62011CC0478
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. CRUZ VILLALÓN
представено на 19 декември 2012 година (
1
)
Дело C-478/11 PLaurent GbagboсрещуСъвет на Европейския съюз
Дело C-479/11 PKatinan Justin KonéсрещуСъвет на Европейския съюз
Дело C-480/11 P
Akissi Danièle Boni-ClaverieсрещуСъвет на Европейския съюз
Дело C-481/11 PAlcide Djédjéсрещу
Съвет на Европейския съюзДело C-482/11 P
Affi Pascal N’Guessanсрещу
Съвет на Европейския съюз
„Обжалване — Специфични ограничителни мерки, приети срещу определени лица и стопански субекти, с оглед ситуацията в Кот д'Ивоар — Замразяване на средства — Достъп до територията на Съюза — Липса на индивидуално уведомяване за посочените мерки — Достъп до съд — Срок — Член 111 и член 113 от Процедурния правилник на Общия съд — Член 47 от Хартата на основните права“
1.
В контекста на пет жалби за отмяна срещу определенията на Общия съд, с които се обявяват за недопустими жалбите, подадени от заинтересованите лица, срещу определени мерки, приети от Съвета в рамките на процеса на възстановяване на мира и сигурността в района на Кот д'Ивоар под егидата на Съвета за сигурност на ООН, пред Съда се открива възможност да доразвие практиката си във връзка с гарантираното от Съюза право на ефективна съдебна защита срещу актовете на неговите институции, с които се налагат такива мерки.
2.
За разлика от разрешенията, съдържащи с в Решение от 3 септември 2008 г. по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия (
2
) и Решение от 16 ноември 2011 г. по дело Bank Melli Iran/Съвет, (
3
) по висящите дела от Съда не се иска да се произнесе по законосъобразността на актовете, с които са приети определени ограничителни мерки срещу жалбоподателите, а относно законосъобразността на определенията на Общия съд, с които се обявяват за недопустими жалбите срещу тези мерки.
3.
Предварително уточнявам, че според мен, предвид специалните обстоятелства по случая, на жалбоподателите е трябвало да бъде дадена възможност да изложат доводите си в състезателно производство както по отношение на момента, когато действително са узнали за засягащите ги мерки, така и по отношение на евентуалните обстоятелства на непреодолима сила — всичко това съгласно допуснатата възможност в член 113 от Процедурния правилник на Общия съд, като по този начин следва да бъде уважено второто основание, изложено в настоящите жалби за отмяна. С други думи — според мен и при дадените обстоятелства — Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото, като автоматично, само въз основа на жалбите в първоинстанционното производство, е обявил посочените жалби за недопустими като „явно“ просрочени на основание член 111 от Процедурния правилник.
I – Обстоятелства, предхождащи спора, и правна уредба
4.
С Резолюция 1572 (2004) от 15 ноември 2004 г. Съветът за сигурност на ООН (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“), действайки по силата на глава VII от Устава на ООН и считайки, че вътрешната ситуация в Кот д'Ивоар създава опасност за мира и сигурността в района, решава да наложи определени ограничителни мерки (забрана за пътуване и замразяване на средства, финансови активи и икономически ресурси) по отношение на лицата и организациите, определени от комитет, създаден с посочената резолюция (по-нататък наричан „Комитет по санкциите“).
5.
Считано от 13 декември 2004 г., Съюзът приема поредица от решения за прилагането на посочената резолюция на Съвета за сигурност. (
4
)
6.
След като ООН признава избора на Аласан Уатара за президент на Република Кот д'Ивоар вследствие произведения в периода между 31 октомври и 28 ноември 2010 г. изборен процес в тази страна, на 17 декември 2010 г. Европейският съвет призовава всички граждански и военни ръководители в Кот д'Ивоар да се подчинят на властта на президента Уатара, като потвърждава решимостта на Съюза да приеме санкционни мерки по отношение на лицата, които възпрепятстват зачитането на народната воля.
7.
С цел налагане на ограничителни мерки по отношение на определени лица, които, макар все още да не са посочени от Съвета за сигурност или от Комитета по санкциите, възпрепятстват мирните процеси и процесите на национално помирение в Кот д'Ивоар и по-специално застрашават успешния изход на изборния процес, на 22 декември 2010 г. Съветът приема Решение 2010/801/ОВППС (
5
), с което, доколкото е от значение за настоящия случай, към списъка със засегнатите от ограничителните мерки лица се включват имената на двама от настоящите жалбоподатели.
8.
По-специално с Решение 2010/801/ОВППС е въведена нова редакция на член 4, параграф 1 от Решение 2010/656/ОВППС, съгласно която:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки за предотвратяване на влизането или транзитното преминаване през тяхна територия:
а)
на изброените в приложение I лица, посочени от Комитета по санкциите […];
б)
на изброените в приложение II лица, които не са включени в списъка в приложение I, които възпрепятстват мирния процес и процеса на национално помирение и по-специално са заплаха за успешното приключване на изборния процес“.
9.
Сред имената, включени с Решение 2010/801/ОВППС в списъка в приложение II към Решение 2010/656/ОВППС, са следните имена с посочените също уточнения:
„1.
Г-н Pascal Affi N’Guessan Роден на 1 януари 1953 г. в Bouadikro. […] Генерален секретар на Народния фронт на Кот д'Ивоар (FPI), бивш министър-председател. Отстоява радикални позиции и извършва активна дезинформация. Подбужда към насилие.
[…]
13.
Г-н Laurent Gbagbo. Роден на 31 май 1945 г. в Gagnoa. Провъзгласил се за президент на Републиката“.
10.
С Решение 2011/17/ОВППС (
6
) на Съвета, предвид сериозността на ситуацията в Кот д'Ивоар, отново е изменено Решение 2010/656/ОВППС с цел вписване на нови имена в списъка в приложение II към Решение 2010/656/ОВППС. Доколкото е от значение за настоящото производство, с изменението са включени следните имена:
„17.
Г–жа Danièle Boni Claverie (гражданство: Франция и Кот д'Ивоар). Провъзгласена за министър на жените, семейството и децата. Участва в незаконното правителство на г-н Laurent Gbagbo.
[…]
27.
Г-н Koné Katina Justin. Провъзгласен за заместник-министър по бюджета. Участва в незаконното правителство на г-н Laurent Gbagbo“.
11.
На 14 януари 2011 г. Решение 2010/656/ОВППС отново е изменено с Решение 2011/18/ОВППС (
7
), с което се налагат допълнителни ограничителни мерки, по-специално замразяване на средства на лицата, включени в списъка в приложение II, което също е изменено. Съгласно посоченото решение е въведена нова редакция на член 5, параграфи 1 и 2 от Решение 2010/656/ОВППС, чийто текст гласи следното:
„1.   Всички финансови средства и икономически ресурси, притежавани или контролирани пряко или непряко от:
а)
изброените в приложение I лица, които са посочени от Комитета по санкциите и са посочени в член 4, параграф 1, буква а), или държани от образувания, притежавани или контролирани пряко или непряко от тези лица или от всяко друго лице, действащо от тяхно име или по тяхно нареждане;
б)
лицата или образуванията, изброени в приложение II, които не са включени в списъка в приложение I и които възпрепятстват мирния процес и процеса на национално помирение, и по-конкретно са заплаха за успешното приключване на изборния процес, или са държани от образувания, притежавани или контролирани пряко или непряко от тях или от всяко друго лице, действащо от тяхно име или по тяхно нареждане.
2.   Никакви финансови средства, финансови активи или икономически ресурси не се предоставят пряко или непряко на лицата и образуванията, посочени в параграф 1, или в тяхна полза“.
12.
