62023CJ0536_RES
Дело C‑536/23
Bundesrepublik Deutschland
срещу
Mutua Madrileña Automovilista
(Преюдициално запитване, отправено от Landgericht München I)
Решение на Съда (четвърти състав) от 30 април 2025 година
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Компетентност по дела във връзка със застраховане — Член 11, параграф 1, буква б) — Член 13, параграф 2 — Пряк иск, предявен от увредената страна срещу застрахователя — Понятието „увредена страна“ — Държавен служител, пострадал при пътнотранспортно произшествие — Заплата, която продължава да бъде изплащана през периода му на неработоспособност — Държава членка, която действа като работодател, суброгирал се в правото на обезщетение на този държавен служител — Компетентност на съда по мястото, където ищецът има местоживеене — Място, където е седалището на административния субект, работодател на посочения държавен служител“
Съдебно сътрудничество по граждански дела — Съдебна компетентност и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент № 1215/2012 — Компетентност по дела във връзка със застраховане — Искове, предявени срещу застрахователя — Пряк иск на увредената страна — Понятие за увредена страна — Държава членка, която действа като работодател, суброгирал се в правата на пострадал при пътнотранспортно произшествие държавен служител и продължил да изплаща заплата на това лице през периода му на неработоспособност — Включване — Компетентност на съда по мястото, където ищецът има местоживеене — Държава членка, която може да предяви иск срещу дружеството застраховател на превозното средство, което е участвало в това произшествие, пред съда по мястото, където е седалището на административния субект, работодател на посочения държавен служител
(Регламент № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета, съображения 15, 16 и 18 и член 1, параграф 1, член 11, параграф 1, букви а) и б), член 13, параграф 2 и член 63, параграф 1)
(вж. т. 27—49 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Landgericht München I (Областен съд Мюнхен I, Германия), Съдът се произнася по специалните правила за компетентност, предвидени в Регламент № 1215/2012 (
1
) по делата във връзка със застраховане, когато искът е предявен от работодателя на пострадало при пътнотранспортно произшествие лице, суброгирал се в правата на това лице, срещу дружеството — застраховател на превозното средство, отговорно за това произшествие.
През март 2020 г. федерален държавен служител, който работи в Мюнхен (Германия) и живее в този град, пострадва при пътнотранспортно произшествие в Испания, в което участва превозно средство, застраховано от Mutua Madrileña Automovilista. През периода на неработоспособност на този държавен служител неговият работодател, Федерална република Германия, продължава да му изплаща заплата.
В качеството си на работодател Федерална република Германия предявява пред Amtsgericht München (Районен съд Мюнхен, Германия) граждански иск срещу Mutua Madrileña Automovilista за обезщетение за вредите, резултат от изплащането на заплатата на нейния служител. Тъй като седалището на това дружество е в Испания, то възразява срещу международната компетентност на сезирания съд и оспорва основателността на иска.
С решение от февруари 2022 г. Районен съд Мюнхен приема, че няма международна компетентност, защото според него Федерална република Германия не може да се ползва от правилата за специална компетентност по дела във връзка със застраховане, залегнали в член 11, параграф 1, буква б) и в член 13, параграф 2 от Регламент № 1215/2012. Тогава Федерална република Германия подава въззивна жалба пред Областен съд Мюнхен I.
