Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 23. travnja 2026.(1)
Predmet C-17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
protiv
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
uz sudjelovanje:
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 84/5/EEZ – Neimovinska šteta koju su pretrpjeli žrtvini nasljednici – Regresna tužba koju je podnio osiguravatelj – Prigovor ništavosti u odnosu na ugovornu klauzulu sadržanu u polici osiguranja – Nenadležnost suda da ispita valjanost (primjenjivost) te klauzule – Učinci pravomoćne presude na valjanost (primjenjivost) te klauzule”
I.      Uvod
1.        Na temelju članka 2. stavka 1. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ(2) države članice bile su dužne osigurati da svaka zakonska odredba ili klauzula sadržana u policama osiguranja kojima se iz osiguravateljnog pokrića isključuje, među ostalim, upotreba ili vožnja vozila protivno tehničkim zahtjevima koji se odnose na njihovo stanje i sigurnost bude nevažeća (odnosno neprimjenjiva) u odnosu na žrtve prometnih nezgoda(3). Isto pravilo sad je utvrđeno u Direktivi 2009/103/EZ(4), pravnoj sljednici Druge direktive (i ostalih direktiva u tom području)(5).
2.        Glavni postupak odnosi se na prometnu nezgodu u kojoj je došlo do sudara između motocikla i drugog vozila, a motociklist i njegov putnik pritom su obojica smrtno stradali. Putnik je bio vlasnik motocikla i ugovaratelj police osiguranja koja je pokrivala taj motocikl. Osiguravajuće društvo o kojem je riječ pokrenulo je regresni postupak protiv putnikovih nasljednika, u okviru kojeg je tražilo povrat iznosa koji su im isplaćeni na ime neimovinske štete prouzročene putnikovom smrću. U potporu svojem zahtjevu osiguravajuće društvo tvrdilo je da je motocikl bio tehnički ispravan za prijevoz samo jedne osobe (vozač) te da je polica osiguranja isključivala
pokriće u slučaju nezakonitog prijevoza osoba („klauzula o isključenju”).
3.        Taj se postupak odvijao u nekoliko faza. U trenutačnoj fazi postupka, koji je (drugi put) u tijeku pred Corteom suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija), odnosno sudom koji je uputio zahtjev, putnikovi nasljednici tvrde da je klauzula o isključenju nevažeća. Sud koji je uputio zahtjev napominje da je prigovor koji se odnosi na (relativnu) ništavost klauzule o isključenju nedopušten na temelju nacionalnog prava zbog učinaka pravomoćnosti, koji proizlaze iz presude donesene u ranijoj fazi postupka i kojom je potvrđeno osiguravateljevo pravo da protiv putnikovih nasljednika podnese regresnu tužbu na temelju te klauzule, s obzirom na to da se to pravo nije osporavalo. Sud koji je uputio zahtjev napominje i da se takva (implicitna) potvrda osiguravateljeva prava na podnošenje regresne tužbe čini protivnom pravilu utvrđenom u članku 2. stavku 1. Druge direktive (koja se primjenjuje ratione temporis na ovaj predmet)(6). Stoga taj sud pita zahtijeva li se pravom Unije da se nacionalni učinci pravomoćnosti ne uzmu u obzir kako bi se to pitanje moglo razmotriti i kako bi se osigurala djelotvornost prethodno navedene odredbe.
4.        Ovaj predmet osobito se oslanja na sudsku praksu Suda kojom se uspostavlja obveza nacionalnih sudova da zanemare nacionalne učinke pravomoćnosti u području zaštite potrošača, ako ti sudovi, jednostavno rečeno, u ranijoj fazi sudskog postupka nisu ispitali moguću nepoštenost odredbi u potrošačkim ugovorima(7). Ta je obveza proizišla iz postupnog razvoja sudske prakse (koja je, kao što ću to objasniti u nastavku, kulminirala u nedavnoj presudi Soledil) i predstavlja iznimku od pravila da konačne sudske odluke trebaju ostati nepromijenjene. Prethodna pitanja upućena u ovom predmetu daju Sudu priliku da prvi put pojasni primjenjuje li se ta obveza u području zakonodavstva Unije o osiguranju od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, na temelju razmatranja svojstvenih zaštiti žrtava prometnih nezgoda, što je jedan od ciljeva tog zakonodavstva.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Europske unije
5.        U drugoj uvodnoj izjavi Direktive 72/166/EEZ(8) navodilo se da je „jedina svrha graničnih kontrola obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila zaštita interesa osoba koje mogu biti žrtve nezgoda koje prouzroče takva vozila te da postojanje takvih graničnih kontrola proizlazi iz razlika između nacionalnih propisa u tom području” [neslužbeni prijevod].
6.        U trećoj uvodnoj izjavi te direktive navodilo se da „budući da su te razlike takve da mogu otežati slobodno kretanje motornih vozila i osoba unutar Zajednice; budući da one stoga izravno utječu na uspostavu i funkcioniranje zajedničkog tržišta” [neslužbeni prijevod].
7.        Petom uvodnom izjavom te direktive određivalo se da „budući da je poželjno da stanovnici država članica postanu u većoj mjeri svjesni stvarnosti zajedničkog tržišta i da bi se u tu svrhu trebale poduzeti mjere za daljnju liberalizaciju pravila koja se odnose na kretanje osoba i motornih vozila koja prometuju između država članica; […]” [neslužbeni prijevod].
8.        U šestoj uvodnoj izjavi te direktive dodatno se navodilo da „budući da je takvo ublažavanje pravila koja se odnose na kretanje putnika još jedan korak prema međusobnom otvaranju tržišta država članica te stvaranju uvjeta sličnih onima na nacionalnom tržištu” [neslužbeni prijevod].
9.        Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive određivalo se da „svaka država članica […] poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera” [neslužbeni prijevod].
10.      Treća i sedma uvodna izjava Druge direktive glasile su kako slijedi:
„budući da ipak i dalje postoje velike razlike između zakona različitih država članica kad je riječ o opsegu te obveze osiguravateljnog pokrića; budući da te razlike izravno utječu na uspostavu i funkcioniranje zajedničkog tržišta;
[…]
budući da je u interesu žrtava da učinci nekih klauzula o isključenju budu ograničeni na odnos između osiguravatelja i osobe koja je odgovorna za nezgodu; […]” [neslužbeni prijevod]
11.      U članku 2. stavku 1. Druge direktive navodilo se:
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da se sve zakonske odredbe ili ugovorne klauzule sadržane u polici osiguranja izdanoj u skladu s člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive]
kojima se isključuje upotreba ili vožnja vozila:
–      osoba koje za to nemaju izričito ili implicitno odobrenje; ili
–      osoba koje nemaju vozačku dozvolu koja im dopušta da voze vozilo o kojem je riječ, ili
–      osoba koje krše zakonske tehničke zahtjeve koji se odnose na stanje i sigurnost predmetnog vozila,
za potrebe članka 3. stavka 1. [Prve direktive] smatraju nevažećima u pogledu odštetnih zahtjeva trećih osoba koje su žrtve prometne nezgode.
Međutim, odredba ili klauzula iz prve alineje može se upotrijebiti protiv osoba koje su dobrovoljno ušle u vozilo koje je prouzročilo štetu ili ozljedu ako osiguravatelj može dokazati da su znale da je vozilo ukradeno.
Države članice imaju mogućnost u slučaju prometnih nezgoda koje se dogode na njihovu državnom području ne primijeniti odredbu iz prvog podstavka ako i u mjeri u kojoj žrtva može dobiti naknadu štete od tijela za socijalno osiguranje.” [neslužbeni prijevod]
12.      U petoj uvodnoj izjavi Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ(9) navodilo se da „budući da pravne praznine osobito postoje u pokriću putnika motornih vozila obveznim osiguranjem u određenim državama članicama; budući da se takve praznine trebaju popuniti kako bi se zaštitila ta osobito ranjiva kategorija potencijalnih žrtava” [neslužbeni prijevod].
13.      U trinaestoj uvodnoj izjavi Treće direktive navodilo se da „budući da će takav dodatak, koji dovodi do veće zaštite osiguranika i žrtava nezgoda, dodatno olakšati prelazak unutarnjih granica Zajednice, a time i uspostavu i funkcioniranje unutarnjeg tržišta; budući da bi stoga kao temelj trebalo uzeti visoku razinu zaštite potrošača” [neslužbeni prijevod].
14.      U članku 1. stavku 1. Treće direktive navodilo se da, „[n]e dovodeći u pitanje članak 2. stavak 1. [Druge direktive], osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika, osim vozača, nastale upotrebom vozila” [neslužbeni prijevod].
B.      Talijansko pravo
15.      Sud koji je uputio zahtjev osobito se poziva na članak 2059. Codicea civile (Građanski zakonik), kako ga tumači nacionalna sudska praksa, koji se odnosi na naknadu neimovinske štete koju su pretrpjeli bliski članovi obitelji osobe koja je poginula u nezgodi. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se ti članovi obitelji trebaju smatrati žrtvama i stoga oštećenim trećim osobama čije se pravo na naknadu ne može povrijediti regresnom tužbom koju podnosi osiguravatelj.
16.      Sud koji je uputio zahtjev objašnjava i da se Codicem di procedura civile (Zakonik o građanskom postupku; u daljnjem tekstu: CPC) ne dopušta da se tužbeni zahtjevi podneseni u građanskom postupku proizvoljno mijenjaju. U prvostupanjskom postupku tužbeni zahtjev može se izmijeniti samo u uskim granicama (vidjeti članak 171.ter CPC-a ili, za pravila koja su bila na snazi u trenutku prvostupanjskog postupka, članak 183. CPC-a). U žalbenom postupku nije dopušteno dodavanje novih žalbenih razloga (članak 345. CPC-a); isto vrijedi i za nadzor zakonitosti (članak 360. CPC-a).
17.      Nadalje, u slučaju žalbe u kasacijskom postupku protiv presude u žalbenom postupku, „u postupku ponovnog odlučivanja […] stranke ne mogu podnositi očitovanja osim onih iznesenih u postupku u kojem je donesena pobijana presuda, osim ako potreba za novim očitovanjima proizlazi iz presude u kasacijskom postupku” (članak 394. treći stavak CPC-a). Pitanja koja razmatra žalbeni sud i koja nisu osporavana u kasacijskom postupku stoga postaju pravomoćna (članak 2909. Građanskog zakonika i članak 324. CPC-a). Odstupanja od tog načela moguća su samo kad se ukidanje presude uz vraćanje predmeta na ponovno suđenje odnosi na dio presude koji predstavlja logički ili pravni preduvjet za drugi dio iste odluke (članak 336. prvi stavak CPC-a).
18.      Nadalje, u odgovoru na pitanje Suda, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da članak 2. stavak 1. Druge direktive nije prenesen u nacionalno pravo ad hoc zakonodavnim aktom, nego da su sve odredbe utvrđene tom direktivom (uz iznimku članka 3. o kojem ovdje nije riječ) već bile predviđene leggeom 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (Zakon br. 990 od 24. prosinca 1969. o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i plovila) (GURI br. 2 od 3. siječnja 1970.) (u daljnjem tekstu: Zakon br. 990).
19.      Konkretno, člankom 18. drugim stavkom tog zakona bilo je utvrđeno načelo u skladu s kojim se ugovorne odredbe kojima se ograničava osiguravateljno pokriće ne mogu primijeniti na oštećene treće osobe (pravilo koje, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odgovara članku 2. stavku 1. Druge direktive). Konkretnije, tom se odredbom predviđalo da se „za ukupan iznos police osiguranja osiguravatelj ne može, protiv oštećene osobe koja izravno podnosi zahtjev protiv njega, pozivati na iznimke koje proizlaze iz ugovora niti na bilo kakve ugovorne odredbe kojima se predviđa moguće sudjelovanje osiguranika u naknadi štete. Međutim, osiguravatelj ima pravo regresa protiv osiguranika u mjeri u kojoj bi na temelju ugovora imao pravo odbiti ili smanjiti njegovu naknadu”.
