62015CC0348
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 8 септември 2016 година (
1
)
Дело C‑348/15
Stadt Wiener Neustadt
(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgerichtshof (Австрия)
„Политика в областта на околната среда — Директива 85/337/ЕИО, изменена с Директива 97/11/ЕО — Оценка на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда — Приложно поле — Разпоредба на държава членка за компенсиране на недостатъците на окончателно разрешение, въпреки липса на оценка на въздействието върху околната среда — Правна сигурност и на защита на оправдани правни очаквания“
I – Въведение
1.
Няколко свързани с Австрия производства показаха, че в тази държава членка при прилагането на Директивата за ОВОС (
2
) е имало сериозни трудности (
3
), поне в миналото. Съществуват опасения, че много проекти, които съгласно тази директива са подлежали на задължително извършване на оценка на въздействието им върху околната среда, са реализирани без такава оценка.
2.
Настоящото производство по преюдициално запитване засяга разпоредба, чийто предмет са правните последици на такова нарушение на Директивата за ОВОС. Съгласно тази разпоредба даден проект се счита за разрешен по австрийските транспониращи разпоредби, ако от разрешението, издадено в разрез с изискванията им, са изминали три години. Същевременно този срок ограничава правомощието на компетентните органи да отменят разрешение, което е издадено в разрез с изискванията на австрийските разпоредби.
3.
Ето защо е необходимо да се изясни доколко една такава фикция за правомерно разрешение е съвместима с правото на Съюза. Решението на Съда може да има значими практически последици в Австрия, но и в други държави членки.
II – Правна уредба
А – Правото на Съюза
4.
Преюдициалното запитване се отнася до изключение от задължението за извършване на оценка на въздействието върху околната среда, което първоначално е било заложено в член 1, параграф 5 (
4
), а по-късно в член 1, параграф 4 (
5
) от Директивата за ОВОС:
„Настоящата директива не се прилага за проекти, подробните правила за които са приети чрез специален акт на националното законодателство, тъй като целите на настоящата директива, включително тази за предоставяне на информация, се постигат по законодателен път“.
5.
С малки изменения тази разпоредба понастоящем се съдържа в член 2, параграф 5 от Директивата за ОВОС.
6.
Освен това трябва да се има предвид основното задължение, предвидено в член 2, параграф 1 от Директивата за ОВОС, което не е претърпяло изменения в посочените редакции на Директивата:
„Държавите членки приемат всички необходими мерки, за да гарантират, че преди да бъдат одобрени, проектите, които биха могли да окажат значително въздействие върху околната среда, inter alia, поради своя характер, мащаби или местоположение, са предмет на изискването за получаване на разрешение за осъществяване и на оценка относно тяхното въздействие. […]“.
Б – Австрийското право
7.
В настоящото производство от значение са две разпоредби на австрийския Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (Закон за извършване на оценка за въздействието върху околната среда, наричан по-нататък „UVP-G 2000“), съгласно редакцията му от 2009 г., приложима по отношение на лежащия в основата на жалбата случай. Член 3, параграф 6 съдържа преклузивен срок за отмяната на разрешения, издадени без необходимата оценка на въздействието върху околната среда:
„За проекти, подлежащи на проверка по параграф 1, 2 или 4, не могат да се издават разрешения преди приключване на оценката на въздействието върху околната среда или на проверката на всеки отделен случай, както и уведомленията, направени въз основа на административните разпоредби преди приключване на оценката на въздействието върху околната среда, нямат правно действие. Разрешения, издадени в противоречие с тази разпоредба, могат да бъдат отменени от компетентния съгласно член 39, параграф 3 орган в срок от три години“.
8.
Член 46, параграф 20, точка 4 от UVP-G 2000 предвижда фикция за разрешение на по-стари проекти, която се опира на член 3, параграф 6:
„Проекти, чието разрешение към момента на влизането в сила на Федералния закон, публикуван в BGBl. I № 87/2009, вече не е могло да бъде отменено по член 3, параграф 6, се считат за разрешени по този федерален закон“.
III – Фактическата обстановка и преюдициалното запитване
9.
