Съединени дела C‑177/17 и C‑178/17
Demarchi Gino SasиGraziano Garavaldi
срещу
Ministero della Giustizia
(Преюдициални запитвания,
отправени от Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte)
„Преюдициално запитване — Член 47, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Прилагане на правото на Съюза — Достатъчна връзка — Отсъствие — Липса на компетентност на Съда“
Резюме — Определение на Съда (седми състав) от 7 септември 2017 г.
Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Искане за тълкуване на Хартата на основните права на Съюза — Национална правна уредба, която не съставлява мярка за прилагане на правото на Съюза и няма друга връзка с него — Явна липса на компетентност на Съда
(член 6, параграф 1 ДЕС; член 267 ДФЕС; (член 51, параграфи 1 и 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда)
За да се установи дали дадена национална уредба е свързана с прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51 от Хартата, следва наред с други обстоятелства да се провери дали предназначението на разглежданата национална правна уредба е да се приложи разпоредба от правото на Съюза, от какво естество е тази правна уредба и дали нейните цели са различни от следваните от правото на Съюза, въпреки че тя може косвено да му влияе, и дали в правото на Съюза съществува конкретна уредба на съответната материя или уредба, която може да ѝ влияе (решения от 6 март 2014 г., Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, т. 25 и цитираната съдебна практика и от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 37).
В случая, както следва от актовете за преюдициално запитване, разглежданата в главното производство национална разпоредба се отнася до предвидената в член 5 sexies от Закон № 89/2001 процедура по събиране на сумите, дължими от държавата като справедливо обезщетение за прекомерната продължителност на съдебно производство. Следва да се посочи обаче, че от една страна, разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС, посочени от запитващата юрисдикция, не налагат на държавите членки конкретни задължения относно събирането на сумите, дължими от държавата като справедливо обезщетение за прекомерната продължителност на съдебно производство, и че действащото право на Съюза не съдържа никаква конкретна правна уредба в тази област.
От това следва, че нито един елемент не позволява да се счете, че спорът в главното производство се отнася до тълкуването или прилагането на разпоредба от правото на Съюза, различна от съдържащата се в Хартата. Когато обаче дадено правно положение не попада в приложното поле на правото на Съюза, Съдът няма компетентност да го разгледа и евентуално посочените разпоредби на Хартата сами по себе си не биха могли да учредят такава компетентност (определение от 18 февруари 2016 г., Rîpanu, C‑407/15, непубликувано, EU:C:2016:167, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(вж. т. 20, 22, 25 и 28)