62003CC0254_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål har det spanska bolaget Eduardo Vieira, SA (nedan kallat SAEV eller klaganden) yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom av den 3 april 2003 i de förenade målen T-44/01, T-119/01 och T-126/01, Eduardo Vieira m.fl. mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen)(2), genom vilken bolagets talan mot kommissionens beslut av den 19 mars 2001 om nedsättning av det stöd som beviljats för projektet ARG/ESP/SM/26-94 för bildande av ett gemensamt företag inom ramen för avtalet om förbindelser inom havsfiskesektorn mellan gemenskapen och Republiken Argentina(3) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) ogillades(4) .
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Fiskeavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Argentina
2. Det rättsliga instrument som i första hand skall undersökas i förevarande mål är avtalet om förbindelser inom havsfiskesektorn mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Argentina (nedan kallat fiskeavtalet eller avtalet) som på gemenskapens vägnar godkänts genom rådets förordning (EEG) nr 3447/93 av den 28 september 1993 (nedan kallad förordning nr 3447/93)(5) .
3. Avtalets syften anges i artikel 5.1, i vilken det föreskrivs följande:
”Parterna skall skapa gynnsamma förutsättningar för etablering i Argentina av företag vars kapital kommer från en eller flera medlemsstater i gemenskapen samt bildandet inom fiskesektorn av gemensamma företag och samriskföretag mellan argentinska fartygsägare och EG-fartygsägare i syfte att gemensamt utnyttja och, där det är lämpligt, gemensamt bereda argentinska fiskeresurser på de villkor som fastställs i protokoll 1 samt bilagorna 1 och 2.”
4. Begreppet gemensamt företag fastställs i artikel 2 e och definieras som ”ett civilrättsligt bolag som bildats av en eller flera EG-fartygsägare och en eller flera argentinska fysiska eller juridiska personer som är bundna genom ett avtal om gemensamt företag för utnyttjande och, där det är lämpligt, beredning av argentinska fiskeresurser i syfte att i första hand försörja gemenskapens marknad”.
5. Såsom anges i artikel 5.3 betyder bildandet av ett gemensamt företag i princip att ett gemenskapsfartyg överförs till argentinska företag och att detta fartyg då stryks ur gemenskapens register.
6. Enligt artiklarna 6 och 7 i fiskeavtalet skall ett system inrättas för att välja ut sådana projekt för bildande av gemensamma företag som är berättigade till ett ekonomiskt stöd från gemenskapen. Den gemensamma kommitté som föreskrivs i artikel 10 i avtalet (nedan kallad den gemensamma kommittén) spelar en avgörande roll i detta avseende. Denna kommitté har särskilt till uppgift att bedöma projekten avseende gemensamma företag (femte strecksatsen), att rekommendera sådana projekt som skall komma i fråga för ekonomiskt stöd (sjätte strecksatsen) och att ”kontrollera att projekten administreras korrekt och övervaka användningen av det ekonomiska stöd som beviljats till främjande av projekt i enlighet med artikel 7” (åttonde strecksatsen).
7. Systemet för att välja ut projekt som skall finansieras regleras i vissa bilagor och protokoll till avtalet, i vilka det hänvisas till de ovannämnda artiklarna 6 och 7 i avtalet. I bilaga 3 till avtalet (med rubriken Metoder och kriterier för urval av projekt) anges särskilt att projekt skall föreläggas Europeiska gemenskapernas kommission av medlemsstaterna ”i enlighet med gemenskapsbestämmelserna” (bilaga 3, punkt 2). Gemenskapen skall därefter till den ovannämnda gemensamma kommittén överlämna en förteckning över de projekt som är berättigade till ekonomiskt stöd. Den gemensamma kommittén skall bedöma projekten och rekommendera den behöriga argentinska myndigheten och gemenskapen att godkänna projekt som är berättigade till stöd (bilaga 3, punkterna 3, 4 och 5).
8. Formerna för beviljande av ekonomiskt stöd till godkända projekt anges däremot i protokoll 1 till avtalet, med rubriken ”fastställande av fiskemöjligheter och ekonomisk ersättning som föreskrivs i avtalet om förbindelser inom havsfiskesektorn mellan Argentina och Europeiska ekonomiska gemenskapen”. I protokollet föreskrivs två typer av finansiering som den EG-fartygsägare respektive det gemensamma företag som är i fråga kan erhålla.
9. I artikel 3 i ovannämnda protokoll föreskrivs följande:
”1. ... gemenskapen [skall] bevilja ekonomiskt stöd till bildande av gemensamma företag ... Detta ekonomiska stöd ... betalas ut till EG-fartygsägaren och skall täcka en del av dennes ekonomiska bidrag till bildandet av ett gemensamt företag ... eller strykning av de aktuella fartygen ur gemenskapens register.
2. I syfte att främja bildandet och utvecklingen av gemensamma företag skall gemenskapen till gemensamma företag som bildats i Argentina bevilja ekonomiskt stöd om femton procent av det belopp som betalas ut till EG-fartygsägaren. Detta ekonomiska stöd i form av rörelsekapital skall betalas ut av gemenskapen till den behöriga argentinska myndigheten, vilken fastställer villkoren för hur stödet skall användas och administreras.
Argentina skall till den gemensamma kommittén redogöra för hur dessa medel används.
…
4. Bestämmelserna för ansökan om och beviljande av gemenskapsstöd till EG-fartygsägaren enligt vad som avses i punkt 1 skall fastställas i enlighet med gemenskapsbestämmelserna på området ...”
B – Gemenskapsbestämmelser om gemensamma företag på fiskeriområdet
10. Förutom de bestämmelser som införts genom fiskeavtalet och dess bilagor är vissa gemenskapsförordningar, i vilka de allmänna formerna fastställs för gemenskapens ingripande på fiskeriområdet, av betydelse för detta mål.
11. En för förevarande fall särskilt viktig förordning är rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (nedan kallad förordning nr 4253/88)(6) .
12. I artikel 24 i denna förordning föreskrivs att ”[o]m en verksamhet eller åtgärd inte förefaller berättigad till vare sig en del av eller hela det tilldelade stödet skall kommissionen genomföra en lämplig granskning av fallet” (artikel 24.1), varefter kommissionen ”får ... reducera eller suspendera stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon överträdelse eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande” (artikel 24.2).
13. Det är dessutom lämpligt att nämna rådets förordning (EG) nr 3699/93 av den 21 december 1993 om kriterier och förfaranden för gemenskapens strukturstöd inom fiskeri- och vattenbrukssektorn och för beredning och avsättning av dess produkter (nedan kallad förordning nr 3699/93)(7) .
