62014CP0169_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Проблематиката, свързана с последиците и границите, по-конкретно с оглед на спазването на произтичащите от Директива 93/13/ЕИО(2) принципи на процесуална автономия на държавите членки и на защита на потребителите, се поставя често пред Съда. Настоящото дело му дава възможност да уточни, че предимството на правото на потребителите на Съюза върху процесуалното право на държавите членки не е неограничено.
2. Посоченото дело се явява пряко следствие от изменението на испанското законодателство, наложено след решение Aziz(3) . В това решение Съдът е постановил, че приложимата до този момент испанска правна уредба видимо не е съобразена с принципа на ефективност, доколкото в производствата по принудително изпълнение върху ипотекирани имоти, образувани по искане на продавачи или доставчици и с длъжници потребители, прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на защитата, която Директивата цели да осигури на потребителите. Съобразявайки се с това решение, испанският законодател изменя известен брой разпоредби от гражданскопроцесуалния кодекс относно принудителното изпълнение, за да стане възможно в производство за изпълнение на вземания по договори за ипотечен кредит да се предявяват възражения, основани на съществуването на неравноправни клаузи, като същевременно запазва някои от тях.
3. От този момент именно въведената с посоченото законодателно изменение система се оспорва непряко от някои национални юрисдикции(4), и по-конкретно от запитващата юрисдикция. В делото по главното производство националната юрисдикция иска по същество да се установи, на първо място, дали задължението на държавите членки по силата на член 7 от Директива 93/13 да въведат подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договорите, сключени между потребител и продавач или доставчик, и на второ място, дали правото на ефективна съдебна защита допуска национална разпоредба, която не предвижда възможност за ответника в производство по принудително изпълнение да обжалва решението, с което се отхвърля възражението на посоченото изпълнение.
I – Правната уредба
А – Директива 93/13
4. Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5. Член 7, параграф 1 от посочената директива гласи, че „[д]ържавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите [продавачи или доставчици] съществуват подходящи и ефективни мерки за [преустановяване] на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Б – Испанското право
6. Закон 1/2013, съгласно изложението на мотивите в него, цели приемането на различни мерки с цел облекчаване на положението на длъжниците по ипотечни кредити, които поради икономическата и финансова криза изпитват затруднения да изпълняват финансовите си задължения. Също според изложението на мотивите предмет на този закон е внасянето на изменения в производството по принудително изпълнение върху ипотекирани имоти с цел да се поправят някои несъвместими с правото на Съюза аспекти, разгледани в решение Aziz (EU:C:2013:164).
7. Закон 1/2013 изменя по-конкретно член 695 от Закона за гражданското съдопроизводство(5), който след това изменение гласи в областта на принудителното изпълнение върху ипотекиран имот:
„Възражение на изпълнението
1. В производствата по настоящата глава длъжникът може да възрази срещу изпълнението само на следните основания:
(1) погасяване на обезпечението или на обезпеченото задължение, […];
(2) грешка при определяне на размера на изискуемото вземане […];
(3) В случай на изпълнение върху ипотекирани движими вещи или върху такива с учреден особен залог, учредяването върху посочените вещи на друг залог или ипотека, или възбрана, вписани преди задължението, което дава основание за производството, което трябва да се докаже със съответното удостоверение от регистъра;
(4) Неравноправност на договорна клауза, която съставлява основанието за принудителното изпълнение или позволява да се определи размерът на изискуемото вземане.
2. В случай на възражение по параграф 1 секретариатът на съда спира изпълнението и призовава страните да се явят пред съда, издал заповедта за изпълнение. Страните се призовават най-малко петнадесет дни преди съдебното заседание. В хода на това заседание съдът изслушва страните, разглежда представените документи и в срок от два дни се произнася с определение.
3. С определението, с което се уважава възражението, основано на параграф 1, точки 1 и 3 от този член, се прекратява изпълнението; в това, с което се уважава възражението, основано на точка 2, се определя сумата, за която изпълнението продължава.
При уважаване на основание по точка 4 принудителното изпълнение се прекратява, когато договорната клауза е основание за принудителното изпълнение. В останалите случаи принудителното изпълнение продължава, като неравноправната клауза не се прилага.
4. Определението за прекратяване на принудителното изпълнение или за неприлагане на неравноправна клауза подлежи на обжалване.
Извън тези случаи определенията, постановени по възражения съгласно настоящия член, са необжалваеми и имат действие единствено в изпълнителното производство, по което са постановени“.
II – Спорът по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
8. Делото по главното производство е образувано по спор между Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (наричана по-нататък „BBVA“), от една страна, и г‑н Sánchez Morcillo и г‑жа Abril García (наричани по-нататък „ищците“), от друга страна, в рамките на насрещно възражение на принудително изпълнение върху основното жилище на последните.
9. От акта за преюдициално запитване следва, че на 9 юни 2003 г. BBVA е сключила с ищците в нотариална форма договор за кредит, обезпечен с ипотека. По силата на този договор банката предоставя в заем на посочените жалбоподатели сумата 300 500 EUR, която те се задължават да върнат до 30 юни 2028 г. на 360 месечни вноски. Ищците гарантират изпълнението на задължението си чрез учредяване на ипотека върху тяхното жилище. В съответствие с член 6 bis от договора за кредит, в случай че длъжниците не изпълнят своето задължение за плащане и BBVA бъде принудена да поиска предсрочното изплащане на кредита, мораторната лихва е определена в размер на 19 % годишно, докато законната лихва в Испания през релевантния период е била 4 % годишно.