III. Činjenično stanje, glavni postupak i prethodna pitanja
20.      Osoba PA poginula je 30. kolovoza 1998. u prometnoj nezgodi. Do te je nezgode došlo dok je osoba PA putovala motociklom u njezinu vlasništvu, kojim je upravljala osoba SE, koja je također poginula u nezgodi. Motocikl je bio osiguran od građanskopravne odgovornosti kod društva FATA SpA, koje je naknadno postalo društvo Società Cattolica di Assicurazioni SpA (u daljnjem tekstu: Cattolica). Osoba PA bila je osiguranik.
21.      Osobe TM, EO, RY, LS, KV i UJ (u daljnjem tekstu: članovi obitelji osobe PA) pokrenuli su 1999. postupak pred Tribunaleom di Crotone (Sud u Crotoneu, Italija) protiv svih osoba kojima se u načelu može pripisati odgovornost za nezgodu, uključujući Cattolicu. Prvostupanjski postupak okončan je presudom Tribunalea di Crotone (Sud u Crotoneu) od 24. siječnja 2005. kojom je osobi SE pripisano 80 % odgovornosti za nezgodu (dok je preostalih 20 % pripisano vozaču drugog vozila).
22.      Dok je taj postupak bio u tijeku, Cattolica je pred istim sudom pokrenula postupak protiv članova obitelji osobe PA, pri čemu je tvrdila sljedeće: i. motocikl o kojem je riječ tehnički je bio ispravan za prijevoz samo jedne osobe; ii. polica osiguranja koja pokriva to vozilo isključivala je pokriće u slučaju nezakonitog prijevoza osoba; iii. iako se to isključenje nije moglo istaknuti protiv oštećene treće osobe, omogućilo je osiguravajućem društvu da od osiguranika zatraži povrat iznosa isplaćenih žrtvi nezgode; iv. budući da je osiguranik preminuo, njegove su obveze prešle na njegove nasljednike na temelju nasljednog prava; i v. posljedično, iako su članovi obitelji osobe PA imali pravo na naknadu štete zbog smrti osobe PA, oni su naslijedili i njegove obveze te su stoga trebali vratiti osiguravatelju iznose koji su im isplaćeni u svojstvu oštećenih trećih osoba. Na toj je osnovi Cattolica tvrdila da im treba naložiti da vrate sve iznose koji su im isplaćeni ili će im biti isplaćeni.
23.      Presudom od 27. rujna 2012. Corte d’appello di Catanzaro (Žalbeni sud u Catanzaru, Italija) naložio je članovima obitelji osobe PA da vrate iznose koje su primili od Cattolice. Cattolica je podnijela žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude, pri čemu je tvrdila da je Corte d’appello di Catanzaro (Žalbeni sud u Catanzaru) odlučio o zahtjevu za povrat iznosa koji su članovima obitelji osobe PA već isplaćeni na ime predujmova, ali nije odlučio o njihovoj obvezi povrata iznosa koji će im se isplatiti u budućnosti.
24.      Presudom od 10. svibnja 2016. Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) prihvatio je tu žalbu, pri čemu je odlučio da Cattolica ima pravo na ukupan povrat već isplaćenih iznosa i iznosa koji će se tek isplatiti, pod uvjetom da sud koji odlučuje o meritumu utvrdi da su članovi obitelji osobe PA njezini nasljednici. Postupak u odnosu na meritum predmeta nastavljen je pred Corteom d’appello di Catanzaro (Žalbeni sud u Catanzaru). Presudom od 21. prosinca 2020. taj je sud utvrdio da su članovi obitelji osobe PA njegovi nasljednici, naložio im da Cattolici vrate već primljene iznose te odredio da se iznosi koje još treba isplatiti odbiju od iznosa koje treba vratiti na temelju regresne tužbe(10).
25.      Osobe LS i KV (dva člana obitelji osobe PA) podnijele su protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku Corteu suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud). Osobe UJ, RY i TM pridružile su se toj žalbi (osobe LS, KV, UJ, RY i TM u daljnjem se tekstu nazivaju: žalitelji iz glavnog postupka). Pred tim sudom ti žalitelji prvi put od početka glavnog postupka ističu da je klauzula o isključenju nevažeća jer je protivna članku 2. stavku 1. Druge direktive.
26.      Sud koji je uputio zahtjev napominje da je taj argument, iako potencijalno osnovan, očito nedopušten na temelju nacionalnog prava jer nije istaknut u ranijoj fazi postupka. Iz toga slijedi da je Cattolicino pravo na temelju klauzule o isključenju sada obuhvaćeno učincima pravomoćnosti koji proizlaze iz ranijih sudskih odluka donesenih u postupku, zbog toga što nije istaknut prigovor u tom pogledu. Međutim, sud koji je uputio zahtjev napominje da je u sudskoj praksi Suda priznato da postoji nekoliko iznimaka od načela pravomoćnosti presuda te dvoji u pogledu toga treba li se jedna takva iznimka primijeniti na okolnosti ovog predmeta. Taj sud navodi i da su žalitelji iz glavnog postupka pokazali ono što on smatra potpunom pasivnosti jer u ranijoj fazi postupka nisu istaknuli ništavost osporavane klauzule.
27.      U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) odlukom od 23. prosinca 2024., koju je Sud zaprimio 15. siječnja 2025., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      [P]rotivi li se članku 2. [Druge direktive], u slučaju kao što je onaj iz ovog postupka, nacionalno zakonodavstvo kojim se zbog nastupanja pravomoćnosti presude u okviru talijanskog parničnog postupka onemogućuje da se prvi put [pred Corteom suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud)] istakne ništavost odredbe sadržane u ugovoru o osiguranju [od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila] kojom se, protivno [Drugoj direktivi], osiguravatelju dopušta da podnese regresnu tužbu protiv osobe koja se prevozila i koja je istodobno i oštećenik i osiguranik?
2.      [P]rimjenjuje li se načelo u skladu s kojim djelotvornost prava [Unije] ima prednost pred pravomoćnošću i kad je: (a) pravomoćnošću povrijeđeno pravo na naknadu štete koje se člankom 2. [Druge direktive] priznaje članovima obitelji osobe koja je preminula nakon prometne nezgode prema osiguravatelju [od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila]; (b) ponašanje nositelja tog prava tijekom postupka koji je dovršen pravomoćnom odlukom kojom je povrijeđeno pravo Unije bilo potpuno pasivno?”
28.      Nadalje, sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku predviđenom člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda. U potporu tom zahtjevu pozvao se na, kao prvo, činjenicu da će buduća presuda Suda biti relevantna za mnoge druge predmete, s obzirom na široku primjenu ugovornih odredbi kao što je ona o kojoj je riječ u ovom predmetu. Kao drugo, istaknuo je vrijeme koje je proteklo od događaja koji su doveli do ovog postupka.
29.      Predsjednik Suda odbio je taj zahtjev rješenjem od 8. travnja 2025., pri čemu je podsjetio na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sam interes stranaka (iako je legitiman) da se što brže utvrdi opseg njihovih prava na temelju prava Unije sam po sebi ne predstavlja izvanrednu okolnost kojom bi se mogla opravdati primjena ubrzanog postupka. U tom je rješenju predsjednik Suda podsjetio i na to da isto vrijedi kad je riječ o velikom broju osoba ili pravnih situacija na koje može utjecati odluka koju sud koji je uputio zahtjev treba donijeti nakon što Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku(11).
30.      Pisana očitovanja u ovom postupku podnijele su Cattolica, talijanska i finska vlada te Europska komisija. Te vlade i Komisija iznijele su usmena očitovanja na raspravi održanoj 12. ožujka 2026.
IV.    Ocjena
31.      Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, protive li se pravu Unije učinci pravomoćnosti na temelju nacionalnog prava koji obuhvaćaju osiguravateljevo pravo da traži povrat naknade štete koja je isplaćena (ili je treba isplatiti) nasljednicima putnika koji je bio žrtva prometne nezgode. U ovom predmetu taj je putnik bio i osiguranik te je upotrebljavao vozilo o kojem je riječ protivno njegovim tehničkim specifikacijama. To se pitanje postavlja u situaciji u kojoj se tužba kojom se traži takav povrat temelji na odredbi police osiguranja za koju se tvrdi da je protivna pravilu koje proizlazi iz članka 2. stavka 1. Druge direktive. Podsjećam na to da su, na temelju tog pravila (koje je sada navedeno u članku 13. stavku 1. točki (c) Direktive 2009/103), države članice morale osigurati da zakonske odredbe ili ugovorne klauzule kojima se iz osiguravateljnog pokrića isključuje, među ostalim, upotreba vozila protivno njegovim tehničkim i sigurnosnim specifikacijama budu nevažeće (neprimjenjive) u odnosu na treće osobe koje su bile žrtve nezgode. To se pitanje osobito temelji na iznimci od učinaka pravomoćnosti koju je Sud razvio u području zaštite potrošača uređenom, među ostalim, Direktivom 93/13/EEZ(12) i koja se primjenjuje u situacijama u kojima nacionalni sudovi nisu ispitali moguću nepoštenost relevantnih ugovornih odredbi.
32.      Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita utječe li na ocjenu prethodno navedenog pitanja činjenica da su se žalitelji iz glavnog postupka „ponašali potpuno pasivno”. Kao što ću to objasniti u nastavku, te se odredbe temelje na pojmu „potpuna pasivnost”, koji je također preuzet iz sudske prakse razvijene u kontekstu Direktive 93/13, a sud koji je uputio zahtjev upotrebljava ga kako bi opisao činjenicu da žalitelji iz glavnog postupka nisu u ranijoj fazi postupka istaknuli ništavost klauzule o isključenju (u kojem su inače aktivno sudjelovali).
33.      Prije analize merituma tih pitanja (dio B), ukratko ću razmotriti njihovu dopuštenost (dio A).
A.      Dopuštenost prethodnih pitanja
34.      Iako Cattolica formalno ne ističe prigovor nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, u svojim pisanim očitovanjima navodi da je Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) podnošenjem zahtjeva prekoračio svoju nadležnost. To je zato što se, prema mišljenju te stranke, tekstom mjerodavnog nacionalnog prava isključuje tumačenje nacionalnog prava koje je u skladu s pravom Unije. Konkretno, ta stranka tvrdi da se člankom 2909. Građanskog zakonika predviđa da se učinci pravomoćnosti proširuju na pitanja koja su izričito postavljena i na ona o kojima se implicitno odlučivalo. Čak i ako bi Sud zaključio da se pravom Unije zahtijeva da se u ovim okolnostima nacionalni učinci pravomoćnosti ne uzmu u obzir, to se ne može postići na temelju relevantnog nacionalnog prava jer bi to dovelo do tumačenja contra legem članka 2909. Građanskog zakonika.
35.      U tom pogledu navodim, kao prvo, da u kontekstu prethodnog postupka uređenog člankom 267. UFEU-a nije na Sudu, s obzirom na podjelu nadležnosti između njega i nacionalnih sudova, da provjerava je li odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku donesena u skladu s nacionalnim pravilima o ustrojstvu i postupanju sudova(13).
36.      Kao drugo, podsjećam na to da je u ovom postupovnom kontekstu „isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu”(14). Stoga pretpostavka relevantnosti koju prethodna pitanja uglavnom uživaju podrazumijeva da je Sud, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, u načelu dužan odlučiti o njima, osim ako je, među ostalim, očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku(15).
