62013CO0574
RJEŠENJE POTPREDSJEDNIKA SUDA
21. siječnja 2014. (
*1
)
„Žalba — Rješenje u postupku privremene pravne zaštite — Državna potpora — Odluka kojom se nalaže povrat potpore — Nepostojanje pravno obvezujućih mjera za povrat potpore na nacionalnoj razini — Nepostojanje hitnosti“
U predmetu C‑574/13 P(R),
povodom žalbe na temelju članka 57. stavka 2. Statuta Suda Europske unije podnesene 7. studenoga 2013.,
Francuska Republika, koju zastupaju G. de Bergues, D. Colas, E. Belliard i N. Rouam, u svojstvu agenata,
tužitelj,
druga stranka u postupku je:
Europska komisija, koju zastupaju M. Afonso i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
POTPREDSJEDNIK SUDA,
saslušavši nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Francuska Republika svojom žalbom traži poništenje rješenja predsjednika Općeg suda Europske unije od 29. kolovoza 2013., Francuska/Komisija (T‑366/13 R, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je taj sud odbio njezin zahtjev da se odgodi izvršenje Odluke Komisije C (2013) 1926 final od 2. svibnja 2013. o državnoj potpori SA.22843 (2012/C) (ranije 2012/NN) koju je Francuska dodijelila u korist Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) i Compagnie méridionale de navigation (CMN) (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Okolnosti spora i postupak pred sudom koji odlučuje o privremenoj pravnoj zaštiti
2
Okolnosti spora sažeto su opisane u točkama 1. do 9. pobijanog rješenja kako slijedi:
„1.
Nakon provedenog postupka temeljem poziva na podnošenje ponuda za održavanje pomorskih veza Marseille‑Bastia, Marseille‑Ajaccio, Marseille‑Balagne (Ile‑Rousse i Calvi), Marseille‑Porto Vecchio i Marseille‑Propriano, konzorcij u čijem su sastavu Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) i Compagnie méridionale de navigation (CMN), francuski gospodarski subjekti koji pružaju usluge pomorskog prijevoza, osiguravao je u razdoblju od 1. srpnja 2007. do 31. prosinca 2013. opsluživanje pet spomenutih pomorskih veza sukladno Sporazumu o prijenosu ovlasti obavljanja javnih usluga (convention de délégation de service public; u daljnjem tekstu: CDSP) koji je potpisala s Područnom samoupravom Korzike (collectivité territoriale de Corse, CTC) i Uredom za promet Korzike (Office des transports de Corse, OTC). Oba koncesionara od OTC‑a primaju godišnji doprinos kao protučinidbu za stalnu uslugu „putnik i teret“ koju moraju osiguravati tijekom cijele godine (u daljnjem tekstu: osnovna usluga) i dodatnu uslugu „putnik“ koja se pruža u razdobljima najvećeg prometa, to jest tijekom Božića, u veljači, u proljeće‑jesen i/ili ljeto na linijama Marseille‑Ajaccio, Marseille‑Bastia i Marseille‑Propriano (u daljnjem tekstu: dodatna usluga).
2.
Prema CDSP‑u, godišnja konačna financijska kompenzacija za svakog koncesionara ograničena je do iznosa deficita u eksploataciji, nastalog iz ispunjavanja njihovih ugovornih obveza, uzimajući u obzir razuman povrat uloženog nautičkog kapitala proporcionalno danima kad je stvarno korišten za prelaske koji odgovaraju tim obvezama. U slučaju da su ostvareni prihodi manji od planiranih prihoda koje su koncesionari postavili u svojim ponudama, CDSP predviđa prilagodbu javne kompenzacije. Nakon što je potpisan, CDSP je izmijenjen tako što je ukinuto više od 100 prelazaka godišnje između Korzike i Marseillea, godišnji iznosi referentne financijske kompenzacije smanjeni su 6,5 milijuna eura za dvoje koncesionara te je postavljena gornja granica u mehanizmu prilagodbe godišnjih prihoda za svakog koncesionara.
