се смята и за имплицитно признаване, че жалбоподателят има качеството на титуляр на правото на собственост. Следователно обстоятелството, че страните по производството — като тук имам предвид най-вече Съвета — не поставят под въпрос това право в писмените си становища, ме кара да приема, че в настоящото дело Съдът не е сезиран с грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, установявайки имплицитно, но неизбежно, че жалбоподателят е титуляр на право на собственост.
121. В такъв случай остава да се установи дали Общият съд е бил длъжен да повдигне служебно въпроса, което предполага, че става въпрос за правно основание, свързано с обществения ред. В това отношение вече съм имал случай да изложа, следвайки генералния адвокат Jacobs в заключението му по дело Salzgitter/Комисия(96), критериите, според които дадено правно основание е свързано с обществения ред(97) и които си позволявам да припомня:
– предназначението на нарушеното правило е да спомага за постигането на основна цел на правопорядъка на Съюза и играе значителна роля в осъществяването на тази цел и
– нарушеното правило е установено в интерес на трети лица или на общността като цяло, а не само в интерес на пряко засегнатите лица.
Генералният адвокат Jacobs добавя и условието за явния характер на нарушението на правото на Съюза, което по-скоро съм склонен да считам за предварително условие за съществуването на задължение за съда да повдигне въпроса служебно(98) .
122. Дори ако се приеме, че Общият съд е нарушил правна норма, като неправилно е счел жалбоподателя за титуляр на правото на собственост, установявам две неща. Първото е, че въпросът дали жалбоподателят е титуляр на основно право спада към съображения, които са чужди на втория горепосочен критерий. Второто е, че въпросът е достатъчно деликатен за разрешаване, за да не смятаме, че сме изправени пред явно нарушение на правото на Съюза, което единствено може да обоснове служебно сезиране на Съда. При тези условия смятам, че Общият съд не е бил длъжен да разглежда служебно подобен въпрос. Поради това и Съдът не следва да се самосезира. Ако все пак той възнамерява да се самосезира по въпроса, не виждам как би избегнал упрека, че се е произнесъл ultra petita.
123. Ето защо според мен Съдът не може и не трябва да се самосезира по въпроса. Ако е налице някакво притеснение от факта, че може да съществува евентуално съмнение, позволявам си да припомня, че при всички случаи в настоящото дело Общият съд се произнася в най-благоприятния за жалбоподателя смисъл, изхождайки от принципа, че той може ефективно да се позовава на правото си на собственост.
124. С оглед на всички изложени по-горе съображения, без да се отрича ползата от подобен въпрос, нито да се предопределя отговорът, който Съдът ще даде, когато действително бъде изправен пред него, предлагам в настоящия случай анализът да се ограничи до правното основание, както е изтъкнато от жалбоподателя.
б)	Анализ на правното основание
125. Относно разглеждането на настоящото правно основание, както е посочено от жалбоподателя, установявам две неща.
126. На първо място, посочената практика на Европейския съд по правата на човека отново не е релевантна в рамките на настоящото обжалване. В дело Saadi c/у Италия повдигнатият въпрос е да се установи дали Италианската република може да изпълни заповед за експулсиране, приета срещу тунизийски гражданин поради активната роля на последния в рамките на организация, предоставяща логистична и финансова подкрепа на лица, принадлежащи към фундаменталистки организации в Италия, и който по този начин нарушава обществения ред в Италия, като се твърди, че изпълнението на посоченото решение излагало жалбоподателя на отношение, противоречащо на член 3 от ЕКПЧ. Европейският съд по правата на човека приема, че „[тъй] като защитата срещу забранено от член 3 отношение е абсолютна, тази разпоредба налага да не се екстрадира или експулсира лице, когато в държавата по местоназначение за него съществува действителен риск да бъде подложено на такова отношение“(99), и стига до извода, че „не е възможно да се съизмерват рискът от лошо отношение и посочените мотиви [в случая борбата с тероризма] за експулсирането, за да се определи дали отговорността на дадена държава е ангажирана на плоскостта на член 3, дори ако това лошо отношение е налице в трета държава“(100) . Що се отнася до Решение по дело A. c/у Обединеното кралство, отново постановено на плоскостта на член 3 от ЕКПЧ, Европейският съд по правата на човека само напомня в споменатата от Bank Melli точка, че „член 3 установява една от основните ценности на демократичните общества. Тази разпоредба не предвижда ограничения, по което се различава от мнозинството нормативни разпоредби на Конвенцията и на Протоколи № 1 и № 4, и съгласно член 15, параграф 2 [от ЕКПЧ] не търпи никакви дерогации, дори ако съществува обществена опасност, застрашаваща живота на населението. Дори при най-трудните обстоятелства, каквото е борбата срещу тероризма, и каквито и да са действията на засегнатото лице, Конвенцията абсолютно забранява изтезанието и нечовешкото или унизително наказание и отношение“(101) .