10. Поради неизпълнение от страна на кредитополучателите на договореното им задължение да плащат месечните вноски, на 15 април 2011 г. BBVA подава срещу ищците молба за започване на принудително изпълнение, с цел да им се изпрати покана за плащане и да се пристъпи към публична продан на недвижимия имот, ипотекиран в гаранция на изпълнението на задължението за плащане.
11. Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón (първоинстанционен съд № 3 на Кастельон, Испания), който е натоварен с разглеждането на тази молба, образува производство по принудително изпълнение на вземане по договор за ипотечен кредит и след като допуска изпълнението, изпраща покана за плащане до ищците.
12. Ищците вземат участие в производството и на 12 март 2013 г. подават възражение срещу принудителното изпълнение, като твърдят по същество, първо, че представеното изпълнително основание, тоест копие от договора за ипотечен кредит, няма изпълнителна сила и поради това заповедта за принудително изпълнение е нищожна, и второ, че Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón не бил компетентен.
13. На 19 юни 2013 г. Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón приема определение, с което отхвърля възражението и разпорежда да се продължи принудителното изпълнение върху ипотекираното жилище.
14. Ищците обжалват това определение. След обявяването на тази апелативна жалба за допустима същата е изпратена за произнасяне на Audiencia Provincial de Castellón (съд на провинция Кастельон).
15. Тази юрисдикция отбелязва, че член 695, параграф 4 LEC позволява на взискателя да обжалва решението, с което се уважава възражението и се разпорежда прекратяване на принудителното изпълнение или се констатира наличието на неравноправна клауза, но като изключва възможността за обжалване в останалите случаи, не позволява на ответника по изпълнението да обжалва неблагоприятното за него решение.
1 6. Като счита, че е възможно тази разпоредба да не съответства на целта, преследвана с Директива 93/13, както и с правото на ефективно обжалване, прогласено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), Audiencia Provincial de Castellón решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Допуска ли член 7, параграф 1 от Директива 93/13 — който задължава държавите членки да гарантират, че в интерес на потребителите съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици — процесуална разпоредба, уреждаща обжалването на определението, с което съдът се произнася по възражение срещу принудително изпълнение върху ипотекирани или заложени вещи, като член 695, параграф 4 [от LEC], която позволява обжалване само на определението, с което се прекратява изпълнителното производство или се отказва прилагането на неравноправната клауза, а не допуска обжалване във всички останали случаи, като пряка последица от което взискателят може да обжалва при уважаване на възражението и прекратяване на производството или отказ за прилагане на неравноправната клауза, а длъжникът потребител не може да обжалва при отхвърляне на възражението му?
2) В контекста на прилагането на правото на Съюза в областта на защита на потребителите, уредена в Директива 93/13, съвместима ли е с принципите на правото на ефективна съдебна защита, на справедлив съдебен процес и на равни процесуални възможности, прогласени в член 47 от Хартата, национална разпоредба, уреждаща обжалването на определението, с което съдът се произнася по възражение срещу принудително изпълнение върху ипотекирани или заложени вещи, като член 695, параграф 4 [от LEC], която позволява подаване на въззивна жалба само срещу определение, с което се прекратява изпълнителното производство или се отказва прилагането на неравноправната клауза, а не допуска обжалване във всички останали случаи, като пряка последица от което взискателят може да обжалва при уважаване на възражението и прекратяване на производството или отказ за прилагане на неравноправната клауза, а длъжникът потребител не може да обжалва при отхвърляне на възражението му?“.
17. С определение на председателя на Съда от 5 юни 2014 г. е уважено искането на запитващата юрисдикция за разглеждане на настоящото дело по реда на бързото производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда на Европейския съюз и в член 105 от Процедурния правилник на Съда.
18. Писмени становища представят BBVA, ищците, испанското правителство и Европейската комисия.
19. BBVA, испанското правителство и Комисията са изслушани в хода на съдебното заседание от 30 юни 2014 г.
III – Анализ
А – По първия въпрос: спазване на принципа на ефективност
20. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали с оглед на принципа на ефективност е съвместимо с Директива 93/13 национално процесуално правило, в случая член 695, параграф 4 LEC, което ограничава в рамките на производствата по принудително изпълнение върху ипотекирани имоти правото на въззивно обжалване до определението за прекратяване на изпълнението или за обявяване на неравноправна клауза за неприложима. По този въпрос запитващата юрисдикция всъщност е на мнение, че тази разпоредба потенциално възпрепятства правото на длъжниците на достъп до втората съдебна инстанция, докато това право е признато на кредиторите и в случаите, когато евентуална неравноправна клауза е обявена за нищожна.
21. Следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция явно застъпва становището, че направеното със закон 1/2013 законодателно изменение не отчита в достатъчна степен поуките, които следва да се изведат от решение Aziz (EU:C:2013:164). Всъщност член 695, параграф 4 от LEC, който в рамките на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот не позволява на ответника по изпълнението да обжалва първоинстанционното решение, с което се отхвърля неговото възражение, застрашавал ефективната защита на потребителя, произтичаща от Директива 93/13.