Според тази юрисдикция е безспорно, че Федерална република Германия иска да предяви пряк иск срещу Mutua Madrileña Automovilista и че е предявила иск на основание законова цесия на права. За да прецени дали въззивната жалба е основателна, тази юрисдикция решава да отправи въпрос до Съда дали държава членка, която в качеството си на работодател предявява пряк иск срещу застраховател на основание на законна суброгация в правата на обезщетение на пострадал при произшествие държавен служител, може да се позове на специалните правила за компетентност по дела във връзка със застраховане, предвидени в Регламент № 1215/2012 в полза на „увредената страна“.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът припомня, че в отклонение от общото правило за компетентност на съда по местоживеене на ответника, предвидено в член 4, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, срещу лица, които имат местоживеене в една държава членка, могат да бъдат предявявани искове пред съдилищата на друга държава членка при съблюдаване на правилата, установени в глава II, раздели 2—7 от този регламент. В частност разпоредбите на глава II, раздел 3 от посочения регламент имат за цел да отстранят известния дисбаланс между страните по дела във връзка със застраховане, като гарантират, че по-слабата страна може да призове по-силната страна пред леснодостъпен съд на държава членка. По-конкретно, съгласно член 13, параграф 2 от същия регламент разпоредбите на член 11 от него — който в параграф 1 урежда компетентността по дела във връзка със застраховане, когато застрахователят има местоживеене в държава членка (
2
) — се прилагат по отношение на искове, предявени от увредената страна пряко срещу застрахователя, когато такива искове са разрешени.
На второ място, от съдебната практика следва, че правилата за компетентност, които дерогират общото правило за компетентност на съда по местоживеене на ответника, трябва да се тълкуват стеснително. Съдът вече е уточнил, че от специалните правила за компетентност по дела във връзка със застраховане, предвидени в Регламент № 1215/2012, се ползват лицата, които са претърпели вреда, без кръгът им да се ограничава само до лицата, пряко претърпели вреда. Всъщност някои категории лица, суброгирали се в правата на лицето, пряко претърпяло вреда, също могат да се позоват на правилата за компетентност, предвидени от разпоредбите на член 13, параграф 2 във връзка с член 11, параграф 1, буква б) от този регламент, за да предявят иск срещу застраховател пред съд, различен от съда по неговото местоживеене, когато тези суброгирали се лица могат да бъдат квалифицирани като „увредени страни“ по смисъла на член 13, параграф 2 от него.
Съдът обаче подчертава, че не е необходимо да се преценява във всеки случай дали лицето, което е предявило иска срещу съответния застраховател, може да се счита за „по-слабата страна“, за да попада в обхвата на понятието „увредена страна“ по смисъла на тази разпоредба. Така във връзка с отношенията между професионалисти от застрахователния сектор, за никой от които не може да се предположи, че е по-слаб от другия, Съдът е изключил прилагането на член 13, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 във връзка с член 11, параграф 1, буква б) от него (или еквивалентните разпоредби на Регламент № 44/2001 (
3
)) в случаите, когато цесионер на правата на пряко увреденото лице е такъв професионалист. Подобно изключване е прието във връзка със социалноосигурителна институция, предприела действия с оглед на възстановяването на обезщетението, изплатено на осигуреното към нея лице, увредено при пътнотранспортно произшествие.
За сметка на това от практиката на Съда относно тези еквивалентни разпоредби на Регламент № 44/2001 следва, че работодателят, суброгирал се в правата на свой служител поради това, че е изплащал трудовото възнаграждение на последния през период на неработоспособност, който единствено в това си качество предявява иск за обезщетяване на вредата, претърпяна от последния, може да се разглежда като по-слаба страна от застрахователя, срещу когото предявява иск, като претърпяло вреда лице, независимо от неговия мащаб и правна форма.
По отношение на въпроса дали от тази съдебна практика следва, че на самата държава членка, действаща като работодател, който се е суброгирал в правото на обезщетение на държавен служител, пряко пострадал при пътнотранспортно произшествие, в което участва застраховано превозно средство, трябва да бъде признато качеството на „увредена страна“ по смисъла на член 13, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, защото тя е продължила да изплаща заплата на този държавен служител през периода му на неработоспособност, така че тази държава работодател да има възможността съгласно член 11, параграф 1, буква б) от този регламент да предяви иск срещу съответния застраховател пред съда по местоживеене на ищеца, когато такъв пряк иск е разрешен, Съдът отбелязва, че разглежданото дело е аналогично на делото, по което е постановено решение MMA IARD (
4
). Ето защо съображенията, възприети от Съда в цитираното решение, могат да бъдат приложени по настоящото дело. Всъщност това решение е постановено при контекст и фактическа обстановка, сходни с тези в основата на спора по главното производство. Тази аналогия е още по-наложителна, след като Федерална република Германия предприема действия с оглед на поправянето на вреди не като субект на международното публично право, а само в качеството си на работодател, суброгирал се в правата на някой от служителите си.