127. Следователно от тези две съдебни решения е видно, че невъзможността основно право да се съизмерва с борбата срещу тероризма тук е стриктно обвързана с предотвратяването на изтезанията и нечовешкото или унизително отношение. Освен това горепосочената точка от Решение по дело A. c/у Обединеното кралство ясно дава да се разбере, че подобно съизмерване по принцип е възможно за другите права, установени по-специално в Протокол № 1 от ЕКПЧ. Правото на собственост обаче е установено именно в член 1 от посочения протокол. Освен това според установената съдебна практика правото на собственост е право, чието упражняване може да се ограничава(102) .
128. На второ място, в рамките на общностния правен ред също се допуска, че правото на собственост може да се ограничава(103) . Всъщност Съдът вече е приел, че правото на собственост „не […] е абсолют[но], а трябва да се разглежда във връзка със своята обществена функция. Следователно могат да се налагат ограничения върху упражняването на правото на собственост, при условие че тези ограничения действително отговарят на преследваните от Общността цели от общ интерес и че не представляват по отношение на следваната цел непропорционална и нетърпима намеса, която би могла да накърни самата същност на гарантираното по този начин право“(104) . Не подлежи на съмнение, че поради действието на приетата срещу нея ограничителна мярка Bank Melli търпи ограничения при упражняването на правото си на собственост(105) . Жалбоподателят оспорва направените във връзка с обосноваването на това засягане разсъждения на Общия съд, който счита, че „като се има предвид първостепенното значение на поддържането на мира и международната сигурност“, мярката срещу жалбоподателя не е несъразмерна(106) .
129. От своя страна отбелязвам, че когато Общността се стреми да се бори срещу тероризма чрез приемането на ограничителни мерки, тя не преследва други цели освен поддържането на мира и международната сигурност(107) . Същото е прието, когато става въпрос за мерки, преследващи цел по прекратяване на военно положение и масови нарушения на правата на човека(108) . Не би могло да бъде другояче, когато Общността участва в усилията за борба срещу ядреното разпространение, предприети от международната общност и насочени към това Ислямска република Иран да подчини развитието на ядрената си програма на контрола на международната общност. Общият интерес от подобна цел е очевиден.
130. При тези условия, противно на твърденията на жалбоподателя, преценката на Общия съд не влиза в противоречие нито с практиката на Европейския съд по правата на човека, нито с историческата практика на Съда в областта на основните права, както са посочени от жалбоподателя.
131. Второто правно основание, развито при условията на евентуалност, трябва да се отхвърли, тъй като е необосновано.
Е – По третото правно основание при условията на евентуалност, изведено от явна грешка в преценката на Съвета, когато включва жалбоподателя в списъка на субектите, чиито авоари трябва да се замразят
1. Доводи на страните
132. Жалбоподателят счита, че приемането на Регламент (ЕО) № 1100/2009 на Съвета от 17 ноември 2009 година за прилагане на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 и за отмяна на спорното решение(109) представлява нов елемент, който в съответствие с член 42, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник(110), му позволявало да представи ново правно основание. Всъщност от писмото, с което жалбоподателят е уведомен за Регламент № 1100/2009, било видно, че Съветът се основава както на обосновката, която първоначално е довела до включването на жалбоподателя в списъка на приложение V към Регламент № 423/2007, така и на нови елементи. При тези условия, макар Съдът да прецени, че жалбоподателят дори имплицитно — просто чрез подаване на жалба за отмяна на спорното решение — не е оспорил твърденията на Съвета, че участвал в ядреното разпространение, сега е допустимо жалбоподателят изрично да оспори тези твърдения.
