62024CJ0445
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
13. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Direktiva (EU) 2015/2302 – Putovanja u paket aranžmanima i povezani putni aranžmani – Članak 3. točka 6. – Pojam ‚putnik’ – Pravna osoba koja je za svoje članove sklopila ugovor o putovanju”
U predmetu C‑445/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), odlukom od 3. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 24. lipnja 2024., u postupku
MS Amlin Insurance SE
protiv
(W)onderweg VZW,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer, predsjednik vijeća, D. Gratsias i B. Smulders (izvjestitelj), suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za MS Amlin Insurance SE, J. Van Bellinghen i B. Vanlerberghe, advocaten,
–
za (W)onderweg VZW, Y. Teughels, advocaat,
–
za belgijsku vladu, S. Baeyens, P. Cottin i C. Pochet, u svojstvu agenata,
–
za vladu Helenske Republike, C. Kokkosi i E.-E. Krompa, u svojstvu agenata,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju M. F. Severija, avvocato dello Stato,
–
za Europsku komisiju, I. Rubene i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke 6. Direktive (EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/314/EEZ (SL 2015., L 326, str. 1.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osiguravajućeg društva MS Amlin Insurance SE i neprofitne udruge (W)onderweg VZW koja je za svoje članove sklopila ugovor o putovanju u paket aranžmanu s jednom putničkom agencijom osiguranom kod društva MS Amlin Insurance, u vezi s odbijanjem potonjeg da udruzi (W)onderweg, nakon stečaja te agencije, vrati uplate izvršene na temelju ugovora o putovanju.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 90/314/EEZ
3
U skladu s desetom uvodnom izjavom Direktive Vijeća 90/314/EEZ od 13. lipnja 1990. o putovanjima, odmorima i kružnim putovanjima u paket aranžmanima (SL 1990., L 158, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 27.):
„budući da bi od zaštite koja se uvodi ovom Direktivom potrošač trebao imati koristi bez obzira na to je li on izravna ugovorna stranka, osoba na koju se ugovor prenosi ili član skupine u čije je ime neka druga osoba potpisala ugovor o paket‑aranžmanu”.
4
Članak 2. točka 4. te direktive propisivao je:
„Za potrebe ove Direktive pojam:
[…]
4.
potrošač: znači osoba koja uzima ili je suglasna uzeti paket aranžman (‚glavni ugovaratelj’) ili bilo koju drugu osobu u čije je ime glavni ugovaratelj pristao kupiti paket aranžman (‚ostali korisnici’) ili bilo koja druga osoba na koju glavni ugovaratelj ili ostali korisnici prenesu paket aranžman (‚osoba na koju se ugovor prenosi’)”.
Direktiva 2015/2302
5
Uvodne izjave 1. do 3., 7., 25. i 39. Direktive 2015/2302 glase kako slijedi:
„(1)
Direktivom [90/314] utvrđuje se niz važnih prava potrošača u odnosu na putovanja u paket aranžmanima, posebno u pogledu zahtjeva u vezi s informiranjem, odgovornosti trgovaca u odnosu na izvršenje paket aranžmana i u pogledu zaštite u slučaju nesolventnosti organizatora ili prodavatelja. Međutim, zakonodavni okvir potrebno je prilagoditi razvoju tržišta kako bi ga učinili prikladnijim za unutarnje tržište, uklonili nejasnoće i riješili probleme povezane sa zatvaranjem pravnih praznina.
(2)
Turizam ima važnu ulogu u gospodarstvu [Europske] [u]nije, a putovanja, odmori i kružna putovanja u paket aranžmanima […] čine znatan udio tržišta usluga putovanja. Od donošenja Direktive [90/314] došlo je do znatnih promjena na tom tržištu. […] Ova Direktiva ima za cilj prilagoditi područje zaštite kako bi se u obzir uzeo taj razvoj, poboljšati transparentnost te povećati pravnu sigurnost za putnike i trgovce.
(3)
Člankom 169. stavkom 1. i člankom 169. stavkom 2. točkom (a) [UFEU‑a] predviđa se da Unija treba, mjerama usvojenim na temelju članka 114. [UFEU‑a], doprinositi ostvarivanju visoke razine zaštite potrošača.
