62022TJ0494
PRESUDA OPĆEG SUDA (prvo prošireno vijeće)
11. rujna 2024. (
*1
)
„Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine – Zamrzavanje sredstava – Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje sredstava i gospodarskih izvora – Uvrštavanje i zadržavanje tužiteljeva imena na popisu – Obveza obrazlaganja – Pogreška u ocjeni – Pojam ‚materijalna ili financijska potpora Vladi Ruske Federacije’ – Sloboda poduzetništva – Pravo vlasništva – Proporcionalnost”
U predmetu T‑494/22,
NKO AO National Settlement Depository (NSD), sa sjedištem u Moskvi (Rusija), koji zastupaju N. Tuominen, M. Krestiyanova, J.-P. Fierens i C. Gieskes, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Vijeća Europske unije, koje zastupa M. Bishop, u svojstvu agenta, uz asistenciju B. Maingaina, odvjetnika,
tuženika,
koje podupire
Europska komisija, koju zastupaju J.-F. Brakeland, G. von Rintelen, L. Mantl i M. Carpus Carcea, u svojstvu agenata,
intervenijent,
OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće),
u sastavu: D. Spielmann, predsjednik, M. Brkan (izvjestiteljica), I. Gâlea, T. Tóth i S. L. Kalėda, suci,
tajnik: I. Kurme, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito:
–
tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 12. kolovoza 2022.,
–
rješenja od 31. ožujka 2023., NSD/Vijeće (T‑494/22, neobjavljeno, EU:T:2023:196) i od 31. ožujka 2023., NSD/Vijeće (T‑494/22, neobjavljeno, EU:T:2023:197), kojima se odbija zahtjev za intervenciju A. Lipatova i društva Maritime Bank JSC,
–
podnesak kojim se vrši prilagodba koji je tužitelj podnio tajništvu Općeg suda 25. travnja 2023.,
–
podnesak kojim se vrši prilagodba koji je tužitelj podnio tajništvu Općeg suda 24. studenoga 2023.,
nakon rasprave održane 23. siječnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom koja se temelji na članku 263. UFEU‑a tužitelj, NKO AO National Settlement Depository (NSD), zahtijeva poništenje, kao prvo, Odluke Vijeća (ZVSP) 2022/883 od 3. lipnja 2022. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 153, str. 92.), i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2022/878 od 3. lipnja 2022., o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2022., L 153, str. 15.) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: prvotni akti), kao drugo, Odluke Vijeća (ZVSP) 2023/572 od 13. ožujka 2023. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2023., LI 75, str. 134.), i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2023/571 od 13. ožujka 2023. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2023., LI 75, str. 1.) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: akti o zadržavanju iz ožujka 2023.), i, kao treće, Odluke Vijeća (ZVSP) 2023/1767 od 13. rujna 2023. o izmjeni Odluke 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2023., L 226, str. 104.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2023/1765 od 13. rujna 2023. o provedbi Uredbe (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja koja podrivaju ili ugrožavaju teritorijalnu cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2023., L 226, str. 3.) u dijelu u kojem se svim tim aktima (u daljnjem tekstu: pobijani akti) njegovo ime uvrštava i zadržava na popisima priloženima navedenim aktima.
I. Okolnosti spora
2
Tužitelj je društvo osnovano u skladu s ruskim pravom koje je ovlašteno za pružanje usluga arhiviranja i čuvanja vrijednosnih papira u svojstvu središnjeg depozitorija i koje također pruža financijske usluge, osobito kao nebankovno kreditno tijelo koje ima licenciju koja mu daje pravo na pružanje usluga bankarske namire.
3
Ovaj je predmet dio konteksta mjera ograničavanja koje je Europska unija donijela u odnosu na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine.
4
Vijeće Europske unije 17. ožujka 2014. donijelo je, na temelju članka 29. UEU‑a, Odluku 2014/145/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 16. i ispravci SL 2015., L 66, str. 21., SL 2015., L 66, str. 22., SL 2015., L 199, str. 46., SL 2015., L 275, str. 68., SL 2015., L 280, str. 39., SL 2017., L 253, str. 40., SL 2018., L 152, str. 60., SL 2022., L 55, str. 81., SL 2022., L 62, str. 104., SL 2022., L 67, str. 112., SL 2022., L 83I, str. 1., SL 2022., L 105, str. 67., SL 2022., L 117, str. 118., SL 2022., L 156, str. 160., SL 2022., L 158, str. 65., SL 2022., L 204, str. 18., SL 2022., L 271, str. 23., SL 2023., L 39, str. 65., SL 2023., L 67, str. 61., SL 2023., L 100, str. 98., SL 2023., L 142, str. 42., SL 2023., L 234, str. 206., SL 2023., L 90041, str.1., SL 2024., L 90234, str. 1.).
5
Istog je dana Vijeće, na temelju članka 215. UFEU‑a, donijelo Uredbu (EU) br. 269/2014 o mjerama ograničavanja u odnosu na djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenost i neovisnost Ukrajine (SL 2014., L 78, str. 6. i ispravci SL 2014., L 121, str. 60., SL 2015., L 66, str. 20., SL 2015., L 66, str. 21., SL 2015., L 199, str. 46., SL 2015., L 275, str. 68., SL 2015., L 280, str. 38., SL 2017., L 253, str. 39., SL 2018., L 152, str. 60., SL 2022., L 62, str. 45., SL 2022., L 67, str. 113., SL 2022., L 105, str. 66., SL 2022., L 117, str. 117., SL 2022., L 154, str. 76., SL 2022., L 161, str. 122., SL 2022., L 204, str. 17., SL 2022., L 271, str. 24., SL 2023., L 39, str. 64., SL 2023., L 67, str. 60., SL 2023., L 100, str. 99., SL 2023., L 142, str. 43., SL 2023., L 234, str. 207., SL 2023., L 90040, str. 1., SL 2024., L 90233, str. 1.).
6
Dana 25. veljače 2022., s obzirom na ozbiljnost situacije u Ukrajini, Vijeće je donijelo, s jedne strane, Odluku (ZVSP) 2022/329 o izmjeni Odluke 2014/145 (SL 2022., L 50, str. 1.), i, s druge strane, Uredbu (EU) 2022/330 o izmjeni Uredbe br. 269/2014 (SL 2022., L 51, str. 1.), kako bi se, među ostalim, izmijenili kriteriji na temelju kojih se mogu donijeti mjere ograničavanja o kojima je riječ u odnosu na fizičke ili pravne osobe, subjekte ili tijela.
7
Članak 2. stavci 1. i 2. Odluke 2014/145, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: izmijenjena Odluka 2014/145), predviđa sljedeće:
„1.   Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski resursi koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod nadzorom:
[…]
(f)
fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koji pružaju materijalnu ili financijsku potporu Vladi Ruske Federacije, ili imaju koristi od nje, koja je odgovorna za pripojenje Krima i destabilizaciju Ukrajine […]
2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje, niti u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva niti gospodarski resursi.”
8
Načini provedbe tog zamrzavanja financijskih sredstava definirani su u daljnjim stavcima članka 2. izmijenjene Odluke 2014/145.
9
Uredbom br. 269/2014, u verziji kako je izmijenjena Uredbom br. 2022/330 (u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 269/2014) naloženo je donošenje mjera zamrzavanja financijskih sredstava te se definiraju načini provedbe tog zamrzavanja u bitnom na isti način kao i izmijenjenom Odlukom 2014/145. Naime, u članku 3. stavku 1. točkama (a) do (g) te uredbe preuzet je u bitnom sadržaj članka 2. stavka 1. točke (a) do (g) navedene odluke.
10
Dana 3. lipnja 2022., uzimajući u obzir nastavak agresivnog rata Ruske Federacije protiv Ukrajine, Vijeće je donijelo prvotne akte kojima je tužiteljevo ime dodalo na popise osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere ograničavanja iz Priloga izmijenjenoj Odluci 2014/145 i Priloga I. izmijenjenoj Uredbi br. 269/2014 (u daljnjem tekstu: sporni popisi).
11
Razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena na sporne popise su sljedeći:
[Tužitelj] je ruska nebankovna financijska institucija i ruski središnji depozitorij vrijednosnih papira. To je najveći depozitorij vrijednosnih papira u Rusiji prema tržišnoj vrijednosti vlasničkih i dužničkih vrijednosnih papira pohranjenih na skrbništvo i jedini koji ima pristup međunarodnom financijskom sustavu.
Vlada Rusije i Središnja banka Rusije priznale su ga kao sistemski važnu rusku financijsku instituciju. Ima ključnu ulogu u funkcioniranju ruskog financijskog sustava i njegovoj povezanosti s međunarodnim financijskim sustavom te ruskoj vladi tako izravno i neizravno omogućuje djelovanje putem svojih aktivnosti, politika i resursa.
Gotovo je u potpunosti u vlasništvu Moskovske burze, čija je misija omogućiti sveobuhvatan pristup ruskim financijskim tržištima. Moskovska burza je pak, zahvaljujući svojoj ulozi i dioničarima, pod visokim stupnjem kontrole ruske vlade. [Tužitelj] je stoga subjekt ili tijelo koje pruža materijalnu ili financijsku potporu Vladi Ruske Federacije, koja je odgovorna za pripojenje Krima i destabilizaciju Ukrajine.”
12
Vijeće je u Službenom listu Europske unije od 3. lipnja 2022. (SL 2022., C 219 I, str. 1.) objavilo obavijest namijenjenu osobama, subjektima i tijelima na koje se primjenjuju mjere ograničavanja predviđene prvotnim aktima. U toj se obavijesti osobito navodi da zahvaćene osobe mogu Vijeću podnijeti zahtjev za ponovno razmatranje odluke o njihovu uvrštenju na sporne popise, zajedno s popratnom dokumentacijom.
13
Dopisom od 4. kolovoza 2022. tužitelj je od Vijeća zatražio da dostavi obrazloženje i dokaze koji opravdavaju njegovo uvrštenje na sporne popise.
14
Dana 10. kolovoza 2022. Vijeće je tužitelju dostavilo spis WK 7236/2022/EXT 1 (u daljnjem tekstu: prvi spis s dokazima), na kojem je temeljilo svoju odluku.
II. Činjenice nastale nakon podnošenja tužbe
15
Vijeće je 14. rujna 2022. donijelo Odluku (ZVSP) 2022/1530 o izmjeni Odluke 2014/145 (SL 2022., L 239, str. 149.) i Provedbenu uredbu (EU) 2022/1529 o provedbi Uredbe br. 269/2014 (SL 2022., L 239, str. 1.). Iz Odluke 2022/1530 proizlazi da se Odluka 2014/145 primjenjuje do 15. ožujka 2023. i da su na taj način produljene pojedinačne mjere ograničavanja koje se primjenjuju na tužitelja, pri čemu se njegovo ime zadržava na spornim popisima zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točki 11. ove presude.
16
Dopisom od 22. prosinca 2022. Vijeće je obavijestilo tužitelja da namjerava održati na snazi mjere ograničavanja poduzete u odnosu na njega, dostavilo mu je spis WK 17708/2022 INIT (u daljnjem tekstu: drugi spis s dokazima) te ga je pozvalo da iznese svoja očitovanja najkasnije do 12. siječnja 2023.
17
Vijeće je 13. ožujka 2023. donijelo akte o zadržavanju iz ožujka 2023. Iz Odluke 2023/572 proizlazi da se Odluka 2014/145 primjenjuje do 15. rujna 2023. i da su na taj način produljene pojedinačne mjere ograničavanja koje se primjenjuju na tužitelja, pri čemu se njegovo ime zadržava na spornim popisima zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točki 11. ove presude.
18
Dopisom od 14. ožujka 2023. Vijeće je obavijestilo tužitelja o svojoj odluci da zadrži njegovo uvrštenje na sporne popise te ga je pozvalo da iznese svoja očitovanja najkasnije do 1. lipnja 2023.
19
Dopisom od 10. srpnja 2023. Vijeće je obavijestilo tužitelja da namjerava održati na snazi mjere ograničavanja poduzete u odnosu na njega, dostavilo mu je spis WK 7807/2023 REV2 (u daljnjem tekstu: treći spis s dokazima) te ga je pozvalo da iznese svoja očitovanja najkasnije do 25. srpnja 2023.
20
Vijeće je 13. rujna 2023. donijelo akte o zadržavanju iz rujna 2023. Iz Odluke 2023/1767 proizlazi da se Odluka 2014/145 primjenjuje do 15. ožujka 2024. i da su na taj način produljene pojedinačne mjere ograničavanja koje se primjenjuju na tužitelja, pri čemu se njegovo ime zadržava na spornim popisima zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točki 11. ove presude.
III. Zahtjevi stranaka
21
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijane akte;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
22
Vijeće, koje podupire Europska komisija, od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu za poništenje;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
IV. Pravo
23
Prije ispitivanja osnovanosti tužbenih razloga koje je istaknuo tužitelj, valja ispitati dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na Provedbenu uredbu 2023/1765.
A.
Dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na Provedbenu uredbu 2023/1765
24
U svojim očitovanjima na drugi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbe, Komisija tvrdi da je on očito nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na poništenje Provedbene uredbe 2023/1765 jer ne ispunjava uvjete iz članka 86. stavka 1. Poslovnika Općeg suda. Prema Komisijinu mišljenju, navedena provedbena uredba ne zamjenjuje niti mijenja pobijane akte u odnosu na tužitelja.
25
Tužitelj tvrdi da je drugi podnesak kojim se vrši prilagodba tužbenog zahtjeva dopušten u dijelu u kojem je njegov predmet, u za njega relevantnom dijelu, poništenje Provedbene uredbe 2023/1765.
26
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se člankom 86. stavkom 1. Poslovnika određuje da, kad se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može, prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik.
27
Ocjenu dopuštenosti tužbe podnesene protiv Provedbene uredbe 2023/1765 treba provesti u svjetlu obveze Vijeća da provede periodično preispitivanje popisa iz Priloga I. Uredbi br. 269/2014, sukladno njezinu članku 14. stavku 4. U tom pogledu valja istaknuti da se u provedbenim uredbama donesenima nakon preispitivanja, uključujući Provedbenu uredbu 2023/1765, navode samo izmjene i brisanja spornih popisa nakon tog preispitivanja, tako da se na temelju tih provedbenih uredbi uvrštenja koja nisu izmijenjena ili izbrisana produljuju (vidjeti po analogiji presudu od 28. travnja 2021., Sharif/Vijeće, T‑540/19, neobjavljenu, EU:T:2021:220, t. 48.).
28
Prema sudskoj praksi, čak i u slučaju u kojem dotična osoba nije navedena u naknadnom aktu kojim se mijenja popis na koji je njezino ime uvršteno i iako taj naknadni akt ne mijenja razloge zbog kojih je ime te osobe prvotno uvršteno, takav akt treba shvatiti kao izraz volje Vijeća da zadrži ime dotične osobe na navedenom popisu, što za posljedicu ima zadržavanje zamrzavanja njezinih financijskih sredstava, s obzirom na to da je Vijeće dužno redovito ispitivati taj popis (vidjeti presudu od 8. srpnja 2020., Neda Industrial Group/Vijeće, T‑490/18, neobjavljenu, EU:T:2020:318, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
29
Osim toga, u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 269/2014, ako se očitovanje podnese ili su predočeni značajni novi dokazi, Vijeće mora preispitati svoju odluku o uvrštavanju osobe na sporne popise. U predmetnom slučaju Vijeće je dopisom od 15. rujna 2023. navelo tužitelju da je, nakon njegova zahtjeva od 25. srpnja 2023. za preispitivanje njegova uvrštenja na sporne popise, odlučilo zadržati na snazi mjere ograničavanja poduzete u odnosu na njega donošenjem Odluke 2023/1767 i Uredbe br. 269/2014, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom 2023/1765. Stoga valja smatrati da i Odluka 2023/1767 i Provedbena uredba 2023/1765 proizlaze iz preispitivanja tužiteljeve situacije.
30
Osim toga, iako je točno da razlozi za uvrštenje tužitelja na sporne popise nisu bili izmijenjeni u aktima o zadržavanju iz rujna 2023., ipak valja utvrditi da se oni temelje na dodatnim dokazima koje je Vijeće podnijelo u trećem spisu s dokazima.
31
S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da je ova tužba dopuštena u dijelu u kojem se odnosi na poništenje Provedbene uredbe 2023/1765 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
B.
Meritum
32
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe četiri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, drugi na očitoj pogrešci u ocjeni, treći na neproporcionalnoj povredi temeljnih prava i četvrti na nedostatnosti dokaza.
1. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
33
Tužitelj tvrdi da obrazloženje pobijanih akata nije u skladu sa zahtjevima utvrđenima sudskom praksom koja se odnosi na članak 296. UFEU‑a. Prema njegovu mišljenju, Vijeće je samo preformuliralo kriterij za uvrštavanje na temelju kojeg je njegovo ime uvršteno na sporne popise. Osim toga, on smatra da pobijani akti ne sadržavaju precizne i konkretne elemente i ne navode trenutak i okolnosti pomoći pružene ruskoj vladi kako bi joj se omogućilo djelovanje putem aktivnosti, politika i resursa i ne spominju konkretnu aktivnost. Štoviše, tužitelj smatra da je razlog koji se temelji na tome da je on neizravno pod kontrolom ruske vlade pogrešan.
34
Osim toga, tužitelj prigovara Vijeću da nije izložilo razloge zbog kojih mjere ograničavanja donesene protiv njega podrazumijevaju zamrzavanje imovine njegovih klijenata.
35
Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu argumentaciju.
36
Valja podsjetiti na to da obveza obrazlaganja akta koji negativno utječe na neku osobu, a koja proizlazi iz načela poštovanja prava obrane, ima za cilj, s jedne strane, toj osobi na koju se obveza odnosi dati dostatnu uputu o tome je li mjera osnovana ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine valjanosti pred sudom Unije i, s druge strane, tom sudu omogućiti da izvrši nadzor zakonitosti te mjere (presuda od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, t. 49.).
37
Obrazloženje koje zahtijeva članak 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojem je taj akt donesen. Zahtjev za obrazlaganje mora se ocijeniti s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, osobito sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili ostale zainteresirane osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. Nije nužno da obrazloženje sadržava sve relevantne činjenične i pravne elemente, ni da detaljno odgovara očitovanjima koje je zainteresirana strana uputila tijekom savjetovanja prije donošenja tog akta, i to stoga što se njegova dostatnost mora procjenjivati ne samo u odnosu na njegov tekst nego i u odnosu na njegov kontekst, kao i skup pravnih pravila koja uređuju područje o kojem je riječ. Stoga, akt koji negativno utječe na neku osobu dovoljno je obrazložen ako je donesen u kontekstu poznatom zainteresiranoj osobi, a koji joj omogućuje da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi (presuda od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, t. 53. i 54.; vidjeti također presudu od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
38
Dakle, stupanj preciznosti obrazloženja akta mora biti proporcionalan materijalnim mogućnostima, tehničkim uvjetima i roku u kojem akt treba donijeti (vidjeti presudu od 27. srpnja 2022., RT France/Vijeće, T‑125/22, EU:T:2022:483, t. 104. i navedenu sudsku praksu).
39
Usto, u sudskoj je praksi pojašnjeno da obrazloženje akta Vijeća kojim se primjenjuje mjera ograničavanja treba navesti ne samo pravnu osnovu te mjere nego i specifične i konkretne razloge zbog kojih Vijeće u izvršavanju svoje ovlasti diskrecijske ocjene smatra da na pojedinca treba primijeniti takvu mjeru (vidjeti presudu od 27. srpnja 2022., RT France/Vijeće, T‑125/22, EU:T:2022:483, t. 105. i navedenu sudsku praksu).
40
U ovom slučaju, kako u prvotnim aktima tako i u aktima o zadržavanju iz ožujka 2023. i rujna 2023. pobliže je određen kontekst u okviru njihovih odnosnih uvodnih izjava i pravne osnove na temelju kojih su doneseni. Konkretno, iz preambula pobijanih akata proizlazi da ozbiljnost situacije u Ukrajini kao i nastavak djelovanja kojima se podrivaju ili ugrožavaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost te zemlje opravdavaju uvrštenje uvrštenih osoba na sporne popise kao i njihovo zadržavanje na navedenim popisima.
41
Nadalje, iznošenje činjeničnih okolnosti na koje se podsjeća u točki 11. ove presude predstavlja dovoljno jasno i precizno obrazloženje koje tužitelju omogućuje da shvati razloge zbog kojih je njegovo ime uvršteno, a zatim i zadržano, na spornim popisima, a Općem sudu da provede svoj nadzor. Suprotno onomu što ističe tužitelj, iz pobijanih akata proizlazi da oni puko ne preoblikuju kriterij za uvrštavanje predviđen u članku 2. stavku 1. točki (f) izmijenjene Odluke 2014/145. Konkretnije, razlozi za uvrštenje pojašnjavaju da je tužitelj glavni depozitorij vrijednosnih papira Rusije, da ima pristup međunarodnom financijskom sustavu i da je priznat kao sistemski važna financijska institucija koja ima ključnu ulogu u funkcioniranju ruskog financijskog sustava, tako da izravno ili neizravno omogućuje ruskoj vladi djelovanje putem njezinih aktivnosti, politika i resursa. Osim toga, u razlozima za uvrštenje također se spominje činjenica da je tužitelj pod kontrolom ruske vlade.
42
Štoviše, budući da se ne zahtijeva da se u obrazloženju navedu svi relevantni činjenični i pravni elementi, niti da ono detaljno odgovara na razmatranja koja je zainteresirana osoba iznijela tijekom savjetovanja prije donošenja akta, ne može se prihvatiti argument prema kojem pobijani akti ne utvrđuju ni trenutak ni okolnosti pomoći pružene vladi niti navode konkretnu aktivnost.
43
Što se tiče argumenta koji se temelji na tome da je navođenje razloga za uvrštenje pogrešno jer se navodi da je tužitelj neizravno pod nadzorom ruske vlade, valja podsjetiti na to da je obveza obrazlaganja akta bitan postupovni zahtjev koji treba razlikovati od pitanja osnovanosti razloga, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta. Naime, obrazloženje akta sastoji se od formalnog navođenja razlogâ na kojima se temelji navedeni akt. Ako su ti razlozi zahvaćeni pogreškama, one dovode u pitanje materijalnu zakonitost navedenog akta, ali ne njezino obrazloženje koje može biti dovoljno iako su u njemu izneseni pogrešni razlozi (presuda od 5. studenog 2014., Mayaleh/Vijeće, T‑307/12 i T‑408/13, EU:T:2014:926, t. 96. i od 22. lipnja 2022., Haswani/Vijeće, T‑479/21, neobjavljena, EU:T:2022:383, t. 57.). Iz toga slijedi da se tužiteljeva argumentacija mora odbiti.
44
Što se tiče tužiteljeva argumenta koji se temelji na tome da Vijeće nije izložilo razloge zbog kojih predmetne mjere ograničavanja uključuju zamrzavanje imovine njegovih klijenata i da je trebalo utvrditi sve one među njima na koje utječu navedene mjere, kao i provjeriti ispunjava li svaki od njih pojedinačno uvjete predviđene kriterijima za uvrštavanje, valja istaknuti da, kao što to ističe Vijeće, obveza obrazlaganja ne podrazumijeva obvezu da iznese sve posljedice donošenja pobijanog akta na druge osobe niti obvezuje Vijeće da odredi sve osobe na koje bi mjere ograničavanja mogle neizravno utjecati.
45
Prema tome, prvi tužbeni razlog treba odbiti.
2. Drugi i četvrti tužbeni razlog, koji se temelje na očitoj pogrešci u ocjeni i nedostatnosti dokaza
46
Valja istaknuti da se argumentacija u potporu četvrtom tužbenom razlogu u biti ograničava na isticanje da razlozi za uvrštenje nisu potkrijepljeni dostatnim dokazima. Budući da ispitivanje pogreške u ocjeni podrazumijeva provjeru dostatnosti činjenične osnove Vijeća, četvrti tužbeni razlog valja ispitati zajedno s drugim tužbenim razlogom, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni.
