62014CC0255_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande begäran om förhandsavgörande avser proportionaliteten hos en administrativ sanktionsavgift som förskrivs i ungersk lag för beivra underlåtenhet att iaktta anmälningsplikten enligt artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1889/2005 av den 26 oktober 2005 om kontroller av kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen.(2)
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
1. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
2. Artikel 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) med rubriken ”Rätt till egendom” avser och skyddar rätten till egendom i punkt 1. I denna punkt föreskrivs följande:
”Var och en har rätt att besitta lagligen förvärvad egendom, att nyttja den, att förfoga över den och att testamentera bort den. Ingen får berövas sin egendom utom då samhällsnyttan kräver det, i de fall och under de förutsättningar som föreskrivs i lag och mot rättmätig ersättning för sin förlust i rätt tid. Nyttjandet av egendomen får regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen.”
2. Förordning nr 1889/2005
3. I artikel 1.1 med rubriken ”Mål” föreskrivs följande:
”Denna förordning kompletterar bestämmelserna i direktiv 91/308/EEG när det gäller transaktioner som utförs genom finans- och kreditinstitut och vissa yrken med harmoniserade regler för de behöriga myndigheternas kontroll av kontanta medel som förs in i eller ut ur [Europeiska unionen].”
4. I artikel 3 med rubriken ”Anmälningsplikt” anges följande:
”1. Varje fysisk person som reser in i eller ut ur [unionen] och medför kontanta medel till ett värde av minst 10 000 EUR skall anmäla detta belopp till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat genom vilken denne reser in i eller ut ur [unionen] i enlighet med denna förordning. Anmälningsplikten har inte uppfyllts om informationen är oriktig eller ofullständig.
3. Den anmälan som avses i punkt 1 skall innehålla uppgifter om
…
e) de kontanta medlens ursprung och avsedda användning,
…”
5. I artikel 4 med rubriken ”Behöriga myndigheters befogenheter” föreskrivs följande i punkt 2:
”Om anmälningsplikten enligt artikel 3 inte uppfylls, får kontanta medel kvarhållas genom administrativt beslut i enlighet med villkoren i nationell lagstiftning.”
6. Artikel 6 med rubriken ”Informationsutbyte” har följande lydelse:
”1. Om det finns tecken på att kontantbeloppen har samband med sådan olaglig verksamhet i anknytning till förflyttningen av kontanta medel som avses i direktiv 91/308/EEG, får den information som erhålls genom den anmälan som föreskrivs i artikel 3 eller de kontroller som föreskrivs i artikel 4 överlämnas till behöriga myndigheter i andra medlemsstater.
Förordning (EG) nr 515/97 ska gälla i tillämpliga delar.
2. Om det finns tecken på att kontantbeloppen har samband med bedrägeri eller annan olaglig verksamhet som är till skada för gemenskapens ekonomiska intressen, skall informationen även överlämnas till kommissionen.”
7. I artikel 7 med rubriken ”Informationsutbyte med tredjeländer” föreskrivs följande:
”Inom ramen för ömsesidigt administrativt bistånd får den information som erhålls enligt denna förordning översändas av medlemsstaterna eller av kommissionen till ett tredjeland, under förutsättning att de behöriga myndigheter som erhåller denna information i enlighet med artikel 3 och/eller artikel 4 samtycker till detta och med respekt för relevanta nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser om överföring av personuppgifter till tredjeländer. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om detta informationsutbyte, när detta är av särskilt intresse för förordningens tillämpning.”
8. I artikel 9 med rubriken ”Sanktioner” anges följande i punkt 1:
”Varje medlemsstat skall införa sanktioner, som skall tillämpas om den anmälningsplikt som föreskrivs i artikel 3 inte fullgörs. Dessa sanktioner skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.”
B – Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna
9. I artikel 1 i tilläggsprotokollet till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, med rubriken ”Skydd för egendom” föreskrivs följande:
”Varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser.
Ovanstående bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten.”
C – Ungersk rätt
10. I artikel 2 i 2007 års lag nr XLVIII föreskrivs följande:
”1. Anmälningsplikten enligt artikel 3 i förordning nr 1889/2005 ska uppfyllas skriftligen.
2. Anmälan ska innehålla uppgifter om det fullständiga namnet på och adressen till de kontanta medlens ägare i den mening som avses i artikel 3.2 b i förordningen [nr 1889/2005], det fullständiga namnet på och adressen till den avsedda mottagaren av de kontanta medlen i den mening som avses i artikel 3.2 c [i denna] förordning, samt det använda transportmedlet – och registreringsnumret om det rör sig om en bil – i den mening som avses i artikel 3.2 g i [nämnda] förordning.
…”
11. Artikel 5/A i 2007 års lag nr XLVIII har följande lydelse:
”Enligt artikel 9 i förordning nr 1889/2005 ska en fysisk person som reser in i eller ut ur Europeiska unionen och som inte fullgör anmälningsplikten enligt artikel 3.1 i … förordning [nr 1889/2005] vad beträffar de kontanta medel som han eller hon förfogar över och som avses i artikel 2.2 i … förordning [nr 1889/2005], eller vars fullgörande av anmälningsplikten är felaktigt eller ofullständigt, på plats betala en i forinter fastställd sanktionsavgift motsvarande
a) 10 procent av det innehavda beloppet, om de kontanta medlen tillsammans uppgår till minst 10 000 euro men inte överstiger 20 000 euro,
b) 40 procent av det innehavda beloppet, om de kontanta medlen tillsammans uppgår till mer än 20 000 euro men inte överstiger 50 000 euro, och
c) 60 procent av det innehavda beloppet, om de kontanta medlen tillsammans överstiger 50 000 euro.”
III – Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
12. Den 9 augusti 2012 reste R. Chmielewski in i Ungern från Serbien utan att anmäla de kontanta medel som han medförde, nämligen ett belopp motsvarande sammanlagt 147 492 euro, som bestod av 249 150 bulgariska leva (BGN) (cirka 127 400 euro), 30 000 turkiska lire (TRY) (cirka 6 500 euro) och 29 394 rumänska lei (RON) (cirka 13 600 euro).
13. Kommissionen har anfört att R. Chmielewski vid en kontroll anmälde till tulltjänstemännen att han innehade denna stora summa pengar av det skälet att han hade planerat att köpa ett hus i Bulgarien, men att han var tvungen att resa tillbaka till Polen med oförrättat ärende.
14. Under förhandlingen anförde Nemzeti Adó és Vámhivatal Dél alföldi Regionális Vám és Pénzügyőri Főigazgatósága (regional myndighet för tull- och skattekontroll i Dél-alföld, som hör till nationella tull- och skatteverket, Ungern) att 60 procent av det belopp som R. Chmieliewski innehade (ett belopp motsvarande 24 532 000 ungerska forinter) kvarhölls på grundval av den sanktionsavgift som infördes genom artikel 5/A 1 c i 2007 års lag nr XL VIII för underlåtenhet att göra anmälan.
15. Genom beslut av den 4 oktober 2013 avslog Nemzeti Adó és Vámhivatal Dél alföldi Regionális Vám és Pénzügyőri Főigazgatósága (regional myndighet för tull- och skattekontroll i Dél-alföld, som hör till nationella tull- och skatteverket, Ungern) R. Chmielewskis begäran om att bortse från sanktionsavgiften med hänsyn till de personliga förhållanden som han gjort gällande och fastställde den administrativa sanktionsavgiften på 24 532 000 ungerska forinter som tullmyndigheten hade ålagt honom med motiveringen att han hade åsidosatt skyldigheten enligt förordning nr 1889/2005 och 2007 års lag nr XL VIII genom att underlåta att anmäla nämnda belopp vid inresan i unionen.
16. R. Chmielewski väckte talan vid Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (förvaltnings- och arbetsdomstolen i Kecskemét Ungern) mot beslutet och hävdade bland annat att bestämmelserna i 2007 års lag nr XL VIII stred mot unionsrätten.
17. Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság har mot denna bakgrund beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Uppfyller storleken på den administrativa sanktionsavgift som har fastställts med stöd av artikel 5/A i 2007 års lag nr XLVIII om genomförande av förordning nr 1889/2005 … kravet i artikel 9.1 i nämnda förordning, enligt vilket de sanktioner som införs i nationell rätt ska vara effektiva, avskräckande och samtidigt proportionerliga … i förhållande till den överträdelse som har begåtts och det eftersträvade målet?
2) Medför inte de avgiftsbelopp som fastställs i artikel 5/A i … 2007 års lag nr XLVIII att denna lag strider mot förbudet mot förtäckta begränsningar … av den fria rörligheten för kapital som föreskrivs i fördraget om Europeiska unionen och i artikel 65.3 … [FEUF]?
IV – Förfarandet vid domstolen
18. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 27 maj 2014. Den ungerska, belgiska, spanska och italienska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden i målet.
19. Förhandling hölls den 18 mars 2015, vid vilken Nemzeti Adó és Vámhivatal Dél alföldi Regionális Vám és Pénzügyőri Főigazgatósága (som inte har inkommit med något skriftligt yttrande), den ungerska, belgiska och spanska regeringen samt kommissionen, yttrade sig muntligen.
V – Bedömning
A – Inledande anmärkningar
20. Även om unionsrätten enligt den fria rörligheten för kapital som säkerställs i artikel 63 och följande artiklar FEUF inte utgör hinder för internationella överföringar av kontanta medel har domstolen redan slagit fast att den fria rörligheten för kapital inte står i motsättning till att utförsel av mynt, sedlar eller innehavarbankcheckar, måste föregås av en anmälan.(3) Denna regel återfinns även i unionsrättsliga bestämmelser rörande samma sak, såsom förordning nr 1889/2005 och närmare bestämt artikel 3 i nämnda förordning.
21. Frågan om den sanktionsavgift som föreskrivs i den ungerska rätten kan följaktligen bedömas såväl utifrån artikel 9.1 i förordning nr 1889/2005 som utifrån artikel 65.3 FEUF enligt vilka förtäckta begränsningar av den fria rörligheten för kapital är förbjudna.
22. Såsom kommissionen föreslår i sitt skriftliga yttrande kommer jag att analysera de två tolkningsfrågorna tillsammans.
B – Parternas argument
23. Parterna i förfarandet vid domstolen är ense om att de sanktionsavgifter som föreskrivs i artikel 5/A 1 i 2007 års lag nr XLVIII är effektiva och avskräckande i den mening som avses i artikel 9.1 i förordning nr 1889/2005. Tvärtemot den ungerska, belgiska, spanska och italienska regeringen som anser att sanktionsavgifterna även är proportionerliga anser kommissionen emellertid att de sanktionsavgifter som föreskrivs i punkterna b och c i denna bestämmelse, nämligen 40 procent för underlåtenhet att anmäla ett belopp mellan 20 000 och 50 000 euro och 60 procent för ett belopp som överstiger 50 000 euro inte överensstämmer med proportionalitetsprincipen.
24. Kommissionen har anfört att bestämmelsen är oproportionerlig dels på grund av att artikel 5/A 1 i 2007 års lag nr XL VIII inte ger myndigheten eller den nationella domstolen något handlingsutrymme att beakta de särskilda omständigheterna kring varje enskild situation vid fastställandet av avgiftsbeloppet dels att de belopp som föreskrivs är så höga att det förefaller som om det presumeras att den som har gjort sig skyldig till en administrativ överträdelse har agerat med ont uppsåt.
25. Den ungerska, belgiska, spanska och italienska regeringen anser däremot att det sanktionssystem som infördes genom artikel 5/A 1 i 2007 års lag nr XLVIII är proportionerligt, eftersom det är effektivt och avskräckande och sanktionsavgiften stiger proportionellt i förhållande till de icke anmälda beloppen.
C – Bedömning
1. Domstolens rättpraxis om proportionaliteten hos sanktioner
26. Frågan om proportionaliteten hos sanktioner i de fall där unionsrätten inte har beaktats har redan varit föremål för domstolens prövning i flera domar.
27. Det framgår av fast rättspraxis att ”så länge lagstiftningen om vilka sanktioner som ska tillämpas vid underlåtenhet att uppfylla krav som införts genom unionslagstiftning inte har harmoniserats inom unionen, är medlemsstaterna behöriga att välja de påföljder som de finner lämpliga. De är dock skyldiga att vid utövandet av denna behörighet följa unionsrätten och dess allmänna rättsprinciper, och följaktligen också proportionalitetsprincipen.”(4)
28. ”Domstolen har upprepade gånger fastslagit att administrativa åtgärder eller sanktionsåtgärder inte ska gå utöver vad som är strikt nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen och kontrollformerna får inte åtföljas av en påföljd som inte står i proportion till hur allvarlig överträdelsen är, och som på så sätt innebär ett hinder för friheter som följer av FEUF.” (5)
29. Domstolen har emellertid sällan yttrat sig konkret över proportionaliteten hos nationella sanktioner som är aktuella i varje mål. Den gjorde det visserligen i domen i målet Urbán (C‑210/10, EU:C:2012:64), men i det målet utgjorde den oegentlighet för vilken påföljd föreskrevs inte ett bedrägeri och den var inte heller allvarlig, medan det avgiftsbelopp som föreskrevs var mycket högt varför domstolen fann att sanktionsavgiften var oproportionerlig. (6)
30. Vanligtvis anförtror domstolen den nationella domstolen uppgiften att göra en proportionalitetsprövning genom att tillhandahålla sådana kriterier som kan vara användbara för att göra en korrekt prövning.(7)
31. I domen i målet Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) slog domstolen i punkt 69 fast att ”[ä]ven om nödvändigheten av att beivra och förebygga överträdelser kan motivera att det i en nationell lagstiftning föreskrivs en påföljd av en viss stränghet, kan det inte uteslutas att [dessa] påföljder … kan visa sig vara oproportionerliga och därmed utgöra ett hinder för ovannämnda frihet [i förevarande fall fri rörlighet för personer och varor] i den mån de föreskriver böter som bestämts schablonmässigt med fordonets cylindervolym som enda grund utan hänsyn till fordonets ålder och förslitning, samt en tilläggsavgift på belopp motsvarande upp till tio gånger de aktuella skatterna. En påföljd som grundas endast på cylindervolymen skulle kunna vara oproportionerlig i förhållande till överträdelsens allvar särskilt i förening med en annan hög påföljd som föranletts av samma överträdelse. Detsamma skulle kunna gälla för påföljder som kan uppgå till belopp som är flerfaldigt större än de aktuella skatterna, exempelvis tio gånger större.”
32. Helt logiskt ska domstolen själv avgöra frågor om sanktionsavgifter som föreskrivs i unionsrätten utan att överlåta bedömningen av dessa till en nationell domstol.
33. I domen i målet Billerud Karlsborg och Billerud Skärblacka (C‑203/12, EU:C:2013:664),(8) slog domstolen till exempel fast att ”[f]rågan om huruvida en unionsrättsakt är proportionerlig … inte [kan] vara beroende av en tillbakablickande bedömning av rättsaktens effektivitet. Om unionslagstiftaren har att bedöma de framtida verkningarna av bestämmelser som ska antas, trots att dessa verkningar inte exakt kan förutses, kan bedömningen underkännas endast om den framstår som uppenbart oriktig mot bakgrund av de uppgifter som lagstiftaren hade tillgång till när de ifrågavarande bestämmelserna antogs”. (9)
34. Domstolen slog mot denna bakgrund fast att ”den avgift som enligt direktiv 2003/87 tas ut för överskridande utsläpp inte [kan] anses strida mot proportionalitetsprincipen på grund av att det saknas möjlighet för den nationella domstolen att justera avgiftsbeloppet.”(10) I domen i målet Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) fann domstolen att böter som bestämts schablonmässigt utan hänsyn till en rad kriterier kunde ”visa sig vara oproportionerliga” (se punkterna 69–71).
35. Mot bakgrund av dessa iakttagelser förefaller det som om domstolens praxis avseende proportionaliteten hos sanktionsavgifter enligt vilken de nationella domstolarna anförtros att genomföra denna kontroll huvudsakligen grundar sig på de konkreta förhållandena i varje enskilt fall varvid överträdelsens karaktär och allvar, hur svårt eller lätt det är för myndigheterna att förutse effektiviteten av sanktionssystemet, beräkningen av sanktionsavgiften och de kriterier som är tillämpliga beaktas.
2. Proportionaliteten hos sanktioner i förhållande till rätten till egendom
36. Såsom kommissionen anfört i sitt skriftliga yttrande har administrativa sanktionsavgifter för underlåtenhet att anmäla kontanta medel vid gränsen varit föremål för prövning av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna med avseende på artikel 1 i tilläggsprotokollet till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
37. Enligt min mening ska förevarande mål även prövas i förhållande till rätten till egendom som fastställs i artikel 17 i stadgan, särskilt som det i skäl 15 i förordning nr 1889/2005 anges att den ”står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och de principer som ingår i … [stadgan]”. Enligt artikel 51.1 i stadgan är denna tillämplig när medlemsstaterna tillämpar unionsrätten.
38. Eftersom artikel 17 i stadgan motsvarar artikel 1 i tilläggsprotokollet till nämnda konvention, kan rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna på detta område vara användbar i förevarande mål med vetskap om att det enligt stadgan är tillåtet att unionsrätten tillförsäkrar ”ett mer långtgående skydd.”(11)
39. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har haft att pröva tre mål där omständigheterna nästan var identiska med omständigheterna i förevarande fall, nämligen målen Ismayilov mot Ryssland,(12) Grifhorst mot Frankrike(13) och Moon mot Frankrike.(14)
a) Målet Ismayilov mot Ryssland
40. Den 17 november 2002 anlände Ismayilov, som är azerisk medborgare, till Moskva och medförde 21 348 USD, vilket belopp motsvarade köpeskillingen vid försäljningen av ett hus i Baku (Azerbajdzjan) som han hade ärvt av sin mor. Till tulltjänstemännen anmälde han emellertid att han enbart innehade 48 USD, enligt rysk lag ska emellertid varje belopp som överstiger 10 000 USD anmälas. Vid en efterföljande kontroll påträffades det resterande beloppet i hans bagage. Han anklagades för smuggling och det berörda beloppet beslagtogs som bevisning. Ismayilov dömdes till villkorlig dom och de ryska domstolarna överlämnade det berörda beloppet till tullmyndigheterna som förverkade det.
41. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna anförde att det för att ”en inskränkning av rätten till egendom ska anses som proportionerlig krävs att den motsvarar allvaret av den fastställda överträdelsen, nämligen underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten, snarare än allvaret av en eventuell överträdelse som ännu inte konstaterats i detta skede, såsom penningtvätt eller skatteundandragande.”(15)
42. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna tillade att förverkande inte syftade till att ge ersättning för ekonomiska skador som medlemsstaten ådragit sig, ”eftersom [denna] inte hade lidit någon förlust på grund av att sökanden underlåtit att anmäla det berörda beloppet, utan till att avskräcka och straffa.” (16)
43. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna slog fast att ”den [ryska] regeringen varken på ett övertygande sätt hade visat eller påstått att enbart sanktionsåtgärden [det vill säga fängelsestraffet] inte räckte för att uppnå det avskräckande och bestraffande syfte som eftersträvades och att förhindra att anmälningsplikten inte fullgörs. Under dessa förhållanden var det oproportionerligt att vidta en förverkande åtgärd som ytterligare straff, eftersom detta var oskäligt betungande för sökanden.”(17)
b) Målet Grifhorst mot Frankrike
44. Målet Grifhorst mot Frankrike liknar förevarande mål på så sätt att bestämmelserna i den franska lagstiftningen som var aktuella i det målet (framför allt artiklarna 464 och 465 i tullkodexen) är de bestämmelser genom vilka artiklarna 3 och 9 i förordning 1889/2005 införlivats i Frankrike.
45. Den 29 januari 1996 kontrollerades Grifhorst vid gränsen mellan Andorra och Frankrike av den franska tullmyndigheten. Liksom i målet vid den nationella domstolen svarade Grifhorst nekande på den fråga som ställdes av tulltjänstemännen på engelska och spanska om han innehade pengar som skulle anmälas. Såväl fordonet som Grifhorst genomsöktes och tulltjänstemännen påträffade 500 000 nederländska floriner (NGL) i hans fickor, det vill säga 233 056 euro. Under förhöret uppgav Grifhorst att han var bosatt i Andorra och att han hade tagit ut pengarna från en bank i Andorra, Crédit d’Andorre, för att använda dem för köp av en fastighet i Amsterdam.
46. Tväremot vad som var fallet i målet vid den nationella domstolen beslagtog tulltjänstemännen hela det belopp som Grifhorst innehade.
47. Till skillnad från vad de ungerska myndigheterna hade gjort i målet vid den nationella domstolen rådfrågade de franska myndigheterna de nederländska myndigheterna angående Grifhorsts verksamhet. Sistnämnda myndighet uppgav att Grifhorst var känd för myndigheten, framför allt för händelser som ägt rum år 1983, nämligen utpressning, människorov och innehav av skjutvapen. De nederländska myndigheterna anförde även att den enda verksamhet som Grifhorts bedrev och som var känd för myndigheten avsåg fast egendom, att det inte hade gjorts några framsteg i den internationella utredning som gjordes av Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och Konungariket Nederländerna avseende hans verksamhet och att han misstänktes för att ha gjort sig skyldig till penningtvätt för andra personers räkning men att ytterligare konkreta uppgifter inte kunde lämnas.
48. Åtal väcktes mot Grifhorst vid Tribunal correctionnel de Perpignan (Frankrike) som genom dom av den 8 oktober 1998 slog fast att han hade underlåtit att fullgöra anmälningsplikten i fråga om belopp eller värdepapper som föreskrivs i artikel 464 i tullkodexen och han dömdes till förverkande av hela beloppet samt böter motsvarande hälften av det icke anmälda beloppet (225 000 NGL, motsvarande 116 828 euro) på grundval av artikel 465 i nämnda tullkodex.
49. Domen fastställdes av Cour d’appel de Montpellier (Frankrike) som avslog hans begäran om att begära förhandsavgörande från domstolen. Cour de cassation (Frankrike) ogillade också hans överklagande. Efter det att överklagandet ogillats väckte Grifhorst talan vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna om åsidosättande av hans rätt till egendom som fastställs i artikel 1 i protokoll 1 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
50. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna anförde inledningsvis att ”det enda brottsliga uppträdande som [kunde] läggas [Grifhorst] till last [var] att han hade underlåtit att anmäla de kontanter som han medförde vid gränsen mellan Frankrike och Andorra och att regeringen för övrigt inte hade gjort gällande att de belopp som medfördes härrörde från otillåten verksamhet eller var avsedda för sådan verksamhet”.(18)
51. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna anslöt sig till den uppfattning som kommissionen framfört i sitt motiverade yttrande till Republiken Frankrike om huruvida artikel 465 i tullkodexen är förenlig med unionsrätten och slog fast att ”sanktionen ska motsvara allvaret av den fastställda överträdelsen, nämligen underlåtenheten att fullgöra anmälningsplikten och inte allvaret av en eventuell överträdelse som inte konstaterats i detta skede, såsom penningtvätt eller skatteundandragande”.(19)
52. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna noterade därefter den omständigheten att lydelsen i artikel 465 hade ändrats år 2004 till följd av kommissionens motiverade yttrande. På grundval av den nya ordalydelsen ägde förverkande inte rum automatiskt och ett beslut om förverkande kunde enbart antas, senast efter en period av maximalt sex månader under vilken det icke anmälda beloppet var deponerat, om det fanns bevis för eller skälig anledning att tro att personen i fråga hade gjort sig skyldig till andra överträdelser av tullkodexen. Sanktionsavgiften fastställdes till 25 procent av det belopp som överträdelsen avsåg.(20)
53. Under dessa förhållanden slog Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna fast att ”ett sådant system som det som infördes genom ändringen från år 2004 gör det möjligt att bevara den rätta balansen mellan allmänintresset och skyddet för enskildas grundläggande rättigheter”(21) medan en kumulering av ”förverkande och sanktionsavgifter var ett oproportionerligt ingrepp … i förhållande till den överträdelse som ägt rum”.(22)
c) Målet Moon mot Frankrike
54. I målet Moon mot Frankrike uppkom samma fråga som i målet Grifhorst mot Frankrike, med den enda viktiga skillnaden att sanktionsavgiften fastställdes till 25 procent av det icke anmälda beloppet.
55. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna bekräftade sin dom i målet Grifhorst mot Frankrike när den fann att kumuleringen av föreverkande och sanktionsavgift uppgick till 125 procent av det icke anmälda beloppet och att den följaktligen var oproportionerlig.(23)
3. Det sanktionssystem som infördes genom artiklarna 4.2 och 9.1 i förordning nr 1889/2005
56. Såsom kommissionen har antytt syftar förordning nr 1889/2005 till att komplettera den mekanism som införts i unionsrätten för att förebygga penningtvätt genom att garantera en viss kontrollnivå när det gäller förflyttningar av kontanta medel över unionens gränser och insamling av information om sådana förflyttningar.(24)
57. I det kontrollsystem som infördes genom förordning nr 1889/2005 föreskrivs således en anmälningsplikt för alla belopp som uppgår till 10 000 euro eller mer.(25) Enligt detta system ska de sanktioner som medlemsstaterna ska införa i deras nationella rätt för underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten vara ”effektiva, proportionerliga och avskräckande”.(26) Dessa sanktioner kan åtföljas av kvarhållande av icke anmälda kontanta medel genom administrativt beslut i enlighet med villkoren i nationell lagstiftning. (27)
58. Det framgår således klart av systemets uppbyggnad att de sanktionsavgifter som infördes av medlemsstaterna, såsom kommissionen anfört, enbart bestraffar den fastställda överträdelsen, nämligen underlåtenheten att fullgöra anmälningsplikten och inte en eventuell överträdelse som inte konstaterats, såsom penningtvätt eller skatteundandragande.
59. Såsom anges i artikel 3.2 e i förordning nr 1889/2005(28) ankommer det på de nationella myndigheterna att, såsom de franska myndigheterna gjorde i målet Grifhorst mot Frankrike, i varje fall kontrollera de icke anmälda kontanta medlens ursprung och avsedda användning. Denna uppgift underlättas av bestämmelserna om informationsutbyte i artiklarna 6 och 7 i denna förordning.
60. Under förhandlingen anförde Nemzeti Adó és Vámhivatal Dél alföldi Regionális Vám és Pénzügyőri Főigazgatósága att det var svårt för tulltjänstemännen att vid gränsen inhämta bevisning för brott med anknytning till icke anmälda kontanta medel såsom penningtvätt och skatteundandragande. I artikel 4.2 i förordning nr 1889/2005 föreskrivs emellertid att kontanta medel får kvarhållas tillfälligt genom administrativt beslut för att underlätta denna uppgift.
61. Om lagenligheten av de icke anmälda kontanta medlens ursprung och avsedda användning fastställts, vilket var fallet i målen Ismayilov mot Ryssland (29) och Moon mot Frankrike,(30) eller inte kan ifrågasättas, vilket var fallet i målet Grifhorst mot Frankrike,(31) kan enbart den sanktion som föreskrivs i den nationella lagstiftningen enligt artikel 9.1 i direktiv 1889/2005, nämligen sanktionsavgiften i förevarade fall, åläggas.
62. En sanktionsåtgärd som består i förverkande kan däremot utdömas i de fall där det visats att de kontanta medlens ursprung och avsedda användning är otillåten i enlighet med bestämmelserna i nationell lagstiftning och kumuleras med den sanktionsåtgärd som föreskrivs i den nationella rätten enligt artikel 9.1 i förordning nr 1889/2005.
63. Eftersom sanktionsavgiften inte avser de icke anmälda kontanta medlens ursprung och avsedda användning, kan den inte variera beroende på om beloppets ursprung och avsedda användning är laglig eller inte.
64. Sammantaget gäller såsom Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna redan slagit fast att det för att den sanktionsavgift som fastställts vid underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten ska anses proportionerlig krävs att den ”motsvarar allvaret av den fastställda överträdelsen, nämligen underlåtenheten att fullgöra anmälningsplikten”.(32)
4. Huruvida 2007 års lag nr XL VIII är förenlig med förordning nr 1889/2005
a) I allmänhet
65. Det bör noteras att de sanktioner som medlemsstaterna ska föreskriva enligt artikel 9.1 i förordning nr 1889/2005, såsom kommissionen anfört under förhandlingen, skiljer sig avsevärt åt såväl vad gäller beräkningen av sanktionsavgiften (procentandel av det icke anmälda beloppet eller ett belopp som ska fastställas av de behöriga myndigheterna med en lägsta och en högsta nivå som fastställs i lag) som de belopp som kan uppnås genom dessa system (från 1 200 euro i Estland till ett maximalt bötesbelopp om 1 miljon euro i Tyskland).
66. I detta sammanhang anser jag att ett sådant bötessystem som det som införts i den ungerska lagstiftningen i vilken en progressiv ökning av sanktionsavgiften föreskrivs beroende på storleken på det icke anmälda beloppet inte i sig ligger utanför normen.
b) Andra kriterier än sanktionsavgiften
67. Enligt min mening strider emellertid en del kriterier i detta system mot förordning nr 1889/2005.
68. Under förhandlingen bekräftade Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága att den möjlighet som föreskrivs i artikel 4.2 i förordning nr 1889/2005 att kvarhålla icke anmälda kontanta medel genom administrativt beslut inte hade utnyttjats i den ungerska lagstiftningen och att de kontanta medel som påträffades hos Chmielewski när denne passerade gränsen mellan Serbien och Ungern således inte tillfälligt beslagtogs av de ungerska myndigheterna.(33)
69. Även om det förefaller som om Chmielewski till de ungerska tulltjänstemännen anmält att han innehade det aktuella beloppet av den anledningen att han avsåg att köpa ett hus i Bulgarien, men att han fick resa tillbaka till Polen med oförrättat ärende, framgår inte av handlingarna i målet att de ungerska myndigheterna försökt att fastställa de kontanta medlens ursprung. De hade för detta ändamål kunnat begära bistånd från de polska myndigheterna, vilket de inte gjort. De har således inte tillämpat artikel 3.2 e i förordning nr 1889/2005.
70. Det huvudsakliga syftet med förordning nr 1889/2005 är emellertid att bland annat göra kampen mot penningtvätt och skatteundandragande mer effektiv genom ett samarbete mellan medlemsstaterna som underlättas genom artikel 6. Medlemsstaterna måste utreda medlens ursprung och ändamålet med medlen och ska inte nöja sig med att enbart fastställa överträdelsen och vidta sanktionsåtgärder för underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten, vilket innebär att dessa medel kan kvarhållas tillfälligt under utredningen.
71. Det system för att genomföra förordning nr 1889/2005 vilket inrättades genom 2007 års lag nr XLVIII tycks mig, i stället för att innehålla villkoren för att icke anmälda kontanta medel ska kunna kvarhållas genom administrativt beslut i enlighet med artikel 4.2 i denna förordning, enbart grunda sig på ett beaktande, genom sanktionsavgifternas progressivitet, av den möjligheten att de icke anmälda kontanta medlens ursprung och avsedda användning kan vara otillåten.
72. En sådan mekanism som, genom en sanktionsavgift som anknyter till storleken på de aktuella beloppen, kombinerar en presumtion om att medlens ursprung eller ändamål är otillåtet med underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten, strider enligt min mening mot artiklarna 3. 2 och 4.2, i förordning nr 1889/2005.
73. Genom att inte ta hänsyn till de icke anmälda kontanta medlens ursprung och avsedda användning och genom att inte möjliggöra att genom administrativt beslut tillfälligt kvarhålla dessa medel för att möjliggöra för de ungerska myndigheterna att avgöra om ett beslut om förverkande ska antas(34) strider 2007 års lag nr XLVIII nämligen mot förordningen och äventyrar dess ändamålsenliga verkan.
74. Det är med hänsyn till dessa omständigheter, att det inte längre är möjligt för den hänskjutande domstolen att tillfälligt beslagta icke anmälda kontanta medel för att kunna förverka dessa för det fall att det visas att medlens ursprung och avsedda användning är otillåten, som det ska undersökas huruvida den sanktionsavgift som fastställts är proportionerlig med beaktande av ovannämnda problematik vad gäller huruvida 2007 års lag nr XLVIII är förenlig med förordning nr 1889/2005.
c) Det automatiska förhållandet mellan sanktionsavgiften och icke anmälda kontanta medel
75. Det bötessystem som infördes genom artikel 5/A i 2007 års lag nr XLVIII ger inte de behöriga myndigheterna något handlingsutrymme att frångå den föreskrivna sanktionsavgiften. Detta belopp ökar för övrigt automatiskt beroende på storleken på det icke anmälda beloppet (nämligen 10 procent för belopp mellan 10 000 euro och 20 000 euro, 40 procent för belopp mellan 20 000 euro och 50 000 euro och 60 procent för belopp som överstiger 50 000 euro).
76. Det enda kriterium som är avgörande för sanktionsavgiften är således storleken på det icke anmälda beloppet.
77. Kommissionen har gjort gällande att denna mekanism inte möjliggör för de behöriga myndigheterna att beakta omständigheterna i varje enskilt fall, såsom till exempel avsikten med att inte iaktta anmälningsskyldigheten eller huruvida överträdelsen har upprepats, vilket enligt kommission skulle kunna leda till en minskning av sanktionsavgiften eller till och med att den upphävs om den som har gjort sig skyldig till överträdelsen kan visa att det icke anmälda beloppets ursprung eller ändamål är tillåtet. Kommissionen anser att allmänintresset inte har skadats i ett sådant fall trots att anmälningsplikten inte har fullgjorts.
78. Även om det just har erinrats om att det enligt förordning nr 1889/2005 krävs att de aktuella medlens ursprung och avsedda användning utreds vid den kontroll som föreskrivs i artikel 4.1 i förordning nr 1889/2005 finner jag inte denna kritik övertygande.
79. Även om förordning nr 1889/2005 inte utgör hinder mot en sådan mekanism som den som kommissionen föreslagit som möjliggör för tullmyndigheterna eller de nationella domstolarna att beakta de särskilda omständigheterna i respektive ärende, anser jag att denna mekanism i vart fall inte kan leda till att en överträdelse av den anmälningsplikt som föreskivs i artikel 9.1 i förordning nr 1889/2005, i vilken det uttryckligen föreskrivs att medlemsstaterna ”skall införa sanktioner, som skall tillämpas om den anmälningsplikt som föreskrivs i artikel 3 inte fullgörs”, inte medför någon sanktionsåtgärd.
80. De mekanismer, som den som föreskrivs i 2007 års lag nr XLVIII, som inte möjliggör att beakta de särskilda omständigheterna i varje ärende, strider enligt min mening för övrigt inte mot förordning nr 1889/2005 av det skälet. Frågan uppkommer varför behöriga myndigheter ska ges ett handlingsutrymme för en administrativ överträdelse av anmälningsplikten som unionslagstiftaren enbart har avsett att få fastställd och som är oberoende av andra brott såsom penningtvätt, finansiering av terrorism, skatteundandragande, häleri, stöld, narkotikahandel eller smuggling, och även oberoende av vederbörandes avsikt.
81. Enligt min mening har medlemsstaterna rätt att införa ett bötessystem som är enkelt, effektivt och avskräckande och som behandlar alla berörda parter lika genom att föreskriva en differentierad bedömning för att sanktionera andra överträdeser än underlåtenhet att iaktta anmälningsplikten.
d) Huruvida den sanktionsavgift som fastställts i tvisten i målet vid den nationella domstolen är proportionerlig
82. Även om en sanktionsavgift som gradvis ökar med beloppet av icke anmälda kontanta medel visserligen är ägnad att leda till att målet att främja iakttagande av och beivra underlåtenhet att iaktta anmälningsplikten uppnås, anser jag att den högsta nivån av den progressiva ökningen som valts i den ungerska lagstiftningen är oproportionerlig. Jag anser inte, såsom Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna förefaller ha gjort,(35) att samma procentandel (i förevarande fall 25 procent) ska tillämpas oberoende av storleken på det icke anmälda beloppet. Däremot förefaller det enligt min mening som om en sanktionsavgift som uppgår till 60 procent av hela summan när den överstiger 50 000 euro, möjligen föranledd av en förmodan om att andra överträdelser eller en avsikt att begå sådana överträdelser föreligger, står på gränsen till en åtgärd av förverkande natur för att enbart beivra ett åsidosättande av anmälningsplikten och inte skapar en rättvis balans mellan allmänintresset och skyddet av rätten till egendom som fastställs i artikel 17 i stadgan.
83. Avslutningsvis ska två anmärkningar göras. Utan att detta skulle vara en avgörande faktor, har jag utifrån den rapport som förelagts av kommissionen under förhandlingen fått uppfattningen att bland de medlemsstater som liksom Ungern har valt en sanktionsavgift som motsvarar en procentandel av det icke anmälda beloppet har ingen föreskrivit en så hög nivå. Siffrorna varierar mellan 5 och 50 procent, och i en medlemsstat tillämpas den sistnämnda nivån enbart i undantagsfall.
84. Det ska slutligen erinras om att ett föreverkande av samtliga medel skulle vara helt och hållet proportionerligt i de fall där ett tillåtet ursprung eller ändamål av de belopp som avses inte kunnat fastställas, med förbehåll för andra sanktionsåtgärder för andra eventuellt fastställda överträdelser.
VI – Förslag till avgörande
85. Jag anser följaktligen att domstolen ska besvara de frågor som Kecskeméti Közigagatási és Munkaügyi Bíróság har ställt på följande sätt:
Artikel 9.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1889/2005 av den 26 oktober 2005 om kontroller av kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen ska tolkas så att den utgör hinder mot en sådan sanktionsåtgärd som den som föreskrivs i artikel 5/A 1 c i 2007 års lag nr XL VIII, i den del som det, utan att möjlighet ges att kvarhålla det icke anmälda beloppet under den tid som krävs för utredningen om dess ursprung och ändamål, föreskrivs en sanktionsavgift som uppgår till 60 procent av detta belopp när det överstiger 50 000 euro.
(1) .
(2)
–	EGT L 309, s. 9.
(3)  –	Dom Bordessa m.fl. (C‑358/93 och C‑416/93, EU:C:1995:54, punkt 31) och dom Sanz de Lera m.fl. (C‑163/94, C‑165/94 och C‑250/94, EU:C:1995:451, punkt 39).
(4)  –	Dom Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, punkt 67). Se, för ett liknande resonemang, även dom Amsterdam Bulb (50/76, EU:C:1977:13, punkterna 33 och 35), dom kommissionen/Grekland (C‑210/91, EU:C:1992:525, punkt 19), dom Siesse (C‑36/94, EU:C:1995:351, punkt 21), dom de Andrade (C‑213/99, EU:C:2000:678, punkt 20), dom Ntionik och Pikoulas (C‑430/05, EU:C:2007:410, punkt 54), och dom Urbán (C‑210/10, EU:C:2012:64, punkt 53).
(5)
–	Dom kommissionen/Grekland (C-210/91, EU:C:1992:525, punkt 20). Se, för ett liknande resonemang, även dom Casati (203/80, EU:C:1981:261, punkt 27), dom Luisi och Carbone (286/82 och 26/83, EU:C:1984:35, punkterna 34 och 35), dom kommissionen/Grekland (68/88, EU:C:1989:339, punkt 24), dom Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, punkt 67), dom Ntionik och Pikoulas (C‑430/05, EU:C:2007:410, punkt 53), och dom Urbán (C‑210/10, EU:C:2012:64, punkt 53).
(6)  –	Se dom Urbán (C‑210/10, EU:C:2012:64, punkterna 55–58). Se bland annat punkt 56 där domstolen slog fast att ”de ungerska sanktionerna är oproportionerliga, framför allt i ett sådant fall som det som gav upphov till målet i den nationella domstolen, där endast en av de femton kontrollerade skivorna uppvisade en brist i registreringen, nämligen att uppgift om vägmätarställningen vid avslutad körning saknades” och att ”den aktuella underlåtenheten att registrera uppgifter inte kunde vara bedräglig, eftersom den uppgift som saknades på diagrambladet i gengäld fanns på fraktsedeln.” Se även punkt 58 där domstolen erinrade om att ”den repressiva åtgärden inte får vara orimlig” och konstaterade att bötesbeloppet, ”nästan motsvarar den genomsnittliga nettomånadslönen för en arbetstagare i Ungern”.
(7)  –	Se till exempel dom Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, punkt 70) och dom Ntionik och Pikoulas (C‑430/05, EU:C:2007:410, punkt 54).
(8)  –	Detta mål avsåg lagenligheten av böter om 100 euro som bestämts schablonmässigt och som föreskrevs i 16.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG av den 13 oktober 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG (EUT L 275, s. 32) för varje ton koldioxidekvivalenter som släpps ut från anläggningen och som verksamhetsutövaren inte överlämnat utsläppsrätter för.
(9)
–	Se punkt 37.
(10)  –	Ibidem (punkt 38).
(11)  –	Se artikel 52.3 i stadgan.
(12)  –	Europadomstolens dom av den 6 november 2008 i målet Ismayilov mot Ryssland (avgörandet som inte är publicerat i Recueil des arrêts et décisions finns tillgängligt på domstolens hemsida http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001-89412).
(13)  –	Europadomstolens dom av den 26 februari 2009 i målet Grifhorst mot Frankrike (avgörandet som inte är publicerat i Recueil des arrêts et décisions finns tillgängligt på domstolens hemsida http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001-91448).
(14)  –	Europadomstolens dom av den 9 juli 2009 i målet Moon mot Frankrike (avgörandet som inte är publicerat i Recueil des arrêts et décisions finns tillgängligt på domstolens hemsida http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001-93522).
(15)  –	Europadomstolens dom av den 6 november 2008 i målet Ismayilov mot Ryssland, § 38 (min översättning): ”in order to be considered proportionate, the interference should correspond to the gravity of the infringement, namely the failure to comply with the declaration requirement, rather than to the gravity of any presumed infringement which had not however been actually established, such as an offence of money laundering or tax evasion”.
(16)  –	Ibidem (min översättning): ”the confiscation measure was not intended as pecuniary compensation for damage – as the State had not suffered any loss as a result of the applicant’s failure to declare the money – but was deterrent and punitive in its purpose”.
(17)  –	Ibidem (min översättning): ”It has not been convincingly shown or indeed argued by the Government that that sanction alone was not sufficient to achieve the desired deterrent and punitive effect and prevent violations of the declaration requirement. In these circumstances, the imposition of a confiscation measure as an additional sanction was, in the Court’s assessment, disproportionate, in that it imposed an “individual and excessive burden” on the applicant”.
(18)  –	Europadomstolens dom av den 26 februari 2009 i målet Grifhorst mot Frankrike, § 98.
(19)  –	Ibidem, § 102.
(20)  –	Ibidem, § 103.
(21)
–	Ibidem.
(22)  –	Ibidem, § 105.
(23)  –	Europadomstolens dom av den 9 juli 2009 i målet Moon mot Frankrike, §§ 48–52.
(24)  –	Se framför allt artikel 1 och skälen 2 och 3 i förordning nr 1889/2005.
(25)  –	Se artikel 3.1 i förordning nr 1889/2005.
(26)  –	Ibidem, artikel 9.1.
(27)  –	Ibidem, artikel 4.2. Detta kvarhållande är tillfälligt, dess varaktighet överstiger inte den tid som krävs för att kontrollera huruvida det icke anmälda beloppet ska förverkas.
(28)  –	Jag vill för domstolen och den hänskjutande domstolen påpeka att artikel 2.2 i 2007 års lag nr XLVIII, enligt vilken anmälan inte ska innehålla uppgifter om de kontanta medlens ursprung och avsedda användning, strider mot den uttryckliga lydelsen av artikel 3.2 e i förordning nr 1889/2005 och följaktligen inte får tillämpas.
(29)
–	Se ovan punkt 40 i detta förslag till avgörande. Det belopp som Ismayilov innehade när han passerade den ryska gränsen motsvarade försäljningspriset för ett hus som befann sig i Baku (Azerbajdzjan) som han hade ärvt av sin mor.
(30)  –	Se Europadomstolens dom av den 9 juli 2009 i målet Moon mot Frankrike, §§ 9 och 12. Vid en gränskontroll mellan Frankrike och Schweiz anförde Moon att de medel som han innehade (28 240 brittiska pund) härrörde från ett lån som han hade beviljats av ett företag med säte i Genève och att pengarna var avsedda för köp av ett hus i Frankrike eller om han inte hittade något, för köp av en sportbil i England. Tribunal correctionnel de Thonon-les-Bains (Frankrike) vid vilken talan väcktes mot Moon slog fast att Moon hade styrkt att hans inkomster och tillgångar möjliggjorde för honom att inneha ett sådant belopp.
(31)
–	Se punkterna 47 och 50 i detta förslag till avgörande. Trots den omständigheten att Grifhorst enligt de nederländska myndigheterna tidigare var misstänkt för att ha utövat otillåten verksamhet, har dessa preciserat att den enda verksamhet som Grifhorst utövade som var känd avsåg fast egendom, och att en internationell utredning inte hade resulterat i någon konkret bevisning.
(32)
–	Europadomstolens dom Ismayilov mot Ryssland av den 6 november 2008, § 38, dom Grifhorst mot Frankrike av den 26 februari 2009, §§ 98 och 102, och dom Moon mot Frankrike av den 9 juli 2009, § 49.
(33)  –	Detta kan förvåna eftersom det är märkligt att Chmeliewki till stor del avsåg att använda rumänska lei och turkiska lire till att köpa ett hus i Bulgarien och tydligen inte förklarat varför han tog risken att resa så långt med tåg (från Polen till Bulgarien och tillbaka) med en så stor summa pengar i stället för att göra en banköverföring.
(34)
–	Se ovan punkt 68 i detta förevarande förslag till avgörande.
(35)  –	Se Europadomstolens dom av den 26 februari 2009 i målet Grifhorst mot Frankrike, § 103. Se även, för ett liknande resonemang, Europadomstolens dom av den 9 juli 2009 i målet Moon mot Frankrike, §§ 48–52.