133. Следователно в рамките на настоящото правно основание жалбоподателят упреква Съвета, че е допуснал очевидна грешка в преценката, като го е включил и запазил в приложение V към Регламент № 423/2007. За тази цел той се основава на документи, които сам е внесъл в рамките на производството пред Общия съд на 4 февруари 2009 г., и на кореспонденция със Съвета, започната след публикуването на 25 юни 2009 г. на ново становище, с което се уведомяват лицата, субектите и органите, включени в списъка на основание член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, за възможността да поискат преразглеждане на решението, с което са включени(111) . От всички тези документи било видно, че жалбоподателят никога не е имал принос за иранската ядрена програма и не е бил свързан със субекти, които сами са допринасяли за нея.
134. Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията единодушно молят правното основание да се приеме за недопустимо.
2. Преценка
135. Това правно основание безспорно е насочено срещу самия Съвет и е изведено от очевидна грешка в преценката, която той допуснал в момента на приемането на Регламент № 1100/2009 и косвено при приемането на Регламент № 423/2007.
136. Обстоятелството, че това правно основание е така насочено, ме кара да мисля, че жалбоподателят не оспорва твърдението на Общия съд, че подадената до него жалба не е съдържала правно основание, оспорващо констатацията на Съвета, че жалбоподателят предоставя своята финансова подкрепа за ядреното разпространение, „докато именно на тази констатация се основава обжалваното решение в частта, която се отнася до жалбоподателя, и че следователно подобно правно основание е можело да бъде повдигнато непосредствено след подаването на жалбата“(112) . Жалбоподателят се опитва да обоснове този първоначален пропуск в жалбата, като твърди на етапа на обжалването(113), че Съдът трябва да смята, че самото внасяне на жалба за отмяна на спорното решение означава оспорване, макар и имплицитно, на констатацията на Съвета, че жалбоподателят предоставя подкрепа за ядреното разпространение.
137. Този довод не може да бъде уважен. Отмяната на спорното решение е могла да се поиска по различни съображения, които са можели да бъдат — и действително са били — без връзка с твърдението за участие в ядреното разпространение. Нито Общият съд, нито Съдът са длъжни да правят предположения за причините, които подтикват жалбоподателите да оспорват валидността на даден акт, а напротив — това е отговорност единствено на жалбоподателите. При всички случаи повтарям, че настоящото правно основание е насочено срещу Съвета.
138. Тъй като „[…] компетентността на Съда при обжалване е ограничена до преценката на правното решение по основанията и доводите, разисквани в първоинстанционното производство“(114) и с оглед на обстоятелството, че жалбоподателят не изтъква правно основание по този пункт пред Общия съд, единствената причина, която би могла да накара Съда да изрази позиция по основателността на тази констатация относно жалбоподателя, би била появата на нови правни или фактически обстоятелства в хода на производството. Това е причината, поради която жалбоподателят посочва приемането на Регламент № 1100/2009(115) . Приложение V към Регламент № 423/2007 е заменено с приложението към Регламент № 1100/2009. Жалбоподателят остава включен в таблица Б, точка 4 от така измененото приложение, но съображенията, на които се основава включването му, са допълнени.
139. В самото начало отбелязвам, че противно на твърденията на Съвета в писмената му защита, член 42, параграф 2 от Процедурния правилник е разпоредба, която се прилага и в рамките на производството по обжалване в съответствие с член 118 от същия правилник(116) .
140. Що се отнася до определянето дали е налице посочен в хода на производството нов елемент, жалбоподателят сам признава, че от писмото, с което Съветът го уведомява за Регламент № 1100/2009, е видно, че той запазва включването му в списъка и се основава по-специално на обосновката, която първоначално е довела до включването му в списъка на приложение V към Регламент № 423/2007. Дори ако за приемането на Регламент № 1100/2009 Съветът може да е взел предвид нови елементи, трудно ми е да видя по какъв начин Регламент № 1100/2009 сам по себе си представлява нов елемент по смисъла на член 42, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, който може да позволи на жалбоподателя в етапа на обжалването да посочва ново правно основание, след като очевидно вече е имал възможност още на етапа на производството пред Общия съд(117) да оспори констатацията, на която почива спорното решение.
141. При всички случаи приетото на този етап ново правно основание евентуално би могло да бъде насочено само срещу един от аспектите на преценката, направена от Общия съд. Като насочва това правно основание срещу Съвета, без в действителност да установява наличието на ново правно или фактическо обстоятелство и въпреки че не е изтъкнал правно основание по този пункт пред Общия съд, жалбоподателят се стреми да разшири по неподходящ начин предмета на спора и следователно да изопачи обжалването(118) .
142. Следователно третото правно основание при условията на евентуалност трябва да се обяви за недопустимо.
IV – По съдебните разноски
143. Съгласно член 122, първа алинея от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 69, параграф 2, първа алинея от същия правилник, приложим по производството по обжалване по силата на член 118 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Съветът е поискал жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски и тъй като предявените от него правни основания според мен не трябва да се приемат, би следвало той да бъде осъден да заплати съдебните разноски по обжалването. След като Френската република, Обединеното кралство и Комисията са участвали в производството пред Съда на основание член 115 от Процедурния правилник, те ще понесат направените от тях съдебни разноски съгласно член 69, параграф 4 от посочения правилник.
V – Заключение
144. Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
„1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда Bank Melli Iran да заплати направените от Съвета на Европейския съюз съдебни разноски.
3) Другите страни в производството понасят направените от тях съдебни разноски.“
(1) .
(2)  –	Решение от 14 октомври 2009 г. (T‑390/08, Сборник, стp. II‑3967).
(3)  –	ОВ L 163, стр. 29.
(4)  –	S/RES/1737 (2006)*.
(5)  –	ОВ L 61, стр. 49.
(6)  –	ОВ L 103, стр. 1.
(7)  –	S/RES/1803 (2008).
(8)  –	Вж. точка 10 от посочената резолюция.
(9)  –	ОВ L 163, стр. 43.
(10)  –	Обща позиция на Съвета от 7 август 2008 г. (ОВ L 213, стp. 58).
(11)  –	Въз основа на същото решение, засягащо неговото дружество майка, финансовите средства на британското дъщерно дружество на жалбоподателя са замразени. След като неговата жалба, отделна от тази на дружеството майка, е отхвърлена от Общия съд (вж. Решение от 9 юли 2009 г. по дело Melli Bank/Съвет, T‑246/08 и T‑332/08, Сборник, стp. II‑2629), то подава пред Съда жалба, регистрирана в секретариата на Съда под номер C‑380/09 P, която следователно се разглежда отделно.
(12)  –	Член, цитиран в точка 7 от настоящото заключение.
(13)  –	Решение от 8 юли 1999 г. (C‑227/92 P, Recueil, стp. I‑4443).
(14)  –	Член, цитиран в точка 7 от настоящото заключение.
(15)  –	Вж. точка 86 от обжалваното съдебно решение.
(16)  –	Решение от 3 септември 2008 г. (C‑402/05 P и C‑415/05 P, Сборник, стр. I‑6351).
(17)  –	Пак там, точки 241—244.
(18)  –	Пак там, точка 336.
(19)  –	Пак там, точка 337. Курсивът е мой.
(20)  –	Вж. точка 86 от обжалваното съдебно решение.
(21)  –	Решение от 14 декември 1962 г. по дело Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes и др./Съвет (16/62 и 17/62, Recueil, стp. 901).