На същата дата 14 януари 2011 г. и за да осигури съгласуваност с процеса на изменение и преразглеждане на приложения I и II от Решение 2010/656/ОВППС, Съветът приема Регламент (ЕС) № 25/2011 (
8
), като член 2 от Регламент № 560/2005 получава следната редакция:
„1.   Всички средства и икономически ресурси, принадлежащи, собственост, във владение на или контролирани от физически или юридически лица, субекти и образувания, изброени в приложение I или приложение IА, се замразяват.
2.   На или в полза на физическите или юридическите лица, субекти или образувания, изброени в приложение I или приложение IА, не могат да се предоставят пряко или косвено никакви финансови средства или икономически ресурси.
3.   Забранява се съзнателното и преднамерено участие в действия, чиято цел или резултат е прякото или косвеното заобикаляне на мерките, посочени в параграфи 1 и 2.
4.   Приложение I обхваща физическите и юридическите лица, субекти и образувания, посочени в член 5, параграф 1, буква а) от Решение 2010/656/ОВППС, с измененията му.
5.   Приложение IА обхваща физическите и юридическите лица, субекти и образувания, посочени в член 5, параграф 1, буква б) от Решение 2010/656/ОВППС, с измененията му“.
13.
Що се отнася до г-н N’Guessan, г-н Gbagbo, г-н Koné и г-жа Boni Claverie, техните имена остават в списъка в приложение II към Решение 2010/656/ОВППС и се вписват в списъка в приложение IA към Регламент № 560/2005.
14.
На 30 март 2011 г. Съветът за сигурност приема Резолюция 1975 (2011), в чието приложение I се изброяват поредица от лица, които са възпрепятствали мира и помирението в Кот д'Ивоар и дейностите на ООН и другите международни участници в тази страна и са извършили тежки нарушения на правата на човека и международното хуманитарно право. В посоченото приложение са включени имената на следните жалбоподатели в настоящото производство: г-н Gbagbo, г-н N’Guessan и г-н Djédjé.
15.
На 6 април 2011 г. Съветът приема две нови решения в тази област. От една страна, Решение 2011/221/ОВППС (
9
), с което отново е изменено Решение 2010/656/ОВППС, и Регламент (ЕС) № 330/2011 (
10
), с който е изменен Регламент № 560/2005. С двете решения се налагат допълнителни ограничителни мерки и се изменят списъците в приложения I и II към Решение 2010/656/ОВППС и в приложения I и IA към Регламент № 560/2005.
16.
Съгласно предходните изменения г-н Gbagbo и г-н N’Guessan са изключени от списъка в приложение II и са включени в списъка в приложение I — и двете приложения към Решение 2010/656/ОВППС. От своя страна г-н Djédjé е включен в приложение I към посоченото решение със следното указание: „Близък съветник на г-н Gbagbo: участва в незаконното правителство на г-н Gbagbo, възпрепятства мирния процес и процеса на помирение, открито подбужда към омраза и насилие“.
17.
Член 7 от Решение 2010/656/ОВППС, в последната му редакция (
11
), гласи:
„1.   Когато Съветът за сигурност или Комитетът по санкциите посочи лице или образувание, Съветът включва това лице или образувание в списъка в приложение I.
2.   Когато Съветът реши да приложи към лице или образувание мерките, посочени в член 4, параграф 1, буква б), Съветът изменя съответно приложение II.
3.   Съветът уведомява засегнатото лице или образувание относно решението си, включително относно основанията за включването му в списъка, или пряко, ако адресът е известен, или чрез публикуване на известие, за да предостави възможност на това лице или образувание да представи възражения.
4.   Когато има представени възражения или когато има представени нови съществени доказателства, Съветът преразглежда решението си и съответно информира засегнатото лице или образувание“.
18.
Член 11а, параграф 3 от Регламент № 560/2005, в последната му редакция (
12
), постановява:
„Съветът уведомява физическото или юридическото лице, субекта или образуванието, посочени в параграфи 1 и 2, за своето решение, включително за основанията за включването му в списъка, като това се прави пряко, ако адресът е известен, или чрез публикуване на известие, като предоставя възможност на физическото или юридическото лице, субект или образувание да представи възражения“.
19.
На 28 декември 2010 г., на 18 януари и на 7 април 2011 г. Съветът публикува известия в Официален вестник, адресирани към лицата, по отношение на които се прилагат ограничителните мерки, предвидени в Решение 2010/656/ОВППС и Регламент № 560/2005 (
13
).
II – Производството пред Общия съд и обжалваните определения
20.
На 7 юли 2011 г. жалбоподателите по настоящото дело подават пред Общия съд отделни жалби за отмяна на засягащите ги спорни разпоредби (
14
), като се позовават, от една страна, на нарушение на правото на защита и правото на ефективни правни средства за защита и от друга страна, на нарушение на правото на собственост и свобода на движение.
21.
По отношение на срока за обжалване (
15
) жалбоподателите твърдят, че тъй като обжалваните разпоредби не са им били съобщени, по отношение на тях не може да се приложи срокът от два месеца, предвиден в член 263 ДФЕС.
22.
С отделни определения от 13 юли 2011 г. Общият съд обявява за недопустими жалбите за отмяна, тъй като ги счита за просрочени. Накратко казано, според Общия съд, на основание член 263 ДФЕС и член 102, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд жалбите е трябвало да бъдат подадени в срок от два месеца, който започва да тече четиринадесет дни след публикуването на обжалваните разпоредби в Официален вестник на Европейския съюз. Съгласно посочения срок жалбите е трябвало да бъдат подадени до 8 април или до 1 юли 2011 г., според случаите. Тъй като са регистрирани на 7 юли 2011 г., следва, че всичките жалби са недопустими; още повече че никой от жалбоподателите не се е позовал на случайно събитие или непреодолима сила, което да позволи изключение от установения в член 263 ДФЕС срок.
III – Жалбите за отмяна
23.
На 21 септември 2011 г. жалбоподателите подават пред Съда отделни жалби срещу посочените определения на Общия съд, с които жалбите са обявени за недопустими.
24.
Жалбоподателите извеждат две основания за отмяна. С първото основание те твърдят, че като не е приел, че военното положение, в което се намира Кот д'Ивоар, предполага случай на непреодолима сила, Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото. С второто основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че макар обжалваните актове да не са им били съобщени, се е позовал на принципа на правната сигурност, за да приложи по отношение на техните жалби обикновения срок за обжалване, продължен единствено със срока за отдалеченост, като по този начин е тълкувал ограничително процесуалните норми, което според жалбоподателите е допустимо единствено в нормални ситуации и съответно при никакви обстоятелства в случай като настоящия, в който засегнатите лица се намират извън Съюза и в държава, поставена в положение на война.
25.
При условията на евентуалност жалбоподателите твърдят, че Съдът трябва да отмени обжалваните актове, тъй като тежките нарушения на основните права и свободи, извършени от Съвета, противоречат на „европейския правов ред“. Ето защо жалбоподателите поддържат, че Съдът не може да не констатира, че Процедурният правилник нарушава Договорите и Европейската конвенция за правата на човека и основните свободи (ЕКЗПЧ), тъй като допуска да бъде противопоставен на жалбоподателите срок за упражняване на правото им на обжалване.
26.
Вследствие на това те искат от Съда: а) да отмени постановените от Общия съд определения, с които жалбите им са обявени за недопустими, б) да върне делото за разглеждане от Общия съд, за да могат да защитят правата си пред него, както и в) да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
IV – Производството пред Съда
27.
Съветът се конституира, като оспорва жалбата.
28.
В писмения си отговор по отношение на първото основание за отмяна Съветът поддържа, че жалбоподателите не са обяснили причините, поради които им е било невъзможно да се информират за действията на Съюза, предхождащи Решение 2011/211/ОВППС, като се има предвид, че най-малко един от жалбоподателите ползва услугите на адвокати в Париж от декември 2010 г. Освен това военното положение, на което се позовават жалбоподателите, не можело да представлява по отношение на тях случай на непреодолима сила, тъй като това положение било предизвикано от самите жалбоподатели, отказвайки да се подчинят на властта на избрания президент.
29.
Във връзка с второто основание за обжалване Съветът твърди, че жалбоподателите не са доказали момента на узнаване на обжалваните актове, нито причините, поради които са били възпрепятствани да ги обжалват през март и април 2011 г. При всички положения Съветът счита, че личното уведомяване за обжалваните актове не е задължително, тъй като за разлика от разрешения случай с Решение от 16 ноември 2011 г. по дело Bank Melli Iran/Съвет, посочено по-горе, действащият нормативен акт, а именно Решение 2010/656/ОВППС, предвижда възможност за уведомяване чрез официално публикуване, ако не е известен адресът на заинтересованото лице.
30.
С Определение от 14 декември 2011 г. е постановено съединяване на дела C-478/11 P до C-482/11 P и е отказано разглеждането им по реда на бързото производство, предвидено в член 62а, параграф 1, първа алинея от Процедурния правилник на Съда.
31.
С писмо от 16 февруари 2012 г. Съветът съобщава на Съда, че съгласно Решение за изпълнение 2012/74/ОВППС на Съвета от 10 февруари 2012 г. (
16
) името на г-жа Bonie Claverie е заличено от списъка, включен в приложение II към Решение 2010/656/ОВППС.
32.
Съдът решава да се проведе съдебно заседание, като приканва страните да отговорят писмено до 15 юни 2012 г. на два писмени въпроса относно датата, на която жалбоподателите „действително са узнали“ за обжалваните актове, и относно причините, поради които Съветът е решил, че не може да ги уведоми лично. С изтичането на определения срок в Съда е регистриран единствено отговорът на Съвета, който отговаря, че тъй като не са му били известни адресите на заинтересованите лица и предвид хаотичната ситуация в Кот д'Ивоар в периода март—април 2011 г., е щяло да бъде много трудно да се гарантира, че уведомленията действително са били получени от техните адресати дори ако са били изпратени по факс или препоръчана поща на служебен или официален адрес, макар политиката на Съвета да се стреми при всички положения да избягва изпращането на официални уведомления, адресирани до физически лица, на служебните им адреси.
33.
След като определя последен срок на жалбоподателите, за да отговорят на посочения в предходния параграф въпрос и да изразят становище относно участието им в насроченото за 26 юни 2012 г. съдебно заседание, с Решение от 21 юни 2012 г. със съгласието на съдията докладчик и на генералния адвокат, след изслушване на Съвета, който не прави възражение, председателят на Съда решава да отмени съдебното заседание.
V – Преценка
А – Подход
34.
Необходимо е да се припомни, че в настоящите жалби за отмяна са изведени две основания. С първото основание се твърди, че Общият съд не е счел твърдяното военно положение, в което се намира Кот д'Ивоар, за случай на непреодолима сила, попречила на жалбоподателите да упражнят ефективно правото си на обжалване на спорните актове. С второто основание за отмяна се поддържа, че принципът на правната сигурност не може да обоснове обстоятелството, че от една страна, към жалбите е бил приложен обикновеният срок за обжалване, продължен единствено със срока за отдалеченост, а от друга страна, че посочените спорни актове не са им били съобщени лично.
35.
Въз основа на двете основания жалбоподателите искат отмяна на определенията, с които жалбите са обявени за недопустими, и връщане на делото на Общия съд, пред когото да защитят правата си. Това са исканията, по които трябва да се произнесе Съдът, както и по искането за осъждане на Съвета да заплати съдебните разноски.
36.
Според мен следва да се остави без разглеждане неясното позоваване в жалбите на нарушение на Договорите и ЕКЗПЧ, приписано на Процедурния правилник. В действителност в различните жалби за отмяна се чете следното: (
17
)„При условията на евентуалност — отмяна на актовете поради тежестта на нарушението на основните права и свободи“.
37.
Тази формулировка на оспорване на актове, по силата на които са приети засягащите жалбоподателите ограничителни мерки, обаче не е основание да се направи извод за формално искане в посочените жалби за проверка на валидността на въпросните актове и евентуално за обявяване на тяхната недействителност. Тъкмо напротив, след като повтарят, че въпросните „актове“ нарушават техни права и свободи, жалбоподателите достигат до извода, че „[с]ледователно Съдът не може да не констатира, че Процедурният правилник нарушава Договорите […] и [К]онвенцията […] и следователно не може да бъде приложен […]“ (точка 97 от жалбите). Следователно твърдяното нарушение на правата не се извежда от обжалваните пред Общия съд актове на Съвета, а от самия Процедурен правилник, който само допуска обжалването на тези актове в определен срок. Всъщност нарушението на правата дори не се извежда от самия Процедурен правилник, а от неговото прилагане по отношение на настоящите дела.
38.
Ето защо липсва минимално достатъчно основание, за да се приеме, че се оспорва валидността на Процедурния правилник или че жалбоподателите искат, освен по валидността на обжалваните определения, с които е постановена недопустимост, Съдът да се произнесе по същество относно въпроса, който не са могли да разискват пред Общия съд. Изричното съдържание на направени в жалбите искания трябва да се приеме за определящо в този смисъл, а сред исканията е посочена единствено отмяна на обжалваните определения и връщане на делото на Общия съд, който да се произнесе по същество.
39.
Друг е въпросът, че съгласно член 61 от Процедурния си правилник Съдът може евентуално още в това производство да се произнесе относно валидността на обжалваните мерки. На тази възможност очевидно бих могъл да се спра едва след като разгледам оплакванията срещу решенията, попречили на Общия съд да се произнесе относно тяхната валидност.
40.
След така очертания предмет на делото ще разгледам въпроса какъв според мен е най-подходящият подход за решаване на поставените в настоящите жалби въпроси.
41.
Като се има предвид, че както вече посочих, предметът на настоящото производство не е законосъобразността на приетите от Съвета мерки срещу жалбоподателите, а правилността на следваната от Общия съд процедура при обявяване на жалбите срещу тези мерки за недопустими, може да се стори, че въпросните мерки поначало не е необходимо да се обсъждат. Това обаче не е така. Макар, както посочих, да считам, че второто основание, изведено в настоящите жалби, следва да бъде прието, това се дължи само на особените, ако не и извънредни обстоятелства около приемането на обжалваните мерки.
42.
Ето защо на първо място е необходимо да се определи естеството, съдържанието и обхватът на обжалваните мерки, за да се уточни по какъв начин и в каква степен засягат правата на жалбоподателите. От това зависят и процесуалноправните, и материалноправните изисквания за съобщаване на тези мерки на конкретно засегнатите лица.
43.
Ако, както предварително мога да допусна, се достигне до заключение, че предвид тяхното съдържание спорните мерки е трябвало да бъдат съобщени лично на засегнатите лица, въпросът, който със сигурност трябва да бъде поставен, е дали с оглед обстоятелствата по случая са били допустими други форми на съобщаване.
44.
Ако в крайна сметка се достигне до извода, че правото на Съюза допуска при определени хипотези алтернативни форми на съобщаване, следващият въпросът, който би възникнал, се отнася до срока за обжалване на съобщените по този начин мерки. В тази връзка следва да се анализира и моментът, от който започва да тече този срок, и по-специално дали при обстоятелствата по случая е налице някое от основанията, пречещи на нормалното му изтичане, а именно непреодолима сила.
45.
С горното изложение — изрично подчертавам — не целя да правя преценка на действията на Съвета, а да изтъкна, че въпросът за срока за обжалване на приетите от него мерки пред Общия съд не е толкова очевиден, колкото се е сторил на този съд, поради което не може да става дума за случай на „явна“ недопустимост.
Б – Естество, съдържание и обхват на обжалваните мерки. Необходимостта от лично уведомяване
46.
Както вече посочих, приетите мерки срещу жалбоподателите включват забрана за влизане или транзитно преминаване през територията на държавите членки и замразяване на средства и други икономически ресурси, притежавани или контролирани пряко или непряко от тях в Европейския съюз.
47.
Излишно е да казваме, че става въпрос за мерки, които най-малкото prima facie засягат основно право на жалбоподателите, каквото е правото на собственост, гарантирано на „всеки“ по силата на член 17, параграф 1 от Хартата за основните права на Европейския съюз (
18
), независимо че могат да засягат и други права и законни интереси.
48.
Освен това — а то е от особено значение за нашите цели — става въпрос за мерки, приети автоматично, без изслушване на засегнатите лица и без всякаква възможност от тяхна страна да се противопоставят на тяхното действие. Без съмнение вероятно не липсват причини за такива спешни действия в рамките на международни операции по поддържане или възстановяване на мира или стабилността в райони, в които могат да бъдат застрашени най-елементарните права на човека. Това обаче не позволява да бъде подминат фактът, че за да се гарантира ефикасността на тези цели, с такива действия се жертват някои гаранции, които са неотделими от понятието за правова държава (
19
). Първата такава гаранция се изразява в принципа, че никой не може да бъде лишен от своите права и интереси без възможност да бъде изслушан.
49.
В обобщение, изправени сме пред мерки, приети в рамките на производство, което се е оказало недостъпно за знанието и участието на засегнатите лица и субекти и чието съдържание засяга непосредствено техни права и законни интереси.
50.
Последното съображение неизбежно рефлектира съществено върху правото на съдебна защита. В действителност в отговор на това засягане при всички случаи е очевидно, че на засегнатите лица трябва да бъде гарантирано основното право на ефективна съдебна защита на накърнените права и свободи, основно право, което член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз признава на „всеки“ при евентуални нарушения от страна на публичната власт на Съюза.
51.
В този смисъл считам, че извънредният характер, да го наречем така, на производството по приемане на тези мерки не може да прерасне в нарушаване на правото на защита срещу санкционните мерки след тяхното приемане и изпълнение, доколкото е възможно да бъде избегнато това. В обобщение, производството по приемане на санкционната мярка може да бъде оправдано, но в никакъв случай не може да се допусне изключение от ефективното право на защита срещу самата мярка.
52.
С други думи, гаранциите на правовата държава осигуряват на всяко лице в рамките на Съюза съдебен контрол върху решенията на публичната власт, които могат да засегнат негови права, свободи и интереси. Към това трябва да се добави, че обикновено тази гаранция за защита се предхожда от други подобни гаранции, предвидени в самото производство по налагане на санкции или ограничаване на права. Поради това предвид липсата на голяма част или дори на всички тези гаранции, гаранцията за съдебна защита придобива особено значение.
53.
Иначе казано, дори когато напълно валидни съображения за обществен ред и национална сигурност оправдават изключението от общите гаранции, предвидени в правовия ред, в хода на производството по изработване на актовете и мерките, с които се ограничават права, това е допустимо единство при условие че като необходимо обезщетение, ако искаме да го наречем така, за това ограничение се предостави възможност за окончателен съдебен контрол върху тези актове и мерки в момента на тяхното изпълнение (
20
).
54.
Ето защо, както ще видим впоследствие, е необходимо да бъдем особено взискателни, когато, както в случая, сме изправени пред хипотези, при които по някакъв начин прилагането на принципа на правовата държава се осъществява напълно едва в момента на контрола върху мярката, която е резултат от производства, който, подчертавам, съдържат очевидни пропуски по отношение на индивидуалните гаранции при обичайни ситуации.
55.
Както Съдът е имал повод да припомни, „принципът на ефективна съдебна защита изисква органите на Съюза, които издават актове за прилагането на ограничителни мерки спрямо определени лица и образувания, в рамките на възможното, да уведомяват съответното лице или образувание за съображенията си за издаването на акта в момента на приемането му или поне в най-кратки срокове след това, за да се позволи на тези лица или образувания да упражнят правото си на обжалване“ (
21
).
56.
Както може да се очаква, в относимите към настоящия случай разпоредби това изискване не е пренебрегнато. Така член 7, параграф 3 от Решение 2010/656/ОВППС, в последната му редакция, предвижда, че „Съветът уведомява засегнатото лице или образувание относно решението си, включително относно основанията за включването му в списъка, или пряко, ако адресът е известен, или чрез публикуване на известие, за да предостави възможност на това лице или образувание да представи възражения“. От своя страна по сходен начин член 11а, параграф 3 от Регламент № 560/2005, също в последната му редакция, предвижда, че „Съветът уведомява физическото или юридическото лице, субекта или образуванието, посочени в параграфи 1 и 2, за своето решение, включително за основанията за включването му в списъка, като това се прави пряко, ако адресът е известен, или чрез публикуване на известие, като предоставя възможност на физическото или юридическото лице, субект или образувание да представи възражения“.
57.
Вече в пряка връзка с правото на съдебен контрол върху посочените мерки, „прякото“ уведомяване по смисъла на посочените разпоредби поначало е възможно само като резултат от лично или индивидуално уведомяване. Това е така, тъй като целта на уведомяването е да позволи защитата срещу приетите срещу засегнатото лице мерки. Следователно става въпрос за уведомяване, което служи на защитата на засегнатите с тези мерки права и свободи (
22
). Ето защо, доколкото е възможно, това трябва да бъде действително и ефективно уведомяване, което принципно изключва само официалното публикуване.
58.
В този смисъл Съдът се е произнесъл по дело Bank Melli Iran, като е приел, че макар приложимата към този случай норма да не предвижда ред, по който мотивите за мярка, приета срещу заинтересованите лица, образувания и органи, „да бъдат доведени до знанието“ им, Съветът трябва да изпълни задълженията си по тази разпоредба именно „чрез индивидуално уведомяване“ (
23
).
59.
Впрочем изглежда относително второстепенно за целта обстоятелството, че спорните мерки са приети с актове като решенията, които имат същата сила като регламентите и следователно, както припомня Съдът в Решението си по дело Bank Melli Iran (
24
), пораждат правни последици само с официалното им публикуване. Преди всичко е важно това, че независимо от формалния характер на разпоредбата, в която се съдържат обжалваните мерки, по своето съдържание тези мерки засягат пряко сферата на правата и свободите на лицата, към които са насочени пряко и лично. Следователно императивите на логиката на правото на ефективна съдебна защита трябва да надделеят над каквито и да било други съображения от формално естество (
25
).
60.
В крайна сметка като първо заключение считам, че предвид съдържанието им, мерките, приети от Съвета по отношение на жалбоподателите, е трябвало да им бъдат съобщени пряко чрез лично уведомяване.
В – Възможността за алтернативни начини на уведомяване
61.
Въпреки предходното заключение обаче в разглежданите случаи е установено, че заинтересованите лица не са били уведомени лично за приетите от Съвета ограничителни мерки.
62.
Следва да се има предвид, че съгласно член 7, параграф 3 от Решение 2010/656/ОВППС и член 11а, параграф 3 от Регламент № 560/2005, както видяхме, когато прякото уведомяване не е възможно, тъй като не е известен „адресът“ на заинтересованото лице, следва да се пристъпи към „публикуване на известие, за да [се] предостави възможност на това лице или образувание да представи възражения“ (
26
), „като [се] предоставя възможност на физическото или юридическото лице, субект или образувание да представи възражения“ (
27
).
63.
Още отсега искам да уточня, че тази възможност за алтернативно уведомяване при посочените обстоятелства сама по себе си не просто съответства на правото на ефективна съдебна защита, но изглежда необходима, макар и не винаги достатъчна, както ще изложа по-нататък. В действителност и преди всички други съображения става въпрос чрез тези алтернативни средства да се доведе до знанието на заинтересованото лице фактът, че Съюзът е приел засягаща неговите права мярка, като му се съобщят и мотивите за това. Функционално предназначено да направи възможно упражняването на правото на защита, уведомяването е наложително във всички случаи, макар и направено в друга форма, и публичните органи не могат да се задоволят само с неуспешния опит да осъществят формата на уведомяване, предвидена като принцип. Следователно едва след като личното уведомяване се окаже неосъществимо, се налага каквото и да било друга форма, която при невъзможност на първата да позволява ефективно осъществяване на необходимото уведомяване.
64.
Със сигурност „възможността да представи възражения“, предложена от член 7, параграф 3 от Решение 2010/656/ОВППС и от член 11а, параграф 3 от Регламент № 560/2005, сама по себе си не е равнозначна на възможността за обжалване на тези мерки пред съд, но за целите на правото на ефективна съдебна защита е от значение единствено информацията, предоставена с цел да „се представят възражения“ пред органа, издал мярката, да е годна и за обжалването на тази мярка пред Общия съд.
65.
В това отношение е необходимо да се придържаме към много елементарно съображение. Разглежданите тук мерки са отговор на много особена причина и техните адресати, доколкото се отнасят до тях, са лица и субекти, които най-малкото се намират в много особено положение. В действителност става въпрос за мерки, приети в рамките на международна операция под егидата на ООН, с цел осигуряване на международния мир и стабилност в един регион на африканския континент. В контекст на гражданска война — или най-малкото максимална несигурност и объркване на територия, където не е гарантирана ефективността на разумно установена публична власт — е очевидно, че не може да се очаква нормално функциониране на каналите и начините на комуникация, обичайни за ситуация на ред и мирно съжителство. От своя страна, адресати на мерките са именно лицата и субектите, на които се приписва известна степен на участие в обстоятелствата, довели до ситуацията на нестабилност, която се правят опити да бъде преодоляна.
66.
В ситуации като тази в разглеждания случай трябва да се признае, че е много вероятно личното уведомяване да се окаже неосъществимо и следователно, по силата на казаното по-горе, да се наложи да се прибегне до другите начини на съобщаване. В този смисъл член 11а, параграф 3 от Регламент № 560/2005 предвижда като алтернатива на прякото уведомяване „публикуването на известие“. Съветът е решил тази публикация да бъде направена в Официален вестник на Европейския съюз и пристъпва към това действие на датите, посочени в точка 19 от настоящото заключение. Можем да оставим настрана въпроса дали е следвало да се направи опит за други вид „публикуване“, евентуално в местни средства за комуникация. При всички случаи, доколкото това не е елемент, който трябва да се изяснява тук, въпросът, както ще се види, е сравнително по-маловажен, тъй като водещият критерий при обстоятелства като настоящите трябва да бъде моментът, в който заинтересованите лица са узнали за обжалваните мерки (
28
).
67.
В действителност Съюзът е задължен в рамките на възможното да се стреми към такова узнаване, тъй като едва от този момент заинтересованите лица ще могат да реагират ефективно (
29
) и това е моментът, от който съответно тече срокът за обжалване на спорните мерки. Съюзът освен това е задължен да полага активно усилия за постигане на тази цел, тъй като именно това усилие е основание за презумпцията за знание от страна на заинтересованото лице, която позволява да започне да тече този срок.
68.
В обобщение, колкото повече публичната власт полага грижа в осъществяване на намерението си да доведе до знанието на заинтересованото лице приетите срещу него мерки, толкова по-състоятелна е презумпцията, че това знание е налице, и следователно толкова по-трудно заинтересованото лице може да обори посочената презумпция, като доказва, че независимо от тази грижа не му е било възможно да узнае за мерките, които го засягат неблагоприятно.
69.
В този смисъл следователно обстоятелството, че Съветът, в опитите си да осъществи ефективно уведомяване, е предприел публикуване на посочените известия в Официален вестник, допуска засилена презумпция за знание от страна на заинтересованите лица, която очевидно е по-състоятелна от обикновената презумпция, произтичаща от официалното публикуване, на което преди това са били предмет самите санкционни мерки.
70.
В крайна сметка сме изправени пред въпроса за степента на състоятелност на презумпция за факт (знанието за санкционните мерки), от който зависи отговорът на важния за настоящото производство въпрос, а именно от кой момент са могли да бъдат обжалвани спорните мерки и до кой момент тези мерки са били обжалваеми.
Г – Срокът за обжалване. Dies a quo
71.
Съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС „жалбите, предвидени в настоящия член, трябва да бъдат подадени в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на акта, от неговото съобщаване на жалбоподателя, или при липса на съобщаване — от деня, в който той е узнал за него“.
72.
Последната част от изречението е определяща за смисъла на разпоредбата в системата на обжалване на Съюза, когато става въпрос за обжалване от частноправни субекти на актове, които ги засягат пряко и лично. Този режим — както може да се очаква от „Общност, основана на правото“, каквато е Съюзът (
30
) — трябва да отговаря на характерните изисквания за достъп до правосъдие като необходимо съдържание на правото ефективна съдебна защита, понастоящем гарантирано от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
73.
Следователно разглежданите мерки представляват хипотеза на разпоредби, които, както вече казах, поначало трябва да са предмет на „съобщаване на жалбоподателя“. Може ли да се противопостави на горното обстоятелството, че мерките са били публикувани и следователно именно датата на публикуването им определя срока за тяхното обжалване? Фактът, че може да се разсъждава в тази посока и че такава позиция е възприета от Общия съд във всеки случай показва, че сме изправени пред най-малкото спорен въпрос. И именно фактът, че въпросът е спорен според мен доказва, че Общият съд не е трябвало да обявява жалбите за недопустими по начина, по който това е направено.
74.
По принцип не се оспорва, че процесуалните срокове трябва да се тълкуват ограничително в полза на принципа на правната сигурност. Въпреки това в самия Договор това принципно изискване не е доведено до крайност, тъй като признавайки значението, според случая, на действителното узнаване, Договорът допуска изчисляването на сроковете да е обусловено и от точно определени обстоятелства във всеки конкретен случай.
75.
От това следва, че и процесуалният режим на Общия съд е чувствителен към затрудненията в упражняването на правото на достъп до правосъдие, които могат да възникнат поради отдалечеността между правния субект и седалището на Съда. Ако в член 102, параграф 2 Процедурният правилник предвижда удължаване на процесуалните срокове „поради отдалеченост“, първоначалният замисъл на тази разпоредба е да се гарантира достъпът до правосъдие при условията на равнопоставеност и следователно без отдалечеността, с по-голямо значение в миналото, да може да се превърне в обстоятелство, от което в по-голяма или по-малка степен зависи ефективното използване на целия предоставен срок.
76.
Макар да може да се поддържа, че това удължаване на срока поради отдалеченост в днешно време не е толкова оправдано, колкото в миналото, поради напредъка на средствата за комуникация, трябва да се приеме, че в хипотеза като разглежданата в настоящия случай понятието за „отдалеченост“ възвръща значението си на физическа реалност, от която произтича някаква степен на затруднение в общуването между отдалечени в пространството реалности. Тук става въпрос за „отдалеченост“, която технологията, в преносен смисъл, не може да преодолее и за която изцяло продължават да имат смисъл разпоредби като тази на член 102, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд.
77.
Ако знанието за въпросния акт може да се предполага, когато лицето се намира на територията на държава членка, презумпцията се затруднява значително, когато заинтересованото лице се намира на голямо разстояние от границите на Съюза. В действителност тази презумпция върви заедно с презумпцията за знание, присъща на публикуването на акта в Официален вестник на Европейския съюз. Това знание бездруго не може да се предполага извън приложното поле на правото на Съюза, което впрочем никога не е имало претенцията за действие urbi et orbi.
78.
От своя страна Европейският съд по правата на човека отдавна подчертава значението на момента, в който заинтересованото лице „действително“ е узнало съдържанието на акта, който го засяга неблагоприятно, с цел определяне на началния момент за изчисляване на процесуалните срокове (
31
).
79.
В крайна сметка въпросът е дали с оглед на обстоятелствата по случая на жалбоподателите е трябвало да се предоставят всички предвидени в правния ред възможности, за да представят доводи, че поради непреодолима сила в действителност „са узнали“ за посочените мерки едва в по-късен момент след публикуването им с евентуалните последици по отношение на спазването на срока за обжалване (
32
).
Д – Разглеждането на жалбите от Общия съд. Неправилно прилагане на член 111 от Процедурния правилник
80.
Известно е, че при разгледаните до този момент хипотези Общият съд е обявил за недопустими на основание член 111 от Процедурния си правилник жалбите, подадени от жалбоподателите, само въз основа на жалбата в първоинстанционното производство и тълкувайки ограничително срока от два месеца, установен в член 263 ДФЕС. За Общия съд е било достатъчно да констатира, че известията за санкционните мерки са били предмет на официална публикация, за да заключи, че съгласно член 102, параграф 2 от Процедурния правилник срокът от два месеца е започнал да тече четиринадесет дни след датата на тази публикация.
81.
Трябва да се съглася с Общия съд (точка 17 от обжалваните определения), че жалбоподателите дори не споменават за евентуалното настъпване на случай на непреодолима сила или случайно събитие по смисъла на член 45 от Статута на Съда.
82.
Въпреки това жалбоподателите изтъкват, че не са били уведомени лично за санкционните мерки, след като описват фактическата обстановка (точки 18– 36 от жалбите), от която ясно следва, че тези мерки са били публично обявени най-малкото в ситуация на значителна нестабилност на територията, в която са се намирали. Вече беше посочено, че в точка 4 от отговора си от 14 юни 2012 г. на поставения от Съда въпрос самият Съвет не се колебае да характеризира ситуацията в Кот д'Ивоар през март и април 2011 г. като „хаотична“.
83.
Следователно считам, че поначало не е задача на Съда в рамките на производството по обжалване да навлиза в подробностите на тези обстоятелства. Съдът обаче е компетентен да реши дали, като директно е отказал да допусне обжалването само въз основа на първоинстанционната жалба, Общият съд е предоставил достатъчна закрила на правото на ефективна съдебна защита при много особените обстоятелства по случая.
84.
В този смисъл предварително мога да изведа заключението си, че случаят не такъв. По-конкретно считам, че Общият съд все пак е трябвало да даде възможност на жалбоподателите да изложат причините, поради които според тях са налице основания от посочените в член 263 ДФЕС дати към случая да се приложи именно моментът на узнаване на мерките, а не моментът на тяхното официално публикуване. Както ще видим по-нататък, Общият съд е разполагал с процесуални средства, за да го осъществи.
85.
Предвид сериозността за заинтересованите лица на последиците, които неизбежно произтичат от директното обявяване на недопустимост от Общия съд, считам, че предвид особените обстоятелства по случая се налага тълкуване и прилагане на Процедурния правилник на Общия съд, което по отношение на резултата да е по-адаптирано към изискванията на правото на съдебна защита, гарантирано от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
86.
Както стана ясно, уместно е още веднъж да припомним, Общият съд е предпочел да приложи член 111 от Процедурния си правилник, който му позволява да отхвърли с определение жалбите, които изглеждат „явно“ недопустими. При обстоятелствата по случая обаче е съмнително, предвид казаното по-горе, че разглежданото тук основание за недопустимост на жалбите е „явно“.
87.
В действителност считам, че обстоятелствата по случая е следвало да накарат Общия съд да използва възможността, предвидена в член 113 от същия правилник, който позволява на Общият съд по всяко време служебно, „след изслушване на страните“, да се произнесе относно липсата на абсолютни процесуални предпоставки. Това изслушване би направило възможно евентуалното обвяване на недопустимост вследствие на производство, проведено при спазване на надлежните гаранции.
88.
Според мен член 111 от Процедурния правилник на Общия съд се отнася до случаите на жалби, чиято недопустимост, тъй като е „явна“, е извън всяко съмнение или спор и следователно може да бъде установена, без да се провежда състезателно производство, и по-специално, без да е необходимо страните да представят становища в това отношение.
89.
Член 113 от Процедурния правилник, напротив, изхожда от предпоставката, че недопустимостта не е явна, а двусмислена или спорна, поради което съвсем правилно предвижда процедура за обсъждане на въпроса. Разбира се, фактът, че разпоредбата предвижда възможност за недопустимост „по всяко време“ навежда на мисълта, че с този израз се цели преди всичко да се позволи обявяването на недопустимост на жалба, която първоначално е била допусната за разглеждане, и когато производството може да е вече много близко до приключване с произнасяне по същество. Въпреки това според мен е от значение единствено фактът, че изразът „по всяко време“ включва и началния момент на производството. И преди всичко идеята, че недопустимостта е възможна и когато производството е в много напреднала фаза ясно показва, че разпоредбата е замислена за хипотези, при които недопустимостта в никакъв случай не е „явна“.
90.
В крайна сметка начинът на действие на Общия съд е лишил жалбоподателите от възможността да упражнят правото си на достъп до правосъдие, без да са изчерпани всички процесуални възможности, с които Общият съд разполага, за да определи с възможно най-голяма степен на сигурност дали жалбоподателите са подали в срок жалбата си до него, считано от момента, в който са узнали за засягащите ги мерки.
91.
Според мен само това основание е достатъчно за уважаването на настоящите жалби за отмяна. Не толкова защото Общият съд не е допуснал обжалването на спорните актове, колкото защото не е направил всичко възможно, за да позволи на жалбоподателите да защитят по най-добрия начин тезата, че предвид обстоятелствата по случая жалбите им са били подадени в срок. Изразено с чисто процесуални термини — поради това, че се е разгледало съгласно член 111 от Процедурния правилник на Общия съд основание за недопустимост, което е трябвало да бъде разгледано с оглед на член 113 от същия правилник съгласно предвиденото в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз задължение.
92.
При това положение не мога да не отбележа, че доводът относно правната сигурност, изведен от Общия съд в точка 16 от обжалваните определения, не ми се струва убедителен. Очевидно е, че преклузията, която е последица от изтичането на процесуалните срокове, има за цел да гарантира правната сигурност, като не допусне възможността по всяко време да бъде оспорена действителността на актовете и разпоредбите, предназначени да пораждат правни последици, и вследствие на това да създават очаквания, ако не и права, у трети лица. Въпреки това при мерки като разглежданите в настоящото производство принципът на правната сигурност трябва да бъде подложен на претегляне спрямо други конституционни интереси и права.
93.
От друга страна, трябва да подчертая, че в случай като разглеждания, при който заинтересованите лица търпят последиците от мерки, приети в производство, в което не са могли да участват, се налага „да се използват максимално“ възможностите, които правната уредба позволява, за постигане на съдебен контрол върху тези мерки. В тези случаи изчерпването на процесуалните възможности, които позволяват ефективното упражняване на правото на достъп до това правно средство за защита, придобива характер на императив както от гледна точка на защитата на основните права, така и на законосъобразното упражняване на властта в Съюза.
Е – По поведението на процесуалните представители на жалбоподателите в настоящото производство и евентуалното му отражение върху решаването на делото
94.
Накрая, следва да се обърне внимание на някои обстоятелства, възникнали в хода на настоящото производство пред Съда. Без никакво съмнение, една по-голяма грижа от страна на жалбоподателите би ги подтикнала да изложат още в жалбите си доводите, които според тях обосновават спазването на срока за обжалване. Също така е не по-малко вярно, че не толкова по-голямата грижа от страна на процесуалните представители на жалбоподателите, колкото просто минималната грижа, дължима към интересите на доверениците им, би ги накарала да се явяват на съдебното заседание, чието провеждане беше решено от Съда по настоящото производство и което не се проведе по тяхна вина. В това заседание процесуалните представители можеха да изложат пред Съда обстоятелствата и причините, които не са могли да бъдат изложени пред Общия съд.
95.
Всичко това е напълно вярно. Трябва обаче да подчертая особения характер на мерките, приети от Съвета срещу жалбоподателите (мерки, с които се ограничават техните права и свободи); производството по изработване на тези мерки (без провеждане на изслушване, нито възможност за защита); обстоятелството, че жалбата пред Общия съд е единственото средство за защита, с което разполагат заинтересованите лица (в явно отклонение от общия режим на гаранции, характерен за правовата държава); невъзможността за лично уведомяване за тези мерки на лица, които освен това се намират извън територията на Съюза и в ситуация, която Съветът описва като „хаотична“. Това са обстоятелства, които взети поотделно вече са немаловажни предпоставки за накърняване на правата и гаранциите, гарантирани от Съюза, но в своята съвкупност пораждат много деликатна и критична ситуация от гледна точка на реквизитите на принципа на правовата държава.
96.
Накрая, ако небрежността на доверителите на жалбоподателите при представяне на жалбата пред Общия съд, от една страна, и неявяването без основателна причина на съдебното заседание пред Съда, от друга страна, доведат до окончателна невъзможност за жалбоподателите да се защитят срещу наложените от Съвета мерки, към описаните по-горе особени обстоятелства би се прибавила и нова последица, която категорично може да бъде избегната.
97.
В действителност, както вече казах, в жалбата си жалбоподателите не престават да сочат достатъчни указания за особения характер на обстоятелствата по случая, които да послужат като предупреждение към Общия съд, че обжалваните мерки може би не са били известни на жалбоподатели и те не са имали материална възможност да ги обжалват, считано от момента на официалното им публикуване. Предвид естеството на делото, с което е сезиран, при това положение Общият съд е трябвало не толкова да прояви по-голяма или по-малка гъвкавост при тълкуването на процесуалните срокове, а по-скоро повече съзнание по отношение на засегнатите конституционни принципи, по-специално принципа на защита, и впоследствие да предостави на жалбоподателите и възможност да оправдаят необходимостта срокът по член 263 ДФЕС да започне да се изчислява от дата, която не съвпада непременно с датата на официалното публикуване на мерките. За тази цел би било достатъчно, ако произнасянето по недопустимостта на жалбата беше направено на основание член 113 от Процедурния му правилник.
98.
Що се отнася до вече посоченото неявяване на съдебното заседание, макар това поведение от страна процесуален представител да е непростимо, то все пак трябва да бъде извинено, доколкото може сериозно да накърни правата на жалбоподателите. В действителност жалбоподателите, обект на мерки, които засягат свободния им достъп до територията на Съюза и замразяването на средствата им в държавите членки, не са длъжни да търпят до такава степен последиците от процесуалното поведение на своите представители, чийто услуги със сигурност не могат да избегнат, както обичайно би постъпил гражданин, който не се намира в толкова особеното положение, в което се намират те (
33
). С оглед гарантиране на действително ефективна съдебна защита считам, че лице, което се намира в положението на жалбоподателите, заслужава в съдебното производство да бъдат изчерпани до край възможностите за защита, предвидени от Съюза. Както видяхме, тези възможности сами по себе си в тези случаи са много ограничени.
99.
При това положение следва да се уточнят начините, по които да бъдат удовлетворени исканията, направени от жалбоподателите в съответните жалби.
100.
Според мен следва да бъде уважено второто основание, изведено от ограничителното тълкуване на член 263 ДФЕС, тъй като макар да не се спират подробно на последиците му, както е трябвало да го направят, жалбоподателите все пак изрично се позовават на обстоятелството, че не са били уведомени лично за ограничителните мерки. Това обстоятелство е трябвало да бъде достатъчно за Общия съд, за да реши, че жалбите не са „явно“ недопустими и следователно, тъй като не може да се приложи член 111 от Процедурния му правилник, съмненията, които биха могли да възникнат по отношение на допустимостта на жалбите, е трябвало да бъдат разрешени на основание член 113 от същия правилник, а именно след изслушване на страните.
101.
Поради уважаването на второто основание логично отпада необходимостта от произнасяне по първото основание, тъй като подходящият процесуален момент, в който Общият съд може да се произнесе по евентуалното наличие на случай на непреодолима сила, ще съвпадне именно с момента на произнасянето относно допустимостта на жалбите след изслушване на страните.
VI – По постановяването на окончателно решение по делото от Съда
102.
Съгласно член 61 от Статута на Съда на Европейския съюз „ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд“, при което може „сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение“.
103.
Според мен в случая Съдът не би могъл да постанови окончателно решение по делото, като се има предвид че единственият предмет на разглежданото тук дело е недопустимостта на жалбите, подадени срещу спорните мерки, и в никакъв случай — самите мерки или актовете, по силата на които са приети.
104.
Съдът според мен трябва да се ограничи с отмяната на определенията, с които жалбите са обявени за недопустими, като върне делото на Общия съд, който след като предостави на жалбоподателите и останалите страни възможност да представят становища съгласно член 113 от Процедурния правилник на Общия съд относно евентуалното наличие на обстоятелство, извиняващо просрочието на жалбите, да се произнесе окончателно по допустимостта на същите.
105.
В този контекст Общият съд с оглед изложените становища трябва да прецени всички обстоятелства по случая и по-специално да разгледа особено внимателно характера на обжалваните мерки, производството по тяхното приемане, наличните средства за защита срещу тях, начина и момента, в който вероятно са могли да бъдат узнати и накрая, преди всичко, краткия период между изтичането на срока, предвиден в член 263 ДФЕС, и подаването на жалбите (от три месеца до шест дни в различните случаи).
106.
Накрая, считам, че обстоятелството, че жалбоподателката г-жа Bonie Claverie е била изключена от списъка в приложение II към Решение 2010/656/ОВППС не означава непременно, че жалбата ѝ е станала безпредметна, тъй като евентуалното уважаване на жалбата би могло да бъде подходящо основание за претендиране на обезщетение за претърпените вреди.
VII – Разноски
107.
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда предлагам на Съда да не се произнася по разноските.
VIII – Заключение
108.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда:
Да уважи второто основание за обжалване и вследствие на това:
1)
Да отмени определенията на Общия съд от 13 юли 2011 г., с които са обявени за недопустими жалбите, заведени под номера T-348/11 до T-352/11.
2)
Да върне делото на Общия съд за произнасяне по допустимостта на жалбите след изслушване на страните съгласно член 113 от Процедурния правилник на Общия съд.
3)
Да не се произнася по разноските.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Съединени дела C-402/05 P и C-415/05 P, Recueil, стр. I-6351.
(
3
)	Дело C-548/09 P, Сборник, стр. I-11381.
(
4
)	В Обща позиция 2004/852/ОВППС на Съвета от 13 декември 2004 г. относно приемането на ограничителни мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 368, стр. 50) Съветът разпорежда прилагането на мерките, приети с Резолюция 1572 (2004) на Съвета за сигурност, включително замразяването на средства и икономически ресурси на лица, които според компетентния комитет на ООН представляват заплаха за мирния процес и процеса на национално помирение в Кот д'Ивоар. С оглед практическо изпълнение на мерките, описани в Обща позиция 2004/852, Съветът приема Регламент (ЕО) № 560/2005 от 12 април 2005 година за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени към определени лица и стопански субекти, с оглед ситуацията в Кот д'Ивоар (ОВ L 95, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 3, стр. 183). Обща позиция 2004/852 е изменена, а действието ѝ — удължено с Обща позиция 2008/873/ОВППС на Съвета от 18 ноември 2008 г. за подновяване на ограничителните мерки, наложени на Кот д'Ивоар (ОВ L 308, стр. 52), преди да бъде отменена и заменена от Решение 2010/656/ОВППС на Съвета от 29 октомври 2010 г. за подновяване на ограничителните мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 285, стр. 28).
(
5
)	Решение от 22 декември 2010 г. за изменение на Решение 2010/656/ОВППС (ОВ L 341, стр. 45).
(
6
)	Решение 2011/17/ОВППС на Съвета от 11 януари 2011 г. за изменение на Решение 2010/656/ОВППС за подновяване на ограничителните мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 11, стр. 31).
(
7
)	Решение 2011/18/ОВППС на Съвета от 14 януари 2011 г. за изменение на Решение 2010/656/ОВППС на Съвета за подновяване на ограничителните мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 11, стр. 36).
(
8
)	Регламент (ЕС) № 25/2011 на Съвета от 14 януари 2011 година за изменение на Регламент (ЕО) № 560/2005 на Съвета за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени към определени лица и стопански субекти, с оглед ситуацията в Кот д'Ивоар (ОВ L 11, стр. 1).
(
9
)	Решение 2011/221/ОВППС на Съвета от 6 април 2011 г. за изменение на Решение 2010/656/ОВППС за подновяване на ограничителните мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 93, стр. 20).
(
10
)	Регламент (ЕС) № 330/2011 на Съвета от 6 април 2011 година за изменение на Регламент (ЕО) № 560/2005 за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени към определени лица и стопански субекти, с оглед ситуацията в Кот д'Ивоар (ОВ L 93, стр. 10).
(
11
)	Решение 2010/801/ОВППС на Съвета от 22 декември 2010 г., посочено по-горе.
(
12
)	Регламент (ЕС) № 25/2011 на Съвета от 14 януари 2011 година, посочен по-горе.
(
13
)	Съответно ОВ C 353, стр. 11; ОВ C 14, стр. 8 и ОВ C 108, стр. 2 и 4.
(
14
)	По жалбите са образувани дела с номера T-348/11 до T-352/11.
(
15
)	Параграфи 42 и 43.
(
16
)	Решение за изпълнение 2012/74/ОВППС на Съвета от 10 февруари 2012 г. за изпълнение на Решение 2010/656/ОВППС за подновяване на ограничителните мерки срещу Кот д'Ивоар (ОВ L 38, стр. 43).
(
17
)	Точка 95 от жалбата по дело C-478/11 P, точка 93 от жалбата по дело C-479/11 P и точка 92 от жалбите по дело C-480/11 P, дело C-481/11 P и дело C-482/11 P.
(
18
)	Съгласно постоянната практика на Европейския съд по правата на човека след Решението му от 7 декември 1976 г. по дело Handyside срещу Обединено кралство (жалба № 5493/72), точка 62, мерките, които временно създават пречки за собственика свободно да се ползва с имуществото си, се включват в член 1, параграф 2 от Протокол № 1 на ЕКЗПЧ.
(
19
)	Позоваването, макар и много общо, на литературата по темата за правовата държава, би било излишно, но ми се струват особено поучителни и уместни разсъжденията на Thomas Bingham в The Rule of Law — The sixth Sir David Williams Lecture, Centre for Public Law, 16 ноември 2006 г.
(
20
)	В този смисъл в неотдавнашното Решение от 15 ноември 2012 г. по дело Съвет/Bamba (C-417/11 P) се изтъква, че спазването на задължението за мотивиране на решение за замразяване на средства е още по-важно, тъй като е единствената гаранция, която позволява на засегнатото лице да се възползва ефективно от способите за обжалване, с които разполага, за да оспори законосъобразността на това решение, доколкото това лице не разполага с право на изслушване преди приемане на споменатото решение (точка 51).
(
21
)	Решение по дело Bank Melli Iran, посочено по-горе, точка 47, което препраща към Решение от 3 септември 2008 г. по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, точка 336.
(
22
)	Вж. в този смисъл Решение на Съда от 9 януари 1997 г. по дело Комисия/Socurte (C-143/95 P, Recueil, стр. I-1), точка 31, в което се посочва, че „уведомяването за общностни актове […] изисква съобщаване на подробно изложение на съдържанието и мотивите на акта, за който се уведомява. В действителност при липса на такова изложение заинтересованото трето лице не може да узнае точно съдържанието и мотивите на въпросния акт, за да може да обжалва ефикасно това решение“.
(
23
)	Bank Melli Iran, точка 52. Въпросната разпоредба по това дело е член 15, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета от 19 април 2007 година относно ограничителни мерки срещу Иран (ОВ L 103, стр. 1).
(
24
)	Точка 45.
(
25
)	Подкрепям съображенията на генералния адвокат Mengozzi в заключението му по дело Bank Melli Iran, където в точка 39 той подчертава „дълбоко хибридния характер на актове за приемане на ограничителни мерки като разглежданите в настоящото дело“. В действителност става въпрос за актове, които са едновременно с общо приложение (доколкото техни адресати са всички лица, задължени да изпълнят приетите санкционни мерки), и представляват индивидуално решение (доколкото са насочени конкретно към лицата, които са обект на такива мерки).
(
26
)	Член 7, параграф 3 от Решение 2010/656/ОВППС.
(
27
)	Член 11а, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 560/2005.
(
28
)	В общи линии, тъй като става въпрос за мерки относно замразяване на средства, този момент трябва да съвпадне с момента, в който заинтересованото лице се опита безуспешно да реализира банкова операция. В този смисъл предоставената от банкови институции информация може да бъде много полезна за проверка на твърденията за знание на заинтересованите лица. Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм (ОВ L 309, стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 214) е добро доказателство за степента на ангажираност, която се изисква от банковите институции в рамките на изпълнението на мерките на Съюза по отношение на движенията на банкови депозити. В този смисъл в четвърто съображение от нея се припомня, че още съгласно Директива 91/308/ЕИО на Съвета от 10 юни 1991 година за предотвратяване използването на финансовата система за изпиране на пари (ОВ L 166, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 103) „се изискваше държавите членки да забранят изпирането на пари и да задължат финансовия сектор, обхващащ кредитни институции и широк спектър от други финансови институции, да идентифицират клиентите си, да водят подходящи архиви, да въведат вътрешни процедури за обучение на служителите и да се предпазват от изпиране на пари, както и да докладват всякакви признаци за изпиране на пари на компетентните органи“.
(
29
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Socurte, посочено по-горе, точка 31.
(
30
)	За да използваме прагматичния израз от Решение от 23 април 1986 г. по дело Les Verts/Парламент (294/83, Recueil, p. 1339, точка 23), използван отново неотдавна от Съда в Решение от 26 юни 2012 г. по дело Полша/Комисия (C-335/09 P, точка 48).
(
31
)	Така например Решение от 25 март 1999 г. по дело Papachelas срещу Гърция (жалба № 31423/96), точка 30.
(
32
)	Без да навлизаме тук, разбира се, във въпроса, който евентуално следва да бъде оставен на преценката на Общия съд, не изглежда впрочем да има особени трудности най-малкото за установяване на момента, в който жалбоподателите действително са узнали за мерките. Самото естество на мярката замразяване на средства е такова, че тя става ефективна или придобива реалност едва в момента, в който е направен опит да се осъществи действие на разпореждане с въпросните средства. По този въпрос финансовите институции биха могли да предоставят някаква информация, както беше посочено в бележка под линия 28. Подобно нещо може да се каже и за забраната за достъп до територията на Съюза, чието изпълнение е от компетентността на държавите членки.
(
33
)	В известен смисъл ми се струва, че може да бъде направена съпоставка с доктрината на Европейския съд по правата на човека във връзка с правото да не бъдат накърнявани правата на защита на правния субект в наказателно производство поради небрежното поведение на служебен защитник. Вж. по-специално Решение от 19 декември 1989 г. по дело Kamasinski срещу Австрия (жалба № 9783/82).