14. Jag skall begränsa mig till vad som är av intresse här och erinrar således om att det i artikel 8 i denna förordning föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att främja skrotning av fartyg, definitivt överförande av fartygen till ett tredje land eller fartygets definitiva övergång till annan verksamhet än fiske. Enligt artikel 9 skall åtgärder vidtas för att främja bildandet av gemensamma företag.
15. I bilaga 4 fastställs taket för de stöd som kan betalas ut enligt artiklarna 8 och 9 i förordningen. I punkt 1.1 a föreskrivs särskilt att de bidrag för skrotning av ett fartyg och för bildande av gemensamma företag som utbetalas till mottagarna inte får överstiga ett belopp som med tillämpning av en bifogad tabell beräknas med utgångspunkt från det skrotade eller överförda fartygets beskaffenhet. I punkt 1.1 b föreskrivs att de bidrag som utbetalas till mottagarna för definitivt överförande av ett fartyg till tredje land och bidragen för definitiv övergång till annan verksamhet i gemenskapens farvatten än fiske inte får överstiga de högsta belopp för skrotningsbidrag som anges i punkt 1.1 a, minskat med 50 procent.
16. Slutligen erinrar jag om rådets förordning (EEG) nr 4028/86 av den 18 december 1986 om gemenskapsåtgärder för att förbättra och anpassa fiskeri- och vattenbrukssektorernas struktur (nedan kallad förordning nr 4028/86)(8) . Även om denna förordning upphävdes från och med den 1 januari 1994(9), och således inte är tillämplig på de faktiska omständigheterna i målet, skall en bestämmelse i denna nämnas som åberopats till stöd för en grund för talan.
17. Det är särskilt fråga om artikel 44.1 i vilken det föreskrivs att kommissionen kan besluta att det ekonomiska stöd som beviljats för projekt avseende gemensamma företag, i den mening som avses i denna förordning, tills vidare inte skall utbetalas, eller skall nedsättas eller dras in, om projektet inte genomförs som planerat. Under ett sådant förfarande skall kommissionen rådgöra med den gemensamma kommittén för fiskerinäringen.
II – Bakgrund och förfarande
A – Bakgrund till tvisten, det administrativa förfarandet och det ifrågasatta beslutet
18. Av redogörelsen för de faktiska omständigheterna i den överklagade domen framgår följande:
”18. Inom ramen för fiskeavtalet framlade det spanska företaget Eduardo Vieira, SA (nedan kallat SAEV) ett projekt avseende bildande av ett gemensamt företag med firman Vieira Argentina, SA (nedan kallat VASA), vilket utgjordes av SAEV och en argentinsk fartygsägare. I projektet föreskrevs fiske efter arten tandnoting. Gemenskapsfartyget Ibsa Cuarto, som senare döptes om till Vieirasa XII, skulle användas i projektet.
…
25. Genom beslut av den 25 juli 1995 (nedan kallat beslutet om beviljande av stöd av den 25 juli 1995) beviljade kommissionen ekonomiskt stöd för det projekt som SAEV framlagt (projekt ARG/ESP/SM/26-94) ’på de villkor som fastställts genom bestämmelserna i [fiske]avtalet ..., tillämplig gemenskapslagstiftning och bestämmelser i bilagorna’ (artikel 1).
26. I bilaga 1 till beslutet om beviljande av stöd av den 25 juli 1995 fastställ[de]s det stöd som beviljats SAEV, nämligen 1 881 936 ecu. ...
27. I bilaga 1 till beslutet om beviljande av stöd av den 25 juli 1995 föreskr[e]vs även följande: ’Uppgifterna i denna bilaga får inte ändras utan föregående tillstånd från de argentinska myndigheterna och kommissionen.’
…
29. Den 27 juni 1996 betalade kommissionen ut den första delen av stödet (80 procent).
30. Fartyget Vieirasa XII lämnade slutgiltigt argentinskt farvatten den 5 juli 1996 för att fiska på internationellt farvatten.
31. SAEV inkom med en begäran om utbetalning av återstoden av stödet den 25 februari 1997.”
19. Genom skrivelse av den 21 april 1998 meddelade kommissionen klaganden att det utgjorde en överträdelse av artikel 5.1 i fiskeavtalet och artikel 3.1 i protokoll 1 till detta avtal att fartyget såsom nämnts ovan hade lämnat argentinska farvatten. Detta gjorde nämligen att de argentinska fiskeresurserna inte kunde utnyttjas i enlighet med de angivna bestämmelserna. Kommissionen underrättade därför SAEV om att den kunde komma att sätta ned bidraget, om bolaget inte tillhandahöll tillfredsställande förklaringar som kunde motivera överträdelsen.
20. Då kommissionen inte var nöjd med SAEV:s förklaringar antog den det ifrågasatta beslutet och ålade SAEV att återbetala 419 446 euro (artikel 2). Detta beslut påverkade dock inte det bidrag som beviljats det gemensamma företaget VASA.
21. I sin motivering till beslutet erinrade kommissionen om att ”[e]nligt artikel 1 i ... beslutet [om beviljande av stödet] beviljades stödet på de villkor som fastställts genom bestämmelserna i [fiske]avtalet ..., tillämplig gemenskapslagstiftning och bestämmelser i bilagorna”. Kommissionen påpekade särskilt att ”bildandet av gemensamma företag i Argentina ha[de] till syfte att utnyttja argentinska fiskeresurser” och att ”[i] punkt 3.2.1 i del B på det formulär för ansökan om gemenskapsstöd som [SAEV] fyllt i och undertecknat ang[av]s uttryckligen att kommissionen enbart bevilja[de] ekonomiskt stöd till projekt som avs[åg] utnyttjande av fiskeresurserna i de farvatten som [låg] under ifrågavarande tredje lands överhöghet eller jurisdiktion”. Kommissionen konstaterade dessutom att ”[f]artyget Ibsa Cuarto ha[de] upphört med fiskeverksamheten i Argentinas exklusiva ekonomiska zon från och med den 5 juli 1996 och [hade] återupptagit verksamhet på internationellt farvatten ... utan att i förväg rådgöra med kommissionen och utan kommissionens tillstånd”.(10)
22. Såsom bekräftats i den överklagade domen ”drog [kommissionen på dessa grunder] slutsatsen att SAEV inte [hade] iakttagit villkoren för beviljande av ekonomiskt stöd. Kommissionen övergick därefter i punkterna 10–13 i detta beslut till beräkningen av nedsättningen av det ifrågavarande stödet. Kommissionen konstaterade först att SAEV, med tillämpning av den tabell som fastställts genom förordning nr 3699/93, hade rätt till ett stöd på 688 187 euro på grund av att fartyget Vieirasa XII slutligt överförts till det gemensamma företaget. Återstoden av det stöd som beviljats genom beslutet om beviljande av stöd av den 25 juli 1995 uppg[ick] således till 1 193 749 euro (1 881 936 -688 187). Eftersom fartyget Vieirasa XII endast [hade] varit verksamt i argentinska farvatten i tolv månader (av de 36 föreskrivna), drog kommissionen slutsatsen att SAEV endast hade rätt till en tredjedel av planerade 1 193 749 euro, nämligen 397 916 euro. Totalbeloppet av det sålunda nedsatta stödet uppgick enligt kommissionen därmed till 1 086 103 euro (397 916 + 688 187). SAEV hade redan erhållit 80 procent av stödet (1 505 549 euro) och var därför skyldigt att återbetala 419 446 euro till kommissionen.”(11)
B – Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
23. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 8 juni 2001 väckte SAEV talan om ogiltigförklaring av beslutet av den 19 mars 2001, K(2001) 680 slutlig. Av den överklagade domen framgår att de grunder som anförts för talan avsåg a) avsaknad av rättslig grund eller felaktig rättslig grund för det ifrågasatta beslutet (punkterna 79–112 i domen), b) avsaknad av sådana väsentliga ändringar i projektet som kunde motivera nedsättning av stödet (punkterna 113–135 i domen), c) åsidosättande av proportionalitetsprincipen (punkterna 136–154 i domen), d) felaktig tillämpning av gemenskapslagstiftningen om nedsättning av ekonomiskt stöd (punkterna 155–164 i domen), e) åsidosättande av principen om rimlig tidsfrist, principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen (punkterna 165–185 i domen), f) åsidosättande av rätten till försvar (punkterna 186–190 i domen).