47
Drugi tužbeni razlog sastoji se od triju dijelova, koji se temelje, kao prvo, na očitoj pogrešci u ocjeni u dijelu u kojem je utvrđeno da je tužitelj važna institucija za ruski financijski sustav koja ruskoj vladi omogućuje djelovanje putem aktivnosti, politika i resursa, kao drugo, na očitoj pogrešci u ocjeni u dijelu u kojem je utvrđeno da je tužitelj pod nadzorom navedene vlade i, kao treće, na očitoj pogrešci u ocjeni jer Vijeće nije dokazalo postojanje dovoljne veze između tužitelja i ruske vlade.
a) Uvodna razmatranja
48
Prije svega važno je istaknuti da treba smatrati da se tužiteljev drugi tužbeni razlog temelji na pogrešci u ocjeni, a ne na očitoj pogrešci u ocjeni. Naime, iako je točno da Vijeće ima određeno diskrecijsko pravo za utvrđivanje, od slučaja do slučaja, jesu li pravni kriteriji na kojima se temelje predmetne mjere ograničavanja ispunjeni u konkretnom slučaju, sudovi Unije ipak trebaju osigurati načelno cjelovit nadzor zakonitosti svih akata Unije (vidjeti presudu od 15. studenog 2023., OT/Vijeće, T‑193/22, EU:T:2023:716, t. 121. i navedenu sudsku praksu).
49
Djelotvornost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) zahtijeva, među ostalim, da se sud Unije uvjeri da se odluka kojom su donesene ili zadržane mjere ograničavanja, a koja se na dotičnu osobu ili subjekt osobno odnosi, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenutu odluku, kako sudski nadzor ne bi bio ograničen na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, već kako bi se odnosio i na pitanje jesu li ti razlozi ili barem jedan od njih, ako ih se smatra dovoljnima kako bi podržali tu istu odluku, dokazani (vidjeti u tom smislu presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 119. i od 26. listopada 2022., Ovsyannikov/Vijeće, T‑714/20, neobjavljenu, EU:T:2022:674, t. 62.).
50
Takvu ocjenu treba provesti tako da se dokazi i podaci ispitaju ne odvojeno, nego u kontekstu u kojem su smješteni. Naime, Vijeće se oslobađa tereta dokazivanja koji snosi ako sudovima Europske unije predoči skup indicija dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih da se utvrdi da postoji dovoljna veza između subjekta koji je predmet mjere zamrzavanja njegovih sredstava i režima ili, općenito, situacije protiv kojih se bori (vidjeti presudu od 20. srpnja 2017., Badica i Kardiam/Vijeće, T‑619/15, EU:T:2017:532, t. 99. i navedenu sudsku praksu; presudu od 26. listopada 2022., Ovsyannikov/Vijeće, T‑714/20, neobjavljenu, EU:T:2022:674, t. 63. i 66.).
51
Na nadležnom tijelu Unije je da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe ili subjekta kojih se to tiče, a ne na njima samima da pruže negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga. U tu svrhu nije potrebno da Vijeće podnese sudu Unije sve podatke i dokaze neodvojive od razloga navedenih u osporavanom aktu. Važno je međutim da pruženi podaci ili dokazi podrže razloge protiv osobe ili subjekta o kojima je riječ (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 121. i 122. te od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, t. 66. i 67.; vidjeti i presudu od 1. lipnja 2022., Prigozhin/Vijeće, T‑723/20, neobjavljenu, EU:T:2022:317, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
52
U tom slučaju, sud Unije mora provjeriti točnost sadržaja činjenica navedenih u pogledu tih podataka ili dokaza i utvrditi njihovu dokaznu snagu ovisno o okolnostima u tom slučaju i s obzirom na eventualna podnesena očitovanja, osobito od osobe ili subjekta koje se ona tiču (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 124.).
53
Kad je konkretnije riječ o nadzoru zakonitosti akata o zadržavanju imena osobe o kojoj je riječ na spornim popisima, valja podsjetiti na to da su mjere ograničavanja preventivne i po definiciji privremene prirode, te su uvijek valjane samo toliko dugo dok postoje činjenične i pravne okolnosti koje su dovele do njihova donošenja kao i dok postoji potreba njihova održavanja na snazi radi ostvarenja cilja s kojim su povezane. Stoga je prilikom povremenog preispitivanja tih mjera na Vijeću da dâ aktualnu ocjenu situacije i odredi koji je učinak takvih mjera kako bi utvrdilo jesu li se njima mogli postići ciljevi zadani prvotnim uvrštenjem imena dotičnih osoba i subjekata na sporni popis odnosno je li i dalje moguće izvesti isti zaključak u vezi s navedenim osobama i subjektima (vidjeti presudu od 27. travnja 2022., Ilunga Luyoyo/Vijeće, T‑108/21, EU:T:2022:253, t. 55. i navedenu sudsku praksu; presudu od 26. listopada 2022., Ovsyannikov/Vijeće, T‑714/20, neobjavljenu, EU:T:2022:674, t. 67.).
54
Iz toga proizlazi da za opravdanje zadržavanja imena osobe na popisu osoba, subjekata i tijela koji podliježu mjerama ograničavanja, Vijeću nije zabranjeno pozivanje na iste dokaze koji su opravdali prvotno uvrštenje, ponovno uvrštenje ili prethodno zadržavanje tužiteljeva imena na predmetnim popisima, pod uvjetom da su, s jedne strane, razlozi za uvrštenje neizmijenjeni i, s druge strane da se kontekst nije promijenio na način da ti dokazi više nisu relevantni (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2020., Kaddour/Vijeće, T‑510/18, EU:T:2020:436, t. 99.). U tom pogledu promjena konteksta uključuje uzimanje u obzir, s jedne strane, situacije zemlje u pogledu koje je sustav mjera ograničavanja uspostavljen, kao i posebne situacije dotične osobe (presuda od 26. listopada 2022., Ovsyannikov/Vijeće, T‑714/20, neobjavljena, EU:T:2022:674, t. 78.; vidjeti u tom smislu i presudu od 23. rujna 2020., Kaddour/Vijeće, T‑510/18, EU:T:2020:436, t. 101.), i, s druge strane, svih relevantnih okolnosti te osobito ciljeva zadanih mjerama ograničavanja (presuda od 27. travnja 2022., Ilunga Luyoyo/Vijeće, T‑108/21, EU:T:2022:253, t. 56.; vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 12. veljače 2020., Amisi Kumba/Vijeće, T‑163/18, EU:T:2020:57, t. 82. do 84. i navedenu sudsku praksu).
55
Kao drugo, valja istaknuti da je tužiteljevo ime uvršteno na sporne popise na temelju kriterija predviđenog u članku 2. stavku 1. točki (f) izmijenjene Odluke 2014/145, koji se osobito odnosi na pravne osobe, subjekte ili tijela koji pružaju materijalnu ili financijsku potporu vladi Ruske Federacije (u daljnjem tekstu: kriterij materijalne ili financijske potpore vladi).
56
Cilj koji se mjerama ograničavanja želi postići jest izvršavanje najvećeg pritiska na ruske vlasti kako bi one okončale svoja djelovanja i politike kojima se destabilizira Ukrajina, kao i vojnu agresiju prema toj zemlji (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 27. srpnja 2022., RT France/Vijeće, T‑125/22, EU:T:2022:483, t. 163. i navedenu sudsku praksu), osobito povećanjem troškova djelovanja Ruske Federacije usmjerenog na podrivanje teritorijalne cjelovitosti, suvereniteta i neovisnosti Ukrajine (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Rosneft i dr./Vijeće, T‑715/14, neobjavljenu, EU:T:2018:544, t. 157.).
57
Trebalo bi pojasniti da se kriterijem materijalne ili financijske potpore vladi ne zahtijeva da dotične osobe ili subjekti pružaju potporu koja je izravno ili neizravno povezana s pripajanjem Krima ili destabilizacijom Ukrajine. Naime, materijalnu ili financijsku potporu u smislu tog kriterija treba shvatiti kao svaku potporu koja svojom kvantitativnom i kvalitativnom važnošću može pružiti navedenoj vladi materijalna ili financijska sredstva ili pogodnosti koje joj omogućuju nastavak njezinih djelovanja kojima se destabilizira Ukrajina (vidjeti po analogiji presudu od 7. travnja 2016., Central Bank of Iran/Vijeće, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, t. 44.).
58
S obzirom na ta načela valja provjeriti je li Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni odlučivši uvrstiti, a zatim zadržati tužiteljevo ime na spornim popisima na temelju kriterija materijalne ili financijske potpore vladi.
b) Elementi sadržani u spisima s dokazima Vijeća
59
U ovom slučaju, kako bi opravdalo uvrštenje i zadržavanje tužiteljeva imena na spornim popisima, Vijeće je podnijelo tri spisa s dokazima.
60
Kako bi opravdalo prvotno uvrštenje tužitelja na sporne popise, Vijeće je podnijelo prvi spis s dokazima koji su sadržavali javno dostupne informacije, odnosno poveznice prema internetskim stranicama, snimke zaslona i informativne članke. To osobito uključuje sljedeće:
–
snimku zaslona tužiteljeve stranice za prezentaciju koja se nalazi na njegovoj internetskoj stranici, pregledanoj 29. travnja 2022. (dokaz br. 1);
–
snimku zaslona tužiteljeve stranice za prezentaciju koja se nalazi na njegovoj internetskoj stranici, pregledanoj 12. svibnja 2022. (dokaz br. 2);
–
izvadak iz napomene pod nazivom „Program procjene financijskog sektora Ruske Federacije, financijska infrastruktura”, objavljene u srpnju 2016., dostupno na internetskoj stranici „worldbank.org”, pregledanoj 12. svibnja 2022. (dokaz br. 7);
–
izvadak iz tehničkog izvješća o tužiteljevu financijskom uspjehu u drugom tromjesečju 2021., objavljenog 2. rujna 2021. na internetskoj stranici Udruge središnjih depozitorija euroazijskih vrijednosnih papira, koja je pregledana 12. svibnja 2022. (dokaz br. 8);
–
priopćenje naslovljeno „Rusija je platila kupone na sedam izdanja obveznica OFZ‑a – Ministarstvo financija”), objavljeno 31. ožujka 2022. na informativnoj internetskoj stranici „reuters.com”, koja je pregledana 2. svibnja 2022. (dokaz br. 11).
61
Kako bi opravdalo zadržavanje tužiteljeva uvrštenja na sporne popise na temelju akata o zadržavanju iz ožujka 2023., Vijeće se također oslonilo na dokaze podnesene u drugom spisu s dokazima koji sadržavaju javno dostupne informacije, odnosno poveznice na internetske stranice, snimke zaslona i informativne članke. To osobito uključuje sljedeće:
–
izvadak iz godišnjeg izvješća Moskovske burze (u daljnjem tekstu: MOEX) za 2021., objavljenog 4. ožujka 2022., dostupnog na internetskoj stranici tog poduzeća, koja je pregledana 22. studenoga 2022. (dokaz br. 2);
–
priopćenje za medije koje se odnosi na tužiteljevo financijsko ocjenjivanje, objavljeno na njegovoj internetskoj stranici 15. studenoga 2022., pregledanoj 22. studenoga 2022. (dokaz br. 3);
–
priopćenje pod nazivom „Ministarstvo financija platilo je 4,9 milijardi rubalja NSD‑u radi plaćanja kupona za euro obveznice Rusija 2042.”), objavljeno 5. listopada 2022. na informativnoj internetskoj stranici interfax.ru, pregledano 25. studenoga 2022. (dokaz br. 5);
–
članak naslovljen „Ministarstvo financija platilo je u rubljima kupone za dvije emisije euro obveznica”, objavljen 16. rujna 2022. na informativnoj internetskoj stranici „ria.ru”, pregledanoj 17. studenoga 2022. (dokaz br. 8);
–
članak pod naslovom „Ministarstvo financija platilo je u rubljima kupon za euro obveznice s dospijećem 2035.”, objavljen 29. rujna 2022. na informativnoj internetskoj stranici „ria.ru”, pregledanoj 17. studenoga 2022. (dokaz br. 9);
–
snimka zaslona publikacije sa službene internetske stranice ruskog ministra financija koja se odnosi na uspješno plaćanje kupona na euro obveznicama, pregledane 25. studenoga 2022. (dokaz br. 10).
62
U ovom slučaju, s obzirom na to da se ti razlozi za uvrštenje tužiteljeva imena na popise o kojima je riječ i njegovo zadržavanje na njima nisu promijenili, nije potrebno praviti razliku između, s jedne strane, prvotnih akata i, s druge strane, akata o zadržavanju jer se provjera informacija navedenih u obrazloženju i dokazima, koji su sadržani u prvom i drugom spisu s dokazima, u biti odnosi na iste činjenične okolnosti.
c) Dokazi priloženi podnescima Vijeća
63
Tužitelj je na raspravi tvrdio da dokaze koje je Vijeće podnijelo, a koji su priloženi odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku, treba proglasiti nedopuštenima.
64
Kao prvo, što se tiče dokaza priloženih odgovoru na repliku, tužitelj ističe da su oni podneseni nepravodobno, protivno članku 85. stavku 1. Poslovnika.
65
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je u članku 85. stavku 1. Poslovnika Suda utvrđeno da se dokazi i dokazni prijedlozi podnose u okviru prve razmjene podnesaka. Stavkom 2. tog članka dodaje se da glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima i u replici i odgovoru na repliku, pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
66
Usto, članak 85. stavak 2. Poslovnika treba tumačiti s obzirom na članak 92. stavak 7. navedenog poslovnika, kojim se izričito predviđa da se mogu podnositi dokazi o protivnom i dopunjavati postojeći dokazni prijedlozi. Međutim, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse, dokaz o protivnom i dopunu dokaznih prijedloga podnesenih nakon dokaza o protivnom protivne stranke nisu obuhvaćeni pravilom o prekluziji predviđenim u članku 85. stavku 2. Poslovnika (presude od 18. rujna 2017., Uganda Commercial Impex/Vijeće, T‑107/15 i T‑347/15, neobjavljena, EU:T:2017:628, t. 72. i od 13. rujna 2023.ITD i Danske Fragtmænd/Komisija, T‑525/20, EU:T:2023:542, t. 78.).
67
U ovom slučaju iz odgovora na repliku proizlazi da su prilozi D.1 do D.6 navedenom podnesku dokazi o važnosti središnjih depozitorija vrijednosnih papira (u daljnjem tekstu: SDV) i tužitelja za dobro funkcioniranje financijskog sustava. Valja istaknuti da je te dokaze Vijeće podnijelo kako bi odgovorilo na tužiteljeve argumente u replici kojima se nastoji osporiti pouzdanost elemenata iznesenih u odgovoru na tužbu.
68
Vijeće je podnijelo prilog D.7 odgovoru na repliku, koji se odnosi na sustave plaćanja od sistemske važnosti, kako bi odgovorilo na argument replike u kojem tužitelj osporava da on stavlja u povoljniji položaj rusku vladu u svojstvu operatora sistemski važnog sustava plaćanja.
69
Cilj priloga D.8 i D.9 odgovoru na repliku koji se odnosi na Središnju banku Ruske Federacije jest odgovoriti na argumente replike prema kojima je ta financijska institucija neovisna o ruskim saveznim tijelima. Prilog D.10 odgovoru na repliku, koji se odnosi na rusku banku Sberbank, podnesen je kako bi se odgovorilo na argumentaciju iz replike u kojoj se navodi neovisnost te financijske institucije od ruske vlade. Prilozima D.11 i D.12 odgovoru na repliku, koji se odnose na VEB.RF, nastoji se odgovoriti na argumentaciju replike kojom se tvrdi da ta financijska institucija neovisno upravlja svojom imovinom.
70
Stoga valja smatrati da prilozi odgovoru na repliku, s obzirom na to da imaju za cilj pobiti argumente ili dokaze koje je tužitelj iznio u replici, predstavljaju dokaz o protivnom u smislu članka 92. stavka 7. Poslovnika.
71
Stoga su prilozi odgovoru na repliku dopušteni.
72
Kao drugo, tužitelj tvrdi da Opći sud ne može uzeti u obzir dokaze priložene odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku jer se oni ne nalaze u prvom spisu s dokazima.
73
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, zakonitost akta Unije mora se ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen (presude od 3. rujna 2015., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, t. 22. i od 8. ožujka 2023., Prigozhina/Vijeće, T‑212/22, neobjavljena, EU:T:2023:104, t. 80.).
74
Također valja podsjetiti na to da nadzor materijalne zakonitosti koji je na Općem sudu, osobito što se tiče sporova o mjerama ograničavanja, treba provesti s obzirom ne samo na elemente iz obrazloženja spornih akata već također na one koje je Vijeće, u slučaju osporavanja, dostavilo Općem sudu da bi utvrdilo utemeljenost činjenica navedenih u tim obrazloženjima (presuda od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, t. 64.).
75
Doduše, kao što to ističe tužitelj, u predmetu u kojem je donesena presuda od 1. lipnja 2022., Prigozhin/Vijeće (T‑723/20, neobjavljena, EU:T:2022:317), Opći sud presudio je da Vijeće treba raspolagati elementima kako bi utvrdilo osnovanost činjenica navedenih u obrazloženju u trenutku donošenja spornih akata (točka 52. te presude). Međutim, Opći sud time nije namjeravao isključiti svaku mogućnost da se prilikom nadzora zakonitosti pobijanih akata uzmu u obzir dodatni dokazi koji se ne nalaze u spisu s dokazima i koji su podneseni u svrhu potvrđivanja osnovanosti činjenica navedenih u razlozima za uvrštenje, s obzirom na to da, s jedne strane, ti dokazi potkrjepljuju dokaze kojima je Vijeće raspolagalo i, s druge strane, navedeni dokazi odnose se na činjenice koje su prethodile donošenju predmetnih pobijanih akata.
76
U ovom slučaju, što se tiče priloga B.1 do B.6 odgovoru na tužbu, odnosno elemenata biografske naravi koji se odnose na određene članove upravnog odbora MOEX‑a, valja istaknuti da se više elemenata odnosi na osobe koje nisu bile članovi upravnog odbora koji je bio u aktivnoj službi u trenutku donošenja prvotnih akata. Slijedom toga, dokazi podneseni u prilozima B.1 do B.6 odgovoru na tužbu ne mogu se uzeti u obzir kako bi se provjerila osnovanost prvotnih akata.
77
Što se tiče priloga odgovoru na repliku, kao što to proizlazi iz točaka 67. do 69. ove presude, Vijeće ih nije podnijelo kako bi potkrijepilo osnovanost činjenica navedenih u razlozima za uvrštenje, nego kako bi odgovorilo na argumente koje je tužitelj istaknuo u svojoj replici. Budući da nije riječ o dokazima koji su podneseni kako bi se potkrijepila osnovanost činjenica iznesenih u razlozima za uvrštenje, načela navedena u točkama 73. do 75. ove presude nisu primjenjiva. Tako u ovom slučaju Opći sud može uzeti u obzir dokaze podnesene u fazi odgovora na repliku radi nadzora osnovanosti tužiteljevih tvrdnji.
d) Prvi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da tužitelj vladi ne omogućuje da koristi svoja sredstva
78
Tužitelj tvrdi da je tvrdnja prema kojoj je on jedini depozitorij vrijednosnih papira u Rusiji koji ima pristup međunarodnom financijskom sustavu pogrešna jer drugi depozitoriji u Rusiji imaju račune vrijednosnih papira kod međunarodnih SDV‑ova.
79
Tužitelj navodi da kao SDV u smislu ruskog prava čini dio međunarodnog lanca transakcija vrijednosnim papirima i sudjeluje u iskorištavanju, očuvanju, namiri i plaćanjima koja se odnose na različite vrijednosne papire. Tvrdi da je većina njegovih djelatnosti kao SDV‑a namijenjena privatnim sudionicima na tržištu, a ne ruskoj vladi. Kad je riječ o obveznicama koje izdaje rusko Ministarstvo financija, tvrdi da je to samo jedna od mnogih financijskih institucija uključenih u izdavanje obveznica. Osim toga, tužitelj pojašnjava da kao SDV djeluje samo za račun i po nalogu klijenata te da svoju imovinu ne stavlja na svoje račune otvorene u stranim SDV‑ovima, koje on drži samo fiducijarno za račun svojih klijenata. Tužitelj također tvrdi da su odnosi njega kao SDV‑a sa subjektima povezanima s ruskom vladom poslovni odnosi u tržišnim uvjetima koji se ne razlikuju od onih s njegovim drugim klijentima iz javnog i privatnog sektora. Stoga on osporava da se njegovi odnosi sa subjektima povezanima s ruskom vladom smatraju materijalnom ili financijskom potporom spomenutoj vladi. Osim toga, u svojim očitovanjima na intervencijski podnesak Komisije tužitelj ističe da rusko Ministarstvo financija može izdavati obveznice bez korištenja svojih službi.
80
Štoviše, tužitelj osporava važnost platnog sustava kojim se koristi i, u svakom slučaju, smatra da Vijeće nije dokazalo da korištenje sustavom plaćanja od nacionalnog i sistemskog značaja podrazumijeva to da se ruskoj vladi omogućuje djelovanje putem njezinih aktivnosti, politika i resursa. U tom pogledu tužitelj tvrdi da se, u svojstvu upravitelja platnog sustava, njegovi odnosi sa subjektima povezanima s ruskom vladom odvijaju po tržišnim uvjetima, tako da pružanje usluga u tom svojstvu nije izjednačeno s materijalnom ili financijskom potporom navedenoj vladi. Osim toga, tužitelj ističe da cilj ugrožavanja funkcioniranja ruskog gospodarstva nije ostvaren jer postoje brojni drugi važni platni sustavi sposobni obavljati iste funkcije.
81
Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu argumentaciju.
82
Kao prvo, valja provjeriti je li Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni time što je smatralo da je tužitelj sistemski važna financijska institucija koja ima ključnu ulogu u funkcioniranju ruskog financijskog sustava.
83
U tom pogledu, prema dokazu br. 1 iz prvog spisa s dokazima, tužitelj se smatra „ključnim dijelom ruske financijske infrastrukture”. Iz dokaza br. 2 tog istog spisa proizlazi da Središnja banka Ruske Federacije smatra da je tužitelj „infrastruktura financijskog tržišta od sistemske važnosti: sistemski središnji depozitorij vrijednosnih papira, depozitar namire, trgovinski repozitorij i registar financijskih transakcija”. Usto, u dokazu br. 2 prvog spisa s dokazima pojašnjeno je da je platni sustav kojim se koristi tužitelj od sistemske i nacionalne važnosti. Taj dokaz također upućuje na tužiteljevu povezanost s međunarodnim financijskim sustavom s obzirom na to da je prikazan kao da ima račune vrijednosnih papira u drugim SDV‑ovima i međunarodnim SDV‑ovima u osam zemalja, račune u inozemnim depozitarnim bankama, te odgovarajuće račune kod velikih inozemnih i ruskih banaka. Usto, u skladu s dokazom br. 2 iz prvog spisa s dokazima, u 2020. vrijednost imovine, čije je vrijednosne papire tužitelj čuvao, iznosila je 63,6 bilijuna rubalja (odnosno oko 636 milijardi eura).
84
Valja istaknuti da dokaz br. 7 prvog spisa s dokazima također upućuje na tužiteljevu povezanost s međunarodnim financijskim sustavom, a dokaz br. 8 iz tog spisa potvrđuje važnost imovine čije vrijednosne papire čuva tužitelj, a koja je u drugom tromjesečju 2020. dosegnula iznos od 69,5 bilijuna rubalja (odnosno oko 695 milijardi eura).
85
Stoga valja utvrditi da je Vijeće od donošenja prvotnih akata imalo dovoljnu činjeničnu osnovu za zaključak da je tužitelj važna financijska institucija za ruski financijski sustav koji je povezan s međunarodnim financijskim sustavom.
86
Osim toga, dokaz br. 3 iz drugog spisa s dokazima potvrđuje, u fazi donošenja akata o zadržavanju iz ožujka 2023. i rujna 2023., važnost tužitelja za ruski financijski sustav, s obzirom na to da je opisan kao da ima „ključnu važnost” kao SDV i da ima „iznimnu ulogu na ruskom tržištu financijskih usluga kako bi se osiguralo dobro funkcioniranje infrastrukture tržišta”.
87
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje tužiteljevim argumentima.
88
Kao prvo, tužitelj osporava važnost SDV‑ova u financijskom sustavu i njihove veze s vladama. Međutim, iz pojašnjenja Vijeća, u svojim podnescima, i iz pojašnjenja koja je Komisija iznijela na raspravi proizlazi da se SDV‑ovi smatraju sistemski važnim subjektima koji su osobito važni za učinkovitu provedbu monetarne politike, vjerodostojnost programa upravljanja javnim dugom, upravljanje jamstvima te sigurnost i učinkovitost tržišta vrijednosnih papira. Tužiteljevim navodima suprotstavljaju se i radni dokument Međunarodnog monetarnog fonda (Prilog D.1 odgovoru na repliku), i informacije koje potječu od Bundesbanka (Njemačka savezna banka) (Prilog D.3 odgovoru na repliku) ili od Banke Slovenije (Slovenska središnja banka) (Prilog D.4 odgovoru na repliku). Valja utvrditi da tužitelj nije podnio nijedan dokaz koji bi mogao dovesti u pitanje pouzdanost tih informacija.
89
Kao drugo, što se tiče tužiteljeve argumentacije kojom se nastoji osporiti važnost platnog sustava kojim se koristi, valja istaknuti da potonji nije podnio nijedan dokaz kojim bi potkrijepio svoju tvrdnju prema kojoj je, u biti, njegov sustav plaćanja priznat kao sistemski važan samo zato što se odnosio na platne transakcije izvršene u okviru organizirane trgovine. Naime, kao što to pravilno ističe Vijeće, u članku 22. stavku 1. ruskog Saveznog zakona br. 161-FZ od 27. lipnja 2011. o nacionalnom platnom sustavu, koji je podnio tužitelj, navode se kriteriji za određivanje sustava plaćanja od sistemskog značaja, ali ne navodi se da je tužitelj određen kao takav na temelju kriterija koji se odnosi na postupanje s transakcijama u okviru organizirane trgovine. Osim toga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, za njegov platni sustav nije se smatralo da je od nacionalne važnosti samo zato što se informatička infrastruktura koju je on upotrebljavao nalazila u Rusiji. Točno je da se, u skladu s člankom 22. stavkom 13. navedenog zakona, zajedno s bilješkom Središnje banke Ruske Federacije od 25. srpnja 2014. o zahtjevima u području informacijskih tehnologija kojima se operatori koji pružaju platne usluge koriste u svrhu priznavanja kao nacionalnog važnog platnog sustava, koji je tužitelj unio u spis, jedan od kriterija za priznanje kao nacionalnog poslovnog nastana odnosi na zahtjev da se informatička infrastruktura nalazi u Rusiji. Međutim, tom se odredbom zahtijeva i ispunjavanje drugog kriterija koji se odnosi na dokazivanje da Ruska Federacija, Središnja banka Ruske Federacije ili građani Ruske Federacije izravno ili neizravno kontroliraju operatora platnog sustava i operatera usluga infrastrukture platnog prometa. U svakom slučaju, valja utvrditi da ni ruski Savezni zakon br. 161-FZ od 27. lipnja 2011. o nacionalnom platnom sustavu, ni prethodno navedena bilješka Središnje banke Rusije ne mogu dovesti u pitanje važnost platnog sustava kojim upravlja tužitelj ili činjenicu da je riječ o financijskoj instituciji od sistemskog značaja u Rusiji. Osim toga, valja istaknuti da iz priloga C.6 replici proizlazi da se tužiteljevim platnim sustavom koristi, među ostalim, središnja banka Ruske Federacije u okviru refinanciranja kreditnih institucija ili „open market” transakcija koje omogućuju osiguranje likvidnosti na tržištu ili upravljanje njima. Slijedom toga, tužitelj ne može tvrditi da platni sustav kojim se koristi nije relevantan s obzirom na to da se osobito koristi za provedbu ruske monetarne politike.
90
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem cilj ugrožavanja funkcioniranja ruskog gospodarstva nije postignut, među ostalim, zbog činjenice da postoje 54 druga platna sustava koji mogu obavljati iste funkcije poput onih kojima upravlja, valja istaknuti da potonji nije podnio nikakav dokaz o postojanju tih drugih platnih sustava niti ikakav element na temelju kojeg bi se moglo smatrati da se radi o sistemski važnim platnim sustavima. Osim toga, navodna činjenica da mjere ograničavanja nisu postigle svoj cilj ne može dovesti u pitanje utvrđenje prema kojem tužitelj upravlja platnim sustavom od sistemske važnosti. Naime, takva činjenica nije povezana sa sistemskom važnošću navedenog platnog sustava.
91
Kao treće, tužitelj ne osporava da je povezan s međunarodnim financijskim sustavom, nego tvrdi da drugi depozitoriji vrijednosnih papira imaju također pristup međunarodnom financijskom sustavu. Osobito ističe da dvije druge financijske institucije imaju račune vrijednosnih papira izravno kod Eurocleara. Stoga tvrdi da je Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je u razlozima za uvrštavanje utvrdilo da je on jedini ruski depozitar koji ima pristup međunarodnom financijskom sustavu. U tom pogledu valja istaknuti da je uvrštenje tužitelja na sporne popise opravdano njegovom ulogom u funkcioniranju ruskog financijskog sustava, osobito kao središnjeg depozitorija vrijednosnih papira, i zbog njegove povezanosti s međunarodnim financijskim sustavom. Slijedom toga, čak i pod pretpostavkom da je Vijeće počinilo pogrešku utvrdivši da je tužitelj jedini depozitorij vrijednosnih papira u Rusiji koji je povezan s međunarodnim financijskim sustavom, takva pogreška ne može sama po sebi utjecati na zakonitost pobijanih akata. Naime, okolnost prema kojoj bi mogli postojati drugi depozitoriji vrijednosnih papira koji imaju pristup međunarodnom financijskom sustavu ne pobija utvrđenje prema kojem je tužitelj bio jedini središnji depozitorij u Rusiji i da je imao ključnu ulogu u funkcioniranju ruskog financijskog sustava.
92
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da tužitelj nije dokazao da je Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je utvrdilo da je on sistemski važna financijska institucija koja ima ključnu ulogu u funkcioniranju ruskog financijskog sustava.
93
Kao drugo, valja provjeriti je li Vijeće, uzimajući u obzir važnu ulogu tužitelja u ruskom financijskom sustavu, pogrešno utvrdilo da on vladi Ruske Federacije izravno ili neizravno omogućuje da obavlja svoje aktivnosti i politike i da iskoristi svoja sredstva.
94
Kao prvo, iz dokaza br. 2 prvog spisa s dokazima proizlazi da su u 2020. obveznice koje je izdalo rusko Ministarstvo financija činile 22 % ukupne imovine koju je čuvao tužitelj, što je stoga odgovaralo iznosu od oko 12,72 bilijuna rubalja (odnosno oko 127,2 milijarde eura). U skladu s dokazom br. 8 istog spisa s dokazima, u drugom tromjesečju 2021. vrijednost preostalog salda saveznih obveznica koje je čuvao tužitelj povećala se na 15,2 bilijuna rubalja (oko 152 milijarde eura). K tomu, potonji osigurava upravljanje saveznim obveznicama s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz dokaza br. 11 prvog spisa s dokazima, prima uplate od ruskog Ministarstva financija kako bi se osiguralo plaćanje kamata vjerovnicima saveznih obveznica.
95
Stoga, što se tiče prvotnih akata, zajedno s prvim spisom s dokazima, Vijeće je raspolagalo dovoljnom činjeničnom osnovom da utvrdi da je, putem usluga koje je on nudio ruskoj vladi kao SDV u okviru izdavanja, čuvanja saveznih obveznica i upravljanja njima, tužitelj omogućavao djelovanje putem njezinih aktivnosti, politika i resursa.
96
Taj je zaključak potvrđen u fazi donošenja akata o zadržavanju iz ožujka 2023. i rujna 2023. Naime, iz dokaza br. 2 drugog spisa s dokazima proizlazi da je na kraju 2021. vrijednost preostalog iznosa saveznih obveza koje je tužitelj zadržao dosegnula 15,5 bilijuna rubalja (odnosno oko 155 milijardi eura). Osim toga, drugi spis s dokazima sadržava dokumente u kojima se navode iznosi od nekoliko milijardi rubalja koje je rusko Ministarstvo financija platilo tužitelju kako bi isplatilo kupone na određenim obveznicama, osobito na Eurobondovima „Russia-2042” (euro obveznice Rusije-2042.) (dokaz br. 5), kao i na Eurobondsu (euro obveznice) s dospijećem 2023. i 2043. (dokaz br. 8), 2035. (dokaz br. 9), te 2027. i 2032. (dokaz br. 10).
97
Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje argumentima tužitelja.
98
Prije svega, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, činjenica da on ne stječe obveznice koje je izdalo rusko Ministarstvo financija za vlastiti račun, nego djeluje samo za račun i prema nalogu klijenata, ne dovodi u pitanje utvrđenje prema kojem putem financijskih usluga koje on nudi kao SDV vladi Ruske Federacije u okviru svojih izdavanja obveznica, on doprinosi, kao što to pravilno tvrde Vijeće i Komisija, vjerodostojnosti programa upravljanja javnim dugom. Stoga tužitelj svojom ulogom financijskog posrednika u okviru čuvanja saveznih obveznica i upravljanja njima omogućuje ruskoj vladi da prikupi financijska sredstva. U tom smislu valja podsjetiti na to da, u skladu s dokazom br. 2 iz prvog spisa s dokazima i dokumentom br. 2 iz drugog spisa s dokazima, tužitelj čuva kvantitativno veliki iznos saveznih obveznica, te njima upravlja i osigurava njihov integritet i plaćanje kupona vjerovnicima za račun ruske vlade.
99
Nadalje, iako je točno da u okviru izdavanja obveznica ruskog Ministarstva financija tužitelj sudjeluje u gore navedenim emisijama zajedno s drugim financijskim institucijama i međunarodnim odvjetničkim društvima, ipak valja uzeti u obzir ključnu ulogu usluga koje potonji pruža u okviru upravljanja javnim dugom Ruske Federacije. Naime, praćenje i čuvanje saveznih obveznica kao i tužiteljeva uključenost u isplati kamata vjerovnicima pridonose, kao što je to istaknuto u točki 98. ove presude, vjerodostojnosti programa upravljanja javnim dugom, što ga razlikuje od drugih financijskih institucija uključenih u izdavanje saveznih obveznica. U tom pogledu, što se tiče argumenta koji se temelji na tome da bi rusko Ministarstvo financija moglo izdavati obveznice koristeći se uslugama drugih ruskih depozitorija vrijednosnih papira ili stranih depozitorija vrijednosnih papira, valja utvrditi da nije potkrijepljen nijednim dokazom. U svakom slučaju, ta se argumentacija ne može prihvatiti. Čak i pod pretpostavkom da se ruska vlada može koristiti drugim operatorima, sama ta činjenica ne može dovesti u pitanje važnost koju je tužitelj stekao u okviru izdavanja saveznih obveznica i upravljanja njima s obzirom na to da je u svojim registrima zadržao federalne obveznice u iznosu od nekoliko bilijuna rubalja, odnosno 15,5 bilijuna rubalja (odnosno oko 155 milijardi eura) na kraju 2021. Usto, iz dokaza br. 2 prvog spisa s dokazima proizlazi da se ruska vlada 2020. koristila tužiteljevim uslugama za izdavanje saveznih obveznica u iznosu od 4,7 bilijuna rubalja (odnosno oko 47 milijardi eura). U skladu s dokumentom br. 2 drugog spisa s dokazima, između 2020. i 2021. ukupan iznos saveznih obveznica koje je tužitelj čuvao povećao se za 13,3 %. Međutim, takvi su elementi mogli potvrditi važnost usluga koje je tužitelj nudio ruskoj vladi u okviru svojeg programa izdavanja državnih dužničkih instrumenata. Osim toga, okolnost da je tužitelj kao SDV također pružao usluge privatnim poduzetnicima ne može dovesti u pitanje činjenicu da su usluge pružene navedenoj vladi u okviru upravljanja javnim dugom omogućavale potonjoj djelovanje putem njezinih resursa.
100
Naposljetku, što se tiče argumentacije prema kojoj tužiteljevi odnosi sa subjektima povezanima s ruskom vladom predstavljaju poslovne odnose u tržišnim uvjetima usporedive s odnosima s privatnim klijentima, valja istaknuti da takva činjenica sama po sebi ne može dovesti u pitanje važnost usluga koje nudi tužitelj u okviru izdavanja, čuvanja saveznih obveznica i upravljanja njima, s obzirom na to da ta činjenica nije povezana s važnošću navedenih usluga. Uostalom, u skladu s dokazom br. 11 iz prvog spisa s dokazima, tužitelj je u ožujku 2022. obavijestio ulagače da, u skladu s nalogom Središnje banke Ruske Federacije, strani imatelji saveznih obveznica više nisu ovlašteni naplatiti kupone na navedenim obveznicama. Stoga, zbog činjenice da je tužitelj prilikom donošenja prvotnih akata morao postupiti u skladu s nalogom središnje banke, Vijeće je moglo valjano smatrati da tužitelj više nije poslovao u normalnim tržišnim uvjetima. Valja istaknuti da tužitelj ne osporava tu činjenicu s obzirom na to da je u svojim očitovanjima na Komisijin intervencijski podnesak potvrdio da je 28. veljače 2022. Središnja banka Ruske Federacije uputila depozitorijima vrijednosnih papira obvezujući nalog kojim od njih zahtijeva da privremeno suspendiraju transakcije s ciljem terećenja vrijednosnih papira ruskih izdavatelja na računima vrijednosnih papira imenovanih stranih imatelja ili nositelja. Iz toga slijedi da tužitelj od provedbe naloga Središnje banke Ruske Federacije od 28. veljače 2022. više nema osnove za tvrdnju da su njegovi odnosi sa subjektima povezanima s ruskom vladom bili odnosi u tržišnim uvjetima, usporedivi s odnosima s njegovim privatnim klijentima.
101
Kao drugo, valja istaknuti da je, u skladu s dokazom br. 8 iz prvog spisa s dokazima, ruska Savezna riznica upotrijebila tužiteljev sustav upravljanja jamstvima za osiguravanje likvidnosti u okviru mirovinskih transakcija u iznosu od 40,8 bilijuna rubalja (odnosno oko 408 milijardi eura) u 2021. Ta činjenica potkrijepljena je dokazom br. 2 iz drugog spisa s dokazima u okviru donošenja akata o zadržavanju iz ožujka 2023. U odgovoru na mjeru upravljanja postupkom tužitelj je potvrdio da se ruska Savezna riznica koristi njegovim sustavom upravljanja jamstvima. U svojem odgovoru tužitelj je izrazio sumnju da dokazi koje je Vijeće podnijelo nisu pouzdani. Međutim, dovoljno je istaknuti da je dokaz br. 2 iz drugog spisa s dokazima izvještaj MOEX‑a, odnosno društva koje drži više od 99 % tužiteljevih udjela, tako da potonji ne može tvrditi da informacije koje sadržava nisu pouzdane. Osim toga, što se tiče navoda prema kojem se ruska Savezna riznica koristi tužiteljevim sustavom upravljanja jamstvima u tržišnim uvjetima koji su usporedivi s onima koji se primjenjuju na privatne klijente, zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točki 100. ove presude, tužitelj se ne može pozivati na takvu činjenicu kako bi osporio važnost usluga koje pruža ruskoj vladi. Stoga, s obzirom na iznos likvidnosti koju je ruska Savezna riznica stavila na raspolaganje koristeći se tužiteljevim sustavom upravljanja jamstvima, Vijeće je moglo smatrati, a da pritom ne počini pogrešku u ocjeni, da je potonji omogućavao ruskoj vladi djelovanje putem njezinih resursa.
102
Kao treće, iz dokaza br. 8 prvog spisa s dokazima i dokumenta br. 2 iz drugog spisa s dokazima također proizlazi da se Središnja banka Ruske Federacije koristila tužiteljevim sustavom upravljanja jamstvima za transakcije koje su 2021. dosegnule iznos od 2,3 bilijuna rubalja (odnosno oko 23 milijarde eura). Osim toga, u dokazu br. 8 iz prvog spisa s dokazima, transakcije mirovinskog stjecanja Središnje banke Ruske Federacije koje uključuju korištenje financijskih usluga koje je pružio tužitelj opisane su kao transakcije namijenjene potpori nacionalnom gospodarstvu.
103
Osim toga, kao što to proizlazi iz točke 89. ove presude, Središnja banka Ruske Federacije također se koristi tužiteljevim platnim sustavom za provođenje operacija monetarne politike.
104
Međutim, valja utvrditi, kao što je to Komisija navela u odgovoru na pitanje Općeg suda, da je upravljanje likvidnošću važan dio monetarne politike koji utječe na uspješnost ruskog gospodarstva i stoga neizravno na prihode Ruske Federacije. Iz toga slijedi da se za usluge koje je tužitelj pružio Središnjoj banci Ruske Federacije moglo valjano smatrati da neizravno omogućuju ruskoj vladi djelovanje putem resursa.
105
Kao četvrto, kao što to pravilno ističe Vijeće, s obzirom na važnu ulogu tužitelja u ruskom financijskom sustavu, koji povećava učinkovitost financijskih tržišta, on pridonosi privlačenju ulaganja u Rusiju, čime potiče gospodarski rast i, posljedično, neizravno omogućava ruskoj vladi da djeluje putem resursa.
106
S obzirom na prethodna razmatranja, valja istaknuti da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni time što je utvrdilo da je tužitelj ruskoj vladi omogućavao djelovanje putem njezinih aktivnosti, politika i resursa. Uzimajući u obzir važnost financijskih usluga koje je tužitelj pružio kako navedenoj vladi tako i Središnjoj banci Ruske Federacije i njegov općenitiji doprinos dobrom funkcioniranju ruskog financijskog sustava, valja utvrditi da je Vijeće moglo valjano smatrati da je tužitelj pružao znatnu materijalnu ili financijsku potporu, s kvantitativnog i kvalitativnog gledišta, vladi Ruske Federacije koja joj omogućuje da mobilizira financijska sredstva s ciljem da nastavi svoja djelovanja destabilizacije Ukrajine.
107
Stoga valja odbiti prvi dio drugog tužbenog razloga.
e) Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na tome da tužitelj nije pod nadzorom ruske vlade
108
Tužitelj osporava tvrdnju prema kojoj je on pod nadzorom ruske vlade. Tvrdi da su MOEX i on različiti pravni subjekti i da Vijeće nije dokazalo da ga je MOEX nadzirao. Osim toga, tužitelj ističe da navedena vlada nije u mogućnosti izvršiti nadzor nad MOEX‑om, ni pravni ni činjenični.
109
Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu argumentaciju.
110
Valja istaknuti da kriterij materijalne ili financijske potpore vladi, predviđen u članku 2. stavku 1. točki (f) izmijenjene Odluke 2014/145, ne zahtijeva da se utvrdi izvršavanje nadzora navedene vlade nad osobom, subjektom ili tijelom koje joj pruža potporu.
111
Stoga, budući da iz ispitivanja prvog dijela proizlazi da je Vijeće raspolagalo dovoljnom činjeničnom osnovom i da nije počinilo pogrešku u ocjeni kada je utvrdilo da tužitelj pruža materijalnu ili financijsku potporu vladi Ruske Federacije, utvrđenje da je potonji pod nadzorom navedene vlade dodatni je kontekst koji ne može biti odlučujući za opravdanje njegova uvrštenja na sporne popise.
112
Iz toga proizlazi da tužiteljeve argumente kojima osporava osnovanost tog utvrđenja treba odbiti kao bespredmetne.
113
Stoga drugi dio drugog tužbenog razloga valja odbiti.
f) Treći dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju dovoljne veze između tužitelja i ruske vlade
114
Tužitelj u biti ističe da pobijani akti ne dokazuju po čemu su mjere ograničavanja koje se na njega odnose donesene protiv Ruske Federacije.
115
Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu argumentaciju.
116
U tom pogledu valja istaknuti da je tužitelj uvršten na sporne popise na temelju kriterija materijalne ili financijske potpore vladi iz članka 2. stavka 1. točke (f) izmijenjene Odluke 2014/145. Međutim, iz ispitivanja prvog dijela ovog tužbenog razloga proizlazi da je Vijeće raspolagalo skupom dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija kako bi opravdalo uvrštenje tužitelja na sporne popise na temelju tog kriterija. Iz toga slijedi da je Vijeće utvrdilo dovoljnu vezu između tužitelja i Ruske Federacije, s obzirom na to da nije potrebno dokazivanje postojanja dodatne veze koja nadilazi materijalnu ili financijsku potporu predviđenu kriterijem za uvrštavanje koji je određen protiv tužitelja.
117
Stoga valja odbiti treći dio drugog tužbenog razloga.
118
Stoga valja odbiti drugi tužbeni razlog i, s obzirom na razmatranja iz točaka 46. i 47. ove presude, četvrti tužbeni razlog u cijelosti.
3. Treći tužbeni razlog, koji se temelji na neproporcionalnoj povredi temeljnih prava
119
Tužitelj ističe da pobijani akti povrjeđuju njegovu slobodu poduzetništva i pravo vlasništva zajamčene člancima 16. i 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. On smatra da ga pobijani akti sprečavaju da slobodno obavlja gospodarsku djelatnost i da ispuni svoje obveze prema svojim klijentima, što ugrožava njegovu slobodu poduzetništva i pravo vlasništva.
120
Osim toga, tužitelj smatra da pobijani akti ne poštuju bit njegovih prava zajamčenih člancima 16. i 17. Povelje. Također smatra da predmetne mjere nisu ni prikladne ni nužne za ostvarenje ciljeva kojima teži Vijeće. Tužitelj također tvrdi da Vijeće nije dokazalo da su mjere ograničavanja o kojima je riječ bile najmanje ograničavajuće sredstvo za postizanje željenog cilja ni da se nisu mogle donijeti manje ograničavajuće mjere.
121
Štoviše, prema tužiteljevu mišljenju, ne postoji dovoljna veza između predmetnih mjera ograničavanja i ciljeva koji se nastoje postići te se ne može prihvatiti da se takve mjere mogu odnositi na društva koja nisu pod nadzorom države samo zato što obavljaju svoje djelatnosti u važnom gospodarskom sektoru.
122
Tužitelj se također poziva na to da mjere donesene protiv njega ugrožavaju temeljna prava njegovih klijenata koji ne mogu raspolagati svojim vrijednosnim papirima, koje on drži kao fiducijar na svojim zamrznutim računima kod depozitorija vrijednosnih papira sa sjedištem u Uniji.
123
Vijeće, koje podupire Komisija, osporava tu argumentaciju.
124
Valja podsjetiti na to da su sloboda poduzetništva i pravo vlasništva sadržani u člancima 16. odnosno 17. Povelje.
125
Također valja podsjetiti na to da temeljna prava na koja se poziva tužitelj, nisu apsolutna prava i njihovo izvršavanje može biti predmet ograničenja koja su opravdana ciljevima u općem interesu koje Unija želi postići, pod uvjetom da takva ograničenja zaista odgovaraju ciljevima u općem interesu i u odnosu na zadani cilj ne predstavljaju nerazmjerno i neprihvatljivo upletanje koje ugrožava samu bit tako zajamčenih prava (presude od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 148. i od 25. lipnja 2020., VTB Bank/Vijeće, C‑729/18 P, neobjavljena, EU:C:2020:499, t. 80.).
126
Kako bi bilo u skladu s pravom Unije, zadiranje u temeljna prava o kojima je riječ mora biti predviđeno zakonom, poštovati bit navedene slobode, odnositi se na cilj od općeg interesa koji Unija priznaje kao takav i ne smije biti neproporcionalno (vidjeti presudu od 27. srpnja 2022., RT France/Vijeće, T‑125/22, EU:T:2022:483, t. 222. i navedenu sudsku praksu).
127
Upravo s obzirom na ta razmatranja valja utvrditi predstavljaju li pobijani akti neproporcionalnu povredu slobode poduzetništva i prava vlasništva.
128
Kao prvo, valja ispitati argumentaciju kojom tužitelj tvrdi da su mjere ograničavanja donesene protiv njega dovele do zamrzavanja sredstava ili gospodarskih izvora koji pripadaju njegovim klijentima u iznosu od oko 1,479 milijardi eura, tako da navedene mjere povrjeđuju pravo vlasništva navedenih klijenata.
129
U tom pogledu, valja istaknuti da se tužitelj ne može u potporu svojoj tužbi za poništenje pozivati na pravo vlasništva čiji nije nositelj (vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2022., Anglo Austrian AAB i Belegging‑Maatschappij Far‑East/ESB, T‑797/19, EU:T:2022:389, t. 285.). Naime, prema sudskoj praksi, na povredu subjektivnog prava može pozvati samo osoba čije je pravo navodno povrijeđeno, a ne treće osobe (vidjeti po analogiji presudu od 19. rujna 2019., Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Komisija, T‑228/17, EU:T:2019:619, t. 36. i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju, kao što je to tužitelj priznao na raspravi, njegovi klijenti imaju na raspolaganju pravna sredstva pred nacionalnim sudovima pred kojima mogu, među ostalim, istaknuti povredu svojeg prava vlasništva zajamčenog člankom 17. Povelje.
130
Nadalje, kada je riječ o tužiteljevu argumentu prema kojem odstupanje, predviđeno člankom 2. stavkom 15. izmijenjene Odluke 2014/145 i člankom 6.b stavkom 5. izmijenjene Uredbe br. 269/2014, nije omogućilo njegovim klijentima da im se zbog nepostupanja nacionalnih tijela ili zbog pretjerano strogih uvjeta koje su nametnula navedena tijela odmrznu njihova sredstva ili gospodarski izvori, valja istaknuti da tim argumentom tužitelj zapravo ne osporava zakonitost navedenog odstupanja koje je usvojilo Vijeće, nego zakonitost mjera koje su donijela nacionalna tijela u okviru provedbe te odredbe.
131
Međutim, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, Opći sud nije nadležan za provođenje nadzora zakonitosti odluka koje su donijela nacionalna tijela ili presuda koje su donijeli nacionalni sudovi (vidjeti u tom smislu rješenja od 5. listopada 1983., Chatzidakis Nevas/Caisse des avocats à Athènes, 142/83, EU:C:1983:267, t. 4. i od 24. kolovoza 2010., Grúas Abril Asistencia/Komisija, T‑386/09, neobjavljenu, EU:T:2010:331, t. 28.). Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo je na nadležnim nacionalnim sudovima da nadziru valjanost nacionalnih mjera za provedbu akata Unije (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 1996., Branco/Komisija, T‑271/94, EU:T:1996:103, t. 53. i od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće, T‑200/14, neobjavljenu, EU:T:2016:216, t. 268.).
132
Osim toga, treba ustvrditi da, kada odlučuje o zahtjevu za oslobađanje zamrznutih sredstava u skladu s odstupanjima predviđenima izmijenjenom Odlukom 2014/145 i izmijenjenom Uredbom br. 269/2014, nadležno nacionalno tijelo primjenjuje pravo Unije. Iz toga slijedi da je u izvršavanju svoje diskrecijske ovlasti ono dužno poštovati Povelju, u skladu s njezinim člankom 51. stavkom 1. (vidjeti u tom smislu presude od 12. lipnja 2014., Peftiev, C‑314/13, EU:C:2014:1645, t. 24. i od 14. travnja 2016., Ben Ali/Vijeće, T‑200/14, neobjavljenu, EU:T:2016:216, t. 266.).
133
Iz toga proizlazi da je za tužiteljeve klijente na koje se ne odnosi nijedna mjera ograničavanja i čija su sredstva ili gospodarski izvori zamrznuti zbog mjera ograničavanja donesenih protiv tužitelja, u okviru ispitivanja zahtjeva za oslobađanje navedenih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora, na nacionalnim tijelima da osiguraju da zadiranje u pravo vlasništva tih klijenata poštuje uvjete predviđene u članku 52. Povelje.
134
Kao drugo, valja istaknuti da su tužiteljeva sloboda poduzetništva, kao i njegovo pravo vlasništva koje se odnosi na vlastita sredstva ili gospodarske izvore koji mu pripadaju koji su deponirani u financijskim institucijama s poslovnim nastanom u Uniji, ograničeni mjerama ograničavanja koje se na njega primjenjuju. Stoga valja provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti za opravdanje miješanja u njegova temeljna prava, navedeni u točki 126. ove presude.
135
Prvo, valja utvrditi da su predmetne mjere ograničavanja predviđene zakonom jer su određene u aktima koji imaju ponajprije opći doseg i imaju jasnu pravnu osnovu u pravu Unije, to jest u članku 29. UEU‑a odnosno članku 215. UFEU‑a.
136
Drugo, valja podsjetiti na to da je učinak donesenih mjera ograničavanja zamrzavanje tužiteljevih vlastitih sredstava ili gospodarskih izvora iz predostrožnosti. Usto, pobijani akti primjenjuju se šest mjeseci i redovito se preispituju, kao što je to propisano člankom 6. Odluke 2014/145. Budući da su navedene mjere privremene i reverzibilne, valja smatrati da ne ugrožavaju bit tužiteljeve slobode poduzetništva i njegova prava vlasništva. Valja utvrditi da tužitelj nije istaknuo nijedan argument koji bi mogao dovesti u pitanje taj zaključak.
137
Treće, mjere ograničavanja o kojima je riječ odgovaraju cilju od općeg interesa koji Unija priznaje kao takav, a koji može opravdati negativne posljedice za određene subjekte, koje mogu biti i značajne (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 150.). Naime, one su usmjerene na izvršavanje pritiska na ruske vlasti kako bi one okončale svoja djelovanja i svoje politike destabiliziranja Ukrajine. U tom pogledu, Vijeće je u veljači 2022. željelo strateški oslabiti rusko gospodarstvo, s jedne strane, osobito zabranom financiranja Ruske Federacije, njezine vlade i njezine Središnje banke i, s druge strane, primjenom takvih mjera posebno u području financija, obrane i energetike. Osim toga, iz uvodne izjave 11. Odluke 2022/329 proizlazi da je Vijeće smatralo da, s obzirom na ozbiljnost situacije u Ukrajini, treba izmijeniti kriterije za uvrštenje na popis. Stoga se čini da Unija nastoji smanjiti prihode Ruske Države i izvršiti pritisak na rusku vladu kako bi se smanjila njezina sposobnost financiranja djelovanja Ruske Države kojima se podrivaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine te da ih se okonča s ciljem očuvanja europske i globalne stabilnosti. Dakle, riječ je o cilju koji je dio ciljeva koji se ostvaruju u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike, a navedeni su u članku 21. stavku 2. točkama (b) i (c) UEU‑a, kao što je očuvanje mira, sprečavanje sukoba i jačanje međunarodne sigurnosti.
138
Četvrto, valja provjeriti je li ograničenje tužiteljeve slobode poduzetništva i prava vlasništva, koje se odnosi na vlastita sredstva ili gospodarske izvore koji mu pripadaju, proporcionalno cilju koji se želi postići mjerama ograničavanja.
139
Najprije, što se tiče prikladnosti mjera ograničavanja koje se odnose na tužitelja, valja istaknuti da se, s obzirom na ciljeve od općeg interesa koji su toliko ključni za međunarodnu zajednicu kao što su održavanje mira i međunarodne sigurnosti, te mjere kao takve ne mogu smatrati neprimjerenima (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 2. prosinca 2020., Kalai/Vijeće, T‑178/19, neobjavljenu, EU:T:2020:580, t. 171. i navedenu sudsku praksu, i od 3. veljače 2021., Boshab/Vijeće, T‑111/19, neobjavljenu, EU:T:2021:54, t. 150. i navedenu sudsku praksu). U ovom slučaju tužitelj ne može tvrditi da su mjere ograničavanja donesene protiv njega neprimjerene zbog nedovoljnih veza s ciljem pobijanih akata jer je bio uvršten na sporne popise zbog toga što je obavljao svoje aktivnosti u važnom sektoru ruskog gospodarstva. Naime, budući da je cilj pobijanih akata smanjiti prihode Ruske Države i izvršiti pritisak na rusku vladu, kako bi se smanjila njezina sposobnost financiranja djelovanja kojima se podrivaju teritorijalna cjelovitost, suverenitet i neovisnost Ukrajine, pristup koji se sastoji od usmjerenosti na gospodarske subjekte koji, poput tužitelja, pružaju materijalnu ili financijsku potporu ruskoj vladi, dosljedno odgovara navedenom cilju i stoga se ne može smatrati neprikladnim s obzirom na cilj koji se želi postići (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 147.).
140
Nadalje, što se tiče nužnosti mjera ograničavanja, iako tužitelj ističe da bi manje ograničavajuće alternativne mjere omogućile postizanje zadanih ciljeva, ipak valja utvrditi da se on ne poziva ni na jednu manje ograničavajuću alternativnu mjeru i ne dokazuje da je Vijeće moglo predvidjeti donošenje manje ograničavajućih mjera koje su jednako prikladne kao one predviđene pobijanim aktima. Međutim, kao što to ističe Vijeće, već je presuđeno da alternativne i manje otegotne mjere, poput sustava prethodnog odobrenja ili obveze naknadnog opravdanja upotrebe doznačenih sredstava, ne omogućuju jednako učinkovito ostvarivanje cilja koji se želi postići, osobito u pogledu mogućnosti zaobilaženja nametnutih ograničenja (presude od 30. studenoga 2016., Rotenberg/Vijeće, T‑720/14, EU:T:2016:689, t. 182. i od 1. lipnja 2022., Prigozhin/Vijeće, T‑723/20, neobjavljena, EU:T:2022:317, t. 136.).
141
Naposljetku, odvagivanje uključenih interesa pokazuje da neugodnosti mjera ograničavanja za tužitelja nisu nerazmjerne s obzirom na temeljnu važnost održavanja mira i međunarodne sigurnosti.
142
Naime, kao što su to istaknuli Vijeće i Komisija, učinci mjera ograničavanja ograničeni su na područje Unije, tako da se odnose samo na dio vlastitih sredstava ili gospodarskih izvora koji pripadaju tužitelju i ne sprečavaju tužitelja da obavlja svoje aktivnosti u zemlji u kojoj ima sjedište ili u trećim zemljama.
143
Također valja utvrditi da, iako je točno da mjere ograničavanja sprječavaju tužitelja da koristi svoja sredstva ili gospodarske izvore, oni mu ipak ne oduzimaju pravo da sukladno članku 2. stavku 6. točki (a) Odluke 2014/145 i članku 7. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 269/2014 naplati kamate ili druge primitke od svojih zamrznutih računa na kojima su deponirana navedena financijska sredstva i navedeni izvori, pod uvjetom da su sve te kamate i drugi primici također zamrznuti.
144
Osim toga, pobijanim aktima predviđaju se odstupanja koja omogućuju nacionalnim tijelima da odobre oslobađanje određenih sredstava ili gospodarskih izvora. Naime, članak 4. stavak 1. Uredbe br. 269/2014 predviđa mogućnost odobravanja korištenja zamrznutih sredstava ili gospodarskih izvora za zadovoljenje osnovnih potreba pravnih osoba, subjekata ili tijela uvrštenih na sporne popise, za naknadu troškova nastalih zbog pravnih usluga, za plaćanje troškova ili provizija u vezi s čuvanjem ili tekućim upravljanjem zamrznutim sredstvima ili sredstvima te za pokrivanje izvanrednih troškova.
145
Štoviše, članak 2. stavak 5. Odluke 2014/145 i članak 6. stavak 1. Uredbe br. 269/2014 predviđaju mogućnost oslobađanja određenih vlastitih sredstava ili određenih zamrznutih gospodarskih izvora koji pripadaju tužitelju kako bi mu se omogućilo da izvrši plaćanje dospjelo na temelju ugovora ili sporazuma sklopljenog prije dana njegova uvrštenja na sporne popise.
146
Iz toga slijedi da se zadiranje u slobodu poduzetništva i pravo vlasništva tužitelja ne može smatrati neproporcionalnim.
147
Tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
148
Prvo, što se tiče argumenta koji se u biti temelji na tome da je povreda tužiteljeve slobode poduzetništva tim važnija zbog navodne nemogućnosti da ispuni svoje ugovorne obveze prema svojim klijentima zato što mu odstupanja nisu omogućila da svojim klijentima vrati njihove vrijednosne papire koje je posjedovao na svojim zamrznutim računima, valja redom ispitati odstupanje predviđeno u članku 2. stavku 5. Odluke 2014/145 i članku 6. stavku 1. Uredbe br. 269/2014 kao i izuzeće predviđeno člankom 2. stavkom 19. izmijenjene Odluke 2014/145 i člankom 6.b stavkom 5. izmijenjene Uredbe br. 269/2014.
149
S jedne strane, valja istaknuti da, u skladu s odstupanjem predviđenim u članku 2. stavku 5. Odluke 2014/145, koje se primjenjivalo u trenutku donošenja prvotnih akata, zamrzavanje sredstava ili gospodarskih izvora osobe, subjekta ili tijela ne zabranjuje toj osobi, tom subjektu ili tom tijelu da izvrši dospjela plaćanja prema ugovoru sklopljenom prije datuma na koji su takva fizička ili pravna osoba, subjekt ili tijelo uvršteni na popis u prilogu toj odluci, pod uvjetom da je dotična država članica utvrdila da plaćanje ne primaju, izravno ili neizravno, fizička ili pravna osoba, subjekt ili tijelo uvršteni na taj popis.
150
Tako, u skladu s člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 269/2014, nacionalna tijela mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora osobe, subjekta ili tijela pod uvjetom da utvrde, kao što to proizlazi iz točke (a) te odredbe, da se sredstva ili gospodarski izvori upotrebljavaju za plaćanje od strane fizičke ili pravne osobe, subjekta ili tijela, te, kao što proizlazi iz točke (b) te iste odredbe, da plaćanje koje treba izvršiti ne krši zabranu iz članka 2. stavka 2. navedene uredbe da se sredstva ili gospodarski izvori izravno ili neizravno stavljaju na raspolaganje osobama, subjektima ili tijelima uvrštenima na sporne popise ili s njima povezanim osobama, subjektima ili tijelima.
151
Valja istaknuti da je pojam „sredstva” široko definiran u članku 1. točki (g) Uredbe br. 269/2014 jer obuhvaća „financijska sredstva i povlastice bilo koje vrste”. Isto vrijedi i što se tiče pojma „gospodarski izvori”, definiranom u članku 1. točki (d) iste uredbe koji znači „imovina bilo koje vrste, bilo materijalna ili nematerijalna, pokretna ili nepokretna, koja ne predstavlja sredstva, ali se može koristiti za pribavljanje sredstava, robe ili usluga”. Budući da se sredstva ili gospodarski izvori mogu staviti na raspolaganje kako bi se osobi, subjektu ili tijelu omogućilo izvršavanje „plaćanja” na temelju ugovora ili sporazuma sklopljenog s trećom osobom prije uvrštenja na sporne popise, pojam „plaćanje” nužno treba široko tumačiti i ne može se ograničiti samo na plaćanja u obliku prijenosa novčanog iznosa. Naime, kao što je to Komisija istaknula na raspravi, usko tumačenje pojma „plaćanje” bilo bi proturječno mogućnosti oslobađanja sredstava ili gospodarskih izvora koji su široko definirani kako bi se izvršilo plaćanje.
152
Iz toga slijedi da je u trenutku donošenja prvotnih akata odstupanje predviđeno člankom 2. stavkom 5. Odluke 2014/145 i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 269/2014 omogućilo nacionalnim tijelima da odobre oslobađanje tužiteljevih sredstava ili gospodarskih izvora kako bi mu omogućila da izvrši plaćanje u obliku povrata vrijednosnih papira svojih klijenata koje je on imao na svojim zamrznutim računima kod depozitorija vrijednosnih papira sa sjedištem u Uniji.
153
Suprotno onomu što tvrde Vijeće i Komisija, u okviru transakcija koje tužitelj treba izvršiti kako bi im stavio na raspolaganje vrijednosne papire koji pripadaju njegovim klijentima, primjenom odstupanja navedenog u točki 152. ove presude, članak 2. stavak 2. Uredbe br. 269/2014 ne protivi se tomu da navedeni klijenti plate provizije ili troškove tužitelju kako bi izvršio navedene transakcije. Naime, mogućnost tužitelja da primi plaćanje kao protučinidbu za uslugu pruženu u okviru izvršenja ugovora ili sporazuma koji je sklopljen prije njegova uvrštenja na sporne popise izričito je predviđena člankom 7. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 269/2014, pod uvjetom da su ta plaćanja koja su izvršili klijenti zamrznuta u skladu s člankom 2. stavkom 1. navedene uredbe.
154
Točno je da članak 6. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 269/2014 propisuje da plaćanje koje treba izvršiti tužitelj ne smije povrijediti članak 2. stavak 2. iste uredbe, to jest zabranu izravnog ili neizravnog stavljanja na raspolaganje sredstava ili gospodarskih izvora osobama, subjektima ili tijelima navedenima u njezinu Prilogu I. ili osobama, subjektima ili tijelima koji su s njima povezani. Međutim, ta se zabrana ne odnosi na plaćanja koja tužiteljevi klijenti mogu izvršiti kao protučinidbu za uslugu koja se pruža za povrat njihovih isprava na temelju izvršenja ugovora ili sporazuma koji je sklopljen prije njegova uvrštenja na navedeni popis. Njezin je cilj spriječiti tužitelja da izvrši plaćanje, u ovom slučaju povrat isprave, osobi na koju se odnose mjere ograničavanja. Naime, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 5. Odluke 2014/145, u svjetlu kojeg treba tumačiti članak 6. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 269/2014 (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 141.), uvjet predviđen tom odredbom Uredbe br. 269/2014 odnosi se na obvezu nacionalnih tijela da osiguraju da tužiteljevo plaćanje, izravno ili neizravno, ne primi osoba, subjekt ili tijelo koji su uvršteni na sporne popise.
155
Što se tiče argumentacije koja se temelji na nepostupanju nacionalnih tijela povodom tužiteljevih zahtjeva za primjenu odstupanja predviđenog člankom 2. stavkom 5. Odluke 2014/145 i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 269/2014, ta se argumentacija ne može prihvatiti. Naime, kao što je to navedeno u točki 131. ove presude, u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, Opći sud nije nadležan za ispitivanje zakonitosti akata koje su donijela nacionalna tijela u okviru provedbe prava Unije.
156
Osim toga, valja istaknuti da prije donošenja akata o zadržavanju iz ožujka 2023. donošenjem Odluke Vijeća (ZVSP) 2022/1907 od 6. listopada 2022. o izmjeni Odluke 2014/145 (SL 2022., L 259 I, str. 98.) i Uredbe Vijeća (EU) 2022/1905 od 6. listopada 2022. o izmjeni Uredbe br. 269/2014 (SL 2022., L 259 I, str. 76.) odstupanje je uvedeno u članak 2. stavak 19. izmijenjene Odluke 2014/145 i u članak 6.b stavak 5. izmijenjene Uredbe br. 269/2014 kako bi se odobrilo oslobađanje zamrznutih sredstava ili gospodarskih izvora koji pripadaju tužitelju ili stavljanje na raspolaganje sredstava ili gospodarskih izvora s ciljem okončanja, najkasnije do 7. siječnja 2023., transakcija, ugovora ili drugih sporazuma sklopljenih s njim odnosno koji ga vežu na drugi način.
157
Vijeće je na raspravi navelo da je odstupanje navedeno u točki 156. ove presude uvedeno kako bi se prevladale poteškoće na koje se naišlo prilikom primjene odstupanja predviđenog člankom 2. stavkom 5. Odluke 2014/145 i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 269/2014 za transakcije kojima se tužitelju nastoji omogućiti da svojim klijentima vrati njihove vrijednosne papire koje je držao na svojim zamrznutim računima kod depozitorija vrijednosnih papira sa sjedištem u Uniji.
158
Iz teksta odstupanja predviđenog člankom 2. stavkom 19. izmijenjene Odluke 2014/145 i člankom 6.b stavkom 5. izmijenjene Uredbe br. 269/2014 proizlazi da se njime preciziraju uvjeti pod kojima nacionalna tijela mogu odobriti oslobađanje tužiteljevih sredstava ili gospodarskih izvora kako bi se njegovim klijentima omogućilo da im se vrate njihovi vrijednosni papiri pohranjeni na zamrznutim računima tužitelja. U tom pogledu valja istaknuti da tužitelj ne osporava zakonitost tog odstupanja, nego zakonitost mjera koje su nacionalna tijela donijela u okviru njegove provedbe. Naime, kao što je to navedeno u točki 131. ove presude, u okviru tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a, Opći sud nije nadležan za ispitivanje zakonitosti akata koje su donijela nacionalna tijela u okviru provedbe prava Unije.
159
Nadalje, valja istaknuti da je donošenjem Odluke Vijeća (ZVSP) 2023/1218 od 23. lipnja 2023. o izmjeni Odluke 2014/145 (SL 2023., L 159 I, str. 526.) i Uredbe Vijeća (EU) 2023/1215 od 23. lipnja 2023. o izmjeni Uredbe br. 269/2014 (SL 2023., L 159 I, str. 330.) uvedeno dodatno odstupanje u članku 2. stavku 25. izmijenjene Odluke 2014/145 i u članku 6.b stavku 5.a izmijenjene Uredbe br. 269/2014. Sukladno članku 2. stavku 25. izmijenjene Odluke 2014/145, nacionalna tijela pod određenim uvjetima mogu državljanima ili rezidentima države članice ili subjektu s poslovnim nastanom u Uniji odobriti konverziju do 24. prosinca 2023. potvrde o deponiranim vrijednosnim papirima u ruski odnosni vrijednosni papir, u svrhu prodaje odnosnog vrijednosnog papira, te stavljanje na raspolaganje sredstava povezanih s konverzijom potvrde o stranim vrijednosnim papirima i s njihovom prodajom tužitelju, izravno ili neizravno.
160
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, kako što se tiče prvotnih akata tako i akata o zadržavanju iz ožujka 2023. i rujna 2023., tužitelj neosnovano ističe moguću dodatnu povredu svoje slobode poduzetništva koja se temelji na tome da mu odstupanja predviđena Odlukom 2014/145 i Uredbom br. 269/2014 ne bi mogla omogućiti da vrati vrijednosne papire svojih klijenata, koje je on držao na svojim zamrznutim računima kod depozitorija sa sjedištem u Uniji.
161
Kao drugo, tužitelj ne može tvrditi da je primjena mjera ograničavanja donesenih protiv njega neproporcionalna zbog toga što nije počinio nikakvu povredu. Naime, valja podsjetiti na to da su mjere ograničavanja ciljane preventivne mjere čiji je cilj, u skladu s člankom 21. stavkom 2. točkom (c) UEU‑a, osobito očuvanje mira, sprečavanje sukoba i jačanje međunarodne sigurnosti. Osim toga, odredbe Odluke 2014/145 nemaju za cilj ni kažnjavanje ni sprečavanje ponavljanja određenog ponašanja. Jedini je cilj tih mjera zaštititi imovinu koju drže osobe, subjekti i tijela iz članka 2. stavka 1. navedene odluke, u skladu s ciljevima navedenima u članku 21. stavku 2. točki (c) UEU‑a (vidjeti po analogiji presudu od 15. veljače 2023., Belaeronavigatsia/Vijeće, T‑536/21, EU:T:2023:66, t. 34. i 35.).
162
Kao treće, pod pretpostavkom da tužitelj želi istaknuti da je Vijeće donošenjem pobijanih akata zadiralo u nadležnosti Unije u području zajedničke trgovinske politike, valja podsjetiti na to da je za postizanje ciljeva navedenih u članku 21. stavku 2. točki (c) UEU‑a Vijeće nadležno, na temelju odredaba Ugovorâ koje se odnose na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, osobito članka 29. UEU‑a i članka 215. stavka 2. UFEU‑a, donijeti mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba i skupina ili nedržavnih subjekata. Osim toga, nadležnosti Unije po osnovi zajedničke vanjske i sigurnosne politike i po osnovi drugih odredaba UFEU‑a koje se odnose na zajedničku trgovinsku politiku međusobno se ne isključuju, nego se dopunjuju, pri čemu svaka ima vlastito područje primjene i nastoji postići različite ciljeve (vidjeti po analogiji presudu od 27. srpnja 2022., Belaeronavigatsia/Vijeće, T‑125/22, EU:T:2022:483, t. 61.). Međutim, u ovom se slučaju ciljevi pobijanih akata ne odnose na zajedničku trgovinsku politiku, nego na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku. Stoga tužitelj ne može tvrditi da je Vijeće, donoseći mjere ograničavanja protiv njega, zadiralo u nadležnost Unije u području zajedničke trgovinske politike.
163
Stoga valja odbiti treći tužbeni razlog.
164
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti.
V. Troškovi
165
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Vijeća, sukladno njegovu zahtjevu.
166
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Posljedično, Komisija će snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
NKO AO National Settlement Depository (NSD) snosit će vlastite troškove kao i troškove Vijeća Europske unije.
3.
Europska komisija snosit će vlastite troškove.
Spielmann
Brkan
Gâlea
Tóth
Kalėda
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 11. rujna 2024.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski