62008CC0419_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Обстоятелства, предхождащи спора, обжалваното съдебно решение, производство и искания на страните
1. С настоящата жалба Trubowest Handel GmbH и г‑н Victor Makarov искат отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности по дело Trubowest Handel и Makarov/Съвет и Комисия(2), с което Първоинстанционният съд отхвърля тяхното искане на основание член 288, втора алинея ЕО за обезщетяване на вредата, която жалбоподателите твърдят, че са претърпели в резултат от приемането на Регламент (ЕО) № 2320/97 на Съвета от 17 ноември 1997 година относно налагане на окончателни антидъмпингови мита върху вноса на някои видове безшевни тръби от желязо или нелегирана стомана с произход от Унгария, Полша, Русия, Чешката република, Румъния и Словашката република, отмяна на Регламент (ЕИО) № 1189/93 на Съвета и прекратяване на процедурата по отношение на вноса от Република Хърватия(3), (наричан по-нататък „окончателният регламент“). Този регламент не се прилага от 21 юли 2004 г. в съответствие с Регламент (ЕО) № 1322/2004 на Съвета(4) .
2. Между януари 1999 г. и октомври 1999 г. Trubowest Handel GmbH, дружество, учредено по германското право (наричано по-нататък „Trubowest“), внася в Европейската общност безшевни тръби с произход от Русия. Това дружество, чийто управител е г‑н Makarov, е правоприемник на дружеството Truboimpex Handel GmbH (наричано по-нататък „Truboimpex“), чийто управител също е г‑н Makarov.
3. През октомври 1999 г. Amtsgericht Kleve (районен съд на Клеве, Германия) издава заповед за задържане на г‑н Makarov, тъй като срещу него има сериозни подозрения, че е предоставил неточна и непълна информация на данъчните органи относно важни данъчни събития, което му е позволило да избегне в голяма степен вносните сборове. По-конкретно, в заповедта за задържане е посочено, че за внесените от Truboimpex и Trubowest тръби с произход от Русия са подадени декларации с невярно съдържание с цел да се заобиколят разпоредбите на окончателния регламент.
4. В изпълнение на посочената заповед за задържане от 27 октомври до 12 ноември 1999 г. г‑н Makarov е задържан под стража, а впоследствие след неговото освобождаване са му наложени мерки, ограничаващи неговата свобода на придвижване.
5. В края на октомври 1999 г. германските митнически власти връчват на Trubowest и на г‑н Makarov известия за последващо събиране на несъбрани антидъмпингови мита, свързани с извършения от Truboimpex и Trubowest внос в периода от декември 1997 г. до октомври 1999 г. Германските митнически власти по същество считат, че осъщественият от жалбоподателите внос неправилно не е бил класиран под кода на общностната номенклатура, предвиден за безшевни тръби, предмет на окончателния регламент.
6. Така според германските митнически власти задълженията на Truboimpex и Trubowest във връзка с неплатени антидъмпингови мита възлизат съответно на 1 575 181,86 EUR и 729 538,78 EUR или общият им размер е 2 304 720,64 EUR. Освен това като управител на Trubowest и на Truboimpex г‑н Makarov е отговорен за плащането на пълния размер на сумите, дължими от тези две дружества.
7. През ноември 1999 г. жалбоподателите в съответствие с член 243 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (наричан по-нататък „МКО“)(5) и с приложимото национално право обжалват известията за последващо събиране на несъбрани антидъмпингови мита, издадени срещу тях.
8. След като искането им за спиране на изпълнението на известията за събиране е отхвърлено от Finanzgericht Düsseldorf (финансов съд в Düsseldorf), жалбоподателите предявяват исканията си пред Hauptzollamt Duisburg (главна митническа служба в Duisburg), като по същество поддържат, че митническите власти неправилно са счели, че техният внос попада в приложното поле на окончателния регламент.
9. На 14 ноември 2002 г. образуваното срещу г‑н Makarov наказателно производство е спряно от Landgericht Kleve (Окръжен съд Клеве) до приключване на свързаното с него данъчно производство.
10. На 16 юли 2004 г. Съветът приема Регламент (ЕО) № 1322/2004 предвиждащ, че считано от 21 юли 2004 г. окончателният регламент вече няма да се прилага.
11. На 15 декември 2004 г. жалбоподателите сключват споразумение с Hauptzollamt Duisburg, което слага край на спора между тях и германските митнически власти.
12. Това споразумение предвижда, на първо място, че актовете за установяване на митнически задължения и на отговорност за антидъмпингови мита в размер на 2 304 734,45 EUR се изпълняват чрез плащане на обща сума от 460 000 EUR, на второ място, че с подписването на споразумението се преустановяват всички изпълнителни мерки срещу Trubowest и г‑н Makarov, и на трето място, че последните се отказват от нови претенции срещу митническата администрация, например за да получат обезщетение във връзка с фактите, изложени общо в споразумението и да предявяват други искове и жалби по съдебен ред срещу митническата администрация, с изключение на такива искания към трети лица, по-конкретно искове за поправяне на вреди срещу Комисията на Европейските общности и Съвета на Европейския съюз на основание на член 288 ЕО. По същество текстът на споразумението посочва също, че общото изложение на фактите не урежда съществуващия между страните спор по въпроса кои стоманени тръби са обхванати от окончателния регламент.
13. През май 2005 г. наказателното производство срещу г‑н Makarov е прекратено, при условие последният да заплати глоба в размер на 18 000 EUR.
14. В своя иск за обезщетение, подаден до Първоинстанционния съд, жалбоподателите искат Общността да поправи вредите, претърпени вследствие на приемането на окончателни антидъмпингови мерки, въведени с окончателния регламент, като се присъдят:
– 118 058,46 EUR на Trubowest като обезщетение заедно с годишна мораторна лихва в размер на 8 % върху тази сума, съответстваща на сумата, реално платена от Trubowest в резултат на различни известия за събиране на неплатени антидъмпингови мита, издадени от германските митнически власти срещу жалбоподателите, и която представлява пропуснати ползи за Trubowest,
– 397 916,91 EUR на г‑н Makarov като обезщетение заедно с годишна мораторна лихва в размер на 8 % върху тази сума, формирана съответно от общата сума, реално платена от г‑н Makarov в резултат на различни известия за събиране на неплатени антидъмпингови мита, в размер на 277 939,37 EUR, от неизплатените заплати от Trubowest на г‑н Makarov, считано от 27 октомври 1999 г., в размер на 63 448,54 EUR, и адвокатски възнаграждения, платени в рамките на производствата, които са ги противопоставили на германските митнически власти, в размер на 56 529 EUR,
– 128 000 EUR на Trubowest за пропуснати ползи за периода 2000—2004 г. заедно с годишна мораторна лихва в размер на 8 % върху тази сума или при условията на евентуалност договорената между страните сума за изплащане като обезщетение на Trubowest след междинно решение на Първоинстанционния съд,
– 150 000 EUR на г‑н Makarov, за да бъде обезщетен за претърпените от него неимуществени вреди, заедно с годишна мораторна лихва в размер на 8 % върху тази сума.
15. В своето решение Първоинстанционният съд, на първо място, приема, че не е компетентен да се произнесе по исканията за обезщетение на жалбоподателите за сумите от 118 058,46 EUR и 277 939,37 EUR, искани съответно от Trubowest и г‑н Makarov като възстановяване на платените антидъмпингови мита, както и за сумата от 56 529 EUR, съответстваща на адвокатските възнаграждения, платени от г‑н Makarov в рамките на производството пред германските митнически власти. По отношение на първите две суми Първоинстанционният съд по същество приема, че тези искания са от изключителната компетентност на националните юрисдикции в съответствие с установените от МКО процедури (точки 42—74 от обжалваното съдебно решение). Относно третата сума Първоинстанционният съд постановява, че исканото възстановяване на адвокатски възнаграждения има акцесорен характер по отношение на главния спор, който противопоставя жалбоподателите на германските митнически власти, и който е от изключителната компетентност на националните юрисдикции. Поради това според Първоинстанционния съд искането, свързано с тази сума, също е извън компетентността на общностните юрисдикции (точки 77—81 от обжалваното съдебно решение). Ето защо Първоинстанционният съд обявява всички тези искания за недопустими (съответно точки 73, 74 и 82 от обжалваното съдебно решение).
16. На второ място, като се ограничава до това да разгледа условието за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността, свързано с наличието на пряка причинно-следствена връзка между твърдяната незаконосъобразност и вредата, за която се поддържа, че е претърпяна, Първоинстанционният съд приема, че относно исканията за обезщетение на пропуснатите ползи за Trubowest, оценени на 128 000 EUR, и на загубите на заплати от страна на г‑н Makarov, оценени на 63 448,54 EUR, както и относно искането за обезщетение на неимуществените вреди, които г‑н Makarov бил претърпял, оценени на 150 000 EUR, претендираните вреди не произтичат достатъчно пряко от твърдяната незаконосъобразност.
17. По-точно, от една страна, разглеждайки хипотезата, при която окончателният регламент не се прилага за осъществения от жалбоподателите внос и следователно последните не са допуснали грешка при класирането на техния внос, Първоинстанционният съд приема, че при тази хипотеза Общността не може да носи извъндоговорна отговорност, доколкото твърдените вреди са резултат изключително от действията на германските митнически власти и органи на наказателното производство, а не от твърдените противоправни действия на Съвета и Комисията (точки 108—115 от обжалваното съдебно решение).
18. От друга страна, разглеждайки хипотезата, при която окончателният регламент се прилага за осъществения от жалбоподателите внос и следователно последните не са класирали правилно своя внос, Първоинстанционният съд приема, че при тази хипотеза следва да се констатира, че основната причина за претендираните вреди би била собственото поведение на жалбоподателите (точки 116—121 от обжалваното съдебно решение). Във всеки случай, дори да се допусне възможността противоправните действия на Съвета и Комисията да са допринесли за настъпването на твърдените вреди, според Първоинстанционния съд причинно-следствената връзка би била прекъсната, поради факта че жалбоподателите не са положили необходимата грижа, за да избегнат настъпването на посочените вреди, тъй като тези жалбоподатели не са направили предвиденото в член 12 от МКО искане за обвързваща тарифна информация (точки 122—133 от обжалваното съдебно решение).
19. Поради това Първоинстанционният съд всъщност отхвърля иска за обезщетение като частично недопустим и частично неоснователен.
20. При тези обстоятелства на 23 септември 2008 г. жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Съда, с която искат от Съда да отмени обжалваното съдебно решение, да уважи предявените в първоинстанционното производство искания за обезщетение на вредите или при условията на евентуалност да върне делото на Общия съд и да осъди Съвета и Комисията да заплатят съдебните разноски по настоящото производство.
21. В съответните писмени отговори на Съвета и Комисията последните молят Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
22. Жалбоподателите, Съветът и Комисията са изслушани в състоялото се на 16 септември 2009 г. съдебно заседание.
II – Правен анализ
А –	Предварителни бележки
23. В подкрепа на своята жалба жалбоподателите изтъкват две правни основания. Първото правнo основаниe е изведено от грешки при прилагане на правото, които били допуснати от Първоинстанционния съд при тълкуването и прилагането на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността. Второто правнo основаниe е изведено от грешка при прилагане на правото от Първоинстанционния съд, тъй като е приел, че не е компетентен да разгледа исканията за възстановяване на платените от жалбоподателите антидъмпингови мита и акцесорните искания.
24. Подобно на Съвета и Комисията аз считам, че посочените две правни основания на жалбата следва да се разгледат в обратен ред. Всъщност, що се отнася до компетентността на Първоинстанционния съд да се произнесе по някои искания за обезщетение, второто правнo основаниe на жалбата непременно трябва да се разгледа преди първото, което оспорва извършената от Първоинстанционния съд преценка по същество. Освен това Първоинстанционният съд е проверил условието за наличие на пряка причинно-следствена връзка между твърдените от жалбоподателите незаконосъобразност и вреди само по отношение на исканията, които е приел за допустими. Следователно, ако, както предлагам по-нататък в изложението, второто правно основание се отхвърли, разглеждането на първото правнo основаниe би се ограничило само до исканията за обезщетение, които самият Първоинстанционен съд счита за допустими.
Б –	По второто правнo основаниe на жалбата, изведено от грешка при прилагане на правото по отношение на липсата на компетентност на Първоинстанционния съд да се произнесе по исканията за възстановяване на платените от жалбоподателите антидъмпингови мита и по акцесорните искания
1. Доводи на страните
25. На първо място, жалбоподателите поддържат, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото като е приел, че не е компетентен да разгледа иск за поправяне на вредата, която продължава да е налице вследствие на споразумението с германските митнически власти. Възприетият от Първоинстанционния съд подход водел до лишаване на жалбоподателите от обезщетение, поради факта че са сключили споразумение, възможността за което е предвидена в националното право. Според жалбоподателите обаче, подобно на положението, при което пред общностния съд може да се заведе иск за обезщетение, след като националното право не предвижда никакво средство за защита, то когато са използвани и изчерпани националните средства за защита, този съд е компетентен да разгледа и исковете за обезщетение, ангажиращи отговорността на Общността. Жалбоподателите не могат да бъдат наказани и лишени от ефективна съдебна защита, поради това че са упражнили правото да сключат споразумение. Като се позовават на Решение по дело Krohn Import-Export/Комисия(6), те считат, че исковете пред общностните юрисдикции са допустими дори по отношение на обикновените искания за възстановяване на антидъмпингови мита, след като са използвани националните средства за защита и общностните институции са отговорни за противоправното действие.
26. На второ място, жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е изопачил представените му факти и доказателства, като е постановил в точка 68 от обжалваното съдебно решение, че те не са привели нито едно доказателство в подкрепа на твърденията си, според които, от една страна, Общността и руските власти, и от друга страна, образуваното наказателно производство срещу г‑н Makarov са изиграли важна роля при вземането на решение за сключване на споразумението с германските митнически власти.
27. Съветът и Комисията предлагат това правнo основаниe на жалбата да се отхвърли. Най-напред те считат, както Първоинстанционният съд основателно е приел, че тъй като антидъмпинговите мита се събират от националните митнически власти, единствено националните юрисдикции са компетентни да разпоредят възстановяването на митата, недължимо събрани на основание на общностни разпоредби. Що се отнася до компетентността на общностните юрисдикции, тя обхваща единствено евентуалните вреди, надхвърлящи обикновеното възстановяване на незаконосъобразно събраните мита. При това според Комисията доводите на жалбоподателите не опровергават преценката на Първоинстанционния съд.
28. Съветът добавя, че сключеното с германските митнически власти споразумение не може да създаде компетентност за общностния съд под претекст, че то не премахвало твърдяната вреда, породена от плащането на антидъмпинговите мита и адвокатските възнаграждения. Всъщност споразумението с нищо не променяло положението на жалбоподателите по отношение на възможността да претендират за възстановяване на платените антидъмпингови мита и направените съдебни разноски като вреди по член 288 ЕО. Жалбоподателите не са могли да претендират за тях преди споразумението и също така не могат да го направят след него. Според Съвета единствената (нормална) последица от споразумението била, че се слага край на националните средства за защита, с които са разполагали жалбоподателите, за да си възстановят платените мита.
29. Накрая Съветът и Комисията отхвърлят тълкуването на Решение по дело Krohn Import-Export/Комисия, посочено по-горе, което изглежда правят жалбоподателите. Всъщност, от една страна, според Съвета това решение не отговаря на въпроса какво може да се получи като обезщетение в случай на иск, подаден на основание член 288 ЕО, и от друга страна, според Комисията от посоченото решение не може да се направи извод, че е достатъчно да се използват националните средства за защита, за да е налице компетентност на общностния съд.
30. Накрая твърдяното изопачаване на факти и доказателства от страна на Първоинстанционния съд било или недопустимо, по-специално тъй като жалбата не посочва правното значение на това изопачаване, или неотносимо, тъй като Първоинстанционният съд не е компетентен да разгледа искането, свързано с платените антидъмпингови мита. Във всеки случай Съветът и Комисията считат, че твърдяното изопачаване е необосновано, тъй като представените от жалбоподателите пред Първоинстанционния съд доказателства не установяват, че те са били подложени на натиск, за да сключат споразумението с германските митнически власти или са нямали друг избор, освен да сключат посоченото споразумение.
2. Преценка
31. В самото начало следва да се посочи, че в своята жалба жалбоподателите не оспорват квалификацията, направена в точки 47 и 80 от обжалваното съдебно решение, според която исканията им за обезщетение, преценени като недопустими от Първоинстанционния съд, съставляват, от една страна, искания за възстановяване на антидъмпинговите мита, които са платили на германските митнически власти, и от друга страна, искане за възстановяване на адвокатски възнаграждения, платени на национално равнище, които са акцесорни на посочените искания.
32. В това отношение, тъй като жалбоподателите не излагат никакви доводи, които да опровергаят акцесорния характер на адвокатските възнаграждения, платени в рамките на националния спор, свързан с възстановяването на антидъмпинговите мита, разглеждането на второто правнo основаниe на жалбата следователно може да се ограничи до преценката на Първоинстанционния съд, че не е компетентен да се произнесе по искането за възстановяване на антидъмпинговите мита и поради това съгласно обжалваното съдебно решение до недопустимостта на това искане.
33. По-нататък жалбоподателите не оспорват и приложимостта на разпоредбите от МКО, по-специално тези, които уреждат „[в]ъзстановяване и опрощаване[то] на вносни сборове“, както и „правото на обжалване“ на исканията за възстановяване на платените антидъмпингови мита, както е констатирано в точка 42 от обжалваното съдебно решение. Впрочем следва да се отбележи, че приложимостта на тези разпоредби от МКО, а именно членове 236 и 243 от МКО, към исканията за възстановяване на платените от вносител антидъмпингови мита произтича още от Решение по дело Ikea Wholesale(7) .
34. Следователно, както правилно посочва Първоинстанционният съд в точка 43 от обжалваното съдебно решение, вторичното общностно право, в случая МКО, изрично урежда правното средство, предоставено на длъжник за вносни мита, който счита, че неправилно е обложен с такива мита от страна на митническите органи, а именно предвижда, че това правно средство се упражнява на национално равнище съгласно регламентираното от съответната държава членка производство по обжалване, като се спазват принципите, установени с членове 243—246 от МКО.
35. Ето защо, както това следва и от съдебната практика, ако искане за обезщетение се припокрива с иск за възстановяване на недължимо платена сума на националните органи в рамките на прилагането на общностното право или за сметка на Общността, заинтересованото лице следва да сезира компетентните национални юрисдикции, за да могат същите да се произнесат по основателността на този иск(8) .
36. В този контекст, когато частноправен субект счита, че е увреден от прилагането на общностен нормативен акт, който намира за незаконосъобразен, и когато прилагането на този акт е възложено на националните власти, той има възможност да оспори валидността му пред национална юрисдикция в рамките на правния спор между него и националния орган. При условията на член 234 ЕО тази юрисдикция може или дори е длъжна да сезира Съда с преюдициално запитване за преценка на валидността на спорния общностен акт(9) .
37. Без да оспорват обосноваността на тази съдебна практика, напомнена по същество от Първоинстанционния съд в точки 43, 44 и 57 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд главно, че приема, че не е компетентен да разгледа техния иск за обезщетение, свързан с плащането на антидъмпинговите мита, въпреки че националните средства за защита били използвани (и изчерпани), при това без жалбоподателите да са обезщетени напълно за вредата, претърпяна от тях поради незаконосъобразните действия на Общността.
38. С други думи, жалбоподателите изглежда поддържат, че доколкото след сключеното от тях споразумение с германските митнически власти, довело до изчерпване на вътрешните средства за защита, те все пак продължават да носят отговорност за част от вредата, която твърдят, че са претърпели поради недължимото плащане на антидъмпинговите мита (от порядъка на 460 000 EUR), те имали право да претендират пред общностните юрисдикции възстановяването на тази сума, което произтичало от противоправните действия, за които отговорност носели общностните институции, тъй като в този случай тези юрисдикции трябвало да задействат своята субсидиарна компетентност.
39. Несъмнено е вярно, че в Решение по дело Kampffmeyer и др./Комисия(10) Съдът постановява, че за да се разгледа иск за поправяне на вреди, който изглежда се припокрива с искане за възстановяване на недължимо платени суми на националните органи, отговорни за прилагането на общностна правна уредба, трябва предварително да са изчерпани вътрешните правни средства, за да се провери дали твърдяната вреда не може да се поправи на първо място чрез това възстановяване(11) .
40. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд основава мотивите си не толкова на факта, че преди да бъде сезиран от жалбоподат елите не са изчерпани вътрешните правни средства, колкото на изключителната компетентност на националните юрисдикции да се произнасят по исканията за възстановяване на недължимо платени антидъмпингови мита, както по-специално показват точки 48 и 71 от обжалваното съдебно решение.
41. Този подход се подкрепя и от практиката на Съда, по-конкретно в Решение по дело Roquette frères/Комисия(12) и Решение по дело Vreugdenhil/Комисия(13), като впрочем последното се цитира многократно в обжалваното съдебно решение.
42. Докато условието, свързано с изчерпването на националните средства за защита, представлява условие за допустимостта на иска за обезщетение пред общностния съд, обжалваното съдебно решение по-решително отхвърля частично иска за обезщетение на жалбоподателите, като се основава на виждането, изведено от липсата на компетентност
на Първоинстанционния съд да разгледа иск за обезщетение, който се припокрива с иск за възстановяване на недължимо платени антидъмпингови мита. Както вече бе подчертано, все пак Първоинстанционният съд възприема това виждане, основано на неговата липса на компетентност, като в точки 73, 74 и 82 от обжалваното съдебно решение постановява, че искът е „недопустим“, доколкото с него се иска възстановяването на недължимо платени антидъмпингови мита.
43. Този подход най-общо може да изглежда прекалено строг, тъй като, както показва точка 71 от обжалваното съдебно решение, предполага, че Първоинстанционният съд е склонен да приеме, че не е компетентен да се произнесе по иск за обезщетение, който се припокрива с искане за възстановяване на недължимо платени антидъмпингови мита, „дори да се предположи, че Общността е отговорна за твърдяното от жалбоподателите нарушение“.
44. Този подход изглежда предполага и че Първоинстанционният съд би приел, че не е компетентен, включително когато вътрешните правни средства са били изчерпани и поради някакви причини националните юрисдикции не са постановили в полза на ищеца пълно обезщетяване на претърпяната вреда, нанесена чрез плащането на мита, дори ако вредата произтича от твърдени противоправни действия на общностните институции. Такъв впрочем е отправеният от жалбоподателите упрек, който до известна степен е релевантен, като се има предвид, че в Решение по дело Vreugdenhil/Комисия, посочено по-горе, Съдът проверява дали в това дело националните юрисдикции са постановили в полза на разглежданото предприятие пълно възстановяване на недължимо събраните суми от националните органи(14), като това би позволило да се предположи, че Съдът може да се приеме за компетентен да се произнесе по искане за възстановяване, в случай че Vreugdenhil не е получил пълно удовлетворение от постановеното от националните юрисдикции.
45. Въпреки че някои пасажи от мотивите в обжалваното съдебно решение могат да оставят съмнение относно последиците, които Първоинстанционният съд би извел в хипотеза, близка до обстоятелствата, описани в предходната точка, не мисля, че в разглеждания случай доводите на жалбоподателите трябва да се възприемат, тъй като Първоинстанционният съд може единствено да констатира недопустимостта на тяхното искане за възстановяване на недължимо платените антидъмпингови мита.
46. На първо място, доводите на жалбоподателите почиват на недопустимо на етапа на обжалването оспорване на направената от Първоинстанционния съд преценка на фактите, според която сключването на споразумението между жалбоподателите и германските митнически власти е сложило край на образуваните на национално равнище производства, без при това жалбоподателите да твърдят, че в това отношение има изопачаване на доказателствата от Първоинстанционния съд(15) .
47. На второ място, според мен не може Първоинстанционният съд да бъде упрекван, че е пропуснал да констатира, че с разглежданото споразумение жалбоподателите са изчерпали вътрешните средства за защита по смисъла на практиката на Съда.
48. Всъщност по смисъла на тази съдебна практика изчерпването на вътрешните средства за защита включва изчерпването „както на административните, така и на съдебните средства по съответното приложимо националното право“(16), с които се постига възстановяване на недължимо платените суми. Ето защо в точка 56 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд самостоятелно преценява, че след като с разглежданото споразумение жалбоподателите са отказали възможността националните юрисдикции да се произнесат по техните искания за възстановяване на платените от тях антидъмпингови мита, жалбоподателите не могат основателно да твърдят, че са изпълнили условието за изчерпване на всички административни и съдебни средства по съответното приложимо националното право по смисъла на практиката на Съда.
49. На трето място, обратно на това, което твърдят жалбоподателите, сключването на споразумението с германските митнически власти по никакъв начин не може да се сравни с положението, при което националното право не предвижда никакво национално средство за защита, тъй като именно посоченото споразумение слага край на предвидените от МКО национални средства за защита, чийто предмет е възстановяването на недължимо платени антидъмпингови мита.
50. В това отношение жалбоподателите не могат основателно да се позовават на Решение по дело Krohn Import-Export/Комисия, посочено по-горе, тъй като с оглед на фактите в основата на това дело Съдът е приел, че условието за изчерпване на националните средства за защита, предварително условие за допустимостта на иска за поправяне на вреди пред общностния съд, не се прилага с мотива, че такива средства за защита не могат да доведат до обезщетяване на твърдяната вреда(17) . В случая обаче в точки 64—67 от обжалваното съдебно решение, без да допуска грешка при прилагане на правото, Първоинстанционният съд приема, че предвидените от МКО национални средства за защита могат да гарантират по ефективен начин исканото от жалбоподателите възстановяване на антидъмпинговите мита.
51. На четвърто място, твърдението за изопачаване на фактите и доказателствата, разгледани в точка 68 от обжалваното съдебно решение, според мен също трябва да се отхвърли.
52. Ще напомня, че в точка 68 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля довода на жалбоподателите, според който, сключвайки споразумението с германските митнически власти, те не са се отказали доброволно от националните средства за защита, а са били принудени да го направят под натиска, упражнен от общностните или руските органи, по следния начин:
„[…] В това отношение най-напред следва да се констатира, че жалбоподателите не представят никакво доказателство в подкрепа на твърдението си, че били подложени на натиск от страна на общностните или руските органи, за да сключат споразумението, или че натискът, на който били подложени, бил такъв, че да ги принуди да сключат споразумението. Всъщност в подкрепа на твърдението си жалбоподателите представят единствено разменена кореспонденция между руските, общностните и германските власти, в която по същество се обсъждат въпроси относно класирането на вноса на тръби, без обаче от това да следва, че жалбоподателите са били принудени от посочените органи по някакъв начин да предприемат действия за прекратяване на образуваните национални производства. По-нататък, следва да се отбележи, че във всички случаи изглежда жалбоподателите си противоречат в това отношение, тъй като се позовават на факта, че самите те са искали да сключат споразумението с цел да минимизират вредите си. Всъщност, именно по този повод жалбоподателите посочват, че „със споразумението [Trubowest] накрая успява да намали загубата си, тъй като вместо да трябва да плати цялата сума, посочена в данъчните разпореждания, издадени вследствие на неплащането на мита, то приема да плати по-малка, макар и все още значителна сума“. Накрая следва да се констатира, че жалбоподателите не представят никакво доказателство, че наказателното производство, образувано срещу г‑н Makarov, не им е оставяло друг избор, освен да сключат споразумението или още че посоченото наказателно производство е било явно несправедливо“.
53. Макар съгласно постоянната съдебна практика изопачаването на доказателствата, представени в първоинстанционното производство, да подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване, следва да се напомни, че изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствените средства(18) и този, който се позовава на него, трябва да го докаже(19) . Освен това от член 225 ЕО, член 58, първа алинея от Статута на Съда и член 112, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Съда е видно, че именно жалбата трябва да посочва правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане(20) .
54. Според мен жалбата на жалбоподателите обаче не отговаря на тези условия. По-конкретно, в нея по никакъв начин не се посочва кои представени от жалбоподателите в подкрепа на тяхното твърдение пред Първоинстанционния съд важни доказателства той е изопачил. Освен това, като не дават повече разяснения, а само препращат към приложенията към писмената си реплика, подадена пред Първоинстанционния съд, жалбоподателите всъщност искат Съдът да извърши нова преценка на съдържанието на тези приложения, което е извън неговата компетентност в рамките на обжалването.
55. Във всеки случай фактът, че от посочените приложения следва, че общностните и руските органи са били информирани за спора между жалбоподателите и германските митнически власти относно класирането на вноса на тръби, по никакъв начин не доказва, че Първоинстанционният съд е изопачил доказателствата, като е приел, че последните изобщо не доказват, че жалбоподателите са били принудени по някакъв начин да предприемат действия за прекратяване на образуваните национални производства, като сключат разглежданото споразумение.
56. Освен това, както Съветът основателно посочва в писмения си отговор на жалбата, трябва да се отхвърли и твърдението на жалбоподателите относно твърдяното изопачаване на доказателствата, свързани с въздействието, което наказателното производство срещу г‑н Makarov е оказало за сключването на споразумението с германските митнически власти. Всъщност приложение 7 към жалбата, което съдържа решение за спиране на наказателното производство, прието от Landgericht Kleve през ноември 2002 г., т.е. две години преди разглежданото споразумение, не доказва, че Първоинстанционният съд изопачава доказателствата, когато стига до извода, че жалбоподателите не са представили необходимите доказателства, от които да е видно, че наказателното производство не оставя на г‑н Makarov друг избор, освен да сключи това споразумение.
57. Поради всички тези съображения предлагам второто правно основание на жалбата да бъде отхвърлено.
В –	По първото правнo основаниe на жалбата, изведено от грешки при прилагане на правото при тълкуването и при прилагането на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността
58. Това правнo основаниe на жалбата се разделя на две части. Първата част е изведена от неправилно тълкуване на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността. Втората е изведена от неправилно прилагане на условието за наличие на пряка причинно-следствена връзка между твърдяната незаконосъобразност на окончателния регламент и твърдяната вреда.
1.	По първата част от първото правнo основаниe на жалбата, изведена от неправилно тълкуване на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността
а)	Доводи на страните
59. В своята жалба жалбоподателите твърдят, че обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото, тъй като Първоинстанционният съд не е преценил неправомерните действия, за които се отнася оплакването, преди да разгледа причинно-следствената връзка. В хода на съдебното заседание жалбоподателите формулират това оплакване малко по-различно, като поддържат, че когато общностният съд проверява наличието на причинно-следствената връзка или прекъсването на таз и връзка, е необходимо да провери в какъв правен контекст се вписва тази връзка, по-конкретно противоправните действия, с които е свързана.
60. Съветът и Комисията считат, че в съответствие със съдебната практика Първоинстанционният съд не е бил длъжен да се произнесе по всички условия за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността, ако едно от тях не е налице. Не съществувал никакъв принцип, който да задължава Първоинстанционния съд да се произнесе по твърдяната незаконосъобразност, преди да провери наличието на причинно-следствена връзка между тази незаконосъобразност и твърдяната вреда.
б)	Преценка
61. С оглед на практиката на Съда доводите на жалбоподателите в подкрепа на първата част от първото правнo основаниe на жалбата не могат да се възприемат.
62. Трябва да се напомни, че ангажирането на извъндоговорната отговорност на Общността предполага изпълнението на три условия, а именно неправомерност на поведението, за което се упрекват институциите, наличие на твърдяната вреда и наличие на причинно-следствена връзка между поведението и претендираната вреда(21) .
63. Според постоянната съдебна практика тези три условия трябва да са изпълнени кумулативно, което обосновава отхвърлянето на иска за обезщетение, ако едно от тях не е налице, без да е необходимо да се проверяват другите условия(22) .
64. Освен това, както жалбоподателите признават в точка 5 от жалбата си, за общностния съд не съществува никакво задължение да извършва в определен ред проверката на условията за ангажиране на отговорност на дадена институция(23) .
65. Разбира се, тази преценка се прилага за проверката на условието, свързано с причинно-следствената връзка между твърдените незаконосъобразни действия и вреда.
66. В това отношение е важно да се посочи, че освен това Съдът вече е потвърждавал подхода на Първоинстанционния съд, според който няма никаква необходимост съдията да проверява първо наличието на нарушение от страна на дадена институция, ако първоинстанционната юрисдикция приема, че едното от другите две условия не е налице в разглеждания случай, с който е сезирана(24) .
67. В разглеждания случай, след като Първоинстанционният съд счита, че условието, свързано с причинно-следствената връзка между твърдените противоправни действия и вредата, за която се поддържа, че е претърпяна, не е изпълнено, той по никакъв начин не е бил длъжен да се произнесе относно наличието на нарушение от страна на институциите при приемането на окончателния регламент или относно наличието на вредата, която жалбоподателите твърдят, че са претърпели. При това положение Първоинстанционният съд основателно е могъл да се ограничи до преценка на условието, свързано с наличието на причинно-следствена връзка, като само за целите на тази преценка
предположи, че другите две условия са изпълнени, както изтъкват жалбоподателите, и което по-конкретно следва от точки 98, 107 и 121 от обжалваното съдебно решение.
68. Ще добавя, че жалбоподателите не са пояснили как проверката от страна на Първоинстанционния съд на твърдените противоправни действия би се отразила както върху преценката на условието за причинно-следствена връзка, извършена в обжалваното съдебно решение, така и върху диспозитива на последното.
69. Разбира се, само ако Съдът трябва да установи, че обжалваното съдебно решение би следвало да се отмени, тъй като същото постановява липсата на причинно-следствена връзка между незаконосъобразните действия и твърдяната от жалбоподателите вреда, следва да се приеме, че Първоинстанционният съд неправилно е пропуснал да се произнесе поне по едно от другите две условия за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Общността. Не мисля обаче, че Съдът може да стигне до такова заключение поради причините, изложени при разглеждането на втората част от настоящото правнo основаниe на жалбата.
70. Ето защо според мен първата част от първото правнo основаниe на жалбата следва да се отхвърли.
2.	По втората част от първото правнo основаниe на жалбата, изведено от неправилно прилагане на условието, свързано с наличието на пряка причинно-следствената връзка между твърдяната незаконосъобразност на окончателния регламент и претендираната вреда
а)	Доводи на страните
71. Най-напред жалбоподателите подчертават, че именно наличието на пряка причинно-следствена връзка между твърдяната незаконосъобразност и вредата, чието обезщетение се иска, представлява подходящият критерий, за да се установи дали е изпълнено условието, свързано с причинно-следствената връзка. В това отношение те считат, че неправилно в точка 112 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, че те се позовават на различно от предобладаващото в общностното право схващане за причинно-следствената връзка. Напротив, жалбоподателите твърдели пред Първоинстанционния съд, че без приемането на незаконосъобразния окончателен регламент, те не биха претърпели вреда, тъй като незаконосъобразните антидъмпингови мита нямало да бъдат платени. Освен това жалбоподателите считат, че Първоинстанционният съд е приложил прекалено стриктен критерий за причинно-следствена връзка, основан на изключителна и пряка вреда, което противоречало на собствената му съдебна практика, по-специално на тази в точка 81 от Решение на Първоинстанционния съд по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия(25) .
72. По-нататък, относно констатацията на Първоинстанционния съд, свързана с липсата в случая на достатъчно пряка причинно-следствена връзка, жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е изходил от две недоказани и ирелевантни хипотези, а именно, дали окончателният регламент се прилага за внесените стоки от жалбоподателите и дали последните са допуснали грешка при класирането на техния внос, вместо да провери дали без незаконосъобразните действия на Общността би настъпила вреда. В това отношение жалбоподателите повтарят твърдението си, според което Първоинстанционният съд не може да откаже да се произнесе по наличието на противоправни действия на общностните институции.
73. По отношение на първата разглеждана от Първоинстанционния съд хипотеза, а именно тази, при която окончателният регламент не се прилага за осъществения внос и жалбоподателите не са допуснали грешка при класирането на този внос, жалбоподателите поддържат, че по същество Първоинстанционният съд е обявил, че не е компетентен, поради факта че претърпяната вреда е била причинена от германските митнически власти, което противоречало на Определение на Първоинстанционния съд по дело Sinara Handel/Съвет и Комисия(26), постановено по повод на същите твърдени противоправни действия. Още повече, жалбоподателите посочват, че не искат обезщетяване на вредата, претърпяна поради твърдяна грешка при класирането на техния внос от германските митнически власти, а обезщетяване на вредата, причинена поради въвеждането на незаконосъобразни антидъмпингови мита от окончателния регламент. Освен това Първоинстанционният съд изопачил доводите на жалбоподателите относно свободата на преценка на германските власти, преди в точки 114 и 115 от обжалваното съдебно решение да стигне до извода, че по същество той не е компетентен да се произнесе по вредата, причинена от националните мерки.
74. Относно втората разглеждана от Първоинстанционния съд хипотеза според жалбоподателите посоченият съд неправилно приема, че причинно-следствената връзка била прекъсната поради неполагането на достатъчна дължима грижа, тъй като не поискали обвързваща тарифна информация, дори без предварително да установи наличието на причинно-следствена връзка. Жалбоподателите поддържат също, че при хипотезата, при която окончателният регламент се прилага за техния внос, те биха продължавали да бъдат длъжни да плащат незаконосъобразно въведените антидъмпингови мита и да понасят вреди, най-малкото предвид пропуснатите ползи за Trubowest, неизплатените на г‑н Makarov заплати и изпълнителните мерки от страна на германските митнически власти с цел събиране на митата, дължими въз основа на окончателния регламент, които митническите власти са длъжни да събират. Жалбоподателите твърдят, че дори да се предположи, че са поискали обвързваща тарифна информация, то въпреки всичко вредата би настъпила, защото митата при всички положения трябвало да се платят.
75. Накрая жалбоподателите критикуват Първоинстанционния съд за това, че си противоречи, тъй като в точка 121 от обжалваното съдебно решение приема, че са положили дължимата грижа, докато в точка 133 от посоченото съдебно решение им се вменява липса на необходима грижа.
76. Докато в самото начало с оглед именно на доводите, изложени от жалбоподателите, без да следват каквато и да е система, Съветът иска да установи дали настоящата част достатъчно ясно идентифицира грешка при прилагане на правото, която да опорочава мотивите на Първоинстанционния съд, Комисията счита, че като се изключи твърдението, според което Първоинстанционният съд е приложил прекалено стриктен критерий за причинно-следствена връзка, същността на упреците, отправени от жалбоподателите, се изразява в оспорване на фактите, както те са преценени в първоинстанционното производство.
77. Освен това Комисията добавя, че дори да има грешка при прилагане на правото в мотивите на Първоинстанционния съд, то в хипотезата, при която осъщественият от жалбоподателите внос попада в приложното поле на окончателния регламент, грешката е била допусната в полза на жалбоподателите. Всъщност според Комисията напълно излишно е Първоинстанционният съд да отива толкова далеч и да разглежда тази хипотеза, което би означавало да признае, че едно от условията за ангажиране на отговорността по член 288 ЕО е изпълнено, при положение че напротив, жалбоподателите не полагат никакви усилия, за да докажат в първоинстанционното производство, че техният внос попада в приложното поле на окончателния регламент. Според Комисията обаче всъщност отговорността на Общността по член 288 ЕО може евентуално да бъде ангажирана само при тази хипотеза, ако жалбоподателите бяха доказали, че са претърпели вреда в резултат на правилно прилагане на окончателния регламент от германските митнически власти.
78. Във всеки случай Съветът и Комисията считат, че доводите на жалбоподателите са необосновани.
79. Комисията най-напред напомня, че обратно на твърденията на жалбоподателите Първоинстанционният съд никога не е приемал, че не е компетентен по отношение на елементи от вредата, различни от тези, които са свързани с плащането на антидъмпингови мита. В това отношение както Съветът, така и Комисията поддържат, че позоваването на Определение на Първоинстанционния съд по дело Sinara Handel/Съвет и Комисия, посочено по-горе, е неуместно, по-специално тъй като твърдените по това дело вреди се отнасят конкретно до плащането на антидъмпингови мита, а не до други видове вреди като разглежданите по същество в обжалваното съдебно решение.
80. По-нататък Съветът отхвърля изложената от жалбоподателите теза, според която е доказана достатъчна причинно-следствената връзка, ако при липса на въпросния незаконосъобразен акт жалбоподателите не биха претърпели вреда. Такова виждане за причинно-следствената връзка противоречало на цитираната в обжалваното съдебно решение съдебна практика. Освен това според Комисията Първоинстанционният съд изобщо не е приложил прекалено стриктен критерий за причинно-следствена връзка и подходът му напълно отговарял на възприетия от него подход в Решение по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия, посочено по-горе.
81. Накрая Съветът и Комисията считат, че за да оцени причинно-следствената връзка, Първоинстанционният съд правилно е анализирал двете посочени по-горе фактически хипотези с оглед на двусмисленото становище по този въпрос на самите жалбоподатели. Според Съвета и Комисията в критиките си в това отношение жалбоподателите само оспорват преценката на фактите и не доказват, че анализът на причинно-следствена връзка, извършен от Първоинстанционния съд, е неправилен от правна гледна точка.
82. Що се отнася до оплакванията на жалбоподателите, свързани с разглеждането от Първоинстанционния съд на първата хипотеза, Съветът и Комисията считат, че жалбоподателите по никакъв начин не доказват своите твърдения.
83. Що се отнася до изложените критики на анализа, извършен от Първоинстанционния съд в рамките на втората хипотеза, Съветът и Комисията напомнят, че обратно на това, което твърдят жалбоподателите, Първоинстанционният съд разглежда само онези елементи на вредата, които не са свързани с плащането на антидъмпингови мита. Още повече, според Съвета жалбоподателите не доказват, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, когато заключава, че фактът, че жалбоподателите не са положили дължимата грижа, е прекъснал (евентуалната) връзка между окончателния регламент и онези части от вредата, които не са свързани с плащането на антидъмпингови мита. В това отношение Съветът добавя, че няма никакво противоречие между мотивите в точки 121 и 133 от обжалваното съдебно решение, като в първата просто не се констатира, че жалбоподателите са положили особена дължима грижа. Освен това според Комисията е ясно, че ако Първоинстанционният съд приема, че причинно-следствената връзка е прекъсната от липсата на дължима грижа от страна на жалбоподателите, то това е така, защото предварително допуска, че това поведение е допринесло за твърдяната вреда. Накрая според Комисията положението на жалбоподателите се изменя по посочения начин и те понасят вреди единствено поради това че не получават незабавно обвързваща тарифна информация и следователно това положение и тези вреди не произтичат пряко от приемането на окончателния регламент, както правилно постановява Първоинстанционният съд в точка 116 от обжалваното съдебно решение.
б)	Преценка
i)	По допустимостта
84. Обратно на това, което поддържат Съветът и Комисията, не смятам, че разглежданата понастоящем част от първото правнo основаниe на жалбата е напълно (или в основната си част) недопустима.
85. В това отношение е важно да се уточни, че Съдът вече се е произнесъл, че в областта на извъндоговорната отговорност на Общността въпросът за наличието на причинно-следствена връзка между вредоносния факт и вредата — условие, за да се носи тази отговорност — представлява правен въпрос, а именно въпрос, свързан с правната квалификация на фактите от първоинстанционната юрисдикция, който следователно подлежи на контрол от Съда в рамките на обжалването(27) .
86. Поради това не виждам как такова разрешение няма да се приложи в обратното положение, т.е. когато в жалбата си жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е изключил наличието на причинно-следствена връзка между противоправните действия и твърдяната вреда с оглед на изложените пред него факти по случая. Всъщност тук все става въпрос за квалифициране на факти, което съответно също трябва да бъде подложено на контрол от Съда, когато той се произнася в рамките на обжалването.
87. Въпреки това предвид липсата на ясна позиция от жалбоподателите по този въпрос в жалбата им, като те многократно напомнят вредата, нанесена им в резултат на плащането на твърдените незаконосъобразни антидъмпингови мита, важно е да се отбележи, че в светлината на отговора, който бе даден на второто правнo основаниe на жалбата, разглеждането на настоящата част от първото правнo основаниe на жалбата не може да обхване двата елементи на вредата — според мен основателно — обявени за недопустими от Първоинстанционния съд.
88. Според мен от това следва, че втората част от първото правнo основаниe е допустима, доколкото в нея Първоинстанционният съд се упреква, че е изключил причинно-следствена връзка между противоправните действия, които се вменяват на общностните институции, и, от една страна, имуществените вреди, състоящи се в пропуснати ползи за Trubowest и в загуба на заплати от страна на г‑н Makarov, както и от друга страна, неимуществените вреди, които последният бил претърпял.
ii)	По съществото на спора
89. Според съдебната практика причинно-следствената връзка, изисквана за да се ангажира извъндоговорната отговорност на Общността по смисъла на член 288, втора алинея ЕО, е налице, когато вредата е пряка последица от въпросното противоправно действие(28) .
90. Следователно, както на практика е постъпил в обжалваното съдебно решение, впрочем без това да се оспорва от жалбоподателите, Първоинстанционният съд трябва да провери дали посоченият в конкретния случай незаконосъобразен акт е причинил пряко твърдяната вреда, за да се установи наличието на пряка причинно-следствена връзка между поведението, за което е упреквана Общността, и твърдяната вреда(29) .
91. Също така в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно напомня, че при проверката на причинно-следствената връзка, която трябва да съществува между поведението, за което е упреквана Общността, и твърдяната от увреденото лице вреда, е важно да се провери дали последното, за да избегне риска от това то самото да понесе вредите, е положило необходимата грижа да ги избегне или да ограничи техния размер(30), което предполага, че дори укоримите действия да допринасят за настъпването на твърдяната вреда, причинно-следствената връзка може да се прекъсне от проява на небрежност от страна на увреденото лице, която следователно може да съставлява основната причина за вредите.
92. Без да оспорват тези предпоставки, жалбоподателите най-напред упрекват Първоинстанционния съд, че е изходил от две ирелевантни хипотези, за да провери достатъчно прекия характер на причинно-следствената връзка между укоримите действия и твърдените елементи на вредата.
93. В това отношение е вярно, че за да осъществи своя контрол относно наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка, Първоинстанционният съд проверява, от една страна, дали тази връзка може да се изведе в хипотезата, в която окончателният регламент не се прилага за техния внос, следователно в случая, в който жалбоподателите не са допуснали грешка при класирането на техния внос. В тази хипотеза в точки 108—115 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд стига до извода, че твърдените вреди са резултат изключително от действията на германските митнически власти, доколкото са обложили посочения внос с антидъмпингови мита, когато този внос дори не попада в приложното поле на окончателния регламент. Ето защо Първоинстанционният съд заключава, че в тази хипотеза Общността не може да носи отговорност.
94. В точки 116—133 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд проверява обратната хипотеза, а именно тази, при която окончателният регламент се прилага за осъществения от жалбоподателите внос, но последните не са го класирали правилно. От тази проверка Първоинстанционният съд стига до заключението, че в разглежданата хипотеза Общността отново не може да носи отговорност, доколкото основната причина за претендираните вреди би била резултат от собственото поведение на жалбоподателите.
95. Като цяло подходът на Първоинстанционния съд, изразяващ се по-скоро в това да провери две фактически хипотези, а не да определи коя от двете е правилна, изобщо не ми изглежда неправилен, по-специално с оглед на обстоятелствата в настоящото дело.
96. Със сигурност е очевидно за предпочитане като съд, който разглежда делото по същество, Първоинстанционният съд да може да извърши всички фактически констатации, които да му позволят да реши спора. Вярно е също, че като основава мотивите си, както в случая, на две диаметрално противоположни хипотези, едната от двете по необходимост е неправилна.
97. Въпреки това Първоинстанционният съд не може да бъде упрекван, че се основава на такива фактически хипотези, по-специално когато същите обхващат всички възможни варианти, предвидими в даден случай, и тяхното алтернативно разглеждане води до един и същ резултат. Освен това подходът на съда, който разглежда делото по същество, изразяващ се по-скоро в обосноваване чрез хипотези, отколкото в установяване на факти, също изглежда е единственият възможен подход, когато, както в случая, разглежданите факти, а именно въпросът дали осъщественият от жалбоподателите внос е бил класиран правилно по тарифата, е обект на противоречия, както потвърждават точки 105 и 106 от обжалваното съдебно решение — впрочем, без тези противоречия да се изясняват в хода на съдебното заседание пред Съда — и когато този въпрос зависи на първо място от преценката на националните митнически власти в съответствие с напомнените в точка 124 от обжалваното съдебно решение разпоредби на МКО. Освен това според мен възприетият в обжалваното съдебно решение подход допринася също за доброто правораздаване, като отговаря по възможно най-изчерпателен начин на изложените от жалбоподателите доводи в първоинстанционното производство.
98. При тези обстоятелства твърдението на жалбоподателите, че фактическите хипотези, на които Първоинстанционният съд основава преценката си, са ирелевантни, не ми изглежда приемлива. Всъщност именно анализът на двете хипотези позволява да се прецени дали общностните институции са пряко отговорни за твърдяната вреда, като са приели окончателния регламент, чиято незаконосъобразност се изтъква.
99. Според мен релевантността на тези хипотези е ясна, като се има предвид, че една от твърдените от жалбоподателите имуществени вреди се изразява в пропуснати ползи за Trubowest, произтичащи от неговото решение да спре вноса в Общността на разглежданите стоки, считано от 27 октомври 1999 г., поради налагането на антидъмпинговите мита. Всъщност в съответствие с възприетия от съдебната практика критерий, за да се провери дали налагането на антидъмпингови мита от окончателния регламент е пряката причина за пропуснатите ползи за Trubowest, напълно правилно е Първоинстанционният съд, без да установява и преценява самите факти, да разгледа както фактическата хипотеза, при която с оглед на тарифното му класиране осъщественият от жалбоподателите внос наистина попада в приложното поле на окончателния регламент, така и обратната хипотеза.
100. Така, на първо място, ако окончателният регламент не се прилага
за осъществения от жалбоподателите внос, от правна гледна точка е правилно да се констатира, както впрочем Първоинстанционният съд приема в точки 108—110 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателите не могат да считат претендираните пропуснати ползи за резултат от твърдяното незаконосъобразно приемане на окончателния регламент от общностните институции, тъй като приемането на този регламент не може да има никакво значение за вноса.
101. В това отношение, що се отнася конкретно до първата разглеждана от Първоинстанционния съд хипотеза, жалбоподателите неоснователно го упрекват и за това, че се е позовал на „прекалено стриктен критерий за причинно-следствена връзка, основан на изключителна и пряка вреда“. Напротив, правилно Първоинстанционният съд напомня, по-специално в точка 113 от обжалваното съдебно решение, че практиката на Съда изключва възможността отговорността на Общността да се ангажира за вредите, пряка причина за които са твърдените противоправни действия на трето лице, конкретно в случая — германските митнически власти.
102. Според мен изложените от жалбоподателите допълнителни доводи са явно неотносими, тъй като с тях само се оспорват преценки, които са напълно второстепенни спрямо основния извод, изведен от анализа на първата хипотеза, разгледана от Първоинстанционния съд, според която жалбоподателите не могат да приемат, че елементи на претендираните вреди се дължат на твърдени противоправни действия от страна на Общността. Ще добавя, че тази преценка по-специално се отнася и до многократните позовавания на страните на производството по обжалване на Определение на Първоинстанционния съд по дело Sinara Handel/Съвет и Комисия, посочено по-горе, като критерий за проверка на валидността на диспозитива на обжалваното съдебно решение, тъй като Съдът е сезиран само с жалба срещу посоченото съдебно решение, без да е обвързан с посоченото определение.
103. На второ място, ако разглежданият внос попада в приложното поле на окончателния регламент, хипотеза, разглеждана в точки 116—133 от обжалваното съдебно р ешение, тогава Първоинстанционният съд трябва да провери дали пропуснатите ползи за Trubowest — както и другите два елемента на вредата, — които могат да произтичат от твърдяното незаконосъобразно приемане на окончателния регламент, не могат да се дължат основно на друга причина.
104. Следователно в съответствие с напомнената в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение практика на Съда точно такъв е извършеният от Първоинстанционния съд контрол в рамките на втората проверявана хипотеза, който приключва с констатацията, че двата елемента на имуществената и неимуществената вреда се дължат основно на небрежност или на това, че жалбоподателите не са положили в достатъчна степен дължима грижа.
105. В това отношение считам, че жалбоподателите неправилно упрекват Първоинстанционния съд, че е констатирал, по-специално в точка 122 от обжалваното съдебно решение, прекъсването на причинно-следствената връзка, без преди това да установи наличието на такава връзка. Всъщност от посочената точка от обжалваното съдебно решение ясно следва, че за целите на преценката на наличието на причинно-следствена връзка Първоинстанционният съд разглежда хипотезата, при която твърдените противоправни действия на Съвета и Комисията може да са допринесли за настъпването на претендираните вреди, за да стигне до извода, че при всички положения в разглеждания случай жалбоподателите не са положили необходимата грижа, за да избегнат или ограничат посочените вреди, обстоятелство, което според съдебната практика позволява да се отхвърли наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка между вредата и твърдените противоправни действия на Общността.
106. Поради това подробната проверка, която извършва Първоинстанционният съд в точки 122—132 от обжалваното съдебно решение относно прекъсването на причинно-следствената връзка поради неположена в достатъчна степен дължима грижа от страна на жалбоподателите — тъй като последните не са следвали предвидената в МКО специфична процедура, за да си гарантират правна сигурност относно точността на тарифното класиране на техния внос, — правилно се основава на предварителната предпоставка, че разглежданото противоправно поведение е допринесло за настъпването на посочените елементи на вредата.
107. Освен това в критиките си по същество на преценката на Първоинстанционния съд жалбоподателите неправилно се позовават на твърдяното незаконосъобразно плащане на антидъмпинговите мита, тъй като посочената преценка не се отнася до този елемент на вредата.
108. Накрая, като твърдят, че има противоречие между мотивите в точки 121 и 133 от обжалваното съдебно решение, според мен жалбоподателите тълкуват неправилно посочените точки. Всъщност нито един пасаж от точка 121 от обжалваното съдебно решение не изглежда да признава, че жалбоподателите са положили особена дължима грижа. Като посочва в тази точка, че дори да се предположи наличието на противоправни действия от страна на общностните институции, то тези действия не могат да са основната причина за претендираните от жалбоподателите вреди „като се има предвид положената от жалбоподателите дължима грижа“, според мен Първоинстанционният съд се позовава на равнището на дължима грижа на жалбоподателите, без конкретно да преценява точно каква грижа са положили, като преценката на последната е направена в точка 122 от обжалваното съдебно решение, чието съдържание е възпроизведено като междинно заключение в точка 133 от посоченото съдебно решение.
109. По всички тези причини считам, че втората част от първото правнo основаниe на жалбата, както и посоченото правнo основаниe, трябва да се отхвърлят.
110. Следователно според мен жалбата трябва се отхвърли.
III – По съдебните разноски
111. Съгласно член 122, първа алинея от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 69, параграф 2 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Съветът и Комисията са направили искане жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски и изтъкнатите от последните правни основания според мен не би трябвало да бъдат приети, жалбоподателите следва да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски в производството по жалбата.
IV – Заключение
112. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да реши, както следва:
„1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда Trubowest Handel GmbH и г‑н Makarov да заплатят съдебните разноски“.
(1) .
(2)  –	Решение от 9 юли 2008 г. (T‑429/04, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(3)  –	ОВ L 322, стр. 1.
(4)  –	Регламент от 16 юли 2004 г. за изменение на окончателния регламент (ОВ L 246, стр. 10).
(5)  –	ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58.
(6)  –	Решение от 26 февруари 1986 г. (175/84, Recueil, стр. 753).
(7)  –	Решение от 27 септември 2007 г. (C‑351/04, Сборник, стр. I‑7723, точки 66 и 67).
(8)  –	Вж. в този смисъл Решение от 21 май 1976 г. по дело Roquette frères/Комисия (26/74, Recueil, стр. 677, точка 11), Решение от 30 май 1989 г. по дело Roquette frères/Комисия (20/88, Recueil, стр. 1553, точка 14), Решение от 13 март 1992 г. по дело Vreugdenhil/Комисия (C‑282/90, Recueil, стр. I‑1937, точка 12), както и Решение по дело Ikea Wholesale, посочено по-горе (точка 68). По отношение на иск за обезщетение, който се припокрива с искане за възстановяване на данъци, вж. също Решение от 25 октомври 1972 г. по дело Haegeman/Комисия (96/71, Recueil, стр. 1005, точки 9—11).
(9)  –	Вж. Решение от 5 декември 1979 г. по дело Amylum и Tunnel Refineries/Съвет и Комисия (116/77 и 124/77, Recueil, стр. 3497, точка 14) и Решение от 12 април 1984 г. по дело Unifrex/Комисия и Съвет (281/82, Recueil, стр. 1969, точка 11). Вж. също Решение от 26 ноември 1975 г. по дело Société des grands moulins des Antilles/Комисия (99/74, Recueil, стр. 1531, точка 23), както и Решение на Първоинстанционния съд от 18 септември 1995 г. по дело Nölle/Съвет и Комисия (T‑167/94, Recueil, стр. II‑2589, точка 35).
(10)  –	Решение от 14 юли 1967 г. (5/66, 7/66, и 13/66—24/66, Recueil, стр. 317).
(11)  –	Решение по дело Kampffmeyer и др./Комисия, посочено по-горе (стр. 341).
(12)  –	Решение от 30 май 1989 г., посочено по-горе (точка 14).
(13)  –	Решение, посочено по-горе (точка 14).
(14)  –	Пак там (точка 14).
(15)  –	Съгласно постоянната съдебна практика на етапа на обжалването, освен в случай на изопачаване на доказателствата, които са му били представени, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда. В това отношение вж. по-специално Решение от 23 април 2009 г. по дело AEPI/Комисия (C‑425/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 44 и цитираната съдебна практика).
(16)  –	Решение по дело Kampffmeyer/Комисия, посочено по-горе (стр. 341).
(17)  –	Решение по дело Krohn Import-Export/Комисия, посочено по-горе (точки 28 и 29).
(18)  –	Вж. по-специално Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия, (C‑167/04 P, Recueil, стр. I‑8935, точка 108), както и Решение от 3 септември 2009 г. по дело Moser Baer India/Съвет (C‑535/06 P, все още непубликувано в Сборника, точка 33 и цитираната съдебна практика).
(19)  –	Вж. по-специално Решение от 24 септември 2009 г. по дело Erste Group Bank и др./Комисия (C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P и C‑137/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 200) и Определение от 11 ноември 2003 г. по дело Martinez/Парламент (C‑488/01 P, Recueil, стр. I‑13355, точка 54).
(20)  –	Вж. по-специално Решение от 6 март 2003 г. по дело Interporc/Комисия (C‑41/00 P, Recueil, стр. I‑2125, точка 15); Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Koninklijke Coöperatie Cosun/Комисия (C‑68/05 P, Recueil, стр. I‑10367, точка 54) и Решение от 21 февруари 2008 г. по дело Комисия/Girardot (C‑348/06 P, Сборник, стр. I‑833, точка 88).
(21)  –	В този смисъл вж. по специално Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Brazzelli Lualdi и др., (C‑136/92 P, Recueil, стр. I‑1981, точка 42), Решение от 9 септември 1999 г. по дело Lucaccioni/Комисия (C‑257/98 P, Recueil, стр. I‑5251, точка 11), Решение от 9 септември 2008 г. по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия (C‑120/06 P и C‑121/06 P, Сборник, стр. I‑6513, точка 106), както и Решение от 30 април 2009 г. по дело CAS Succhi di Frutta/Комисия (C‑497/06 P, точка 39).
(22)  –	Вж. по-специално Решение от 15 септември 1994 г. по дело KYDEP/Съвет и Комисия, (C‑146/91, Recueil, стр. I‑4199, точка 81), както и Решение по дело Lucaccioni/Комисия, посочено по-горе (точка 14), Решение по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия, посочено по-горе (точка 166), и Решение по дело CAS Succhi di Frutta/Комисия, посочено по-горе (точка 40).
(23)  –	Решение по дело Lucaccioni/Комисия, посочено по-горе (точка 13).
(24)  –	Вж. Решение по дело Lucaccioni/Комисия, посочено по-горе (точки 12, 15 и 16), както и Определение от 12 април 2005 г. по дело DLD Trading Company Import-Export/Съвет (C‑80/04 P, точка 50), което потвърждава, че Първоинстанционният съд основателно може да приеме, че пряката причинно-следствена връзка между действията, които се вменяват на институцията, и твърдяната от жалбоподателката вреда не е установена, без предварително да се произнася по твърдяната незаконосъобразност на тези действия, нито по наличието на твърдяната вреда.
(25)  –	Решение от 14 декември 2005 г. (T‑69/00, Recueil, стр. II‑5393).
(26)  –	Определение от 5 февруари 2007 г. (T‑91/05, Сборник, стр. II‑245).
(27)  –	Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Schneider Electric (C‑440/07 P, все още непубликувано в Сборника, точки 192 и 193).
(28)  –	Вж. по-специално Решение от 4 октомври 1979 г. по дело Dumortier и др./Съвет (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 и 45/79, Recueil, стр. 3091, точка 21), Решение от 28 юни 2007 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑331/05 P, Сборник, стр. I‑5475, точка 23) и Решение по дело CAS Succhi di Frutta/Комисия, посочено по-горе (точка 59).
(29)  –	В този смисъл вж. Решение по дело CAS Succhi di Frutta/Комисия, посочено по-горе (точка 60 и цитираната съдебна практика).
(30)  –	В този смисъл вж. Решение от 19 май 1992 г. по дело Mulder и др./Съвет и Комисия (C‑104/89 и C‑37/90, Recueil, стр. I‑3061, точка 33), Решение от 5 март 1996 г. по дело Brasserie du pêcheur и Factortame (C‑46/93 и C‑48/93, Recueil, стр. I‑1029, точки 84 и 85) и Решение от 16 март 2000 г. по дело Парламент/Bieber (C‑284/98 P, Recueil, стр. I‑1527, точка 57).