24. Genom den överklagade domen ogillade förstainstansrätten talan och förpliktade klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
C – Förfarandet vid domstolen
25. Genom ansökan som inkom den 16 juni 2003 har SAEV yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instansern a.
26. Den 15 september 2003 inkom kommissionen med svaromål i enlighet med artikel 115 i rättegångsreglerna. Kommissionen har yrkat att domstolen i första hand skall avvisa vissa grunder för överklagandet och ogilla talan i övrigt samt i andra hand ogilla talan i dess helhet. Kommissionen har dessutom yrkat att klaganden skall förpliktas ersätta rättegångskostnaderna.
27. Eftersom parterna har avstått från muntlig förhandling har domstolen i enlighet med artikel 44a i rättegångsreglerna beslutat att avgöra målet utan muntligt förfarande.
III – Rättslig bedömning
28. SAEV har åberopat sex grunder till stöd för sitt överklagande. SAEV har särskilt hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den har bedömt a) den rättsliga grunden för det ifrågasatta beslutet, b) den gemensamma kommitténs och de argentinska myndigheternas roll, c) tillämpningen av artikel 44 i förordning nr 4029/86 under förfarandet för nedsättning av det ekonomiska stödet, d) tillämpningen av förordning nr 3699/93 för att beräkna nedsättningen av det ekonomiska stödet, e) force majeure, f) nödvändigheten att erhålla kommissionens tillstånd för att kunna lämna den argentinska fiskezonen.
A – Den första grunden
29. Genom den första grunden har klaganden ifrågasatt förstainstansrättens bedömning, enligt vilken kommissionen ”[e]ftersom stöden med fog beviljades, med stöd av bland annat förordning nr 4253/88 var . . . materiellt behörig att grunda de ifrågasatta besluten även på denna förordning och särskilt på artikel 24 i densamma”.(12)
30. Med hänvisning till denna grund har kommissionen inledningsvis framfört en invändning om rättegångshinder och åberopat att grunden endast innebär en upprepning av en grund som klaganden redan åberopat i första instans.
31. Jag erinrar i detta avseende om att det – av artikel 225 EG, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler – i domstolens fasta rättspraxis har dragits slutsatsen att ett överklagande av en dom av förstainstansrätten inte kan begränsas till att ”upprepa eller att ordagrant återge de grunder och argument som har framförts inför förstainstansrätten, inbegripet dem som är baserade på omständigheter som förstainstansrätten uttryckligen har underkänt”,(13) om inte ”klagande[n] har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten”.(14)
32. Enligt min mening har klaganden i förevarande fall dock ifrågasatt inte enbart kommissionens tolkning av bestämmelserna i fiskeavtalet och i beslutet om beviljande av stöd vid den tidpunkt när beslutet antogs, utan även förstainstansrättens tolkning av dessa bestämmelser i den överklagade domen.
33. Jag anser således att denna grund kan upptas till sakprövning.
34. När jag nu kommer till sakfrågan skall det först och främst helt kort erinras om hur förstainstansrätten har resonerat för att slutligen i huvudsak fastställa att förordning nr 4253/88 är tillämplig på förevarande fall (se ovan punkt 29).
35. I detta avseende har förstainstansrätten först och främst fastställt att då gemenskapen enligt fiskeavtalet är behörig att bevilja ett ekonomiskt stöd för bildandet av ett gemensamt företag ”skall den även ha behörighet att nedsätta sådant stöd om de villkor som stödet omfattas av inte iakttagits”.(15) Denna slutsats härrör enligt förstainstansrätten från ”allmänna rättsprinciper i medlemsstaternas rättsordningar, såsom den princip enligt vilken berikande utan grund är förbjudet eller den princip enligt vilken det är möjligt att ensidigt häva ömsesidigt bindande åtaganden när en av avtalsparterna inte iakttar sina förpliktelser”.(16)
36. Förstainstansrätten övergick härefter till att bedöma huruvida artikel 24 i förordning nr 4253/88, genom vilken dessa principer genomförs på det område som är av intresse här, gav kommissionen en särskild behörighet att anta det ifrågasatta beslutet.(17)
37. Efter att i detta avseende ha konstaterat att beslutet om beviljande av stöd uttryckligen endast grundats på förordning nr 3447/93, genom vilken fiskeavtalet godkändes, påpekade förstainstansrätten att ”i artikel 1.1 i [detta] beslut anges emellertid att stöd beviljas ’på de villkor som fastställts genom bestämmelserna i fiskeavtalet ..., tillämplig gemenskapslagstiftning och bestämmelser i bilagorna’ ”.(18)
38. Enligt förstainstansrätten måste ”[h]änvisningen till ’tillämplig gemenskapslagstiftning’ ... förstås som en hänvisning till i synnerhet förordning nr 4253/88”, eftersom den “har ett stort tillämpningsområde” som utsträcker sig även till att omfatta ”åtgärder med inriktning på strukturförändringar” som är inriktade på andra finansiella instrument än strukturfonder. Vidare har enligt förstainstansrätten “[d]e ekonomiska stöd som beviljats för bildande av gemensamma företag inom fiskeavtalet ... inriktning på strukturförändringar. Det framgår av andra skälet i beslute[t] om beviljande av stöd ... att bildande av gemensamma företag som inbegriper att gemenskapsfartyg överförs och att nya fiskeområden görs tillgängliga för fartygsägare i gemenskapen ’motsvarar syftet för gemenskapens strukturpolitik’ på fiskeområdet”.(19) Av detta skäl kunde kommissionen, enligt förstainstansrätten, tillämpa förordning nr 4253/88 på förevarande fall.
39. Enligt klaganden har förstainstansrätten emellertid gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansett att den ovannämnda hänvisningen till ”gällande gemenskapslagstiftning” kan utsträckas till att omfatta även förordning nr 4253/88.
40. Klaganden har medgivit att kommissionen på grund av en allmän rättsprincip kan sätta ned ett ekonomiskt stöd om de ursprungligen föreskrivna villkoren inte har uppfyllts, men har invänt att fiskeavtalet inte innehåller någon bestämmelse i det avseendet, och att det även i beslutet om beviljande av stöd uttryckligen endast är förordning nr 3447/93 som nämns. Fiskeavtalet kan i sin egenskap av lex specialis
frångås endast om detta är uttryckligen föreskrivet i lagstiftningen. I avsaknad av en sådan föreskrift, och särskilt av en uttrycklig hänvisning till förordning nr 4253/88, kan denna förordning inte tillämpas, även om den utgör lex generalis
för de gemensamma företagen på fiskeområdet.
41. Jag vill genast göra klart att jag inte finner klagandens invändning övertygande.
42. Även om det skulle antas att fiskeavtalet skall kvalificeras som lex specialis i förhållande till bestämmelserna om finansiering av åtgärder med inriktning på strukturförändringar i förordning nr 4253/88, återstår som bekant det faktum att en speciallag skall tolkas restriktivt och kan avvika från den allmänna lagen endast i den mån och såvitt det i speciallagen faktiskt och uttryckligen stadgas på det område som är i fråga. I övrigt är det lex ge neralis som gäller.
43. I förevarande fall reglerar inte fiskeavtalet den fråga som är av intresse här. Däremot hänvisas i detta, såvitt avser ”ansökan om stöd och beviljande av gemenskapsstöd till EG-fartygsägaren”, till ”gemenskapsbestämmelserna på området” (artikel 3.4 i protokoll 1). I artikel 1 i beslutet om beviljande av stöd hänvisas dessutom till ”tillämplig gemenskapslagstiftning”.
44.
Om det därefter beaktas att, såsom klaganden själv har vitsordat, möjligheten att sätta ned de otillbörligen använda stöden är uttryck för en allmän princip och att ingenting i avtalet tillåter att det i detta ens underförstått utläses ett undantag från den principen, var det enligt min mening med rätta som förstainstansrätten ansåg att kommissionen hade rätt att anta det ifrågasatta beslutet med stöd av artikel 24 i förordning nr 4253/88.
45. Inte heller kan man, såsom klaganden har gjort, invända att den vida tolkningen av uttrycket ”tillämplig lagstiftning”, som förstainstansrätten har godtagit, medför en stor rättsosäkerhet för mottagarna av de ekonomiska stöden. Den ifrågavarande hänvisningen har inte, såsom klaganden vill låta påskina, gjorts till ”vilka som helst lagbestämmelser” utan, såsom ofta sker i dessa fall, till gällande gemenskapslagstiftning och därtill hörande principer, det vill säga till välkända bestämmelser eller bestämmelser som i vart fall utan svårighet kan identifieras av en aktsam ekonomisk aktör.
46. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag således att domstolen förkastar den första grunden.
B – Den andra grunden
47. Genom den andra grunden, som indelats i två delar, har SAEV hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fastställt att kommissionen inte hade någon skyldighet att innan den satte ned stödet rådgöra med den gemensamma kommittén (grundens första del) och allmänt med de argentinska myndigheterna (grundens andra del).
48. För att bättre förstå klagandens argument skall det erinras om att förstainstansrätten i punkterna 105 och 106 i den överklagade domen har fastställt att ”u]rval och utvärdering av projekt för att bilda gemensamma företag omfattas av fiskeavtalets internationella del. Bildandet av sådana företag utgör ett instrument i gemenskapens och Republiken Argentinas samarbete inom fiskesektorn. ... [e]n utvärdering utförd av den gemensamma kommittén [är] nödvändig för urvalet av själva projekten, och både gemenskapen och de argentinska myndigheterna måste godkänna detta urval. Att bevilja ekonomiskt stöd till fartygsägare i gemenskapen för de valda projekten är däremot en ensidig åtgärd som ankommer på gemenskapen och som således omfattas av gemenskapsdelen av fiskeavtalet”.
49. Klaganden har i fråga om detta fastställande invänt att de två delarna båda utgör del av samma avtal, som både gemenskapens myndigheter och de argentinska myndigheterna godkänt i sin helhet, och att förstainstansrättens separata kvalificering av dem därför är felaktig. Till skillnad således från vad förstainstansrätten har påstått kan beslutet om beviljande av stöd inte anses vara en ensidig gemenskapsrättslig åtgärd som endast kommissionen är behörig att anta.
50. I detta avseende bör först och främst klargöras huruvida förstainstansrättens åtskillnad har grund i avtalet. Jag noterar härvidlag för det första att även om det är riktigt, och till och med uppenbart, att det är absolut nödvändigt att alla parterna samtycker för att det skall kunna sägas att ett internationellt avtal faktiskt har ingåtts, har detta dock intet att göra med fördelningen av motsvarande behörigheter vid avtalets verkställighet. Huruvida det i detta syfte krävs en gemensam åtgärd av de avtalsslutande parterna, eller huruvida det i stället krävs en åtgärd av den ena eller den andra parten, beror nämligen på hur de relevanta bestämmelserna i avtalet skall tolkas.
51. I förevarande fall är det således fråga om att fastställa huruvida det i förhållande till bestämmelserna om EG-fartygsägarnas finansiering av de utvalda fiskeprojekten, enligt den gemensamma vilja hos parterna som ligger till grund för avtalet i fråga, även underförstått, har föreskrivits någon exklusiv behörighet för en enda part.
52. Jag tror dock att en noggrann läsning av bestämmelserna i avtalet om de projekt som skall finansieras gör att förstainstansrättens bedömning kan bekräftas. Av bestämmelserna framgår nämligen att vissa åtgärder för att verkställa avtalet överlämnas till gemenskapen, andra till Argentina och ytterligare andra däremot till “parterna”, det vill säga gemenskapen och Argentina, förenade i den gemensamma kommittén (se ovan punkt 6).