[…]
(7)
Većina putnika koji kupuju paket aranžmane ili povezane putne aranžmane jesu potrošači u smislu prava Unije u području potrošača. Istodobno nije uvijek jednostavno razlikovati potrošače od predstavnika malih poduzeća ili osoba koje putovanja povezana sa svojom poslovnom ili profesionalnom djelatnošću rezerviraju istim kanalima za rezervacije kao i potrošači. Takvim je putnicima često potrebna slična razina zaštite. Za razliku od toga, postoje poduzeća ili organizacije koje organiziraju putne aranžmane na temelju općeg sporazuma, koji je često sklopljen za brojne putne aranžmane ili za određeno razdoblje, primjerice s putničkom agencijom. Za drugu navedenu vrstu putnih aranžmana nije potrebna razina zaštite koja je namijenjena potrošačima. Stoga bi se ova Direktiva trebala primjenjivati na osobe na poslovnim putovanjima, uključujući osobe koje se bave slobodnim zanimanjima ili samozaposlene osobe ili druge fizičke osobe, kad oni ne organiziraju takve putne aranžmane na temelju općeg sporazuma. Kako bi se izbjeglo zamjenu s definicijom pojma ‚potrošač’, koju se upotrebljava u drugom zakonodavstvu Unije, osobe zaštićene temeljem ove Direktive trebalo bi navoditi kao ‚putnike’.
[…]
(25)
Putnici bi trebali dobiti sve potrebne informacije prije kupnje paket aranžmana, bilo da se on prodaje putem sredstava daljinske komunikacije, u poslovnici ili putem drugih vrsta distribucije. Pri pružanju takvih informacija trgovac bi trebao uzeti u obzir specifične potrebe putnika koji su posebno ranjivi zbog svoje dobi ili fizičke slabosti, a koje je trgovac mogao razumno predvidjeti.
[…]
(39)
Države članice trebale bi osigurati da putnici koji kupuju paket aranžman imaju punu zaštitu u slučaju nesolventnosti organizatora. Države članice u kojima organizatori imaju poslovni nastan trebale bi osigurati da oni, u slučaju nesolventnosti organizatora, pruže jamčevinu za povrat svih plaćanja izvršenih od strane putnika ili u ime putnika te za repatrijaciju putnika ako paket aranžman uključuje prijevoz putnika. Međutim, trebalo bi biti moguće putnicima ponuditi nastavak paket aranžmana. Iako zadržavaju diskrecijsko pravo u vezi s načinom na koji treba organizirati zaštitu u slučaju nesolventnosti, države članice trebale bi osigurati da zaštita bude djelotvorna. Djelotvornost podrazumijeva da bi zaštita trebala postati dostupna čim se, uslijed problema organizatora s likvidnošću, usluge putovanja ne izvršavaju, neće biti izvršene ili će tek djelomično biti izvršene, ili ako pružatelji usluga zahtijevaju od putnika da za te usluge plate. Države članice trebale bi moći zahtijevati da organizatori putnicima izdaju potvrdu u kojoj se navodi da oni imaju izravan, na pravu utemeljen zahtjev protiv pružatelja zaštite u slučaju nesolventnosti.”
6
Člankom 2. Direktive 2015/2302, naslovljenim „Područje primjene”, predviđa se:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na paket aranžmane koje trgovci nude na prodaju ili prodaju putnicima i na povezane putne aranžmane koje trgovci omogućuju putnicima.
2.   Ova se Direktiva ne primjenjuje se na:
(a)
paket aranžmane i povezane putne aranžmane koji obuhvaćaju razdoblje kraće od 24 sata osim ako je uključeno noćenje;
(b)
paket aranžmane i povezane putne aranžmane koje se omogućuje povremeno i na neprofitnoj osnovi i to samo ograničenoj skupini putnika;
(c)
paket aranžmane i povezane putne aranžmane kupljene na temelju općeg sporazuma za organiziranje poslovnih putovanja između trgovca i druge fizičke ili pravne osobe koja djeluje u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću.
3.   Ovom se Direktivom ne utječe na opće nacionalno ugovorno pravo, poput pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora, ako aspekti općeg ugovornog prava nisu uređeni u ovoj Direktivi.”
7
Članak 3. te direktive, naslovljen „Definicije”, u točkama 1. do 3. i 6. do 8. određuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.   ‚usluga putovanja’ znači:
(a)
prijevoz putnika;
(b)
smještaj koji nije neodvojivi dio prijevoza putnika i nije u boravišne svrhe;
[…]
2.   ‚paket aranžman’ znači kombinacija najmanje dviju različitih vrsta usluga putovanja za potrebe istog putovanja ili odmora ako:
(a)
te usluge kombinira jedan trgovac, između ostalog na zahtjev ili u skladu s izborom putnika, prije nego što je sklopljen jedinstveni ugovor o svim uslugama; ili
[…]
3.   ‚ugovor o putovanju u paket aranžmanu’ znači ugovor o paket aranžmanu kao cjelini […]
[…]
6.   ‚putnik’ znači svaka osoba koja želi sklopiti ugovor u okviru područja primjene ove Direktive ili koja ima pravo putovati na temelju ugovora sklopljenog u okviru područja primjene ove Direktive;
7.   ‚trgovac’ znači svaka fizička ili svaka pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja u vezi s ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom djeluje, između ostalog i putem drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću, bilo da djeluje u svojstvu organizatora, prodavatelja, trgovca koji omogućuje povezani putni aranžman ili kao pružatelj usluge putovanja;
8.   ‚organizator’ znači trgovac koji […] kombinira i prodaje ili nudi na prodaju paket aranžmane […]”
8
Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Razina usklađenosti”, glasi:
„Osim ako je u ovoj Direktivi drukčije predviđeno, države članice u svojem nacionalnom pravu ne održavaju niti u njega uvode odredbe koje odstupaju od odredaba utvrđenih u ovoj Direktivi, uključujući strože ili manje stroge odredbe kojima bi se osigurala različita razina zaštite putnika.”
9
Članak 5. iste direktive, naslovljen „Predugovorne informacije”, u stavku 1. određuje:
„Države članice osiguravaju da, prije nego što se putnik obveže bilo kojim ugovorom o putovanju u paket aranžmanu ili bilo kojom odgovarajućom ponudom, organizator, kao i prodavatelj ako se paket aranžman prodaje putem prodavatelja, putniku pruže […] sljedeće informacije […]:
(a)
glavne značajke usluga putovanja:
[…]
viii.
jesu li putovanje ili odmor općenito prikladni za osobe sa smanjenom pokretljivošću te na zahtjev putnika precizne informacije o prikladnosti putovanja ili odmora uzimajući u obzir potrebe putnika;
[…]”
10
Članak 12. Direktive 2015/2302, naslovljen „Raskid ugovora o putovanju u paket aranžmanu i pravo odustajanja prije početka paket aranžmana”, u stavcima 2. i 4. određuje:
„2.   […] putnik ima pravo raskinuti ugovor o putovanju u paket aranžmanu prije početka paket aranžmana bez plaćanja bilo kakve naknade za raskid ugovora u slučaju izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći, a koje su nastupile na odredištu ili u njegovoj neposrednoj blizini i koje znatno utječu na izvršenje paket aranžmana ili koje znatno utječu na prijevoz putnika na odredište. U slučaju raskida ugovora o putovanju u paket aranžmanu u skladu s ovim stavkom putnik ima pravo na puni povrat svih plaćanja izvršenih za paket aranžman, ali nema pravo na dodatnu odštetu.
[…]
4.   Organizator […] nadoknađuje sva plaćanja izvršena od strane putnika ili u ime putnika za paket aranžman, koji su umanjeni za primjerenu naknadu za raskid ugovora. […]”
11
Članak 17. te direktive, naslovljen „Djelotvornost i opseg zaštite u slučaju nesolventnosti”, u stavcima 1., 3. i 5. predviđa:
„1.   Države članice osiguravaju da organizatori koji imaju poslovni nastan na njihovu državnom području pruže jamčevinu za povrat svih plaćanja izvršenih od strane putnika ili u ime putnika ako se odgovarajuće usluge ne izvršavaju uslijed nesolventnosti organizatora. Ako je u ugovor o putovanju u paket aranžmanu uključen prijevoz putnika, organizatori pružaju jamčevinu i za repatrijaciju putnika. Može se ponuditi nastavak paket aranžmana.
[…]
3.   Zaštitom u slučaju nesolventnosti koju pruža organizator koriste se putnici bez obzira na njihovo mjesto prebivališta, mjesto polaska ili na to gdje je paket aranžman prodan i neovisno o tome u kojoj se državi članici nalazi subjekt nadležan za nesolventnost.
[…]
5.   Za usluge putovanja koje nisu izvršene, povrati se pružaju bez nepotrebnog odgađanja nakon zahtjeva putnika.”
12
Članak 23. navedene direktive, naslovljen „Obvezujuća priroda direktive”, u stavku 2. određuje:
„Putnici se ne mogu odreći prava koja su im dodijeljena nacionalnim mjerama kojima se prenosi ova Direktiva.”
Belgijsko pravo
13
U skladu s člankom 2. točkom 6. Weta betreffende de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (Zakon o prodaji putovanja u paket aranžmanima, povezanih putnih aranžmana i usluga putovanja) od 21. studenoga 2017. (Belgisch Staatsblad, od 1. prosinca 2017., str. 106673.) (u daljnjem tekstu: Zakon o putovanjima u paket aranžmanima), „putnik” znači svaka osoba koja želi sklopiti ugovor obuhvaćen područjem primjene tog zakona ili koja ima pravo putovati na temelju takvog već sklopljenog ugovora.
14
Na temelju članka 4. Zakona o putovanjima u paket aranžmanima, taj se zakon ne primjenjuje, kao prvo, na putovanja u paket aranžmanima i povezane putne aranžmane koji obuhvaćaju razdoblje kraće od 24 sata, osim ako je uključeno noćenje, kao drugo, na putovanja u paket aranžmanima i povezane putne aranžmane koji se omogućuju povremeno i na neprofitnoj osnovi i to samo ograničenoj skupini putnika, kao treće, na putovanja u paket aranžmanima, povezane putne aranžmane i zasebno prodane usluge putovanja kupljene na temelju općeg sporazuma o organizaciji poslovnog putovanja između trgovca i druge fizičke ili pravne osobe koja djeluje u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću.
15
Članak 2. točka 3. Koninklijka besluit betreffende de bescherming tegen insolventie bij de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (Kraljevska uredba o zaštiti u slučaju nesolventnosti pri prodaji putovanja u paket aranžmanima, povezanih putnih aranžmana i usluga putovanja) od 29. svibnja 2018. (Belgisch Staatsblad, 11. lipnja 2018., str. 48438.), propisuje da se za potrebe primjene te uredbe „korisnikom” smatra svaki putnik u smislu članka 2. točke 6. Zakona o putovanjima u paket aranžmanima za kojeg su ugovorene usluge osiguranja iz poglavlja 4. te uredbe.
Glavni postupak i prethodno pitanje
16
(W)onderweg je neprofitna udruga koja se zauzima za osobe s poremećajima iz spektra autizma i koje potječu iz obitelji s niskim prihodima.
17
Dana 18. siječnja 2020. za neke od svojih članova sklopila je takozvani „citytrip” ugovor o putovanju u Lyon (Francuska), koji je uključivao karte za vlak i boravak u hotelu. Putovanje je bilo predviđeno za razdoblje od 21. do 24. travnja 2020. Na ime tog paket aranžmana platila je iznos od 9165,14 eura.
18
S obzirom na stupanje na snagu mjera ograničenja kretanja povezanih s pandemijom bolesti COVID-19, (W)onderweg je 16. ožujka 2020. od putničke agencije zatražio odgodu navedenog putovanja za rujan 2020. po istoj cijeni i u istom hotelu.
19
S obzirom na to da se takva odgoda pokazala nemogućom, od agencije je zatražio informacije o mogućnosti odgode putovanja za jednu godinu, odnosno za 20. travnja 2021. U okviru te komunikacije spomenuta je i moguća naknada udruzi (W)onderweg putem vaučera, valjanog godinu dana, s obzirom na to da je, prema navedenoj agenciji, povrat uplata koje je potonja izvršila u načelu moguć tek nakon isteka valjanosti takvog vaučera.
20
Dana 7. rujna 2020. (W)onderweg je pozvao putničku agenciju na povrat iznosa plaćenog na temelju ugovora o putovanju u paket aranžmanu.
21
S obzirom na to da je 22. rujna 2020. nad tom agencijom otvoren stečaj, (W)onderweg je društvu MS Amlin Insurance, osiguravajućem društvu koje je osiguravalo rizike povezane s nesolventnošću navedene agencije, uputio zahtjev za povrat.
22
Nakon što je MS Amlin Insurance odbilo taj zahtjev, (W)onderweg je podnio tužbu rechtbanku van eerste aanleg Antwerpen, afdeling Antwerpen (Prvostupanjski sud u Antwerpenu, Odjel u Antwerpenu, Belgija) zahtijevajući da se tom osiguravajućem društvu naloži da mu nadoknadi iznos koji odgovara cijeni putovanja u paket aranžmanu zbog neizvršenja ugovora o putovanju.
23
Taj je sud odbio tužbu uz obrazloženje da je putovanje već bilo otkazano prije nego što je putnička agencija proglašena nesolventnom.
24
Povodom žalbe koju je izjavio (W)onderweg, hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija) naložio je društvu MS Amlin Insurance plaćanje iznosa od 9165,14 eura, uvećanog za kamate i troškove.
25
MS Amlin Insurance izjavio je žalbu u kasacijskom postupku Hofu van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), koji je sud koji je uputio zahtjev.
26
U tom pogledu MS Amlin Insurance ističe da, suprotno onomu što je presudio hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu), (W)onderweg se ne može smatrati putnikom u smislu nacionalnog propisa kojim se provodi Direktiva 2015/2302 niti ostvarivati prava na temelju tog propisa. Naime, pojam „putnik”, kako je ondje definiran, obuhvaća samo putnika kao fizičku osobu, odnosno, u ovom slučaju članove udruge (W)onderweg za koje je ta udruga kupila putovanje, a ne i samu udrugu (W)onderweg, koje je pravna osoba.
27
Sud koji je uputio zahtjev ističe da stoga treba ocijeniti može li se pravna osoba, poput neprofitne udruge, koja od trgovca povremeno kupuje putovanja u paket aranžmanu za svoje članove, smatrati putnikom u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302, s obzirom na to da su sudovi koji odlučuju o meritumu smatrali da pravna osoba doista može biti obuhvaćena tim pojmom „putnik”.
28
U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li pojam ‚putnik’ iz članka 3. točke 6. Direktive [2015/2302] tumačiti na način da on obuhvaća i pravnu osobu poput neprofitne udruge koja od trgovca povremeno kupuje putovanja u paket aranžmanu za svoje članove?”
O prethodnom pitanju
29
Uvodno valja pojasniti, kao prvo, da se postavljeno pitanje temelji na pretpostavci prema kojoj se ugovor o putovanju koji je predmet glavnog postupka odnosi na paket aranžmane, u smislu članka 3. točke 2. Direktive 2015/2302, i stoga, načelno, ulazi u područje primjene te direktive, kako je ono ograničeno njezinim člankom 2. stavkom 1. U tom pogledu, iako su belgijska, grčka i talijanska vlada, kao i Europska komisija, u svojim pisanim očitovanjima razmotrile, radi njezina isključenja, eventualnu relevantnost iznimaka od tog područja primjene predviđenih u stavku 2. tog članka 2., valja istaknuti da te iznimke nisu predmet postavljenog pitanja, pri čemu je sud koji je uputio zahtjev uostalom isključio primjenu iznimke predviđene nacionalnim pravom, kojim se prenosi članak 2. stavak 2. točka (b) te direktive, a koja se odnosi, među ostalim, na paket aranžmane ponuđene „povremeno”, na neprofitnoj osnovi, isključivo ograničenoj skupini putnika.
30
S druge strane, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, iako je (W)onderweg sklopio predmetni ugovor u glavnom postupku za račun svojih članova, to je učinio u svoje ime, s obzirom na to da se glavni postupak odnosi na pravo na povrat koje ta udruga sama tvrdi da ima kao „putnik” u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302 prema društvu MS Amlin Insurance, i to na temelju nacionalnog prava kojim se provodi članak 17. te direktive, odredbe o zaštiti putnika u slučaju rizika nesolventnosti organizatora, poput putničke agencije o kojoj je riječ u glavnom postupku, osobito u pogledu povrata uplata izvršenih za paket aranžmane kada usluge obuhvaćene tim paket aranžmanima nisu izvršene.
31
U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim jedinim pitanjem u biti pita treba li članak 3. točku 6. Direktive 2015/2302 tumačiti na način da je pravna osoba poput neprofitne udruge, koja je s organizatorom sklopila ugovor o putovanju u paket aranžmanu u svoje ime, ali za račun nekih svojih članova, obuhvaćena pojmom „putnik” u smislu te odredbe.