22. В самото начало и макар този въпрос да не е разглеждан от запитващата юрисдикция, струва ми се удачно да се разгледа накратко въпросът дали член 1, параграф 2 от Директива 93/13 допуска Съдът да се обяви за компетентен да се произнесе по съвместимостта с посочената директива на спорните национални разпоредби.
23. Всъщност в писменото си становище BBVA изтъква, че разглежданата в делото по главното производство национална разпоредба, тоест член 695, параграф 4 LEC, е императивна норма, която не се посочва в никакъв договор и която следователно не попада в приложното поле на Директива 93/13. Банката се позовава по-конкретно на наскоро постановеното от Съда решение по дело Barclays Bank(6) .
24. Напомням, че по това дело Съдът постановява, че посочените в преюдициалното запитване национални разпоредби не попадат в приложното поле на Директива 93/13. В подкрепа на това заключение той отбелязва, първо, че националните разпоредби, които са предмет на преюдициалното запитване, имат законов или подзаконов характер и не са възпроизведени в разглеждания по главното производство договор(7), второ, че нито една от тези разпоредби не се отнася до обхвата на правомощията на националния съд за преценката на неравноправния характер на договорна клауза, и трето, че посочените разпоредби са приложими, без тяхното приложно поле или техният обхват да е изменен(о) с помощта на договорна клауза. Следователно е било основателно да се счита, че договорното равновесие е спазено(8) .
25. В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 1, параграф 2 от Директива 93/13 „[д]оговорни условия, които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби […] не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“. Тази разпоредба трябва да се разглежда с оглед на съображение 13 от същата директива, което посочва по-конкретно че „изразът „задължителни законови или подзаконови разпоредби“ в член 1, параграф 2 също включва правила, които според правните норми при отсъствие на други уговорки, се прилагат между договарящи се страни“.
26. Следователно в случая е обоснован въпросът дали Директива 93/13 е приложима. Всъщност изглежда, че нито страните по главното производство, нито Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón са посочили по някакъв начин наличието на клаузи, които могат да се считат за неравноправни по смисъла на Директива 93/13. В това отношение ответниците в производството по принудително изпълнение само са изтъкнали, че титулът, посочен в подкрепа на искането за принудително изпълнение, е засегнат от порок във формата и че впрочем Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón не е компетентен да се произнесе. Освен това направеното от запитващата юрисдикция позоваване на точка 1 от приложението към Директива 93/13, където сред клаузите, посочени в член 3, параграф 3, буква р) от същата директива се споменават тези, които имат за предмет „изключване или накърняване правото на потребителя да предяви иск или да използва други правни средства“ би могло да наведе на мисълта, че спорният въпрос в случая произтича не от обвързващия страните по главното производство договор за ипотечен кредит, а от императивните разпоредби на LEC.
27. При все това, след като в акта за преюдициално запитване е била посочена съдържащата се в договора за ипотечен кредит клауза за мораторна лихва в размер на 19 % и след като поставените от националната юрисдикция въпроси, свързани с тълкуването на правото на Съюза, се ползват с презумпция за релевантност, не е изключено, че в настоящото дело се оспорва потенциално неравноправният характер на договорна клауза относно определянето на мораторните лихви, положение, което се приближава до тези, по които Съдът е постановил решения Banco Español de Crédito(9) и Aziz(10) . Тези дела са свързани именно със спорове, в които запитващият съд е искал да установи какъв е обхватът на предоставените му с Директива 93/13 правомощия да преценява неравноправния характер на договорни клаузи за мораторни лихви.
28. От всички тези съображения следва, че a priori приложимостта на Директива 93/13 към делото по главното производство не може да се отхвърли.
29. След това уточнение ще се заема с анализ на същността на проблема, като преди това ще изложа няколко съображения относно значението и обхвата на решение Aziz.
1. Значение и обхват на решение Aziz, що се отнася до ефективността с оглед на Директива 93/13 на производствата по принудително изпълнение върху ипотекиран имот
30. В продължение на това, което посочих в заключението си по дело Macinský и Macinská(11), напомням, че по делото, по което е постановено решение Aziz, въпросът, с който е бил сезиран Съдът, се вписва в рамките на общата проблематика за правомощията и задълженията на националния съд при контрола на неравноправния характер на клаузите, съдържащи се в потребителските договори. По-конкретно е било въпрос за определяне на задачите на съда в исково производство, свързано с производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот, за да се осигури при необходимост полезното действие на постановеното в исковото производство решение, с което се обявява за неравноправна договорната клауза, въз основа на която е издаден изпълнителният титул и следователно е образувано посоченото изпълнително производство(12) .
31. След като напомня границите на процесуалната автономия, наложени по силата на принципа на ефективност на правото на Съюза, Съдът приема, че приложимата до този момент испанска правна уредба в областта на производството по принудително изпълнение върху ипотекиран имот може да накърни ефективността на желаната с Директива 93/13 защита, доколкото не дава възможност на съда в производството по иск на потребител за установяване на неравноправността на договорна клауза, въз основа на която е издаден изпълнителният титул, да постанови привременни мерки, които могат да доведат до спиране или прекратяване на производството по принудително изпълнение върху ипотекиран имот, когато постановяването на такива мерки е необходимо за гарантиране на пълната ефективност на крайното му решение(13) .
