62003TO0079_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T-79/03 R,
Industrie riunite odolesi SpA (IRO), Odole (Italien), företrätt av advokaten A. Giardina,
sökande,
med stöd av
Republiken Italien, företrädd av I.M. Braguglia, i egenskap av ombud,
intervenient,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av L. Pignataro och A. Whelan, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en ansökan om uppskov med verkställigheten av kommissionens beslut av den 17 december 2002, rörande ett förfarande för tillämpning av artikel 65 EKSG (KOMP/37.956 - armeringsjärn) i den del det ålägger sökanden böter på 3,58 miljoner euro,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande
Beslut
Domskäl
1 Kommissionen fattade den 17 december 2002 beslut om ett förfarande enligt artikel 65 EKSG (KOMP/37.956 - armeringsjärn) (nedan kallat beslutet). Enligt artikel 1.1 i beslutet har de elva företag och den företagssammanslutning som räknas upp i detsamma, däribland sökanden, överträtt artikel 65.1 EKSG, genom att sätta i kraft en enda konkurrensbegränsande samverkan på den italienska marknaden avseende armeringsjärn i form av stänger eller cylindrar, med syfte att fastställa priser och att begränsa eller gemensamt kontrollera produktion och/eller försäljning.
2 Enligt artikel 2 i beslutet åläggs sökanden att betala böter på 3,58 miljoner euro för den överträdelse som konstaterats i artikel 1. I artikel 3 i beslutet föreskrivs att de således fastlagda böterna skall betalas inom tre månader från delgivningen av beslutet. Beslutet delgavs sökanden den 23 december 2002 genom en skrivelse av den 20 december 2002, i vilken det angavs att, för det fall talan väcktes vid förstainstansrätten, kommissionen inte skulle vidta några indrivningsåtgärder så länge målet var anhängigt vid denna domstol, under förutsättning att fordran gav upphov till ränta från och med utgången för betalningsfristen, och att en godtagbar bankgaranti ställdes senast vid detta datum.
3 Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 27 februari 2003, med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG väckt talan om ogiltigförklaring av beslutet och, i andra hand, om upphävande eller nedsättning av det bötesbelopp som den har ålagts.
4 Sökanden har, genom en särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 8 maj 2003, ansökt om uppskov med verkställigheten av beslutet.
5 Kommissionen inkom den 27 maj 2003 med ett skriftligt yttrande angående ansökan om interimistiska åtgärder.
6 Republiken Italien har, genom ansökan som inkom till kansliet den 6 juni 2003, framställt en ansökan om intervention till stöd för sökandens yrkanden.
7 Sammanträdet i det interimistiska förfarandet ägde rum den 4 juli 2003. Under detta sammanträde beslutade förstainstansrättens ordförande att tillåta Republiken Italien att intervenera.
Rättslig bedömning
8 Enligt bestämmelserna i artiklarna 242 EG och 243 EG, å ena sidan, jämförda med artikel 225.1 EG, å andra sidan, kan förstainstansrätten, om den anser att omständigheterna kräver det, förordna om uppskov med verkställigheten av den ifrågasatta rättsakten eller föreskriva andra nödvändiga interimistiska åtgärder.
9 I artikel 104.2 i förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs att i en ansökan om interimistiska åtgärder skall de omständigheter anges som ställer krav på skyndsamhet och de faktiska och rättsliga grunder på vilka den begärda åtgärden omedelbart framstår som befogad (fumus boni juris). Nämnda villkor är kumulativa, vilket innebär att ansökan om uppskov med verkställigheten skall avslås, om ett av villkoren inte är uppfyllt (beslut av domstolens ordförande av den 14 oktober 1996 i mål C-268/96 P(R), SCK och FNK mot kommissionen, REG 1996, s. I-4971, punkt 30).
Parternas argument
Fumus boni juris
10 Sökanden har för det första gjort gällande att kommissionen felaktigt har antagit beslutet på grundval av artikel 65 EKSG eftersom EKSG-fördraget löpte ut fem månader tidigare, den 23 juli 2002. Då det inte finns några bestämmelser för att förlänga EKSG-fördragets verkan har beslutet ingen rättslig grund. Enligt sökanden borde medlemsstaterna ha antagit en uttrycklig reglering avseende pågående juridiska förhållanden och omfördelningen av de behörigheter som försvann i samband med att EKSG-fördraget löpte ut.
11 Till stöd för sitt påstående har sökanden nämnt vissa rättsakter som antagits inom olika områden av medlemsstaterna, av företrädarna för medlemsstaternas regeringar församlade inom ramen för rådet och av rådet. Bland dessa rättsakter finns, bland annat, protokollet om de ekonomiska följderna av att EKSG-fördraget upphör att gälla och om kol- och stålforskningsfonden, vilket bilagts Nice-fördraget om ändring av fördraget om Europeiska Unionen, fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna och vissa akter som hör samman med dem (EGT C 80, 2001, s. 1), beslut av företrädarna för medlemsstaternas regeringar församlade i rådet av den 27 februari 2002 om de ekonomiska följderna av att EKSG-fördraget upphör att gälla och om Kol- och stålforskningsfonden (EGT L 79, s. 42), rådets förordning (EG) nr 963/2002 av den 3 juni 2002 om övergångsbestämmelser rörande antidumpnings- och utjämningsåtgärder som antagits enligt kommissionens beslut nr 2277/96/EKSG och nr 1889/98/EKSG samt rörande oavslutade antidumpnings- och antisubventionsundersökningar och oavgjorda klagomål eller ansökningar enligt dessa beslut (EGT L 149, s. 3), samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1840/2002 av den 30 september 2002 om förlängning av EKSG:s system för stålstatistik (EGT L 279, s. 1).
12 Sökanden har även hänvisat till det ställningstagande som kommissionen gjort i sitt förslag till rådets förordning om övervakning på gemenskapsnivå av import av stenkol med ursprung i tredje land (KOM(2002) 482 slutlig), vilket resulterade i rådets förordning (EG) nr 405/2003 av den 27 februari 2003 om övervakning på gemenskapsnivå av import av stenkol med ursprung i tredje land (EGT L 62, s. 1.)
13 Genom sin andra grund har sökanden för det första gjort gällande att kommissionen har åsidosatt rådets förordning (EEG) nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar [81 EG] och [82 EG] (EGT P 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), med hänsyn till att de böter som fastställts genom beslutet ålades inom ramen för förfarandet för denna förordning, som uteslutande skall användas vid förfaranden som rör tillämpning av artiklarna 81 EG och 82 EG. Sökanden har för det andra kritiserat kommissionen för att denna, efter det att EKSG-fördraget löpt ut, skickade parterna ett meddelande om ytterligare anmärkningar, antaget på grundval av förordning nr 17, utan att detta meddelande innehöll nya anmärkningar. Sökanden har för det tredje hävdat att kommissionen har felbedömt artikel 10 i sagda förordning, genom att de nationella myndigheterna bara deltog i den andra granskningen under vilken ärendet inte behandlades i sak.
14 Genom sin tredje grund har sökanden gjort gällande att beslutet är ogiltigt på grund av att utredningen var otillräcklig, vilket föranledde kommissionen att dra felaktiga slutsatser bland annat beträffande den relevanta marknaden. Dessutom har kommissionen inte motiverat beslutet tillräckligt, i strid med artikel 253 EG.
15 Genom sin fjärde grund har sökanden hävdat att kommissionen har fastställt bötesbeloppet i strid med likabehandlingsprincipen, proportionalitetsprincipen, principen om skydd för berättigade förväntningar samt likvärdighetsprincipen.
16 Kommissionen anser att ingen av de grunder som sökanden har framfört innebär att det kan fastställas att fumus boni juris föreligger.
Krav på skyndsamhet
17 Sökanden anser att villkoret avseende krav på skyndsamhet är uppfyllt i förevarande fall.
18 Sökanden har för det första gjort gällande att ställandet av en bankgaranti för hela beloppet skulle leda till att den löpande verksamheten måste upphöra och följaktligen oundvikligen medföra att bolagets verksamhet måste läggas ned. Sökanden har i detta hänseende förklarat att finansieringen av dess löpande verksamhet är beroende av att bolaget beviljas banklån. Sökandens betalningar finansieras huvudsakligen genom förskott från banken på de försäljningsfakturor som skall förfalla inom de följande två månaderna och genom direkta nedsättningar från klienter.
19 Under förhandlingen uppgav sökanden, som svar på en fråga av rättens ordförande, att förskotten från banken som den är beroende av uppgår till omkring 6,5 miljoner euro per månad. Enligt sökandens beräkningar skulle ställandet av en bankgaranti ha till följd att ett belopp på omkring två miljoner euro i månaden skulle blockeras, vilket skulle innebära att den skulle vara tvungen att agera på marknaden med en bankkredit på omkring 4,5 miljoner euro. Att ställa en bankgaranti skulle alltså medföra en kraftig minskning av de förskott från banken som annars skulle använts för bolagets löpande verksamhet, vilket skulle försätta det i en oåterkallelig kris.
20 Vad gäller aktieägarna har sökanden gjort gällande att aktiekapitalet innehas av 23 aktieägare, vilka alla är fysiska personer som var för sig inte innehar mer än 15 procent av rösterna. Det finns alltså ingen "bolagsgrupp" som sökanden direkt eller indirekt stöttar sig på och som måste tas i beaktande för att bedöma sökandens kapacitet att ställa en bankgaranti eller att betala böterna.
21 Som ytterligare bevisning för de allvarliga svårigheter som sökanden skulle möta för det fall den skulle vara tvungen att erlägga betalning omedelbart eller ställa en bankgaranti, har sökanden till sin ansökan om interimistiska åtgärder bilagt en studie av beslutets effekt på företaget, vilken är grundad på tre olika förmodade händelseförlopp. Denna studie visar att, för det fall sökanden skulle betala böterna eller ställa en bankgaranti för det begärda beloppet, skulle detta medföra en brist på likvida medel som vore omöjlig att fylla, med den följden att verksamheten skulle få läggas ned.
22 Kommissionen har anfört att sökanden inte har visat att det skulle vara objektivt sett omöjligt för den att ställa en bankgaranti eller att detta skulle äventyra dess existens.
Rättens bedömning
23 Innan beslut fattas angående ansökan om interimistiska åtgärder skall processföremålet fastställas exakt. Sökanden har nämligen i sin ansökan yrkat uppskov med verkställandet av beslutet i den del det innebär att sökanden åläggs att betala böter på 3,58 miljoner euro.
24 Det framgår emellertid att kommissionen, i den skrivelse av den 20 december 2002, genom vilken sökanden delgavs beslutet, uppgav för sökanden att, för det fall den väckte talan inför förstainstansrätten, några indrivningsåtgärder avseende böterna inte skulle vidtas under den tid som målet var anhängigt inför denna domstol, under förutsättning att fordran genererade ränta från det datum då böterna förfallit till betalning och att en bankgaranti som kunde godtas av kommissionen, och som täckte skuldens kapitalbelopp och utestående dröjsmålsränta, ställdes senast vid det datumet. Under dessa omständigheter är faktiskt föremålet för sökandens ansökan endast att få undantag från skyldigheten att ställa en bankgaranti som villkor för att bötesbeloppet som ålagts genom beslutet inte skall drivas in omedelbart.
25 Enligt fast rättspraxis kan en ansökan om uppskov med verkställigheten av skyldigheten att ställa en bankgaranti som villkor för att inte det bötesbelopp som ålagts av kommissionen omedelbart skall drivas in endast beviljas under särskilda omständigheter (beslut av domstolens ordförande av den 6 maj 1982 i mål 107/82 R, AEG mot kommissionen, REG 1982, s. 1549, punkt 6, och av den 23 mars 2001 i mål C-7/01 P(R), FEG mot kommissionen, REG 2001, s. I-2559, punkt 44). I domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler föreskrivs nämligen uttryckligen en möjlighet att kräva att finansiell säkerhet ställs i interimistiska förfaranden och detta utgör ett allmänt och rimligt tillvägagångssätt från kommissionens sida.
26 Sådana särskilda omständigheter kan i princip anses föreligga när den part som ansöker om undantag från skyldigheten att ställa den begärda bankgarantin bevisar att det objektivt sett är omöjligt för den att ställa denna garanti (se, för ett liknande resonemang, beslut av domstolens ordförande av den 14 december 1999 i mål C-364/99 P(R), DSR-Senator Lines mot kommissionen, REG 1999, s. I-8733, och beslutet i det ovannämnda målet FEG mot kommissionen) eller att det skulle äventyra dess existens att ställa garantin (se, bland annat, beslut av förstainstansrättens ordförande av den 21 december 1994 i mål T-295/94 R, Buchmann mot kommissionen, REG 1994, s. II-1265, punkt 24, och av den 28 juni 2000 i mål T-191/98 R II, Cho Yang Shipping mot kommissionen, REG 1998, s. II-2551, punkt 43).
27 I förevarande fall har sökanden, vilket har bekräftats under den muntliga förhandlingen, inte gjort gällande att det är omöjligt för den att ställa en bankgaranti. Däremot har den hävdat att det skulle äventyra dess existens att ställa en sådan garanti.
28 Under dessa omständigheter skall det prövas huruvida sökanden har visat att det skulle äventyra dess existens att ställa en bankgaranti.
29 Sökanden har i detta hänseende gjort gällande att de banklån som den för närvarande förfogar över och som är nödvändiga för dess löpande verksamhet skulle minskas som en följd av att bankgarantin ställs. Utan sådana lån skulle dess bolag ledas in i en oåterkallelig kris, vilket skulle leda till att bolagets verksamhet skulle upphöra.
30 Det skall konstateras, för det första, att sökanden inte har ingivit några handlingar som utfärdats av ett finansinstitut och som visar att den har begärt att en bankgaranti skall ställas avseende böterna och, samtidigt, att den skall kunna fortsätta att åtnjuta de förskott från banken som är avsedda för bolagets löpande verksamhet, för det andra, att det inte har visats att någon sådan begäran har avslagits på grund av bolagets finansiella svårigheter.
31 Under alla omständigheter skall det konstateras, vilket har bekräftats av sökanden under den muntliga förhandlingen, att beviljandet av den omtvistade bankgarantin inte leder till att samtliga lån som sökanden vanligtvis beviljas blockeras, utan endast till att lånens belopp minskas med omkring 30 procent, från 6,5 miljoner euro till 4,5 miljoner euro. I detta hänseende har det inte på något sätt visats att en sådan minskning av lånen - som inte har understötts av någon bevisning - oundvikligen skulle leda till att sökanden skulle vara tvungen att lägga ned all verksamhet och att den skulle försvinna från marknaden innan målet avgjorts i sak.
32 Härav följer att sökanden inte har visat att det skulle äventyra dess existens att ställa en bankgaranti.
33 Då sökanden inte har visat att det föreligger särskilda omständigheter, skall förevarande ansökan avslås.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS ORDFÖRANDE
följande beslut:
1) Ansökan om interimistiska åtgärder avslås.
2) Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.