53. I artikel 5.3 i avtalet föreskrivs särskilt att ” Gemenskapen skall ... underlätta ... överta[gandet av] gemenskapsfartyg”. I artikel 6 föreskrivs däremot att “ Parterna
skall välja ut projekt”. I artikel 7.1 talas om “projekt som parterna väljer ut”. I protokoll 1 görs i artikel 3, efter att det har fastställts att ”gemenskapen [skall] bevilja ekonomiskt stöd till bildande av gemensamma företag” (artikel 3.1), en åtskillnad mellan stöd som betalas ut till EG-fartygsägare och stöd som tillfaller det gemensamma företaget. Medan det förstnämnda ”betalas ut till EG-fartygsägaren” (artikel 3.1) med iakttagande av villkoren och formerna för utbetalning ” i enlighet med gemenskapsbestämmelserna på området ” (artikel 3.4), skall det andra ” betalas ut av gemenskapen till den behöriga argentinska myndigheten, vilken fastställer villkoren för hur stödet skall användas och administreras. Argentina skall till den gemensamma kommittén redogöra för hur dessa medel används ” (artikel 3.2)(20) .
54. Av detta kan, såvitt här är av intresse, slutsatsen således dras att beviljandet av stöd till EG-fartygsägare för utvalda projekt faktiskt är en uppgift som enligt avtalet överlämnas endast till gemenskapens myndigheter.
55. Det kan inte heller, såsom klaganden däremot har gjort, gentemot en sådan slutsats åberopas att det i artikel 10 åttonde strecksatsen i fiskeavtalet bland den gemensamma kommitténs uppgifter anges att den skall ”kontrollera att projekten administreras korrekt och övervaka användningen av det ekonomiska stöd som beviljats till främjande av projekt i enlighet med artikel 7”. I den sistnämnda artikeln föreskrivs nämligen att stöden skall beviljas i enlighet med bestämmelserna i protokoll 1. Förfarandet för beviljande av stöd fastställs i detta protokoll med angivande av behörigheten för var och en av de inblandade myndigheterna. I nämnda protokoll föreskrivs emellertid, såsom har angivits ovan, endast att den gemensamma kommittén är behörig att fatta beslut beträffande de stöd som betalas till gemensamma företag och för vetenskapligt och tekniskt samarbete(21), utan någon hänvisning till de stöd som betalas ut till EG-fartygsägare.
56. Detta gör att jag anser att förstainstansrätten med fog har dragit slutsatsen att beviljandet av stöd utgör en ensidig åtgärd för verkställande av fiskeavtalet som helt faller inom gemenskapsmyndigheternas behörighet.
57. Sedan detta sagts kommer jag till grundens andra del som avser tolkningen av bilaga 1 till beslutet om beviljande av stöd, och särskilt till den fotnot i vilken det fastställs att ”uppgifterna i denna bilaga [inte får] ändras utan föregående tillstånd av de argentinska myndigheterna och av kommissionen”.
58. Klaganden har i huvudsak hävdat att då det i bilagan fastställts vilket belopp som skulle utbetalas till EG-fartygsägaren var det fel av förstainstansrätten att anse att det ifrågasatta beslutet a) ”inte [kan] anses utgöra ett beslut som förändrar ”uppgifterna i” det ursprungliga beslutet om beviljande av stöd i den mening som avses i den ovannämnda fotnoten”, b) skall kvalificeras som ”ett självständigt beslut om sanktionsåtgärder med anledning av att villkoren för beviljande av stöd inte iakttagits”,(22) vars antagande inte kräver att de argentinska myndigheterna rådfrågas.
59. Kommissionen anser att denna del av den andra grunden, av i huvudsak motsvarande skäl som de skäl som åberopats i fråga om den första grunden (se ovan punkt 30), inte kan upptas till sakprövning.
60. Av samma skäl som jag har angivit i samband därmed (se ovan punkt 31 och följande punkter) skall dock enligt min mening denna invändning ogillas, eftersom klagandens anmärkning avser förstainstansrättens tolkning av den omtvistade bestämmelsen.
61. Vad avser bedömningen i sak tycks det mig stå klart att det resonemang som förstainstansrätten fört på denna punkt faktiskt är alltför ytligt. Jag anser dock att dess slutsatser i huvudsak är riktiga.
62. Enligt min mening kan man vid tolkningen av beslutet om beviljande av stöd, och således även av den ifrågavarande fotnoten i bilagan, inte bortse från de tillämpliga bestämmelser som beslutet faller under, det vill säga fiskeavtalet och, särskilt, bestämmelserna genom vilka kommissionens respektive de argentinska myndigheternas behörighet vad avser administrationen av finanseringen enligt avtalet fördelas. Även om både kommissionen och de argentinska myndigheterna är behöriga vad gäller urvalet och bedömningen av projekten är, såsom har framgått ovan, behörigheten att bevilja stöd till EG-fartygsägarna dock förbehållen kommissionen (se ovan, punkterna 54–56).
63. Jag anser därför att förstainstansrätten inte har gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den fastställt att det endast var kommissionen som kunde anta det ifrågasatta beslutet, trots den ovannämnda fotnoten.
64. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen skall förkasta den andra grunden i dess helhet.
C – Den tredje grunden
65. Genom den tredje grunden har klaganden hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den inte godtagit anmärkningen att kommissionen, genom att rådgöra med den ständiga kommittén för fiskerinäringen innan den satte ned stödet, hade tillämpat artikel 44 i förordning nr 4028/86. Denna tillämpning utgör enligt klaganden ett åsidosättande av fiskeavtalet, i vilket det inte föreskrivs någon funktion för denna kommitté, och är dessutom ogrundad av tidsmässiga skäl, eftersom SAEV:s projekt för ett gemensamt företag framlades efter den 1 januari 1994, vilket var den dag då denna förordning upphävdes (se ovan punkt 16).
66. Klaganden har särskilt hänvisat till en dagordning från den ovannämnda kommittén som visar att kommissionen rådgjort med denna för att följa det föreskrivna obligatoriska förfarandet i förordning nr 4028/86 och att den inte ansåg att detta samråd endast var fakultativt.
67. I detta avseende erinrar jag om att denna bevisning redan framlagts vid förstainstansrätten, som ansåg att ”[d]en omständigheten att kommissionen har rådgjort med en kommitté, vilket föreskrivs i förordning nr 4028/86, [inte] visar ... att det ifrågasatta beslutet i mål T-126/01 grundats på denna förordning”.(23)
68. Enligt fast rättspraxis är domstolen vid ett överklagande ”varken ... behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att bedöma den bevisning som förstainstansrätten godtagit till stöd för dessa omständigheter. När bevisningen har förebringats på rätt sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen har iakttagits, är det endast förstainstansrätten som skall bedöma vilket värde som uppgifterna i målet skall tillmätas ... . Med förbehåll för det fall då bevisningen missuppfattats, utgör denna bedömning således inte en rättsfråga som i sig är underställd domstolens prövning”.(24)
69. Eftersom klaganden inte har gjort gällande vare sig ett åsidosättande av allmänna principer eller av processuella regler i fråga om bevisning, eller en förvanskning av de faktiska omständigheterna, utan för domstolen endast har framlagt samma bevis som framlagts i första instans, i syfte att erhålla en andra bedömning av dem, måste det enligt min mening anses att grunden inte kan upptas till sakprövning.
70. Jag föreslår därför att domstolen skall avvisa den tredje grunden.
D – Den fjärde grunden
71. Genom den fjärde grunden har SAEV hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansett att kommissionen kunde beräkna nedsättningen av stödet med hjälp av förordning nr 3699/93. I synnerhet hade förstainstansrätten fel när den ansåg att kommissionens handlande bestått i att den endast analogt tillämpat den ovannämnda förordningen. Enligt klaganden är det här fråga om en direkt tillämpning av denna rättsakt, och detta med åsidosättande av fiskeavtalet, i vilket ingen hänvisning till denna förordning föreskrivs.
72. För att klagandens argument lättare skall förstås är det lämpligt att inledningsvis åter gå igenom de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 3699/93 och kommissionens tillämpning av dem.
73. I punkt 1.1 i bilaga 4 till den ovannämnda förordningen fastställs formerna för beräkning av de stöd som kan beviljas. I punkt 1.1 a fastställs de högsta belopp som kan utbetalas för skrotning av ett fartyg och för bildandet av gemensamma företag. I punkt 1.1 b fastställs att de bidrag som utbetalas till mottagarna för definitivt överförande av ett fartyg till tredje land inte får överstiga de högsta belopp för skrotningsbidrag som anges i föregående punkt 1.1 a, minskat med 50 procent.
74. I förevarande fall har kommissionen ansett att klagandens åsidosättanden av villkoren för beviljande av ekonomiskt stöd inte ändrar det faktum att klaganden faktiskt hade överfört fartyget Ibsa Cuarto till det gemensamma företaget. Kommissionen beslöt därför att beräkna det definitiva stödbeloppet som klaganden hade rätt till genom att från nedsättningen undanta den del av stödet som var kopplat till överföringen. Kommissionen grundade sig härvidlag på vad som för ett liknande fall anges i förordning nr 3699/93. Kommissionen beräknade följaktligen vad som skulle ha tillfallit klaganden med stöd av punkt 1.1 a i bilaga 4 till förordningen och minskade därefter denna summa med 50 procent. Det belopp som erhölls genom denna operation ansågs utgöra den del av stödet som skulle lämnas oförändrad oavsett det förhållandet att fartyget hade lämnat de argentinska vattnen.
75. Klaganden har hävdat att denna beräkning, till skillnad från vad förstainstansrätten har fastställt, utgör en direkt tillämpning av förordning nr 3699/93. Skälet till detta är att kommissionen inte använde de till fiskeavtalet fogade tabellerna för att beräkna det totala stödbelopp som, med stöd av kriteriet enligt förordning nr 3699/93, därefter skulle minskas med 50 procent. Kommissionen använde i stället denna förordning för att beräkna ett hypotetiskt bruttobelopp för stödet, på vilket den därefter tillämpade minskningen. Därigenom fastställde kommissionen utan grund den del av stödet som skulle lämnas oförändrad till en otillbörligt låg nivå.
76. Jag erinrar om att förstainstansrätten i den överklagade domen har funnit att varken de två rättsakter som ligger till grund för det ifrågasatta beslutet (förordning nr 4253/88 och förordning nr 3447/93), eller fiskeavtalet innehåller några specifika bestämmelser om vilken del av stödet som skall utbetalas för överföring av ett gemenskapsfartyg. Härav har förstainstansrätten dragit slutsatsen att ”[k]ommissionen, som endast var bunden av proportionalitetsprincipen vid beräkningen av det slutgiltiga stödbelopp som sökanden hade rätt till, hade fog för att analogt söka ledning i bestämmelserna i förordning nr 3699/93 för att fastställa det belopp som sökanden hade rätt till på grund av att fartyget överförts. Genom att agera på detta sätt visade kommissionen prov på sin vilja att harmonisera behandlingen av det gemensamma företag som bildats inom fiskeavtalet med de gemensamma företag som omfattades av tillämpningsområdet för förordning nr 3699/93”.(25)
77. Mot bakgrund härav måste det vid bedömningen av den ifrågavarande grunden avgöras huruvida en analog tillämpning av bestämmelsen i den ovannämnda förordningen i förevarande fall var en rimlig operation som var ägnad att säkerställa skyddet för gemenskapens ekonomiska intressen, eller huruvida den i stället har lett till en beräkning av det definitiva stödet som på ett oproportionerligt sätt missgynnar SAEV.
78. Jag noterar i detta avseende att stöd som beviljas för bildandet av ett gemensamt företag, inom ramen antingen för förordning nr 3699/93 eller för fiskeavtalet, åtminstone teoretiskt sett inbegriper två delar. Den ena delen hänför sig till att ett fartyg stryks ur gemenskapsregistret, den andra delen till de finansiella bidragen till ett gemensamt företag.
79. Även om det är riktigt att ordalydelsen i punkt 1.1 a i bilaga 4 till förordningen inte i sig förefaller ge möjlighet att fastställa storleken av varje del, kan man dock av punkt 1.1 b indirekt utläsa det högsta beloppet för den del som hänför sig till avförandet från registret. Eftersom det i punkt 1.1 b föreskrivs att det för den definitiva överföringen av ett fartyg som sker utan samband med bildandet av ett gemensamt företag kan beviljas ett stöd som uppgår till högst 50 procent av det stöd som föreskrivs för bildandet av ett gemensamt företag enligt punkt 1.1 a, kan den del som avser fartygets överföring inte heller inom ramen för det ”fulla” stödet enligt punkt 1.1 a överstiga 50 % av det totala stödet.
80. Vad avser fiskeavtalet finner jag däremot ingen omständighet som gör det möjligt att indirekt fastställa storleken av de två delarna av stödet. Jag ser dock inte några skäl till att det, om fartygets beskaffenhet är densamma, för den del som hänför sig till dess avförande från registret skall fastställas en högsta gräns som är högre än den som föreskrivs i förordning nr 3699/93. Den fördel som avförandet från registret innebär för gemenskapen i strukturellt hänseende är nämligen, bortsett från fartygets slutliga destination, densamma. Den skillnad i fråga om det totala stödets storlek som en fartygsägare erhåller i det ena respektive i det andra sammanhanget skall enligt min mening tillskrivas den del som är förenad med de finansiella bidragen till det gemensamma företaget.
81. Jag anser därför att det var med rätta som förstainstansrätten kvalificerade kommissionens förfarande som en analog tillämpning av förordning nr 3699/93, med iakttagande av proportionalitetsprincipen.
82. Jag vill tillägga att klaganden i vart fall inte kan göra gällande att den lidit någon skada härav, eftersom kommissionen inte var skyldig att för den del av stödet som var kopplad till avförandet från registret fastställa beloppet till maximibeloppet. I punkt 1.1 b i bilaga 4 till förordning nr 3699/93 föreskrivs att bidragen för definitivt överförande av ett fartyg till tredje land inte får överstiga
de högsta belopp för avförandebidrag som anges i punkt 1.1 a, minskat med 50 procent. Även om kommissionen hade valt att hämta utgångsbeloppet från tabellerna i fiskeavtalet, snarare än från de mindre generösa tabellerna i förordningen, tror jag därför inte att proportionalitetsprincipen, i avsaknad av närmare bestämmelser härom i lagstiftningen, hade hindrat kommissionen från att fastställa det belopp som tillkommer klaganden för avförandet av fartyget från registret till en motsvarande (eller lägre) nivå än den nivå som faktiskt fastställts. Kommissionen hade nämligen lagenligt kunnat utnyttja sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt den ovannämnda bestämmelsen för att tillämpa en högre procentsats för nedsättningen än 50 procent.
83. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag därför att domstolen förkastar den fjärde grunden.
E – Den femte grunden
84. Enligt klaganden borde kommissionen ha ansett att fartyget Vieirasa XII hade lämnat de argentinska vattnen på grund av force majeure, det vill säga på grund av att de argentinska fiskeresurserna uttömts och att de argentinska myndigheterna som en följd härav föreskrivit förbud eller begränsningar för fisket. Genom sin motsatta bedömning på denna punkt har förstainstansrätten enligt klaganden gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
85. Kommissionen har inledningsvis invänt att denna anmärkning inte kan upptas till sakprövning, eftersom klaganden i första instans aldrig åberopade att force majeure förelegat.
86. I detta avseende skall genast påpekas att klaganden, såvitt framgår av handlingarna från förstainstansrätten, i första instans inte har åberopat någon grund som rör en skyldighet för kommissionen att kvalificera de ifrågavarande omständigheterna som force majeure. Klaganden har i samband med grunden med rubriken ”problem som uppkommit genom subsidiär tillämpning av de allmänna bestämmelserna om gemensamma företag” endast invänt mot en påstådd motstridighet mellan det sätt som använts för att beräkna nedsättningen av stödet och det förhållandet att kommissionen under förfarandet medgivit att fartygets avsegling från de argentinska vattnen vid den tidpunkt när de argentinska myndigheterna ensidigt utfärdade fiskeförbud skedde mot bakgrund av force majeure.(26)
87. Förstainstansrätten har dock själv medgivit att klaganden i första instans hävdat att ”det [hade] varit nödvändigt
att lämna argentinska farvatten, eftersom fiskeresurserna i Argentinas exklusiva ekonomiska zon uttömts och de argentinska myndigheterna till och med infört förbud eller begränsningar för fisket”.(27)
88. Det kan således inte helt uteslutas att den ifrågavarande grunden kan anses vara en utveckling av vad som åberopats i första instans. Jag anser dock inte att jag behöver uppehålla mig vid denna fråga, eftersom anmärkningen enligt min mening i vart fall är klart ogrundad.(28)
89. Det räcker nämligen att erinra om att enligt fast rättspraxis ”skall force majeure-begreppet ... inte begränsas till att avse en absolut omöjlighet, utan skall anses åsyfta onormala och oförutsebara omständigheter, utanför den berörde näringsidkarens kontroll, vars följder, trots iakttagandet av all vederbörlig omsorg, inte kunde ha undvikits”.(29) Även om det godtas att uttömmandet av de argentinska fiskeresurserna och de följande restriktiva åtgärderna är onormala omständigheter kan de, såsom kommissionen med rätta har noterat, förvisso inte anses vara oförutsebara. Enligt min mening kan det således, utan att de ytterligare anmärkningar som klaganden anfört i samband med denna grund behöver prövas, fastställas att de ovannämnda omständigheterna inte kan kvalificeras som force majeure.
90. Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslår jag att domstolen förkastar den femte grunden.
F – Den sjätte grunden
91. Genom den sista grunden har SAEV hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt fiskeavtalet när den fastställde att ”en upplysnings- och lojalitetsplikt åvilar mottagare av ekonomiskt gemenskapsstöd. Denna plikt utgör en del av systemet för sådana stöd och är nödvändig för att dessa skall fungera tillfredsställande. I enlighet med denna plikt skulle sökandena emellertid ha upplyst kommissionen om de svårigheter som uppkommit när projekten genomfördes”.(30)
92. Förstainstansrätten har enligt klaganden dessutom gjort en felaktig bedömning när den fastställde att ”[d]e fartyg som använts av de gemensamma företagen ... i vart fall inte [borde] ha lämnat Argentinas exklusiva ekonomiska zon utan föregående tillstånd från kommissionen, eftersom utnyttjande och beredning av fiskeresurserna i Argentina utgjorde ett av de främsta villkoren för att det ekonomiska gemenskapsstödet skulle beviljas”.(31)
93. Enligt klaganden var de argentinska myndigheternas uttryckliga tillstånd –med hänsyn till dels att dessa myndigheter ensamma var behöriga att reglera formerna för fartygens verksamhet, dels att kommissionen i vart fall hade underrättats om vad som hänt via den gemensamma kommittén – i sig tillräckligt för att rättfärdiga att företaget lämnade de argentinska vattnen.
94. Klaganden har slutligen hävdat att eftersom de gemensamma företagens organisation underrättat kommissionen om att fiskeresurserna uttömts och om de åtgärder som de argentinska myndigheterna vidtagit, var det fel av förstainstansrätten att hävda att ”[r]iktiga upplysningar hade gjort det möjligt för kommissionen att vidta eventuella åtgärder för att anpassa fiskeavtalet till de nya omständigheterna i enlighet med artikel 9.1 i detta avtal”.(32)
95. Jag erinrar om att jag vid undersökningen av den andra grunden redan har kommit till slutsatsen att förstainstansrättens uppfattning att det ifrågasatta beslutet var en ensidig gemenskapsåtgärd var riktig (se ovan punkt 49). Jag vill därför endast tillägga att, såsom kommissionen med rätta har påpekat, det för varje väsentlig förändring av ett projekt, i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 4253/88, krävs tillstånd av kommissionen. Eftersom det ifrågasatta beslutet hör till gemenskapsdelen av fiskeavtalet kunde de argentinska myndigheternas tillstånd inte i sig kompensera för det förhållandet att kommissionen inte underrättats.
96. Jag erinrar dessutom, i likhet med domstolen, om att ”det är absolut nödvändigt att de som ansöker om stöd lämnar tillförlitlig och icke missledande information till kommissionen för att det system som gör det möjligt att kontrollera att gemenskapsfonderna används på ett lämpligt sätt skall fungera tillfredsställande”.(33)
97. Åsidosättandet av denna upplysnings- och lojalitetsplikt medför således i sig en befogenhet för kommissionen att sätta ned det stöd som beviljats, med förbehåll för att kommissionen kan erhålla upplysningar genom andra källor och de följder som överlämnandet av sådana upplysningar kan få.
98. På grundval av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall förkasta även den sista grunden.
G – Slutsats
99. Med hänsyn till att alla de grunder som SAEV anfört enligt min mening antingen skall avvisas eller annars saknar fog och talan därför inte kan bifallas, föreslår jag att domstolen skall lämna talan i dess helhet utan bifall.
H – Rättegångskostnader
100. Mot bakgrund av artikel 69.2 i rättegångsreglerna, och med hänsyn till att överklagandet skall ogillas, anser jag att klaganden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Förslag till avgörande
På grund av vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall ogilla överklagandet av förstainstansrättens dom av den 3 april 2003 i de förenade målen T-44/01, T 119/01 och T-126/01, Eduardo Vieira m.fl. mot kommissionen, och förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
(1) .
(2)
–	Dom av den 3 april 2003 i de förenade målen T-44/01, T-119/01 och T-126/01, Eduardo Vieira m.fl. mot kommissionen (REG 2003, s. II-1209).
(3)
–	Avtalet om förbindelser inom havsfiskesektorn mellan gemenskapen och Republiken Argentina (EGT L 318, 1993, s. 2; svensk specialutgåva, område 4, volym 5, s. 147).
(4)
–	Beslut K (2001) 680 slutlig, ej publicerat.
(5)
–	EGT L 318, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 5, s. 146.
(6)
–	EGT L 374, s. 1. Denna förordning har ändrats genom förordning (EEG) nr 2082/93 (EGT L 193, s. 20; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 30).
(7)
–	EGT L 346, s. 1; svensk specialutgåva, område 4, volym 5, s. 198.
(8)
–	EGT L 376, s. 7. Denna förordning har i tur och ordning ändrats genom rådets förordning (EEG) nr 3944 av den 20 december 1990 (EGT L 380, s. 1), rådets förordning (EEG) nr 2794 av den 21 september 1992 (EGT L 282, s. 3) och rådets förordning (EEG) nr 3946 av den 19 december 1992 (EGT L 401, s. 1).
(9)
–	Se artikel 9 i rådets förordning (EEG) nr 2080/93 av den 20 juli 1993 om tillämpningsbestämmelser för förordning (EEG) nr 2052/88 vad gäller Fonden för fiskets utveckling (EGT L 193, s. 1).
(10)
–	Inofficiell översättning.
(11)
–	Punkt 41.
(12)
–	Punkt 94.
(13)
–	Dom av den 29 april 2004 i de förenade målen C-199/01 P och C-200/01 P, IPK-München mot kommissionen (REG 2004, s. I-0000), punkterna 48 och 49. Se dessutom domstolens beslut av den 25 mars 1998 i mål C-174/97 P, FFSA m.fl. mot kommissionen (REG 1998, s. I-1303), punkt 24, och dom av den 6 mars 2003 i mål C-41/00 P, Interporc mot kommissionen (REG 2003, s. I-2125), punkt 16.
(14)
–	Domen i det ovannämnda målet IPK-München mot kommissionen, punkt 50. Se dessutom dom av den 13 juli 2000 i mål C-210/98 P, Salzgitter mot kommissionen (REG 2000, s. I-5843), punkt 43, domen i det ovannämnda målet Interporc mot kommissionen (punkt 17), samt beslut av den 11 november 2003 i mål C-488/01 P, Martinez mot Europaparlamentet (REG 2003, s. I‑0000), punkt 39.
(15)
–	Punkt 85.
(16)
–	Punkt 86.
(17)
–	Punkterna 87–89.
(18)
–	Punkterna 90 och 91. Den citerade texten är hämtad från punkt 91.
(19)
–	Punkt 92.
(20)
–	Mina kursiveringar.
(21)
–	Se artikel 4.2 i protokoll 1.
(22)
–	Se punkt 110.
(23)
–	Punkt 158.
(24)
–	Dom av den 12 februari 2004 i mål C-330/01, Hortiplant mot kommissionen (REG 2004, s. I‑0000), punkt 36. Se dessutom dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), punkt 24, av den 7 november 2002 i de förenade målen C-24/01 P och C-25/01 P, Glencore och Compagnie Continentale mot kommissionen (REG 2002, s. I-10119), punkt 65.
(25)
–	Punkt 163.
(26)
–	Punkt 105 i ansökan i första instans.
(27)
–	Punkt 123. Min kursivering.
(28)
–	Se domstolens dom av den 26 februari 2002 i mål C-23/00 P, rådet mot Boehringer (REG 2002, s. I-1873), punkterna 51 och 52. Av denna dom framgår att gemenskapsdomstolarna av processekonomiska skäl kan ogilla en talan utan att behöva pröva svarandens invändning om rättegångshinder.
(29)
–	Dom av den 17 oktober 2002 i mål C-208/01, Parras Medina (REG 2002, s. I-8955), punkt 19, och däri angiven rättspraxis.
(30)
–	Punkt 124.
(31)
–	Punkt 125.
(32)
–	Punkt 124.
(33)
–	Dom av den 24 januari 2002 i mål C-500/99 P, Conserve Italia mot kommissionen (REG 2002, s. I-867), punkt 100, som bekräftar förstainstansrättens dom av den 12 oktober 1999 i mål T‑216/96, Conserve Italia mot kommissionen (REG 1999, s. II-3139), punkt 71. Se dessutom förstainstansrättens dom av den 17 oktober 2002 i mål T-180/00, Astipesca mot kommissionen (REG 2002, s. II-3985), punkt 93, och av den 28 januari 2004 i mål T-180/01, Euroagri mot kommissionen (REG 2004, s. II-0000), punkt 83.