37.      U ovom se predmetu prethodnim pitanjima nastoji utvrditi treba li, radi djelotvornosti pravila iz članka 2. stavka 1. Druge direktive, koju su države članice dužne osigurati, nacionalni učinak pravomoćnosti zanemariti u situaciji kad je pravomoćnom sudskom odlukom potvrđeno pravo za koje se tvrdi da je u suprotnosti s tim pravilom. Iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno proizlazi da je to pitanje prava Unije izravno relevantno za odluku koju će sud koji je uputio zahtjev trebati donijeti o dopuštenosti prigovora istaknutog pred njim u pogledu klauzule o isključenju. U tim je okolnostima jasno utvrđena relevantnost prethodnih pitanja.
38.      Kao treće, kad je riječ o Cattolicinim razmatranjima o navodnoj nemogućnosti tumačenja članka 2909. Građanskog zakonika u skladu sa zahtjevom da se u okolnostima glavnog postupka zanemare nacionalni učinci pravomoćnosti (ako bi se također utvrdio takav zahtjev), na sudu koji je uputio zahtjev je da o tome odluči s obzirom na mogućnosti tumačenja koje proizlaze iz mjerodavnog nacionalnog prava. Činjenica da je zahtjev za prethodnu odluku upućen a da pritom nisu postavljena nikakva pitanja o navodnoj nemogućnosti tumačenja prethodno navedene odredbe nacionalnog prava u skladu s pravom Unije upućuje na to da sud koji je uputio zahtjev nije utvrdio nikakvu prepreku tumačenju poput one koju je opisala Cattolica.
39.      Nadalje, i bez obzira na prethodno navedeno, neusklađenost između pravila nacionalnog prava i zahtjeva prava Unije u pravilu se može riješiti na druge načine. Ako nije moguće tumačiti nacionalno pravo u skladu s pravom Unije, može nastati obveza da se neusklađeno pravilo nacionalnog prava izuzme iz primjene (ako pravilo prava Unije kojim se uređuje situacija ima izravan učinak)(16). Točno je da ta mogućnost ne postoji u horizontalnim odnosima kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku (s obzirom na to da je odredba o kojoj je riječ dio direktive, a na direktivu se kao takvu ne može pozivati protiv drugog pojedinca)(17). Međutim, ako nije moguće osigurati usklađenost s pravom Unije na prethodno navedene načine, stranka o kojoj je riječ može pred nacionalnim sudovima pokrenuti postupak radi utvrđivanja odgovornosti relevantne države članice(18). Iz toga slijedi da (eventualna) nemogućnost da se tumačenjem nacionalnog prava u skladu s pravom Unije osigura usklađenost s odgovorom koji Sud pruži u određenom predmetu ne čini taj odgovor (a time ni pitanja koja su ga potaknula) nerelevantnim.
40.      Zbog svih tih razloga treba smatrati, prema mojem mišljenju, da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
B.      Meritum prethodnih pitanja
41.      U ovom ću odjeljku najprije iznijeti neke uvodne napomene o opsegu zahtjeva za prethodnu odluku (dio 1.). Zatim ću razmotriti relevantni regulatorni okvir, uključujući položaj prava Unije u odnosu na nacionalne učinke pravomoćnosti, osobito u području zaštite potrošača (dio 2.). Na temelju toga objasnit ću da, unatoč određenim sličnostima, posebna obilježja zaštite predviđene Direktivom 93/13 koja opravdavaju (prilično široko definiranu) iznimku od nacionalnih učinaka pravomoćnosti nisu prisutna u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (dio 3.).
1.      Opseg analize
42.      Želio bih iznijeti dva pojašnjenja o opsegu ove analize.
43.      Kao prvo, kao što na to podsjeća Komisija, situacija u glavnom postupku uključuje privatne stranke (žalitelje iz glavnog postupka) koje ističu ništavost (neprimjenjivost) ugovorne odredbe u odnosu na drugu privatnu stranku (Cattolica) zbog povrede članka 2. stavka 1. Druge direktive. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kao što je to već ukratko prethodno navedeno, direktiva ne može imati izravan horizontalni učinak između pojedinaca(19). Stoga se na članak 2. stavak 1. Druge direktive kao takav ne može pozvati protiv osiguravatelja kako bi se tvrdilo da je klauzula o isključenju o kojoj je riječ nevažeća (neprimjenjiva). Međutim, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se pravilo utvrđeno u tom članku odražava u članku 18. drugom stavku Zakona br. 990 (kao što to proizlazi iz točaka 18. i 19. ovog mišljenja). Objašnjava i da se tom odredbom, kako je tumače nacionalni sudovi, utvrđuje načelo prema kojem se ugovorne odredbe kojima se ograničava osiguravateljno pokriće ne mogu primijeniti na oštećene treće osobe, kao što je to na raspravi navela i talijanska vlada.
44.      U tim se okolnostima ne može smatrati da da se zahtjevom za prethodnu odluku otvara pitanje izravne primjenjivosti članka 2. stavka 1. Druge direktive u horizontalnom odnosu, nego se njime traži tumačenje njegovih odredbi radi pravilne (u skladu s pravom Unije) primjene istovjetne odredbe nacionalnog prava, kao i relevantnih odredbi nacionalnog prava koje se odnose na pravomoćnost.
45.      Kao drugo, zahtjev za prethodnu odluku prije svega se odnosi na posljedice iznimke od učinaka pravomoćnosti na potrošače u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila. Međutim, Komisija je u svojim pisanim očitovanjima napomenula da, ako bi se odnos između Cattolice i osobe PA kvalificirao kao odnos između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača u smislu Direktive 93/13, automatski bi se primjenjivala načela koja proizlaze iz zaštite predviđene tom direktivom (uključujući ona koja se odnose na iznimku od učinaka pravomoćnosti). Na raspravi se detaljno diskutiralo i o odnosu između obaju sustava.
46.      U tom kontekstu i kako bi se čitatelj lakše snašao u analizi u nastavku, svoju ću ocjenu primjenjivosti iznimke od učinaka pravomoćnosti razvijene u području zaštite potrošača provesti s obzirom na posebne ciljeve zakonodavstva Unije u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, u skladu sa zahtjevom suda koji je uputio zahtjev. Zatim ću razmotriti odnos između tog područja prava i Direktive 93/13 (te njihovo moguće preklapanje)(20).
2.      Relevantni regulatorni okvir
47.      Kao što je to prethodno navedeno, ovaj ću dio započeti komentiranjem pojma treće osobe koja je bila žrtva nezgode u smislu sustava prava Unije o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (odjeljak (a)). Zatim ću analizirati stajalište prava Unije o učincima pravomoćnosti na temelju nacionalnog prava (odjeljak (b)).
a)      Pojam treće osobe koja je bila žrtva nezgode
48.      Sud koji je uputio zahtjev napominje kako se čini da se presudom Cortea d’appello di Catanzaro (Žalbeni sud u Catanzaru), koja se pred njim pobija, povrijedilo pravo Unije time što se uskratilo pravo na naknadu štete nasljednicima osobe koja je, dok se kao putnik prevozila u motornom vozilu (za koje je bila i relevantni osiguranik), poginula u prometnoj nezgodi u kojoj je sudjelovalo to vozilo te se stoga mora smatrati trećom osobom koja je bila žrtva nezgode u smislu relevantnih pravila prava Unije u području osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.
49.      U tom pogledu podsjećam na to da se, kao prvo, tim pravilima prava Unije nastoji postići dvostruki cilj: „s jedne strane, […] da osiguraju slobodno kretanje kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje se u njima nalaze te, s druge strane, […] da osiguraju da žrtve nezgoda koje su uzrokovala navedena motorna vozila imaju pravo na usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na području Unije dogodila nezgoda”(21).
50.      Kao drugo, kad je riječ o osobama na koje se primjenjuje to jamstvo usporedive zaštite, Sud je u više navrata naveo da je jedina dopuštena razlika ona između vozača i putnika(22). Iz toga slijedi da svi putnici moraju biti zaštićeni na temelju pravila prava Unije o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila te da se njihov pravni položaj mora izjednačiti, neovisno o tome jesu li oni, među ostalim, i osiguranici(23). Drugim riječima, činjenica da putnik ima svojstvo osiguranika ne utječe na njegovo svojstvo treće osobe koja je žrtva nezgode(24) (iako se takav putnik očito ne može smatrati trećom osobom u odnosu na policu osiguranja kojom je pokriveno vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi).
51.      Kao treće, Sud je presudio da se osiguravatelji u pravilu ne mogu pozivati na zakonske odredbe ili ugovorne klauzule kako bi odbili isplatu naknade žrtvama nezgoda(25). Objasnio je i da se člankom 2. stavkom 1. Druge direktive samo ponavlja ta obveza, pri čemu se od država članica zahtijeva da osiguraju da određene zakonske odredbe ili klauzule u ugovoru o osiguranju budu nevažeće (neprimjenjive) u odnosu na treće osobe koje su bile žrtve nezgode(26).
52.      Podsjećam na to da se kategorije odredbi ili klauzula koje je zakonodavac Unije izdvojio odnose na one kojima se isključuje upotreba vozila i. osoba koje za to nemaju izričito ili implicitno odobrenje; ii. osoba koje nemaju vozačku dozvolu koja im dopušta da voze vozilo o kojem je riječ; te iii. osoba koje krše zakonske tehničke zahtjeve koji se odnose na stanje i sigurnost vozila (o čemu je ovdje riječ). U tom je kontekstu Sud naglasio da se jedino odstupanje od obveze naknade štete trećim osobama koje su žrtve odnosi na prvu prethodno navedenu kategoriju, kad je riječ o osobama koje su dobrovoljno ušle u vozilo koje je prouzročilo štetu ili ozljedu ako osiguravatelj može dokazati da su znale da je vozilo ukradeno(27), kao što je to proizlazilo iz članka 2. stavka 1. drugog podstavka Druge direktive (sadašnji članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2009/103)(28). Čini se da se to odstupanje ovdje ne primjenjuje.
53.      Kao četvrto i konačno, iako se pravilima prava Unije koja se odnose na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ne nastoje uskladiti pravila država članica kojima se uređuje građanskopravna odgovornost koja se primjenjuje na prometne nezgode, tim se nacionalnim pravilima ne smije oduzeti koristan učinak pravilima prava Unije(29). Sud je u više navrata utvrdio da bi se to dogodilo samo ako bi se na temelju doprinosa žrtve nastanku njezinih ozljeda nacionalnim pravilima, utemeljenima na općim i apstraktnim kriterijima, uskratilo pravo žrtvi na naknadu štete na temelju obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ili neproporcionalno ograničilo takvo pravo(30).
54.      Na toj je osnovi Sud utvrdio da sljedeća zakonodavstva nisu u skladu s pravom Unije: nacionalno zakonodavstvo u skladu s kojim obvezno osiguranje od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ne pokriva odgovornost za tjelesne ozljede osoba (koje su doista bile treće osobe koje su žrtve) koje su se prevozile u dijelu motornog vozila koji nije osmišljen ni izrađen sa sjedalima za putnike(31); zakonodavstvo kojim se dopušta odbijanje ili neproporcionalno ograničenje naknade koju osiguravatelj treba isplatiti žrtvi nezgode ako je ona bila vlasnik vozila i pridonijela šteti ili ozljedi time što je odlučila putovati u tom vozilu unatoč tomu što je njime upravljala osoba koja je bila pod utjecajem alkohola(32); zakonodavstvo kojim se iz prava na osiguranje automatski isključuje putnik koji je bio žrtva prometne nezgode, koji je bio osiguran za upravljanje vozilom i koji je također dopustio neosiguranom vozaču da upravlja tim vozilom(33); te, naposljetku, zakonodavstvo kojim se omogućuje osiguravatelju da se pozove na ništavost police osiguranja zbog namjerno lažnih izjava o identitetu uobičajenog vozača vozila o kojem je riječ koje je osiguranik koji je bio žrtva prometne nezgode dao prilikom sklapanja te police(34).
55.      S obzirom na ta načela, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da činjenica da je Cattolica u ranijoj fazi tog postupka mogla ostvariti povrat iznosa isplaćenih žaliteljima iz glavnog postupka koji su povezani s nezgodom koja je prouzročila smrt osobe PA nije u skladu s pravilom na temelju članka 2. stavka 1. Druge direktive.
56.      Međutim, zahtjev za prethodnu odluku ne odnosi se na točne posljedice sudske prakse navedene u točkama 53. i 54. ovog mišljenja za glavni postupak te se one stoga ovdje ne razmatraju detaljnije. Naime, tim se zahtjevom nastoji utvrditi treba li takvo ispitivanje dopustiti kao pitanje prava Unije, s obzirom na to da je ono na temelju nacionalnog prava isključeno zbog učinaka pravomoćnosti. Slijedom toga, sada ću razmotriti iznimke od prethodno navedenog izraza načela pravne sigurnosti koje proizlazi iz prava Unije.
b)      Pravo Unije i nacionalni učinci pravomoćnosti
57.      Najprije napominjem da u pravu Unije ne postoji opća obveza kojom se nalaže „nacionalnom sudu da izuzme iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, iako bi se time ispravila nacionalna situacija koja nije u skladu s pravom Unije”(35). Sud je u više navrata skrenuo pozornost na važnost načela pravomoćnosti, koje je, jednostavno rečeno, opravdano interesom stabilnosti prava i pravnih odnosa te dobrim sudovanjem(36), kao što su na to u biti podsjetile sve zainteresirane stranke u ovom postupku.
58.      Istodobno, to pravilo nije apsolutno. Pitanju može li se pravom Unije u nekim situacijama zahtijevati da se ne uzmu u obzir nacionalni učinci pravomoćnosti (odstupanjem od prethodno opisanog općeg pravila) treba pristupiti kroz prizmu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti kojima se uređuje ostvarivanje postupovne autonomije država članica u skladu s obvezom lojalne suradnje utvrđenom u članku 4. stavku 3. UEU-a(37).
59.      Razmatranje tih dvaju načela dovelo je do utvrđenja nekoliko iznimki od nacionalnih učinaka pravomoćnosti. Iznimke koje su utvrđene na temelju načela djelotvornosti (koje je jedino relevantno načelo u ovom predmetu)(38) mogu se podijeliti u tri široke kategorije.
60.      Prva kategorija odnosi se na iznimku svojstvenu području državnih potpora, koja je osobito opravdana upućivanjem na podjelu nadležnosti između Europske unije i država članica u tom području prava(39). Druga kategorija odnosi se na situacije u kojima se nacionalni učinci pravomoćnosti tumače tako široko da onemogućuju postizanje ishoda usklađenih s pravom Unije u povezanim predmetima(40). Slažem se s finskom vladom i Komisijom da se nijedna od tih dviju kategorija iznimki ne primjenjuje ovdje.
61.      Zbog razloga koji će biti izneseni u nastavku, to se ne može reći za treću kategoriju, odnosno za iznimke koje se odnose na zaštitu potrošača na temelju, među ostalim, Direktive 93/13 o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima. Ta zaštita obuhvaća sljedeća dva ključna aspekta koji su ovdje relevantni.
62.      Kao prvo, Sud je u više navrata podsjetio na to da „sustav zaštite koji provodi Direktiva 93/13 počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga kad je riječ o pregovaračkoj snazi i razini informacija”(41).
63.      Kako bi se nadoknadio taj slabiji položaj, člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 predviđa se da u biti nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače, pri čemu je taj članak „odredb[a] s obvezujućim učinkom kojoj je cilj zamijeniti formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja stvarnom ravnotežom koja će između njih ponovno uspostaviti jednakost”(42). U istom je smislu Sud objasnio da tu odredbu treba smatrati normom ekvivalentnom nacionalnim pravilima koja imaju karakter normi javnog poretka(43), pri čemu se pozvao i na „javn[i] intere[s] na kojem se temelji zaštita koju Direktiva 93/13 dodjeljuje potrošačima”(44). Zahtjev za ponovno uspostavljanje stvarne jednakosti između stranaka podrazumijeva obvezu nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ocijene, prema potrebi, je li ugovorna odredba koja je obuhvaćena područjem područje primjene Direktive 93/13 nepoštena(45).
64.      Kao drugo, kad je ta obveza povrijeđena te kad se smatra da je o zakonitosti ugovorne odredbe o kojoj je riječ implicitno i konačno odlučeno (a da se pritom pitanje zakonitosti nije istaknulo ni pravilno ispitalo), nacionalni učinak pravomoćnosti ne može spriječiti naknadni sudski nadzor(46). Ta posljedica proizlazi iz obveze država članica da osiguraju „primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u [potrošačkim] ugovorima”, koja je utvrđena u članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 i koja, prema mišljenju Suda, potvrđuje načelo djelotvorne sudske zaštite, koje se odražava i u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima(47).
65.      Sud je prethodno navedena načela razvio, među ostalim, u kontekstu „pojednostavnjenih” sažetih postupaka kao što su postupci hipotekarne ovrhe te izdavanje ili izvršenje platnih naloga(48). Međutim, pojasnio je i da se ta načela primjenjuju i u kontekstu redovnih postupaka, koji su mogli obuhvaćati više faza u kojima su sudjelovali potrošači te na koje nije utjecalo nijedno ograničavajuće pravilo nacionalnog postupovnog prava koje bi tim potrošačima pretjerano otežalo ili onemogućilo ostvarivanje njihovih prava. Naime, iz nedavne presude Suda Soledil (koja se odnosila na slučaj koji je uključivao više faza redovnog postupka uz sudjelovanje potrošačâ) proizlazi da je zbog (samog) propusta nacionalnog suda da ispita moguću nepoštenost relevantnih ugovornih odredbi došlo do takvog pretjeranog otežavanja ili onemogućivanja(49).
66.      Nakon što sam podsjetio na te elemente, sad ću analizirati bit spora kako bih ispitao treba li prethodno opisana načela, razvijena u području zaštite potrošača, primijeniti po analogiji na okolnosti glavnog postupka, tako da nacionalne učinke pravomoćnosti treba zanemariti.
3.      Pravomoćnost u okolnostima ovog predmeta
67.      Kako bih zauzeo stajalište o prvom prethodnom pitanju, kako je sažeto u prethodnoj točki, detaljnije ću razmotriti logiku iznimke od učinaka pravomoćnosti u području zaštite potrošača, koja je, kao što ću to objasniti, usko povezana s obvezom ispitivanja po službenoj dužnosti također razvijenom u istom području prava (odjeljak (a)). Na toj ću osnovi objasniti da se, s obzirom na to da se ta obveza, prema mojem mišljenju, ne primjenjuje u području prava koje se ovdje razmatra, ne može primijeniti ni prethodno navedena iznimka od učinaka pravomoćnosti (odjeljak (b)). Radi cjelovitosti, ako se Sud ne složi s mojom analizom, razmotrit ću pojam „potpuna pasivnost” potrošača na koji se upućuje u drugom prethodnom pitanju (odjeljak (c)), prije nego što iznesem zaključne napomene o odnosu Direktive 93/13 i područja osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (odjeljak (d)).
a)      Dvostruka logika iznimke od učinaka pravomoćnosti u području zaštite potrošača
68.      Već sam napomenuo da je Sud zbog zaštite potrošača koja se zahtijeva Direktivom 93/13 postupno razvio ono što je postalo široko definirana iznimka od pravila pravomoćnosti. Sud je u biti objasnio da bi bez te iznimke ta zaštita bila „nepotpun[a] i nedostatn[a]” u slučajevima u kojima sudovi nisu ispitali moguću nepoštenost relevantnih ugovornih odredbi(50).
69.      Budući da se osobito putnici koji su žrtve prometnih nezgoda smatraju ranjivim strankama(51), postavlja se pitanje treba li zaštita na koju imaju pravo na temelju zakonodavstva Unije u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila dovesti do toga da se primijeni ista iznimka od učinaka pravomoćnosti.
70.      Cattolica te talijanska i finska vlada zagovaraju niječan odgovor. Komisija priznaje argumente za i protiv takve proširene primjene, iako se na raspravi priklonila tomu da se iznimka od učinaka pravomoćnosti u području zaštite potrošača proširi na područje koje se ovdje razmatra.
71.      Napominjem da se, kao prvi korak, prethodno navedeno pitanje može ispitati upućivanjem na tradicionalnu analizu ograničenja koja Europska unija može naložiti postupovnoj autonomiji država članica (kao što je to navedeno u točki 58. ovog mišljenja). U tom smislu ističem da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi nikakvo ograničavajuće pravilo nacionalnog prava koje bi žrtvama prometnih nezgoda (ili njihovim nasljednicima) pretjerano otežalo ili onemogućilo ostvarivanje njihovih prava(52).
72.      Međutim, već sam objasnio da je ključan element koji proizlazi iz sudske prakse Suda koja se odnosi na pravomoćnost u kontekstu Direktive 93/13 pojašnjenje da se, kada nacionalni sud nije na odgovarajući način ispitao ugovorne odredbe(53), smatra da je narušena djelotvornost zaštite koju treba pružiti potrošaču. Drugim riječima, zaključak da je povrijeđeno načelo djelotvornosti (što zahtijeva da se zanemare učinci pravomoćnosti) ne ovisi o utvrđenju osobito ograničavajućeg postupovnog pravila koje bi bilo „odgovorno” za poteškoće potrošača u zaštiti njegovih prava. Sam propust nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita, prema potrebi, moguću nepoštenost relevantne ugovorne odredbe dovoljan je da bi se došlo do takvog zaključka, neovisno o tome je li potrošač naišao na posebne postupovne prepreke (kao što je iznimno kratak rok za podnošenje tužbe ili odgovora na tužbu) koje bi mu „pretjerano otežale” da iznese svoje argumente ili da se brani na odgovarajući način i da istakne pitanje nepoštenosti predmetne odredbe. Podsjećam na to da taj zaključak vrijedi neovisno o tome je li relevantni postupak po svojoj prirodi bio osobito ubrzan (izdavanje ili izvršenje platnih naloga, postupci hipotekarne ovrhe) ili redovni(54).
73.      Podsjećam i na to da su obje obveze (obveza provođenja ispitivanja po službenoj dužnosti i, ako takvo ispitivanje nije provedeno, obveza zanemarivanja učinaka pravomoćnosti) postupno nastale u pravnom okviru koji odražava zabrinutosti u pogledu javnog poretka ili javnog interesa(55), u kojem su te obveze usko povezane. Naime, Sud je napomenuo da „obvezu […] ispitivanja po službenoj dužnosti opravdavaju priroda i važnost javnog interesa na kojem se temelji zaštita koju Direktiva 93/13 dodjeljuje potrošačima, tako da se djelotvoran nadzor moguće nepoštenosti ugovornih odredbi, kakav se zahtijeva tom direktivom, može jamčiti samo ako se pravomoćnost odnosi i na sudske odluke u kojima se ne spominje takav nadzor”(56).
74.      Točno je da se postojanje obveze ispitivanja po službenoj dužnosti primjenjivosti klauzule o isključenju o kojoj je riječ nije dovelo u pitanje u glavnom postupku jer su žalitelji to pitanje sami istaknuli pred sudom koji je uputio zahtjev(57). Međutim, iz prethodno navedenog proizlazi da je, kako bi se zaključilo da se u kontekstu Druge direktive primjenjuje iznimka od učinaka pravomoćnosti, prije svega potrebno utvrditi da je javni interes na kojem se ta direktiva temelji takve prirode da zahtijeva od nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ispituju primjenjivost određene ugovorne klauzule sadržane u polici osiguranja (što je pitanje koje se, kao što je to Komisija istaknula, još nije razmatralo u sudskoj praksi Suda). Drugim riječima, do zaključka o obvezi zanemarivanja učinaka pravomoćnosti ne može se doći a da se istodobno ne utvrdi obveza nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti istaknu relevantno pravno pitanje.
75.      Stoga ću sada razmotriti pitanje jesu li nacionalni sudovi zbog logike zaštite koju treba pružiti žrtvama prometnih nezgoda obvezni po službenoj dužnosti ispitati može li se osiguravatelj, u odnosu na takve žrtve, pozvati na klauzulu kojom se iz osiguravateljnog pokrića isključuje šteta ili ozljeda nastala u određenim situacijama (kao što je slučaj nezakonitog prijevoza). To će mi pojašnjenje omogućiti da razmotrim pitanje nastaje li u tom zakonodavnom okviru usto i iznimna obveza da se zanemare učinci pravomoćnosti.
b)      Dvostruka logika u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila
76.      Uvodno podsjećam na to da se pravom Unije ne predviđa opća obveza nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti istaknu povredu prava Unije, neovisno o važnosti odredbe o kojoj je riječ za pravni poredak Unije, u slučaju kada stranke imaju stvarnu mogućnost istaknuti takav razlog pred nacionalnim sudom(58). To se stajalište može objasniti činjenicom da je u pravilu procesna inicijativa na strankama, osobito u građanskim postupcima, dok se od sudova ne zahtijeva da po službenoj dužnosti ispituju određen razlog ako bi to značilo da izlaze iz granica spora. Stoga je Sud zahtijevao da nacionalni sudovi postupaju po službenoj dužnosti u skladu s pravom Unije samo u iznimnim slučajevima kad je to opravdano javnim interesom(59).
77.      Već sam objasnio da je to slučaj osobito u području zaštite potrošača, konkretnije u situacijama obuhvaćenima područjem primjene Direktive 93/13. Štoviše, Sud je tu obvezu proširio i na situacije obuhvaćene drugim aktima prava Unije o zaštiti potrošača(60). Područje zaštite potrošača, u tom pogledu i prema mojem saznanju, jedino je područje unutar šireg područja građanskih stvari uređenih pravom Unije u kojem je Sud utvrdio postojanje takve obveze (u slučajevima kad ta obveza nije izričito predviđena relevantnim pravom Unije).
78.      Daljnje su iznimke utvrđene u području prava imigracije i azila, u kojem je Sud takav pristup opravdao apsolutnom prirodom prava na zaštitu (zabrana mučenja ili nečovječnog i ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja u kontekstu donošenja odluke o vraćanju)(61), njegovom važnosti povezanom s posebnim zakonodavnim sustavom (pravo na slobodu u kontekstu zadržavanja u području imigracije i azila)(62) te zakonodavnom definicijom usklađenog opsega sudskog nadzora (zahtjevi za međunarodnu zaštitu koji su odbijeni na temelju pojma „sigurna zemlja porijekla”)(63).
79.      Suprotno tomu, Sud je odbio doći do istog zaključka u presudi K. B. i F. S. u kontekstu kaznenog postupka u kojem osumnjičenici nisu bili propisno informirani o svojim postupovnim pravima (osobito o pravu osobe da samo sebe ne izloži kaznenom progonu)(64). Sud je izričito odbio u to područje prava prenijeti načela razvijena na temelju Direktive 93/13, pri čemu je objasnio „da se pravni odnosi koji su predmet sustava zaštite potrošača do te mjere razlikuju od onih o kojima je riječ u okviru kaznenih postupaka, […] da se načela uspostavljena u području nepoštenih ugovornih odredaba ne mogu jednostavno primijeniti na područje postupovnih jamstava u kaznenim postupcima(65)”.
80.      S obzirom na prethodno navedeno, u koju kategoriju treba svrstati područje prava koje se ovdje razmatra?
81.      Kako bi se odgovorilo na to pitanje, korisno je podsjetiti na to da posebnost „načela uspostavljen[ih] u području nepoštenih ugovornih odredaba”, na koju
se upućuje u presudi K. B. i F. S., ovisi o potrebi koju je Sud utvrdio da se ravnoteža između stranaka uspostavljena ugovorom zamijeni stvarnom jednakosti, pri čemu ta potreba proizlazi iz slabijeg položaja potrošačâ kad je riječ o razini informacija i pregovaračkoj snazi u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga.
82.      U tom kontekstu, kako bi se iznimka od učinaka pravomoćnosti koja se razmatra „prenijela” na područje osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, bilo bi stoga potrebno utvrditi istu ili sličnu logiku zaštite.
83.      Kao što je to Komisija tvrdila, u načelu nema dvojbe da je pravilo utvrđeno u članku 2. stavku 1. Druge direktive izraz odlučne zakonodavne politike kojom se promiče zaštita žrtava prometnih nezgoda. To je, kao što je to već navedeno, jedan od dvaju glavnih ciljeva tog zakonodavstva(66) koji se „stalno slijedio i snažio”(67). Iako su određeni elementi te zaštite dodani u razdoblju nakon nastanka činjenica u glavnom postupku, taj je pristup očito postojao i u relevantnom razdoblju, što primjerice potvrđuje peta uvodna izjava Treće direktive, u kojoj se utvrđuje da su putnici „osobito
ranjiva kategorija potencijalnih žrtava”(68).
84.      Točno je da se taj cilj može tumačiti kao odraz osobito važne javne politike, po analogiji s razmatranjima Suda o prirodi politike zaštite potrošača (vidjeti točku 63. ovog mišljenja).
85.      Ako se to prihvati, moglo bi se dodatno navesti da su, kad je riječ o kriterijima slabije „razine informacija i pregovaračke snage” na koje se poziva u kontekstu Direktive 93/13, žrtve prometnih nezgoda zapravo u još težem položaju od potrošača. Naime, kad su žrtve doista treće osobe u odnosu na vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi (što je, prema mojem mišljenju, tipičan scenarij), one neće znati identitet osiguravatelja (a još manje sadržaj police osiguranja)(69). To bi dodatno moglo dovesti do zaključka da bi, ako se ne provede ispitivanje po službenoj dužnosti primjenjivosti odredbi te police, zaštita na koju te osobe imaju pravo bila „nepotpun[a] i nedostatn[a]”(70) (po analogiji s utvrđenjima iznesenima u odnosu na područja obuhvaćena, među ostalim, Direktivom 93/13).
86.      Međutim, ne bih preporučio da se to stajalište prihvati zbog sljedećih razloga.
87.      Kao prvo, nema dvojbe da se žrtve prometnih nezgoda mogu naći u teškim i tragičnim situacijama nad kojima u načelu nemaju nikakvu kontrolu(71). Upravo je taj ranjivi položaj razlog zbog kojeg je zakonodavac Unije postupno jačao različite aspekte njihove zaštite. Međutim, utvrđena potreba zaštite osobe u ranjivom položaju sama po sebi nije dovoljna da bi se stvorila obveza kojom bi se od nacionalnih sudova zahtijevalo da po službenoj dužnosti istaknu pravno pitanje. Prema mojem mišljenju, to jasno proizlazi iz prethodno navedene presude K. B. i F. S., koja se, ukratko, odnosila na osobu osumnjičenu za kriminalnu aktivnost čija su postupovna prava povrijedila tijela kaznenog progona. Nema dvojbe da se osoba pred takvim tijelima nalazi u položaju relativne slabosti, dok posljedice nezakonitog postupanja državnih tijela mogu biti osobito ozbiljne za tu osobu. Obveza ispitivanja po službenoj dužnosti postupovne povrede o kojoj je riječ ipak se ne bi mogla naložiti na temelju načela koja proizlaze iz Direktive 93/13 u bitnome zbog posebnosti konteksta u kojem su ta načela razvijena, kao što je to prethodno navedeno.
88.      U tom pogledu, za razliku od Direktive 93/13 i kao što je to talijanska vlada u biti tvrdila na raspravi, pravilima u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ne nastoji se uspostaviti ravnoteža između ugovornih prava i obveza stranaka niti spriječiti korištenje ugovornih odredbi koje „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroč[e] znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora”(72).
89.      Naime, iako se člankom 2. stavkom 1. Druge direktive zahtijeva relativna ništavost (neprimjenjivost u odnosu na žrtve) određenih ugovornih odredbi sadržanih u polici osiguranja, to nije radi ispravljanja ugovorne neravnoteže između osiguravatelja i treće osobe koja je žrtva (jer u tipičnom scenariju između tih dviju stranaka jednostavno ne postoji ugovor)(73), nego radi zaštite žrtve od pravnih učinaka tih odredbi (koje bi onemogućile da se žrtvi nadoknadi šteta za nastale gubitke i ozljede), neovisno o tome postoji li bilo kakav ugovorni odnos između tih dviju stranaka. Ta je posebna zaštitna logika osobito vidljiva u dijelu članka 2. stavka 1. Druge direktive kojim se zahtijeva relativna ništavost (neprimjenjivost) zakonskih odredbi koje proizvode učinke isključivanja opisane u toj odredbi (i u točki 52. ovog mišljenja), a koje zbog svoje same prirode postoje neovisno o volji stranaka.
90.      S obzirom na prethodno navedeno, zaštita trećih osoba koje su žrtve ne znači da se ugovorne odredbe (ili zakonske odredbe) kojima se iz osiguravateljnog pokrića isključuje, među ostalim, nezakoniti prijevoz trebaju same po sebi smatrati nezakonitima. Suprotno tomu, činjenica da je do nezgode došlo u okviru nezakonitog prijevoza, prema mojem mišljenju, i dalje je relevantan čimbenik u odnosu između osiguravatelja i osiguranika (jer se pravni učinci isključuju samo u odnosu na žrtvu)(74).
91.      U tom smislu, logika na kojoj se temelji, s jedne strane, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 i, s druge strane, članak 2. stavak 1. Druge direktive bitno se razlikuje kad je riječ o „sankciji” koja se zahtijeva za „problematične” ugovorne odredbe. Dok se prvonavedenom odredbom zahtijeva da nepoštena ugovorna odredba nije obvezujuća za potrošača, kao jednu od stranaka ugovora (zbog njezine inherentne nezakonitosti), to nije posljedica kojoj teži članak 2. stavak 1. Druge direktive, kojim se zahtijeva da odredba o kojoj je riječ ne proizvodi pravne učinke u odnosu na žrtve prometnih nezgoda, koje su obično treće osobe u odnosu na ugovor o osiguranju.
92.      Ponavljam da ta razlika u logici na kojoj se temelje članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 i članak 2. stavak 1. Druge direktive nije u apsolutnom smislu neusklađena s prijedlogom da bi se sudsko ispitivanje po službenoj dužnosti trebalo zahtijevati kako bi se osigurala zaštita žrtve na odgovarajući način. Kao što je to već navedeno, u odnosu između žrtve i osiguravatelja postoji jednaka (ako ne i veća) asimetrija informacija u usporedbi sa slučajevima obuhvaćenima Direktivom 93/13. Međutim, ta je razlika, prema mojem mišljenju, dovoljan razlog da se podupre argument da zaštitna logika svojstvena Direktivi 93/13, sa svojim posebnim pravnim posljedicama, jednostavno ne postoji na temelju pravilâ Unije o osiguranju od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.
93.      Kao drugo, neovisno o prethodno navedenom, podsjećam na to da je Sud zahtjev da se zanemare učinci pravomoćnosti povezao s obvezom koju države članice imaju na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 93/13. Tom se odredbom od država članica zahtijeva da osiguravaju da „postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima” (moje isticanje). Takva se obveza ne nalaže u odnosu na klauzule o isključenju kao što je ona o kojoj je ovdje riječ, kao što su to navele talijanska i finska vlada te kao što je to priznala Komisija.
94.      Naime, člankom 2. stavkom 1. Druge direktive zahtijeva se da se poduzmu „potrebne mjere kako bi [se] osigural[o] da se sve zakonske odredbe ili ugovorne klauzule sadržane u polici osiguranja” kojom se iz osiguravateljnog pokrića isključuje, među ostalim, nezakoniti prijevoz „smatraju nevažećima u pogledu odštetnih zahtjeva trećih osoba koje su žrtve prometne nezgode” (moje isticanje). Taj je tekst očito bliži
onomu iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13(75) jer se objema odredbama nastoji osigurati da odredba o kojoj je riječ ne proizvodi obvezujuće učinke (barem) u odnosu na ranjivu stranu o kojoj je riječ (u konkretnom slučaju).
95.      Suprotno tomu, članku 2. stavku 1. Druge direktive nedostaje šira sustavna i odvraćajuća dimenzija članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, koji države članice potiče da osiguraju da se (općenito) spriječi korištenje nepoštenih odredbi. U tom smislu, iznimka od učinaka pravomoćnosti može se tumačiti kao da ima funkciju odvraćanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga od uključivanja nepoštenih ugovornih odredbi, time što im se uskraćuje korist od pravne sigurnosti koja bi inače proizišla iz konačnosti sudske odluke donesene u njihovu korist (odluke koja je donesena a da se pritom nije ispitalo je li relevantna odredba nepoštena u smislu Direktive 93/13). Ta dimenzija nije prisutna u članku 2. stavku 1. Druge direktive jer je, kao što je to već navedeno, cilj koji se njime nastoji ostvariti da se trećoj osobi koja je žrtva, koja (u pravilu) nema ugovorni odnos s osiguravateljem, osigura da joj taj osiguravatelj isplati naknadu štete, neovisno o bilo kakvoj klauzuli o isključenju. Suprotno tomu, tom se odredbom ne nastoje u potpunosti zabraniti klauzule o isključenju.
96.      S obzirom na to da je sudska praksa Suda o zahtjevu za preispitivanje pravomoćnosti povezana s tim specifičnim preventivnim i sustavnim aspektom sustava Direktive 93/13 (kako bi se osiguralo da se nepoštene odredbe općenito ne primjenjuju, uz isključenje njihovih pravnih učinaka u konkretnom slučaju) te da takvo stajalište predstavlja iznimku od glavnog pravila na temelju kojeg se mora poštovati konačnost sudske odluke, smatram da se preispitivanje pravomoćnosti ne može zahtijevati u okolnostima glavnog postupka u kojem se ne nastoji postići sličan sustavni cilj(76).
97.      Kao treće i konačno, čini mi se da se Sud, kad je zahtijevao tako dalekosežnu mjeru kao što je ispitivanje po službenoj dužnosti (a, ako to nije moguće, ispitivanje pravomoćnosti) u situaciji koja je u načelu obuhvaćena postupovnom autonomijom država članica (ako ne postoji nikakva zakonodavna odredba o tom pitanju), nužno oslanjao na specifičnu ulogu potrošača u funkcioniranju unutarnjeg tržišta (prilikom stjecanja robe i usluga)(77), kao i na pretpostavku da ih njihovo nedovoljno poznavanje primjenjivih pravila može odvratiti od kupnje robe ili usluga u drugoj državi članici(78). Istodobno, postojanje usklađenih pravila o nepoštenim odredbama utvrđeno je kao
važan
instrument za održavanje nenarušenog tržišnog natjecanja(79) i za jačanje tržišnog natjecanja između prodavatelja robe i pružatelja usluga, čime se omogućuje veći izbor dostupan potrošačima(80).
98.      Zakonodavstvo u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila također je instrument koji pridonosi funkcioniranju unutarnjeg tržišta i, konkretnije, slobodnom kretanju vozila i osoba, kao što je to utvrđeno u odgovarajućim direktivama(81). Međutim, utvrđeno je i da se to usklađivanje, iako se njime nastoji postići dvostruki cilj naveden u točki 49. ovog mišljenja (a to je osigurati slobodno kretanje vozila i osoba koje se u njima nalaze te osigurati usporedivo postupanje prema žrtvama nezgoda), uglavnom odnosi na zaštitu žrtava prometnih nezgoda, što je ujedno i navedena svrha graničnih kontrola (koje su prije postojale) obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila(82). U tom smislu, Komisija je na raspravi navela da obveza obveznog pokrića (kojom se osigurava da su sva vozila koja se uobičajeno nalaze na državnom području određene države članice osigurana od građanskopravne odgovornosti)(83) i pravo izravnog postupanja koje žrtve moraju imati protiv osiguravatelja osobe odgovorne za nezgodu (zahtjev koji je uveden nakon nastanka činjenica u glavnom postupku)(84) predstavljaju središnje elemente zakonodavstva o kojem je riječ.
99.      Ne dovodeći u pitanje važnost tog cilja i osobne poteškoće koje prometne nezgode uzrokuju žrtvama, čini mi se da ta logika, iako je i dalje povezana s unutarnjim tržištem, nije toliko uključena u ostvarivanje cilja unutarnjeg tržišta kao u slučaju usklađivanja koje se nastoji postići Direktivom 93/13 (koje, kao što je to objašnjeno, izravno i neposredno unapređuje trgovačke transakcije). Ta je logika, u svakom slučaju te i dalje, jednostavno drukčija u pogledu svojih ciljeva. To, zajedno s prethodno navedenim iznimnim odstupanjem od uobičajenog funkcioniranja prava koje predstavljaju obveza ispitivanja po službenoj dužnosti i obveza ispitivanja pravomoćnosti, pruža dodatno opravdanje zbog čega se ta odstupanja razvijena na temelju, među ostalim, Direktive 93/13 ne bi trebala proširiti na područje osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.
100. Zbog svih tih razloga, te s obzirom na to da je zakonodavac odlučio da u taj zakonodavni okvir neće uključiti odredbu o opsegu sudskog nadzora, smatram da je pitanje nastanka obveze provedbe ispitivanja po službenoj dužnosti prikladnije razmatrati s obzirom na načelo djelotvornosti (i ekvivalentnosti), u njegovu tradicionalnom shvaćanju i kao što je to navedeno u točki 58. ovog mišljenja. U skladu s tim pristupom, obveza sudova da po službenoj dužnosti istaknu to pitanje nastala bi samo ako bi ispitivanje primjenjivog postupovnog pravila dovelo do zaključka da žrtva o kojoj je riječ nije imala stvarnu mogućnost istaknuti takav razlog pred nacionalnim sudom. Ista bi se razmatranja primjenjivala mutatis mutandis na pitanje treba li zanemariti učinke pravomoćnosti kad se neprimjenjivost klauzule kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku nije ispitala jer su, kao što je to prethodno objašnjeno, ta dva aspekta usko povezana.
101. S obzirom na prethodna razmatranja, te kao odgovor na prvo prethodno pitanje, smatram da članak 2. stavak 1. Druge direktive treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se, zbog toga što je presuda postala pravomoćna, sprečava stranku da u kasnijoj fazi istog sudskog postupka prvi put istakne prigovor prema kojem je klauzula sadržana u polici osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila nevažeća (neprimjenjiva) u smislu te odredbe, pod uvjetom da se nijednim pravilom nacionalnog postupovnog prava toj stranci nije pretjerano otežalo ili onemogućilo da taj prigovor istakne u ranijoj fazi postupka, u kojoj su to pitanje mogli ispitati nacionalni sudovi.
c)      Scenarij „potpune pasivnosti” stranke
102. Radi cjelovitosti, i ako se Sud ne složi s mojoj prethodnom analizom, sad ću razmotriti drugo pitanje, kojim sud koji je uputio zahtjev želi doznati utječe li na ocjenu obveze da se zanemare učinci pravomoćnosti na temelju nacionalnog prava, kad bi se takva obveza utvrdila, činjenica da su se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, žalitelji iz glavnog postupka „ponašali potpuno pasivno” jer nisu osporavali primjenjivost klauzule o isključenju u ranijoj fazi sudskog postupka.
103. Smatram da je odgovor na to pitanje jednostavan.
104. Kao prvo, pojam „potpuna inercija” (ili „potpuna pasivnost”) razvijen je u presudi Asturcom Telecomunicaciones i kasnijoj sudskoj praksi u kontekstu iznimne obveze zanemarivanja nacionalnih učinaka pravomoćnosti(85). Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, on se konkretnije odnosi na „iznimku od te iznimke”. Radi objašnjenja, kada u načelu nastane iznimna obveza suda da radi zaštite potrošača zanemari učinke pravomoćnosti, ali je taj potrošač u postupku o kojem je riječ ostao potpuno pasivan, obveza da se zanemare učinci pravomoćnosti ne primjenjuje se te se situacija vraća u uobičajeno stanje u kojem su učinci pravomoćnosti nepromijenjeni.
105. Međutim, i kao drugo, nije mi potpuno jasno koje bi okolnosti mogle dovesti do toga da se takvo uobičajeno stanje stvarno „ponovno uspostavi”, s obzirom na to da se čini kako se obveza da se po službenoj dužnosti ispita moguća nepoštenost ugovornih odredbi primjenjuje u bilo kojoj fazi sudskog postupka, zbog čega „pasivnost” potrošača u načelu nije relevantna, barem u sudskim postupcima koji su još uvijek u tijeku (kao što je to slučaj u glavnom postupku).
106. Međutim, to pitanje ne treba dalje razmatrati u ovim okolnostima jer, kao treće, očito nije došlo do situacije „potpune pasivnosti” u smislu relevantne sudske prakse.
107. Naime, taj se pojam odnosi na potrošača koji doslovno ne sudjeluje u postupku i koji ne brani svoj slučaj. Ne odnosi se na potrošača koji aktivno sudjeluje u postupku, iako ne ističe sporno pravno pitanje. Drugim riječima, ne odnosi se na to da stranka o kojoj je riječ u postupku nije istaknula određeni razlog, nego na to da se uopće nije pojavila u tom postupku. Štoviše, ako bi se taj pojam odnosio na neisticanje određenog razloga, obveza nacionalnih sudova da ga istaknu po službenoj dužnosti bila bi suvišna(86).
108. U tom pogledu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su žalitelji iz glavnog postupka aktivno sudjelovali u prethodnim fazama tog postupka, iako nisu istaknuli navodnu nezakonitost klauzule o isključenju. U takvim se okolnostima ne može smatrati da su ostali „potpuno pasivni” u prethodno navedenom smislu.
d)      Dodatna napomena: moguće preklapanje obaju područja o kojima je riječ
109. Prije nego što zaključim svoju analizu, treba razmotriti još jedan posljednji sustavni ili kontekstualni aspekt koji se odnosi, kao što je to prethodno navedeno, na moguću međusobnu povezanost zakonodavstva u području osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i Direktive 93/13.
110. Prema mojem mišljenju, nema dvojbe da se police osiguranja u tom području općenito mogu kvalificirati kao potrošački ugovori u smislu Direktive 93/13, kad su ispunjeni primjenjivi uvjeti za takvu kvalifikaciju, kao što je to Komisija u načelu navela u svojim pisanim očitovanjima, kao i talijanska vlada na raspravi.
111. Nadalje, činjenice u glavnom postupku pokazuju da mogu postojati situacije u kojima je treća osoba koja je žrtva ujedno i strana relevantnog ugovora o osiguranju koji, ako su ispunjeni primjenjivi uvjeti, „može” biti obuhvaćen područjem primjene Direktive 93/13(87).
112. U tom kontekstu može postojati određena razlika u pogledu postupovnih mogućnosti koje će takvoj stranci biti na raspolaganju u odnosu na druge žrtve prometnih nezgoda. Naime, žrtva koja je ujedno i osiguranik automatski će imati pravo pozvati se na postupovne mjere koje se odnose na ispitivanje po službenoj dužnosti ili ispitivanje pravomoćnosti utvrđene na temelju Direktive 93/13, i dalje pod uvjetom da polica osiguranja o kojoj je riječ ispunjava uvjete kako bi se mogla kvalificirati kao ugovor između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga (u smislu te direktive). Suprotno tomu, ta mogućnost neće biti dostupna drugim žrtvama ako ti uvjeti nisu ispunjeni ili ako žrtva nije osiguranik(88).
113. Smatram da to ne utječe na rezultat prethodne analize.
114. Prije svega, svaki prigovor koji bi se potencijalno mogao istaknuti na temelju Direktive 93/13 trebao bi se, zbog očitih razloga, temeljiti na nepoštenosti u smislu te direktive. Taj aspekt ispitivanja ugovorne odredbe o kojoj je riječ jasno se razlikuje i od onih koji su uređeni, među ostalim, člankom 2. stavkom 1. Druge direktive(89).
115. Unatoč tomu, činjenica da bi se žrtva prometne nezgode koja je osiguranik i potrošač u smislu Direktive 93/13 u teoriji mogla pozvati na tu direktivu kako bi utvrdila posebne postupovne posljedice koje iz nje proizlaze (radi ponovnog ispitivanja određene odredbe police osiguranja), kada takva postupovna mogućnost nije dostupna drugim žrtvama, sama po sebi nije razlog za „prijenos” iznimke od učinaka pravomoćnosti iz područja obuhvaćenog Direktivom 93/13 u područje koje se ovdje razmatra (kako bi se spriječila moguća nejednakost u postupovnom postupanju prema žrtvama prometnih nezgoda). Takva postupovna razlika zapravo je slučajnost koja proizlazi iz preklapanja dvaju regulatornih sustava u posebnim okolnostima konkretnog slučaja. Suprotno tomu, to nije razlog za proširenje načela koja su razvijena u jednom području prava, s obzirom na njegova posebna obilježja, na drugo područje prava u kojem ta obilježja ne postoje.
V.      Zaključak
116. Predlažem Sudu da Corteu suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) odgovori na sljedeći način:
Članak 2. stavak 1. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila
treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se, zbog toga što je presuda postala pravomoćna, sprečava stranku da u kasnijoj fazi istog sudskog postupka prvi put istakne prigovor prema kojem je klauzula sadržana u polici osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila nevažeća (neprimjenjiva) u smislu te odredbe, pod uvjetom da se nijednim pravilom nacionalnog postupovnog prava toj stranci nije pretjerano otežalo ili onemogućilo da taj prigovor istakne u ranijoj fazi postupka, u kojoj su to pitanje mogli ispitati nacionalni sudovi.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Druga direktiva Vijeća od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1984., L 8, str. 17.) (u daljnjem tekstu: Druga direktiva)
3      U verziji te odredbe na engleskom jeziku upućuje se na obvezu osiguranja da se odredbe o kojima je riječ „smatraju nevažećima u pogledu odštetnih zahtjeva trećih osoba koje su žrtve prometne nezgode” („deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident”), dok se u francuskoj jezičnoj verziji upućuje na to da je svaka odredba ili klauzula „réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre”. Kao što ću to objasniti u nastavku, tom se obvezom stoga ne nastoji postići ništavost (u apsolutnom smislu) predmetne odredbe ili klauzule, nego osigurati da ona ne proizvodi pravne učinke u odnosu na određenu kategoriju osoba. Čini mi se da se u nekim pravnim poredcima takva situacija može nazvati „relativnom ništavosti” ili „neprimjenjivošću”.
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.), konkretno njezin članak 13. stavak 1. točka (c)
5      Direktivom 2009/103 kodificiran je rascjepkani sustav koji se postupno razvijao u nekoliko direktiva, navedenih u njezinoj uvodnoj izjavi 1. Tim su se prethodnim direktivama uređivali različiti aspekti sustava osiguranja od odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila te su se, ovisno o datumu nezgode, mogle usporedo primjenjivati na određeni slučaj. Vidjeti primjerice presudu od 14. rujna 2017., Delgado Mendes (C-503/16, EU:C:2017:681, t. 31.).
6      Dodajem da se, s obzirom na datum nezgode, Druga direktiva primjenjuje zajedno s Prvom i Trećom direktivom, na koje se upućuje u točkama 5. i 12. ovog mišljenja.
7      Vidjeti presude od 9. travnja 2024., Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C-582/21, u daljnjem tekstu: presuda Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom), EU:C:2024:282) i od 18. prosinca 2025., Soledil (C-320/24, u daljnjem tekstu: presuda Soledil, EU:C:2025:993).
8      Direktiva Vijeća od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 1972., L 103, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Prva direktiva)
9      Treća direktiva Vijeća od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (SL 1990., L 129, str. 33.) (u daljnjem tekstu: Treća direktiva)
10      Prema mojem shvaćanju, Cattolicin zahtjev stoga se odnosi na to da članovi obitelji osobe PA trebaju vratiti iznose koji su im stvarno isplaćeni, kao i na deklaratornu odluku da im Cattolica nije dužna isplatiti preostale neplaćene iznose. Specifična klasifikacija tih dvaju aspekata tužbe u svakom se slučaju čini nevažnom za potrebe ocjene zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu.
11      Rješenje Predsjednika Suda od 8. travnja 2025., Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, EU:C:2025:276, t. 6. i 7.)
12      Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L)
13      Presude od 16. srpnja 2020., Governo della Repubblica italiana (Status talijanskih mirovnih sudaca) (C-658/18, EU:C:2020:572, t. 61. i navedena sudska praksa) i od 29. srpnja 2024., Valančius (C-119/23, EU:C:2024:653, t. 39. i navedena sudska praksa)
14      Vidjeti primjerice presudu od 18. prosinca 2025., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C-325/24, EU:C:2025:989, t. 36. i navedena sudska praksa).
15      Ili ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže potrebnim činjeničnim i pravnim elementima kako bi mogao dati koristan odgovor; vidjeti primjerice ibidem, t. 37. i navedenu sudsku praksu.
16      Vidjeti primjerice moje mišljenje u predmetu Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka u kojem je donesena pravomoćna sudska odluka) (C-582/21, u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu Profi Credit Polska, EU:C:2023:674, t. 85. do 87. i navedena sudska praksa).
17      Presuda od 7. kolovoza 2018., Smith (C-122/17, EU:C:2018:631, t. 44. i navedena sudska praksa), koja se odnosi na Treću direktivu.
18      Presude od 30. rujna 2003., Köbler (C-224/01, EU:C:2003:513, t. 50. do 53.) i od 19. travnja 2007., Farrell (C-356/05, u daljnjem tekstu: presuda Farrell, EU:C:2007:229, t. 40. do 43.); vidjeti i moje mišljenje u predmetu Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, t. 83.) i u predmetu Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, t. 44. do 48.).
19      Vidjeti točku 39. i bilješku 17. ovog mišljenja.
20      Vidjeti dio 3. pododjeljak (d) ovog odjeljka ovog mišljenja.
21      Vidjeti primjerice presudu od 30. travnja 2025., Nastolo (C-370/24, u daljnjem tekstu: presuda Nastolo, EU:C:2025:300, t. 37. i navedena sudska praksa).
22      Presuda od 12. veljače 2026., Stichting Koskea (C-490/24, EU:C:2026:89, t. 33. i 36. i navedena sudska praksa). Vidjeti članak 1. Treće direktive (sadašnji članak 12. stavak 1. Direktive 2009/103).
23      Vidjeti primjerice presudu od 19. rujna 2024., Matmut (C-236/23, u daljnjem tekstu: presuda Matmut, EU:C:2024:761, t. 37. i navedena sudska praksa). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Churchill Insurance Company i Evans (C-442/10, u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Churchill Insurance Company, EU:C:2011:548, t. 23.).
24      Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Matmut (C-236/23, EU:C:2024:560, t. 47. do 53.).
25      Presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company i Evans (C-442/10, u daljnjem tekstu: presuda Churchill Insurance Company, EU:C:2011:799, t. 33. i navedena sudska praksa)
26      Ibidem, t. 34. i navedena sudska praksa
27      Vidjeti primjerice presudu Matmut, t. 34.
28      Presude Churchill Insurance Company, t. 35. i navedena sudska praksa i Matmut, t. 36. i 46. i navedena sudska praksa
29      Za potrebe ovog predmeta nije potrebno komentirati poteškoće do kojih dovodi ta razlika, kao što je to primjerice navedeno u mišljenju nezavisnog odvjetnika A. Biondija u predmetu Stichting Koskea (C-490/24, u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Stichting Koskea, EU:C:2025:735, t. 14. do 16.) i u mišljenju u predmetu Churchill Insurance Company, t. 15. do 17.
30      Vidjeti primjerice presude Matmut, t. 64. i navedenu sudsku praksu i od 23. listopada 2012., Marques Almeida (C-300/10, EU:C:2012:656, t. 32. i 33. i navedena sudska praksa).
31      Presuda Farrell, t. 36. Taj se predmet odnosio na putnika koji je doista bio treća osoba koja je žrtva (ali ne i osiguranik).
32      Presuda od 30. lipnja 2005., Candolin i dr. (C-537/03, EU:C:2005:417, t. 35., u vezi s t. 11. i 12.). Sud nije izričito naveo je li vlasnik (žrtva i putnik) ujedno bio i osiguranik, ali nije se činilo da je ta okolnost relevantna za zaključak do kojeg je došao u toj presudi.
33      Presuda Churchill Insurance Company, t. 32. do 36. i 44.
34      Na temelju toga osiguravatelj može, kad se ne može pozvati na tu ništavost, tražiti povrat svih iznosa isplaćenih takvom putniku koji je bio žrtva prometne nezgode. Taj je zaključak ovisio o utvrđenju moguće zlouporabe prava. Vidjeti presudu Matmut, osobito t. 61. i 66.
35      Presuda Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom), t. 38. i navedena sudska praksa
36      Vidjeti primjerice presude Soledil, t. 32. i od 24. listopada 2018., XC i dr. (C-234/17, EU:C:2018:853, t. 52. i navedena sudska praksa).
37      Presude Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom), t. 39. i navedena sudska praksa i od 16. siječnja 2025., BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, t. 73. i navedena sudska praksa)
38      Za iznimke razvijene na temelju načela ekvivalentnosti vidjeti moje mišljenje u predmetu Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom presudom), t. 42. do 50.
39      Presuda od 18. srpnja 2007., Lucchini (C-119/05, EU:C:2007:434, t. 63.). Sud je naglasio iznimnu prirodu tog zaključka u presudi od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C-213/13, EU:C:2014:2067, t. 61.).
40      Vidjeti u području poreza na dodatnu vrijednost presudu od 16. srpnja 2020., UR (Primjena obveze PDV-a na odvjetnike) (C-424/19, EU:C:2020:581, t. 32. do 34. i navedena sudska praksa); u području državnih potpora presudu od 11. studenoga 2015., Klausner Holz Niedersachsen (C-505/14, EU:C:2015:742, t. 43. do 46.) i u području zajedničke poljoprivredne politike presudu od 7. travnja 2022., Avio Lucos (C-116/20, EU:C:2022:273, t. 102. do 105.).
41      Presuda Soledil, t. 22. i navedena sudska praksa
42      Ibidem, t. 23. i navedena sudska praksa
43      Vidjeti primjerice presudu od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016:980, t. 54. i 55. i navedena sudska praksa).
44      Presuda od 17. svibnja 2022., Ibercaja Banco (C-600/19, u daljnjem tekstu: presuda Ibercaja Banco, EU:C:2022:394, t. 50.)
45      „[K]ada raspolaž[u] za to potrebnim pravnim i činjeničnim elementima”; presuda Soledil, t. 24. i navedena sudska praksa. Za situacije u kojima nacionalni sudovi ne raspolažu tim relevantnim elementima vidjeti presudu od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska (C-419/18 i C-483/18, EU:C:2019:930, t. 77.).
46      Vidjeti presude Ibercaja Banco, t. 57. do 59. i Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom presudom), t. 83.
47      Presude Soledil, t. 29. i od 17. svibnja 2022., Unicaja Banco (C-869/19, u daljnjem tekstu: presuda Unicaja Banco, EU:C:2022:397, t. 29.). Sud se često pozivao na članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s dvadeset četvrtom uvodnom izjavom te direktive, u kojoj je navedena ista ideja.
48      Presude od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98); od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60); od 17. svibnja 2022., SPV Project 1503 i dr. (C-693/19 i C-831/19, EU:C:2022:395); Ibercaja Banco; od 18. siječnja 2024., Getin Noble Bank i dr. (Nadzor nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti) (C-531/22, EU:C:2024:58) i od 29. veljače 2024., Investcapital (C-724/22, EU:C:2024:182). Za razliku od tih predmeta, presuda Unicaja Banco nije se odnosila na izvršenje obveza potrošačâ, nego na tužbu potrošača radi utvrđivanja ništavosti odredbe u hipotekarnom ugovoru i povrata neosnovano plaćenih iznosa primjenom te odredbe.
49      Presuda u predmetu Soledil, osobito t. 36. do 39., u vezi s njezinim t. 11. do 17.
50      Presuda Soledil, t. 33. i navedena sudska praksa
51      Vidjeti petu uvodnu izjavu Treće direktive.
52      Isto tako, kao što je to već navedeno, ništa u spisu ne upućuje na to da bi se potreba za zanemarivanjem učinaka pravomoćnosti mogla opravdati načelom ekvivalentnosti.
53      Podsjećam na to da svi oblici sudskog nadzora ne mogu spriječiti naknadni sudski nadzor, nego samo oni koji ispunjavaju određene uvjete, kao što je to objašnjeno osobito u presudi od 29. veljače 2024., Investcapital (C-724/22, EU:C:2024:182, t. 45.), i kao što se na to podsjeća u presudi Soledil, t. 35.
54      Kao što je to osobito pojašnjeno u presudi Soledil; vidjeti i presudu Unicaja Banco (u pogledu potonjeg aspekta vidjeti bilješku 48. ovog mišljenja).
55      Vidjeti bilješke 43. i 44. ovog mišljenja i mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, t. 44.).
56      Presuda od 3. srpnja 2025., C. i dr. (C-582/23, EU:C:2025:518, t. 55. i navedena sudska praksa)
57      Talijanska vlada na raspravi je navela da su na temelju mjerodavnog nacionalnog prava nacionalni sudovi dužni po službenoj dužnosti istaknuti pitanje ništavosti (ili ponavljam, prema mojem shvaćanju, neprimjenjivosti) klauzule o isključenju o kojoj je riječ i da je ta obveza povrijeđena u ranijim fazama glavnog postupka.
58      Vidjeti osobito presude od 14. prosinca 1995., Van Schijndel i van Veen (C-430/93 i C-431/93, EU:C:1995:441, t. 16. do 22.); od 7. lipnja 2007., Van der Weerd i dr. (C-222/05 do C-225/05, EU:C:2007:318, t. 41.) i od 22. lipnja 2023., K. B. i F. S.  (Razmatranje po službenoj dužnosti u kaznenim stvarima) (C-660/21, u daljnjem tekstu: presuda K. B. i F. S., EU:C:2023:498, t. 53.).
59      Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u predmetu Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, t. 44.).
60      Kad je riječ o Direktivi 2008/48 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.), vidjeti presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283, t. 62. do 74.) i od 5. ožujka 2020., OPR-Finance (C-679/18, EU:C:2020:167, t. 17. do 24.).
61      Presuda od 17. listopada 2024., Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, t. 50.)
62      Presuda od 8. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ispitivanje zadržavanja po službenoj dužnosti) (C-704/20 i C-39/21, EU:C:2022:858, t. 85. do 90. i 94.)
63      Presuda od 4. listopada 2024., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, EU:C:2024:841, t. 93. do 98.)
64      Presuda K. B. i F. S., t. 44. do 53. i osobito t. 19.
65      Ibidem, t. 52.
66      Vidjeti točku 49. ovog mišljenja. Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C-383/19, EU:C:2020:1003, t. 41.).
67      Vidjeti primjerice presudu Nastolo, t. 39. i navedenu sudsku praksu.
68      Vidjeti primjerice presudu Farrell, t. 24. i mišljenje u predmetu Stichting Koskea, t. 35.
69      Ističem da su na temelju članka 5. Treće direktive države članice bile dužne „donijeti potrebne mjere kako bi se osiguralo da stranke uključene u prometnu nezgodu mogu brzo utvrditi identitet osiguravatelja koji pokriva odgovornost proizišlu iz upotrebe bilo kojeg motornog vozila koje je sudjelovalo u nezgodi” [neslužbeni prijevod]. Vidjeti i članak 23. Direktive 2009/103.
70      Vidjeti točku 68. ovog mišljenja.
71      Vidjeti i mišljenje u predmetu Stichting Koskea, t. 35. i 42.
72      Podsjećam na to da se na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 „[u]govorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra […] nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora”.
73      Kad ugovor ipak postoji, kao što je slučaj u glavnom postupku, ta situacija predstavlja nepredvidljivu okolnost, kao što je to na raspravi navela talijanska vlada.
74      Podsjećam na to da se u sedmoj uvodnoj izjavi Druge direktive navodi da je „u interesu žrtava da učinci nekih klauzula o isključenju budu ograničeni na odnos između osiguravatelja i osobe koja je odgovorna za nezgodu” [neslužbeni prijevod].
75      Podsjećam na to da se člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 predviđa da „[d]ržave članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba”.
76      Činjenica da je konačna sudska odluka u glavnom postupku donesena unatoč tomu što je taj postupak i dalje u tijeku nije relevantna. Kao što sam to napomenuo u drugom predmetu, opće je poznato da pojam pravomoćne odluke (koja ima snagu res iudicata učinka) nije ograničen samo na jednu formalnu odluku kojom je neki određeni postupak materijalno okončan (jer su stranke odlučile da neće nastaviti postupak ili zato što su iscrpile sva raspoloživa pravna sredstva). Res iudicata učinak može se pojaviti u okviru postupka koji je u tijeku, u njegovim različitim fazama i u pogledu različitih aspekata spora, i to zbog toga što stranke nisu istaknule pitanje o kojem je riječ ili nisu osporavale njegovu ocjenu. Vidjeti moje mišljenje u predmetu Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, t. 77.).
77      U skladu sa šestom uvodnom izjavom Direktive 93/13: „[…] kako bi se olakšala uspostava unutarnjeg tržišta i zaštitilo građane u ulozi potrošača dok robu i usluge stječu u skladu s ugovorima koji se ne uređuju zakonima njegove nego drugih država članica, iz tih ugovora treba izbaciti nepoštene odredbe”.
78      U skladu s petom uvodnoj izjavom Direktive 93/13, „nedovoljno poznavanje može [ih] odvratiti od izravnog sklapanja poslova kupovine robe ili usluga u drugoj državi članici”.
79      Vidjeti drugu uvodnu izjavu Direktive 93/13 u kojoj se navodi da se „u zakonima država članica koji se odnose na ugovore između prodavatelja robe ili pružatelja usluga, s jedne strane, i potrošača s druge, otkrivaju neujednačenosti, što rezultira razlikama među nacionalnim unutarnjim tržištima za prodaju robe i usluga potrošačima zbog čega može doći do narušavanja tržišnog natjecanja između prodavatelja i pružatelja usluga, posebno kada robu prodaju i usluge pružaju u drugim državama članicama”.
80      U skladu sa sedmom uvodnom izjavom Direktive 93/13, „budući da će se time i prodavateljima robe i pružateljima usluga pomoći u njihovom poslovanju - prodaji robe i pružanju usluga, kako kod kuće tako i širom unutarnjeg tržišta; budući da će se time potaknuti tržišno natjecanje i tako omogućiti veći izbor građanima Zajednice kao potrošačima”.
81      Vidjeti osobito treću, petu i šestu uvodnu izjavu Prve direktive, treću uvodnu izjavu Druge direktive te trinaestu uvodnu izjavu Treće direktive.
82      Vidjeti drugu uvodnu izjavu Prve direktive.
83      Kao što se to zahtijeva člankom 3. stavkom 1. Prve direktive i naknadno člankom 3. Direktive 2009/103.
84      Članak 3. Direktive 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. svibnja 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izmjeni direktiva Vijeća 73/239/EEZ i 88/357/EEZ (Četvrta direktiva o osiguranju motornih vozila) (SL 2000., L 181, str. 65.). Vidjeti članak 18. Direktive 2009/103.
85      Vidjeti presude od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, t. 47.); Unicaja Banco, t. 28. i navedenu sudsku praksu; od 18. siječnja 2024., Getin Noble Bank i dr. (Nadzor nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti) (C-531/22, EU:C:2024:58, t. 45. i navedena sudska praksa) i Soledil, t. 41.
86      Vidjeti i presudu Soledil, t. 41., u kojoj je Sud odgovorio na slično prethodno pitanje u sličnim okolnostima u kojima su, kao što je to već navedeno, relevantni potrošači sudjelovali u postupku, ali nisu pravodobno istaknuli razlog koji se temelji na nepoštenosti ugovorne odredbe o kojoj je riječ.
87      Pod uvjetom da se Direktiva 93/13 primjenjuje ratione temporis na ovaj slučaj.
88      Taj bi scenarij zahtijevao da se utvrdi ima li žrtva koja je doista treća osoba pravo na zaštitu potrošača na temelju Direktive 93/13 ako se utvrdi da je osiguranik prilikom sklapanja police osiguranja djelovao kao potrošač.
89      Ponovno podsjećam na to da, kako bi se ugovorna odredba smatrala „nepoštenom” na temelju Direktive 93/13, ona treba, na temelju članka 3. stavka 1. te direktive, prouzročiti „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača […] znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora”. Nije jasno kako bi ugovorna odredba kojom se nezakoniti prijevoz isključuje iz osiguravateljnog pokrića mogla prouzročiti takvu „neravnotežu”. Mogu se pojaviti dodatne dvojbe u pogledu toga kako bi se obje vrste neprimjenjivosti koje se zahtijevaju člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 odnosno člankom 2. stavkom 1. Druge direktive mogle međusobno uskladiti, s obzirom na to da će prvonavedena obično dovesti do neprimjenjivosti određene odredbe u odnosu na potrošača, dok drugonavedena utječe samo na pravne učinke te odredbe u odnosu na treću osobu koja je žrtva (za razliku od osiguranika), kao što se o tome diskutiralo na raspravi.