3.
Kada je riječ o pomorskim vezama između Korzike i luka Nice i Toulona, njih je u prvom redu obavljalo francusko društvo Corsica Ferries koje je također sudjelovalo u postupku temeljem poziva na podnošenje ponuda spomenutog u gornjoj točki 1., no čije ponude nisu prihvaćene. Društvo Corsica Ferries na tim je vezama bilo podvrgnuto obvezama obavljanja javnih usluga sukladno članku 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3577/92 od 7. prosinca 1992. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža) (SL L 364, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 17.) kojima mu je bio određen i minimalan broj rotacija tjedno ovisno o razdoblju. Usto, na tim vezama postoji i program socijalne pomoći koji se odobrava putnicima koji na to imaju pravo.
4.
Kada je općenito riječ o povezanosti Korzike s kontinentalnom Francuskom, već su godinama primjetne vrlo izražene sezonske oscilacije pri čemu se najveći dio prometa putnika odvija u ljetnim mjesecima. Tijekom dvijetisućitih glavni trend na prijevoznim tržištima između kontinentalne Francuske i Korzike bila je ponuda prijevoza s polaskom iz Toulona koji je s obzirom na promet postao prva luka za povezivanje s Korzikom. Trend povećanja prometa s polaskom iz Toulona povezan je s povećanjem tržišnoga udjela društva Corsica Ferries.
5.
Pred Europskom komisijom 2007. godine pokrenut je postupak po pritužbi društva Corsica Ferries vezan uz nezakonite i s unutarnjim tržištem nespojive državne potpore na koje su SNCM i CMN ostvarivali pravo zahvaljujući CDSP‑u. Nakon dodatnih informacija koje joj je priopćio podnositelj pritužbe i nakon prepiske s francuskim nadležnim tijelima, Komisija je dopisom od 27. lipnja 2012. obavijestila Francusku Republiku o svojoj odluci pokretanja formalnog postupka nadzora sukladno članku 108. stavku 2. UFEU‑a o potencijalnim potporama u korist SNCM‑a i CMN‑a sadržanima u CDSP‑u (SL C 301, str. 1.). Komisija je nakon provedenog postupka 2. svibnja 2013. usvojila [spornu] odluku.
6.
Francuska Republika je o [spornoj] odluci obaviještena 3. svibnja 2013.
7.
Kako bi utvrdila predstavljaju li kompenzacije dodijeljene SNCM‑u i CMN‑u državnu potporu, Komisija je u [spornoj] odluci ispitala jesu li u konkretnom slučaju ispunjeni kriteriji koje je Sud postavio u presudi od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Zb., str. I-7747.) (u daljnjem tekstu: kriteriji iz predmeta Altmark). Komisija je nakon toga utvrdila da je osnovna usluga koju su pružali SNCM i CMN odgovarala realnim potrebama javne usluge, dok dodatna usluga koju je pružao samo SNCM nije bila ni nužna ni proporcionalna za zadovoljenje takvih potreba, pa je stoga zaključila da je samo osnovna usluga ispunjavala prvi kriterij iz predmeta Altmark. Nadalje, smatrajući da uvjeti iz poziva na podnošenje ponuda (vidjeti gore točku 1.) nisu omogućavali izbor kandidata sposobnog za pružanje predmetnih usluga uz najmanji trošak za područnu samoupravu te da joj francuska nadležna tijela nisu pružila nikakvu informaciju kojom se može dokazati da su kompenzacije bile obračunate po modelu srednjeg poduzeća, koje je adekvatno opremljeno i kojim se dobro upravlja, Komisija je zaključila da četvrti kriterij iz predmeta Altmark nije bio ispunjen ni za jednu od dviju predmetnih usluga. Komisija je stoga smatrala da spomenute kompenzacije predstavljaju državne potpore (članak 1. [sporne] odluke).
8.
Kada je riječ o spojivosti potpora nad kojima je provela nadzor s unutarnjim tržištem, Komisija je smatrala da je osnovna usluga predstavljala uslugu od općega gospodarskog interesa, no da to nije bio slučaj i s dodatnom uslugom. Ona je stoga utvrdila da su s unutarnjim tržištem spojive samo kompenzacije isplaćene SNCM‑u i CMN‑u na ime osnovne usluge (članak 2. stavak 2. [sporne] odluke), dok su one koje su isplaćene samo SNCM‑u na ime dodatne usluge proglašene nespojivima s unutarnjem tržištem (članak 2. stavak 1. [sporne] odluke).
9.
Slijedom navedenog, Komisija je sukladno članku 3. [sporne] odluke naložila trenutnu obustavu isplate kompenzacija u pogledu dodatne usluge te povrat od korisnika u tu svrhu već isplaćenih potpora čiji iznos doseže otprilike 220 milijuna eura, precizirajući da taj povrat treba biti trenutan i stvaran te da francuska nadležna tijela trebaju paziti na to da ta odluka bude provedena u roku od četiri mjeseca od dana kad je priopćena (članak 4. [sporne] odluke), odnosno 3. rujna 2013. Francuska nadležna tijela bila su obvezna u roku od dva mjeseca od priopćenja [sporne] odluke obavijestiti Komisiju, među ostalim, o ukupnom iznosu koji treba povratiti od korisnika, detaljnom opisu mjera koje su već poduzete i predviđene radi postupanja u skladu s tom odlukom kao i ispravama koje dokazuju da je korisnik pozvan da vrati potporu (članak 5.).“
3
Tužbom koju je Opći sud zaprimio 12. srpnja 2013. Francuska Republika istaknula je zahtjev za poništenje sporne odluke. U prilog tom zahtjevu ona je tvrdila da je Komisija prekršila pojam „državne potpore“ u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a smatrajući da su kompenzacije isplaćivane SNCM‑u i CMN‑u u okviru CDSP‑a njihovim korisnicima pružale selektivnu prednost te kvalificiravši te kompenzacije državnim potporama u smislu navedene odredbe. Podredno, ona je istaknula da je Komisija povrijedila članak 106. stavak 2. UFEU‑a smatrajući da su kompenzacije isplaćivane SNCM‑u na ime dodatne usluge predstavljale državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem budući da ta usluga ne predstavlja uslugu od općeg gospodarskog interesa.
4
Zasebnim aktom koji u tajništvu Općeg suda zaprimljen istoga dana Francuska Republika istaknula je zahtjev za privremenu pravnu zaštitu kojim je od predsjednika Općeg suda tražila da se odgodi izvršenje sporne odluke sve dok Opći sud ne donese odluku o meritumu. Komisija je u očitovanju koje je tajništvo Općeg suda zaprimilo 31. srpnja 2013. zahtijevala da se taj zahtjev za privremenu pravnu zaštitu odbije. Francuska Republika odgovorila je na očitovanje Komisije u podnesku od 8. kolovoza 2013. Komisija je o njemu zauzela stajalište u podnesku od 14. kolovoza 2013.
Pobijano rješenje
5
Smatrajući da raspolaže svim elementima potrebnima za donošenje odluke o zahtjevu bez potrebe da se usmeno saslušaju stranke, predsjednik Općeg suda odlučio je najprije razmotriti je li ispunjen uvjet u pogledu hitnosti.
6
Opći sud je u točkama 19. do 22. pobijanog rješenja naveo da bi prema mišljenju Francuske Republike trenutna provedba sporne odluke kojom se SNCM‑u nalaže povrat iznosa većeg od 220 milijuna eura te poništenje svih isplata koje su se dogodile nakon što je ta odluka priopćena, neizbježno doveli do platežne nesposobnosti i stečaja tog društva, a time i do teške, nepopravljive i neotklonjive štete za tu državu članicu. Navedena država članica smatra da bi šteta kao posljedica takva stečaja dovela, prvo, do prekida teritorijalnog kontinuiteta s Korzikom, drugo, do velikih socijalnih nemira na Korzici i u luci Marseille i, treće, da bi imala negativne posljedice na zaposlenost i gospodarsku aktivnost ne samo u okviru tog društva nego i na cjelokupnom području Marseillea i Korzike.
7
Predsjednik Općeg suda napomenuo je u točki 27. pobijanog rješenja da sve tri vrste štete na koje se poziva Francuska Republika, bez obzira na to što se razlikuju od individualne štete koju može pretrpjeti SNCM, ovise o pokretanju stečaja nad tim društvom. On je stoga počevši od točke 28. spomenutog rješenja razmatrao je li Francuska Republika utvrdila da je izvjesno da bi izvršenje sporne odluke neizbježno dovelo do takva stečaja.
8
U tom pogledu Opći sud je u točki 29. pobijanog rješenja istaknuo da je Francuska Republika bila jedini adresat sporne odluke, da je na njoj bilo da od SNCM‑a zahtijeva povrat navodnih potpora i da poništi isplate buduće kompenzacije sve do 31. prosinca 2013., a s obzirom na to da sukladno članku 288. stavku 4. UFEU‑a spomenuta odluka obvezuje samo francuska nadležna tijela. On je stoga zaključio da se sporna odluka sama za sebe ne može pravno smatrati takvom da bi mogla to društvo prisiliti na povrat predmetnih potpora niti na odbijanje prihvaćanja spomenutih isplata. Predsjednik Općeg suda stoga je smatrao da jedino usvajanje pravno obvezujuće mjere od strane francuskih nadležnih tijela čiji je cilj izvršenje sporne odluke može opasnost od stečaja SNCM‑a učiniti dovoljnom prijetnjom da bi se opravdalo određivanje predložene odgode izvršenja.
9
Predsjednik Općeg suda u točkama 30. do 34. pobijanog rješenja razmotrio je relevantnost dopisa koje je 10. srpnja 2013. CTC‑u i SNCM‑u uputio korzikanski prefekt. Zaključio je da se slanje tih dvaju dopisa, koje nije rezultiralo nikakvom akcijom njihovih adresata, ne može smatrati poduzimanjem mjera koje je takve naravi da SNCM obvezno prisiljava da vrati već isplaćene potpore i da raskidom CDSP‑a poništi preostale dugovane isplate. Stoga se opasnost od stečaja SNCM‑a ne može smatrati dovoljnom prijetnjom da bi se opravdalo određivanje predložene odgode izvršenja.
10
Predsjednik Općeg suda odbio je argumente koje je u suprotnom smislu navela Francuska Republika u točki 35. i dalje pobijanog rješenja. On je u točki 37. tog rješenja, među ostalim, napomenuo da se dopisi korzikanskog prefekta od 10. srpnja 2013. u konkretnom slučaju ne mogu smatrati pravno obvezujućim mjerama za izvršenje sporne odluke, to više što je korzikanski prefekt u njima izričito najavio da Francuska Republika namjerava podnijeti tužbu radi poništenja te odluke praćenu zahtjevom za privremenu pravnu zaštitu radi odgode njezina izvršenja. U točki 38. navedenog rješenja odbio je argument prema kojem je CTC trebao izdati ispravu kojom se nalaže povrat, smatrajući da se propust izdavanja u svakom slučaju ima pripisati Francuskoj Republici.
11
Budući da je Francuska Republika tvrdila da bi bilo paradoksalno obvezivati je da dovrši postupak povrata već isplaćenih potpora dok je ona podnijela zahtjev za pružanje privremene pravne zaštite, predsjednik Općeg suda podsjetio je u točki 40. pobijanog rješenja da se na akte koje usvajaju institucije primjenjuje presumpcija zakonitosti te da podnošenje tužbe za poništenje nema suspenzivni učinak sukladno članku 278. UFEU‑a, budući da odgodu izvršenja može odrediti samo sud. On je također u točki 41. pobijanog rješenja istaknuo da sukladno ustaljenoj praksi Općeg suda Francuska Republika nije bila dužna dovršiti postupak povrata potpora, nego je trebala usvojiti pravno obvezujuće mjere. U točki 42. istog rješenja zaključeno je i to da Francuska Republika nije utvrdila kako je u konkretnom slučaju ispunjen uvjet u pogledu hitnosti budući da nisu postojale pravno obvezujuće mjere čiji je cilj obvezno izvršenje sporne odluke, čija bi neizbježna posljedica bila pokretanje stečajnog postupka nad SNCM‑om.
12
Predsjednik Općeg suda u točki 43. i dalje pobijanog rješenja razmotrio je za svaki slučaj situaciju koja bi nastala kad bi se uzelo da je Francuska Republika u konkretnom slučaju već usvojila takve pravno obvezujuće mjere. On je u osnovi smatrao da temeljem ustaljene sudske prakse i u svjetlu činjenica iz spisa nije utvrđeno da francuska nacionalna pravna sredstva SNCM‑u ne bi omogućavala da izbjegne pokretanje stečaja, a time i rizik da pretrpi tešku i nepopravljivu štetu, pobijajući pred nacionalnim sudom nacionalne pravno obvezujuće mjere koji bi bile usvojene u tom slučaju.
13
Uzevši u obzir navedene čimbenike, predsjednik Općeg suda u točki 56. pobijanog rješenja zaključio je da valja odbiti zahtjev za privremenu pravnu zaštitu zbog nepostojanja hitnosti, ne razmatrajući uvjet u pogledu načela fumus boni juris i bez odvagivanja prisutnih interesa.
Tužbeni zahtjevi stranaka
14
Francuska Republika od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijano rješenje;
—
sam odluči o sporu ili predmet uputi Općem sudu;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
15
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
odbije žalbu;
—
naloži Francuskoj Republici snošenje troškova.
O žalbi
16
Francuska Republika u prilog svojoj žalbi ističe samo jedan žalbeni razlog temeljem pogreške koja se tiče prava prilikom procjene uvjeta hitnosti. Konkretno, Francuska Republika zamjera predsjedniku Općeg suda to što je zadovoljenje tog uvjeta učinio ovisnim, prvo, o usvajanju od strane nacionalnih nadležnih tijela naloga o povratu ili opomene u cilju povrata predmetne potpore i, drugo, o dokazu da nikakvo unutarnje pravno sredstvo poduzeću koje je korisnik te potpore nije dopuštalo da joj se suprotstavi i tako izbjegne tešku i nepopravljivu štetu.
17
Komisija, s druge strane, poziva Sud da odbije navedena dva prigovora, a time i žalbu u cijelosti.
18
U tom pogledu valja, prije svega, podsjetiti da je sukladno članku 104. stavku 2. Poslovnika Općeg suda, u zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu potrebno specificirati „predmet spora, okolnosti zbog kojih postoji hitnost, kao i činjenične i pravne razloge koji na prvi pogled opravdavaju određivanje privremene mjere koja se zahtijeva“. Sudac u postupku privremene pravne zaštite stoga može odobriti odgodu primjene i druge privremene mjere ako se utvrdi da je njihovo određivanje prima facie opravdavano pravnim i činjeničnim razlozima (fumus boni juris) i da su hitne u tom smislu da je potrebno, kako bi se izbjegla teška i nepopravljiva šteta interesima stranke koja ih zahtijeva, da ih se usvoji i da proizvode učinke prije odluke o meritumu postupka. Radi se o kumulativnim uvjetima, stoga zahtjev za određivanje privremene mjere treba odbiti čim nedostaje jedan od tih uvjeta [vidjeti rješenje predsjednika Suda od 14. listopada 1996., SCK i FNK/Komisija, C-268/96 P(R), Zb., str. I-4971., t. 30.]. Sudac u postupku privremene pravne zaštite može, ako je to potrebno, postupiti tako da odvagne prisutne interese (rješenje predsjednika Suda od 23. veljače 2001., Austrija/Vijeće, C-445/00 R, Zb., str. I-1461., t. 73.).
19
Cilj je postupka privremene pravne zaštite osigurati punu učinkovitost buduće konačne odluke kako bi se izbjegla praznina u pravnoj zaštiti koju pruža Sud. Kako bi se ostvario taj cilj, potrebno je hitnost procjenjivati u odnosu na potrebu donošenja privremene odluke kako bi se izbjeglo da stranci koja traži privremenu zaštitu ne nastane teška i nepopravljiva šteta [rješenje predsjednika Suda od 14. prosinca 2001., Komisija/Euroalliages i dr., C-404/01 P(R), Zb., str. I-10367., t. 61. i 62.]. Ta stranka treba dokazati kako ne može čekati ishod postupka o meritumu bez opasnosti da pretrpi štetu takve prirode (vidjeti rješenje predsjednika Suda od 12. listopada 2000., Grčka/Komisija, C-278/00 R, Zb., str. I-8787., t. 14.).
20
S tim u vezi, iz točke 43. pobijanog rješenja vidljivo je da je predsjednik Općeg suda pitanje je li SNCM po nacionalnom pravu imao na raspolaganju pravna sredstva razmotrio samo sporadično za slučaj u kojem bi, suprotno onome što je zaključio u točki 42. tog rješenja, trebalo uzeti da su francuska nadležna tijela dokazala da su već usvojila pravno obvezujuće mjere za provedbu sporne odluke. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prigovori u pogledu tek sporadičnih razloga zbog kojih je Opći sud donio odluku, ne mogu dovesti do ukidanja te odluke te su stoga bespredmetni (vidjeti presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P do C-208/02 P i C-213/02 P, Zb., str. I-5425., t. 148. te rješenje od 23. veljače 2006., Piau/Komisija, C‑171/05 P, t. 86.).
21
Stoga najprije treba razmotriti je li zaključak koji je predsjednik Općeg suda izveo u točki 42. spomenutog rješenja, a tiče se nepostojanja pravno obvezujućih mjera te time i posljedičnog nepostojanja hitnosti, zahvaćen pogreškom koja se tiče prava, kako se tvrdi u konkretnom slučaju.
22
Francuska Republika priznaje da je opravdano tražiti od poduzeća koje je korisnik potpore dokaz da su nacionalna nadležna tijela usvojila mjere za povrat predmetne potpore te smatrati da uvjet hitnosti nije zadovoljen ako takve mjere ne postoje. Naime, ona je u pravu kad ističe da samo nacionalna nadležna tijela mogu naložiti poduzeću koje je korisnik potpore da vrati tu potporu te da odluka Komisije kojom se državi članici nalaže da vrati predmetnu potporu tom poduzeću, naprotiv, ne nameće nikakav pravno obvezujući zahtjev te ono stoga ne može opravdati opasnost od teške i nepopravljive štete s obzirom na to da nacionalna nadležna tijela nisu usvojila pravno obvezujuće mjere za ukidanje i povrat navedene potpore. Francuska Republika tvrdi da se to pravilo, naprotiv, ne može primijeniti na zahtjeve za privremenu pravnu zaštitu koje su podnijele same države članice u području državnih potpora jer smatra da bi bilo paradoksalno uvjetovati osnovanost zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu koji je podnijela država članica u tom području, usvajanjem pravno obvezujućih mjera za povrat predmetne potpore od strane nacionalnih nadležnih tijela te države.