32. Следователно в решението на Съда се поставя под въпрос от гледна точка на принципа на ефективност национална правна уредба, която не позволява на потребителя и a fortiori на съда да изтъкне наличието на неравноправни клаузи в договора, за да се противопостави на изпълнително производство върху ипотекиран имот. Разсъжденията на Съда се основават по-конкретно на факта, че в приложимата до този момент система потребителят не е бил в състояние да се противопостави на, а съдът да спре, принудително изпълнение върху ипотекиран имот, като изтъкне основания, изведени от неравноправния характер на клаузите, съдържащи се в спорния договор за кредит. Става въпрос за анализ на ситуация, в която явно е била възможна единствено последваща защита под формата на иск за обезщетение за вреди, която защита не представлява подходящо и ефективно средство за преустановяване на използването на забранените с Директива 93/13 клаузи.
33. С други думи, именно обстоятелството, че производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот било напълно откъснато от исковото производство, започнато от потребителя с цел да се установи нищожността на някои неравноправни клаузи, е било счетено за проблемно от гледна точка на защитата, която Директива 93/13 гарантира на потребителите. Тази защита е очевидно непълна, след като, независимо от предявения от неизправния длъжник иск за установяване на неравноправния характер на някои клаузи на договор за ипотечен кредит, не съществува никаква възможност за блокиране на принудителното изпълнение върху недвижимия имот. Това, което се оспорва, не е производството по принудително изпълнение само по себе си, а неговото взаимодействие с иск за обявяване на нищожността на една или няколко клаузи, установени за неравноправни.
2. Преценка на разглежданата в делото по главното производство процесуална разпоредба
34. Настоящото дело се отнася до въпрос, който е напълно различен от разглеждания в решение Aziz (EU:C:2013:164), тъй като се отнася единствено до процесуалното правило в член 695, параграф 4 от LEC, което не позволява обжалване пред по-горна инстанция, когато решението на съда в изпълнителното производство е неблагоприятно за потребителя длъжник.
35. Член 695, параграф 4 от LEC се отнася до въпрос, който изобщо не е уреден в Директива 93/13. Всъщност тази директива не съдържа никаква разпоредба относно броя на инстанциите, които извършват съдебния контрол на договорните клаузи, попадащи в нейното прило жно поле.
36. Както Съдът често напомня, при липса на хармонизация този въпрос спада към процесуалната автономия на държавите членки, при положение че процесуалните правила за обжалване, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, не са по-неблагоприятни от правилата, уреждащи сходните жалби във вътрешното право (принцип на равностойност) и не правят на практика невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективността)(14) .
37. В случая считам, че разглежданата в делото по главното производство национална разпоредба с нищо не пречи на спазването на тези два принципа.
38. Що се отнася до принципа на равностойност, считам, че няма никакви данни, позволяващи да се заключи, че защитата на правата, които правният ред на Съюза предоставя на длъжниците, е по-неблагоприятна от тази, която вътрешното право предоставя при подобни жалби. Изглежда, че от гледна точка на процесуалните права на потребителя приложимото правило към основанията за възражение по Директива 93/13 е сходно на правилото, приложимо към основанията за възражение, изведени от разпоредбите на вътрешното право. Всъщност член 695 от LEC изключва въззивното обжалване от страна на ответника във всички случаи, независимо дали то е основано на евентуално неравноправния характер по смисъла на Директива 93/13 на клаузите от договора за ипотека или на други основания за възражение, посочени в този член.
39. С оглед на принципа на ефективност, както ще посоча по-нататък, също нищо не позволява да се направи изводът, че посоченото в случая национално право е направило невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от Директива 93/13.
40. В отговор на въпросите на запитващата юрисдикция най-напред ще разгледам въпроса за правото на обжалване в рамките на производството по принудително изпълнение върху ипотекиран имот, а по-нататък ще анализирам проблематиката, свързана с наличието на неравновесие между кредитора и длъжника в това производство.
а)	Ефективност и право на обжалване на длъжника в производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот
41. Първо, противно на това, което запитващата юрисдикция явно намеква(15), считам, че наложените с решение Aziz (EU:C:2013:164) изисквания в областта на ефективност на защитата по Директива 93/13 са били напълно спазени с въвеждането в LEC на възможността в рамките на производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот да се изтъкне основание за възражение на изпълнението, изведено от неравноправния характер на клаузи. Нищо в това решение не позволява да се направи изводът, че освен тази добавена възможност испанският законодател е трябвало да включи разпоредба, уреждаща условията, при които може да се обжалва решение за произнасяне по направено в рамките на подобно производство възражение.
42. Второ, както Комисията посочва, ефективността на прилагането на правото на Съюза, което неминуемо е корелативно свързано с прогласеното в член 47 от Хартата право на ефективна съдебна защита, не задължава държавите членки да въведат двойно ниво на съдебен контрол.
43. Както генералният адвокат Mengozzi е отбелязал в заключение Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León(16), в областта на защитата на потребителите правото на Съюза не съдържа конкретно задължение относно броя на степените на съдебен контрол, които държавите членки трябва да предвидят. Прието е, че намерението в Договорите не е било да се въведат правни способи, различни от установените, освен ако от систематиката на националния правов ред не личи, че не съществува никакъв способ за защита, който да позволява дори и инцидентно да се гарантира спазването на правата, които правните субекти извеждат от правото на Съюза. Също така до този момент няма никакво право на двустепенен съдебен контрол, поне в гражданскоправната област, което да е закрепено в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.(17) . В крайна сметка принципът на ефективна съдебна защита предоставя на частноправния субект право на достъп до съд, а не до няколко съдебни инстанции(18) .
44. Трето, считам, че разглежданото в делото по главното производство национално правило, което не позволява на ответника в производство по изпълнение върху ипотекиран имот да обжалва решение, с което се отхвърля неговото възражение, не прави прилагането на правата, които той черпи от правото на Съюза, на практика невъзможно или прекомерно трудно.
45. Преди всичко, ако се придържаме към поуките, изведени от съдебната практика, и по-конкретно тези от решение Aziz (EU:C:2013:164), явно правата, които потребителите черпят от Директива 93/13, са ефикасно защитени, когато, от една страна, потребителят разполага с възможност да се позове на наличието на неравноправни клаузи пред съда, компетентен да разгледа възражението в рамките на принудително изпълнение върху ипотекиран имот, а от друга страна, съдът е компетентен да изтъкне служебно наличието на подобни клаузи и при необходимост да спре изпълнението.
46. Връщайки се към делото по главното производство, струва ми се, че както длъжниците, така и първоначално сезираният съд са имали възможността да изтъкнат евентуален неравноправен характер на договорните клаузи, съдържащи се в разглеждания в това дело договор за кредит.
47. Наистина, беше подчертано, че в конкретния случай проблем възниква от обстоятелството, че приложимото към момента на производството по принудително изпълнение национално право не е предвиждало, че наличието на неравноправни клаузи в спорния договор за кредит може да представлява основание за възражение на изпълнението и че може да бъде изтъкнато служебно от националния съд, сезиран с искане за принудително изпълнение.
48. Освен това от данните, предоставени от запитващата юрисдикция, следва, че първоначално сезираният съд не се е произнесъл по евентуалното наличие на неравноправна клауза в договора за ипотечен кредит, разглеждан в делото по главното производство.
49. Така от определението за преюдициално запитване следва, че възражението срещу спорното принудително изпълнение е било направено на 12 март 2013 г., тоест преди влизането в сила на Закон 1/2013. Следователно ищците не са били в състояние да се позоват на неравноправния характер на съдържащите се в договора за ипотечен кредит клаузи в подкрепа на тяхното възражение.
50. При все това следва да се подчертае, че в съответствие с първата преходна разпоредба на закон 1/2013(19), считано от 14 май 2013 г. Juzgado de Primera Instancia № 3 de Castellón е бил в състояние да прецени служебно неравноправния характер на договорна клауза относно мораторните лихви. Следователно възможността юрисдикцията, натоварена с изпълнението, да разгледа посочената клауза, да констатира дали тя има неравноправен характер и следователно да се произнесе за прекратяване или за спиране на изпълнението, вече е съществувала към 19 юни 2013 г., на която дата тази юрисдикция се е произнесла по възражението на изпълнението върху ипотекирания имот.
51. Също така четвъртата преходна разпоредба е давала на потребителя възможността да направи насрещно извънредно възражение, основано на наличието на нови основания за възражение, предвидени по-конкретно в член 695, параграф 4 от LEC. По силата на тази разпоредба ищците са имали възможността да изтъкнат наличието на неравноправни клаузи в едномесечен срок, считано от влизането в сила на закон 1/2013, тоест между 16 май 2013 и 16 юни 2013 г.
52. Четвърто, невъзможността за обжалване, пред която са изправени ответниците, не води до пълното им лишаване от право на обжалване, позволяващо да се разгледа по същество тяхното искане, свързано с обявяване на нищожността на договорните клаузи, които те считат за неравноправни. Както става ясно от практиката на Съда, всеки случай, в който се поставя въпросът дали съответната национална процесуална разпоредба прави прилагането на правото на Съюза невъзможно или прекомерно трудно, трябва да бъде анализиран, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство пред различните национални органи и за развитието и особеностите на това производство(20) .
53. Трябва обаче да не се забравя, че разглежданото в настоящото дело изпълнително производство с предмет събирането на вземане, за което е налице презумиран за валиден изпълнителен титул, е по самото си естество твърде различно от исковото производство. Длъжникът, който евентуално се счита за ощетен, следва да започне исково производство, в рамките на което сезираният съд ще може да разгледа всички въпроси относно самото съществуване на правото на изпълнение.
54. Както посочва Комисията, испанското производство по изпълнение върху ипотекиран имот запазва възможността за провеждане на правно разискване на въпросите относно валидността на вземането и на договора за кредит в рамките на изцяло състезателно исково производство. В това отношение отбелязвам, че макар и член 695, параграф 4 от LEC да посочва, че извън случаите на прекратяване на изпълнението или на неприлагане на неравноправна клауза, определенията, постановени по възражението, посочено в настоящия член, са необжалваеми, той уточнява изрично, че те „имат действие единствено в изпълнителното производство, по което са постановени“. С други думи, в хипотезата, при която съдия-изпълнителят отхвърли претенциите на потребителя длъжник, последиците от това решение се свеждат в рамките на изпълнителното производство.
55. Впрочем, ако потребителят реши да започне обикновено исково производство (иск за обявяване на недействителност) и съдията в исковото производство обяви една или повече клаузи от договора за ипотечен кредит за нищожни поради тяхната неравноправност, принудителното изпълнение на съдържащия се в този договор титул неминуемо ще бъде оспорено и по всяка вероятност спряно. Дори да се предположи, че предявяването на иск за обявяване на недействителност, основан на наличието на неравноправни клаузи, не води до спирането на паралелно производство по принудително изпълнение, струва ми се, че ефективността на предоставената с Директива 93/13 защита е достатъчно гарантирана с допълнителната
възможност, предоставена на потребителите и на съда с приложимите към изпълнителното производство национални разпоредби, да се противопоставят на принудителното изпълнение. Разглежданото в делото по главното производство положение се разграничава от особената конфигурация в делото, по което е постановено решение Aziz (EU:C:2013:164), където принудителното изпълнение върху ипотекирания имот не можело в никакъв случай да бъде спряно.
б)	Ефективност и предполагаемо наличие на процесуално неравенство поради предоставените възможности за обжалване на кредитора в производство по принудително изпълнение
56. В конкретния случай се защитава идеята, по-конкретно от Комисията, че като лишава напълно потребителя от възможност за обжалване на определението за отхвърляне на неговото възражение, а в същото време разрешава на противната страна, тоест на търговеца, да обжалва пред по-горна инстанция в случай на неблагоприятно за неговите интереси решение, член 695, параграф 4 от LEC поставя потребителя в явно неблагоприятно положение спрямо продавача или доставчика. Отказът да се предостави на една от страните в производството възможността да обжалва решение, с което се накърняват нейните интереси, докато тази възможност е предоставена на противната страна, напълно противоречи на прогласения в член 47, параграф 2 от Хартата принцип на равни процесуални възможности. Това е така, още повече че Директива 93/13 цели тъкмо да възстанови равенството между потребителите и продавачите или доставчиците.
57. Макар a priori това схващане да е примамливо, считам, че то произтича от повърхностно разглеждане на визираното в настоящото дело положение и далеч не печели моето доверие, поради следните причини.
58. Наистина не може да се отрече, както Европейският съд по правата на човека е отбелязал в областта на наказателното право(21), че потенциално несъвместими с принципа на равните процесуални възможности са разпоредби, които създават асиметрия между страните, що се отнася до способите за обжалване пред по-горна инстанция.
59. При все това фактът, че ответниците по изпълнението не могат да обжалват решението, с което се отхвърля тяхното възражение, докато в същото време определението за прекратяване на принудителното изпълнение или за неприлагане на неравноправна клауза подлежи на въззивно обжалване, е обясним със самото естество на изпълнителното производство.
60. Всъщност настоящото преюдициално запитване се вписва в рамките на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, чийто предмет е изпълнението, по искане на кредитора, на изпълнителен титул, произтичащ от ипотека. Подобно производство неминуемо предполага, че дадена вещ предварително е била обременена със тежест и че кредиторът може на това основание при неизпълнение от длъжника на неговите задължения за изплащане на дълга да се позове на изпълнителен титул, заверен нотариално и вписан в регистъра по вписванията. Поначало се презумира, че изведеното от титула право е сигурно и че този титул има изпълнителна сила(22) .
61. С други думи, фактът, че възможностите за обжалване са ограничени до хипотезите на пълното или частичното прекратяване на изпълнението, е лесно обясним с това, че с оглед на привилегирования характер на изпълнителния титул, с който разполага кредиторът, изпълнението продължава да е правилото.
62. Впрочем в рамките на подобно производство, чийто предмет е обусловен и се отличава с общ характер, сезираният съд по принцип не извършва разглеждане по същество и основанията, които обосновават спирането на изпълнението, се свеждат до предвидените в гражданскопроцесуалния кодекс.
63. Следователно явното „предимство“, в полза на кредитора, на който за разлика от длъжника е предоставена възможност да предяви нова жалба срещу неблагоприятно за него решение, се обяснява с обстоятелството, че производството върху ипотекиран имот цели тъкмо да защити притежателя на привилегирован изпълнителен титул. Както испанското правителство подчертава, ипотекарният кредитор трябва да има възможността да противопостави своя изпълнителен титул на съдебно решение, което противоречи на предходната заповед за изпълнение.
64. В този случай всяко друго решение би довело до незачитане на правата на притежателя на изпълнителен титул, които производството по принудително изпълнение върху ипотекиран имот цели да защити, тъй като то би позволило на длъжника да възпрепятства изпълнението и следователно действието на по-рано обявеното право.
65. Ето защо считам за погрешно да се твърди, че спорното национално законодателство поставя потребителя в по-неблагоприятно процесуално положение(23) .
66. В този контекст ми се струва важно да напомня, че решение Aziz (EU:C:2013:164) изисква само в посоченото производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот да се позволи в подкрепа на възражение на изпълнението ответниците по изпълнението да могат да изтъкнат и основания, свързани с нищожността на титула или на неговите клаузи поради неравноправен характер или в предходното исково производство да може да се постанови привременна мярка за спиране на принудителното изпълнение, ако е поискано да се обяви нищожността на клауза от този вид, което ищците в случая не са направили. Закон 1/2013 обаче отговаря тъкмо на тези изисквания, като въвежда, наред с останалите изменения, основание за възражение на изпълнението, изведено от неравноправния характер на договор, представляващ основанието за изпълнението.
67. От всички тези съображения следва, че член 7 от Директива 93/13 допуска разпоредба на националното право като член 695, параграф 4 от LEC, която не позволява в рамките на производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот да се обжалва определението, с което се прекратява изпълнението.
Б – По втория въпрос: спазване на принципа на равни процесуални възможности и на правото на ефективна съдебна защита
68. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали спорната национална разпоредба е съвместима с принципа на равни процесуални възможности, който е част от прогласеното в член 47 от Хартата право на ефективна съдебна защита.
69. Преди разглеждане на поставения въпрос по същество следва да се реши дали Съдът е компетентен да се произнесе в смисъл, че тук е налице положение на прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата(24) .
70. Както споменават BBVA и испанското правителство, по този въпрос може да има съмнения, тъй като a priori разглежданото тук положение не е пряко уредено от правото на Съюза.
71. Наистина не трябва да се забравя, че Съдът има твърде широко разбиране за това, което попада в неговата компетентност, тъй като вече е прието, че тя обхваща всички положения на „[прилагане] на правото на Съюза“, като на този последен израз се придава широк смисъл(25) .
72. При все това, за разлика например от разглежданата в решение Åkerberg Fransson хипотеза, що се отнася до съществуващата връзка между член 2, член 250, параграф 1 и член 273 от Директива 2006/112/ЕО(26), от една страна, и член 325 ДФЕС, от друга страна, връзката в делото по главното производство с Директива 93/13 много трудно може да се открие, както впрочем показва фактът, че позоваването на посочената директива явно било включено в преюдициалното запитване вследствие на направена от BBVA забележка в хода на производството(27) .
73. Всъщност трудно е да се разбере точно за коя разпоредба или за кой принцип на правото на Съюза става въпрос. Както личи от съображенията, които изложих в отговор на първия въпрос, при липса на хармонизация на процесуалните правила, уреждащи изпълнителните производства, въпросът за правото на обжалване на съдебно решение, с което се отхвърля възражението на принудително изпълнение върху ипотекиран имот, се урежда от принципа на процесуална автономия. Освен това при настоящото състояние на правото на Съюза няма основание да се заключи, че принципът на ефективност не допуска национална разпоредба като член 695, параграф 4 от LEC. Само общо позоваване от запитващата юрисдикция на изискванията за защита на потребителите, произтичащи от Директива 93/13, не може да е достатъчно, за да се обяви Съдът за компетентен да отговори на запитването.
74. Струва ми се, че разглежданата в делото по главното производство правна проблематика, която се отнася до националните разпоредби в областта на способите за обжалване на съдебно решение по възражение на принудително изпълнение върху ипотекиран имот, е изцяло уредена от националното право и че не е свързана със случай на „[прилагане] на правото на Съюза“. Различно становище по този въпрос би било равнозначно на неспазване на условието по член 51, параграф 1 от Хартата, което би довело до разширяване на приложното поле на правото на Съюза извън областите на компетентност на Съюза(28) .
75. При всички случаи, в хипотезата, в която Съдът приеме, че е компетентен да отговори на въпроса, струва ми се, че нищо не накърнява принципите на равни процесуални възможност и на правото на справедлив съдебен процес.
76. С оглед на отговора на първия въпрос следва да се приеме, че не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
77. Всъщност, след като беше направен изводът, че разглежданата в делото по главното производство национална разпоредба отговаря напълно на изискванията, произтичащи от принципа на ефективност, не считам за необходимо да се проверява дали освен това тази разпоредба отговаря на прогласеното в член 47 от Хартата право на ефективна съдебна защита. Въпреки че тази разпоредба обхваща различни елементи, в случая обхватът на правото на ефективна съдебна защита се смесва, що се отнася до възможностите за обжалване срещу решенията по възражение на принудително изпълнение върху ипотекиран имот, с проверката за спазването на принципа на ефективност, направена в отговор на първия въпрос.
78. Въз основа на тези съображения следва, че принципът на равни процесуални възможности, който е част от правото на ефективна съдебна защита, прогласено в член 47 от Хартата, ако се предположи, че е приложим към изпълнителното производство, разглеждано в делото по главното производство, допуска национална правна разпоредба като член 695, параграф 4 от LEC, която позволява в рамките на производство по принудително изпълнение върху ипотекиран имот да се обжалва определението, с което се прекратява изпълнението.
IV – Заключение
79. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам Съдът да отговори на поставените от Audiencia Audiencia Provincial de Castellón въпроси по следния начин:
„Както принципът на ефективност, разглеждан във връзка с целта за защита, преследвана с Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, така и правото на ефективна съдебна защита допускат национална процесуална разпоредба, която ограничава в рамките на производствата по принудително изпълнение върху ипотекиран имот правото на въззивно обжалване до определението за прекратяване на изпълнението или за обявяване на неравноправна клауза за неприложима“.
(1) .
(2)  –	Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(3)  – C‑415/11, EU:C:2013:164.
(4)  –	Всъщност настоящото дело не представлява изолиран случай. Закон 1/2013 за приемане на мерки за засилване на защитата на длъжниците по ипотечни кредити, преструктуриране на задълженията и социални наеми (Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social) от 14 май 2013 г. (BOE № 116 от 15 май 2013г., стр. 36373, наричан по-нататък „закон 1/2013“) се оспорва в няколко дела, които понастоящем са висящи пред Съда (вж. по-конкретно дело Caja Rurales Unidas (C‑645/13), което се отнася до преюдициално запитване, отправено от Juzgado de Primera Instancia № 34 на Барселона във връзка с проблематика, аналогична на тази в настоящото дело).
(5)  –	(Ley de enjuiciamiento civil) от 7 януари 2000 г. (BOE № 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575), последно изменен с Декрет-закон 7/2013 от 28 юни 2013 г. (BOE № 155 от 29 юни 2013 г., стр. 48767, наричан по-нататък „LEC“).
(6)  – Решение Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279).
(7)  – Пак там (точка 40).
(8)  – Съдът подчертава, че за разлика от делото, по което е постановено решение RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, т. 25), страните не са се споразумели да разширят приложното поле на предвидения от националния законодател режим (решение Barclays Bank, EU:C:2014:279, т. 41).
(9)  –	C‑618/10, EU:C:2012:349.
(10)  –	EU:C:2013:164.
(11)  –	C‑482/12, EU:C:2013:765, т. 72 и сл.
(12)  –	Решение Aziz (EU:C:2013:164. т. 49).
(13)
Пак там, точка 59.
(14)  –	Решения Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, т. 12), Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, т. 39 и 43) и Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 28).
(15)  –	Всъщност Audiencia Provincial de Castellón сочи, че испанският законодател е направил „лошо транспониране“ на изведените от Съда критерии.
(16)  –	C‑413/12, EU:C:2013:532, т. 23.
(17)  –	Пак там (по-конкретно т. 23 и 29). В това отношение напомням, че съгласно практиката на Европейския съд по правата на човека член 6, параграф 1 от посочената конвенция не задължава договарящите страни да създадат въззивни и касационни юрисдикции по граждански дела (вж. по-конкретно ЕСПЧ, Антоненко с/у Русия, № 42482/02, 23 май 2006 г.).
(18)  –	Вж. в това отношение решение Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, т. 69).
(19)  –	Съгласно тази разпоредба „[н]астоящият закон се прилага за съдебните и несъдебните производства в областта на принудителното изпълнение върху ипотекирани имоти, образувани към датата на неговото влизане в сила, при които принудителното изгонване все още не е било извършено“. Тази разпоредба трябва да се разглежда във връзка с втората алинея на новия член 552, параграф 1 LEC, който гласи по-конкретно че „[к]огато прецени, че някоя от клаузите, съдържащи се в изпълнителните титули […] може да се определи като неравноправна, съдът изслушва страните в петнадесетдневен срок“.
(20)  –	Вж. решение Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (С‑413/12, EU:C:2013:800, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(21)  –	Вж. в този смисъл ЕСПЧ, Berger с/у Франция, № 48221/99, & 38, 3 декември 2002 г.
(22)  –	В този смисъл изпълнителният титул, с който се ползва нотариалният акт, и последващото признаване на интереса на кредитора от бързо провеждане на принудителното изпълнение са посочени и от генералния адвокат Kokott в нейното заключение по дело Aziz (С‑415/11, EU:C:2012:700, т. 55). Също така Европейският съд по правата на човека е подчертал, че производство по изпълнение на право, основано на нотариален акт, гарантиращ определено вземане, трябва, подобно на производствата, основани на решение, да се провежда в разумен срок (вж. ЕСПЧ, Estima Jorge с/у Португалия, Recueil des arrêts et décisions
1998-II).
(23)  –	Отбелязвам, че сезиран от някои испански юрисдикции с въпроси за протовоконституционност, Tribunal Constitucional (Конституционният съд) (вж. по-конкретно решение 41/1981 от 18 декември 1981 г., и решение 217/1993 от 30 юни 1993 г., както и определение 113/2011 от 19 юли 2011 г.) е подчертал общия характер на производството по изпълнение на вписано реално обезпечение и факта, че ответната страна по изпълнението винаги има възможността да използва съответното исково производство. Следователно тази страна не би могла в рамките на изпълнителното производство да се позове на правото на защита. Още по-конкретно, втори състав на Tribunal Constitucional в определение от 21 юли 1988 г. е потвърдил конституционосъобразността на невъзможността да се подаде жалба срещу решението, което се произнася по насрещно възражение, обявявайки, че това не накърнява принципа на равенство на страните.
(24)  –	В това отношение следва да се припомни, че приложното поле на Хартата спрямо дейността на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който разпоредбите на Хартата се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза.
(25)  – Вж. по-специално решение Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 16 и сл.).
(26)  – Директива на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7).
(27)  – BBVA посочва, че в хода на националното производство запитващата юрисдикция е възнамерявала да отправи преюдициално запитване с позоваване единствено на разпоредбите на член 47 от Хартата, без изобщо да споменава Директива 93/13. Едва след забележка на BBVA запитващата юрисдикция решава да преформулира въпроса, за да включи в обсъждането Директива 93/13.
(28)  – Приложимите принципи наскоро бяха напомнени по-конкретно в решение Pelckmans Turnhout (C‑483/12, EU:C:2014:304, т. 17—21).