32
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst, ciljeve propisa kojeg je dio i, ovisno o slučaju, njezin nastanak. Međutim, ako smisao odredbe prava Unije nedvosmisleno proizlazi iz samog njezina teksta, Sud ne može odstupiti od tog smisla (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., HDI Global i MS Amlin Insurance, C‑771/22 i C‑45/23, EU:C:2024:644, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
33
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 3. točkom 6. Direktive 2015/2302, pojam „putnik” definira kao „svaka osoba koja želi sklopiti ugovor u okviru područja primjene ove Direktive ili koja ima pravo putovati na temelju ugovora sklopljenog u okviru područja primjene ove Direktive”.
34
Budući da se tom odredbom definira pojam „putnik” bez upućivanja na nacionalna prava u pogledu značenja koje treba dati tom pojmu, radi primjene te direktive valja smatrati da navedena odredba sadržava autonoman pojam prava Unije koji se mora ujednačeno tumačiti na cijelom njezinu području (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2016., Wathelet, C‑149/15, EU:C:2016:840, t. 29.).
35
Osim toga, iako se pojam „putnik” nalazi i u drugim aktima prava Unije, posebna definicija iz članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302 može se pronaći samo u toj direktivi. Stoga je riječ o pojmu koji treba tumačiti s obzirom na njegovu posebnu ulogu u okviru navedene direktive i s obzirom na njezine ciljeve (vidjeti po analogiji presudu od 9. studenoga 2016., Wathelet, C‑149/15, EU:C:2016:840, t. 30.).
36
S obzirom na navedeno, valja istaknuti, kao prvo, da se u tekstu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302, kako bi se definirao pojam „putnik”, upućuje na „svaku osobu” koja se nalazi u jednom od dvaju slučajeva navedenih u točki 33. ove presude.
37
Valja istaknuti da se u tom tekstu ne radi razlika između fizičkih i pravnih osoba, za razliku, među ostalim, od definicije pojma „trgovac” iz članka 3. točke 7. te direktive, prema kojoj u taj pojam može spadati „svaka fizička ili pravna osoba”, kao i od definicije pojma „potrošač”, općenito prihvaćene u pravu Unije, pri čemu je taj pojam u načelu izričito ograničen na fizičke osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Condominio di Milano, via Meda, C‑329/19, EU:C:2020:263, t. 24. i 25. i navedenu sudsku praksu).
38
Osim toga, valja utvrditi da, kako bi bila obuhvaćena pojmom „putnik” u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302, dotična osoba mora, alternativno, spadati u jednu od dviju kategorija obuhvaćenih tom odredbom, odnosno ili „željeti sklopiti ugovor [o putovanju u paket aranžmanu]” ili „imati pravo putovati” na temelju takva ugovora. Međutim, iako pravna osoba ne može putovati na temelju takva ugovora, ona može, naprotiv, željeti sklopiti ga za račun jedne ili više fizičkih osoba koje će obaviti putovanje na koje se taj ugovor odnosi.
39
Iz toga slijedi da, iako se tekst članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302 nedvojbeno može tumačiti na način da pojam „putnik” u smislu te odredbe obuhvaća i pravne osobe, i to kada one „žele sklopiti ugovor [o putovanju u paket aranžmanu]”, on ipak ne omogućuje da se unaprijed isključi uže tumačenje prema kojem se taj pojam odnosi samo na fizičke osobe koje su, doista, jedine koje mogu putovati na temelju takvog ugovora.
40
Stoga, kao drugo, valja ispitati kontekst u kojem se nalazi članak 3. točka 6. Direktive 2015/2302.
41
U tom pogledu, iz uvodne izjave 7. te direktive proizlazi da je njezin cilj zaštititi ne samo potrošače nego i osobe „koje putovanja povezana sa svojom poslovnom ili profesionalnom djelatnošću rezerviraju istim kanalima za rezervacije kao i potrošači”, pri čemu ta kategorija osoba može obuhvaćati „osobe na poslovnim putovanjima, uključujući osobe koje se bave slobodnim zanimanjima ili samozaposlene osobe ili druge fizičke osobe”. Stoga, „[k]ako bi se izbjeglo zabunu s definicijom pojma ‚potrošač’ koju se upotrebljava u drugom zakonodavstvu Unije”, pojam „potrošač” iz članka 2. točke 4. Direktive 90/314 zamijenjen je pojmom „putnik”, pri čemu je ta direktiva stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2015/2302.
42
Međutim, uvodna izjava 7. ništa ne govori o tome podrazumijeva li takva zamjena da pojam „putnik” obuhvaća, osim fizičkih osoba koje nisu potrošači, i pravne osobe.
43
Isto tako, nekoliko odredbi Direktive 2015/2302 odnosi se na slučajeve u kojima se putnik smatra fizičkom osobom. To je primjerice slučaj s člankom 5. stavkom 1. točkom (a) podtočkom viii. te direktive, koji se odnosi na obvezu organizatora da putniku prije nego što se obveže ugovorom o putovanju u paket aranžmanu priopći precizne informacije o prikladnosti putovanja „s obzirom na potrebe putnika”, pri čemu se u uvodnoj izjavi 25. navedene direktive u tom pogledu pojašnjava da trgovac u tom pogledu mora „uzeti u obzir specifične potrebe putnika koji su posebno ranjivi zbog svoje dobi ili fizičke slabosti, a koje je trgovac mogao razumno predvidjeti”.
44
Međutim, valja naglasiti da takvi elementi konteksta u kojem se nalazi članak 3. točka 6. Direktive 2015/2302 samo potvrđuju da fizičke osobe očito mogu biti obuhvaćene pojmom „putnik” u smislu te odredbe, osobito kada žele sklopiti ugovor o putovanju u paket aranžmanu, pri čemu pritom nisu isključene ni pravne osobe koje se nalaze u istoj situaciji.
45
Štoviše, iz članka 2. stavka 2. točke (c) te direktive, koji iz njezina područja primjene isključuje, među ostalim, paket aranžmane kupljene na temelju općeg sporazuma sklopljenog radi organizacije poslovnog putovanja između trgovca i druge fizičke „ili pravne” osobe u poslovne svrhe, može se zaključiti da su paket aranžmani koje kupuju pravne osobe načelno obuhvaćeni tim područjem primjene.
46
Takvo tumačenje, kao treće, potvrđuju ciljevi koje nastoji postići Direktiva 2015/2302, a koji, kako proizlazi iz članka 1. te direktive, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1. do 3., obuhvaćaju uklanjanje nejasnoća, zatvaranje pravnih praznina i prilagođavanje područja zaštita putnika na temelju Direktive 90/314 kako bi se uzeo u obzir razvoj tržišta, kao i doprinos ostvarivanju visoke razine zaštite potrošača koja se zahtijeva člankom 169. UFEU‑a. Direktiva 2015/2302 tako doprinosi osiguravanju visoke razine zaštite potrošača u politici Unije u području putovanja u paket aranžmanima, u skladu s člankom 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (presuda od 29. srpnja 2024., HDI Global i MS Amlin Insurance, C‑771/22 i C‑45/23, EU:C:2024:644, t. 74.).
47
U tom pogledu, kao prvo, s obzirom na te ciljeve i činjenicu da su prava dodijeljena Direktivom 2015/2302 prisilne naravi, kako to proizlazi iz članka 23. stavka 2. te direktive, valja dati prednost širokom tumačenju pojma „putnik” u smislu članka 3. točke 6. navedene direktive, kako bi se osigurao njezin korisni učinak (vidjeti po analogiji presudu od 24. listopada 2024., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
48
Kao drugo, tumačenje pojma „putnik” u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302, koje isključuje pravnu osobu koja želi sklopiti ugovor o putovanju u paket aranžmanu u svoje ime, ali za račun jedne ili više fizičkih osoba, nužno bi dovelo do slabljenja razine zaštite tih fizičkih osoba koje su često potrošači, u odnosu na situaciju u kojoj bi se svojstvo „putnika” priznalo dotičnoj pravnoj osobi, tim više kada je ona, kao u ovom slučaju, neprofitna udruga koja djeluje u korist određenih svojih članova koji se mogu smatrati ranjivim osobama.
49
Naime, u prvom slučaju ta pravna osoba, iako je a priori jedina ugovorna stranka organizatora u pogledu sklopljenog ugovora o putovanju u paket aranžmanu, s obzirom na to da se ne bi mogla smatrati „putnikom”, ne bi se mogla u svoje ime ali u korist fizičkih osoba za čiji je račun taj ugovor sklopljen, pozvati na prava koja bi inače mogla izvoditi na temelju Direktive 2015/2302, među kojima i na pravo iz njezina članka 17. Te bi fizičke osobe tada same, svaka u dijelu koji se na nju osobno odnosi, iako nisu stranke toga ugovora, trebale ostvarivati svoja prava pred nacionalnim sudovima.
