61999CC0035_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Denna begäran om förhandsavgörande avser bestämmelserna i artiklarna 5 och 85 i EG-fördraget (nu artiklarna 10 EG och 81 EG).
2 Pretore di Pinerolo (Italien) har att avgöra frågan om lagligheten av en taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för tjänster som utförs av advokater i Italien. Den omtvistade taxan har antagits av den italienska justitieministern på grundval av ett förslag från det nationella rådet för advokatsamfundet.
I - Tillämpliga nationella bestämmelser
A - Consiglio Nazionale Forense
3 Consiglio Nazionale Forense (det nationella rådet för advokatsamfundet, nedan kallat CNF) har i enlighet med artiklarna 52-55 i kungligt lagdekret nr 1578 av den 27 november 1933(1) inrättats hos justitieministern.
4 Det handlar om ett organ som är sammansatt av advokater som är valda av sina kollegor, en för varje appelationsdomstolsdistrikt. CNF har bland annat till uppgift att fastställa arvodestaxan.
B - Lagbestämmelserna om arvoden
5 Enligt artikel 57 i lagdekretet skall kriterierna för fastställande av arvoden och kostnadsersättning till advokater och ombud i civilmål och brottmål och för juridisk rådgivning fastställas vartannat år genom beslut av CNF.
6 När taxan har blivit föremål för ett beslut från CNF överlämnas den till justitieministern för godkännande. Före godkännandet skall ministern inhämta yttrande från den interministeriella priskommittén (nedan kallad CIP)(2) och höra Consiglio di Stato [ung. lagrådet](3). Ministeriedekretet om godkännande av taxan skall därefter vidimeras och registreras av Corte dei Conti [den italienska revisionsrätten]. Ministeriedekretet får till följd att taxan blir obligatorisk.
7 Kriterierna i artikel 57 skall enligt artikel 58 i lagdekretet fastställas i förhållande till de belopp tvisten gäller och till den instans där tvisten har anhängiggjorts. En maximi- och en minimigräns skall fastställas för varje rättsakt eller serie av rättsakter. I fråga om juridisk rådgivning skall hänsyn tas till målets omfattning.
8 Artikel 60 i lagdekretet avser utbetalning av arvoden.
9 Enligt denna artikel skall arvodesregleringen verkställas av domstol på grundval av de i artikel 57 fastställda kriterierna, med beaktande av de behandlade frågornas betydelse och antal. Regleringen skall hålla sig inom de maximi- och minimigränser som fastställts genom artikel 58. Den nationella domstolen kan dock under vissa speciella omständigheter avvika från dessa gränser under förutsättning att dess beslut är vederbörligen motiverat.
C - Den omtvistade taxan
10 Taxan i fråga i förevarande fall i målet vid den nationella domstolen framgår av CNF:s beslut av den 12 juni 1993. Taxan godkändes genom ministeriedekret nr 585 av den 5 oktober 1994 (nedan kallat ministeriedekret nr 585/94 eller det omtvistade dekretet)(4).
11 Artikel 1 i det omtvistade dekretet gäller godkännande av CNF:s beslut.
12 I artikel 2 i samma dekret föreskrivs att "ökningarna enligt taxorna i bilagan skall gälla till 50 procent från och med den 1 oktober 1994 och i fråga om resterande 50 procent från och med den 1 april 1995".
13 Enligt artikel 1 i CNF:s beslut skall advokaternas arvoden anges i den tabell som återfinns i bilaga A till beslutet. Arvodena för ombudens ["procuratori"] tjänster återges i tabellen i bilaga B.
14 Enligt artikel 4 i CNF:s beslut är det förbjudet att avvika från de minimiarvoden som föreskrivs för advokaters och ombuds tjänster.
15 I de fall då det visar sig att det är en uppenbar skillnad mellan de utförda tjänsterna och de beräknade arvodena, får maximiarvodena emellertid överskridas. Minimiarvodena kan likaså underskridas under förutsättning att den part som har intresse därav inger ett yttrande från det behöriga rådet för samfundet.
II - De faktiska omständigheterna och förfarandet
16 Manuele Arduino har åtalats för att, med åsidosättande av lagbestämmelser om vägtrafik, ha gjort en omkörning på en sträcka där en sådan manöver var förbjuden. Manuele Arduino krockade med en bil tillhörande Diego Dessi, som uppträtt som målsägande inför Pretore di Pinerolo.
17 I slutet av förfarandet ålades Manuele Arduino att betala målsägandens rättegångskostnader. Diego Dessis advokat ingav sin räkning på grundval av den taxa som fastställts genom ministeriedekret nr 585/94. Pretore di Pinerolo beslutade emellertid att underlåta att tillämpa den omtvistade taxan och fastställa arvodena till ett lägre belopp än minimitaxan.
18 Corte suprema di cassazione (Italien), till vilken domstol detta beslut överklagats, upphävde den överklagade domen. Corte suprema di cassazione ansåg att det var obefogat att underlåta att tillämpa den omtvistade taxan och återförvisade målet i den frågan till Pretore di Pinerolo.
19 Den hänskjutande domstolen(5) har framfört att i den italienska rättsordningen finns det två motsatta riktningar i rättspraxis beträffande frågan huruvida den taxa som fastställts i ministeriedekret nr 585/94 utgör ett konkurrensbegränsande avtal enligt artikel 85 i fördraget eller ej.
Enligt den första riktningen(6) är det omtvistade dekretets kännetecken jämförbara med kännetecknen för de lagbestämmelser som varit föremål för domstolens dom av den 18 juni 1998(7). Enligt denna dom är CNF en företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget och ingen lagbestämmelse kräver att den skall anta sina beslut med beaktande av allmänintresset. Då den omtvistade taxan kan vara konkurrensbegränsande är den nationella domstolen skyldig att inte tillämpa den.
Enligt en annan riktning i rättspraxis(8) är den omtvistade taxan inte en följd av ett skönsmässigt beslut från CNF. De italienska offentliga myndigheternas ingripande spelar en avgörande roll i de stadier då taxan utarbetas och godkänns. Det kan således inte anses att de italienska statsmakterna har delegerat ansvaret att fatta beslut om åtgärder på det ekonomiska området till privata aktörer.
20 Den hänskjutande domstolen har förklarat(9) att den gentemot dessa båda riktningar i rättspraxis har ställts inför följande tolkningsproblem.
Den hänskjutande domstolen frågar sig huruvida "den taxa som ... föreskrivs i ministeriedekret nr 585/94, särskilt med avseende på de offentliga organens deltagande i godkännandeförfarandet, utgör ett beslut av en företagssammanslutning som ... har till resultat att ... begränsa konkurrensen" i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget(10).
Om denna fråga besvaras jakande frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida "den särskilda arten av den verksamhet som bedrivs av advokater ... rättfärdigar att det föreskrivs ovillkorliga taxor ..., och är följaktligen CNF:s beslut förenliga med EG-fördraget mot bakgrund av bestämmelsen i artikel 85.3 [i fördraget]"(11).
III - Tolkningsfrågorna
21 Pretore di Pinerolo har följaktligen beslutat att förklara målet vilande och att ställa följande frågor till domstolen:
"1) Omfattas CNF:s beslut, vilka godkänts genom ministeriedekret nr 585/94, genom vilka det fastställs ovillkorliga taxor för yrkesmässig advokatverksamhet, av tillämpningsområdet för förbudet enligt artikel 85.1 i EG-fördraget?
2) Om den första frågan skulle besvaras jakande, omfattas då detta fall av undantaget från förbudet i artikel 85.3 i EG-fördraget?"
IV - Huruvida begäran om förhandsavgörande kan upptas till sakprövning
22 Den italienska regeringen har uttalat tvivel om huruvida denna begäran om förhandsavgörande kan upptas till sakprövning(12). Den har framfört två serier av synpunkter i detta avseende.
23 Den italienska regeringen har i första hand funderat över den verkliga karaktären av tvisten i målet vid den nationella domstolen.
Den italienska regeringen har förklarat att till följd av domen från Corte suprema di cassazione betalade Manuele Arduinos försäkringsbolag Diego Dessis rättegångskostnader. Med hänsyn till denna utbetalning avstod målsäganden från att ingripa i det fortsatta förfarandet och Manuele Arduinos advokat begärde att Pretore di Pinerolo skulle förklara att anledning saknas att döma i saken. I nuvarande tillstånd av förfarandet saknar således tvisten i målet vid den nationella domstolen föremål för talan.
Den italienska regeringen säger sig under dessa omständigheter ha svårt att förstå att den hänskjutande domstolen fortfarande vill undersöka huruvida den omtvistade taxan är förenlig med gemenskapsrätten. Enligt den italienska regeringen är det inte uteslutet att Pretore di Pinerolo har tagit detta tillfälle i akt för att avgöra en fråga som är föremål för en kontrovers i Italien.
24 Den italienska regeringen anser i andra hand att beslutet om hänskjutande inte innehåller en tillräcklig beskrivning av de rättsliga och faktiska omständigheter i vilka frågorna har väckts. Enligt den italienska regeringen har Pretore di Pinerolo inte angett skälen till varför den har underlåtit att tillämpa den omtvistade taxan.
25 Det kan erinras om att förfarandet enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) enligt fast rättspraxis är ett instrument för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna(13). Inom ramen för detta samarbete ankommer det endast på den nationella domstol vid vilken tvisten är anhängig och som är ansvarig för det rättsliga avgörande som skall följa, att med hänsyn till omständigheterna i målet bedöma både behovet av att begära ett förhandsavgörande för att kunna avkunna dom och relevansen av de frågor som den ställer till domstolen(14). Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten(15).
Domstolen har även angett att för att pröva sin egen behörighet ankommer det dock på EG-domstolen att vid behov granska de förutsättningar under vilka den nationella domstolen fört frågorna vidare till EG-domstolen(16). Den har möjlighet att vägra att avgöra en tolkningsfråga när det på ett uppenbart sätt framgår att den tolkning av gemenskapsrätten som den nationella domstolen har begärt saknar samband med förfarandets förlopp eller syftet med tvisten vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk och domstolen inte förfogar över de faktiska eller rättsliga omständigheter som är nödvändiga för att på ett ändamålsenligt sätt besvara de frågor som har ställts till den(17).
26 Vad avser den italienska regeringens första synpunkt anser jag att domstolen inte har de bevis som krävs för att kunna konstatera att tvisten i målet vid den nationella domstolen har en hypotetisk karaktär.
Det hade visserligen varit önskvärt att Pretore di Pinerolo, i intresset av en god rättskipning, förvissat sig om det verkliga förloppet av tvisten i målet vid den nationella domstolen och särskilt omständigheten att det inte fanns något avtal mellan parterna i fråga om rättegångskostnaderna. Det måste dock konstateras att den italienska regeringen inte har ingett något bevis på att det skulle finnas något sådant avtal. Domstolen kan under dessa omständigheter endast åberopa sig på de uppgifter som den nationella domstolen har tillhandahållit.
Pretore di Pinerolo har i sitt beslut om hänskjutande emellertid bekräftat att den skall avgöra frågan om huruvida den omtvistade taxan är förenlig med gemenskapsrätten. Den hänskjutande domstolen har utan att precisera skälen för detta angett att den "skall avsluta målet och ... med tillämpning av de taxor som anges i [det omtvistade] dekretet, utan att, förutom i sådana undantagsfall och ovillkorliga fall som föreskrivs i det (italienska) rättssystemet, kunna göra undantag därifrån, ersätta målsägandens kostnader på grundval av räkningen från dennes ombud ..."(18).
Det är dessutom möjligt att den nationella domstolen, oaktat förekomsten av ett eventuellt avtal mellan parterna beträffande rättegångskostnaderna, är skyldig att utan vidare granska den omtvistade taxans laglighet.
27 Handlingarna i målet ger under dessa omständigheter inte möjlighet att dra slutsatsen att tvisten i målet vid den nationella domstolen har en rent hypotetisk karaktär.
28 Vad avser den italienska regeringens andra synpunkt skall det erinras om att i huvudsak två målsättningar åsyftas med kravet på en tillräcklig beskrivning av de faktiska och rättsliga omständigheterna i målet.
29 För det första skall de uppgifter som lämnas genom beslutet om begäran av förhandsavgörande ge domstolen möjlighet att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen(19). Detta krav är av särskild betydelse på vissa områden, exempelvis konkurrensområdet, som kännetecknas av komplicerade faktiska och rättsliga förhållanden(20).
I förevarande fall företer beslutet om hänskjutande vissa brister. Pretore di Pinerolo har endast delvis beskrivit vilka befogenheter de italienska myndigheterna har i förfarandet för godkännande av den taxa som fastställts av CNF. Dessa uppgifter hade dock kompletterats genom de svar som den italienska regeringen har lämnat på domstolens frågor på den punkten. Jag anser således att domstolen, trots bristerna i beslutet om hänskjutande, kan ge ett ändamålsenligt svar på frågorna från Pretore di Pinerolo.
30 För det andra skall uppgifterna som lämnas i begäran om förhandsavgörande ge medlemsstaternas regeringar samt andra berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen(21). Det åligger domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna(22).
Det framgår i förevarande fall av de synpunkter som framförts av medlemsstaternas regeringar(23) att uppgifterna i beslutet om hänskjutande har givit dem möjlighet att ändamålsenligt ta ställning i tolkningsfrågorna(24). Den franska regeringen har i sitt skriftliga yttrande(25) visserligen funnit att vissa sidor av förfarandet för godkännande av den omtvistade taxan var oklara. Dessa uppgifter har dock kompletterats med parternas skriftliga synpunkter och delgivits den franska regeringen. Under sammanträdet framförde den franska regeringen en nyanserad och definitiv ståndpunkt avseende de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt.
31 Jag anser följaktligen att tolkningsfrågorna från Pretore di Pinerolo kan upptas till sakprövning.
V - Föremålet för tolkningsfrågorna
32 I likhet med majoriteten av de intervenerande parterna anser jag att tolkningsfrågorna måste omformuleras.
33 Såsom de är utformade avser frågorna från Pretore di Pinerolo uteslutande artikel 85 i fördraget. Den hänskjutande domstolen frågar om den omtvistade taxan är förbjuden enligt artikel 85.1 och, om svaret är jakande, om den kan bli föremål för ett undantag enligt artikel 85.3.
34 Det framgår dock av beskrivningen av de tillämpliga bestämmelserna i målet att den omtvistade taxan är en statlig tgärd. CNF:s beslut om fastställande av arvodestaxan har formellt införlivats med ministeriedekret nr 585/94. Den omtvistade taxan framstår således som en åtgärd i form av lag eller annan författning.
35 Det framgår emellertid av fast rättspraxis(26) att artikel 85 i fördraget i sig inte avser medlemsstaternas lagstiftningsåtgärder. Denna bestämmelse berör endast företags beteende. Endast artikel 5 i förening med artikel 85 i fördraget ålägger medlemsstaterna att inte vidta eller upprätthålla åtgärder, inte ens i form av lag eller annan författning, som kan förta den ändamålsenliga verkan av konkurrensregler som är tillämpliga på företag.
36 Härav följer att för att den hänskjutande domstolen skall ges möjlighet att avgöra frågan huruvida den omtvistade taxan är förenlig med gemenskapsrätten måste tolkningsfrågorna med nödvändighet tolkas på så sätt att de avser artiklarna 5 och 85 i fördraget(27).
37 På rättspraxis nuvarande stadium(28) anser domstolen att en statlig åtgärd kan förta den ändamålsenliga verkan av konkurrensregler i tre fall, nämligen 1) när en medlemsstat antingen ålägger eller främjar ingåendet av avtal, beslut av företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden som strider mot artikel 85 i fördraget, 2) när en medlemsstat förstärker verkningarna av ett sådant avtal och 3) när en medlemsstat berövar de egna bestämmelserna deras statliga karaktär genom att delegera ansvaret att fatta beslut om åtgärder på det ekonomiska området till privata aktörer.
38 Föremålet för begäran om förhandsavgörande kan således preciseras mot bakgrund av denna rättspraxis.
39 Pretore di Pinerolo har inte syftat på det första fallet av rättspraxis.
Det är sant att CNF genom artikel 57 i lagdekretet åläggs att vartannat år fastställa kriterierna för fastställande av arvoden och kostnadsersättning till advokaterna. Man kan därför fråga sig om denna bestämmelse ålägger eller främjar antagandet av sådana beslut av företagssammanslutningar som strider mot artikel 85 i fördraget. Såsom den italienska regeringen har understrukit(29) finns det ingen omständighet i målet som gör att det kan anses att den hänskjutande domstolen frågar sig huruvida artikel 57 i lagdekretet är förenlig med bestämmelserna i artiklarna 5 och 85 i fördraget.
40 Det andra fallet förefaller däremot vara relevant i förevarande mål.
Det är nämligen ostridigt att Pretore di Pinerolo önskar erhålla sådana uppgifter om tolkningen av gemenskapsrätten som ger den möjlighet att avgöra frågan om rättsenligheten av den omtvistade taxan. Denna taxa kan dock vara oförenlig med artiklarna 5 och 85 i fördraget om de italienska myndigheterna, genom antagande av ministeriedekret nr 585/94, har förstärkt verkningarna av ett avtal i den mening som avses i artikel 85 i fördraget. För att kunna lämna ett användbart svar till den hänskjutande domstolen är det således nödvändigt att undersöka denna fråga.
41 Pretore di Pinerolo förefaller slutligen att speciellt åsyfta det tredje fallet av rättspraxis.
Det framgår nämligen av handlingarna i målet(30) att den hänskjutande domstolen har begärt ett förhandsavgörande av domstolen till följd av domen i målet CNSD, i vilken det konstaterades att "de offentliga myndigheternas befogenheter i fråga om att tariffen helt och hållet (har) delegerats till privata aktörer genom den nationella lagstiftningen i fråga"(31). Pretore di Pinerolo har, genom att redogöra för den kontrovers inom rättspraxis som föreligger i Italien, enligt min mening dessutom ställt frågan huruvida de italienska offentliga myndigheterna har överlåtit ansvaret att fatta beslut om åtgärder på det ekonomiska området till privata aktörer(32).
42 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag således att domstolen skall omformulera tolkningsfrågorna på så sätt att de syftar till att fastställa huruvida
- artiklarna 5 och 85 utgör hinder för en medlemsstat att anta en åtgärd i form av lag eller annan författning genom vilken, på grundval av ett förslag från ett advokatsamfund såsom CNF, en taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för tjänster som utförs av medlemmarna i förbundet godkänns, när den statliga åtgärden kommer till stånd till följd av ett sådant förfarande som det som föreskrivs i den italienska lagstiftningen, och huruvida
- artiklarna 5 och 85 i fördraget utgör hinder för en medlemsstat att inom ramen för ett sådant förfarande ge ett advokatsamfund såsom CNF befogenhet att anta ett förslag till taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet.
VI - Huruvida ett avtal förstärker verkningarna (första frågan)
43 Vad avser den första frågan skall det erinras om att det enligt domstolens förevarande rättspraxis, för att kunna konstatera att en åtgärd i form av lag eller annan författning är oförenlig med artiklarna 5 och 85 i fördraget, krävs att den statliga åtgärden skall föregås av ett avtal som i sig strider mot artikel 85.1 i fördraget(33).
För att fastställa huruvida de italienska myndigheterna, genom att förstärka verkningarna av ett avtal, har åsidosatt artiklarna 5 och 85 i fördraget är det således nödvändigt att först undersöka huruvida förutsättningarna för tillämpning av artikel 85.1 i fördraget är uppfyllda i förevarande fall.
A - Artikel 85.1 i fördraget
44 Enligt artikel 85.1 i fördraget förbjuds "alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden".
45 Fyra frågor i följd skall undersökas. Det handlar om att få veta huruvida 1) advokater som är yrkesverksamma i Italien utgör "företag", 2) CNF skall anses som en "företagssammanslutning", 3) besluten från CNF har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden och 4) dessa beslut kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
1. Begreppet företag
46 Domstolen anser i enlighet med fast rättspraxis att begreppet företag inom ramen för konkurrensrätten omfattar "varje enhet som utövar ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och sättet för dess finansiering"(34).
Domstolen har även fastställt att begreppet "ekonomisk verksamhet" avser all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en bestämd marknad(35). En verksamhet företer i allmänhet en ekonomisk karaktär när den, åtminstone i princip, kan bedrivas av en privat aktör i vinstsyfte(36).
47 Det framgår av handlingarna i akten(37) i förevarande fall att advokater som är yrkesverksamma i Italien, i sin egenskap av egenföretagare, erbjuder tjänster såsom juridisk rådgivning eller verksamhet som ombud för sina klienter vid dömande myndigheter. De italienska advokaterna erbjuder på så sätt tjänster på en bestämd marknad, nämligen marknaden för juridiska tjänster. Dessutom framgår det av handlingarna i akten(38) att de italienska advokaterna bedriver sin verksamhet i vinstsyfte. Den hänskjutande domstolen har preciserat att advokaterna begär och uppbär ersättning av sina klienter för utförda tjänster.
48 Under dessa omständigheter skall de italienska advokaternas tillhandahållande av juridiska tjänster anses som en ekonomisk verksamhet i den mening som avses i domstolens rättspraxis.
49 Till skillnad från vad den italienska regeringen har hävdat(39) motsägs inte denna slutsats av det faktum att advokaten måste iaktta etiska regler eller att han utövar verksamhet som har samband med rättsskipningen. Domstolen har i domen i målet CNSD betecknat de italienska tullombuden som företag i den mening som avses i artikel 85 i fördraget(40), då de däremot, såsom advokaterna, omfattades av de disciplinregler som utfärdats av en yrkessammanslutning(41). Det uppdrag av "offentlig tjänst" som ges en advokat får för övrigt inte till resultat att denna enhet undandras från konkurrensrättens område, utan kan enligt min mening göra att den omfattas av tillämpningsområdet för artikel 90.2 i EG-fördraget (nu artikel 86.2 EG)(42).
50 En i Italien yrkesverksam advokat skall följaktligen anses som ett företag i den mening som avses i gemenskapsrättens regler om konkurrens.
2. Begreppet företagssammanslutning
51 Den andra frågan som uppkommer består i att fastställa huruvida CNF skall betecknas som en företagssammanslutning.
52 I mitt förslag till avgörande i målet Wouters(43) har jag utförligt undersökt under vilka omständigheter begreppet företagssammanslutning kan tillämpas på ett advokatsamfund. Jag hänvisar således till stor del till den redogörelse som jag har lämnat i detta avseende.
53 Domstolen anser i enlighet med domen i målet CNSD(44) och domen i målet Pavlov(45) att en enhet inte är en företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget när den dels till största delen är sammansatt av företrädare för den offentliga makten, dels enligt den nationella lagstiftningen måste fatta sina beslut med beaktande av vissa kriterier av allmänintresse.
54 CNF uppfyller i förevarande fall emellertid inte denna dubbla förutsättning. Det framgår nämligen av uppgifterna i akten(46) att CNF uteslutande är sammansatt av advokater som väljs av medlemmarna i samfundet. Den hänskjutande domstolen har dessutom, utan att den italienska regeringen har invänt däremot, preciserat(47) att ingen bestämmelse i den nationella lagstiftningen tvingar CNF, eller ens ger samfundet incitament, att fastställa arvodestaxan med beaktande av kriterier av allmänintresse.
55 CNF skall följaktligen anses som en företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
56 Till skillnad från vad den italienska regeringen har hävdat(48) motsägs inte denna slutsats av att CNF är ett offentligrättsligt organ(49), som givits disciplinära befogenheter(50). Det är likaså oväsentligt att CNF inte självt bedriver någon ekonomisk verksamhet(51), att samfundet ges ett uppdrag av allmänintresse(52) eller att det faktiskt kan anta sina beslut med beaktande av allmänintresset(53).
57 Av det ovan anförda följer att CNF:s beslut utgör beslut av företagssammanslutningar i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
3. Konkurrensbegränsning
58 Den tredje frågan består i att fastställa huruvida de av CNF antagna besluten har "till syfte eller till resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen".
59 Domstolen bedömer vanligen frågan om ett avtal är förenligt med artikel 85.1 i fördraget i två på varandra följande etapper(54).
60 Domstolen granskar först huruvida avtalet har till syfte att begränsa konkurrensen. Domstolen gör för detta ändamål en objektiv undersökning av de mål som, mot bakgrund av den ekonomiska ram inom vilken avtalet skall tillämpas, eftersträvas genom avtalet(55). Så snart ett avtal har ett konkurrensbegränsande syfte är det förbjudet enligt artikel 85.1 i fördraget, utan att dess faktiska verkningar behöver beaktas(56). Detta gäller även för ett beslut av en företagssammanslutning(57).
På så sätt strider de avtal eller beslut av företagssammanslutningar mot artikel 85.1 i fördraget som endast har till syfte att begränsa eller snedvrida konkurrensen mellan parterna eller mellan parterna och tredje man. Det är fallet med horisontella avtal som syftar till att fastställa försäljningspriset för varor(58) eller tjänster(59).
61 Domstolen granskar därefter, i det fall då avtalet inte specifikt har till syfte att begränsa konkurrensen, huruvida det får till resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen(60). Både faktiska konkurrensbegränsande verkningar och rent potentiella verkningar är förbjudna enligt artikel 85.1 i fördraget, förutsatt att de är tillräckligt påtagliga(61).
62 CNF har i förevarande fall fattat två skilda beslut. Det första beslutet är det beslut genom vilket samfundet har fastställt förslaget till taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet. Det andra beslutet är det beslut genom vilket CNF har överlämnat taxeförslaget till de italienska myndigheterna för att taxorna skall göras obligatoriska.
63 Dessa två beslut skall undersökas mot bakgrund av artikel 85.1 i fördraget.
a) Förslaget till taxa
64 I gemenskapsrättens regler om konkurrens har prisavtalen en "särskild betydelse"(62). Domstolen anser att ett avtal om fastställande av priset på varor eller tjänster till själva sin natur har till syfte att begränsa konkurrensen på marknaden(63).
65 Enligt artikel 85.1 i fördraget förbjuds avtal som syftar till att fastställa fasta priser(64), minimipriser(65), maximipriser(66) eller riktpriser(67).
66 Jag anser inte att dessa principer i förevarande fall är tillämpliga på CNF:s beslut om fastställande av förslag till arvodestaxa.
67 För det första har CNF:s beslut inte till syfte att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget(68).
68 Det skall erinras om att CNF enligt artikel 57 i lagdekretet är skyldig att vartannat år fastställa kriterier för fastställande av arvoden och kostnadsersättning till advokater och ombud. Förslaget om taxa överlämnas därefter till justitieministern, som skall inhämta yttrande från CIP och Consiglio di Stato. Justitieministern skall på grundval av dessa olika uppgifter besluta om taxan skall införlivas i en statlig åtgärd för att göra taxorna obligatoriska.
69 Av detta framgår att CNF:s beslut om fastställande av förslag till taxa, till skillnad från klassiska avtal på prisområdet, utgör ett förarbete i det lagstiftningsförfarande som inrättats av det italienska rättssystemet. Ett sådant beslut krävs enligt den nationella lagstiftningen och är enbart rådgivande. Det omtvistade beslutet har således till syfte att ge de offentliga myndigheterna möjlighet att anta en reglering som är anpassad till den egenart och de behov som kännetecknar yrket(69).
70 För det andra har CNF:s beslut om förslag till taxa inte till verkan att begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden.
71 Det framgår nämligen av handlingarna i akten(70) att förslaget till taxa överlämnas enbart till den italienska justitieministern. Då det inte föreligger något godkännande av ministern är medlemmarna i samfundet och tredje man skyldiga att tillämpa den taxa som föreskrivs i det föregående ministeriedekretet. Det omtvistade beslutet har således inte någon konkurrensbegränsande inverkan på den italienska marknaden för juridiska tjänster(71). All konkurrensbegränsning är endast en följd av de italienska myndigheternas senare åtgärder, när dessa antar ministeriedekretet om godkännande av CNF:s beslut.
72 Jag anser följaktligen att artikel 85.1 i fördraget inte utgör hinder för ett advokatsamfund som CNF att anta ett förslag till taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet, när detta taxeförslag inom ramen för ett lagstiftningsförfarande enligt artikel 57 i lagdekretet uteslutande är avsett att överlämnas till de offentliga myndigheterna i den berörda medlemsstaten.
b) Meddelandet till de offentliga myndigheterna om förslaget till taxa
73 CNF:s andra beslut skall tolkas som en ansökan från privata ekonomiska aktörer till de offentliga myndigheterna i en medlemsstat i syfte att ge det förslag till avtal som de har slutit bindande kraft.
74 Generaladvokaten Jacobs har i sitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Albany tydligt redogjort för skälen till varför en sådan ansökan inte kan förbjudas enligt artikel 85.1 i fördraget. Generaladvokaten Jacobs har framhållit följande(72):
"Enbart ansträngningar av ett företag för att övertyga en myndighet om att utvidga ett avtals verkningar till andra ekonomiska aktörer, omfattas inte av artikel 85.1 (i fördraget).
För det första påverkar nämligen en sådan ansträngning i sig inte konkurrensen eller någons konkurrensfrihet. Om en sådan (konkurrens)begränsning uppstår är det i sådana fall en konsekvens av statens agerande i efterhand.
För det andra är samordnade ansökningar till staten en del av vårt demokratiska samhälle. Såväl fysiska som juridiska personer har rätt att organisera sig och att gemensamt göra olika hemställningar till regeringen eller lagstiftaren. Myndigheterna har därefter att avgöra om den föreslagna åtgärden ligger i allmänhetens intresse eller inte. Myndigheterna har därvid ensamma ansvaret för sitt beslut."
75 I den mån som jag delar denna bedömning föreslår jag att domstolen skall fastställa att artikel 85.1 i fördraget inte utgör hinder för ett advokatsamfund som CNF att till de offentliga myndigheterna i en medlemsstat överlämna ett förslag till taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet i syfte att nämnda taxa skall göras obligatorisk med avseende på samtliga medlemmar i yrkeskåren och tredje man.
76 CNF:s båda beslut är under dessa omständigheter förenliga med bestämmelserna i artikel 85.1 i fördraget.
77 Det kan noteras att domstolen i domen i det ovannämnda målet BNIC har kommit fram till en annan slutsats beträffande de avtal som slutits av Bureau national interprofessionnel du Cognac [det nationella organet för olika yrkesgrupper för framställning av konjak, BNIC].
BNIC var en yrkesorganisation sammansatt av företrädare för "handelsfamiljen" och "vinodlingsfamiljen". Organisationen hade slutit ett avtal om fastställande av ett minimipris för vissa produkter och överlämnat detta avtal till de franska myndigheterna i syfte att göra det obligatoriskt för alla medlemmar i de företrädda yrkena. En av handlarna som utsetts av BNIC hade ifrågasatt huruvida avtalet var förenligt med fördragets bestämmelser om konkurrens.
Inför domstolen hävdade BNIC att "de avtal som slutits inom organisationen inte har några obligatoriska verkningar och att dess roll är rent rådgivande i förhållande till de centrala offentliga myndigheterna som ensamma, genom ministeriebeslut, kan göra dessa avtal obligatoriska"(73).
Domstolen avvisade detta argument av det skälet att "beaktande av de faktiska verkningarna av ett avtal för tillämpningen av artikel 85.1 inte är nödvändigt, när detta har till syfte att begränsa, hindra eller snedvrida konkurrensen. Ett avtal om fastställande av minimipris för en vara, som överlämnas till en offentlig myndighet i syfte att få minimipriset bekräftat för att göra det obligatoriskt för samtliga ekonomiska aktörer på marknaden i fråga, har dock till syfte att snedvrida konkurrensen på denna marknad"(74).
78 Jag anser att de principer som fastställts i domen i det ovannämnda målet BNIC är alltför stränga då det är fråga om att pröva sådana mål som det som underställts domstolen i förevarande fall.
79 Det är nämligen ostridigt att de flesta ekonomiska sektorer kännetecknas av de ifrågavarande varornas och tjänsternas komplexa karaktär och deras konstanta utveckling genom snabbt förändrad kunskap och teknisk utveckling(75). De statliga myndigheterna kan på grund av dessa kännetecken stöta på stora svårigheter att ensamma anta detaljerade lagbestämmelser som uppdateras och anpassas till de olika berörda sektorerna. Det är således nödvändigt att ge de statliga myndigheterna möjlighet att på ett eller annat sätt inrätta förfaranden för samråd med företrädare för ekonomiska sektorer som kan beröras av en viss lagstiftning(76).
Som kommissionen har understrukit(77) kan dock principerna som fastställts genom domen i det ovannämnda målet BNIC innebära att genomförandet av sådana förfaranden misslyckas. Det finns en risk för att åtgärderna genom vilka de ekonomiska aktörerna överlämnar förslag - bland annat i fråga om priser - till de offentliga myndigheterna eller åtgärderna genom vilka dessa aktörer uppfyller en begäran från de offentliga myndigheterna själva måste betecknas som konkurrensbegränsande avtal i den mening som avses i artikel 85.1. Artikel 85.1 i fördraget riskerar med andra ord att tolkas på ett sådant sätt att den hindrar alla samordnade åtgärder av privata aktörer som är avsedda att informera de offentliga myndigheterna eller att påverka innehållet i deras beslut(78).
80 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag således att domstolen skall fastställa att artikel 85.1 i fördraget inte utgör hinder för att ett advokatsamfund som CNF antar ett förslag till taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet och i enlighet med gällande nationella bestämmelser underställer myndigheterna i den berörda medlemsstaten taxeförslaget i syfte att göra nämnda taxa obligatorisk i förhållande till yrkeskåren i sin helhet och till tredje man.
81 Eftersom CNF:s båda beslut inte kan begränsa konkurrensen, är det inte nödvändigt att undersöka om de kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
B - Artiklarna 5 och 85 i fördraget
82 Det skall nu undersökas huruvida de italienska myndigheterna har åsidosatt artiklarna 5 och 85 i fördraget på grund av att de genom att anta ministeriedekret nr 585/94 har förstärkt effekterna av ett beslut av företagssammanslutningar i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget.
83 Det skall på den punkten erinras om att det enligt rättspraxis krävs att det, för att kunna konstatera att en åtgärd i form av lag eller annan författning är oförenlig med artiklarna 5 och 85 i fördraget, skall finnas ett samband mellan den statliga åtgärden och det privata beteendet av ett eller flera företag(79). Detta krav syftar till att utesluta möjligheten av att undersöka de statliga åtgärderna på grund av de konkurrensbegränsande effekter som utmärker dem. Generaladvokaterna Tesauro(80), Darmon(81) och Fennelly(82) har i sina förslag till avgörande i målen Meng, Reiff, Ohra Schadeverzekeringen och DIP m.fl.(83) på ett övertygande sätt redogjort för skälen till varför det krävs att rättspraxis skall följas på den punkten. Det är således inte nödvändigt att återkomma till dessa olika argument.
84 Domstolen har dock i vissa nyligen meddelade domar(84) preciserat dessa krav genom att gå ett steg längre. Domstolen har konstaterat att det föreligger en likhet mellan lagligheten av det privata beteendet och lovligheten av den statliga åtgärden. Domstolen anser att då ett avtal, ett beslut av en företagssammanslutning eller ett samordnat förfarande inte strider mot artikel 85.1 är den statliga åtgärden som förstärker effekterna av dessa automatiskt förenlig med bestämmelserna i artiklarna 5 och 85 i fördraget.
85 Med stöd av denna senare rättspraxis kan slutsatsen dras att artiklarna 5 och 85 i fördraget inte utgör hinder mot tillämpningen av ministeriedekret nr 585/94. Det omtvistade dekretet är förenligt med de ovannämnda bestämmelserna av det enda skälet att åtgärderna som CNF har vidtagit inte strider mot artikel 85.1 i fördraget.
86 Jag anser dock att en sådan automatik stämmer dåligt överens med den ekonomiska verkligheten. Förevarande mål ger enligt min mening möjlighet att klarlägga gränserna för nuvarande rättspraxis(85).
87 Det har i förevarande fall konstaterats att CNF:s beslut om ett förslag till taxa inte kan begränsa konkurrensen, eftersom all konkurrensbegränsning är en följd av senare åtgärder från den italienska staten. På samma sätt strider inte CNF:s beslut att delge de italienska myndigheterna taxeförslaget mot artikel 85.1 i fördraget, eftersom det endast är ministeriedekretet om godkännande av taxan som har konkurrensbegränsande verkningar.
Artikel 5 i fördraget kan i enlighet med nuvarande rättspraxis dock inte avse ministeriedekretet av just det skälet att CNF:s beslut inte kan begränsa konkurrensen. Av detta framgår att gemenskapsrättens konkurrensregler på rättspraxis nuvarande stadium inte gör det möjligt att förbjuda de åtgärder som CNF har vidtagit eller den åtgärd som staten har vidtagit, medan dessa två åtgärder i förening kan begränsa konkurrensen påtagligt.
88 I likhet med generaladvokat Jacobs(86) anser jag att det i sådana fall som det förevarande är mer motiverat att medge att den statliga åtgärden kan strida mot artiklarna 5 och 85 i fördraget oberoende av rättsenligheten av de privata aktörernas beteende. Det skall med andra ord vara möjligt att konstatera att en statlig åtgärd påtagligt begränsar konkurrensen även om de privata aktörernas beteende, som är upphovet till det statliga ingripandet, i sig inte strider mot artikel 85.1 i fördraget.
89 Det är enligt min mening även nödvändigt att ge staten möjlighet att motivera sitt beteende med avseende på bestämmelserna i artikel 5 i fördraget(87). En medlemsstat kan nämligen ha legitima skäl för att förstärka verkningarna av ett avtal i den mening som avses i artikel 85 i fördraget. Skyldigheten till lojalt samarbete enligt artikel 5 i fördraget kan i ett sådant fall inte förbjuda en medlemsstat att vidta åtgärder i form av lagar eller andra författningar som, oaktat de är konkurrensbegränsande, har ett legitimt syfte.
90 Det finns således anledning att fastställa de kriterier som ger en medlemsstat möjlighet att motivera en åtgärd som med avseende på artikel 5 i fördraget är konkurrensbegränsande.
91 Enligt min mening kan domstolen i detta avseende fastställa tre kriterier för bedömningen. Domstolen kan anse att en åtgärd i form av lag eller annan författning som förstärker verkningarna av ett avtal är förenlig med artiklarna 5 och 85 i fördraget under förutsättning att 1) de offentliga myndigheterna i medlemsstaten i fråga utövar en faktisk kontroll av innehållet i avtalet, 2) genom den statliga åtgärden eftersträvas ett legitimt mål av allmänintresse och 3) den statliga åtgärden är proportionerlig i förhållande till det mål som den eftersträvar.
Den första förutsättningen avseende förekomsten av en faktisk kontroll ger möjlighet att försäkra sig om att statsmakterna verkligen undersöker innehållet i ett avtal. Förutsättningen syftar därför till att undvika att de statliga myndigheterna kan ge en "blankofullmakt" åt de privata aktörernas beteende.
Den andra förutsättningen ger möjlighet att kontrollera att den statliga åtgärden verkligen har vidtagits för ett mål av allmänintresse. "Det kan (nämligen) hållas för visst att enskilda ekonomiska aktörer normalt agerar i eget intresse och inte i allmänhetens intresse när de sluter avtal med varandra. Resultatet av deras avtal ligger därför inte med nödvändighet i allmänhetens intresse"(88). De statliga myndigheterna tillåts således med stöd av den andra förutsättningen att förstärka verkningarna av det samråd som ägt rum mellan de privata aktörerna, om de är förvissade om att innehållet i detta överensstämmer med allmänintresset.
Den tredje förutsättningen slutligen syftar till att tillförsäkra att de konkurrensbegränsande verkningarna som genereras av den statliga åtgärden begränsar sig till vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet.
92 Jag skall således i enlighet med min uppfattning undersöka huruvida ministeriedekret nr 585/94 påtagligt kan begränsa konkurrensen på den italienska marknaden för juridiska tjänster. Om så är fallet skall jag undersöka huruvida det omtvistade dekretet kan rättfärdigas enligt artikel 5 i fördraget.
1. Huruvida det föreligger någon konkurrensbegränsning
93 Det skall erinras om att priset är det huvudsakliga konkurrensinstrumentet(89). Priskonkurrensens funktion är att hålla priserna på lägsta möjliga nivå och främja varors och tjänsters rörlighet mellan medlemsstaterna(90) och på så sätt möjliggöra den mest effektiva verksamhetsfördelningen med avseende på företagens produktivitet och anpassningsförmåga(91).
94 I ministeriedekret nr 585/94 föreskrivs i förevarande fall ett obligatoriskt system av minimi- och maximitaxor för de tjänster som utförs av advokaterna i Italien(92).
95 Det är i detta avseende ostridigt att minimipriser utgör en påtaglig form av konkurrensbegränsning(93). De hindrar aktörerna att konkurrera med varandra genom att det fastställs lägre priser än de fastställda minimipriserna. Konsumenterna fråntas härigenom möjligheten att erhålla varorna eller tjänsterna i fråga till förmånligt pris. Minimipriserna förstärker dessutom artificiellt hindren för att nya aktörer skall få tillträde till marknaden, eftersom dessa fråntas ett snabbt och effektivt medel att komma in på marknaden(94).
96 Maximipriserna kan även påtagligt begränsa konkurrensen. En stor risk som konstaterats inom sektorn för de fria yrkena är att maximipriserna i praktiken utvecklas till ett system med fasta priser(95) och att de sedan framkallar en artificiell ökning av marknadspriserna.
97 Under dessa omständigheter kan slutsatsen dras att ministeriedekret nr 585/94 påtagligt begränsar konkurrensen på den italienska marknaden för juridiska tjänster.
2. Huruvida konkurrensbegränsningen är berättigad
98 Detta konstaterande innebär dock inte att ministeriedekret nr 585/94 är oförenligt med artiklarna 5 och 85 i fördraget. Det måste även undersökas huruvida det omtvistade dekretet kan rättfärdigas med avseende på bestämmelserna i artikel 5 i fördraget. I enlighet med de tre tidigare framförda förutsättningarna skall jag undersöka huruvida 1) de italienska myndigheterna har utövat en faktisk kontroll i fråga om CNF:s beslut, 2) genom ministeriedekret nr 585/94 eftersträvas ett mål av allmänintresse och 3) det omtvistade dekretet är proportionerligt i förhållande till det mål som eftersträvas.
a) Huruvida det förekommer en faktisk kontroll av de italienska myndigheterna
99 Vad avser den första förutsättningen ger formerna för förfarandet för godkännande av taxan enligt min mening de italienska myndigheterna möjlighet att utföra en faktisk kontroll av den taxa som CNF har fastställt.
100 Den italienska justitieministern är nämligen, före godkännandet av taxan, skyldig att inhämta yttranden från CIP och från Consiglio di Stato. Ministeriedekretet skall därefter vidimeras och registreras av den italienska revisionsrätten.
101 Det framgår av beslutet om hänskjutande(96) att CIP är ett statligt organ, som består av åtta ministrar och av tre sakkunniga som utses av ministerpresidenten. CIP har bland annat till uppgift att fastställa priserna på viktiga konsumtionsvaror, att övervaka att de sistnämnda iakttas och att avge yttranden över de taxor som fastställts av de fria yrkesutövarna.
102 Consiglio di Stato har till uppgift att bedöma om den taxa som CNF har fastställt är lagenlig och förenlig med de lagstadgade kriterierna(97).
103 I beslutet om hänskjutande beskrevs i fråga om justitieministern endast delvis vilka befogenheter denne har. Domstolen har därför anmodat den italienska regeringen att närmare redogöra för dessa uppgifter under det muntliga förfarandet.
Justitieministern har enligt den italienska regeringens uppgifter inte befogenhet att ersätta CNF:s beslut med sina egna beslut. Ministern har dock befogenhet att på eget initiativ ändra innehållet i besluten. Det åligger i det fallet CNF att införliva dessa ändringar med det ursprungliga förslaget till taxa. Justitieministern har dessutom - indirekt - befogenhet att tvinga CNF att ändra innehållet i sina beslut, eftersom den av CNF fastställda taxan utan godkännandedekretet saknar all bindande kraft. Medlemmarna i samfundet och tredje man är i det fallet fortfarande skyldiga att tillämpa taxorna enligt det föregående ministeriedekretet.
104 Den italienska revisionsrätten slutligen utför en kontroll av lagligheten av ministeriedekretet om godkännande av taxan innan den medger vidimering och registrering(98).
105 Det framgår av samtliga dessa omständigheter att formerna för godkännandeförfarandet av taxan ger de italienska myndigheterna befogenhet att utföra en särskilt omfattande kontroll av CNF:s beslut.
106 Detta konstaterande räcker dock inte för att slutsatsen skall kunna dras att de italienska myndigheterna utför en faktisk kontroll av innehållet i avtalet. Det måste nämligen även kontrolleras att de statliga myndigheterna i praktiken faktiskt utövar sina befogenheter enligt lag(99). Det måste anses att de statliga myndigheterna i brist på ett faktiskt utövande av dessa befogenheter utan diskussion godkänner de beslut som fattats inom CNF.
107 Handlingarna i akten ger i förevarande fall möjlighet att få ut följande information(100). CIP och Consiglio di Stato har framfört en rad synpunkter om den inverkan som ikraftträdandet av CNF:s beslut av den 12 juni 1993 har på inflationen. Dessa organ har föreslagit att CNF:s höjningar av taxan skall genomföras gradvis. Justitieministern har anslutit sig till CIP:s och Consiglio di Statos yttrande och begärt att CNF skall ändra sitt beslut och med sex månader senarelägga hälften av taxehöjningarna. CNF har införlivat justitieministerns anmärkningar med ett andra beslut av den 29 september 1994.
Den italienska regeringen har dessutom i sitt skriftliga yttrande(101) angett att "(justitie)ministern har framfört en rad synpunkter som endast delvis sammanfaller med synpunkterna från Consiglio di Stato och som CNF till stor del varit tvungen att rätta sig efter, vid äventyr att den nya taxan fråntas sin verkan (på grund av att den inte godkänts)".
108 Enligt min mening är dessa uppgifter inte tillräckliga för att ge domstolen möjlighet att uttala sig om huruvida de italienska myndigheterna faktiskt utövat en kontroll. Uppgifterna om uppskjutandet av taxehöjningarna gör att det kan antas att de offentliga myndigheterna utövar en verklig kontroll över CNF:s beslut. Dessa uppgifter måste dock enligt min mening bekräftas av andra bevis inför Pretore di Pinerolo.
Den hänskjutande domstolen kan på så sätt undersöka de ingripanden av justitieministern som den italienska regeringen har åberopat i detta förfarande. Den hänskjutande domstolen kan även undersöka huruvida de offentliga myndigheterna, i fråga om den omtvistade taxan eller andra förslag till taxa, har framfört invändningar eller väsentliga anmärkningar avseende CNF (exempelvis om justitieministern redan har vägrat att godkänna ett beslut av CNF av det skälet att taxehöjningarna varit alltför omfattande).
Det avgörande kriteriet i detta avseende är inte att veta huruvida de offentliga myndigheterna har krävt flera ändringar i förslaget till taxa utan består i att kontrollera att de italienska myndigheterna faktiskt ingriper för att kontrollera innehållet i CNF:s beslut i för yrkeskåren och tredje man väsentliga frågor.
b) Huruvida det syfte som eftersträvas genom ministeriedekret nr 585/94 är av allmänintresse
109 Handlingarna i akten innehåller föga information vad avser den andra förutsättningen.
110 Pretore di Pinerolo och den italienska regeringen har inte preciserat vilka mål som eftersträvas med ministeriedekret nr 585/94. Det är endast målsäganden som i detta förfarande har framfört några synpunkter i denna fråga. Målsäganden har vid förhandlingen hävdat att ministeriedekret nr 585/94 i huvudsak syftar till att säkerställa en hög kvalitetsnivå på de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet.
111 Då dessa uppgifter inte härrör från den italienska regeringen eller från den hänskjutande domstolen behandlar jag dem hypotetiskt. Det åligger framför allt Pretore di Pinerolo att fastställa vilka målsättningar som faktiskt eftersträvas med den omtvistade taxan och att kontrollera att dessa målsättningar överensstämmer med allmänintresset.
112 Det skall framhållas att vad avser den målsättning som målsäganden har åberopat är kvaliteten på de tjänster som de fria yrkesutövarna tillhandahåller av avgörande betydelse i flera avseenden.
De fria yrkesutövarna svarar för tjänster som berör sådana väsentliga delar av samhället som folkhälsan (läkaryrket), rättvisan (advokatyrket) eller den allmänna säkerheten och stadsplaneringen (arkitektyrket). Dessa olika tjänster kan även få direkta och omedelbara återverkningar på sådana väsentliga delar av medborgarnas liv som deras fysiska integritet.
Från ekonomisk synpunkt har vidare de tjänster som tillhandahålls av de fria yrkesutövarna inte endast verkningar i förhållande till mottagarna av tjänsterna. Såsom generaladvokat Jacobs har understrukit(102) genererar de även så kallade externa effekter, det vill säga vinster eller förluster för samhället i dess helhet. Efterfrågan på tjänster inom de fria yrkena är "ofta av derivativ art, vilket innebär att det utflöde dessa genererar (advokatens råd, arkitektens ritning) utgör ett mellanled i en längre produktionskedja. Kvaliteten på sådana tjänster är därför ofta en avgörande faktor i många sektorer av nationella ekonomier"(103).
Marknaderna för yrkesmässiga tjänster kännetecknas slutligen av en så kallad asymmetrisk information(104). Eftersom konsumenten sällan har förmåga att värdera kvaliteten på de erbjudna tjänsterna är det nödvändigt att föreskriva vissa regler i syfte att upprätthålla kvaliteten på dessa tjänster.
113 Av det ovan anförda framgår att upprätthållandet av en hög kvalitetsnivå för de tjänster som advokater tillhandahåller onekligen utgör en legitim målsättning av allmänintresse.
c) Huruvida ministeriedekret nr 585/94 är proportionerligt
114 Det återstår i enlighet med den tredje förutsättningen att undersöka huruvida de åtgärder som fastställts genom ministeriedekret nr 585/94 är proportionerliga i förhållande till det syfte som eftersträvas med dem(105).
115 Det framgår av fast rättspraxis(106) att det, i syfte att avgöra om en gemenskapsrättslig bestämmelse överensstämmer med proportionalitetsprincipen, skall kontrolleras om de medel som föreskrivs i bestämmelsen är ägnade att leda till att det åsyftade målet uppnås och om dessa medel går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet.
116 I ministeriedekret nr 585/94 föreskrivs i förevarande fall ett obligatoriskt system av minimi- och maximitaxor för de tjänster som utförs av advokaterna i Italien(107).
117 I det fall när det syfte som eftersträvas med det omtvistade dekretet består i att upprätthålla kvaliteten på de tjänster som medlemmarna i yrkeskåren tillhandahåller, är en sådan åtgärd enligt min mening inte lämplig för att uppnå det åsyftade målet(108).
Jag anser å ena sidan inte att det finns något verkligt samband mellan orsak och verkan i fråga om nivån på de arvoden som begärs och kvaliteten på de tjänster som utförs. Det är svårt att se hur ett system med obligatoriska priser kan hindra medlemmarna i yrkeskåren att erbjuda tjänster av medelmåttig kvalitet, om de för övrigt saknar kvalifikationer, behörighet eller moralkänsla. Å andra sidan garanteras tjänsternas kvalitet eller skall denna garanteras genom åtgärder av annan art, såsom de bestämmelser som reglerar villkoren för att få tillträde till advokatyrket och dess ansvar.
118 Jag anser följaktligen att om det mål som eftersträvas med ministeriedekret nr 585/94 består i att upprätthålla kvaliteten på de tjänster som utförs av advokaterna i Italien kan det omtvistade dekretet inte rättfärdigas med avseende på bestämmelserna i artikel 5 i fördraget.
119 Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslår jag således att domstolen skall besvara den första tolkningsfrågan på så sätt att artiklarna 5 och 85 i fördraget inte utgör hinder för en medlemsstat att vidta en åtgärd i form av lag eller annan författning genom vilken, på grundval av ett förslag från ett advokatsamfund, en taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet godkänns, under den trefaldiga förutsättningen att 1) de offentliga myndigheterna i medlemsstaten i fråga utövar en faktisk kontroll av innehållet i den taxa som yrkessammanslutningen har föreslagit, 2) det genom den statliga åtgärden för godkännande av taxan eftersträvas ett legitimt mål av allmänintresse och 3) den statliga åtgärden är proportionerlig i förhållande till det mål som den eftersträvar.
VII - Huruvida befogenheter delegeras till privata aktörer (andra frågan)
120 Pretore di Pinerolo har med sin andra fråga begärt att få veta huruvida de italienska myndigheterna med hänsyn till formerna för förfarandet för godkännande av taxan har åsidosatt artiklarna 5 och 85 i fördraget på grund av att de, genom att överlåta ansvaret för att fatta beslut om åtgärder på det ekonomiska området till privata aktörer, har fråntagit de egna lagbestämmelserna deras statliga karaktär.
121 Det skall på denna punkt erinras om att domstolen har gjort en "principiell invändning avseende åtgärder i form av lag genom vilka staten avstår från sin egen funktion och ger företagen de befogenheter som krävs för att genomföra deras egen politik"(109).
Domstolen anser att lagbestämmelser behåller sin statliga karaktär när de offentliga myndigheterna förbehåller sig befogenheten att själva fastställa de väsentliga villkoren för det ekonomiska beslutet(110). Så är naturligtvis fallet när det i själva den statliga åtgärden uttrycks ett förbud som innefattar eventuella konkurrensbegränsande verkningar(111). Så är även fallet när beslutet fattas av privata ekonomiska aktörer, men de offentliga myndigheterna har befogenhet att godkänna, ogilla, ändra eller ersätta detta med ett eget beslut(112). I det fallet kan den statliga karaktären av lagbestämmelserna inte ifrågasättas av det enkla skälet att de har antagits efter samråd med företrädarna för de privata ekonomiska aktörerna(113).
122 Den fråga som uppstår i förevarande fall består i att avgöra om de italienska myndigheterna har förbehållit sig befogenheten att själva fastställa innehållet i advokaternas arvodestaxa. För att besvara denna fråga skall det fastställas vilka befogenheter som de offentliga myndigheterna förfogar över i förfarandet för godkännande av taxan. I den mån som detta problem har behandlats vid undersökningen av den första tolkningsfrågan hänvisar jag till stor del till den redogörelse som jag har lämnat i detta avseende.
123 I punkterna 99-105 i detta förslag till avgörande har jag konstaterat att formerna för förfarandet för godkännande av taxan ger de italienska myndigheterna befogenhet att utföra en särskilt omfattande kontroll av CNF:s beslut.
124 Vad avser justitieministerns befogenheter har jag angett(114) att justitieministern, enligt uppgifter från den italienska regeringen, har befogenhet att på eget initiativ ändra innehållet i besluten. I det fallet åligger det CNF att införliva dessa ändringar med det ursprungliga förslaget till taxa. Justitieministern har dessutom befogenhet att tvinga CNF att ändra innehållet i sina beslut, eftersom den taxa som CNF har fastställt, utan godkännandedekret, saknar bindande kraft. Medlemmarna i samfundet och tredje man är i det fallet fortfarande skyldiga att tillämpa de taxor som föreskrivs i det föregående ministeriedekretet.
125 Med hänsyn till dessa omständigheter anser jag att de italienska offentliga myndigheterna - indirekt - har förbehållit sig befogenheten att fastställa innehållet i advokaternas arvodestaxa.
126 Jag har emellertid hävdat att den kontroll som de offentliga myndigheterna utövar över de privata ekonomiska aktörernas beteende måste vara en faktisk kontroll(115). Det är således nödvändigt att undersöka om de italienska myndigheterna i praktiken faktiskt utövar de befogenheter de har enligt lag. Om så inte är fallet måste slutsatsen dras att de offentliga myndigheterna faktiskt har delegerat sin befogenhet i fråga om att fastställa taxor till privata ekonomiska aktörer.
127 Jag har på den punkten konstaterat(116) att uppgifterna i målet inte är tillräckliga för att ge domstolen möjlighet att uttala sig i frågan. Frågan skall således återförvisas till Pretore di Pinerolo för prövning.
Det avgörande kriteriet i detta avseende består i att kontrollera att de italienska myndigheterna faktiskt ingriper för att kontrollera innehållet i CNF:s beslut i frågor som är väsentliga för yrkeskåren och för tredje man.
128 Jag föreslår således att domstolen skall besvara den andra tolkningsfrågan på så sätt att artiklarna 5 och 85 i fördraget inte utgör hinder för en medlemsstat att ge ett advokatsamfund som CNF behörighet att anta ett förslag till taxa för fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet, under den dubbla förutsättningen att 1) de offentliga myndigheterna i medlemsstaten i fråga förbehåller sig befogenheten att direkt eller indirekt fastställa innehållet i arvodestaxan och 2) de nämnda myndigheterna faktiskt utövar sina befogenheter enligt lag.
VIII - Förslag till avgörande
129 Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag således att domstolen skall besvara frågorna från Pretore di Pinerolo på följande sätt:
1) Artiklarna 5 och 85 i EG-fördraget (nu artiklarna 10 EG och 81 EG) utgör inte hinder för en medlemsstat att vidta en åtgärd i form av lag eller annan författning genom vilken, på grundval av ett förslag från ett sådant advokatsamfund som Consiglio Nazionale Forense, en taxa med fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet godkänns, under den trefaldiga förutsättningen att 1) de offentliga myndigheterna i medlemsstaten i fråga utövar en faktisk kontroll av innehållet i den taxa som yrkessammanslutningen har föreslagit, 2) genom den statliga åtgärden för godkännande av taxan eftersträvas ett legitimt mål av allmänintresse och 3) den statliga åtgärden är proportionerlig i förhållande till det mål som den eftersträvar. Det åligger den nationella domstolen att kontrollera att så är fallet.
2) Artiklarna 5 och 85 i fördraget utgör inte hinder för en medlemsstat att ge ett avdokatsamfund som Consiglio Nazionale Forense behörighet att anta ett förslag till taxa om fastställande av minimi- och maximiarvoden för de tjänster som utförs av medlemmarna i samfundet, under den dubbla förutsättningen att 1) de offentliga myndigheterna i medlemsstaten i fråga förbehåller sig befogenheten att direkt eller indirekt fastställa innehållet i arvodestaxan och 2) de nämnda myndigheterna faktiskt utövar sina befogenheter enligt lag.
(1) - I dess lydelse enligt senare ändring (nedan kallat lagdekretet).
(2) - Enligt artikel 14.20 i lag nr 887 av den 22 december 1984.
(3) - Enligt artikel 17 tredje stycket i lag nr 400 av den 23 augusti 1988.
(4) - GURI nr 247 av den 21 oktober 1994.
(5) - Beslutet om hänskjutande (punkterna 12-15).
(6) - Den hänskjutande domstolen har nämnt dom nr 791/98 från Corte d'apello Torino (Italien) av den 19 juni till den 11 juli 1998 (beslutet om hänskjutande, punkt 12).
(7) - Kommissionen mot Italien (mål C-35/96, REG 1998, s. I-3851, nedan kallad domen i målet CNSD).
(8) - Den hänskjutande domstolen har citerat dom nr 351/98 från Tribunale Tempio Pausania (Italien) (beslutet om hänskjutande, punkt 15).
(9) - Beslutet om hänskjutande (fransk översättning, punkterna 7 och 8).
(10) - Ibidem (punkt 7).
(11) - Ibidem (punkterna 8 och 9).
(12) - Den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkterna 3-5).
(13) - Se bland annat dom av den 1 december 1965 i mål 16/65, Schwarze (REG 1965, s. 1081 och särskilt s. 1094; svensk specialutgåva, volym 1, s. 227).
(14) - Se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59.
(15) - Ibidem.
(16) - Dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia (REG 1981, s. 3045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243), punkt 21.
(17) - Se bland annat dom av den 13 juli 2000 i mål C-36/99, Idéaltourisme (REG 2000, s. I-6049), punkt 20, dom av den 26 september 2000 i mål C-322/98, Kachelmann (REG 2000, s. I-7505), punkt 17, och dom av den 17 maj 2001 i mål C-340/99, TNT Traco (REG 2001, s. I-0000), punkt 31.
(18) - Beslutet om hänskjutande (punkt 4, fri översättning).
(19) - Se bland annat dom av den 16 juli 1992 i mål C-83/91, Meilicke (REG 1992, s. I-4871; svensk specialutgåva, volym 13, s. 105), punkt 26, och dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90-C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl. (REG 1993, s. I-393; svensk specialutgåva, volym 14, s. 1), punkt 6.
(20) - Se bland annat dom av den 13 april 2000 i mål C-176/96, Lehtonen och Castors Braine (REG 2000, s. I-2681), punkt 22.
(21) - Se bland annat dom av den 21 september 1999 i mål C-67/96, Albany (REG 1999, s. I-5751), punkt 40.
(22) - Ibidem.
(23) - Den finska, den franska och den italienska regeringen har i enlighet med EG-stadgan för domstolen inkommit med skriftliga synpunkter. Den tyska regeringen har framfört muntliga synpunkter.
(24) - Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande emellertid angivit att den "ännu inte kunnat inta en definitiv ståndpunkt" (punkt 36). Denna frånvaro av ställningstagande förefaller emellertid inte bero på otillräckliga upplysningar i beslutet om hänskjutande. I målet Wouters m.fl. (C-309/99, nedan kallat målet Wouters) har kommissionen också frivilligt avstått från att ta ställning i vissa tolkningsfrågor som den nederländska domstolen ställt (se mitt förslag till avgörande som föredragits i målet Wouters i dag, punkterna 98 och 106).
(25) - Punkt 17.
(26) - Se särskilt dom av den 21 september 1988 i mål 267/86, Van Eycke (REG 1988, s. 4769; svensk specialutgåva, volym 9, s. 587), punkt 16, av den 11 april 1989 i mål 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen och Silver Line Reisebüro (REG 1989, s. 803; svensk specialutgåva, volym 10, s. 9), punkt 48, av den 17 november 1993 i mål C-2/91, Meng (REG 1993, s. I-5751; svensk specialutgåva, volym 14, s. 407), punkt 14, av den 17 november 1993 i mål C-185/91, Reiff (REG 1993, s. I-5801; svensk specialutgåva, volym 14, s. 419 ), punkt 14, av den 17 november 1993 i mål C-245/91, Ohra Schadeverzekeringen (REG 1993, s. I-5851), punkt 10, av den 9 juni 1994 i mål C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft (REG 1994, s. I-2517), punkt 14, av den 5 oktober 1995 i mål C-96/94, Centro Servizi Spediporto (REG 1995, s. I-2883), punkt 20, av den 17 oktober 1995 i de förenade målen C-140/94-C-142/94, DIP m.fl. (REG 1995, s. I-3257), punkt 14, av den 17 juni 1997 i mål C-70/95, Sodemare m.fl. (REG 1997, s. I-3395), punkt 41, i målet CNSD (punkt 53), av den 18 juni 1998 i mål C-266/96, Corsica Ferries France (REG 1998, s. I-3949), punkt 35, och i det ovannämnda målet Albany (punkt 65).
(27) - För det fall att endast de tolkningsfrågor som ställts skall besvaras kan den hänskjutande domstolen endast uttala sig om lagligheten av CNF:s beslut. Om den nationella domstolen emellertid på grundval av artikel 85.2 i fördraget fastställer att beslutet är ogiltigt, är den ändå skyldig att tillämpa den åtgärd i form av lag eller annan författning som ministeriedekret nr 585/94 utgör.
(28) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Van Eycke (punkt 16), Meng (punkt 14), Reiff (punkt 14), Ohra Schadeverzekeringen (punkt 10), Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft (punkt 14), Centro Servizi Spediporto (punkt 21), DIP m.fl. (punkt 15), Sodemare m.fl. (punkt 42), CNSD (punkt 54), Corsica Ferries France (punkt 49) och Albany (punkt 65).
(29) - Den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkt 6).
(30) - Se beslutet om hänskjutande (punkterna 5-9).
(31) - Domen i målet CNSD (punkt 57).
(32) - Se punkterna 19 och 20 i detta förslag till avgörande.
(33) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Meng (punkterna 16 och 17), Ohra Schadeverzekeringen (punkt 12), CNSD (punkterna 53-60), Corsica Ferries France (punkterna 50-54), Albany (punkt 66) och dom av den 12 september 2000 i de förenade målen C-180/98-C-184/98, Pavlov m.fl. (REG 2000, s. I-6451, nedan kallad domen i målet Pavlov), punkterna 99 och 100.
(34) - Dom av den 23 april 1991 i mål C-41/90, Höfner och Elser (REG 1991, s. I-1979; svensk specialutgåva, volym 11, s. 135), punkt 21.
(35) - Dom av den 16 juni 1987 i mål 118/85, kommissionen mot Italien (REG 1987, s. 2599), punkt 7.
(36) - Generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i målen Poucet och Pistre (dom av den 17 februari 1993 i de förenade målen C-159/91 och C-160/91, svensk specialutgåva, volym 14, s. 27, punkt 8) och SAT Fluggesellschaft (dom av den 19 januari 1994 i mål C-364/92, REG 1994, s. I-43, svensk specialutgåva, volym 15, s. 43, punkt 9).
(37) - Beslutet om hänskjutande (punkt 7).
(38) - Ibidem.
(39) - Den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkt 7).
(40) - Domen i målet CNSD (punkterna 36-38).
(41) - Se domen i målet CNSD (punkt 7) samt generaladvokaten Cosmas förslag till avgörande i detta mål (punkt 71).
(42) - Se mitt förslag till avgörande i målet Wouters (punkterna 170-178).
(43) - Punkterna 56-86.
(44) - Punkterna 39-44.
(45) - Punkterna 83-89.
(46) - Se beslutet om hänskjutande (punkt 9) samt den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkt 9).
(47) - Beslutet om hänskjutande (punkt 9).
(48) - Den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkt 8).
(49) - Dom av den 30 januari 1985 i mål 123/83, BNIC (REG 1985, s. 391), punkt 17, domen i målet CNSD (punkt 40), och i målet Pavlov (punkt 85).
(50) - Se domen i målet CNSD (punkt 7) samt generaladvokaten Cosmas förslag till avgörande i detta mål (punkt 71).
(51) - Dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78-215/78 och 218/78, Van Landewyck m.fl. mot kommissionen (REG 1980, s. 3125; svensk specialutgåva, volym 5, s. 345), punkterna 87 och 88, och dom av den 8 november 1983 i de förenade målen 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 och 110/82, IAZ m.fl. mot kommissionen (REG 1983, s. 3369), punkterna 19 och 20.
(52) - Se förhandlingsrapporten i det ovannämnda målet BNIC (punkt 1.1), och domen (punkt 16) samt kommissionens beslut 82/896/EEG av den 15 december 1982 om ett förfarande vid tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (IV/29.883 - UGAL/BNIC) (EGT L 379, s. 1, punkterna 2 och 3 i skälen). Se även mitt förslag till avgörande i målet Wouters (punkterna 79 och 80).
(53) - Se domen i det ovannämnda målet IAZ m.fl. mot kommissionen (punkterna 19-25), samt mitt förslag till avgörande i målet Wouters (punkterna 81-86).
(54) - Dom av den 30 juni 1966 i mål 56/65, Société technique minière (REG 1966, s. 337 och särskilt s. 359; svensk specialutgåva, volym 1, s. 251).
(55) - Dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83, CRAM och Rheinzink (REG 1984, s. 1679), punkt 26.
(56) - Dom av den 13 juli 1966 i de förenade målen 56/64 och 58/64, Consten och Grundig mot kommissionen (REG 1966, s. 429 och särskilt s. 496; svensk specialutgåva, volym 1, s. 277).
(57) - Dom av den 27 januari 1987 i mål 45/85, Verband der Sachversicherer mot kommissionen (REG 1987, s. 405; svensk specialutgåva, volym 9, s. 9), punkt 39.
(58) - Dom av den 26 november 1975 i mål 73/74, Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique mot kommissionen m.fl. (REG 1975, s. 1491; svensk specialutgåva, volym 2, s. 525), punkt 10, och domen i det ovannämnda målet BNIC (punkt 22).
(59) - Domen i det ovannämnda målet Verband der Sachversicherer mot kommissionen (punkterna 39-43).
(60) - Domen i det ovannämnda målet Société technique minière (punkterna 359 och 360), och dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis (REG 1991, s. I-935; svensk specialutgåva, volym 11, s. 65), punkt 13.
(61) - Dom av den 27 oktober 1994 i mål T-35/92, Deere mot kommissionen (REG 1994, s. II-957; svensk specialutgåva, volym 16, s. 957), punkt 61.
(62) - Dom av den 10 december 1985 i de förenade målen 240/82-242/82, 261/82, 262/82, 268/82 och 269/82, Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mot kommissionen (REG 1985, s. 3831), punkt 82.
(63) - Domen i det ovannämnda målet BNIC (punkt 22), och dom av den 3 juli 1985 i mål 243/83, Binon (REG 1985, s. 2015), punkt 44.
(64) - Dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen (REG 1970, s. 661; svensk specialutgåva, volym 1, s. 457), punkterna 132 och 133, av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen (REG 1972, s. 619; svensk specialutgåva, volym 2, s. 25), punkterna 115-119, och av den 11 juli 1989 i mål 246/86, Belasco m.fl. mot kommissionen (REG 1989, s. 2117), punkterna 12-16.
(65) - Domen i det ovannämnda målet BNIC (punkt 22), och domen i det ovannämnda målet CNSD (punkterna 45 och 46).
(66) - Domen i det ovannämnda målet CNSD (punkterna 45 och 46).
(67) - Dom av den 17 oktober 1972 i mål 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mot kommissionen (REG 1972, s. 977), punkterna 15-25, domen i det ovannämnda målet Van Landewyck m.fl. mot kommissionen (punkt 102 och följande punkter), domen i det ovannämnda målet Verband der Sachversicherer mot kommissionen (punkterna 34-43), och förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen (REG 1997, s. II-1739), punkterna 157-164.
(68) - Se även punkterna 77-79 i detta förslag till avgörande.
(69) - Det är uppenbart att jag skulle komma till en annan slutsats i denna fråga, om CNF:s beslut om fastställande av förslag till taxa inte ingick i den särskilda ramen för det lagstiftningsförfarande som det italienska rättssystemet har inrättat.
(70) - Se bland annat kommissionens skriftliga yttrande (punkt 19).
(71) - Jag skulle komma till en annan slutsats i denna fråga om det visade sig att CNF:s beslut sprids till medlemmarna i samfundet och att advokaterna, även då det inte föreligger något godkännande från justitieministern, rättar sina arvoden efter taxorna enligt taxeförslaget. CNF:s beslut kan i det fallet bedömas som ett system för riktpriser som kan begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden.
(72) - Punkterna 291-293.
(73) - Domen i det ovannämnda målet BNIC (punkt 21).
(74) - Ibidem (punkt 22).
(75) - Generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Pavlov (punkt 92).
(76) - Se även, för ett motsvarande synsätt, generaladvokaten Fennellys förslag till avgörande i det ovannämnda målet DIP m.fl. (punkt 55).
(77) - Kommissionens skriftliga yttrande (punkt 19).
(78) - Se, för en annan bedömning av domen i det ovannämnda målet BNIC, R. Joliet, "National Anti-competitive legislation and Community Law", i Fordham International Law Journal, 1989, s. 163 (punkterna 178-180).
(79) - Se domslutet i domarna i de ovannämnda målen Meng och Ohra Schadeverzekeringen.
(80) - Ovannämnda mål.
(81) - Förslag till avgöranden i de ovannämnda målen Meng och Ohra Schadeverzekeringen.
(82) - Förslag till avgörande i det ovannämnda målet Reiff.
(83) - Förslag till avgörande i det ovannämnda målet DIP m.fl.
(84) - Se särskilt domarna i de ovannämnda målen Corsica Ferries France (punkterna 50-54), Albany (punkt 66) och Pavlov (punkterna 99 och 100).
(85) - Se generaladvokaten Jacobs resonemang i hans förslag till avgörande i målet Pavlov (punkt 161).
(86) - Ibidem (punkt 163).
(87) - Detta var även kommissionens ståndpunkt i målet Van Schijndel och Van Veen (dom av den 14 december 1995 i de förenade målen C-430/93 och C-431/93, REG 1995, s. I-4705, s. 21 i förhandlingsrapporten).
(88) - Generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Albany (punkt 184). Se även för ett motsvarande synsätt A. Bach, kommentar till domarna i de ovannämnda målen Reiff, Meng och Ohra Schadeverzekeringen i Common Market Law Review, 1994, s. 1357, fotnot på sidan 14. Författaren har angett att "det förefaller mycket mer berättigat att, i stället för att förutsätta att lagbestämmelser som antagits av en myndighet med delegation har antagits i allmänintresset, förutsätta att denna typ av bestämmelser överensstämmer med de ekonomiska intressena hos dem som deltar i utarbetandet av bestämmelserna och skapar restriktiva villkor för dem som är nyanlända på marknaden och för utlänningar" (fri översättning).
(89) - Waelbroeck M., och Frignani, A., Commentaire J. Megret, Le droit de la CE, volume 4, Concurrence, Bryssels universitetsförlag, Bryssel, 1997, andra upplagan (punkt 533).
(90) - Domen i det ovannämnda målet ICI mot kommissionen (punkt 115).
(91) - Ibidem.
(92) - Beslutet om hänskjutande (punkt 11).
(93) - Se, för ett motsvarande synsätt, domen i det ovannämnda målet BNIC (punkt 22).
(94) - Se, för ett motsvarande synsätt, kommissionens beslut 95/188/EG av den 30 januari 1995 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EG-fördraget (IV/33.686 - COAPI) (EGT L 122, s. 37, punkt 38 i skälen).
(95) - Se Politique de la concurrence et professions libérales, OECD, Paris, 1985 (punkt 199).
(96) - Punkt 13.
(97) - Ibidem (punkt 15).
(98) - Ibidem (fransk översättning, punkt 8).
(99) - Det kan på denna punkt noteras att motiveringen till domen i det ovannämnda målet Reiff i en del av doktrinen har kritiserats för dess "brist på realism" (se ovannämnda Bach, A., punkt 2.5). Detta mål avsåg det tyska förfarandet för godkännande av vägtransporttaxor.
(100) - Se ingressen till ministeriedekret nr 585/94, beslutet om hänskjutande (fransk översättning, punkt 8) och den italienska regeringens skriftliga yttrande (fransk översättning, punkt 10).
(101) - Fransk översättning (punkterna 10 och 11).
(102) - Förslag till avgörande i målet Pavlov (punkt 85).
(103) - Ibidem.
(104) - Ibidem (punkt 86).
(105) - Det skall erinras om att denna fråga här undersöks hypotetiskt, eftersom det inte är fastställt att den målsättning som åsyftas med det omtvistade dekretet faktiskt består i att upprätthålla kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls av samfundets medlemmar.
(106) - Se exempelvis dom av den 9 november 1995 i mål C-426/93, Tyskland mot rådet (REG 1995, s. I-3723), punkt 42, och dom av den 12 november 1996 i mål C-84/94, Förenade kungariket mot rådet (REG 1996, s. I-5755), punkt 57.
(107) - Beslutet om hänskjutande (punkt 11).
(108) - Se, för ett motsvarande synsätt, beslut 95/188 (punkt 41 i skälen).
(109) - Se ovannämnda Joliet, R., (punkt 172, fri översättning).
(110) - Domen i det ovannämnda målet Van Eycke (punkt 19).
(111) - Domarna i de ovannämnda målen Meng (punkt 20), Ohra Schadeverzekeringen (punkt 13) och Corsica Ferries France (punkt 52).
(112) - Domarna i de ovannämnda målen Reiff (punkt 22), Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft (punkt 21) och Centro Servizi Spediporto (punkt 27).
(113) - Domarna i de ovannämnda målen Van Eycke (punkt 19) och Corsica Ferries France (punkt 52).
(114) - Se punkt 103 i detta förslag till avgörande.
(115) - Se punkt 106 i detta förslag till avgörande. Se även mitt förslag till avgörande i målet Wouters (punkt 221 och följande punkter).
(116) - Se punkterna 107 och 108 i detta förslag till avgörande.