Ето защо в приложение на Регламент № 1215/2012 (
5
) работодателят, който е продължил да изплаща заплата на служителя си през периода на неработоспособност на това лице поради пътнотранспортно произшествие, и който се е суброгирал в правата на този служител срещу застрахователя на превозното средство, участвало в произшествието, трябва да се счита за „увредена страна“ включително когато ищецът е държава членка, действаща в качеството на работодател. Във връзка с това е ирелевантно обстоятелството, че такава държава членка е упражнявала и функциите на социалноосигурителна институция, защото съответната държава членка предявява иск за обезщетение единствено в качеството на работодател, суброгирал се в правото на обезщетение на своя служител, а не в качеството на социалноосигурителна институция.
На трето място, Съдът отхвърля тезата на запитващата юрисдикция, че в приложение на Регламент № 1215/2012, когато ищецът, предявил иск срещу застраховател, е държава членка, която действа в качеството на работодател, суброгирал се в правата на своя пряко увреден служител, териториална компетентност има съдът по местоживеене на този служител. Всъщност, когато е приложим член 11, параграф 1, буква б) от този регламент, който обозначава „съдилището по мястото, където ищецът има местоживеене“, цитираната разпоредба определя както международната, така и териториалната компетентност на така обозначения съд. Освен това, след като самият работодател, встъпил в правата на свой служител поради това, че е изплащал възнаграждението на този служител, търпи вреди и следователно сам е „увредена страна“, той може да се ползва от възможността, залегнала в тази разпоредба, да предяви иск срещу застрахователя пред съда си на местоживеене. Доколкото единствено този суброгирал се работодател може да предяви правото на обезщетение, което произтича от суброгирането, не е необходимо той да бъде задължен да сезира съда по местоживеене на своя служител, за да се осуети опасността от увеличаване на броя на компетентните съдилища. Това важи и в случай като настоящия, в който посоченият суброгирал се работодател е държава членка. Що се отнася до идентифицирането на мястото, където е местоживеенето на тази държава членка работодател, такова е мястото, където е седалището на административния субект, който е работодател на съответния държавен служител и който на практика е претърпял вредите, свързани с отсъствието на този служител.
С оглед на изложеното Съдът постановява, че в приложение на член 13, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 във връзка с член 11, параграф 1, буква б) от този регламент държава членка, действаща като работодател, който се е суброгирал в правата на държавен служител, пострадал при пътнотранспортно произшествие, и който е продължил да изплаща заплата на този служител през периода му на неработоспособност, може в качеството на „увредена страна“ по смисъла на член 13, параграф 2 от него да предяви иск срещу дружеството, застраховало гражданската отговорност на превозното средство, което е участвало в това произшествие, пред съда не по местоживеенето на държавния служител, а по мястото, където е седалището на административния субект, работодател на посочения държавен служител, когато е разрешено да бъде предявен пряк иск.
(
1
)	Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан също „Регламент Брюксел Iа“).
(
2
)	Съгласно член 11, параграф 1 от Регламент № 1215/2012: „Срещу застраховател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск: a) в съдилищата на държавата членка, където той има местоживеене; б) в друга държава членка в случай на искове, предявени от притежателя на полицата, застрахования или трето ползващо се лице, в съдилищата по мястото, където ищецът има местоживеене; […]“.
(
3
)	Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан също „Регламент Брюксел I“). По-конкретно тези „еквивалентни разпоредби“ са член 11, параграф 2 във връзка с член 9, параграф 1, буква б) от Регламент № 44/2001.
(
4
)	Решение от 20 юли 2017 г., MMA IARD (C‑340/16, EU:C:2017:576).
(
5
)	Член 13, параграф 2 от Регламент № 1215/2012 във връзка с член 11, параграф 1, буква б) от него.