(22)  –	По този въпрос вж. точка 88 и сл. от настоящото заключение.
(23)  –	Вж. точка 1 от обжалваното съдебно решение.
(24)  –	Решение от 25 януари 1979 г. по дело Racke (98/78, Recueil, стp. 69, точка 15).
(25)  –	Решение от 14 юли 1972 г. (52/69, Recueil, стp. 787).
(26)  –	Пак там, точка 18.
(27)  –	Пак там.
(28)  –	Пак там, точка 19.
(29)  –	48/69, Recueil, стp. 619, точки 39—44.
(30)  –	Отбелязвам, че Общият съд е продължил да се ръководи от тази съдебна практика: вж. inter alia Решение от 28 май 1998 г. по дело W/Комисия (T‑78/96 и T‑170/96, Recueil FP, стp. I‑A‑239 и II‑745, точка 183) и Решение от 2 юли 2002 г. по дело SAT.1/СХВП (SAT.2) (T‑323/00, Recueil, стp. II‑2839, точка 12).
(31)  –	Решение, посочено по-горе в бележка под линия 13.
(32)  –	Пак там.
(33)  –	Решение от 18 юни 2002 г. (C‑398/00, Recueil, стp. I‑5643).
(34)  –	Пак там (точка 33). Курсивът е мой.
(35)  –	Решения, посочени по-горе, съответно в бележки под линия 25 и 29.
(36)  –	Решение от 21 март 1955 г. по дело Нидерландия/Върховен орган (6/54, Recueil, стp. 201).
(37)  –	Решение от 23 февруари 1988 г. по дело Обединено кралство/Съвет (68/86, Recueil, стp. 855).
(38)  –	Решение от 20 септември 1988 г. по дело Испания/Съвет (203/86, Recueil, стр. 4563).
(39)  –	Вж. по-специално Решение от 15 юни 1994 г. по дело Комисия/BASF и др. (C‑137/92 P, Recueil, стp. I‑2555, точка 76) и Решение от 6 април 2000 г. по дело Комисия/Solvay (C‑287/95 P и C‑288/95 P, Recueil, стp. I‑2391, точка 55).
(40)  –	Вж. по-специално Решение от 30 март 2000 г. по дело VBA/Florimex и др. (C‑265/97 P, Recueil, стp. I‑2061), Решение от 15 април 2008 г. по дело Nuova Agricast (C‑390/06, Сборник, стp. I‑2577, точка 79 и сл.), както и Решение от 1 юли 2008 г. по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др. (C‑341/06 P и C‑342/06 P, Сборник, стp. I‑4777, точка 88 и сл.).
(41)  –	Вж. точка 39 от настоящото заключение.
(42)  –	Посочено по-горе решение (точка 340 и цитираната съдебна практика).
(43)  –	Решения, посочени по-горе съответно в бележки под линия 25 и 29.
(44)  –	При всички случаи, ако въпреки предложението ми Съдът приеме, че задължението за уведомяване действително е съществено процесуално изискване за акта, и противно на поддържаното от жалбоподателя, нарушаването на подобно задължение не може автоматично да доведе до отмяна на спорното решение, тъй като всъщност в Решение по дело Hoechst/Комисия, посочено по-горе, Съдът постановява, че нарушаването на това съществено процесуално изискване може  — а не трябва  — да доведе до отмяната на акта, за който липсва уведомяване. Използваната формулировка в Решение по дело Испания/Комисия, посочено по-горе, не би могла да бъде по-ясна, тъй като там Съдът ограничава случаите, при които липсата на уведомяване води до отмяна, до „определени хипотези“ (вж. точка 33 от посоченото решение).
(45)  –	Решения, посочени по-горе, съответно в бележки под линия 25 и 29.
(46)  –	Решение, посочено по-горе в бележка под линия 16.
(47)  –	Цитирани по-нататък, точки 69 и 70 от настоящото заключение.
(48)  –	Съгласно който „[а]ко определено действие от страна на Общността се окаже необходимо за осъществяването на някоя от целите на Общността по време на функционирането на общия пазар и този договор не е предвидил необходимите правомощия, Съветът, с единодушие, по предложение на Комисията и след като се консултира с Европейския парламент, приема необходимите мерки“.
(49)  –	Решение, посочено по-горе в бележка под линия 16.
(50)  –	Съгласно текста на член 301 ЕО: вж. точка 69 от настоящото заключение.
(51)  –	Вж. съображение 12 от Обща позиция 2007/140.
(52)  –	Посочено по-горе решение.
(53)  –	Вж. бележка под линия 52, точка 166.
(54)  –	Пак там, точка 167.
(55)  –	Пак там, точка 168.
(56)  –	Пак там.
(57)  –	В това отношение вж. точка 30 от обжалваното съдебно решение, както и точка 136 и сл. от настоящото заключение.
(58)  –	В точка 4.21 от жалбата си жалбоподателят цитира в това отношение Решение от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffmann-La Roche/Комисия (85/76, Recueil, стp. 461, точки 9 и 11), Решение от 9 ноември 1983 г. по дело Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Комисия (322/81, Recueil, стp. 3461, точка 7), Решение от 6 април 1995 г. по дело BPB Industries и British Gypsum/Комисия (C‑310/93 P, Recueil, стp. I‑865, точка 21), както и Решение от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия (C‑185/95 P, Recueil, стp. I‑8417, точка 89).
(59)  –	В точка 4.22 от своята жалба жалбоподателят цитира в това отношение Решение на Общия съд от 4 декември 2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет (T‑284/08, Сборник, стp. II‑3487).
(60)  –	В точка 4.22 от своята жалба жалбоподателят посочва в това отношение Решение на ЕСПЧ по дело Saadi c/у Италия от 28 февруари 2008 г. (жалба № 37201/06, § 138 и § 139) и Решение на ЕСПЧ по дело A. c/у Обединеното кралство от 19 февруари 2009 г. (жалба № 3455/05, § 126).
(61)  –	Член 253 ЕО.
(62)  –	Вж. точка 7 от настоящото заключение.
(63)  –	Вж. inter alia Решение от 1 февруари 2007 г. по дело Sison/Съвет (C‑266/05 P, Сборник, стp. I‑1233, точка 80).
(64)  –	Вж. точка 81 от обжалваното съдебно решение.
(65)  –	Пак там.
(66)  –	Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе (точка 336).
(67)  –	Вж. точка 4.21 in fine от жалбата.
(68)  –	Вж. точки 30 и 107 от обжалваното съдебно решение.
(69)  –	По невъзможността за служебно повдигане на подобни правни основания вж. Решение от 2 декември 2009 г. по дело Комисия/Ирландия и др. (C‑89/08 P, Сборник, стp. I‑11245, точка 40 и цитираната съдебна практика).
(70)  –	Решение, посочено по-горе в бележка под линия 59.
(71)  –	Съдът скоро би трябвало да изрази позиция по този въпрос, тъй като е подадена жалба срещу Решение на Общия съд по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, посочено по-горе (вж. дело Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran, регистрирано от секретариата на Съда под номер C‑27/09 P), както и срещу Решение на Общия съд от 19 май 2010 г. по дело Tay Za/Съвет (T–181/08, Сборник) и регистрирано от секретариата на Съда под номер C‑376/10 P.
(72)  –	Решение на Общия съд по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, посочено по-горе (точка 76).
(73)  –	Вж. бележка под линия 72 (точка 75). От подобно поведение на общностната институция произтича очевиден риск от засягане на правото на ефективна съдебна защита на субекта, към който тогава е насочена ограничителната мярка.
(74)  –	Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе (точка 339).
(75)  –	Пак там (точка 340 и цитираната съдебна практика).
(76)  –	Пак там (точка 341).
(77)  –	Посочени по-горе в бележка под линия 60 от настоящото заключение.
(78)  –	Вж. точка 126 от настоящото заключение.
(79)  –	В това отношение е полезно също така да се посочи, че в деня, когато публикува спорното решение, Съветът публикува и становище, с което уведомява лицата, субектите и органите, за които се прилага член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, за възможността да отправят да Съвета искане за преразглеждане на решението, с което са включени в приложение V към посочения регламент (вж. ОВ C 159, 2008 г., стp. 1, както и точка 98 от обжалваното съдебно решение). Жалбоподателят обаче ще използва тази възможност едва след публикуването на становището от 25 юни 2009 г.: вж. точка 133 от настоящото заключение.
(80)  –	По-нататък ще видим, че жалбоподателят се опитва да постави това под въпрос в рамките на обжалването, но не постига по-голям успех (вж. точка 132 и сл. от настоящото заключение, където се разглежда третото правно основание при условията на евентуалност).
(81)  –	По-специално в член 66, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд се предвижда, че той „определя действията, които смята за подходящи, с опреде ление, излагащо подлежащите на доказване факти“ (курсивът е мой).
(82)  –	Съгласно практиката на Съда: вж. Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе (точка 342).
(83)  –	Вж. точка 4.22 in fine от жалбата.
(84)  –	Вж. точка 8 от настоящото заключение.
(85)  –	S/RES/1747 (2007).
(86)  –	Вж. дванадесето съображение от Обща позиция 2007/140.
(87)  –	Вж. точка 52 от обжалваното съдебно решение.
(88)  –	Регламент (ЕО) № 219/2008 на Комисията от 11 март 2008 година за изменение на Регламент № 423/2007 (ОВ L 68, стp. 5) само споменава Резолюция 1803 (2008) в съображение 2. Единствената цел на това изменение е замяната на приложение IV към Регламент № 423/2007 (приложение, съдържащо списък на посочените от Съвета за сигурност лица, субекти и органи) с актуализиран списък. Вземането предвид на Резолюция 1803 (2008), що се отнася до Съюза, се прави само чрез Обща позиция 2008/652/ОВППС на Съвета от 7 август 2008 година за изменение на Обща позиция 2007/140 (ОВ L 213, стp. 58), която е приета след спорното решение и при всички положения по никакъв начин не поставя под въпрос самостоятелните правомощия на Съвета по отношение на определянето и включването на субектите, отговарящи на определените в общата позиция условия.
(89)  –	Посочено по-горе решение (§ 138 и § 139).
(90)  –	Посочено по-горе решение (§ 126).
(91)  –	Решение от 17 декември 1970 г. (11/70, Recueil, стp. I‑1125).
(92)  –	Като се позовава по-специално на Решение на Общия съд от 2 септември 2009 г. по дело El Morabit/Съвет (T–37/07 и T–323/07, непубликувано в Сборника), както и на Решение на Съда от 30 юли 1996 г. по дело Bosphorus (C‑84/95, Recueil, стp. I‑3953) и Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе.
(93)  –	Вж. Решение на ЕСПЧ по дело Bosphorus Hava Yollari Turizm Ve Ticaret Anonim Sirketi c/у Ирландия от 30 юни 2005 г. (жалба № 45036/98).
(94)  –	Всъщност едва след покана от Съда за изразяване на позиция по този въпрос в съдебното заседание явилите се страни посочват проблема.
(95)  –	Вж. точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение.
(96)  –	Решение от 13 юли 2000 г. (C‑210/98 P, Recueil, стp. I‑5843).
(97)  –	Вж. точка 102 и сл. от моето заключение, предшестващо Решение от 13 септември 2007 г. по дело Common Market Fertilizers/Комисия (C‑443/05 P, Сборник, стp. I‑7209), както и точка 78 от моето заключение, предшестващо Решение от 26 януари 2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, Сборник, стp. I‑669).
(98)  –	Вж. точка 143 от заключението на генералния адвокат Jacobs, предшестващо Решение по дело Salzgitter/Комисия, посочено по-горе, бележка под линия 54 от моето заключение, предшестващо Решение по дело Common Market Fertilizers/Комисия, посочено по-горе, и бележка под линия 16 от моето заключение, предшестващо Решение по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, посочено по-горе.
(99)  –	Посочено по-горе решение (§ 138).
(100)  –	Пак там.
(101)  –	Посочено по-горе решение (§ 126).
(102)  –	По повод на Решение от 7 декември 1976 г. по дело Handyside c/у Обединеното кралство (жалба № 5493/72) Европейският съд по правата на човека приема, че тъй като мерките за конфискация на имущество са с временен характер, които временно създават пречки за собственика свободно да се ползва и да разполага с това имущество, те са част от член 1, втора алинея от Протокол № 1 от ЕКПЧ (вж. § 62 от посоченото съдебно решение). Националните мерки, влизащи в приложното поле на посочената втора алинея, могат да се обосновават само на основата на съществуване на общ интерес, който трябва да се опази, и при условие че съществува разумно съотношение на пропорционалнос т между използваните средства и преследваната цел (вж. Решение на ЕСПЧ по дело Marckx c/у Белгия от 13 юни 1979 г., жалба № 6833/74, § 63 и § 64, Решение на ЕСПЧ по дело AGOSI c/у Обединеното кралство от 24 октомври 1986 г., жалба №  9118/80, § 48—52, Решение на ЕСПЧ по дело Bosphorus Hava Yollari Turizm Ve Ticaret Anonim Sirketi c/у Ирландия, посочено по-горе, § 141, § 142 и § 149, Решение на ЕСПЧ по дело Rosenzweig and Bonded Warehousen Ltd c/у Полша от 28 юли 2005 г., жалба № 51728/99, § 48 и Решение на ЕСПЧ по дело Uzan и др. c/у Турция от 29 март 2011 г., жалба № 18240/03, § 82 и § 94).
(103)  –	Вж. по-специално Решение по дело Bosphorus, посочено по-горе (точка 21 и цитираната съдебна практика, както и точки 22 и 23).
(104)  –	Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе (точка 355 и цитираната съдебна практика).
(105)  –	По аналогия, пак там (точка 358).
(106)  –	Вж. точка 71 от обжалваното съдебно решение.
(107)  –	Вж. Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation, посочено по-горе (точка 363).
(108)  –	Решение по дело Bosphorus, посочено по-горе (точка 24).
(109)  –	ОВ L 303, стр. 31.
(110)  –	Съгласно който „[в] хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството“.
(111)  –	Известие на вниманието на лицата, субектите и органите, включени от Съвета в списъка на лицата, субектите и органите, към които се прилага член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 (приложение V) (ОВ C 145, 2009 г., стp. 1). Това известие трябва да се разграничава от посоченото от Общия съд в точка 98 от обжалваното съдебно решение. Всъщност от преписката е видно, че Bank Melli използва тази възможност за преразглеждане едва непосредствено след публикуването на известието от 25 юни 2009 г. (вж. приложение 18 към жалбата), въпреки че е могла да направи това още при публикуването на известието след приемането на спорното решение на 24 юни 2008 г.
(112)  –	Точка 30 от обжалваното съдебно решение.
(113)  –	Тук се позовавам на по-скоро лаконичното твърдение на жалбоподателя в точка 5.12 от неговата жалба.
(114)  –	Решение от 21 септември 2010 г. по дело Швеция и др./API и Комисия (C‑514/07 P, C‑528/07 P и C‑532/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 126 и цитираната съдебна практика).
(115)  –	Трябва да се отбележи, че член 2 от Регламент № 1100/2009 отменя спорното решение, което обаче няма отражение върху настоящото производство.
(116)  –	Вж. по-специално Решение от 16 май 2002 г. по дело ARAP и др./Комисия (C‑321/99 P, Recueil, стp. I‑4287, точка 112), както и Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, Сборник, стp. I‑439, точка 61).
(117)  –	Вж. точка 30 от обжалваното съдебно решение.
(118)  –	Вж. сред изобилната съдебна практика Решение по дело Швеция и др./API и Комисия, посочено по-горе (точка 126 и цитираната съдебна практика).