A.S.A. Abfall Service AG (наричана по-нататък „ASA Abfall“) съгласно преписката по делото стопанисва в град Винер Нойщат физико-химическа преработвателна инсталация за опасни отпадъци, претоварна станция за отпадъци, както и преработвателна инсталация за алтернативни горива, която единствено е предмет на настоящото производство.
10.
Според преюдициалното запитване в последно посочената инсталация протичат основно няколко етапа на смилане на пластмасови отпадъци до получаването на промишлено алтернативно гориво, предназначено за употреба предимно в циментовата промишленост; в инсталацията се извършва физическа обработка на неопасни отпадъци.
11.
За инсталацията са издадени отделни материалноправни разрешения, а именно административни разрешения за експлоатация на съоръжение от кмета на Винер Нойщат от 1986 г. и 1993 г.; с тях към онзи момент се разрешава преработвателен капацитет до 9990 тона годишно. На 10 декември 2002 г. с решения на министър-председателя на Долна Австрия е разрешено увеличение на капацитета на инсталацията до максимално 34000 тона годишно въз основа на правната уредба в областта на управлението на отпадъците. В решението не се посочват максимално разрешените за преработка на ден тона. Инсталацията няма разрешение по UVP-G 2000, който в Австрия урежда извършването на оценка на въздействието върху околната среда.
12.
Според констатираното в националното производство увеличаването на капацитета трябвало да се постигне чрез разширяване на съществуващата линия, както и чрез изграждането на допълнителна линия за преработка. Понастоящем се произвеждали към 17000 до 21000 тона годишно, които не изчерпвали разрешения капацитет. Това се дължало на факта, че разрешената с посоченото решение втора преработвателна линия до момента не е реализирана.
13.
Влязлото в сила разрешение от 10 декември 2002 г. към момента на влизането в сила на UVP-G-Novelle 2009 [изменение на закона за ОВОС от 2009 г.] на 19 август 2009 г. вече не можело да бъде отменено по член 3, параграф 6 от UVP-G 2000. Тази разпоредба предвижда, че разрешенията за подлежащи на задължително извършване на ОВОС проекти, издадени въз основата на уреждащи специални области закони вместо разрешение по UVP-G 2000, могат да бъдат отменени в рамките на три години.
14.
С писмо от 30 април 2014 г. Niederösterreichischer Umweltanwalt (омбудсман за околната среда на провинция Долна Австрия) иска от правителството на провинция Долна Австрия да установи дали съоръженията, дейностите и мерките на ASA Abfall във Винер Нойщат както поотделно, така и заедно, изпълняват фактически състав по UVP-G 2000 и поради това е налице задължение за извършване на оценка на въздействието върху околната среда.
15.
С решение от 27 юни 2014 г. Niederösterreichische Landesregierung (правителството на провинция Долна Австрия) установява, че преработвателната инсталация за алтернативни горива не подлежи на задължително извършване на оценка на въздействието върху околната среда. Това заключение се обосновава по-специално с разпоредбата на член 46, параграф 20, точка 4 от UVP-G 2000, съгласно който след изтичането на тригодишния срок по член 3, параграф 6 от UVP-G 2000 старите съоръжения се считали за разрешени по UVP-G 2000.
16.
Stadt Wiener Neustadt подава жалба срещу това административно решение. След като на първа инстанция тя е отхвърлена, понастоящем жалбата на Stadt Wiener Neustadt е висяща пред Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд). Той отправя следния въпрос до Съда:
„В противоречие ли е с правото на Съюза, по-специално с новата редакция на Директивата за ОВОС, по-конкретно с член 1, параграф 4, респ. с по-ранната редакция на тази директива, по-специално член 1 параграф 5 от нея, национална правна разпоредба, съгласно която проекти — които са подлежали на задължително извършване на ОВОС, но нямат разрешение по националния Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz, а само разрешения по закони, уреждащи отделни материи (например Abfallwirtschaftsgesetz (Закон за управлението на отпадъците), които вече не са могли да бъдат отменени на 19 август 2009 г. (датата на влизането в сила на UVP-G-Novelle 2009) поради изтичане на предвидения в националното право (член 3, параграф 6 от UVP-G 2000) тригодишен срок — се считат за разрешени съгласно UVP-G 2000, или такава разпоредба съответства на установените в правото на Съюза принципи на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания?“.
17.
Stadt Wiener Neustadt, A.S.A. Abfall Service AG и Европейската комисия са представили писмени становища.
IV – Правен анализ
18.
Преюдициалното запитване засяга въпроса доколко е съвместимо с Директивата за ОВОС липсата на задължителна оценка на въздействието на околната среда да се компенсира със законова фикция, че проектът е бил разрешен в съответствие с транспониращите Директивата за ОВОС разпоредби.
19.
Въпросите дали за спорната инсталация за преработка на отпадъци е било задължително да се извърши оценка на въздействието върху околната среда (
6
), или евентуално всички изисквания, свързани с такава оценка, вече са били изпълнени в рамките на друга процедура (
7
), не са обаче предмет на преюдициалното запитване.
20.
За да се даде отговор на преюдициалния въпрос, първо трябва да се определи приложимата редакция на Директивата за ОВОС (по този въпрос вж. „А“), после да се анализира принципното задължение за извършване на оценка на въздействието върху околната среда (по този въпрос вж. „Б“), след това да се разгледа посочената изрично в преюдициалния въпрос разпоредба за одобряване на проекти по силата на отделни закони, която се съдържа първоначално в член 1, параграф 4, респ. 5, а понастоящем в член 2, параграф 5 от Директивата за ОВОС (по този въпрос вж. „В“), и накрая принципът на ефективност, който е ръководен за практическото изпълнение на произтичащи от правото на Съюза задължения (по този въпрос вж. „Г“).
А – По релевантната редакция на Директивата за ОВОС
21.
Спорното искане за установяване действително е от 2014 г. и окончателното решение вероятно не може да се очаква преди 2017 г. Въпреки това задължението за извършване на оценка на въздействието върху околната среда следва да се прецени въз основа на разпоредбите, които са били в сила по отношение на съответните разрешения. В този смисъл може да се разглежда само разрешението от 10 декември 2002 г. за увеличаването на капацитета на инсталацията, тъй като другите разрешения са издадени, преди Австрия да се присъедини към Съюза.
22.
На 10 декември 2002 г. е била в сила Директива 85/337, съгласно редакцията с Директива 97/11. Съгласно член 3, параграф 2 от последно посочената директива въведените с нея изменения е трябвало да се прилагат по отношение на молби за разрешения, подадени след 14 март 1999 г.
23.
ASA Abfall е поискало на 17 юни 2002 г. издаването на разрешението от 10 декември 2002 г. (
8
) и следователно е приложима Директива 85/337, съгласно редакцията с Директива 97/11.
Б – По задължението за извършване на ОВОС
24.
За отговора на преюдициалния въпрос следва да се изходи от член 2, параграф 1 от Директивата за ОВОС. Според неговата разпоредба държавите членки приемат всички необходимите мерки, за да гарантират, че преди да бъдат одобрени, проектите, които биха могли да окажат значително въздействие върху околната среда, inter alia, поради своя характер, мащаби или местоположение, са предмет на оценка относно тяхното въздействие.
25.
В това отношение Съдът вече се е произнасял, че в рамките на компетентността си органите на дадена държава членка следва да предприемат всички необходими, общи и специални мерки, за да разгледат проектите с цел да се определи дали биха оказали съществено въздействие върху околната среда, и при утвърдителен отговор — да бъдат предмет на проучване на въздействието. При ограниченията, поставени от принципа на процесуална автономия на държавите членки, такива мерки са например оттеглянето на вече издадено разрешение или прекратяването на действието му с цел да се извърши оценка на въздействието на разглеждания проект върху околната среда по смисъла на Директивата за ОВОС (
9
).
26.
Предвидената в австрийското право фикция на разрешение би могла да води до резултата да не се проверяват проекти, които са издадени в нарушение на Директивата за ОВОС. Следователно трябва да се провери дали законовата фикция може да се основе на изключения от задължението за извършване на оценка.
В – По изключенията от задължението за извършване на оценка
27.
Както се подразбира още от самото преюдициално запитване и се изтъква както от Stadt Wiener Neustadt, така и от Комисията, законовата фикция за наличие на разрешения за неизвестен брой проекти, за които е необходима ОВОС, не може да се изведе от изключението относно разрешенията за отделни проекти чрез законодателен акт, предвидено в тогавашния член 1, параграф 5 от Директивата за ОВОС (по-късно член 1, параграф 4, понастоящем след изменението член 2, параграф 5).
28.
Това е така, защото, от една страна, за да се приложи това изключение, подробностите по проекта трябва да са приети с отделен законодателен акт; от друга страна, Съдът се е произнесъл, че целите на Директивата, включително предоставянето на информация, трябва да се постигат по законодателен път (
10
). Последното изискване действително беше заложено в член 1, параграф 4, респ. 5, от действащите по-рано редакции на Директивата, но то е формулирано по-ясно в най-новата редакция на съответната разпоредба, член 2, параграф 5 от действащата днес Директива за ОВОС.
29.
Предвидената в Австрия чрез закон фикция за наличие на разрешение на проекти е приета обаче, без изобщо да са били известни подробности по съответните проекти или тяхното въздействие върху околната среда, а още по-малко те да са проверени. Следователно не става въпрос нито за специален законодателен акт, чрез който да са били разрешени определени проекти, нито чрез законодателната процедура са постигнати целите на Директивата за ОВОС.
30.
Това не може обаче да се разбира в смисъл, че изключението за издаване на разрешения за проекти чрез законодателни актове не допуска законова фикция за наличието на разрешение. По-скоро тази разпоредба единствено не съдържа правила относно законова фикция за наличието на разрешение за проекти, за които би се изисквала оценка на въздействието върху околната среда.
31.
В интерес на пълнотата на изложението следва да се отбележи, че същото важи за останалите предвидени в Директивата за ОВОС изключения: те не са приложими, но и не съдържат правила относно законовата фикция за разрешение.
Г – По принципа на ефективност
32.
Следва обаче да се припомни, че вече (
11
) споменатото задължение за отмяна или прекратяване на действието на съществуващи разрешения, които са издадени без оценка на въздействието върху околната среда, е ограничено от принципа на процесуална автономия на държавите членки (
12
).
33.
Съгласно този принцип при липса на правна уредба на Съюза процесуалните правила се определят от националното законодателство на всяка държава членка. Те обаче не могат да бъдат по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни вътрешноправни положения (принцип на равноправност), нито да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (
13
).
34.
В настоящия случай няма данни за нарушение на принципа на равностойност.
1. По последващото узаконяване (компенсиране на недостатъците) на нарушения
35.
Що се отнася до принципа на ефективност, правото на Съюза действително допуска национални правила, които в определени случаи позволяват узаконяване на дейности или действия, които не са правомерни от гледна точка на това право. Подобна възможност трябва да бъде поставена обаче в зависимост от условието тя да не предоставя на заинтересованите лица повод да заобикалят нормите на Съюза или да не ги прилагат, и трябва да остане изключение (
14
).
36.
Без да се налага да се анализира по-конкретно кои „определени случаи“ биха могли да оправдаят узаконяване или дали е налице риск от заобикаляне на нормите, може да се констатира, че предвидената в австрийското право фикция за наличие на разрешение във всеки случай не е изключение.
37.
Действително фикцията за разрешение засяга един по принцип затворен кръг от проекти, а именно проекти, които са получили разрешение повече от три години преди да влезе в сила разпоредбата за фикцията. Не е ясно обаче кои са проектите, които действително са облагодетелствани от тази разпоредба, тъй като са получили разрешение без оценка за въздействието върху околната среда, макар тази оценка да е била необходима. За да се установи това, би трябвало да се проверят всички проекти, които са получили разрешение в Австрия във въпросния период и биха попаднали в приложното поле на Директивата за ОВОС, но за които не е извършена оценка за въздействието върху околната среда.
38.
Освен това Съдът наскоро изтъкна по отношение на Директивата относно оценката на последиците на някои планове и програми върху околната среда (
15
), която има много сходства с Директивата за ОВОС, че макар и само временното запазване на планове и програми, разрешени в разрез с изискванията на първо посочената директива, във всеки случай предполага да се извърши конкретен анализ и подлежи на още строги условия (
16
). Поради регулаторната структура на законовата фикция за наличие на разрешение в австрийското право не може обаче да се извърши конкретен анализ.
2. По допустимостта на преклузивните срокове
39.
От това обаче не следва, че издадени без оценка на въздействието върху околната среда разрешения, за които е било необходимо да се извърши такава, трябва без изключение да бъдат отменени или да бъде прекратено действието им, за да е възможна оценката на въздействието им. По-скоро съгласно постоянната съдебна практика определянето на разумни преклузивни срокове за предявяване на искове е в интерес на правната сигурност, което защитава едновременно отделния правен субект и органа, и е съвместимо с правото на Съюза. В действителност такива срокове принципно не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (
17
); следователно те са съвместими с принципа на ефективност.
40.
Тригодишният срок за отмяната на разрешение, което е било издадено без необходимата оценка на въздействието върху околната среда, изглежда разумен, дори щедър, ако засегнатите — както в случая по главното производство Stadt Wiener Neustadt — са знаели или са могли да знаят за разрешението (
18
).
41.
Следователно в интерес на правната сигурност Директивата за ОВОС и принципът на ефективност не противоречат на национална разпоредба, която изключва възможността компетентните органи да обявят за нищожно разрешението за даден проект, което е издадено в разрез с изискванията на тази директива, ако от издаването на това разрешение са изминали три години.
3. По другите задължения по Директивата за ОВОС
42.
Разумен срок за обжалването на разрешение не означава обаче, че това решение може да се приеме за издадено в съответствие с изискванията на Директивата за ОВОС. Това става ясно още от обстоятелството, че Съдът прави разлика между по изключение допустимото узаконяване на дадено разрешение и разумни преклузивни срокове, които нямат характеристиките на изключение. Това разграничение има и практически последици, защото по отношение на въпросните проекти, независимо от преклузивния срок, могат да съществуват други задължения по Директивата за ОВОС.
43.
Съдът се е произнесъл, че такива задължения са налице още в случай че се окаже, че след влизането в сила на Директивата за ОВОС работи или намеса от физическо естество, които следва да се квалифицират като проект по смисъла на Директивата, са били осъществени във връзка с даден проект, без да е направена оценка за тяхното въздействие върху околната среда на по-ранен етап от процедурата по издаване на разрешение. Тогава компетентните органи трябва да вземат предвид този пропуск на етапа на издаването на по-късно разрешение и да осигурят полезното действие на Директивата, като следят такава оценка да бъде направена поне на този стадий (
19
).
44.
При спорната инсталация например не изглежда да е изключено за изграждането на втората преработвателна линия, за която вече е било издадено разрешение съгласно уредбата за управлението на отпадъците, да е необходимо и строително разрешение. В рамките на такава процедура за издаване на разрешение оценката на въздействието върху околната среда би следвало да се извърши допълнително, ако първоначално е била необходима.
45.
Нито правната сигурност, нито оправданите правни очаквания за съществуването на разрешение противоречат на задължението за допълнително извършване на пропусната оценка на въздействието върху околната среда.
46.
Всъщност със самата оценка като такава не се указват материалноправни норми за претегляне на интересите между въздействието върху околната среда и други фактори, както и не се забранява осъществяването на проекти, които могат да имат неблагоприятно въздействие върху околната среда (
20
). Действително би следвало да се очаква, че идентифицирането на значими неблагоприятни въздействия върху околната среда води до мерки за предотвратяването им или до отказ от проекта. Ако това не стане обаче, оценката на въздействието върху околната среда все пак има функцията да събира информация за последиците за околната среда, да я документира и да я разпространява (
21
).
47.
Негативите за оператора на проекта се състоят предимно в разходите за оценката, но той е следвало да поеме тази тежест и ако оценката беше извършена към момента, когато е била необходима. Във всеки случай евентуалното правно очакване, че тези негативи ще бъдат избегнати, не надделява над интереса на засегнатата от проекта общественост да получи подробна информация относно неговите въздействия върху околната среда и да изрази становище по тях.
48.
Констатация, каквато се иска в главното производство, че за проекта е необходима оценка на въздействието върху околната среда, би могла да насърчи допълнителното извършване на пропусната оценка на въздействието върху околната среда. Тъй като след такава констатация вече няма да е необходимо във връзка с по-късна процедура за издаване на разрешение да се спори дали за извършени в миналото работи е била нужна оценка, която да се извърши допълнително.
49.
За сметка на това съществува опасност законовата фикция за разрешение, съответстващо на Директивата за ОВОС, да се разбере в смисъл, че въпросното разрешение не само е в сила, но и отговаря на всички изисквания на Директивата.
50.
Следователно законова фикция, че даден проект се счита за разрешен в съответствие с Директивата за ОВОС, ако от момента на разрешението, което е било издадено в разрез с изискванията на Директивата, са изминали три години, е несъвместима с Директивата и с принципа на ефективност.
V – Заключение
51.
Поради изложеното по-горе предлагам на Съда да постанови следното решение:
„1)
В интерес на правната сигурност Директива 85/337/ЕИО относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда, изменена с Директива 97/11/ЕО, и принципът на ефективност допускат национална правна разпоредба, която изключва възможността компетентните органи да обявят за нищожно разрешението за даден проект, което е издадено в разрез с изискванията на тази директивата, ако от издаването на това разрешение са изминали три години.
2)
Законова фикция, че даден проект се счита за разрешен като съответстващ на Директива 85/337, изменена с Директива 97/11, ако от момента на разрешението, което е издадено в разрез с изискванията на Директивата, са изминали три години, е несъвместима с Директивата и с принципа на ефективност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Понастоящем Директива 2011/92/EС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 26, 2011 г., стр. 1), последно изменена с Директива 2014/52/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. (ОВ L 124, 2014 г., стр. 1).
(
3
)	Вж. например решения от 14 март 2013 г., Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166), от 21 март 2013 г., Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203), от 11 февруари 2015 г., Marktgemeinde Straßwalchen и др. (C‑531/13, EU:C:2015:79), и от 16 април 2015 г., Gruber (C‑570/13, EU:C:2015:231).
(
4
)	Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 175, 1985 г., стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174), изменена с Директива 97/11/ЕО на Съвета от 3 март 1997 г. (ОВ L 73, 1997 г., стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 254).
(
5
)	Първоначална редакция на Директива 2011/92/ЕС.
(
6
)	Вж. по този въпрос решение от 23 ноември 2006 г., Комисия/Италия (C‑486/04 [Massafra], EU:C:2006:732, т. 40 и сл.).
(
7
)	Вж. заключението ми по дело Gruber (C‑570/13, EU:C:2014:2374, т. 55—59).
(
8
)	стр. 12 от решението от 10 декември 2002 г. (приложено към документите на ASA Abfall).
(
9
)	Решение от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 65).
(
10
)	Решение от 16 февруари 2012 г., Solvay и др. (C‑182/10, EU:C:2012:82, т. 31 и цитираната там съдебна практика).
(
11
)	Вж. т. 25 по-горе.
(
12
)	Решение от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 65).
(
13
)	Вж. например решения от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 67), и от 6 октомври 2015 г., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 26 и 27).
(
14
)	Решения от 3 юли 2008 г., Комисия/Ирландия (C‑215/06, EU:C:2008:380, т. 57), и от 15 януари 2013 г., Križan и др. (C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 87).
(
15
)	Директива 2001/42/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 юни 2001 г. (ОВ L 197, 2001 г., стр. 30; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 7, стр. 135).
(
16
)	Решение от 28 юли 2016 г., Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, по-специално т. 43).
(
17
)	Решения от 16 декември 1976 г., Rewe-Zentralfinanz и Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, т. 5), от 17 ноември 1998 г., Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, т. 19), от 30 юни 2011 г., Meilicke и др. (C‑262/09, EU:C:2011:438, т. 56), и от 29 октомври 2015 г., BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, т. 28).
(
18
)	Вж. моето заключение по дело Lesoochranárske zoskupenie VLK (C‑243/15, EU:C:2016:491, т. 108).
(
19
)	Решение от 17 март 2011 г., Brussels Hoofdstedelijk Gewest и др. (C‑275/09, EU:C:2011:154, т. 37).
(
20
)	Решение от 14 март 2013 г., Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, т. 46).
(
21
)	Вж. заключението ми по дело Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, т. 49 и сл.).