50
Iako je u tom okviru doista zamislivo da navedene fizičke osobe, prema potrebi, ovlaste dotičnu pravnu osobu da ih zastupa pred sudom u tu svrhu, potreba za poduzimanjem takvih radnji ipak bi otežala ostvarivanje prava dodijeljenih Direktivom 2015/2302 te stoga ne bi pridonosila ostvarenju visoke razine zaštite potrošača, nego bi takvom cilju štetila.
51
Kao treće, tumačenje pojma „putnik” koje ne bi uključivalo pravne osobe, poput neprofitnih udruga, također bi imalo za posljedicu stvaranje pravne praznine, u mjeri u kojoj bi tada mogao postojati ugovor o putovanju u paket aranžmanu koji je pravna osoba valjano sklopila, a da potonja pritom ne bi mogla ostvarivati prava povezana s tim ugovorom koja su dodijeljena Direktivom 2015/2302. Tumačenje pojma „putnik” koje bi dovelo do takvog rezultata bilo bi stoga u neskladu s ciljem navedenim u točki 46. ove presude, koji se sastoji, među ostalim, u zatvaranju pravnih praznina.
52
Osim toga, kao četvrto, kako što je to istaknuto u točki 35. ove presude, valja uzeti u obzir posebnu ulogu pojma „putnik” u okviru te direktive.
53
Međutim, kao što to također proizlazi iz uvodne izjave 7. Direktive 2015/2302, navedene u točki 41. ove presude, proizlazi da, kada se radi o paket aranžmanu koji je obuhvaćen područjem primjene te direktive kako je definirano u njezinu članku 2., posebna funkcija pojma „putnik” nije isključiti iz zaštite koju ta direktiva pruža određene osobe na temelju funkcionalnog kriterija koji se odnosi, među ostalim, na svojstvo u kojem te osobe kupuju taj paket aranžman ili na njihov pravnu prirodu, nego je odrediti krug osoba koje se mogu pozivati na prava koja dodjeljuje navedena direktiva, ovisno isključivo o vezi koju imaju s ugovorima koji se odnose na takav paket aranžman, bilo da žele sklopiti takve ugovore bilo da imaju pravo putovati na temelju već sklopljenih ugovora.
54
Stoga ciljevi koji se nastoje postići Direktivom 2015/2302, kao i posebna funkcija koju pojam „putnik”, u smislu njezina članka 3. točke 6. ima u okviru te direktive, zahtijevaju tumačenje tog pojma prema kojem on obuhvaća i pravne osobe koje u svoje ime, ali za račun određenih fizičkih osoba, žele sklopiti ugovor o putovanju u paket aranžmanu koji je obuhvaćen područjem primjene navedene direktive.
55
Naposljetku valja pojasniti, kao što to ističe Komisija, da osoba, bilo fizička ili pravna, koja želi sklopiti ugovor o putovanju u paket aranžmanu i koja se stoga mora smatrati putnikom u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2015/2302, zadržava to svojstvo i nakon sklapanja ugovora. Naime, ne može se prihvatiti da osoba koja želi sklopiti takav ugovor u korist druge osobe izgubi svojstvo putnika nakon sklapanja ugovora samo zato što sama nema pravo putovati na temelju tog ugovora jer bi se time u praksi neutralizirala zaštita koju joj ta direktiva nastoji pružiti.
56
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. točku 6. Direktive 2015/2302 treba tumačiti na način da je pravna osoba poput neprofitne udruge, koja je s organizatorom sklopila ugovor o putovanju u paket aranžmanu u svoje ime, ali za račun nekih svojih članova, obuhvaćena pojmom „putnik” u smislu te odredbe.
Troškovi
57
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 3. točku 6. Direktive (EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/314/EEZ
treba tumačiti na način da je:
pravna osoba poput neprofitne udruge, koja je s organizatorom sklopila ugovor o putovanju u paket aranžmanu u svoje ime, ali za račun nekih svojih članova, obuhvaćena pojmom „putnik” u smislu te odredbe.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski