62020CC0501
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 24 февруари 2022 година (
1
)
Дело C‑501/20
M P A
срещу
LC D N M T
(Преюдициално запитване, отправено от Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по делата, свързани с родителската отговорност — Регламент(ЕО) № 2201/2003 — Членове 3, 7, 8 и 14 — Понятие „обичайно местопребиваване“ — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка — Регламент (ЕО) № 4/2009 — Членове 3 и 7 — Граждани на две различни държави членки, пребиваващи в трета държава като договорно наети служители на Съюза — Определяне на компетентността — Forum necessitatis — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз“
I. Въведение
1.
„Принципът на близост […] е най-непосредственият до живота и му придава благородство. Той преподава скромност, като ни учи, че никоя политическа воля, никой съдия, независимо от чистотата на намеренията си не може дълго да претендира да регулира съгласно своите закони житейски отношения, които са извън неговия обхват“ (
2
). Независимо че са написани през 1986 г., думите на г‑н Paul Lagarde не са изгубили нищо от своето значение. Всъщност принципът на близост понастоящем е в сърцевината на регламентите на Съюза в областта на брачните отношения и на задълженията за издръжка.
2.
Поначало положението на гражданин на държава членка, назначен в друга държава членка или в трета държава поради професионални причини, днес е обичайно. Това положение се усложнява, ако съответният гражданин реши да се раздели или да се разведе или още повече когато сезирана юрисдикция на държава членка трябва да определи международната си компетентност не само относно разтрогването на съюза и родителската отговорност по отношение на непълнолетните деца, но и относно тяхната издръжка, както и ползването на семейното жилище в третата държава. Такъв е случаят в настоящото дело.
3.
С преюдициалните си въпроси Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания) иска от Съда тълкуване на членове 3, 7, 8 и 14 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 (
3
) и на членове 3 и 7 от Регламент (ЕО) № 4/2009 (
4
), както и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
4.
За отговора на тези въпроси Съдът ще трябва да разгледа първо тълкуването на членове 3 и 8 от Регламент № 2201/2003, както и на член 3 от Регламент № 4/2009 и следователно понятието „обичайно местопребиваване“, по-специално когато съпрузите са договорно наети служители на Съюза, които изпълняват трудовите си задължения в трета държава, в която според твърденията се ползват с дипломатически статут. След това Съдът ще трябва да определи субсидиарната компетентност в областта на развода и родителската отговорност в случаите, когато ответникът е гражданин на държава членка и следователно ще има възможност да разгледа връзката между членове 6, 7 и 14 от Регламент № 2201/2003. Накрая Съдът ще трябва да уточни приложното поле на forum necessitatis, посочено в член 7 от Регламент № 4/2009, за целите на определянето на издръжката за деца, както и това на член 47 от Хартата за целите на тълкуването на тези разпоредби.
II. Правна уредба
А. Международното право
5.
Член 31, параграф 1 от Виенската конвенция за дипломатическите отношения, сключена във Виена на 18 април 1961 г. (наричана по-нататък „Виенската конвенция“) (
5
), гласи:
„1.   Дипломатическият агент се ползува с имунитет по отношение на наказателната юрисдикция на приемащата държава. Той се ползува и с имунитет по отношение на гражданската и административната юрисдикция, освен в случаите на:
a)
вещни искове, отнасящи се до частно недвижимо имущество, намиращо се на територията на приемащата държава, освен ако той го притежава от името на изпращащата държава за целите на представителството;
b)
искове, отнасящи се до наследяване, при които дипломатическият агент действува като изпълнител на завещание или управител на наследствено имущество, като наследник или заветник, в качеството си на частно лице, а не от името на изпращащата държава;
c)
искове, отнасящи се до всякаква професионална или търговска дейност, извършвана от дипломатическия агент в приемащата държава вън от рамките на неговите официални функции“.
6.
Съгласно член 32, параграф 1 от Виенската конвенция:
„Изпращащата държава може да се откаже от имунитета по отношение на юрисдикцията на дипломатическите агенти и лицата, ползуващи се с имунитет съгласно член 37“.
Б. Правото на Съюза
1.
Регламент № 2201/2003
7.
Член 3 от Регламент № 2201/2003, озаглавен „Обща компетентност“, гласи:
„1.   Компетентни да разглеждат дела, свързани с развод, законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака, са съдилищата на държавата членка,
а)
на чиято територия:
–
съпрузите имат обичайно местопребиваване, или
–
съпрузите са имали последното обичайно местопребиваване, ако един от тях все още живее там, или
–
ответникът има обичайно местопребиваване, или
–
в случай на обща искова молба и единият от съпрузите има обичайно местопребиваване, или
–
ищецът има обичайно местопребиваване, ако той е живял там поне една година непосредствено преди предявяването на иска, или
–
ищецът има обичайно местопребиваване, ако е живял там поне шест месеца непосредствено преди предявяването на иска и е гражданин на въпросната държава членка или, ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, има „domicile“ там;
б)
чиито граждани са двамата съпрузи, или ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, където те имат „domicile“.
[…]“.
8.
Съгласно член 6 от този регламент, озаглавен „Изключителна компетентност по членове 3, 4 и 5“:
„Срещу съпруг, който:
a)
има обичайно местопребиваване на територията на държава членка; или
б)
е гражданин на държава членка или, ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, има „domicile“ на територията на една от тези две държави,
може да се предявява иск в друга държава членка само в съответствие с членове 3, 4 и 5“.
9.
Член 7 от посочения регламент, озаглавен „Субсидиарна компетентност“, предвижда в параграф 1 следното:
„Когато никой съд на държава членка не е компетентен съгласно членове 3, 4 и 5, компетентността се определя във всяка държава членка, съобразно нейното законодателство“.
10.
Член 8 от същия регламент, озаглавен „Обща компетентност“, предвижда в параграф 1:
„Съдилищата на държава членка са компетентни по делата, свързани с родителската отговорност за детето, ако детето има обичайно местопребиваване в тази държава членка по времето, когато съдът е сезиран“.
11.
Член 14 от Регламент № 2201/2003, озаглавен „Субсидиарна компетентност“, предвижда:
„Когато никой съд на държава членка не е компетентен, съгласно членове 8—13, компетентността се определя във всяка държава членка, съобразно нейното законодателство“.
2.
Регламент № 4/2009
12.
Член 3 от Регламент № 4/2009, озаглавен „Общи разпоредби“, има следното съдържание:
„Компетентни по искове за задължения за издръжка в държавите членки са:
a)
съдът по обичайно местопребиваване на ответника, или
б)
съдът по обичайно местопребиваване на взискателя, или
в)
съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за гражданското състояние на лицата, когато искът за издръжка допълва този иск, освен ако компетентността не се основава единствено на гражданството на едната от страните, или
г)
съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за родителска отговорност, когато искането за издръжка допълва този иск, освен ако тази компетентност не се основава единствено на гражданството на едната от страните“.
13.
Член 7 от този регламент, озаглавен „Forum necessitatis“, гласи:
„Когато нито един съд на държава членка не е компетентен по смисъла на членове 3, 4, 5 и 6, съдилищата на държава членка могат в изключителни случаи да се произнесат по спора, ако не може в рамките на разумното да се образува или води производство или е невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка.
Спорът трябва да има достатъчна връзка с държавата членка на сезирания съд“.
В. Испанското право
14.
Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Устройствен закон 6/1985 относно съдебната власт) от 1 юли 1985 г. (
6
), изменен с Устройствен закон 7/2015 от 21 юли 1996 г. (
7
), който регламентира компетентността на испанските юрисдикции, гласи в член 22 quater, букви c) и d):
„При липсата на посочените по-горе критерии испанските юрисдикции са компетентни:
[…]
c)
по дела, свързани с лични и имуществени отношения между съпрузи, обявяване на недействителност на брака, законна раздяла и развод и техните разновидности, при условие че никой чуждестранен съд не е компетентен, когато двамата съпрузи имат обичайно местопребиваване в Испания към момента на предявяване на иска или когато са имали в Испания последното си обичайно местопребиваване и един от тях [все още] пребивава там, или когато Испания е обичайното местопребиваване на ответника, или, в случай на искане по взаимно съгласие, когато в Испания пребивава единият от съпрузите, или когато ищецът обичайно пребивава в Испания най-малко една година от предявяването на иска, или когато ищецът е испанец и има обичайно местопребиваване в Испания най-малко шест месеца преди предявяването на иска, както и когато двамата съпрузи имат испанско гражданство,
d)
по дела, свързани с родство и отношенията родител—дете, закрила на ненавършили пълнолетие деца и родителска отговорност, когато детето или ненавършилото пълнолетие лице има обичайно местопребиваване в Испания към момента на предявяване на иска или ищецът е испанец или обичайно пребивава в Испания или във всички случаи пребивава най-малко шест месеца преди подаването на исковата молба“.
15.
Член 22 octies от LOPJ предвижда:
„1.   Испанските съдилища не са компетентни в случаите, в които предвидените в испанското право правила относно компетентността не включват подобна компетентност.
[…]
3.   […] Испанските съдилища не могат да си правят отвод или да се десезират, когато спорът има връзка с Испания и съдилищата на отделните свързани със спора държави са се десезирали. […]“.
16.
В член 40 от Código Civil (Граждански кодекс) се посочва, че местоживеенето на пребиваващите в чужбина дипломати поради изпълняваната от тях длъжност, които се ползват с право на екстериториалност, е последното, което са имали на испанска територия.
III. Фактите в основата на спора, предмет на главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
17.
Испанската гражданка M P A и португалският гражданин LC D N M T сключват брак на 25 август 2010 г. в посолството на Испания в Гвинея Бисау. Те имат две непълнолетни деца, родени на 10 октомври 2007 г. и на 30 юли 2012 г. в Манреса (провинция Барселона, Испания), които имат двойно гражданство — испанско и португалско.
18.
В периода между август 2010 г. и февруари 2015 г. съпрузите пребивават в Гвинея Бисау и след това се преместват в Ломе (Того). След фактическата им раздяла през юли 2018 г. ищцата в главното производство продължава да живее в семейното жилище в Того с децата си, докато съпругът ѝ живее на хотел в тази страна.
19.
Съпрузите работят за Европейската комисия като договорно наети служители и са назначени в делегацията на Европейския съюз в Того. Запитващата юрисдикция посочва, че договорно наетите служители, които са служители на Съюза в държавите — членки на Съюза, имат статут на дипломатически агенти на Съюза единствено в държавата, в която са назначени.
20.
На 6 март 2019 г. ищцата в главното производство подава до Juzgado de Primera Instancia de Manresa (Първоинстанционен съд Манреса, Испания) искова молба за развод, с която иска и прекратяване на съпружеския режим, определяне на режим и начин на упражняване на родителските права и родителската отговорност по отношение на непълнолетните деца, издръжка за тези деца, както и ползването на семейното жилище в Ломе. Тя иска освен това да бъдат приети временни мерки.
21.
Ответникът в главното производство твърди, че Juzgado de Primera Instancia de Manresa няма международна компетентност. С определение от 9 септември 2019 г. юрисдикцията приема, че не е компетентна да разглежда производството, тъй като според нея страните нямат обичайно местопребиваване в Испания.
22.
Ищцата в главното производство подава въззивна жалба до запитващата юрисдикция. Тя изтъква, че със съпруга си имат дипломатически статут като служители на Съюза, акредитирани в страната по назначаване и че този статут се разпростира по отношение на непълнолетните деца. Тя твърди, че по силата на регламенти № 2201/2003 и № 4/2009 компетентността по въпросите на развода, родителската отговорност и издръжката се определя в зависимост от обичайното местопребиваване. Съгласно член 40 от Гражданския кодекс обичайното ѝ местопребиваване не е, както поддържа нейният съпруг, в мястото на назначението ѝ като договорно нает служител, а мястото на пребиваването ѝ, преди да придобие този статут, а именно Испания. Тя изтъква също, че се ползва с дипломатически имунитет по силата на член 31 от Виенската конвенция и че исканията ѝ във връзка с развода, с родителската отговорност и издръжката не спадат към посочените в тази разпоредба изключения.
23.
Ищцата в главното производство се позовава и на предвидения в Регламент № 4/2009 forum necessitatis и обяснява положението, в което се намират юрисдикциите в Того. За целта тя представя доклади на Съвета на Организацията на обединените нации по правата на човека. Тя подчертава, че в един от тези доклади от 17 август 2016 г. се установява липсата на подходящо и непрекъснато обучение на магистратите и наличието на устойчива атмосфера на безнаказаност относно нарушенията на човешките права. В друг от тези доклади от 22 август 2016 г. се съобщава за загрижеността на Организацията на обединените нации относно независимостта на съдебната власт, достъпа до правосъдие и безнаказаността на нарушенията на човешките права. Тя отбелязва, че Комитетът за премахване на всички форми на дискриминация срещу жените е поискал от Република Того да гарантира реалния достъп на жените до съдилищата.
24.
Ответникът в главното производство от своя страна поддържа, че нито той, нито съпругата му изпълняват дипломатически функции за съответната си страна и че работят в делегацията на Съюза в Того като договорно наети служители. Във връзка с това той посочва, че пасаванът, с който разполагат, не е дипломатически паспорт, а разрешение за безопасно преминаване или документ за сигурно преминаване, валиден единствено на територията на трета страна, която не е член на Съюза. Той смята освен това, че приложимата правна уредба не е Виенската конвенция, а Протокол (№ 7) относно привилегиите и имунитетите на Европейския съюз (
8
). Този протокол обаче е приложим единствено относно действията, извършени от длъжностните лица и служителите на институциите на Съюза в официалното им качество на такива длъжностни лица и служители и не позволява прилагането на forum necessitatis.
25.
Запитващата юрисдикция установява, че с оглед на обстоятелствата по делото в главното производство не съществува съдебна практика относно понятието за „обичайно местопребиваване“ на съпрузите за целите на определянето на компетентната за развода юрисдикция. Същото се отнася и за понятието за „обичайно местопребиваване“ на непълнолетните деца, когато следва да се определи значението, за целите на определянето на обичайно местопребиваване, на дипломатическия статут или на аналогичен статут като този на лицата, на които са възложени функции като служители или лица, работещи за Съюза и които са командировани в трети държави за упражняването на тези функции. Според нея присъствието на такива лица в тези страни има за основание и произход упражняването на функции или работа за Съюза.
26.
При тези условия с акт от 15 септември 2020 г., постъпил в секретариата на Съда на 6 октомври 2020 г., Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Как трябва да се тълкува понятието „обичайно местопребиваване“ по член 3 от Регламент [№ 2201/2003] и член 3 от Регламент [№ 4/2009] на гражданите на държава членка, които пребивават в трета държава поради възложените им функции като договорно наети служители на [Съюза] и на които в третата държава е признат статут на дипломатически агенти на [Съюза], когато престоят им в тази държава е свързан с упражняването на изпълняваните от тях функции за Съюза?
2)
В случай че за целите на член 3 от Регламент № 2201/2003 и на член 3 от Регламент № 4/2009 се установи, че обичайното местопребиваване на съпрузите зависи от техния статут като договорно наети служители на [Съюза] в трета държава, как това би повлияло на установяването на обичайното местопребиваване на ненавършилите пълнолетие деца съгласно член 8 от Регламент № 2201/2003?
3)
В случай че се приеме, че ненавършилите пълнолетие деца нямат обичайно местопребиваване в третата държава, може ли да се вземе предвид връзката с гражданството на майката, нейното местопребиваване в Испания преди сключването на брака, испанското гражданство на ненавършилите пълнолетие деца и раждането им в Испания с оглед на установяването на обичайното местопребиваване съгласно член 8 от Регламент № 2201/2003?
4)
В случай че се установи, че обичайното местопребиваване на родителите и на ненавършилите пълнолетие деца не се намира в държава членка, като се има предвид, че съгласно Регламент № 2201/2003 никоя друга държава членка не е компетентна да се произнесе по исканията, възпрепятства ли се прилагането на субсидиарната клауза по членове 7 и 14 [от този регламент] от обстоятелството, че ответникът е гражданин на държава членка?
5)
В случай че се установи, че обичайното местопребиваване на родителите и на ненавършилите пълнолетие деца не се намира в държава членка, с оглед на определянето на издръжката за децата, как трябва да се тълкува forum necessitatis по член 7 от Регламент № 4/2009, и по-специално какви предпоставки са необходими, за да се приеме, че не може в рамките на разумното да се образува или води производство, или е невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка (в случая Того)? Необходимо ли е страната да докаже, че безрезултатно е инициирала или се е опитала да инициира производството в тази държава? И достатъчно ли е гражданството на една от страните, за да е налице достатъчна връзка с държавата членка [на сезирания съд]?
6)
Противоречи ли на член 47 от [Хартата] положение като в случая, при което съпрузите са силно свързани с държави членки (гражданство, предишно местопребиваване), ако в резултат на прилагането на разпоредбите на регламентите никоя държава членка не е компетентна?“.
27.
Запитващата юрисдикция иска настоящото дело да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 107 от Процедурния правилник на Съда.
28.
На 19 октомври 2020 г. по предложение на съдията докладчик, след изслушване на генералния адвокат, четвърти състав на Съда решава, че това искане не следва да се уважи.
29.
Писмени становища представят испанското и чешкото правителство, както и Съветът на Съюза и Комисията. Същите страни и страните в главното производство участват в съдебното заседание, проведено на 16 септември 2021 г.
IV. Анализ
А. По първия преюдициален въпрос
30.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи как трябва да се тълкува понятието за обичайно местопребиваване, използвано в член 3 от Регламент № 2201/2003 и в член 3 от Регламент № 4/2009, когато съпрузите са договорно наети служители на Съюза, които изпълняват възложените им функции в трета държава, в която се твърди, че имат дипломатически статут.
31.
Запитващата юрисдикция посочва, че според нея член 40 от испанския граждански кодекс, на който ищцата в главното производство основава компетентността на испанските юрисдикции, не е приложим по делото в главното производство, тъй като даденото в него национално определение на понятието за местопребиваване въвежда една правна фикция на испанското право, ограничена до лицата, изпълняващи дипломатически функции. Тази юрисдикция посочва също, че преценката за обичайното местопребиваване на съпрузите изисква да се определи продължителността, обичайният характер и стабилността на тяхното пребиваване в Того. Поради това тя се пита доколко статутът на съпрузите на служители на Съюза е важен елемент с оглед на определянето дали пребивават обичайно или не в Того по смисъла на член 3 от Регламент № 2201/2003 и на член 3 от Регламент № 4/2009.
32.
За да отговоря на първия въпрос, ще се спра първо на понятието за обичайно местопребиваване по смисъла на член 3 от Регламент № 2201/2003 и на член 3 от Регламент № 4/2009, за да разгледам на второ място приложното поле на статута на дипломатически агенти на Съюза на съпрузите в държавата, където се намира тяхното обичайно местопребиваване за целите на определянето му.
1.
По понятието за обичайно местопребиваване
а)
Понятието за обичайно местопребиваване по смисъла на член 3 от Регламент № 2201/2003
33.
Видно от съображение 1 от Регламент № 2201/2003, същият допринася за създаването на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което се гарантира свободното движение на хора. За целта глави II и III от този регламент предвиждат по-специално правила относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по дела за разтрогване на брака, правила, чиято цел е да гарантират правната сигурност (
9
).
34.
Член 3 от Регламент № 2201/2003, намиращ се в глава II от него, е гръбначният стълб на правилата за международната компетентност, предвидени в този регламент в областта на развода, раздялата и унищожаването на брака. В член 3, параграф 1, букви а) и б) от Регламента са предвидени няколко вида компетентност, между които, както отбелязва Съдът, „не е установена йерархия“ (
10
). Понятието за обичайно местопребиваване се съдържа в първите шест основания за компетентност, предвидени в член 3, параграф 1, буква а) (
11
) от същия регламент (
12
). В член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003 има седми критерий —гражданството на двамата съпрузи, или, ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, мястото, където те имат „domicile“. Следователно понятието „обичайно местопребиваване“ е крайъгълният камък на правилата за международната компетентност в областта на брачните отношения. Това понятие се съдържа също в членове 6 и 7 (
13
), както и в член 8 от този регламент, които също са релевантни за настоящото дело (
14
).
35.
Отбелязвам все пак, че понятието за обичайно местопребиваване, макар да е ключово за възможността за компетентните юрисдикции да се произнесат по исканията за развод и по въпросите за родителската отговорност по отношение на децата (
15
), не е определено в член 2 от Регламент № 2201/2003 (
16
). Така, тъй като законодателят на Съюза не е предвидил препращане към правото на държавите членки за определяне на смисъла и обхвата на понятието за обичайно местопребиваване по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от този регламент, следва да се приеме, че то е самостоятелно и единно понятие от правото на Съюза. Този подход се подкрепя от практиката на Съда във връзка с посочения регламент относно тълкуването на понятието за обичайно местопребиваване на дете по смисъла на член 8 от същия регламент (
17
) и по-ново, на „обичайното местопребиваване“ на съпруг по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от него (
18
).
36.
Що се отнася до тълкуването на това самостоятелно понятие с оглед на специфичните условия по настоящото дело, като се има предвид мълчанието на Регламент № 2201/2003 относно неговото определение, следва да се държи сметка за разпоредбите, в които се споменава, и за целите на този регламент (
19
). Все пак предварително ще спомена елементите за анализ в текста на член 3, параграф 1, буква а) от Регламента, като се позова на относимата практика на Съда.
1) Буквалният, историческият, контекстуалният и телеологическият прочит на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 2201/2003
37.
На първо място ще отбележа, че в решение IB Съдът неотдавна е постановил при определянето на обичайното местопребиваване на съпрузите, че в няколко разпоредби от Регламент № 2201/2003, и по-специално член 3, параграф 1, буква а), се споменават думите „обичайно местопребиваване“, като не се използва множествено, а единствено число. Всъщност „този регламент посочва съдилищата на държавата членка по „обичайното местопребиваване“ на единия и/или другия съпруг или на детето (в зависимост от случая), като системно използва единствено число, без да предвижда, че едно и също лице може едновременно да има няколко обичайни местопребивавания или обичайно местопребиваване на няколко места (
20
).
38.
От това по принцип не би могло да се приеме, че обичайното местопребиваване на съпрузите може да се намира едновременно в две държави членки или, както е в случая, в една държава членка и в една трета държава. Струва ми се, че този елемент на тълкуване, към който ще се върна по-нататък в анализа си (
21
), е важен като отправна точка за определянето на обичайното местопребиваване на съпрузите в случай като този по делото в главното производство.
39.
На второ място, ще припомня, че при тълкуването на разпоредбите от Регламент № 2201/2003 относно родителската отговорност, по-специално това на член 8 (
22
), Съдът вече е постановил, че от една страна, от използването на прилагателното „обичайно“ може да се заключи, че пребиваването трябва да се характеризира с определена трайност или редовност, и от друга страна, преместването от лице на обичайното му местопребиваване в държава членка [или в трета държава] отразява волята на това лице да установи на това място постоянния или обичаен център на своите интереси с намерението това да има траен характер (
23
). По-точно Съдът приема, че за определянето на мястото на обичайното пребиваване на дете е важно да се установи мястото, където родителите му се намират трайно и са интегрирани в социална и семейна среда. В този контекст намерението за установяване по този начин на това място, когато е изразено чрез очевидни действия, може също да бъде взето предвид (
24
).
40.
На трето място, тези съображения се потвърждават не само от доклада Borrás (
25
), но също и от целта на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 2201/2003 (
26
). Всъщност установените в тази разпоредба правила за компетентността се състоят в осигуряването на равновесие между мобилността на лицата във вътрешността на Съюза и правната сигурност (
27
).
41.
Следователно, за да се счита местопребиваването в дадено място за „обичайно“, то трябва да има един обективен аспект („стабилността“ или „редовността“) и един субективен аспект —намерението („волята“). Тъй като преценката на тези аспекти от запитващата юрисдикция има фундаментален фактически характер, тази юрисдикция трябва да държи сметка за съвкупност от фактически обстоятелства, характерни за всеки конкретен случай (
28
). В практиката си Съдът е изработил редица критерии, позволяващи да се определи обичайното местопребиваване на дадено лице. В следващото изложение ще се позовавам единствено на тези, които ми се струват относими към настоящото дело.
2) Обективният аспект и субективният аспект
i) Стабилността или редовността
42.
Що се отнася до обективния аспект, ще припомня, че сред определящите за установяване на обичайното местопребиваване на един от съпрузите или на съпрузите обстоятелства, особено важна е средата на съответното лице (
29
). Разбира се, средата на възрастен се състои от дейности и интереси, по-специално професионални, социо-културни, имуществени, както и такива разнообразни от частно и семейно естество и според Съда не може да се изисква тези интереси да се съсредоточат на територията само на една държава членка (
30
). Макар установената с Регламент № 2201/2003 система за разпределяне на компетентността по дела за разтрогване на брака да няма за цел да изключи наличието на няколко компетентни юрисдикции, струва ми се все пак важно да се подчертае, че в решение IB (
31
) Съдът неотдавна постанови, че „да се приеме обаче, че някой от съпрузите може едновременно да пребивава обичайно в няколко държави членки, би могло да навреди на правната сигурност, затруднявайки предварителното определяне на съдилищата, които могат да се произнесат по разтрогването на брачните връзки, и усложнявайки проверката от страна на сезирания съд на собствената му компетентност“. Всъщност според генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona Съдът е уточнил, че „при това положение рискът би бил международната съдебна компетентност в крайна сметка да се определи не от критерия за „обичайно местопребиваване“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 2201/2003, а от критерий, основан на „обикновеното“ местопребиваване на единия от съпрузите, а това би нарушило посочения регламент“ (
32
).
43.
От това според мен следва, че макар да не е изключено някой от съпрузите да има едновременно няколко обикновени местопребивавания, той може в определен момент да има само едно обичайно местопребиваване по смисъла на тази разпоредба (
33
).
44.
Припомням освен това, че според Съда обичайното местопребиваване на едно лице съответства на мястото, където се намира центърът на живота му (
34
). Така обстоятелства, свързани със заетостта, като продължителността на командироването или възможността то да бъде продължено, могат да се вземат предвид, по-специално фактът, че професионалната дейност, която упражнява това лице на определено място, се вписва в рамките на трудово правоотношение за неопределено време. Не може обаче да се считат за определящо обстоятелство пребиваването на това лице, осъществено на територията на неговата държава членка на произход по време на отпуските му или в период на празници (
35
).
45.
В случая от акта за запитване се установява, че съпрузите и техните деца са се установили в Того от февруари 2015 г. и поради това пребиваването им в тази държава има известна степен на трайност, непрекъснатост и постоянство. Всъщност тяхното постоянно физическо присъствие в Того извън отпуските или ваканциите им е установен от запитващата юрисдикция факт. Струва ми се, че е важно да се уточни, че от акта за запитване се установява, че след раздялата им нито един от двамата съпрузи не се е преселил в своята държава членка.
46.
В това отношение безспорно е вярно, че пребиваването на съпрузите в Того е пряко свързано с изпълнението на задълженията им като договорно наети служители на Съюза и че този престой може да се променя в зависимост от тези задължения и нуждите на Комисията. От писменото становище на Комисията обаче се установява, че според получената от нея информация от Европейската служба за външна дейност страните в главното производство имат договори за неопределено време и не подлежат на ротация в седалището в Брюксел (
36
).
47.
Поради това обстоятелството, посочено от ищцата в главното производство в съдебното заседание за изслушване на устните състезания, че тя пребивавала в Испания през отпуските си или през празниците, или отишла в тази държава членка, за да роди двете си деца, не би могло да бъде указание, че съпрузите, най-малкото ищцата в главното производство, са пребивавали обичайно в тази държава членка трайно, продължително и постоянно.
ii) Волята или намерението
48.
Що се отнася до субективния аспект, както отбелязва в писменото си становище Комисията, от акта за преюдициално запитване не се установява ясно съпрузите да са показали намерение да запазят постоянния или обичаен център на интересите си в Испания. Като се изключи гражданството на ищцата в главното производство и предишното ѝ обичайно местопребиваване в Испания (
37
), този акт не съдържа нищо, което да позволи да се заключи, че по делото в главното производство има друг възможен критерий за привръзка, позволяващ да се счита, че обичайното местопребиваване на съпрузите или поне на единия от двамата се намира в тази държава членка.
49.
При това в положение като разглежданото в главното производство би могло евентуално да се постави въпросът кой аспект има предимство, когато има стълкновение между обективния аспект (физическо присъствие, постоянен център на интересите в дадено място) и субективния аспект (волята за връщане в държавата членка на произход).
50.
В това отношение в отговор на поставен от Съда въпрос в съдебното заседание Комисията обясни, с оглед на длъжностите в делегация на Съюза, като тази в Того, че се изисква физическо присъствие и тези длъжности са поискани доброволно от желаещите лица (
38
). Освен това тази институция посочва, че в случая намерението на съпрузите да се установят в Испания, след приключване на мисията им в Того има хипотетичен аспект и не може да се вземе предвид за определянето на обичайното им местопребиваване.
51.
Споделям това становище. Всъщност в някои изключителни случаи, като се държи сметка за осезаеми елементи или външни белези (
39
), би могло да се счита че намерението на съпрузите или на единия от двамата да се установи в друга държава членка или да се върне и да се установи в държавата членка на произход, като придобие ново „обичайно местопребиваване“ и като изостави предишното обичайно местопребиваване, би могло да допълни или да замести аспекти като продължителността, редовността или постоянството на физическо присъствие, които обикновено характеризират понятието за обичайно местопребиваване (
40
). Все пак само намерението за завръщане в държавата на произход след осъществено професионално пребиваване в друга държава членка или в трета държава по никакъв начин не отменя настоящото обичайно местопребиваване на съответното лице. При всяко положение в ситуация като разглежданата в главното производство няма конфликт между обективния и субективния аспект.
52.
Поради това с оглед на всичко това следва да се приеме, от една страна, че обичайното местопребиваване на съпрузите на територията на Того по принцип има продължаващ и траен характер (
41
) и от друга страна, че техните професионални интереси, както и частните и семейни такива се намират в тази държава. Макар да съм склонен да приема, че тези аспекти позволяват a priori да се счита, че обичайното местопребиваване не се намира в Испания и центърът на живота на съпрузите би могъл да се намира в Того, все пак запитващата юрисдикция трябва да провери дали всички присъщи на случая фактически обстоятелства действително позволяват да се счита, че обичайното местопребиваване на съпрузите не се намира в Испания (
42
).
б)
По понятието „обичайно местопребиваване“ по смисъла на член 3 от Регламент № 4/2009
53.
По делата в областта на задълженията за издръжка международната компетентност на юрисдикциите се определя от съдържащите се в Регламент № 4/2009 (
43
) правила за компетентност. Във връзка с това следва да се припомни, че този регламент създава цялостна система от правила за международната компетентност на съдилищата, в рамките на които законодателят на Съюза е предвидил в член 3 от посочения регламент няколко алтернативни критерия по-специално с оглед на процедурни съображения за близост (
44
). Така в този член е предвидена компетентността на съда (или на съдилищата) по обичайно местопребиваване ,(буква а) на ответника (независимо дали става въпрос за взискателя, или длъжника) или (буква б) на взискателя.
54.
В този контекст се поставя въпросът дали трябва да се даде едно и също определение на понятието за обичайно местопребиваване в Регламент № 2201/2003 и в Регламент № 4/2009.
55.
Струва ми се очевидно, че отговорът е утвърдителен.
56.
Всъщност с оглед на последователното и еднакво прилагане на правото на Съюза следва да се възприемат определение и тълкуване на понятието за обичайно местопребиваване, подчинени на едни и същи принципи в рамките на двата регламента (
45
). Това определение може все пак да бъде нюансирано за нуждите на определянето на обичайното местопребиваване в конкретни случаи. Припомням, че като се има предвид, че понятието за обичайно местопребиваване и тълкуването му в рамките на Регламент № 4/2009, както и на Регламент № 2201/2003, са самостоятелни, смисълът и обхватът на това понятие трябва да се определят с оглед на контекста на разпоредбите и на целта на този регламент, по-специално тази на съображение 15 от него. Според това съображение специфичните правила относно компетентността за вземания за издръжка са определени така, че да бъдат постигнати две цели — да се защитят интересите на взискателите (
46
) по издръжка и да се улесни доброто упражняване на правосъдие (
47
).
57.
Поради това ми се струва правилно прилагането на понятието за обичайно местопребиваване, определено в Регламент № 2201/2003 в рамките на Регламент № 4/2009, като се имат предвид и съществуващите тесни връзки между тези два регламента. Всъщност, като отчитам особеностите, целта и контекста на Регламент № 4/2009, струва ми се, че индикаторите или факторите — както обективни (стабилността, редовността на пребиваването и интегрирането на съответното лице в социална и семейна среда), така и субективни (намерението на това лице да установи обичайното си местопребиваване в дадено място), които позволяват с оглед на обстоятелствата в конкретния случай да се определи обичайното местопребиваване по смисъла на Регламент № 2201/2003 (
48
) — трябва да насочат и запитващата юрисдикция при определяне на обичайното местопребиваване на длъжника, на взискателя или търсещото издръжка лице в рамките на Регламент № 4/2009 (
49
). Всъщност на практика става въпрос за едно и също обичайно местопребиваванe.
58.
Това тълкуване се потвърждава от Обяснителния доклад относно протокола от Хага, изготвен от г‑н Andrea Bonomi (
50
), който в точка 37 обяснява, че причината за привързване към закона на държавата на обичайното местопребиваване на взискателя „е, че позволява да се определи съществуването и размера на задължението за издръжка, като се отчитат правните и фактическите условия на социалната среда на страната, в която взискателят живее и осъществява основната част от дейността си“. В това отношение в точка 42 от посочения доклад се обяснява също, че „възприетият критерий е този за обичайното местопребиваване, което предполага известна стабилност. Едно обикновено местопребиваване с временен характер не е достатъчно за определяне на приложимия закон за задължението за издръжка“.
59.
С оглед на моя анализ на понятието за обичайно местопребиваване, от който следва, че обичайното местопребиваване на съпрузите, изглежда, не се намира в държава членка, следва да се провери също дали статутът на дипломатически агенти на Съюза, с който се ползват съпрузите в Того, може да има значение за обичайното местопребиваване на съпрузи в положение като разглежданото в главното производство.
2.
По обхвата на статута на дипломатически агенти на Съюза в държавата, в която се намира обичайното местопребиваване на съпрузите с оглед на прилагането на член 3 от Регламент № 2201/2003
60.
Испанското правителство счита, че компетентна да се произнесе по развода съгласно Регламент № 2201/2003 е юрисдикцията по обичайното местопребиваване на съпрузите. Все пак, като се основава на съображение 14 от този регламент, то счита, че макар тази юрисдикция да не може да упражни компетентността си, тъй като съпрузите имат статут на дипломатически служители поради качеството си на договорно наети служители на Съюза, тази компетентност би трябвало да се определи от нормите, действащи в държавата членка, в която съответните лица не се ползват с този статут на дипломатически служители в приложение на lex fori, а именно на член 40 от испанския граждански кодекс. Всъщност правителството обяснява, че по силата на член 31, параграф 1 от Виенската конвенция, приложима в Того, дипломатическите служители се ползват с имунитет пред гражданските юрисдикции в държавата, в която са акредитирани. Поради това признаването на статута на дипломатически служители не позволявало да се приложи критерият на обичайното местопребиваване на съпрузите за определянето на международната съдебна компетентност за произнасяне по искането за развод.
61.
Чешкото правителство само заявява, че лице, назначено като дипломатически служител в трета държава, запазва обичайното си местопребиваване в държавата членка, в която е пребивавало преди това назначение.
62.
Обратно, според Комисията фактът, че съпрузите имат статута на служители на Съюза и като такива са командировани в трета държава, не трябва да има особено значение при преценката на тяхното обичайно местопребиваване. Според нея и обратно на становището на испанското правителство, съображение 14 от Регламент № 2201/2003 не е относимо към делото в главното производство. Всъщност, като се има предвид, че съпрузите не се ползват с дипломатически имунитет в нито една държава членка, дипломатическият им статут не е релевантен, за да се определи дали като служители на Съюза тяхното обичайно местопребиваване е в държавата, в която са назначени.
63.
На първо място ще отбележа, че нито от тълкуването на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 2201/2003, нито от това на член 3 от Регламент № 4/2009 следва, че професионалният статут на съпрузите като договорно наети служители на Съюза може да бъде релевантен с оглед определянето на тяхното обичайно местопребиваване.
64.
На второ място ще отбележа, че съгласно съображение 14 от Регламент № 2201/2003 той „следва да действа, без да се засяга прилагането на международното публично право, засягащо дипломатическия имунитет. Когато компетентността по силата на настоящия регламент не може да се упражни поради позоваването на дипломатически имунитет в съответствие с международното право, компетентността трябва да се упражни в съответствие с националното законодателство на държавата членка, в която засегнатото лице не ползва такъв имунитет“.
65.
Трябва е да подчертая предвид това съображение, че по силата на международното право юрисдикциите на държава членка не могат да упражняват компетентността си, поради това че съответното лице се ползва с дипломатически статут в тази държава членка. Все пак, дори когато това лице се ползва с дипломатически имунитет, пак се поставя въпросът в каква степен наличието на този дипломатически имунитет може да изключи компетентността на юрисдикциите на Того. Случаят по настоящото дело обаче не е такъв.
66.
След това уточнение, споделям мнението на Комисията, че това съображение не е релевантно за делото в главното производство. Всъщност запитващата юрисдикция посочва, че договорно наетите служители имат статута на дипломатически служители на Съюза в страната, в която са назначени (
51
). В държавите — членки на Съюза, обаче те имат статута на служители на Съюза. При това положение съпрузите не се ползват с дипломатически имунитет по смисъла на член 31 от Виенската конвенция в нито една държава членка. В съдебното заседание в отговор на поставен от Съда въпрос Комисията посочи освен това, че целта на дипломатическия имунитет, с който се ползват съпрузите в Того, е да предпази длъжностните лица или персонала на делегацията при изпълнението на техните задължения.
3.
Междинно заключение
67.
С оглед на всички изложени по-горе съображения считам, че статутът на договорно наети служители на Съюза на съпрузите в трета държава не е важен елемент за определянето на обичайното местопребиваване (
52
), по смисъла на член 3 от Регламент № 2201/2003 или на член 3 от Регламент № 4/2009.
Б. По втория преюдициален въпрос
68.
С оглед на предложението ми за отговор на първия въпрос не е необходимо да се разглежда вторият въпрос. Поради това само ще посоча, че очевидно статутът на договорно наети служители на Съюза на съпрузите в трета държава също не се отразява на определянето на обичайното местопребиваване на непълнолетните деца по смисъла на член 8 от Регламент № 2201/2003.
В. По третия преюдициален въпрос
69.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали е възможно за целите на определянето на обичайното местопребиваване на децата по смисъла на член 8 от Регламент № 2201/2003 да се вземат предвид критерии като гражданството на майката, фактът, че преди брака си тя е пребивавала в държава членка, гражданството на непълнолетните деца и раждането им в тази държава членка.
70.
На първо място, ще припомня, че що се отнася до обичайното местопребиваване на децата по дела относно родителската отговорност, в член 8 от Регламент № 2201/2003 няма никакво изрично препращане към правото на държавите членки за определяне на смисъла и обхвата на понятието за обичайно местопребиваване; следователно „това определяне трябва да се извърши предвид контекста на разпоредбите и целта на регламента, а именно тази, която следва от съображение 12 от него, според което правилата за компетентност, които той създава, са оформени с оглед на най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта“ (
53
).
71.
На второ място, според Съда обичайното местопребиваване на детето трябва да се определи въз основа на всички присъщи за всеки конкретен случай обстоятелства (
54
). В това отношение Съдът посочва редица фактори, позволяващи на националния съд да осъществи това определяне.
72.
Най-напред, Съдът смята, от една страна, че определянето на обичайното местопребиваване на дете в дадена държава членка налага поне детето да е присъствало физически в тази държава членка (
55
) и от друга страна, че трябва да се приемат други фактори, които могат да покажат, че това присъствие изобщо няма временен или случаен характер и то е проява на известна интеграция на детето в дадена социална и семейна среда (
56
).
73.
След това тя уточнява, че обичайното местопребиваване на детето по смисъла на Регламент № 2201/2003, съответства на „мястото, което на практика е център на живота му“ в момента на подаване на искането във връзка с родителската отговорност за детето, като определянето на този център съответства на сезирания съд (
57
). Във връзка с това могат да се вземат предвид фактори като продължителността, редовността, условията и причините за престоя на детето на територията на съответната държава членка (или както е в случая, на трета държава) (
58
), мястото и условията за обучението му в училище, както и семейните и социални отношения на детето в посочената държава членка (или в посочената трета държава) (
59
).
74.
Накрая, както припомних в точка 39 от настоящото заключение, Съдът уточнява, че за да се определи мястото на обичайното местопребиваване на дете, е важно да се установи мястото, на което родителите му пребивават трайно и са интегрирани в определена социална и семейна среда. В този контекст намерението на родителите да се установят на това място, когато е изразено чрез очевидни действия, може също така да бъде взето предвид (
60
).
75.
В случая от акта за преюдициално запитване се установява, че децата са родени през 2007 г. и през 2012 г. в Испания, и имат двойно гражданство — испанско и португалско. Освен това в периода между август 2010 г. и февруари 2015 г. родителите са пребивавали в Гвинея Бисау, след това са се преместили в Того, където пребивават и в момента. Всъщност, както вече подчертах, запитващата юрисдикция посочва ясно, че след фактическата раздяла на родителите, децата не са се
преместили. При това положение не изглежда Испания да е мястото, където фактически се намира „центърът на живот“ на тези непълнолетни деца.
76.
Запитващата юрисдикция не би следвало да взима предвид единствено критерии като испанското гражданство на майката и на двете непълнолетни деца, както и факта, че те са родени в Испания или че прекарват ваканциите си в тази държава членка, за да приеме, че обичайното местопребиваване на децата е в тази държава членка (
61
).
77.
Поради това следва да се приеме, че обичайното местопребиваване на децата по смисъла на член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 не е в Испания, което запитващата юрисдикция следва да прецени, като вземе предвид всички характерни за конкретния случай фактически обстоятелства.
78.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори, че за определянето на обичайното местопребиваване на децата по смисъла на член 8 от Регламент № 2201/2003 не е възможно да се вземат предвид единствено критерии като гражданството на майката, фактът, че преди брака си тя е пребивавала в държава членка, гражданството на непълнолетните деца и раждането им в тази държава членка.
Г. По четвъртия преюдициален въпрос
79.
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска Съдът да отговори дали фактът, че ответникът в главното производство е гражданин на държава членка, е пречка за прилагането на клаузата относно субсидиарната компетентност, предвидена в членове 7 и 14 от Регламент № 2201/2003. Тези съмнения се дължат на факта, че според тази юрисдикция в съответствие със становището на част от доктрината член 6 от този регламент може да бъде пречка за прилагането на членове 7 и 14 от него, а оттук и за прилагането на националните закони относно определянето на компетентността в областта на развода и на родителската отговорност.
80.
Обратно, в писменото си становище испанското правителство поддържа, че фактът, че бащата на децата е гражданин на държава членка, не би могъл да е пречка за прилагането на членове 7 и 14 от Регламент № 2201/2003.
1.
Субсидиарната компетентност в областта на развода: връзката между членове 6 и 7 от Регламент № 2201/2003 — двойно йерархично разрешение
81.
Член 7, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 гласи, че „[к]огато никой съд на държава членка не е компетентен съгласно членове 3, 4 и 5, компетентността се определя във всяка държава членка, съобразно нейното законодателство“. Макар да изглежда, че взета отделно, тази разпоредба позволява на съпрузите с обичайно местопребиваване извън Съюза и различно гражданство да се ползват от субсидиарен съд въз основа на националните правила за съдебна компетентност (
62
), нейното приложно поле все пак е ограничено от член 6 от същия регламент. Всъщност от съвместния прочит на членове 6 и 7 от посочения регламент следва, че той позволява да се прилагат националните норми относно компетентността единствено при определени условия, целящи да предпазят ответника (
63
).
82.
Първо, съгласно член 6 от Регламент № 2201/2003 срещу съпруг, който има обичайно местопребиваване на територията на държава членка или е гражданин на държава членка или, ако се отнася до Обединеното кралство или Ирландия, има „domicile“ на територията на една от тези две държави, може да се предявява иск в друга държава членка само в съответствие с членове 3, 4 и 5 (
64
).
83.
След това, когато става въпрос конкретно за член 6, буква б) от Регламент № 2201/2003, от буквалния прочит на тази разпоредба се установява, че решението на законодателя на Съюза да използва израза „друга държава членка“ предполага, че става въпрос за държава членка, различна от тази, на която съпругът е гражданин. При това положение според мен трябва да се отхвърли ограничителното тълкуване на член 6 от този регламент в смисъл, че когато са граждани на държава членка, но обичайното им местопребиваване не е в държава членка, съпрузите не разполагат с никакъв съд по силата на Регламент № 2201/2003.
84.
Всъщност такова тълкуване би противоречало не само на всякаква логика, но също и на ясния текст на член 7, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, прилагането на който зависи от това дали съд на държава членка е компетентен по силата на членове 3—5 от този регламент (
65
). Какъв би бил в такъв случай ratio legis на разпоредба, която не осигурява съд поне в една от държавите членки, като има единствено изключващ ефект?
85.
Освен това такова тълкуване би било в противоречие с целта на Регламент № 2201/2003. Във връзка с това ще припомня, че в съображение 1 от този регламент се споменава създаването на пространство на свобода, сигурност и правосъдие „в ко[е]то свободното движение на хора се гарантира“. Относно тази цел, Съдът вече е постановил, че целта на посочения регламент е да създаде единни норми в областта на развода, за да осигури възможно най-всеобхватно свободно движение на хора (
66
). Накрая ще припомня, че същият регламент цели и да допринесе за взаимното признаване на съдебните решения (
67
).
86.
Предлаганото от мен разширително тълкуване се подкрепя и от практиката на Съда. Всъщност в решение Sundelind Lopez (
68
) Съдът вече е постановил, че с оглед на изключителната компетентност, уредена с членове 3—5 от Регламент № 2201/2003, срещу ответник, който има обичайно местопребиваване в държава членка или е гражданин на държава членка, може да се предявява иск пред съдилищата на друга държава членка само в съответствие с тези разпоредби — и следователно при изключване на правилата за компетентност, които са установени в националното право (
69
).
87.
Накрая, според доктрината член 6 от Регламент № 2201/2003 предполага, че срещу лице, което е гражданин на държава членка, но обичайното му местопребиваване не е в държава членка, може да бъде предявен иск пред съдилищата на друга държава членка, на която не е гражданин, единствено ако тази друга държава членка може да приеме, че е компетентна по силата на член 3 от този регламент (
70
). Всъщност някои автори смятат, че в областта на развода членове 6 и 7 от посочения регламент установяват йерархия на правилата за компетентността, от която по същество се получава двойно разрешение. От една страна, ако един от критериите за компетентността от Регламент № 2201/2003 позволява да бъде компетентен съд на държава членка, тогава разпоредбата от този регламент относно този критерий е приложима, като се изключва всяка национална норма независимо от другите елементи за привръзка. От друга страна, националните норми са приложими, когато няма компетентен съд по силата на разпоредба от посочения регламент, дори ако те не могат да бъдат противопоставени на гражданите на държавите членки или на лицата с местопребиваване на територията на държавите членки (
71
).
88.
В случая обаче съпрузите не са граждани на една и съща държава членка и изглежда, че обичайното им местопребиваване е в трета държава. При всяко положение от акта за преюдициално запитване се установява, че обичайното местопребиваване на ищцата в главното производство не е в Португалия и тя не е португалска гражданка. Освен това, както вече посочих в точка 52 от настоящото заключение, по всичко личи, че обичайното ѝ местопребиваване, изглежда, не е в Испания. При това положение ищцата в главното производство не би могла, като се позовава на предвидената в член 7, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 субсидиарна клауза, да образува дело за развод в Испания срещу своя съпруг, който е португалски гражданин, тъй като член 6 от този регламент не допуска срещу него да бъде заведено дело пред запитващата юрисдикция по силата на правилата за субсидиарната компетентност, предвидени в испанското право.
89.
Все пак ищцата в главното производство ще може да заведе дело за развод в Португалия, както предлага Комисията.
90.
В този случай бихме могли да се запитаме какво би било положението на съпруг, ако правилата за компетентността на държавата членка, на която е гражданин, не предвиждат субсидиарна компетентност по отношение на Регламент № 2201/2003. Всъщност в такъв случай никой съд на държава членка няма да е компетентен по силата на този регламент. Ще се върна на този въпрос при разглеждането на шестия преюдициален въпрос (
72
).
91.
По всички изложени причини предлагам на този въпрос да се отговори в смисъл, че когато става въпрос за искане за развод, ако сезираният съд не може да основе компетентността си на членове 3—5 от Регламент № 2201/2003, което запитващата юрисдикция трябва да провери, тогава член 6 от същия регламент препятства прилагането на клаузата относно субсидиарната компетентност, предвидена в член 7, параграф 1 от посочения регламент, и поради това срещу ответника, гражданин на държава членка, може да бъде предявен иск единствено пред съдилищата на тази държава членка (
73
).
2.
Субсидиарната компетентност в областта на родителската отговорност
92.
По силата на член 14 от Регламент № 2201/2003 „[к]огато никой съд на държава членка не е компетентен, съгласно членове 8—13, компетентността се определя във всяка държава членка, съобразно нейното законодателство“.
93.
Що се отнася до връзката между член 8 и член 14 от Регламент № 2201/2003, Съдът подчертава, че по принцип невъзможността спор, отнесен пред съд на държава членка, да попадне в приложното поле на член 8, параграф 1 от този регламент, не е непременно пречка този съд да се окаже компетентен да разгледа спора на друго основание (
74
). Според Съда с посочения регламент се въвежда механизъм, позволяващ на държавите членки да защитят интересите на дете дори при спорове, които не попадат в приложното поле на тази разпоредба. При това в член 14 от същия регламент се уточнява, че държавите членки могат субсидиарно да предоставят компетентност на своите съдилища по силата на националните си правни системи (
75
).
94.
В случая член 14 от Регламент № 2201/2003 разрешава сезираният съд да приложи собствените си норми относно компетентността, включително тези, които му предоставят компетентност в зависимост от гражданството на детето, за да установи собствената си компетентност, и то дори ако ответникът е гражданин на друга държава членка, тъй като член 6 от същия регламент се прилага само по отношение на исканията за развод, законна раздяла и унищожаване на брака (
76
).
95.
Ще обобщя, като посоча, че от прегледа на членове 6, 7 и 14 от Регламент № 2201/2003 се установява, че е възможно международната компетентност в областта на брачните отношения и на родителската отговорност да бъде предоставена на различни съдилища. Разбира се, множеството съдилища, което е в съответствие с принципа на favor divortii, от който се ръководи правото на повечето от държавите членки, допринася за разделянето на делата във връзка с развода. Тогава бихме могли да си зададем въпроса дали висшият интерес на детето няма да бъде засегнат от такова разделяне.
96.
Не мисля, че това е така. Що се отнася до децата, предвидените в Регламент № 2201/2003 критерии за мерките, които се отнасят за тях, са различни от критериите относно развода, в резултат на което компетентността може да съвпада само по силата на благоприятни обстоятелства или на съгласието на съпрузите (
77
). Така член 12, параграф 3 от този регламент позволява на съпрузите да избегнат разделянето на делата. Според тази разпоредба съдилищата на държавите членки също са компетентни по отношение на родителската отговорност в производството, което е различно от посоченото в член 12, параграф 1 от този регламент, от една страна, когато детето има основна връзка с тази държава членка и особено по силата на факта, че единият от носителите на родителската отговорност има обичайното си местопребиваване в тази държава членка, или че детето е гражданин на тази държава членка, и от друга страна, когато компетентността на съдилищата е била изрично или по друг недвусмислен начин приета от всички страни в производството към момента на сезирането на съда и е във висш интерес на детето (
78
). Следователно посочената разпоредба позволява на съпрузите да приемат компетентността на съда по развода, при условие че този избор отговаря на висшия интерес на детето (
79
).
97.
С оглед на изложеното по-горе предлагам да се приеме, че що се касае до родителската отговорност, ако сезираният съд не е компетентен по силата на членове 8—13 от Регламент № 2201/2003, което запитващата юрисдикция трябва да провери, член 14 от този регламент се прилага независимо от обичайното местопребиваване на децата и гражданството на ответника.
Д. По петия преюдициален въпрос
98.
С петия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи обхвата на посочения в член 7 от Регламент № 4/2009 forum necessitatis за целите на определянето на издръжката за децата. По-точно тази юрисдикция се пита кои критерии позволяват да се определи, че в рамките на разумното не може да се образува или води, производство или се оказва невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка. В такъв случай запитващата юрисдикция иска също да установи дали е необходимо да се докаже, че е невъзможно производството да се проведе в тази трета държава и дали гражданството на страните е достатъчно, за да се приеме, че съществува тясна връзка с държава членка.
99.
За отговора на този въпрос следва да се разгледа обхватът на forum necessitatis, посочен в член 7 от Регламент № 4/2009.
1.
По обхвата на forum necessitatis, посочен в член 7 от Регламент № 4/2009
100.
Член 7, първа алинея от Регламент № 4/2009 предвижда, от една страна, че когато нито един съд на държава членка не е компетентен по смисъла на членове 3, 4, 5 и 6, съдилищата на държава членка могат в изключителни случаи да се произнесат по спора, ако не може в рамките на разумното да се образува или води производство или е невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка, и от друга страна, че спорът трябва да има достатъчна връзка с държавата членка на сезирания съд.
101.
Така, за да може forum necessitatis да се приеме в областта на задълженията за издръжка, не трябва да има съд в друга държава членка, който да е компетентен. С други думи, като се вземе предвид субсидарният му характер (
80
), той намира приложение единствено в случаите на отрицателен конфликт на компетентност в Съюза.
а)
По липсата на компетентност в държава членка по силата на членове 3—6 от Регламент № 4/2009
102.
За да определи дали член 7 от Регламент № 4/2009 е приложим, съдът трябва да провери дали никой от предвидените в членове 3—6 от този регламент критерии за компетентност не се прилага по делото, с което е сезиран.
103.
На първо място, що се отнася до предвидените в член 3 от Регламент № 4/2009 алтернативни и неподредени в йерархия критерии за компетентност, сезираният съд трябва да установи, че нито обичайното местопребиваване на ищеца, нито това на ответника е в държава членка. Ако това е така, съдът трябва да провери още дали никой съд на държава членка не е компетентен по силата на установените в член 3, букви в) и г) от този регламент критерии. Всъщност тези две разпоредби, които регламентират съединяването на делата, указват, че компетентен в областта на задълженията за издръжка е съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за гражданското състояние на лицата, когато искът за издръжка допълва този иск, освен ако компетентността не се основава единствено на гражданството на едната от страните (буква в), или съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за родителска отговорност, когато искането за издръжка допълва този иск (буква г) (в този случай в полза на детето), освен ако тази компетентност не се основава единствено на гражданството на едната от страните.
104.
Във връзка с това държа да припомня, че в решение A (
81
) Съдът тълкува член 3, букви в) и г) от Регламент № 4/2009 по-специално като изяснява съотношението между съдържащите се в тях критерии за компетентност. Като подчертава необходимостта при тълкуването на предвидените в тази разпоредба правила относно компетентността да се вземе предвид висшият интерес на детето, Съдът постановява, че тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че когато са сезирани две съдилища, едното с иск за съдебна раздяла или за прекратяване на брака на родители на ненавършили пълнолетие деца, а другият с иск за родителската отговорност за тези деца, искане за издръжка за тези деца „е акцесорно единствено спрямо иска за родителска отговорност“ (
82
).
105.
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че ако се окаже, че при обстоятелствата по делото в главното производство сезираният съд не е компетентен по силата на членове 8—13 от Регламент № 2201/2003 и че се прилага член 14 от същия, тогава испанските съдилища ще бъдат компетентни да разгледат мерките в областта на родителската отговорност по силата на член 22 quater, буква d) от LOPJ (
83
) поради испанското гражданство на майката (
84
). Отбелязвам обаче, че макар искът за издръжката да е свързан с иска относно родителската отговорност, съдържащият се в член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 критерий за компетентността не е приложим, когато компетентността по силата на lex fori се основава на гражданството на една от страните (
85
). Следователно, като се има предвид ясният текст на тази разпоредба (
86
), по принцип е възможно испанските съдилища, компетентни в областта на родителската отговорност по силата на субсидиарната компетентност по член 14 от този регламент, да не бъдат компетентни да се произнесат по издръжката за децата.
106.
На второ място, що се отнася до членове 4—6 от Регламент № 4/2009, съдът трябва също да провери дали никой съд на държава членка не е компетентен да се произнесе по искането за издръжка с оглед на предвидените в този член субсидиарни критерии за компетентност. В това отношение ще отбележа, че от акта за преюдициално запитване не се установява това да е така (
87
). Всъщност е безспорно, че страните в главното производство не са граждани на една и съща държава (
88
).
107.
От всички тези обстоятелства по принцип следва, че по дело като разглежданото в главното производство никой съд на държава членка не е компетентен да разгледа искане за издръжка. Поради това се поставя въпросът дали в такъв случай двете установени в член 7 от Регламент № 4/2009 условия са изпълнени, за да може запитващата юрисдикция да използва forum necessitatis в случай като настоящия.
б)
По обстоятелството, че е невъзможно или почти невъзможно да се образува или проведе производство в трета държава, с която спорът има тясна връзка
108.
В началото ще припомня, че както гласи съображение 16 от Регламент № 4/2009, целта на предвидения в член 7 forum necessitatis е да се намери изход от положения на отказ от правосъдие, когато поначало нито един съд на държава членка не е компетентен.
109.
Следователно forum necessitatis позволява на съдилищата на държава членка в изключителни случаи да разгледат дело, ако в трета държава, с която делото има тясна връзка, не е възможно в рамките на разумното да се образува или проведе производство, или това се оказва невъзможно.
110.
Първо, що се отнася до тясната връзка между делото и третата държава, струва ми се, че поначало би било възможно да се приеме наличието на такава връзка, ако сезираният съд установи, че обичайното местопребиваване на страните се намира на територията на трета държава, както в случая Того, и че съдилищата на тази държава се считат компетентни в приложение на техния национален закон.
111.
След това, що се отнася до условието относно невъзможността делото да се образува или проведе пред съдилищата на третата държава, която запитващата юрисдикция посочва направо във въпроса си, следва да се отбележи, че член 7 от Регламент № 4/2009 установява две категории пречки, обосноваващи използването на forum necessitatis от сезирания съд.
112.
Първата категория се отнася до положение, в което производство за присъждане на издръжка се оказва невъзможно в трета държава (
89
). Към тази категория могат да спадат по-специално положенията, при които съдът на третата държава, с която спорът има тясна връзка, отказва да упражни своята компетентност, или процесуалните условия са неравноправни (
90
).
113.
Втората категория се отнася до положение, при което не е възможно в рамките на разумното да се образува или проведе производство в трета държава.
114.
В това отношение в съображение 16 от Регламент № 4/2009 се посочват някои положения, които се считат за изключителни и могат да насочат тълкуването на това условие. Така състоянието на необходимост може да е резултат на много тежки положения, като гражданска война или когато в рамките на разумното не може да се очаква от ищеца да започне или проведе производство в тази трета държава (
91
). В същия ред на мисли сезираният с делото съд може да приложи forum necessitatis, както посочва Комисията, при някои обстоятелства, при които достъпът до правосъдие се препятства неоснователно, по-специално когато юридическото представителство е прекомерно скъпо, продължителността на производствата е прекомерно дълга, когато съществуват сериозни корупционни проблеми в съдебната система или когато има нередности относно основните гаранции за справедлив процес (
92
) или системни нередности. Независимо дали е от процесуално, или от конюнктурно естество, наличието на невъзможност трябва да се преценява от сезирания съд в светлината на всички обстоятелства по случая.
115.
Важно е да се подчертае, че за да се съчетаят изключителният характер на прилагането на forum necessitatis и голямата свобода на преценка, с която разполага сезираният съд, съдът трябва да подходи с възможно най-голяма предпазливост. Всъщност forum necessitatis може да се прилага само в много тежки положения или при неотложност, когато съществува опасност от отказ от правосъдие. Във връзка с това държа да отбележа, че очакването предвижданото от сезирания съд разрешение да бъде по-благоприятно от очакваното от компетентния съд съгласно Регламент № 4/2009 (
93
), или че идеята да се намери изход от положения на отказ от правосъдие, свързани със стриктно тълкуване на видовете компетентност съгласно този регламент, в никакъв случай не могат да обосноват прилагането на forum necessitatis (
94
), който не е алтернативен съд, а съд за спешни случаи.
в)
По наличието на достатъчна връзка с държавата членка на сезирания съд
116.
Макар сезираният със спор съд да счита, както в случая, че е изпълнено условието, свързано с обстоятелството, че е невъзможно или почти невъзможно да се образува или води производство в трета държава, с която спорът има тясна връзка, компетентността, основана на forum necessitatis, може да се упражнява само ако спорът има „достатъчна връзка“ с държавата членка на сезирания съд. В съображение 16 от Регламент № 4/2009 се уточнява, че изискваната достатъчна връзка на основание член 7 от този регламент може да е налице, когато една от страните е гражданин на държавата на сезирания съд (
95
).
117.
В това отношение според доктрината съществуването на такава „достатъчна връзка“ може да се установи само ако се окаже, че връзките между спора и държавата членка, чиито съдилища са сезирани, не са „ефимерни или въображаеми“ (
96
). Както вече посочих в заключението си по дело KP (
97
), поначало считам, че в основата на правилата за компетентност, съдържащи се в Регламент № 4/2009, стои отправната точка, че между издръжката, за която се отнася дадено дело, и държавата, чиито съдилища са компетентни да разгледат това дело, е налице връзка. Тази връзка трябва поне да е достатъчно тясна, за да могат двете страни по задължението за издръжка да предвидят кои са държавите, чиито съдилища ще могат да разглеждат дела, свързани със съответната издръжка.
118.
Следва да се отбележи също, че обикновено предметът на искането за издръжка е от финансово естество и от прагматична гледна точка фактът, че длъжникът притежава имущество на територията на държавата членка на сезирания съд, може да се счита за привръзка, която да се вземе предвид от сезирания съд в рамките на неговата преценка на положението във всеки отделен случай. След това уточнение все пак е полезно да се подчертае, че Регламент № 4/2009 няма за цел да установи универсално покритие, свързано с издръжката (
98
).
119.
При всички случаи считам, че всяко тълкуване на член 7 от този Регламент трябва да се прави в светлината на членове 24 и 47 от Хартата.
120.
В това отношение припомням, че според Съда Регламент № 4/2009 трябва да се прилага в съответствие с член 24, параграф 2 от Хартата, съгласно който при всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение (
99
).
121.
Що се отнася до тълкуването на член 7 от този регламент в светлината на член 47 от Хартата, препращам към анализа, който ще направя във връзка с шестия въпрос, поставен от запитващата юрисдикция.
2.
Приложение в конкретния случай
122.
По отношение, на първо място, на обстоятелството, че е невъзможно или почти невъзможно да се образува или да се води производство в трета държава, с която делото има тясна връзка, ищцата в главното производство изтъква, като се основава на различни доклади, изготвени от Съвета по правата на човека на Организацията на обединените нации, по-специално липсата на подходящо и непрекъснато обучение на магистратите, необходимостта от реформиране и засилване на сектора на правосъдието, както и загрижеността във връзка с независимостта на съдебната власт в Того, достъпа до правосъдие и съществуването на дискриминационни практики по отношение на жените (
100
).
123.
Поради това следва да се провери дали може да се счита, че обстоятелства като посочените от ищцата в главното производство са относими, за да позволят на сезирания съд да прецени дали предвидените в член 7, първа алинея от Регламент № 4/2009 условия, за да се приложи forum necessitatis, са изпълнени, и по-специално да се установи дали не може в рамките на разумното да се образува или води производство, или се оказва невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка, а именно в случая Того.
124.
В това отношение ми се струва, че запитващата юрисдикция би могла да се ръководи от анализа на член 7, първа алинея от Регламент № 4/2009, както беше анализиран в точки 100—118 от настоящото заключение.
125.
В този контекст трябва да посоча, че ако може обстоятелства като изтъкнатите от ищцата в главното производство да се считат за относими и да послужат като указание за сезирания съд, за да определи дали могат да обосноват, по силата на член 7, първа алинея от Регламент № 4/2009, прилагането на forum necessitatis, преценката от този съд на изискваните в тази разпоредба условия, с оглед на критериите, посочени в точка 114 от настоящото заключение, трябва да се основава не само на посочените от ищцата в главното производство обстоятелства, но и на констатации въз основа на обективна информация и обективни данни. По-специално констатацията за наличието на трудности, свързани с ефективния достъп на жените до съдилищата, или на дискриминационни практики спрямо тях в Того (
101
) би позволила на този съд да приеме, че съществува опасност от отказ от правосъдие и следователно че условията за прилагане на forum necessitatis, установени в член 7 от този регламент, са изпълнени.
126.
Освен това държа да уточня, че ищцата в главното производство не е длъжна да доказва, че безрезултатно е образувала производство или е направила опит да образува такова в тази държава. В това отношение споделям становището на Комисията, според която да се изисква от страните да направят опит да образуват производство пред съдилищата на трета държава само с цел доказване на състоянието на необходимост, за да се приложи forum necessitatis, би противоречало на целта на Регламент № 4/2009, която е главно да се защити взискателят по вземанията за издръжка и да се улесни доброто упражняване на правосъдие.
127.
Що се отнася, на второ място, до съществуването на достатъчна връзка с държавата членка на сезирания съд по смисъла на член 7, втора алинея от Регламент № 4/2009, от анализа ми в точки 116—118 от настоящото заключение следва, че гражданството на една от страните може да бъде достатъчно, за да се установи наличието на такава връзка.
128.
Поради това с оглед на всички изложени по-горе съображения считам, че член 7 от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че състоянието на необходимост може да произтича от изключителни много сериозни или спешни положения, които позволяват да се приеме, че в рамките на разумното не може да се образува или води производство, или се оказва невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка. Тези условия са изпълнени по-специално, когато съдът на третата държава, с която спорът има тясна връзка, отказва да упражни компетентността си, или са налице неравноправни процесуални условия, когато поради граждански размирици или природни бедствия е опасно да се отива до определени места и третата държава не може да функционира нормално, и на последно място, когато достъпът до правосъдие е неоснователно възпрепятстван, по-специално когато юридическото представителство е прекомерно скъпо, продължителността на производствата е прекомерно дълга или съществуват сериозни проблеми, свързани с корупция в съдебната система или пропуски, свързани с основни гаранции за справедливия съдебен процес или системни пропуски. Страните не са длъжни по силата на тази разпоредба да доказват с документи наличието на такива обстоятелства.
Е. По шестия преюдициален въпрос
129.
С шестия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция се пита дали положение, при което съпрузите поддържат тесни връзки с държави членки по-специално поради своето гражданство и предходното си местопребиваване, и също се оказва, че никоя държава членка не е компетентна, по силата на приложимите регламенти, противоречи на член 47 от Хартата.
130.
Съветът счита по-специално, че Регламент № 2201/2003 не противоречи на член 47 от Хартата, дори ако в случай като разглеждания в главното производство в приложение на предвидения в този регламент критерий за обичайното местопребиваване, нито един съд на държава членка не е компетентен да разгледа дело за развод и/или родителска отговорност, образувано от съпрузи, граждани на държави — членки на Съюза и с предишно местопребиваване в тях, чието обичайно местопребиваване към момента на образуване на делото е в трета държава. Сам по себе си фактът, че компетентната юрисдикция се намира в трета държава, не може да бъде основание да се счита, че заинтересованите лица са лишени от възможността да се ползват от ефективна съдебна защита.
131.
Не споделям този подход.
132.
В действителност трябва да посоча, че в този въпрос не намирам елементите, позволяващи да се приеме, че той се отнася до валидността на Регламент № 2201/2003 и/или на Регламент № 4/2009. При всички положения относимите разпоредби от тези регламенти би следвало да се тълкуват, преди да се преценява тяхната валидност от гледна точка на член 47 от Хартата.
133.
Безспорно е, че разпоредбите на Регламент № 2201/2003 и Регламент № 4/2009 относно, от една страна, случаите на субсидиарна компетентност по членове 7 и 14 от първия регламент и от друга страна, относно forum necessitatis в член 7 от втория регламент, трябва да се тълкуват от сезирания съд в светлината на член 47 от Хартата.
134.
Първо, член 51, параграф 1 от Хартата предвижда, че разпоредбите ѝ се отнасят до държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза (
102
).
135.
Второ, що се отнася по-конкретно до Регламент № 2201/2003, националните норми относно компетентността са приложими единствено ако никой съд на държава членка не е компетентен по силата на правилата относно компетентността от този регламент. Тези национални норми относно компетентността са част от критериите за каскадна компетентност, които включват нормите за компетентност от регламентите на Съюза. В този случай държавите членки са длъжни да спазват член 47 от Хартата включително в случаите, при които техните съдилища са компетентни по силата наднационалното право да разглеждат дела, които попадат в приложното поле на този регламент (
103
).
136.
В случая, що се отнася именно за субсидиарната компетентност и/или за forum necessitatis, като се има предвид текстът на член 3, буква г) от Регламент № 4/2009, е възможно испанските съдилища, компетентни в областта на родителската отговорност по силата на субсидиарната компетентност по член 14 от този регламент, да не са компетентни да се произнесат по издръжката в полза на децата. Тогава е възможно също по отношение на искането за издръжка по силата на член 7 от посочения Регламент № 4/2009 сезираният съд да може да приложи forum necessitatis, за да разгледа такова искане, и тогава не би имало никакво съмнение не само че тези членове трябва да се тълкуват в светлината на член 47 от Хартата, но също и, както посочих, че испанските норми относно компетентността, които позволяват на сезирания съд да упражни своята компетентност, трябва да се приложат, като се спазва този член. Следователно националните норми относно компетентността, какъвто в случая е член 22 quater, буква d) от LOPJ, трябва да се тълкуват в светлината на член 47 от Хартата, за да се избегне отказът от правосъдие.
137.
Трето, както обясних, съгласуването на посочените регламенти в областта на развода, родителската отговорност или на задължението за издръжка поначало е предвидено в някои разпоредби. Такъв е именно член 3, буква г) от Регламент № 4/2009. Така, ако съгласуването не е успешно поради особени обстоятелства, като тези по делото в главното производство, сезираният съд би могъл да е компетентен относно родителската отговорност, но не относно аспектите на спора, свързани с непълнолетните, така че липсата на компетентност на сезирания съд би могла да се разреши, като се разшири прилагането на forum necessitatis от един (по принцип) разумен съд“ (
104
).
138.
Ето защо предлагам на Съда да отговори на този въпрос, че членове 7 и 14 от Регламент № 2201/2003 относно субсидиарната компетентност, съответно в областта на развода, законната раздяла и унищожаването на брака, както и член 7 от Регламент № 4/2009, относно forum necessitatis в областта на задължения за издръжка, трябва да се тълкуват от сезирания съд в светлината на член 47 от Хартата. Националните норми относно субсидиарната компетентност, включително тези относно forum necessitatis, трябва да се прилагат в светлината на същия член.
V. Заключение
139.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Статутът на съпрузите като договорно наети служители на Съюза в трета държава не е важен елемент за определянето на обичайното местопребиваване на съпрузите по смисъла на членове 3 и 8 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, или на член 3 от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка.
2)
За определянето на обичайното местопребиваване на децата по смисъла на член 8 от Регламент № 2201/2003 не е възможно да се вземат предвид единствено критерии като гражданството на майката, фактът, че преди брака си е пребивавала в държава членка, гражданството на непълнолетните деца, и раждането им в тази държава членка.
3)
При искане за развод, ако сезираният съд не може да основе компетентността си на членове 3—5 от Регламент № 2201/2003, което запитващата юрисдикция трябва да провери, член 6 от същия регламент препятства прилагането на клаузата относно субсидиарната компетентност, предвидена в член 7, параграф 1 от посочения регламент, и поради това срещу ответника — гражданин на държава членка, може да бъде предявен иск единствено пред съдилищата на тази държава членка.
Що се касае до родителската отговорност, ако сезираният съд не е компетентен по силата на членове 8—13 от Регламент № 2201/2003, което запитващата юрисдикция трябва да провери, член 14 от този регламент се прилага независимо от обичайното местопребиваване на децата и гражданството на ответника.
4)
Член 7 от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че състоянието на необходимост може да произтича от изключителни, много сериозни или спешни положения, които позволяват да се приеме, че в рамките на разумното не може да се образува или води производство, или се оказва невъзможно да се проведе такова в трета държава, с която спорът има тясна връзка. Тези условия са изпълнени по-специално, когато съдът на третата държава, с която спорът има тясна връзка, отказва да упражни компетентността си или са налице неравноправни процесуални условия, когато поради граждански размирици или природни бедствия е опасно да се отива до определени места и третата държава не може да функционира нормално, и на последно място, когато достъпът до правосъдие е неправомерно възпрепятстван, по-специално когато юридическото представителство е прекомерно скъпо, продължителността на производствата е прекомерно дълга или съществуват сериозни проблеми, свързани с корупция в съдебната система, пропуски, свързани с основни гаранции за справедливия съдебен процес или системни пропуски. Страните не са длъжни да доказват, че напразно са образували или са се опитали да образуват производство в тази държава.
5)
Членове 7 и 14 от Регламент № 2201/2003 относно субсидиарната компетентност съответно в областта на развода, законната раздяла и унищожаването на брака, както и член 7 от Регламент № 4/2009, относно forum necessitatis в областта на задължения за издръжка, трябва да се тълкуват от сезирания съд в светлината на член 47 от Хартата. Националните норми относно субсидиарната компетентност, включително тези относно forum necessitatis, трябва да се прилагат в светлината на същия член“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Lagarde, P. Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain. — Cours Général de Droit International Privé, vol. 196, 1986, 21—194, по-специално стр. 194.
(
3
)	Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).
(
4
)	Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1).
(
5
)	Nations unies. Recueil des Traités. vol. 500, p. 95.
(
6
)	BOE, бр. 157 от 2 юли 1985 г., стр. 20632.
(
7
)	BOE, бр. 174 от 22 юли 2015 г., стр. 61593, наричан по-нататък „LOPJ“.
(
8
)	ОВ C 202, 2016 г., стр. 266, наричан по-нататък „Протоколът относно привилегиите и имунитетите“.
(
9
)	Решения от 13 октомври 2016 г., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, т. 33 и цитираната съдебна практика), и от 25 ноември 2021 г., IB (Обичайно местопребиваване на съпруг — Развод) (C‑289/20, наричано по-нататък „решение IB, EU:C:2021:955, т. 31).
(
10
)	Вж. по-специално решение от 16 юли 2009 г., Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, т. 48). Липсата на йерархия между критериите се дължи на факта, че положението може да се променя бързо в резултат на семейните кризи.
(
11
)	От практиката на Съда следва, че това са обективни, алтернативни и изключителни критерии, които отговарят на необходимостта от правна уредба, адаптирана към специфичните нужди при стълкновенията в областта на разтрогването на брачните връзки (решение IB, т. 32). Относно избора на критериите за компетентност г‑жа Borrás уточнява, че „[в]ъзприетите критерии за компетентност отговарят на обективните нужди и на интересите на страните, те са едно гъвкаво законодателство, приспособено към мобилността на лицата, което в крайна сметка е благоприятно за засегнатите лица, без да засяга правната сигурност“, Обяснителен доклад относно създадената въз основа на член K.3 от Договора за Европейския съюз Конвенция относно компетентността, признаването и изпълнението на решенията в областта на брачните отношения, изготвена от г‑жа Alegría Borrás, професор по международно частно право в Барселонския университет (ОВ C 221, 1998 г., стр. 27, наричан по-нататък „докладът Borrás“), стр. 36, параграф 27.
(
12
)	В член 3, параграф 1, буква a), от първо до четвърто тире от Регламент № 2201/2003 изрично се посочва критерият обичайно местопребиваване на съпрузите и това на ответника. Член 3, параграф 1, буква а), пето и шесто тире от този регламент допуска прилагането на правилото за компетентност на forum actoris. Вж. по-специално решение от 13 октомври 2016 г., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, т. 41).
(
13
)	Приложното поле на раздел I от Регламент № 2201/2003, озаглавен „Развод, законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака“, включен в глава II, е очертано по силата на членове 6 и 7 от този регламент, от „обичайното местопребиваване“ на територията на държава членка на съответния съпруг или от неговото гражданство. По-нататък ще се върна на отражението на това очертаване за делото в главното производство. Вж. точки 98 и 129 от настоящото заключение.
(
14
)	Понятието за обичайно местопребиваване се съдържа също и в членове 9—13, 15, 18, 29, 33, 42, 51, 57, 61 и 66 от Регламент № 2201/2003.
(
15
)	Вж. в този смисъл Borrás, A. Article 3. — In: Magnus, U., et Mankowski, P. (eds.). Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law. Sellier European Law Publishers, 2012, р. 90, точка 8.
(
16
)	Във връзка с това следва да се уточни, че по принцип липсата на определение на това понятие се корени в традицията на Хагската конференция по международно частно право. Такова определение „всъщност рискува да затрудни тълкуването на многобройните други конвенции, в които е използвано същото понятие“. Вж. в това отношение Lagarde, P., обяснителен доклад относно Конвенцията от 19 октомври 1996 г. за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата (текст, приет на Осемнадесетата сесия на Хагската конференция по международно частно право, Париж, 15 януари 1997 г., достъпен на френски език на http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf). Актове и документи от Осемнадесетата сесия на Хагската конференция по международно частно право, 1996 г., том II, стр. 552, т. 40 (наричан по-нататък „докладът Lagarde“). Относно значението на доклада Lagarde за тълкуването на разпоредбите от Регламент № 2201/2003, вж. по-специално съображение 3 от този регламент. Що се отнася по-конкретно до Регламент № 2201/2003, вж. доклада Borrás, стр. 38, точка 32.
(
17
)	Що се отнася до понятието „обичайно местопребиваване“ на дете, вж. решения от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 31), и от 9 октомври 2014 г., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, т. 50). Що се отнася до понятието за обичайно местопребиваване на дете в кърмаческа възраст, вж. решения от 22 декември 2010 г., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 44—46), от 8 юни 2017 г., OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, т. 40), и от 28 юни 2018 г., HR (C‑512/17, EU:C:2018:513, наричано по-нататък „решение HR“, т. 40). Ще се върна към тази практика при анализа си на третия преюдициален въпрос.
(
18
)	Решение IB (т. 38).
(
19
)	Вж. по-специално решение IB (т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. по-специално точка 40. Вж. също заключение на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело IB (Обичайно местопребиваване на съпруг — Развод) (C‑289/20, EU:C:2021:561). Вж. във връзка с това член 66, буква а) от Регламент № 2201/2003.
(
21
)	Вж. точки 43 и 44 от настоящото заключение.
(
22
)	Вж. точка 69 от настоящото заключение. По-късно ще се върна на този член.
(
23
)	Вж. в този смисъл решения от 22 декември 2010 г., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 44 и 51), и по-скоро решение IB (т. 41).
(
24
)	Вж. по-специално, решение HR (т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	От този доклад се установява, че „особено внимание е обърнато на факта, че Съдът няколко пъти, макар да не е било в рамките на [Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция от 1968 г.”)], определя обичайното местопребиваване като „мястото, където заинтересованото лице е установило, с намерение да му придаде траен характер, постоянния или обичайния център на интересите си, като се има предвид, че за определянето на това местопребиваване е важно да се държи сметка за всички фактически обстоятелства, които го формират”, доклад Borrás, стр. 33, точка 32.
(
26
)	Вж. точка 33 от настоящото заключение.
(
27
)	Решение IB (т. 44). Вж. също съображение 1 от Регламент № 2201/2003, както и доклад Borrás, стр. 36, точка 27.
(
28
)	Вж. в този смисъл решение HR (т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. в този смисъл решение IB (т. 56).
(
30
)	Решения IB (т. 56) и от 13 октомври 2016 г., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, т. 50 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Решения IB (т. 45) и от 13 октомври 2016 г., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, т. 46 и 47 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Решение IB (т. 46). Вж. също заключение на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело IB (Обичайно местопребиваване на съпруг — Развод) (C‑289/20, EU:C:2021:561, т. 94): „[…] всеки път, когато една страна представи като обичайни две или повече местопребивавания, ще трябва да се преценява дали всички са такива в действителност. Всъщност би се увеличил рискът от това едно „обикновено“ местопребиваване (а не обичайното по смисъла на член 3 от Регламент № 2201/2003) в крайна сметка да определи международната съдебна компетентност“.
(
33
)	Решение IB (т. 51).
(
34
)	Вж. в този смисъл, решение HR (т. 44—46 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Що се отнася до обичайното местопребиваване на дете в кърмаческа възраст, вж. решение HR (т. 66). По-специално в доклада Lagarde се подчертава, че временното отсъствие на детето от неговото място на обичайно пребиваване поради ваканция поначало не променя обичайното му местопребиваване.
(
36
)	Във връзка с това Комисията обяснява, че местата в делегациите са много търсени и решенията за командироването се приемат, като се държи сметка за желанията на командированите лица.
(
37
)	Припомням, че от акта за преюдициално запитване се установява, че в периода между август 2010 г. и февруари 2015 г., съпрузите са пребивавали в Гвинея Бисау.
(
38
)	Вж. в това отношение бележка под линия 36, както и точка 48 от настоящото заключение.
(
39
)	Вж. в този смисъл решение HR (т. 46 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Вж. относно тълкуването на член 3, параграф 1, буква а), пето и шесто тире от Регламент № 2201/2003, заключение на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело IB (Обичайно пребиваване на съпруг — Развод) (C‑289/20, EU:C:2021:561, т. 66).
(
41
)	Не е такова пребиваването, свързано с професионално пътуване осъществено в трета държава от лекари или медицински сестри в рамките на конкретни мисии на хуманитарни организации или от войници в рамките на някои видове мисии.
(
42
)	Регламент № 2201/2003 позволява единствено да се определи дали обичайното местопребиваване се намира на територията на държава членка.
(
43
)	Член 1 от Регламент № 4/2009 гласи, че той „се прилага към задълженията за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство“. Вж. също съображение 11 от този регламент.
(
44
)	Следва да се уточни, че Регламент № 4/2009 не поставя приложимостта на правилата за компетентност в зависимост от условието ответникът да е установен в държава членка. Вж. съображение 15 от Регламент № 4/2009: „[…]Обстоятелството, при което ответник има обичайно местопребиваване в трета държава, не следва повече да изключва прилагането на правилата на Общността относно компетентността и повече не следва да се предвижда позоваване на националните норми относно компетентността. Следователно в настоящия регламент следва да се определи в какви случаи съд в държава членка може да упражнява субсидиарна компетентност“.
(
45
)	Следва да се подчертае, че в областта на развода става въпрос за определяне на обичайното местопребиваване на съпрузите или на единия или на другия съпруг, или на ответника, в областта на родителската отговорност става въпрос за определяне на обичайното местопребиваване на родителите и/или на децата, а в областта на задълженията за издръжка става въпрос за определяне на обичайното местопребиваване на взискателя или на ответника.
(
46
)	Решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C 400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 26—29).
(
47
)	Съображения 22, 25, 31, 33, 35 или 45 от Регламент № 4/2009 утвърждават целта да се гарантира (бързото и ефективно) трансгранично събиране на вземания за издръжка и по този начин да се улесни свободното движение на хора в Европейския съюз.
(
48
)	Вж. точка 50 от настоящото заключение.
(
49
)	Що се отнася до съответствието между понятието за обичайно местопребиваване в Регламент № 4/2009 и това в членове 3 (относно възрастните) и 7 (относно децата) от Регламент (ЕС) 2019/1111 на Съвета от 25 юни 2019 година относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца (ОВ L 178, 2019 г., стр. 1), вж. Hess, B. Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law? — Polski Proces Cywilny, No. 4, 2021, 523—542, по-конкретно стр. 528.
(
50
)	Текст, приет на Двадесет и осмата сесия на Хагската конференция по международно частно право, наричан по-нататък „докладът Bonomi“.
(
51
)	Вж. Wouters, J., S. Duquet The EU and International Diplomatic Law: New Horizons? — The Hague Journal of Diplomacy. vol. 7, No. 1, 2012, 31—49, и по-конкретно стр. 44. Според тези автори „по отношение на дипломатическата мрежа на [Съюза] се прилага Виенската конвенция посредством конкретни споразумения с приемащата страна. Повечето държави са приели делегациите на [Съюза] и по този начин техният персонал и имуществото им да се ползват с привилегии и имунитети. Възможно е обаче конкретните разпоредби и правната уредба да се различават в зависимост от съответната страна“.
(
52
)	Уточнявам, че става въпрос за обичайното местопребиваване на различни лица, в случая това на съпрузите, това на бащата или на майката и това на взискателя за издръжка.
(
53
)	Що се отнася до понятието за обичайно местопребиваване на дете, вж. решения от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 34 и 35), и от 9 октомври 2014 г., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, т. 50). Относно понятието за обичайно местопребиваване на дете в кърмаческа възраст, вж. решения от 22 декември 2010 г., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 44—46), от 8 юни 2017 г., OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, т. 40), и HR (т. 40).
(
54
)	Вж. по-специално в този смисъл решение HR (т. 41).
(
55
)	Вж. по-специално решение от 15 февруари 2017 г., W и V (C‑499/15, EU:C:2017:118, т. 61).
(
56
)	Вж. в този смисъл, решение HR (т. 41). Според мен използването от Съда на израза „известна интеграция“ указва, че не се изисква тази интеграция да бъде пълна или цялостна. В този смисъл вж. също решение IB.
(
57
)	Вж. в този смисъл решение HR (т. 42).
(
58
)	Ако, както е в настоящия случай, посочените фактори са съсредоточени в трета държава, в рамките на Регламент № 2201/2003 това позволява на запитващата юрисдикция не да приеме, че обичайното местопребиваване на децата се намира в тази държава, а по-скоро че това обичайно местопребиваване не се намира в държава членка.
(
59
)	Решение HR (т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
60
)	Вж. по-специално, решение HR (т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика).
(
61
)	В това отношение вж. по-специално, в този смисъл, решение HR (т. 52—54 и цитираната съдебна практика).
(
62
)	Изглежда, че предложеното в писменото становище на испанското правителство тълкуване е в този смисъл. Вж. точка 80 от настоящото заключение.
(
63
)	Като се изключат някои предимно формални изменения, следва да се отбележи, че Регламент (ЕС) 2019/1111 не променя правилата относно международната компетентност в областта на брачните отношения. Така законодателят на Съюза е запазил системата на предвидената в членове 6 и 7 от Регламент № 2201/2003 субсидиарна компетентност, която вече фигурира в член 6 от Регламент 2019/1111. Всъщност член 104 от Регламент (ЕС) 2019/1111 гласи, че при спазване на член 100, параграф 2 от този регламент, Регламент (ЕО) № 2201/2003 се отменя, считано от 1 август 2022 г.
(
64
)	Сложността на връзката между членове 6 и 7 от Регламент № 2201/2003 е предмет на многобройни критики в доктрината. Вж. по-специално Borrás, A. Article 6, op. cit., р. 98, точка 2. В това отношение следва да се отбележи, че в Предложение за регламент на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 2201/2003 относно компетентността и за установяване на правила за приложимия закон в областта на брачните отношения, Комисията предлага да се премахне член 6: „Допитването до обществеността показа, че тази разпоредба може да предизвика объркване. Тя е и излишна, тъй като в членове 3, 4 и 5 са описани обстоятелствата, при които юрисдикция има изключителна компетентност, когато обичайното местопребиваване на съпруг е на територията на държава членка“, COM(2006) 399 окончателен, стр. 8.
(
65
)	Според Комисията „член 7 [от Регламент № 2201/2003] препраща към националните норми в областта на международната компетентност в положенията, при които обичайното местопребиваване на съпрузите не е на територията на държава членка и те не са граждани на една и съща държава“, вж. COM(2006) 399 окончателен, стр. 9.
(
66
)	Решение от 29 ноември 2007 г., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, т. 26). Според Съда съображения 4 и 8 от Регламент (ЕО) № 1347/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и дела, свързани с родителската отговорност за децата на двамата съпрузи (ОВ L 160, 2000 г., стр. 19), чиито разпоредби относно компетентността за произнасяне по въпроси, свързани с развод, по същество са възпроизведени в Регламент № 2201/2003, трябва също да се вземат предвид при тълкуването на разпоредбите на Регламент № 2201/2003. В това отношение вж. също Ní Shúilleabháin, M. Cross-Border Divorce Law. Bruxelles II bis. Oxford Private International Law Series, 2010, р. 30, точка 1.43.
(
67
)	В съображение 2 от Регламент № 2201/2003 се подчертава, че това взаимно признаване на съдебните решения е „крайъгълен камък за създаването на действително пространство на правосъдие“. Вж. също съображение 23 от този регламент и заключение ва Европейския съвет в Тампере от 15 и 16 октомври 1999 г., точка 34, достъпно на следния адрес в интернет: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, както и работен документ на Комисията „Взаимно признаване на решенията в областта на родителската отговорност“, COM(2001) 166 окончателен, стр. 3.
(
68
)	Решение от 29 ноември 2007 г. (C‑68/07, EU:C:2007:740).
(
69
)	Решение от 29 ноември 2007 г., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, т. 22).
(
70
)	Вж. Ní Shúilleabháin, M., op. cit., р. 157, точка 4.33. Вж. също Kruger, T. et L. Samyn. Brussels II bis: successes and suggested improvements. — Journal of Private International Law_·2016, 1—37, по-специално стр. 8, и Campiglio, C. Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale. — Rivista di diritto internazionale privato et processuale, No. 3, 2021, 497—532, по-специално стр. 522.
(
71
)	Pataut, E. Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP. — AUC IURIDICA, No. 66, 2020, 95—115, и по-специално стр. 103.
(
72
)	Вж. точка 129 от настоящото заключение. Във връзка с това следва да се отбележи, че в доктрината възникват въпроси дали е подходящо да се запазят видовете субсидиарна компетентност, предвидена в Регламент № 2201/2003, както и дали е уместно те да бъдат заменени с „еднообразни“ основания за компетентност. Вж. по-специално Bonomi, A. La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé. vol. 4, No. 4, 2017, 511—534, по-специално стр. 522 и сл., както и Pataut, E., loc. cit., р. 104 sq.
(
73
)	По делото, по което е постановено решение от 29 ноември 2007 г., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740), ищцата пребивава в държава членка, различна от тази, на която е гражданка. Както обаче се отбелязва в доктрината, тъй като във вътрешния правов ред на някои държави членки не съществува компетентност, която може да се определи като „субсидиарна“ с оглед на член 3 от Регламент № 2201/2003, възниква проблем, когато единият от съпрузите е гражданин на една държава членка, а двамата съпрузи пребивават в трета държава. Вж. доклада Borrás, точка 47. Вж. също Borrás, A. Article 6. op. cit., р. 102, т. 13.
(
74
)	Решение от 17 октомври 2018 г., UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, т. 57).
(
75
)	Решение от 17 октомври 2018 г., UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, т. 66).
(
76
)	Вж. Pataut, E. Articles 10—15. Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., Mankowski, P. (eds.), Sellier European Law Publishers, 2012, член 14, стр. 162, точка 4.
(
77
)	Вж. Bonomi, A., op. cit., по-специално стр. 514.
(
78
)	Когато става въпрос за член 12, параграф 3 от Регламент № 2201/2003, някои автори смятат, че гъвкаво и широко тълкуване на тази разпоредба позволява също да се спази действието на член 15 от този регламент, който предвижда прехвърляне в съд, по-подходящ за разглеждането на делото. Вж. Pataut, E. Articles 10—15, op. cit., р. 157, точка 53. Но други автори са на обратното становище. По-специално Ancel, B. и Muir Watt, H., считат, че „пророгацията, която предвижда посочената разпоредба, прави безполезен механизма на прехвърляне на компетентност на по-подходящия съд, който регламентът възприема в член 15 от Конвенцията от 1996 г. При тези условия е по-разумно придържане към минимално тълкуване, при което в член 12, параграф 3 се разпознава само една адаптация на член 3, параграф 2 от Регламент „Брюксел II“ към новата система на компетентността, и което следователно приема разширяването на компетентността само за съдилищата на държавата членка, в която се води процедура за раздяла въз основа на субсидиарна компетентност (член 7 от Регламента: компетентност въз основа на общото международно частно право)“. Ancel, B., H., Muir Watt. Aliments sans frontières. Le règlement CE no 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires. — Revue critique de droit international privé, No. 3, 2010, 457—484, по-специално стр. 476, точка 18.
(
79
)	Решения от 12 ноември 2014 г., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 39), и от 6 октомври 2015 г., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, т. 36) . Обратно, изборът на съд не се допуска в областта на развода.
(
80
)	Вж. Franzina, P. Forum Necessitatis. Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination, Studies in Private International Law. Viarengo, I., Villata, F.C. (eds.), Oxford, Hart Publishing, 2020, 325—330, и по-конкретно стр. 326.
(
81
)	Решение от 16 юли 2015 г., A (C‑184/14, EU:C:2015:479).
(
82
)	Решение от 16 юли 2015 г., A (C‑184/14, EU:C:2015:479, т. 47 и 48).
(
83
)	В областта на родителската отговорност испанските юрисдикции са компетентни именно „когато ищецът е испанец“.
(
84
)	Според запитващата юрисдикция по силата на член 22 quater, буква d) от LOPJ обаче испанските съдилища не са компетентни да разгледат делото за развод.
(
85
)	При все че, както посочих в своето заключение по дело R (Компетентност по отношение на родителската отговорност и задължението за издръжка) (C‑468/18, EU:C:2019:649, т. 72), обстоятелството, че искането относно задължението за издръжка е акцесорно спрямо искане относно родителската отговорност по смисъла на член 3, буква г) от този регламент, не води до изключване на компетентността на юрисдикция на държава членка, основана на член 3, буква а) от този регламент, или при липса на такава, на член 5 от същия регламент.
(
86
)	„освен ако тази компетентност не се основава единствено на гражданството на едната от страните“.
(
87
)	От акта за преюдициално запитване не се установява да е имало избор на съд от страните в главното производство (член 4) или ответникът да се е явил доброволно не за да оспори компетентността на сезирания съд, а по друга причина (член 5). Ще припомня все пак, че по силата на член 4, параграф 3 от Регламент № 4/2009 член 4 от него не се прилага при спор относно задължение за издръжка на дете, ненавършило осемнадесет години.
(
88
)	Член 6 от Регламент № 4/2009 предвижда субсидиарна компетентност, основана на общото гражданство на страните.
(
89
)	В част от доктрината обаче се отбелязва, че не е сигурно дали положение, при което производството „в рамките на възможното не е разумно да се образува или проведе […], или това се оказва невъзможно“, включва други пречки за получаването на издръжка освен тези от строго процесуално естество, Ancel, B., Muir Watt, H., op. cit., по-конкретно стp. 483.
(
90
)	По-специално когато се иска внасяне на голяма сума като гаранция.
(
91
)	По-специално в случаите на наводнения или други природни бедствия.
(
92
)	Например в случай на опасност от отказ на правосъдие поради сексуалната ориентация, принадлежност към дадена религия или раса или когато съответните съдилища искат неприемливи или дискриминационни доказателства.
(
93
)	Lagarde, P. Le for de nécessité dans les règlements européens. — In: Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018. Kohler С., B. Hess, E. Jayme, H.P. (eds.), Mansel, Bielefeld, 2018, 255—267, и по-конкретно стр. 262.
(
94
)	В това отношение в областта на наследствата вж. заключението ми по дело RK (Отказ от компетентност) (C‑422/20, EU:C:2021:565, т. 60 и бележка под линия 35).
(
95
)	Обикновено единият от родителите като представител на кредитора, но също и публична институция, встъпила законно в правата на взискателя по вземане за издръжка. Вж. решение от 17 септември 2020 г., Landkreis Harburg (Встъпване на публична институция в правата на взискателя по вземане за издръжка) (C‑540/19, EU:C:2020:732).
(
96
)	Franzina, P., „Forum Necessitatis“, op. cit., р. 327.
(
97
)	Вж. заключението ми по дело KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, т. 53).
(
98
)	В това отношение вж. по-специално Ancel, B., H. Muir Watt, op. cit., р. 483.
(
99
)	Решение от 16 юли 2015 г., A (C‑184/14, EU:C:2015:479, т. 46).
(
100
)	Вж. точка 23 от настоящото заключение.
(
101
)	Дори официално искането за издръжка да е подадено от взискателя по вземането за издръжка, счита се, че това искане е подадено от майката (която действа като представител на децата си). Вж. доклада на Комитета за премахване на всички форми на дискриминация срещу жените, Заключителни бележки относно шестия и седмия периодичен доклад за Того, приети от Комитета на петдесет и третата му сесия (1—19 октомври 2012 г.), стр. 3. Достъпен в интернет на адрес https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CEDAW/C/TGO/CO/6‑7&Lang=En: „Комитетът изразява загриженост поради факта, че жените нямат реален достъп до правосъдие и поради множество фактори, които са в основата на това положение, като […] [по-специално] стигматизирането на жените, които сезират правораздавателната система“.
(
102
)	Вж. по-специално решение от 7 ноември 2019 г., UNESA и др. (C‑80/18—C‑83/18, EU:C:2019:934, т. 37), и определение от 15 януари 2020 г., Corporate Commercial Bank (C‑647/18, непубликувано, EU:C:2020:13, т. 38).
(
103
)	Szpunar, M., K., Pacula. Forum of necessity in family matters within the framework of EU and international law. — Polski Proces Cywilny, 4/2021, 563—592, по-специално стр. 584, както и авторите, цитирани в бележка под линия 99.
(
104
)	Вж. в това отношение Fernández Arroyo, D. P. Compétence exclusive et compétence exorbitante dans les relations privées internationales. — Recueil des cours, vol. 323, Académie de droit international de La Haye, 2006, 11—259, по-специално стр. 75 и 76: „[и]зглежда, че основната цел на forum necessitatis не е да осигурява на съдилищата обосновка за намеса по дела, по които те не са компетентни, а за да се гарантира възползването от основното право на достъп до правосъдие“.