61995CJ0107_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-107/95 P,
Bundesverband der Bilanzbuchhalter eV, sammanslutning bildad enligt tysk rätt, Bonn (Tyskland), företrädd av advokaten Joachim Müller, München, delgivningsadress: Arsène Kronshagen, 12, boulevard de la Foire, Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av förstainstansrättens (fjärde avdelningen) beslut av den 23 januari 1995, Bilanzbuchhalter mot kommissionen (T-84/94, REG 1995, s. II-101), i vilket det förs talan om att ogiltigförklara detta beslut, i vilket den andra parten är: Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske rådgivaren Marie-José Jonczy och Norbert Lorenz, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: Carlos Gómez de la Cruz, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
meddelar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
sammansatt av ordföranden på första avdelningen L. Sevón, tillika tillförordnad ordförande på femte avdelningen (referent) samt domarna C. Gulmann, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet och P. Jann,
generaladvokat: A. La Pergola,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 11 juli 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 31 mars 1995 har Bundesverband der Bilanzbuchhalter eV (nedan kallad klaganden) med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts (fjärde avdelningen) beslut av den 23 januari 1995, Bilanzbuchhalter mot kommissionen (T-84/94, REG 1995, s. II-101). Genom detta beslut förklarade förstainstansrätten att det inte gick att pröva den talan om ogiltigförklaring som klaganden hade väckt mot kommissionens beslut av den 4 november 1993 om att avskriva ett klagomål som klaganden inlämnat. Syftet med klagomålet var att få fastställt att Steuerberatungsgesetz av den 4 november 1975 (lag om skatterådgivare, BGBl. 1975, I, s. 2735, nedan kallad StBerG) stod i strid med artiklarna 59 och 86 i EG-fördraget och att Förbundsrepubliken Tyskland således hade åsidosatt artiklarna 5 och 90 i samma fördrag genom att avstå från att vidta de åtgärder som var nödvändiga för att rätta sig efter de båda förstnämnda bestämmelserna.
2 Det följer av det överklagade beslutet att klaganden är en yrkessammanslutning enligt tysk rätt som bildats för att tillvarata godkända bokslutsrevisorers ekonomiska, samhälleliga och yrkesmässiga intressen (punkt 1).
3 Den 21 augusti 1992 inlämnade klaganden en anmälan till kommissionen i vilken den ifrågasatte StBerG, vars lydelse hade ändrats vid flera tillfällen och senast genom lag av den 13 december 1990 (BGBl. 1990, I, s. 2756), i den del som skatterådgivare, auktoriserade revisorer, advokater och edsvurna revisorer i denna lag förbehålls rätten att utöva verksamhet på skatterådgivningens och angränsande områden (punkt 1).
4 Då klaganden ansåg att denna lagstiftning stod i strid med bestämmelserna i fördraget och särskilt med artiklarna 59 och 86 i detta, anklagade klaganden Förbundsrepubliken Tyskland för att åsidosätta artikel 5 andra stycket samt artikel 90.1 och 90.2 i fördraget genom att underlåta att ändra lagstiftningen. Klaganden begärde följaktligen att kommissionen skulle övervaka tillämpningen av bestämmelserna i fördraget i enlighet med artikel 155 i fördraget (punkt 1).
5 Kommissionen beslöt den 4 november 1993 att inte bifalla klagandens anmälan med motiveringen att StBerG inte stod i strid med gemenskapsrätten och informerade klaganden om detta genom en skrivelse av den 13 december 1993 (punkt 4).
6 Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 februari 1994, väckte klaganden med stöd av artikel 173 i EG-fördraget talan om ogiltigförklaring av detta beslut med anledning av att det stod i strid med de samlade bestämmelserna i artiklarna 5, 59, 86 och 90.1 och 155 i fördraget samt med artikel 3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT L 13, 1962, s. 204) (punkterna 5 och 8).
7 Kommissionen gjorde i en särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 maj 1994, en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114 i rättegångsreglerna för förstainstansrätten (punkt 6).
Förstainstansrättens beslut
8 I det överklagade beslutet avvisade förstainstansrätten talan med stöd av artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler.
9 För det första tolkade förstainstansrätten i punkt 22 i det överklagade beslutet det omtvistade beslutet som ett uttryck för kommissionens önskan att inte inleda ett förfarande mot Förbundsrepubliken Tyskland enligt artikel 169 i EG-fördraget.
10 I punkt 23 erinrade förstainstansrätten om domstolens rättspraxis, enligt vilken kommissionen inte är skyldig att inleda ett förfarande enligt artikel 169 i fördraget utan i det avseendet förfogar över ett visst utrymme för skönsmässig bedömning, som utesluter en rätt för enskilda att kräva att kommissionen skall ta ställning i någon bestämd riktning (dom av den 14 februari 1989 i mål 247/87, Star Fruit mot kommissionen, Rec. 1989, s. 291, punkt 10-14). Därav slöt sig förstainstansrätten till att "inom ramen för ett förfarande enligt artikel 169 i fördraget [saknas således] möjlighet för personer som har inlämnat en anmälan att väcka talan vid gemenskapsdomstolarna mot kommissionens beslut att avskriva deras anmälan".
11 I punkt 24 fastslog förstainstansrätten följaktligen att "klaganden [i föreliggande fall inte] är behörig att föra talan mot kommissionens vägran att inleda ett förfarande mot Förbundsrepubliken Tyskland" och hänvisade i det avseendet till domstolens beslut av den 12 juni 1992 i mål C-29/92, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen (Rec. 1992, s. I-3935, punkt 12) samt till förstainstansrättens beslut av den 14 december 1993 i mål T-29/93, Calvo Alonso-Cortés mot kommissionen (Rec. 1993, s. II-1389, punkt 55) och av den 27 maj 1994 i mål T-5/94, J mot kommissionen (Rec. 1994, s. II-391, punkt 15).
12 För det andra undersökte förstainstansrätten i punkterna 27 och 28 i det överklagade beslutet huruvida det var möjligt att ta upp kommissionens beslut att inte bifalla klagandens anmälan till sakprövning, om detta beslut skulle anses utgöra en vägran att vidta en åtgärd i enlighet med artikel 90.3 i fördraget.
13 Förstainstansrätten ansåg i det avseendet i punkt 31 att det framgick av artikel 90.3 i fördraget och av systematiken i samtliga bestämmelser i den artikeln att kommissionens befogenhet att utöva tillsyn över medlemsstater som gör sig skyldiga till brott mot fördragsbestämmelserna och särskilt mot de bestämmelser som reglerar konkurrensen (domstolens dom av den 12 februari 1992 i de förenade målen C-48/90 och C-66/90, Nederländerna m.fl. mot kommissionen, Rec. 1992, s. I-565, punkt 32) med nödvändighet förutsatte att denna institution använde sig av ett stort mått av skönsmässighet i bedömningen. Följaktligen ansåg förstainstansrätten att utövandet av den rätt, att självständigt bedöma om statliga åtgärder är förenliga med fördragets bestämmelser, som följer av artikel 90.3 i fördraget inte medförde någon skyldighet för kommissionen att ingripa (förstainstansrättens dom av den 27 oktober 1994 i mål T-32/93, Ladbroke mot kommissionen, Rec. 1994, s. II-1015, punkt 36-38), och av den anledningen åtnjuter inte "fysiska eller juridiska personer som begär att kommissionen skall ingripa med stöd av artikel 90.3 någon rätt att föra talan mot kommissionens beslut att inte utöva sina befogenheter enligt artikel 90.3".
14 Mot bakgrund av dessa överväganden fastslog förstainstansrätten i punkt 32 att "klaganden inte är behörig att föra talan mot kommissionens vägran att rikta ett direktiv eller ett beslut till Förbundsrepubliken Tyskland med stöd av artikel 90.3 i fördraget".
verklagandet
15 Genom sitt överklagande begär klaganden att domstolen skall ogiltigförklara förstainstansrättens beslut med anledning av att det står i strid med bestämmelserna i EG-fördraget, i synnerhet i artiklarna 5, 59, 86, 90.1 och 90.3 samt med anledning av att artiklarna 155 och 169 i samma fördrag har tolkats felaktigt.
16 Förstainstansrättens beslut ifrågasätts såväl i den del som kommissionens beslut däri framställs som ett beslut att inte väcka talan om fördragsbrott mot Förbundsrepubliken Tyskland med stöd av artikel 169 i fördraget, som i den del kommissionens beslut tolkas som ett beslut att inte vidta åtgärder enligt artikel 90.3 i fördraget.
Grunden avseende artikel 169 i fördraget
17 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten inte har beaktat det maktmissbruk som kommissionen skall ha gjort sig skyldig till, dels genom att bedöma bakgrunden felaktigt, dels genom att underlåta att ingripa trots att institutionen under samtal mellan dess företrädare och klaganden skall ha medgivit att det förelåg ett åsidosättande av artiklarna 59, 86 och 90 i fördraget.
18 Klaganden har dessutom anfört att kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning helt försvinner vid fall av uppenbart fördragsbrott, så att kommissionen blir skyldig att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 169. Denna regel skulle med säkerhet vara tillämplig i föreliggande fall eftersom bestämmelserna i StBerG skulle utgöra ett uppenbart åsidosättande av artikel 59 i fördraget.
19 Det är i det avseendet tillräckligt att påpeka att förstainstansrätten korrekt har tillämpat domstolens rättspraxis, enligt vilken enskilda inte är behöriga att föra talan mot kommissionens vägran att inleda ett förfarande mot en medlemsstat (se bland andra i punkt 21 ovan nämnda beslut Asia Motor France m.fl. mot kommissionen).
Grunden avseende artikel 90.3 i fördraget
20 Vad beträffar tillämpningen av artikel 90.3 hävdar klaganden att även om kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning vad beträffar frågan huruvida ett ingripande är lämpligt, skall talan kunna föras mot dess beslut om detta utrymme för skönsmässig bedömning utnyttjas på grundval av en felbedömning av fakta eller reduceras till intet, som i de fall då dessa fakta är uppenbara. Kommissionen skulle således ha gjort sig skyldig till maktmissbruk genom att vägra ingripa då artiklarna 59, 86 och 90 i fördraget uppenbart hade åsidosatts.
21 Sammanfattningsvis hävdar klaganden att även förstainstansrätten har brutit mot fördraget eftersom den har vägrat fastställa dessa gränser för kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning.
22 Med hänvisning till förstainstansrättens ovan nämnda dom i målet Ladbroke mot kommissionen, punkt 38, har kommissionen invänt att den i artikel 90.3 i fördraget tillerkänns befogenheten att vidta åtgärder mot en medlemsstat men utan att åläggas en skyldighet att göra det. Den har dessutom anfört att artikel 90.3, i likhet med artikel 169 i fördraget, inte gör det möjligt för enskilda att väcka talan mot en eventuell vägran att vidta begärda åtgärder.
23 Det bör erinras om att kommissionen enligt artikel 90.3 i fördraget ges i uppdrag att utöva tillsyn över att medlemsstaterna uppfyller de skyldigheter som har ålagts dem med avseende på de företag som avses i artikel 90.1 och uttryckligen tilldelas befogenhet att ingripa genom att utfärda direktiv eller beslut (se ovan nämnda dom i målet Nederländerna m.fl. mot kommissionen, punkt 25). Kommissionen är behörig att fastställa att en viss statlig åtgärd är oförenlig med reglerna i fördraget och att ange vilka åtgärder som den berörda medlemsstaten skall vidta för att rätta sig efter de skyldigheter som följer av gemenskapsrätten (se ovan nämnda dom i målet Nederländerna m.fl. mot kommissionen, punkt 28).
24 Såsom framgår av ovan nämnda dom i målet Nederländerna m.fl. mot kommissionen kan en enskild under vissa omständigheter ha rätt att väcka talan om ogiltigförklaring enligt artikel 173 mot ett beslut av kommissionen som har fattats med stöd av artikel 90.3 i fördraget.
25 Det kan förekomma situationer då en enskild, eller eventuellt en sammanslutning som bildats för att tillvarata en viss kategori medborgares kollektiva rättigheter, har behörighet att föra talan mot kommissionens vägran att utfärda ett beslut inom ramen för den övervakande roll som föreskrivs i artikel 90.1 och 90.3.
26 I föreliggande fall begärde klaganden emellertid att kommissionen med stöd av artikel 90.1 och 90.3 skulle utfärda ett beslut ställt till Förbundsrepubliken Tyskland för att fastslå att en lagstiftningsåtgärd med generell räckvidd, det vill säga StBerG, var oförenlig med fördraget och i detta beslut ange vilka åtgärder som behövde vidtas för att skyldigheterna enligt gemenskapsrätten skulle uppfyllas. Det vid förstainstansrätten ifrågasatta beslutet utgjordes således av kommissionens vägran att rikta ett sådant beslut till Förbundsrepubliken Tyskland.
27 Det följer i det avseendet av artikel 90.3 och av systematiken i samtliga bestämmelser i den artikeln att kommissionen har ett vidsträckt utrymme för skönsmässig bedömning inom det område som avses i artikel 90.1 och 90.3, såväl med avseende på de åtgärder som den anser vara nödvändiga att vidta som de medel som är lämpliga för det syftet (se i det avseendet ovan nämnda dom i målet Nederländerna m.fl. mot kommissionen, punkt 37).
28 En enskild kan dessutom inte göra anspråk på att indirekt tvinga en medlemsstat att vidta en lagstiftningsåtgärd av generell räckvidd genom att väcka talan mot kommissionens vägran att enligt artikel 90.1 och 90.3 utfärda ett beslut mot denna medlemsstat.
29 Av detta följer att klaganden inte hade rätt att föra talan mot kommissionens vägran att utfärda den av klaganden begärda rättsakten.
30 Följaktligen skall det anses att förstainstansrätten på goda grunder förklarade att talan heller inte kunde tas upp till prövning i den del den var riktad mot kommissionens beslut att inte vidta åtgärder med stöd av artikel 90.1 och 90.3 i fördraget.
31 Överklagandet skall således ogillas i sin helhet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
32 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klaganden skall förpliktas ersätta rättegångskostnaderna. Den sistnämnda är den tappande parten och skall således ersätta rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
följande dom:
33 Överklagandet ogillas.
34 Bundesverband der Bilanzbuchhalter eV förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.