62023CJ0256
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
5. rujna 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 299. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 1907/2006 – Registracija, evaluacija, autorizacija i ograničavanje kemikalija (REACH) – Članak 94. stavak 1. – Uredba (EZ) br. 340/2008 – Članak 11. stavak 3. drugi podstavak i članak 13. stavak 4. treći podstavak – Naknade i pristojbe koje se plaćaju Europskoj agenciji za kemikalije (ECHA) – Naknada za registraciju tvari – Smanjena naknada odobrena mikro, malim i srednjim poduzećima (MSP) – ECHA‑ina provjera izjave o veličini poduzeća o kojem je riječ – Nepružanje određenih informacija u propisanom roku – ECHA‑ina odluka kojom se zahtijeva plaćanje cijele predmetne naknade i određuje administrativna pristojba – Izvršenje – ECHA‑ina mogućnost da podnese tužbu nacionalnom sudu kako bi ishodila plaćanje te administrativne pristojbe”
U spojenim predmetima C‑256/23 i C‑290/23,
povodom dvaju zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koje su uputili Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Upravni sud Bavarske u Regensburgu, Njemačka) (C‑256/23) i Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen‑Anhalt (Visoki upravni sud savezne zemlje Sachsen‑Anhalt, Njemačka) (C‑290/23), odlukama od 11. i 6. travnja 2023., koje je Sud zaprimio 20. travnja odnosno 8. svibnja 2023., u postupcima
Europska agencija za kemikalije (ECHA)
protiv
Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H.,
uz sudjelovanje:
Regierung von Niederbayern (C‑256/23),
i
Europska agencija za kemikalije (ECHA)
protiv
B. GmbH (C‑290/23),
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Prechal (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer i M. L. Arastey Sahún, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 20. ožujka 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Europsku agenciju za kemikalije (ECHA), F. Becker i M. Heikkilä, u svojstvu agenata, uz asistenciju H. Tammerta, Rechtsanwalt,
–
za Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H., K. Lüdtke, Rechtsanwältin,
–
za vladu Helenske Republike, V. Baroutas i M. Tassopoulou, u svojstvu agenata,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, F. Erlbacher, J. Flett, P. Ortega Sánchez de Lerín i S. Romoli, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. lipnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 299. UFEU‑a i članka 94. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3. i ispravak SL 2017., L 135, str. 46.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 141. i ispravci SL 2016., L 349, str. 1., SL 2019., L 75, str. 137. i SL 2019., L 117, str. 8.; u daljnjem tekstu: Uredba REACH) te članka 11. stavka 3. drugog podstavka i članka 13. stavka 4. trećeg podstavka Uredbe Komisije (EZ) br. 340/2008 od 16. travnja 2008. o naknadama i pristojbama plativima Europskoj agenciji za kemikalije u skladu s Uredbom br. 1907/2006 (SL 2008., L 107, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 25., str. 283.).
2
Zahtjevi su upućeni u okviru sporova između, u predmetu C‑256/23, Europske agencije za kemikalije (ECHA) i društva Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H. (u daljnjem tekstu: Hallertauer) te, u predmetu C‑290/23, ECHA‑e i društva B. GmbH, u vezi s ECHA‑inom naplatom administrativne pristojbe koju ta društva duguju nakon što je toj agenciji Unije podnesen zahtjev za registraciju kemikalije na temelju Uredbe REACH, ako je u odluci koju je donijela navedena agencija Europske unije utvrđeno da ona nisu imala pravo na smanjenu naknadu predviđenu za mala i srednja poduzeća (MSP) koju su zatražila prilikom podnošenja svojeg zahtjeva.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba REACH
3
U skladu s člankom 6. stavkom 1. Uredbe REACH, proizvođači i uvoznici koji proizvode ili uvoze kemikalije u količinama od jedne tone godišnje ili više moraju ECHA‑i podnijeti zahtjev za registraciju tih tvari. Člankom 6. stavkom 4. navedene uredbe predviđa se da se naknada koja se zahtijeva u skladu s glavom IX. te uredbe mora platiti prilikom podnošenja prijave za registraciju.
4
U skladu s člankom 20. stavcima 2. i 5. te uredbe:
„2.   [ECHA] obavlja provjeru potpunosti svake registracije kako bi utvrdila da sadrži sve elemente koji se zahtijevaju […] uključujući registracijsku pristojbu iz članka 6. stavka 4. Provjera potpunosti ne uključuje procjenu kvalitete niti prikladnosti dostavljenih podataka i obrazloženja.
[ECHA] obavlja provjeru potpunosti u roku od tri tjedna od datuma dostave […]
Ako je registracija nepotpuna, [ECHA] prije isteka roka od tri tjedna […] iz podstavka 2. obavješćuje podnositelja registracije koje se informacije još zahtijevaju kako bi registracija bila potpuna te za to određuje razuman rok. Podnositelj registracije dopunjuje svoju registraciju i dostavlja ju [ECHA‑i] u zadanom roku. [ECHA] podnositelju registracije potvrđuje datum primitka dodatnih informacija. [ECHA] ponovno provjerava potpunost uzimajući u obzir dodatne informacije koje su joj dostavljene.
[ECHA] odbacuje registraciju ako podnositelj registracije ne upotpuni registraciju u zadanom roku. U tom se slučaju registracijska pristojba ne vraća.
[…]
5.   Na odluke [ECHA‑e] iz stavka 2. ovog članka može se izjaviti žalba, u skladu s člancima 91., 92. i 93.”
5
Člankom 74. navedene uredbe, naslovljenim „Pristojbe i naknade”, koji se nalazi u njezinoj glavi IX., određuje se:
„1.   Pristojbe iz članka 6. stavka 4. […] utvrđuju se u uredbi [Europske komisije] koja će biti donesena do 1. lipnja 2008. u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
[…]
3.   Pri određivanju strukture i iznosa pristojbi iz stavka 1. uzima se u obzir posao koji [ECHA] i nadležno tijelo trebaju izvršiti na temelju ove Uredbe i određuju se tako da prihod od tih pristojbi zajedno s ostalim izvorima prihoda [ECHA‑e] na temelju članka 96. stavka 1. bude dovoljan da se pokriju troškovi pruženih usluga. […]
[…]
Za malo i srednje poduzetništvo se u svim slučajevima određuje umanjena pristojba.