23
Međutim, treba naglasiti da Francuska Republika ne dovodi u pitanje tezu koju je predsjednik Općeg suda postavio u točki 27. pobijanog rješenja prema kojoj nastanak navodne teške i nepopravljive štete na koju se poziva pretpostavlja stečaj SNCM‑a. Stoga, budući da se, kako to s pravom ističe i Francuska Republika, spornom odlukom SNCM‑u ne nameće nikakva obveza jer nije adresat te odluke, to društvo nije u opasnosti od pokretanja stečaja sve dok nacionalna nadležna tijela nisu usvojila pravno obvezujuće mjere za povrat predmetne potpore. Slijedom toga valja zaključiti da se ta država članica pod tim okolnostima ne može pozivati na to da će vjerojatno nastupiti spomenuta teška i nepopravljiva šteta ako nadležna tijela ne usvoje takve mjere.
24
Kada je riječ o argumentaciji Francuske Republike u kojoj se naglašava da bi bilo paradoksalno tražiti od države članice usvajanje pravno obvezujućih mjera za povrat potpore u svrhu odgode izvršenja odluke koja je obvezuje vratiti tu istu potporu, dovoljno je podsjetiti da obveza države članice sukladno članku 14. stavku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) da pokrene postupak za povrat dodijeljene potpore zbog toga što je ta potpora nespojiva s unutarnjim tržištem, prisiljava tu državu članicu da usvoji, protivno vlastitoj volji, pravno obvezujuće mjere kako bi se uskladila s obvezama koje proizlaze iz prava Europske unije.
25
Osim toga, kako je u točki 14. pobijanog rješenja ispravno podsjetio predsjednik Općeg suda, u članku 278. UFEU‑a određeno je načelo da tužbe koje se podnose Sudu nemaju suspenzivni učinak, budući da odgoda primjene akta čije se poništenje traži, što pojedinci imaju mogućnost tražiti na osnovi te iste odredbe, predstavlja iznimku.
26
Iz navedenog slijedi da je činjenica da država članica mora usvojiti pravno obvezujuće mjere za povrat potpore čak i kad traži od sudova Europske unije odgodu provedbe odluke Komisije koja je obvezuje na usvajanje tih istih mjera posljedica procesnog sustava i podjele nadležnosti između Komisije i nacionalnih nadležnih tijela predviđenih pravom Europske unije.
27
Stoga treba zaključiti da predsjednik Općeg suda nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava time što je zadovoljenje uvjeta hitnosti učinio ovisnim o usvajanju od strane nacionalnih nadležnih tijela pravno obvezujućih mjera za povrat predmetne potpore. Ustvrđujući s tim u vezi, prije svega u točkama 33. i 37. pobijanog rješenja, a da Francuska Republika pritom nije tvrdila da se u tom pogledu radi o izvrtanju činjenica, da ta država članica nije usvojila navedene mjere, predsjednik Općeg suda mogao je stoga u točki 42. pobijanog rješenja s pravom zaključiti da navedena država članica nije utvrdila da je u konkretnom slučaju ispunjen uvjet u pogledu hitnosti.
28
S obzirom na navedeno, predmetnu žalbu valja odbiti bez potrebe da se razmatra argumentacija Francuske Republike u pogledu postojanja pravnih sredstava u unutarnjem pravu koja SNCM‑u dopuštaju da prema potrebi ishodi odgodu provedbe pravno obvezujućih mjera koje su francuska nadležna tijela dužna usvojiti, s obzirom na to da je predsjednik Općeg suda to pitanje razmotrio samo sporadično.
Troškovi
29
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Francuska Republika nije uspjela u postupku u pogledu jedinog žalbenog razloga te s obzirom na to da je Komisija zatražila da Francuska Republika snosi troškove, treba joj naložiti da snosi troškove.
Slijedom navedenoga, potpredsjednik Suda rješava:
1.
Žalba se odbija.
2.
Francuska Republika snosi troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski