Mål C‑338/14
Quenon K. SPRL
mot
Beobank SA och Metlife Insurance SA
(begäran om förhandsavgörande från Cour d’appel de Bruxelles)
”Begäran om förhandsavgörande – Självständiga handelsagenter – Direktiv 86/653/EEG – Artikel 17.2 – Huvudmannens uppsägning av agenturavtalet – Ersättning åt handelsagenten - Förbud mot att kombinera kundersättning och skadestånd – Handelsagentens rätt till skadestånd som komplement till kundersättningen - Villkor”
Sammanfattning – Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 3 december 2015
1.        Begäran om förhandsavgörande – Domstolens behörighet – Gränser – Tolkning begärd på grund av att en unionsbestämmelse är tillämplig till följd av en hänvisning som görs i nationell rätt – Behörighet att lämna denna tolkning
(Artikel 267 FEUF)
2.        Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Självständiga handelsagenter – Direktiv 86/653 – Mål
(Rådets direktiv 86/653, skäl 2 och 3)
3.        Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Självständiga handelsagenter – Direktiv 86/653 – Handelsagentens rätt till ersättning – Ersättning som inte helt täcker den skada som lidits – Beviljande av kompletterande skadestånd – Tillåtet – Medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning – Villkor
(Rådets direktiv 86/653, artikel 17.2 och 17.3)
4.        Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Självständiga handelsagenter – Direktiv 86/653 – Handelsagentens rätt till ersättning – Beviljande av kompletterande skadestånd – Villkor
(Rådets direktiv 86/653, artikel 17.2)
1.        Se domen.
(se punkterna 17 och 18)
2.        Se domen.
(se punkterna 21–23)
3.        Artikel 17.2 i direktiv 86/653 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att en handelsagent, vid agenturavtalets upphörande, har rätt till både en kundersättning vars belopp inte får överstiga ett belopp motsvarande ett års ersättning och ett kompletterande skadestånd om kundersättningen inte täcker hela den verkliga skadan, såvitt en sådan lagstiftning inte medför att handelsagenten får dubbel ersättning för förlorade provisioner på grund av uppsägningen av agenturavtalet.
Det framgår av lydelsen samt en systematisk tolkning av artikel 17.2 c i direktiv 86/653 att handelsagenter får beviljas skadestånd som ett komplement till ersättningen och att detta skadestånd inte är underkastat villkoren i artikel 17.2 a i direktivet eller det högsta belopp som är föreskrivet i artikel 17.2 b i direktivet. Eftersom det i direktivet inte lämnas några precisa upplysningar beträffande förutsättningarna för att en handelsagent ska kunna göra anspråk på skadestånd, ankommer det således på medlemsstaterna att inom sitt utrymme för skönsmässig bedömning bestämma dessa förutsättningar och de närmare processuella reglerna. . Medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet av artikel 17.2 c i direktivet är emellertid begränsat av skyldigheten att välja något av de system för gottgörelse som föreskrivs i punkt 2 respektive punkt 3 i den artikeln, utan att kunna kombinera de båda systemen. Beviljandet av skadestånd får därför inte medföra att dubbel ersättning beviljas genom att kundersättningen kombineras med skadestånd för den skada som är följden bland annat av förlusten av provisioner på grund av att avtalet sagts upp.
(se punkterna 30, 32, 34 och 35 samt punkt 1 i domslutet)
4.        Artikel 17.2 c i direktiv 86/653 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter ska tolkas så, att det för att skadestånd ska beviljas inte krävs att det är styrkt att det föreligger ett vållande som kan tillskrivas huvudmannen, vilket står i orsakssamband med den påstådda skadan, men att det krävs att den påstådda skadan ska vara skild från den skada som gottgörs genom kundersättningen.
Förutsättningarna för att handelsagenten ska ha rätt till skadestånd preciseras nämligen inte i direktivet, och särskilt inte i artikel 17.2 c. Det ankommer därför på medlemsstaterna att i sin nationella rätt bestämma huruvida beviljandet av skadestånd är beroende av att det föreligger vållande, i form av avtalsbrott eller oaktsamhet, som kan tillskrivas huvudmannen och vilket står i orsakssamband med den påstådda skadan.
Det framgår nämligen av det faktum att olika uttryck använts för att benämna de båda komponenterna i systemet med kundersättning i artikel 17.2 i direktivet – nämligen ”gottgörelse” och ”skadestånd” –, av att skadeståndet är komplementärt och fakultativt samt av den skilda harmoniseringsgrad som direktivet förutser för dessa båda komponenter, att ersättningen till handelsagenten i form av skadestånd endast kan avse en skada som är skild från den skada som gottgörs genom kundersättningen. Om det förhöll sig annorlunda skulle det ersättningstak som anges i artikel 17.2 b i direktivet kunna kringgås.
(se punkterna 37, 38 och 40–42 samt punkt 2 i domslutet)