[…]
4.   U Uredbi iz stavka 1. utvrđuju se uvjeti pod kojima se određeni dio pristojbi ustupa nadležnom tijelu relevantne države članice.
5.   [ECHA] može naplatiti naknadu i za druge pružene usluge.”
6
Članci 91. do 93. Uredbe REACH odnose se na žalbe podnesene protiv ECHA‑inih odluka pred Žalbenom komisijom te agencije, poput odluka o odbacivanju registracije iz članka 20. stavka 2. te uredbe.
7
Člankom 94. Uredbe REACH, naslovljenim „Postupci pred [Općim] sudom i Sudom […]”, stavkom 1. propisuje se:
„Odluka Žalbene komisije odnosno – u slučaju odluka kod kojih ne postoji pravo žalbe – odluka [ECHA‑e] može se osporavati u postupku pred [Općim] sudom ili Sudom […], u skladu s člankom [263. UFEU‑a].”
Uredba br. 340/2008
8
Člankom 3. Uredbe br. 340/2008, naslovljenim „Naknade za prijave za registraciju koje se podnose u skladu s člancima 6., 7. ili 11. Uredbe [REACH]” određuje se:
„1.   [ECHA] zaračunava naknadu, kako je predviđeno u stavcima 2., 3. i 4. ovog članka, za svaku registraciju tvari u skladu s člancima 6., 7. ili 11. Uredbe [REACH].
[…]
4.   Ako je podnositelj MSP, [ECHA] zaračunava smanjenu naknadu […]
[…]
6.   Ako se plaćanje ne izvrši prije isteka roka predviđenoga stavkom 5., [ECHA] utvrđuje drugi rok za plaćanje. Ako se plaćanje ne izvrši prije isteka toga drugog roka, registracija se odbija.
[…]”
9
Člankom 11. te uredbe, naslovljenim „Druge pristojbe”, predviđa se:
„1.   Pristojba se može zaračunavati za administrativne i tehničke usluge koje [ECHA] pruža na zahtjev stranke i koje nisu obuhvaćene nekom drugom naknadom ili pristojbom predviđenom ovom Uredbom. Pri utvrđivanju visine pristojbe uzima se u obzir opseg posla koji usluga uključuje.
[…]
2.   Pristojbe za administrativne usluge plaćaju se u roku 30 kalendarskih dana od datuma na koji [ECHA] izda fakturu.
3.   Ako se plaćanje ne izvrši prije isteka roka predviđenoga stavkom 2., [ECHA] utvrđuje drugi rok za plaćanje.
Ako se plaćanje ne izvrši prije isteka toga drugog roka, zahtjev se odbija.
[…]
5.   Klasifikaciju usluga i pristojbi sastavlja Upravni odbor [ECHA‑e] te se ona usvaja po dobivanju pozitivnog mišljenja Komisije.”
10
U skladu s člankom 13. navedene uredbe, naslovljenim „Smanjenje i oslobađanje od naknade”:
„1.   Fizička ili pravna osoba koja smatra da ima pravo na smanjenu naknadu ili pristojbu u skladu s člancima 3. do 10. obavještava o tome [ECHA‑u] pri podnošenju prijava za registraciju, podataka za ažuriranje registracije, zahtjeva, drugih prijava, izvješća o reviziji ili žalbi za koje se plaćaju naknade.
[…]
3.   [ECHA] u svako doba može zahtijevati dokaze o ispunjavanju uvjeta za smanjenje ili naknada ili pristojbi ili za oslobađanje od plaćanja naknade.
4.   Ako fizička ili pravna osoba koja tvrdi da ima pravo na smanjenje ili oslobađanje od plaćanja neke naknade ne može dokazati da ima pravo na takvo smanjenje ili oslobađanje, [ECHA] zaračunava puni iznos naknade ili pristojbe, kao i administrativnu pristojbu.
Ako je fizička ili pravna osoba koja tvrdi da ima pravo na smanjenje već platila smanjenu naknadu ili pristojbu, ali ne može dokazati da ima pravo na to smanjenje, [ECHA] zaračunava ostatak do punog iznosa naknade ili pristojbe, kao i administrativnu pristojbu.
Stavci 2., 3. i 5. članka 11. primjenjuju se mutatis mutandis.”
Njemačko pravo
11
U skladu s člankom 40. stavkom 1. Verwaltungsgerichtsordnunga (Zakonik o upravnom postupku) od 21. siječnja 1960. (BGBl. 1960. I, str. 17.), u verziji objavljenoj 19. ožujka 1991. (BGBl. 1991. I, str. 686.), kako je izmijenjen člankom 1. Gesetza zur Beschleunigung von verwaltungsgerichtlichen Verfahren im Infrastrukturbereich (Zakon o ubrzanju upravnih postupaka u području infrastrukture) od 14. ožujka 2023. (BGBl. 2023. I, br. 71) (u daljnjem tekstu: VwGO):
„Postupak pred upravnim sudom može se pokrenuti u svim javnopravnim sporovima koji nisu ustavnopravne prirode ako se ti sporovi saveznim zakonom izričito ne dodjeljuju nekom drugom sudu. Javnopravni sporovi u području prava savezne zemlje također se mogu zakonom savezne zemlje dodijeliti drugom sudu.”
12
Člankom 167. stavkom 1. VwGO‑a određuje se:
„Osim ako nije drukčije propisano ovim zakonom, izvršenje se mutatis mutandis uređuje osmom knjigom Zivilprozessordnunga (Zakon o građanskom postupku, u daljnjem tekstu: ZPO). Sud izvršenja je prvostupanjski sud.”
13
Člankom 753. ZPO‑a, u verziji objavljenoj 5. prosinca 2005. (BGBl. 2005. I, str. 3202.), kako je izmijenjen člankom 19. Gesetza zur Umsetzung der Umwandlungsrichtlinie und zur Änderung weiterer Gesetze (Zakon o prenošenju Direktive o preoblikovanju poduzeća i izmjeni drugih zakona) od 22. veljače 2023. (BGBl. 2023. I, br. 51), stavkom 1. određuje se:
„Ako nije dodijeljeno sudovima, izvršenje provode sudski ovršitelji koji su ga obvezni provesti u ime vjerovnika.”
14
U skladu s člankom 764. ZPO‑a:
„1.   Nalog za izvršne radnje i sudjelovanje u tim radnjama koji se dodjeljuje sudovima spada u nadležnost Amtsgerichta (Općinski sud, Njemačka) kao suda izvršenja.
2.   Ako se u zakonu ne navodi drugi općinski sud, sudom izvršenja smatra se općinski sud na čijem se području nadležnosti provodi ili proveo postupak izvršenja.
3.   Sud izvršenja donosi odluke u obliku rješenja.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
Predmet C‑256/23
15
Hallertauer je 16. studenoga 2010. ECHA‑i podnio zahtjev za registraciju kemikalije, pozivajući se na to da je MSP i to, štoviše, „mikropoduzeće” u smislu Preporuke Komisije 2003/361/EZ od 6. svibnja 2003. o definiciji mikro, malih i srednjih poduzeća (SL 2003., L 124, str. 36.), kako bi ostvario pravo na smanjenu naknadu za registraciju.
16
ECHA je 2013. provjerila navode tog društva o veličini poduzeća o kojem je riječ. U okviru toga ga je, dopisom od 31. svibnja 2013., obavijestila da, kako bi MSP‑ovi mogli imati pravo na smanjenje pristojbi i naknada, u tu svrhu moraju podnijeti dokaze o veličini poduzeća o kojem je riječ i da, ako se takvi dokazi ne podnesu u propisanim rokovima, nije moguće nikakvo smanjenje.
17
ECHA je 20. studenoga 2013. donijela Odluku SME (2013) 4439 (u daljnjem tekstu: ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23) te ju je dostavila Hallertaueru. U toj je odluci ECHA utvrdila da to društvo ne može zahtijevati smanjenje pristojbi i naknada jer nije dostavilo dokaze o tome da je „mikropoduzeće” te mu stoga treba naplatiti pristojbe i naknade u iznosu od 9950 eura. Navedena odluka sadržavala je i uputu o pravnom lijeku, u skladu s kojom to društvo u roku od dva mjeseca od primitka te odluke može podnijeti tužbu Općem sudu kako bi je osporilo.
18
Dopisom od 22. studenoga 2013. ECHA je Hallertaueru poslala račun za plaćanje tih administrativnih pristojbi i naknada s dospijećem 22. prosinca 2013.
19
ECHA je 22. prosinca 2013. Hallertaueru poslala opomenu u kojoj je datum dospijeća tog računa tako bio 20. veljače 2014.
20
Hallertauer nije platio navedene administrativne pristojbe i naknade niti je u propisanom roku Općem sudu podnio tužbu za poništenje ECHA‑ine odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23.
21
ECHA je 15. svibnja 2019. Bayerisches Verwaltungsgerichtu Regensburg (Bavarski upravni sud u Regensburgu, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev u predmetu C‑256/23, podnijela tužbu kojom je tražila da se Hallertaueru naloži plaćanje iznosa od 9950 eura, kako je određen u ECHA‑inoj odluci o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23.
22
Taj se sud pita, kao prvo, jesu li sudovi država članica nadležni za odlučivanje o tužbi agencije Unije poput ECHA‑e kojom se traži izvršenje novčane obveze nametnute odlukom koja se više ne može osporavati pred sudom Unije, poput ECHA‑ine odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23.
23
Navedeni sud napominje da je u njemačkom pravu sud ovlašten odlučivati o osnovanosti tužbe samo ako je, među ostalim, provjerio je li ta tužba dio njegova pravnog poretka. Što se tiče nadležnosti upravnog suda koji je uputio zahtjev, postavlja se pitanje odnosi li se tužba podnesena u glavnom postupku u predmetu C‑256/23 na „javnopravni spor koji nije ustavnopravne prirode” u smislu članka 40. stavka 1. prve rečenice VwGO‑a, o kojem odlučuju upravni sudovi.
24
Međutim, nadležnost njemačkih upravnih sudova za odlučivanje o postupku izvršenja poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23, čiji predmet nije donošenje meritorne odluke o tražbini, uređen je samo člankom 167. VwGO‑a, koji kao lex specialis ima prednost pred općim pravilom predviđenim u članku 40. stavku 1. prvoj rečenici VwGO‑a. Tim se člankom 167. pretpostavlja da je izvršivi akt donesen u sudskom postupku, što je pretpostavka koja nije ispunjena u glavnom postupku u predmetu C‑256/23.
25
Stoga se postavlja pitanje je li tužba podnesena u tom sporu obuhvaćena posebnom nadležnošću suda Unije predviđenom u članku 94. stavku 1. Uredbe REACH, zbog čega bi bila izvan nadležnosti sudova država članica.
26
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je skloniji tezi koju je iznio tuženik u glavnom postupku prema kojoj tu odredbu treba tumačiti na način da je sud Unije nadležan za odlučivanje o tužbi radi izvršenja akta prava Unije.
27
Naime, prije svega, razlika između, kao prvo, utvrđivanja naknada ili administrativnih pristojbi i, kao drugo, njihova naplaćivanja umjetna je i malo vjerojatna, s obzirom na to da se navedenom odredbom nastoji postići sveobuhvatna kontrola administrativnog djelovanja tužitelja u glavnom postupku kao tijela Unije.
28
Nadalje, u slučaju poput onog u glavnom postupku u predmetu C‑256/23 riječ je o izravnoj provedbi prava Unije agencije Unije u obliku donošenja odluke kojom se određuju novčane obveze. Njemački su sudovi nadležni samo u slučaju neizravne provedbe prava Unije koja uključuje javnopravni akt nacionalnih tijela o kojima je riječ. Stoga se čini primjerenim da odluke koje je agencija Unije donijela u izvršavanju javnih ovlasti u cijelosti ispituju sudovi Unije.
29
Naposljetku, kako bi se zajamčila ujednačena primjena prava u Uniji, sudovi Unije trebali bi moći ispitivati ne samo suspenziju izvršenja akta Unije, kako se predviđa člankom 299. četvrtim stavkom UFEU‑a, nego i, uz iznimku članka 299. četvrtog stavka druge rečenice UFEU‑a, cijeli postupak izvršenja.
30
Ako Sud presudi da se članak 94. stavak 1. Uredbe REACH ne primjenjuje na postupak za naplatu poput onog pokrenutog u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao drugo, je li ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23 izvršivi akt u smislu članka 299. prvog stavka UFEU‑a.
31
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da, uzimajući u obzir njegovo mjesto u strukturi UFEU‑a kao i njegov predmet i svrhu, nije isključeno da članak 299. prvi stavak UFEU‑a treba tumačiti široko, tako da obuhvaća i akte koji sadržavaju novčane obveze koje su donijele Unijine agencije poput ECHA‑e.
32
Takvo bi tumačenje usto bilo potkrijepljeno činjenicom da ni Uredba REACH ni Uredba br. 340/2008 ne sadržava posebna pravila o izvršenju. Međutim, budući da ECHA ima ovlast ubiranja naknada i administrativnih pristojbi, trebala bi raspolagati sredstvima nužnima za izvršenje odluka kojima se te pristojbe i naknade određuju.
33
Kao treće, ako Sud presudi da je ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23 obuhvaćena područjem primjene članka 299. UFEU‑a, kako je definirano u njegovu prvom stavku, sud koji je uputio zahtjev želi doznati treba li upućivanje na pravila građanskog postupka koja su na snazi u državi na čijem se državnom području provodi izvršenje, kako je navedeno u drugom stavku tog članka 299., smatrati „potpunim upućivanjem” koje obuhvaća pravila o nadležnosti nadležnog tijela izvršenja.
34
U tim je okolnostima Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Upravni sud Bavarske u Regensburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća pitanja:
„1.
Treba li članak 94. stavak 1. [Uredbe REACH], u skladu s kojim se odluka [ECHA‑e] može osporavati u postupku pred sudom Europske unije, tumačiti na način da se u postupku može osporavati i izvršnost odluka [ECHA‑e]?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: treba li članak 299. prvi stavak UFEU‑a tumačiti na način da se ne primjenjuje samo na akte koje su donijeli Vijeće [Europske unije], Komisija ili Europska središnja banka [(ESB)], nego i na odluke [ECHA‑e] kojima se određuje plaćanje administrativne pristojbe?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: treba li članak 299. drugi stavak UFEU‑a tumačiti na način da se upućivanje na pravila građanskog postupka koja su na snazi u državi članici ne odnosi samo na postupovna pravila, nego i na pravila o nadležnosti?”
Predmet C‑290/23
35
Društvo B. je 2010. podnijelo registracijski dosje na temelju Uredbe REACH navodeći da je srednje poduzeće u smislu Preporuke 2003/361.
36
Budući da to društvo u određenim rokovima nije podnijelo u tu svrhu potrebne dokaze, ECHA je 9. kolovoza 2016. donijela Odluku SME (2016) 3729 (u daljnjem tekstu: ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23).
37
U toj je odluci ECHA utvrdila da društvo B. nije ispunjavalo uvjete za smanjenu naknadu predviđenu, među ostalim, za srednja poduzeća i da, dakle, na temelju članka 13. stavka 4. Uredbe br. 340/2008 duguje razliku između već plaćene naknade i one koju plaćaju velika poduzeća te administrativnu pristojbu u iznosu od 17437 eura. Navedenoj odluci bila je priložena uputa o pravnim lijekovima u kojoj je bilo navedeno da se, u skladu s primjenom članka 94. stavka 1. Uredbe REACH u vezi s člankom 263. UFEU‑a, postupak može pokrenuti pred Općim sudom u roku od dva mjeseca od primitka iste odluke kako bi se ispitala njezina zakonitost.
38
Društvo B. protiv ECHA‑ine odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23 nije podnijelo tužbu Općem sudu u propisanom roku niti je platilo iznos koji se u njoj potražuje unatoč više opomena koje mu je uputila ECHA.
39
ECHA je podnijela tužbu pred Verwaltungsgerichtom Halle (Upravni sud u Halleu, Njemačka), zahtijevajući da se društvu B. naloži da joj plati iznos od 17437 eura utvrđen u ECHA‑inoj odluci o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23.
40
Taj je sud odbacio tu tužbu kao nedopuštenu uz obrazloženje da, suprotno ECHA‑inim tvrdnjama, u biti nije postojao administrativni pravni lijek u skladu s člankom 40. VwGO‑a.
41
Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen‑Anhalt (Visoki upravni sud savezne zemlje Sachsen‑Anhalt, Njemačka), kojem je podnesena žalba protiv presude Verwaltungsgerichta Halle (Visoki upravni sud u Halleu, Njemačka), koji je sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑290/23, kao prvo smatra da se, suprotno onomu što je utvrđeno u toj presudi, tužba ne može odbaciti kao nedopuštena zato što se administrativni pravni lijek iz članka 40. stavka 1. VwGO‑a ne može podnijeti jer nije riječ o pravnom aktu njemačkog javnog tijela.
42
Budući da u skladu s člankom 256. i sljedećima UFEU‑a sudovi Unije nisu nadležni za odlučivanje o tužbama koje se odnose na izvršenje javnopravnog potraživanja tijela Unije, za ispitivanje tih tužbi su, na temelju članka 274. UFEU‑a, nadležni nacionalni sudovi.
43
Člankom 94. stavkom 1. Uredbe REACH ne predviđa se nadležnost suda Unije za odlučivanje o takvim tužbama jer se, u skladu sa samim njegovim tekstom, ta odredba primjenjuje samo ako je taj sud nadležan u skladu s člankom 263. UFEU‑a. Međutim, to nije slučaj s tim tužbama jer se one odnose na izvršenje novčanih obveza, a ne na poništenje akta Unije.
44
Kao drugo, postavlja se pitanje je li ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23, kojom se određuje administrativna pristojba u skladu s člankom 13. stavkom 4. Uredbe br. 340/2008, izvršivi akt. To bi bio slučaj da je ta odluka obuhvaćena područjem primjene članka 299. UFEU‑a, kako je definirano u njegovu prvom stavku.
45
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da je moguća dvojba o primjenjivosti članka 299. UFEU‑a na odluku poput ECHA‑ine odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23.
46
Kao treće i posljednje, ako se zaključi da ECHA‑ina odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑290/23 nije obuhvaćena člankom 299. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li odredbe članka 13. stavka 4. trećeg podstavka u vezi s člankom 11. stavkom 3. drugim podstavkom Uredbe br. 340/2008 tumačiti na način da treba isključiti ECHA‑inu tužbu za izvršenje obveze plaćanja administrativne pristojbe.
47
Prema mišljenju tog suda, te zajedničke odredbe Uredbe br. 340/2008 mogle bi se tumačiti na način da je, u slučaju neplaćanja naknade, pristojbe ili administrativne naknade prije isteka drugog roka koji je odredila ECHA, jedina posljedica predviđena tom uredbom odbijanje zahtjeva za registraciju predmetne kemikalije i da je stoga taj zakonodavac namjeravao isključiti tužbu radi izvršenja odluke kojom se određuje administrativna pristojba pred nacionalnim sudovima.
48
U tim je okolnostima Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen‑Anhalt (Visoki upravni sud savezne zemlje Sachsen‑Anhalt) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća pitanja:
„1.
Treba li članak 299. [prvi stavak] [UFEU‑a] tumačiti na način da se primjenjuje isključivo na odluke koje su donijeli Vijeće, Komisija ili [ESB] ili se primjenjuje i na odluke [ECHA‑e] kojima je određena administrativna pristojba u skladu s člankom 13. stavkom 4. Uredbe [REACH]?
2.
Ako odluka [ECHA‑e] o naplati takve administrativne pristojbe nije izvršiva [u smislu članka 299. prvog stavka UFEU‑a]:
Treba li članak 13. stavak 4. treći podstavak u vezi s člankom 11. stavkom 3. drugim podstavkom Uredbe [br. 340/2008] tumačiti na način da treba isključiti kondemnatornu tužbu radi isplate administrativne pristojbe?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje u predmetu C‑256/23
49
Svojim prvim pitanjem u predmetu C‑256/23, koje valja ispitati na prvom mjestu, sud koji je uputio zahtjev u tom predmetu u biti pita treba li članak 94. stavak 1. Uredbe REACH tumačiti na način da ECHA može sudu Unije podnijeti tužbu radi izvršenja novčane obveze koja je osobi nametnuta odlukom koju je donijela ta agencija.
50
Budući da na temelju članaka 91. do 93. Uredbe REACH pravo na žalbu Žalbenoj komisiji ECHA‑e ne postoji kad je riječ o osporavanju odluka te agencije kojima se određuju novčane obveze u vezi s registracijom kemikalije, tim se pitanjem nalaže ispitivanje toga je li tužba radi izvršenja novčane obveze, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu C‑256/23, osporavanje „[ECHA‑ine] odluke” u smislu članka 94. stavka 1. te uredbe, a protiv koje se može pokrenuti postupak pred sudom Unije u skladu s člankom 263. UFEU‑a.
51
U tom pogledu najprije valja utvrditi da je članak 94. stavak 1. Uredbe REACH deklaratorne prirode jer se u njemu izričito upućuje na nadležnost dodijeljenu sudu Unije člankom 263. UFEU‑a i njime se ta nadležnost ne proširuje.
52
U tom kontekstu treba podsjetiti na to da je tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a dostupna u odnosu na sve akte institucija Unije, neovisno o njihovoj prirodi ili obliku, čija je svrha proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, bitno mijenjajući njegov pravni položaj (presuda od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija, C‑584/17, ECLI:EU:C:2020:576, t. 62. i navedena sudska praksa).
53
Sudska nadležnost predviđena člankom 263. UFEU‑a odnosi se, među ostalim, na to da sud Unije ispituje „zakonitost” i to „akata tijela, ureda ili agencija Unije koji bi mogli proizvesti pravne učinke prema trećima”.
54
Konkretnije, fizička ili pravna osoba može podnijeti tužbu na temelju članka 263. UFEU‑a radi poništenja ECHA‑ine odluke kojom joj se određuje novčana obveza u vezi s njezinim zahtjevom za registraciju kemikalije na temelju Uredbe REACH jer je takva odluka akt koji bi mogao proizvesti pravne učinke prema trećima koji su njezini adresati, a među kojima je takva osoba.
55
U ovom je slučaju nesporno da su u ECHA‑inim odlukama o kojima je riječ u glavnom postupku predmetna društva bila izričito obaviještena o svojem pravu na podnošenje tužbe Općem sudu protiv odluke čiji su adresati, ali da to pravo na podnošenje tužbe nisu iskoristila u roku od dva mjeseca predviđenom u članku 263. šestom stavku UFEU‑a.
56
Usto, člankom 263. petim stavkom UFEU‑a zakonodavac Unije dopušta da se aktima o osnivanju tijela, ureda i agencija Unije mogu utvrditi „posebni uvjeti i aranžmani” u vezi s postupcima koje su fizičke ili pravne osobe pokrenule protiv tih tijela, ureda ili agencija i koji prema njima imaju pravni učinak.
57
Međutim, s jedne strane, predmet C‑256/23 odnosi se na tužbu koju je agencija Unije podnijela protiv pravne osobe i, s druge strane, zakonodavac Unije ni u kojem slučaju na toj osnovi ne može proširiti nadležnost predviđenu u članku 263. UFEU‑a kako bi u njega uključio ispitivanje tužbe za izvršenje novčanih obveza nametnutih u takvim aktima tijela, ureda ili agencija, s obzirom na to da zakonodavac Unije time nije predvidio „posebne uvjete i postupke” u vezi s postupcima na koje se odnosi ta odredba, nego je stvorio novi pravni lijek koji nije predviđen UFEU‑om.
58
Naime, kad bi se sud Unije smatrao nadležnim za odlučivanje o tužbama tijela, ureda ili agencija Unije radi izvršavanja novčanih obveza, njegova sudska nadležnost mogla bi se proširiti izvan granica utvrđenih u članku 274. UFEU‑a, koji nacionalnim sudovima dodjeljuje opću nadležnost za rješavanje sporova u kojima je Unija stranka (vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
59
Isto tako, zakonodavac Unije ne može donošenjem akta sekundarnog prava stvoriti pravno sredstvo koje nije predviđeno UFEU‑om jer je tim ugovorom uspostavljen potpun sustav pravnih sredstava i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata institucija, povjeravajući ga sudu Unije (presuda od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 40.).
60
Prema tome, proširenje nadležnosti predviđene u članku 263. UFEU‑a kako bi se u njega uključilo ispitivanje tužbi radi izvršenja novčanih obveza ne bi bilo u skladu s temeljnom značajkom tužbe iz tog članka, a to je da je riječ o tužbi za poništenje kojom se osporava zakonitost predmetnog akta, te bi stoga bilo protivno primarnom pravu Unije.
61
U tim okolnostima, s obzirom na to da sud Unije nije nadležan za odlučivanje o ECHA‑inoj tužbi kojom se traži naknada troškova povezanih s registracijom kemikalije na temelju članka 263. UFEU‑a i da nijedna druga odredba primarnog prava Unije ne dodjeljuje takvu nadležnost tom sudu, iz članka 274. UFEU‑a proizlazi da je takva tužba povjerena nacionalnim sudovima koji imaju opću nadležnost za odlučivanje u sporovima u kojima je Unija stranka (vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
62
Suprotno stajalište koje je Hallertauer iznio pred sudom koji je uputio zahtjev ne može se prihvatiti.
63
Naime, bez obzira na pitanje bi li u praksi bilo korisno, zbog učinkovitosti, da sud Unije nije nadležan samo za zakonitost ECHA‑inih akata nego i za izvršenje novčanih obveza koje se tim nameću ti aktima, iz točke 59. ove presude proizlazi da to u okviru sustava pravnih lijekova i postupaka koji je trenutačno predviđen UFEU‑om očito nije slučaj.
64
Nadalje, takva sudska nadležnost nije nužna za osiguranje ujednačene primjene prava Unije jer se Općem sudu može podnijeti tužba za poništenje u pogledu zakonitosti predmetnih akata i jer se pitanja tumačenja prava Unije koja bi tužba za izvršenje tih akata mogla potaknuti pred nacionalnim sudovima mogu i, ovisno o slučaju, moraju uputiti Sudu na temelju članka 267. UFEU‑a.
65
Naposljetku, činjenica da je u ovom slučaju riječ o tome da agencija Unije izravno provodi pravo Unije u obliku nametanja novčane obveze nije relevantna za nadležnost nacionalnih sudova, uzimajući u obzir sustav pravnih lijekova i postupaka kakav je trenutačno predviđen UFEU‑om, osobito njegovim člankom 274.
66
S obzirom na sve prethodno navedeno, na prvo pitanje u predmetu C‑256/23 valja odgovoriti tako da članak 94. stavak 1. Uredbe REACH treba tumačiti na način da ECHA pred sudom Unije ne može podnijeti tužbu radi izvršenja novčane obveze koja je osobi nametnuta odlukom koju je donijela ta agencija.
Drugo pitanje u predmetu C‑256/23 i prvo pitanje u predmetu C‑290/23
67
Drugim pitanjem u predmetu C‑256/23 i prvim pitanjem u predmetu C‑290/23, koja valja ispitati zajedno i na drugom mjestu, sudovi koji su uputili zahtjeve u tim predmetima u biti postavljaju pitanje treba li članak 299. prvi stavak UFEU‑a tumačiti na način da je ECHA‑ina odluka kojom se osoba tereti za novčanu obvezu povezanu s registracijom kemikalije podnesenom toj agenciji izvršiva u smislu te odredbe.
68
U skladu s člankom 299. prvim stavkom UFEU‑a, akti Vijeća, Komisije ili ESB‑a kojima se nameće novčana obveza, osim ako se ona nameće državama, izvršivi su.
69
Iz te odredbe proizlazi da ti akti mogu biti predmet izvršenja protiv osoba na koje se odnose, osim protiv država (presuda od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 29.).
70
Budući da je popis iz članka 299. prvog stavka UFEU‑a, s obzirom na njegov tekst, očito iscrpan i da se ta odredba ne može široko tumačiti, osobito imajući u vidu činjenicu da joj je cilj dodijeliti javne ovlasti, valja utvrditi da se ni akti institucija Unije koje se ne nalaze na tom popisu ni akti tijela, ureda ili agencija Unije, među kojima je ECHA, čak i ako se njima novčanom obvezom tereti osobe koje nisu država, nisu izvršivi u smislu navedene odredbe i stoga ih se ne može na temelju članka 299. UFEU‑a prisilno izvršiti na njime predviđen način.
71
Kao što je to u biti istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 48. do 50. svojeg mišljenja, iscrpnost navedenog nabrajanja također je potkrijepljena nastankom članka 299. UFEU‑a, osobito činjenicom da su, u okviru izmjena Ugovorâ uvedenih Ugovorom iz Lisabona, autori tog ugovora o izmjeni u to nabrajanje jedino dodali ESB, a nisu uključili druge institucije Unije, odnosno tijela, urede ili agencije Unije u taj popis.
72
Osim toga, valja utvrditi da Uredba REACH ne sadržava odredbe o prisilnom izvršenju ECHA‑inih odluka poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.
73
Suprotno tomu, kao što je to također istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 65. do 67. svojeg mišljenja, više uredbi kojima se osnivaju tijela, uredi ili agencije Unije sadržava odredbe u području izvršenja odluka koje donose ti subjekti, osobito u području troškova povezanih s postupcima registracije, koje su u biti istovjetne onima iz članka 299. UFEU‑a.
74
Isto vrijedi, među ostalim, za članak 110. Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.), naslovljen „Izvršenje odluka kojima se utvrđuje iznos troškova”, kojim se propisuje, u njegovu stavku 1., da je svaka konačna odluka Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) kojom se utvrđuje iznos troškova izvršiva, a u njegovim stavcima 2. do 4., predviđaju odredbe koje su u biti istovjetne odredbama članka 299. drugog do četvrtog stavka UFEU‑a.
75
Isto tako, člankom 41. stavkom 3. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.) određuje se, njegovim prvim podstavkom, da su novčane kazne i periodični penali koje Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) izriče na temelju njezinih članaka 38. i 39. izvršivi, a njegov drugi, treći i četvrti podstavak sadržavaju odredbe koje su u biti istovjetne onima članka 299. drugog, trećeg i četvrtog stavka UFEU‑a.
76
S druge strane, kad je riječ osobito o naplati troškova i naknada, valja utvrditi, kao što je to u biti istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 69. i 70. svojeg mišljenja, da određene uredbe o osnivanju tijela, ureda ili agencije Unije – poput Uredbe Vijeća (EZ) br. 297/95 od 10. veljače 1995. o naknadama koje se plaćaju Europskoj agenciji za ocjenu lijekova (SL 1995., L 35, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 57., str. 71.), kao i velik broj Komisijinih uredbi kojima ona neke od vlastitih nadležnosti prenosi na agencije Unije koje su već uspostavljene – ne sadržavaju posebna pravila o izvršivosti akata koje donose, poput onih koja su oblikovana u skladu s pravilima predviđenima u članku 299. UFEU‑a.
77
Iz toga slijedi da treba smatrati da, kad je riječ o ECHA‑i, zakonodavac Unije u Uredbi REACH namjerno nije predvidio pravila o prisilnom izvršenju odluka predmetne agencije poput onih predviđenih u članku 299. UFEU‑a za akte institucija Unije iz njegova prvog stavka.
78
Valja također napomenuti da se člankom 100. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (SL 2018., L 193, str. 1. i ispravak SL 2018., L 294, str. 45.) dopušta da „druge institucije Unije” pod određenim uvjetima i „u iznimnim okolnostima” mogu od Komisije zahtijevati da donese takvu izvršivu odluku u njihovu korist.
79
Međutim, neovisno o pitanju ima li ECHA tu mogućnost, u svakom slučaju valja utvrditi da je ona ograničena na potraživanja povezana s osobljem ili s članovima ili bivšim članovima predmetne institucije i stoga ne obuhvaća druge vrste potraživanja poput ECHA‑inih potraživanja o kojima je riječ u glavnom postupku, a koja se odnose na naplatu administrativnih pristojbi koje snose privatni subjekti.
80
Uostalom, kao što je to nezavisna odvjetnica u biti istaknula u točkama 63. i 64. svojeg mišljenja, mogućnošću koja je tako ponuđena određenim institucijama Unije koje nisu navedene u članku 299. prvom stavku UFEU‑a da njihovi akti postanu izvršivi, podupire se teza u korist tumačenja te odredbe prema kojem potonja sadržava taksativan popis.
81
Naposljetku, važno je dodati da iz tumačenja članka 19. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 274. UFEU‑a proizlazi da je na državama članicama, koje u tu svrhu zbog postupovne autonomije koju imaju u tom pogledu raspolažu širokom marginom prosudbe, da u svojem unutarnjem pravnom poretku odrede potrebne pravne lijekove i urede postupovna pravila za ta pravna sredstva namijenjena osiguranju učinkovitog izvršenja odluka institucija, tijela, ureda i agencija Unije kojima se osobama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nameću novčane obveze, ali uz poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
82
Ta obveza koju imaju države članice nameće se i na temelju načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, a osobito na temelju drugog podstavka te odredbe, kojim se predviđa da države članice poduzimaju sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Unije.
83
Takav mehanizam pravnih sredstava i postupovna pravila ne smije negativno utjecati na primjenu i djelotvornost prava Unije. To bi osobito bio slučaj ako bi primjena tog sustava ECHA‑i praktički onemogućila povrat predmetnih iznosa. Navedeni se sustav također mora primjenjivati nediskriminirajuće u odnosu na postupke u kojima se odlučuje o nacionalnim sporovima iste vrste te nacionalni sudovi u vezi s tim moraju postupati s istom pažnjom i na način da povrat predmetnih svota ne bude teži od onoga u usporedivim slučajevima koji se odnose na provedbu odgovarajućih nacionalnih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2017., Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, t. 16.).
84
S obzirom na sve prethodno navedeno, na drugo pitanje u predmetu C‑256/23 i na prvo pitanje u predmetu C‑290/23 valja odgovoriti tako da članak 299. prvi stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da ECHA‑ina odluka kojom se osoba tereti za novčanu obvezu povezanu s registracijom kemikalije podnesenom toj agenciji nije izvršiva u smislu te odredbe.
Drugo pitanje u predmetu C‑290/23
85
Drugim pitanjem u predmetu C‑290/23, koje valja ispitati na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev u tom predmetu u biti pita treba li odredbe članka 11. stavka 3. drugog podstavka u vezi s člankom 13. stavkom 4. drugim i trećim podstavkom Uredbe br. 340/2008 tumačiti na način da, ako ECHA utvrdi da postoji obveza plaćanja cjelovite naknade i administrativne pristojbe jer dotična osoba koja tvrdi da se može pozivati na pravo na smanjenu naknadu ne može u propisanim rokovima dokazati da ima pravo na takvo smanjenje, te odredbe isključuju to da ta agencija Unije može podnijeti tužbu za izvršenje pred nacionalnim sudovima radi naplate dotične administrativne pristojbe ako ta pristojba nije plaćena u propisanim rokovima.
86
U tom pogledu valja kao prvo ponajprije istaknuti da se člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 340/2008 određuje da se pristojba može naplaćivati za administrativne i tehničke usluge koje ECHA pruža na zahtjev stranke, a koje nisu pokrivene nekom drugom naknadom ili pristojbom predviđenom tom uredbom. Nadalje, člankom 11. stavkom 2. te uredbe određuje se da se pristojbe za administrativne usluge plaćaju u roku 30 kalendarskih dana od datuma na koji ECHA izda fakturu. Naposljetku, na temelju članka 11. stavka 3. navedene uredbe, s jedne strane, ako se plaćanje ne izvrši prije isteka tog roka od 30 dana, ECHA određuje drugi rok za plaćanje i, s druge strane, ako se plaćanje ne izvrši prije isteka drugog roka, ECHA „odbija zahtjev”.
87
Iz tumačenja svih tih odredbi proizlazi da je zahtjev koji je ECHA dužna odbiti na temelju članka 11. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 340/2008 zahtjev za administrativne usluge iz stavka 1. tog članka 11.
88
Kao drugo, točno je da se, u skladu s člankom 13. stavkom 4. trećim podstavkom Uredbe br. 340/2008, članak 11. stavci 2., 3. i 5. te uredbe „primjenjuju mutatis mutandis”.
89
Međutim, takva „mutatis mutandis” primjena članka 11. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 340/2008 u kontekstu dospijeća posebne administrativne pristojbe iz članka 13. stavka 4. drugog podstavka te uredbe ne znači da, ako naknada nije plaćena u cijelosti prije isteka drugog roka, ECHA ne može naplatiti navedenu administrativnu pristojbu putem tužbe radi izvršenja pred nacionalnim sudovima.
90
Naime, prije svega, kao što to proizlazi iz točke 87. ove presude, članak 11. stavak 3. drugi podstavak Uredbe br. 340/2008 ne odnosi se na odbijanje zahtjeva za registraciju.
91
Nadalje, člankom 13. Uredbe br. 340/2008 dopunjene su odredbe članka 20. Uredbe REACH koje se odnose na postupak takozvane „provjere cjelovitosti registracija”.
92
Međutim, za razliku od plaćanja naknade za registraciju, koja je izričito navedena u stavku 2. tog članka 20., plaćanje administrativne pristojbe iz članka 13. stavka 4. drugog podstavka Uredbe br. 340/2008 nije obuhvaćeno tim postupkom. Prema tome, čak i ako ne dođe do takvog plaćanja, zahtjev je potpun i može se provesti predmetna registracija.
93
Naposljetku, takvo tumačenje ne dovodi se u pitanje činjenicom da, suprotno onomu što se predviđa člankom 10. stavkom 3. Uredbe br. 297/95, kad je riječ o Europskoj agenciji za ocjenu lijekova, koja se sada naziva Europska agencija za lijekove (EMA), Uredba REACH ne upućuje izričito na činjenicu da ECHA ima mogućnost pokrenuti postupak pred nacionalnim sudom u slučaju neplaćanja naknada i administrativnih pristojbi u propisanim rokovima.
94
Naime, takvo je upućivanje očito deklaratorno. Kao što je to navedeno u točkama 81. i 82. ove presude, iz tumačenja članka 19. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 274. UFEU‑a te načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a proizlazi da su države članice dužne predvidjeti pravne lijekove i postupovna pravila potrebna kako bi se osiguralo da ECHA može učinkovito naplatiti iznose koji se duguju na temelju članka 13. stavka 4. drugog podstavka Uredbe br. 340/2008.
95
S obzirom na sve prethodno navedeno, na drugo pitanje u predmetu C‑290/23 valja odgovoriti tako da odredbe članka 11. stavka 3. drugog podstavka u vezi s člankom 13. stavkom 4. drugim i trećim podstavkom Uredbe br. 340/2008 treba tumačiti na način da, ako ECHA utvrdi da postoji obveza plaćanja cjelovite naknade i administrativne pristojbe jer dotična osoba koja tvrdi da se može pozivati na pravo na smanjenu naknadu ne može u propisanim rokovima dokazati da ima pravo na takvo smanjenje, te odredbe ne isključuju to da ta agencija Unije može podnijeti tužbu za izvršenje pred nacionalnim sudovima radi naplate dotične administrativne pristojbe ako ta pristojba nije plaćena u propisanim rokovima.
Treće pitanje u predmetu C‑256/23
96
Treće pitanje u predmetu C‑256/23 koje se odnosi na tumačenje članka 299. drugog stavka UFEU‑a nije potrebno ispitati s obzirom na to da je ono postavljeno samo u slučaju da Sud potvrdno odgovori na drugo pitanje u tom predmetu koje se odnosi na primjenjivost tog članka 299. odnosno na prvi stavak potonjeg. Iz obrazloženja navedenih u točkama 67. do 84. ove presude proizlazi da na to drugo pitanje treba odgovoriti niječno.
Troškovi
97
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 94. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1272/2008 od 16. prosinca 2008.,
treba tumačiti na način da:
Europska agencija za kemikalije (ECHA) ne može sudu Unije podnijeti tužbu radi izvršenja novčane obveze koja je osobi nametnuta odlukom koju je donijela ta agencija.
2.
Članak 299. prvi stavak UFEU‑a
treba tumačiti na način da:
odluka Europske agencije za kemikalije (ECHA) kojom se osoba tereti za novčanu obvezu povezanu s registracijom kemikalije podnesenom toj agenciji nije izvršiva u smislu te odredbe.
3.
Odredbe članka 11. stavka 3. drugog podstavka u vezi s člankom 13. stavkom 4. drugim i trećim podstavkom Uredbe Komisije (EZ) br. 340/2008 od 16. travnja 2008. o naknadama i pristojbama plativima Europskoj agenciji za kemikalije u skladu s Uredbom br. 1907/2006
treba tumačiti na način da:
ako Europska agencija za kemikalije (ECHA) utvrdi da postoji obveza plaćanja cjelovite naknade i administrativne pristojbe jer dotična osoba koja tvrdi da se može pozivati na pravo na smanjenu naknadu ne može u propisanim rokovima dokazati da ima pravo na takvo smanjenje, te odredbe ne isključuju to da ta agencija Unije može podnijeti tužbu za izvršenje pred nacionalnim sudovima radi naplate dotične administrativne pristojbe ako ta pristojba nije plaćena u propisanim rokovima.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački