62008CC0301
JÁN MAZÁK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. június 25. (
1
)
C-301/08. sz. ügy
Irène Bogiatzi, férjezett neve: Ventouras
kontra
Deutscher Luftpool és társai
„Közlekedéspolitika — 2027/97/EK rendelet — Varsói Egyezmény — A légi fuvarozók baleset esetén fennálló felelőssége — A kártérítési kereset benyújtásának határideje”
I – Bevezetés
1.
2008. május 26-i határozatával, amely a Bírósághoz érkezett, a Cour de cassation (Semmítőszék) (Luxemburg) az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmében számos kérdést terjesztett a Bíróság elé a légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló, 2027/97/EK tanácsi rendelet (
2
) (a továbbiakban: 2027/97 rendelet) értelmezéséről, a nemzetközi légifuvarozásra vonatkozó egyes szabályok egységesítéséről szóló, Varsóban, aláírt egyezménnyel (a továbbiakban: Varsói Egyezmény) összefüggésben.
2.
A kérdések Irène Bogiatzi által a Luxair és a német jog alapján bejegyzett társaság, a Deutscher Luftpool ellen benyújtott kártérítési kereset alapján indított eljárással összefüggésben merültek fel, mivel I. Bogiatzi egy Luxair repülőgépbe való beszállás során 1998. december 21-én (a továbbiakban: alapügyben szereplő tényállás idején) balesetet szenvedett.
3.
Annak megállapítása érdekében, hogy I. Bogiatzi kártérítés iránti keresetindítási joga megszűnt-e, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a Varsói Egyezmény 29. cikke, amely e keresetek benyújtása tekintetében kétéves határidőt biztosított, az előtte folyamatban lévő ügyben alkalmazandó-e annak ellenére, hogy a 2027/97 rendelet erre kifejezetten nem utal, igenlő válasz esetén továbbá ezen határidő esetében bekövetkezhet-e nyugvás vagy félbeszakadás, illetve annak alkalmazásáról le lehet-e mondani.
4.
E tekintetben azonban az előterjesztett első kérdés előzetesen azt a problémát veti fel, hogy a Bíróság hatásköre az EK 234. cikk alapján kiterjed-e a Varsói Egyezmény értelmezésére, és ha igen, milyen mértékben.
II – Jogi háttér
A – A Varsói Egyezmény
5.
A Varsói Egyezmény többek között a légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségének szabályait tartalmazza. Többször módosították, különösen a 1955. szeptember 28-i hágai jegyzőkönyvvel, az guadalajarai egyezménnyel, valamint az négy kiegészítő jegyzőkönyvvel.
6.
Noha a Közösség maga nem részese a Varsói Egyezménynek, az alapügyben szereplő tényállás idején mind a 15 tagállam csatlakozott hozzá.
7.
A Varsói Egyezmény alapügyben szereplő tényállás idején hatályos szövegének 29. cikke a kártérítési keresetek tekintetében az alábbiakról rendelkezik:
„(1)   A kártérítési keresetet jogvesztés terhével két éven belül kell megindítani a rendeltetési helyre történt megérkezéstől vagy pedig attól a naptól számítva, amikor a légi járműnek meg kellett volna érkeznie, vagy amikor a fuvarozás megakadt.
(2)   A határidő számításának módját a perbíróság törvénye állapítja meg.”
8.
A nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló egyezményt (a továbbiakban: Montreali Egyezmény) (
3
), amelynek célja a Varsói Egyezmény és a kapcsolódó jogi eszközök modernizálása és konszolidációja, 1999. május 28-án Montrealban írták alá. A Közösség részéről írták alá, és a Montreali Egyezmény megkötéséről szóló 2001/539/EK tanácsi határozat (
4
) erősítette meg.
9.
A Montreali Egyezmény, amelynek mind a Közösség, mind a 27 tagállam részese, 2003. november 4-én, vagyis az alapügyben szereplő tényállás idejét követően lépett hatályba. Meg kell azonban jegyezni, hogy az egyezmény „Kereset benyújtásának korlátozása” című 35. cikke megegyezik a Varsói Egyezmény 29. cikkével.
B – A 2027/97 rendelet
10.
A légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló 2027/97 rendelet az alapügyben szereplő tényállás idején hatályos változatának a jelen ügyben lényeges része a következő:
„(1)
[…] a közös közlekedéspolitika keretén belül szükség van a légi balesetet szenvedett utasok védelme színvonalának javítására;
(2)
[…] a baleset esetén fennálló felelősségre vonatkozó szabályokat a nemzetközi légifuvarozásra vonatkozó egyes szabályok egységesítéséről szóló, Varsóban 1929. október 12-én aláírt egyezmény, illetve ezen egyezmény hágai módosítása, valamint az guadalajarai egyezmény – a továbbiakban egységesen Varsói Egyezmény – szabályozza az adott esetben alkalmazandó egyezmény szerint; […] a Varsói Egyezményt világszerte egyaránt alkalmazzák az utasok és a légifuvarozók érdekében;
(3)
[…] a felelősség Varsói Egyezményben meghatározott határa túl alacsony a mai gazdasági és szociális viszonyok között, és ez gyakran hosszadalmas jogi eljárásokhoz vezet, melyek ártanak a légi közlekedésről alkotott általános képnek; […] ennek eredményeképpen a tagállamok különböző mértékben felemelték a felelősség határát, ami a nemzetközi repülési piacon egymástól eltérő közlekedési feltételeket eredményezett;
(4)
[…] ezenfelül a Varsói Egyezmény kizárólag a nemzetközi közlekedésre vonatkozik; […] a repülés belső piacán eltörölték a nemzeti és nemzetközi közlekedés közötti megkülönböztetést; […] emiatt azonos mértékű és természetű felelősség szükséges a nemzeti és a nemzetközi közlekedés terén;
(5)
[…] a Varsói Egyezmény teljes felülvizsgálata és módosítása már jó ideje esedékes, és hosszú távon egységesebb és alkalmazhatóbb intézkedéseket eredményezne nemzetközi szinten a légi fuvarozók balesetek esetén fennálló felelősségét illetően; […] a Varsói Egyezményben megállapított felelősség határának emelésére irányuló erőfeszítéseket többoldalú tárgyalások keretében folytatni kell;
[…]
(7)
[…] szükség van a felelősség valamennyi, a Varsói Egyezmény 22. cikkének (1) bekezdése szerinti, illetve minden egyéb jogszabályi vagy szerződéses pénzügyi korlátozásának a megszüntetésére a jelenlegi nemzetközi folyamatoknak megfelelően;
[…]”
11.
A 2027/97 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése előírja:
„Az e rendeletben szereplő és az (1) bekezdésben meg nem határozott fogalmak megegyeznek a Varsói Egyezményben használtakkal.”
12.
Az 5. cikk (1) és (3) bekezdése előírja:
„(1)   A közösségi légifuvarozó késedelem nélkül, de minden esetben legkésőbb a kártérítésre jogosult személy azonosítását követő tizenöt nap múlva olyan előleget fizet, amely az elszenvedett anyagi sérelemmel arányosan lehetővé teszi az azonnali szükségletek fedezését.
[…]
(3)   Az előleg kifizetése nem jelenti a felelősség elismerését, és levonható a közösségi légifuvarozó felelőssége alapján később fizetett összegekből, de nem követelhető vissza, kivéve a 3. cikk (3) bekezdésében meghatározott esetekben, és olyan esetekben, amikor a későbbiek során bebizonyosodik, hogy az előlegben részesült személy hibájából ered a kár, vagy hozzájárult ahhoz, vagy e személy nem jogosult kártérítésre.”
13.
Az alapügyben szereplő tényállás idejét követően a 2027/97 rendeletet a 2002. május 13-i 889/2002 parlamenti és tanácsi rendelet (
5
) (a továbbiakban: 889/2002 rendelet) módosította.
III – A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14.
Amint az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, I. Bogiatzi a luxembourgi repülőtéren 1998. december 21-én a Luxair egyik repülőgépébe történő beszállás közben a luxembourgi repülőtér betonjára esett.
15.
2003. december 22-én I. Bogiatzi a Deutscher Luftpool és a Luxair ellen nyújtott be keresetet a Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (luxemburgi körzeti bíróság) előtt, a 2027/97 rendelet és a Varsói Egyezmény alapján arra hivatkozva, hogy e társaságokat egyetemlegesen kell kötelezni az általa elszenvedett kár megtérítésére.
16.
Miután megállapította, hogy a keresetet a baleset után öt évvel nyújtották be, a Tribunal d’arrondissement de Luxembourg kijelentette, hogy a kereset elkésett, mivel a Varsói Egyezmény 29. cikkében meghatározott, kártérítési kereset benyújtására nyitva álló határidő után nyújtották be. E tekintetben a bíróság azt az álláspontot foglalta el, hogy ez olyan objektív határidő, amelynek esetében nem következhet be nyugvás vagy félbeszakadás.
17.
I. Bogiatzi fellebbezése alapján a luxemburgi Cour d’appel (fellebbviteli bíróság) 2007. március 28-i ítéletével a fellebbezést a Le Foyer Assurance SA biztosító társaság és a luxemburgi állam elleni részben elfogadhatatlannak nyilvánította, a fennmaradó részben azonban lényegében helybenhagyta az elsőfokú bíróság által megállapítottakat.
18.
Az alapeljárásban a Cour de cassation feladata, hogy az I. Bogiatzi által az említett ítélet azon megállapítása ellen benyújtott jogorvoslatot elbírálja, mely szerint I. Bogiatzi keresetindítási joga a Luxair légifuvarozóval és biztosítójával, a Deutscher Luftpoollal szemben megszűnt. A fellebbezés számos jogalapra hivatkozik, többek között a 2027/97 rendelet megsértésére. I. Bogiatzi különösen azt kifogásolja, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó helyzetben a Varsói Egyezmény 29. cikke által meghatározott kétéves határidő került alkalmazásra.
19.
E körülmények között a Cour de cassation az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
A nemzetközi légifuvarozásra vonatkozó egyes szabályok egységesítéséről szóló, Varsóban, 1929. október 12-én aláírt és Hágában, módosított egyezmény, amelyre a 2027/97/EK rendelet utal, a közösségi jogrend olyan szabályát képezi-e, amelynek értelmezésére a Bíróság az EK 234. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik?
2)
A légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló, 1997. október 9-i 2027/97/EK rendeletnek a baleset időpontjában, vagyis hatályos változatát akként kell-e értelmezni, hogy az abban kifejezetten nem szabályozott kérdések vonatkozásában továbbra is a Varsói Egyezményt, jelen esetben annak 29. cikkét kell alkalmazni a Közösség tagállamai közötti valamely légi járatra?
3)
Az első és a második kérdésre adott igenlő válasz esetén a Varsói Egyezmény 29. cikkét a 2027/97/EK rendelettel összefüggésben akként kell-e értelmezni, hogy az e cikkben előírt kétéves határidő esetében bekövetkezhet nyugvás vagy félbeszakadás, illetve, hogy a légifuvarozó vagy annak biztosítója lemondhat e határidő érvényesítéséről olyan jogcselekmény révén, amelyet a nemzeti bíróság a felelősség elismeréseként értékel?”
IV – Jogi elemzés
A – A felek fő érvei
20.
A jelen eljárásban I. Bogiatzi, a Luxair, a francia kormány, valamint a Bizottság nyújtottak be írásbeli észrevételeket. E felek mindegyike képviseltette magát a 2009. március 19-én tartott tárgyaláson is.
21.
Az első kérdés tekintetében I. Bogiatzi állítása szerint az EK 234. cikk értelmében a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a Varsói Egyezmény értelmezésére. Mivel a 2027/97 rendelet hivatkozik ezen egyezményre, ez utóbbit közösségi intézmény aktusához hasonlónak kell tekinteni, amely a közösségi jogrend részét képezi. Ezenkívül az egységes jogalkalmazás a Bíróság általi értelmezést teszi szükségessé, mivel a 2027/97 rendelet célja a légifuvarozók felelősségével összefüggésben a harmonizáció megvalósítása.
22.
A Bizottság és a francia kormány ezzel szemben azt állítja, hogy az első kérdésre nemleges választ kell adni. Mivel a Közösség nem részese a Varsói Egyezménynek, ez utóbbi az EK 234. cikk értelmében nem tekinthető közösségi intézmény olyan aktusához hasonlónak, amelynek értelmezésére a Bíróság hatásköre kiterjed.
23.
Ezt kiegészítve a francia kormány megjegyzi különösen, hogy a Közösség nem vette át a korábban a tagállamok által gyakorolt hatásköröket a Varsói Egyezmény alkalmazása körében, következésképpen nem lehet arra hivatkozni, hogy ez utóbbi egyezmény rendelkezései a Közösséget kötelezik az International Fruit Company és társai ügyben hozott ítéletet (
6
) követően kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében.
24.
A francia kormány és Bizottság elképzelhetőnek tartja ugyanakkor, hogy az a tény, amely szerint a 2027/97 rendelet a Varsói Egyezményre hivatkozik, bizonyos hatást gyakorolhat a Bíróságnak az EK 234. cikk alapján fennálló hatáskörére.
25.
E tekintetben a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy a Bíróságnak kizárólag a Varsói Egyezmény azon rendelkezéseinek értelmezésére terjed ki a hatásköre, amelyekre a 2027/97 rendelet utal. A francia kormány ehhez hasonlóan azzal érvel, hogy a 2027/97 rendeletben szereplő utalásokra tekintettel a Bíróság a Varsói Egyezményt a rendelet rendelkezéseinek az egyezménnyel összhangban való értelmezése érdekében értelmezheti. (
7
)
26.
A Luxair szerint a Bíróságnak nem feladata, hogy jelen ügyben a Varsói Egyezményt értelmezze, ehelyett az EK 307. cikk alkalmazása a feladata, amelynek értelmében az EK-Szerződés előtt kötött megállapodások nem érintik a közösségi jog rendelkezéseit.
27.
A második kérdés tekintetében I. Bogiatzi lényegében arra hivatkozik, hogy a Varsói Egyezmény – és különösen annak 29. cikke – csak akkor alkalmazható, ha a 2027/97 rendeletben erre vonatkozó kifejezett utalás szerepel. A Varsói Egyezmény vonatkozó rendelkezéseire való kifejezett utalás hiányában e rendelkezésnek önálló értelmezést kell adni. Mint az a 2027/97 rendelet jogalkotási előzményeiből és a (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, a közösségi jogalkotó célja az volt, hogy a légifuvarozók felelősségét kizárólag e rendelkezés szabályozza, és a felelősség Varsói Egyezmény szerinti korlátozását megszüntesse. Ha a Varsói Egyezmény 29. cikke továbbra is alkalmazandó volna, a rendelet célja – nevezetesen a felelősség feltételeinek harmonizációja – nem valósulna meg.
28.
Végezetül I. Bogiatzi szerint a kártérítési kereset benyújtásának határidejét nem lehet a tagállamok eljárási autonómiájára bízni. Mindenesetre a Varsói Egyezmény által lefektetett kétéves határidő nem felel meg az egyenértékűség és a teljes érvényesülés követelményeinek.
29.
Ezzel szemben a Luxair, a francia kormány és a Bizottság lényegében azt állítja, hogy a kártérítési kereset benyújtására nyitva álló határidőt továbbra is a Varsói Egyezmény 29. cikke szabályozza.
30.
A Luxair ezzel összefüggésben felhívja arra a figyelmet, hogy a 2027/97 rendelet nem rendelkezik ilyen határidőkről. Ezért tehát nincs ellentmondás e rendelet és a Varsói Egyezmény között. Mivel a Varsói Egyezményt olyan államok is ratifikálták, amelyek az Európai Uniónak nem tagállamai, és amelyek továbbra is az Egyezmény rendelkezéseinek hatálya alatt állnak, ideértve annak 29. cikkét is, a Bíróságnak el kell ismernie ezen egyezmény jelen ügyben való elsőbbségét.
31.
A francia kormány szerint a 2027/97 rendeletnek nem az a célja, hogy a Varsói Egyezményt teljes egészében felváltsa, és a jogbiztonság elvére tekintettel e szerep a rendeletre hallgatólagosan sem vetíthető ki. Ezzel szemben, ahogyan az a 2027/97 rendelet preambulumából kitűnik, azt a célt szolgálja, hogy a légi balesetet szenvedett utasok védelmének színvonalát javítsa, azonban csak bizonyos szempontból, ide nem értve például az eljárási határidők kérdését, amelyre a rendelet nem tér ki.
32.
A Bizottság emellett rámutat arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek részletes eljárási szabályait, amelyek a közösségi jogból erednek a jogalanyok számára. (
8
) Amennyiben a tagállamok a Varsói Egyezmény részesei, az abban foglalt eljárási szabályokat a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügyhöz hasonló ügyekben a nemzeti jogrend szerint alkalmazni kell. A Bizottság végezetül kételkedik abban, hogy ésszerűen feltehető az, hogy a 2027/97 rendelet megfelelő alternatíva híján kizárná a kérdéses eljárási szabályok alkalmazását.
33.
A harmadik kérdés tekintetében I. Bogiatzi azt indítványozza, hogy arra igenlő választ kell adni. Álláspontjának alátámasztása végett különösen a francia Cour de cassation (Semmítőszék) által a Varsói Egyezmény 29. cikkének adott értelmezésre, valamint mind a Varsói Egyezmény, mind pedig a 2027/97 rendelet tárgyára és céljára hivatkozik, amelyek megszorító értelmezés esetén meghiúsulnának. Ezért, noha ezen eszközök célja, hogy a balesetek áldozatai számára gyors és bíróságon kívüli kártalanítást biztosítson, az egyezség elérésének megkísérlése az érintett áldozat számára jelentős kockázatokat rejt, ha a Varsói Egyezmény 29. cikkében meghatározott jogvesztő határidő esetében valóban nem következhet be nyugvás vagy félbeszakadás, és arról lemondani sem lehet.
34.
A Luxair, a francia kormány és a Bizottság lényegében arra hivatkozik, hogy – mivel a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a Varsói Egyezmény értelmezésére – a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a 29. cikkben meghatározott jogvesztő határidő esetében bekövetkezhet-e nyugvás vagy félbeszakadás, illetve arról le lehet-e mondani, és ha igen, akkor milyen feltételek között.
35.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy az eljárási autonómia elvére tekintettel a nemzeti bíróságnak minden esetben biztosítania kell, hogy a határidő megfelel az egyenértékűség és a teljes érvényesülés követelményeinek.
B – Értékelés
1. Bevezető megjegyzések
36.
Az első kérdés arra az előzetes kérdésre vonatkozik, hogy a Bíróság az EK 234. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik-e a Varsói Egyezmény és különösen a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy tárgyára tekintettel ez utóbbi 29. cikkének értelmezésére. Nyilvánvaló, hogy e kérdésre adandó nemleges válasz előrevetíti a harmadik kérdés elfogadhatatlanságát, amely e rendelkezés értelmezésére vonatkozik. A második kérdés ezzel szemben a 2027/97 rendelet értelmezésére vonatkozik, így nyilvánvalóan a közösségi jogra tartozik, amely tekintetében a Bíróság főszabály szerint döntést hozhat. E kérdés révén a kérdést előterjesztő bíróság elsősorban azt kívánja megállapítani, hogy a 2027/97 rendelet kizárja-e a Varsói Egyezmény 29. cikkének alkalmazását az előtte folyamatban lévő ügy körülményei között.
37.
Ezért a kérdés lényege általánosságban megfogalmazva valamely tagállamnak a másodlagos közösségi jogi aktuson, valamint más tagállamokkal és harmadik országokkal megkötött nemzetközi megállapodáson alapuló, lehetséges kötelezettségei közötti összefüggésre vonatkozik.
38.
Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a közösségi jog (különösen a 2027/97 rendelet) és a Varsói Egyezmény 29. cikke alapján fennálló lehetséges kötelezettségek közötti kölcsönhatás a vonatkozó határidők tekintetében valójában bonyolultabb, mint ahogyan azt az előterjesztett kérdések látszólag sugallják. Ezért először is, még akkor is, ha feltesszük, hogy a 2027/97 rendelet nem zárja ki, hogy a nemzeti bíróságok az egyezmény 29. cikkét alkalmazzák a rendelet által szabályozott kártérítési keresetekkel összefüggésben – különösen mivel ez utóbbi nem vonatkozik kifejezetten a határidő kérdésére –, lehetséges, hogy a közösségi jog egyes követelményeit, mint például amelyek az eljárási autonómiával összefüggésben kialakultak, tiszteletben kell tartani. Másodszor, még akkor is, ha megállapítjuk, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel az EK 234. cikk alapján a Varsói Egyezmény értelmezésére, ez nem jelenti azt, hogy a Bíróság nem veheti figyelembe az egyezményt a 2027/97 rendelet értelmezése céljából.
2. A Bíróság hatásköre a Varsói Egyezmény 29. cikkének értelmezésére
39.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 300. cikk (7) bekezdése értelmében az azon cikkben meghatározott feltételek mellett kötött megállapodások kötelezőek a Közösség intézményei és a tagállamok számára.
40.
Továbbá ezzel összefüggésben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a Tanács által az EK 300. cikk alapján kötött megállapodást a Közösség szempontjából az EK 234. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében intézmény által elfogadott aktushoz hasonlónak kell tekintetni, és amint a megállapodás hatályba lép, annak rendelkezései a közösségi jogrend szerves részét képezik. Következésképpen e jogrend értelmében a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az említett megállapodás előzetes döntéshozatal keretében történő értelmezésére. (
9
)
41.
Ez arra utalna, hogy mivel a Közösség nem részese a Varsói Egyezménynek, ezen egyezmény főszabály szerint nem válhat a közösségi jogrend szerves részévé, azaz olyanná, amelynek értelmezésére a Bíróság hatáskörrel rendelkezik.
42.
Kétségtelen, hogy az International Fruit Company és társai ügyben a Bíróság egyes körülmények fennállása esetén egyenértékűnek tekintette azt a helyzetet, amelyben a Közösség az EK 300. cikk alapján formálisan nemzetközi megállapodást kötött, azzal a helyzettel, amelyben egy nemzetközi megállapodás rendelkezése a Közösségre kötelezővé vált, mivel az EK-Szerződés alapján ez utóbbi a tagállamok által korábban gyakorolt hatáskört átvette a vonatkozó megállapodással szabályozott területen. (
10
)
43.
Ennek ellenére a nemzetközi légifuvarozás területén, azaz azon a területen, amelyre a Varsói Egyezmény kiterjed, úgy tűnik, hogy nem került sor az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a tagállamok által korábban gyakorolt hatáskörök teljes átruházására, amely az Egyezmény rendelkezéseit a Közösség számára kötelezővé tette volna. (
11
)
44.
Ezen túlmenően arra sem lehet ésszerűen hivatkozni – és a kérdést előterjesztő bíróság előtt a felek ezt nem is kísérelték meg – hogy a Varsói Egyezmény, különösen annak 29. cikke jogilag kötelező lenne a Közösségre, arra tekintettel, hogy a nemzetközi szokásjog kifejeződését jelentenék. (
12
)
45.
Végezetül az a tény, hogy a 2027/97 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése a Varsói Egyezményre hivatkozik, nem elég ahhoz, hogy annak 29. cikkét közösségi jogrend szerves részének tekintsük, amelynek értelmezésére a Bíróság az EK 234. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik.
46.
El kell ismerni, hogy a közösségi jog értelmezése során a Bíróság figyelembe veheti a nemzetközi jog, különösen a nemzetközi megállapodások vonatkozó szabályainak számos összefüggését, amelyek önmagukban formálisan nem kötelezőek a Közösség számára.
47.
Nyilvánvalóan ez az eset áll fenn, amikor és amennyiben a közösségi jog egy rendelkezése kifejezetten hivatkozik a nemzetközi jog valamely szabályára, és az érintett közösségi szabályba „foglalja” azt. (
13
) Erre szolgál példával a 2027/97 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése: e rendelkezés értelmében, ha a Bíróság a 2. cikk (1) bekezdésében meg nem határozott fogalommal találkozik, ugyanazon értelmezést kell alkalmaznia, mint amelyet a Varsói Egyezmény használ, és ebben a tekintetben „értelmeznie” kell az Egyezményt.
48.
Ezen túlmenően a közösségi jog értelmezése érdekében a Bíróság a nemzetközi jog vonatkozó rendelkezéseit akkor is megvizsgálja, ha erre nincs kifejezett utalás. Ez azt a tényt tükrözi, hogy a Közösség általában törekszik a hatáskörének a nemzetközi joggal összhangban történő gyakorlására, és ennek során különösen az EK 10. cikkben előírt jóhiszemű együttműködés elve szerint köteles a tagállamai számára fennálló nemzetközi kötelezettségek megfelelő figyelembevételére. (
14
)
49.
A jelen ügyben azonban nem vitatott, hogy a 2027/97 rendelet nem szabályozza a kártérítési keresetek benyújtása határidejének kérdését; e rendelet nem hivatkozik kifejezetten a Varsói Egyezmény 29. cikkére sem. Véleményem szerint tehát e rendelkezés értelmezése nem tekinthető úgy, hogy az a 2027/97 rendelet értelmezésével „vele jár”. Ennek megfelelően a Bíróságnak a Varsói Egyezmény 29. cikkének előzetes döntéshozatali eljárás keretében való értelmezésére vonatkozó hatáskörét véleményem szerint meg kell különböztetni a fent említett helyzetektől, amelyekben a Bíróság a nemzetközi megállapodást segédeszközként használta.
50.
A fentiek fényében az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Varsói Egyezmény 29. cikke nem része a közösségi jognak, amelynek értelmezésére a Bíróság az EK 234. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik.
51.
Az előbbi megfontolások alapján nem a Bíróságnak nem feladata megválaszolni a harmadik kérdést.
3. A kártérítési kereset benyújtására nyitva álló határidő
52.
Annak vizsgálata érdekében, hogy a 2027/97 rendelet fényében a Varsói Egyezmény 29. cikkének alkalmazása a nemzeti eljárásban mennyiben zárható ki, hasznosnak bizonyul először a jogrendszerek és az érintett eszközök közötti kapcsolat egyes vonatkozásainak felidézése.
53.
E tekintetben az EK 300. cikk (7) bekezdéséből és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a Közösség által kötött megállapodások megelőzik a másodlagos közösségi jogot, és – mivel a közösségi jogrend szerves részét képezik – az ezeknek ellentmondó nemzeti szabályokat is. (
15
)
54.
Mivel azonban, ahogyan az a fent elmondottakból kiderül, a Varsói Egyezmény szóban forgó rendelkezései nem kötelezőek a Közösségre, a jogszabályok összeütközése esetén nem előzik meg a 2027/97 rendeletet.
55.
Ezzel szemben meglehetősen nyilvánvaló, hogy a közösségi jog elsőbbségének elve értelmében a nemzeti bíróságok kötelesek biztosítani a közösségi jogi normák teljes érvényesülését, és ezáltal megtagadni az ennek ellentmondó bármely belső jogszabály alkalmazását, ideértve főszabály szerint az érintett tagállamra kötelező nemzetközi egyezmények szabályait is. (
16
) Ennek megfelelően azokban az esetekben, amelyekben a 2027/97 rendelet rendelkezései ellentmondanak a Varsói Egyezmény rendelkezéseinek, az előbbi főszabály szerint megelőzi az utóbbit, és ezáltal a nemzeti bíróságok előtt folytatott eljárásban az egyezmény ezen ellentmondással érintett rendelkezésének alkalmazását kizárná.
56.
Az elsőbbségre vonatkozó megállapítást természetesen az EK 307. cikk fényében kell megvizsgálni, amely előírja, hogy az egyrészről egy vagy több tagállam, másrészről egy vagy több harmadik állam által egymás között a Szerződés hatályba lépése előtt kötött megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket e szerződés rendelkezései nem érintik. E rendelkezés értelmében – amely főszabály szerint kiterjed a Varsói Egyezményre, mivel ez utóbbi a tagállamok és harmadik államok között korábban megkötött megállapodás – ezzel ellentétes közösségi szabály nem alkalmazandó a tagállam által korábban megkötött nemzetközi megállapodás miatt. Valamely tagállam tehát e rendelkezés alapján eltérhet a közösségi jogból eredő kötelezettségeitől, noha a Bíróság által e rendelkezésnek adott rendkívül megszorító értelmezés szerint csupán annyiban, amennyiben a harmadik országokkal szemben fennálló nemzetközi kötelezettségek teljesítése érdekében feltétlenül szükséges. (
17
)
57.
Jelen ügyben meg kell azonban jegyezni, hogy valójában semmilyen ilyen típusú közvetlen összeütközés nem merül fel a 2027/97 rendelet és a Varsói Egyezmény tekintetében, legalábbis amennyire ezen egyezmény 29. cikkében foglalt határidőről van szó, mivel álláspontom szerint e kérdést a rendelet tárgyi hatálya nem fedi le.
58.
Ezzel összefüggésben, eltekintve attól a ténytől, hogy a 2027/97 rendelet nyilvánvalóan nem tartalmaz kifejezett rendelkezést a kártérítési keresetek határideje tekintetében, az sem tűnik ki e rendelet tárgyából és céljából, hogy az ténylegesen a határidők kérdésének szabályozására irányulna, illetve közelebbről, hogy érinteni kívánná a Varsói Egyezmény 29. cikkében meghatározott határidőt.
59.
Jóllehet igaz, hogy – mint az a preambulumából, különösen pedig az (1) és (2) preambulumbekezdéséből kitűnik – a 2027/97 rendelet célja, hogy a légi balesetet szenvedett utasok védelmének a Varsói Egyezményben biztosított színvonalát javítsa, különösen a légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló szabályok tekintetében, meg kell jegyezni, hogy a rendelet preambulumbekezdései utalnak a közösségi légifuvarozók felelősségének egyes anyagi jogi vonatkozásaira, úgymint a pénzügyi korlátokra és a Közösség légifuvarozói számára nyitva álló, a Varsói Egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése szerinti védekezés lehetőségére. (
18
) Mi több, e kérdéseket a rendelet rendelkező része is szabályozza. Ezzel szemben a rendelet preambuluma – és nem is szólva a rendelkező részéről – nem utal a kártérítési kereset benyújtásának eljárási feltételeire, úgymint a Varsói Egyezmény 29. cikke által meghatározott határidőre.
60.
E körülmények között a rendelet egyik rendelkezését nem lehet úgy értelmezni, hogy legalábbis közvetve rendelkezne a kártérítési kereset benyújtásának határidejéről, és ennek következtében a Varsói Egyezmény 29. cikkében meghatározott határidő alkalmazásának kizárásáról. Mint ugyanis a Bizottság helyesen rámutatott, nehéz azt feltételezni, hogy a 2027/97 rendelet célja hogy ezen eljárási szabály alkalmazásának kizárása lenne, ha ugyanakkor semmilyen más alternatívát nem fogalmaz meg.
61.
Amennyiben tehát a 2027/97 rendelet nem szabályozza a Közösség légi fuvarozói miatt elszenvedett kár megtérítése iránti kereset benyújtására megállapított határidő kérdését, a Bíróságnak a tagállamok eljárási autonómiájára vonatkozó, következetes ítélkezési gyakorlatával összhangban azt a következtetést kell levonni, hogy főszabály szerint az egyes tagállamok nemzeti jogrendszereinek feladata e kérdést szabályozó eljárási szabályok meghatározása. (
19
)
62.
Ebből következően főszabály szerint semmi nem zárja ki, hogy valamely tagállam az ezzel összefüggő nemzeti eljárásban alkalmazza a Varsói Egyezmény 29. cikkében meghatározott szabályokhoz hasonló rendelkezéseket, amelyek a számára kötelező nemzetközi megállapodásokból erednek.
63.
Amennyiben azonban a kártérítési kereset a 2027/97 rendelet által létrehozott felelősségi rendszer hatálya alá tartozik, és ennek megfelelően olyan jog érvényesítésének minősül, amelynek védelmét az érintetteknek a közösségi jog biztosítja, a tagállamok a közösségi jog értelmében kötelesek biztosítani, hogy az alkalmazandó eljárási szabályok ne legyenek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, belső jogra alapított keresetekre vonatkozóak (az egyenértékűség elve), valamint ne legyenek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (
20
).
64.
E tekintetben főszabály szerint nem a Bíróság, hanem a nemzeti bíróság feladata, hogy pontosan meghatározza, hogy a Varsói Egyezmény 29. cikke milyen kötelezettségeket állapít meg az érintett tagállam számára a kártérítési kereset benyújtásának határidejével összefüggésben, és hogy e határidő alkalmazása mennyiben veszélyeztetheti a fenti elveknek való megfelelést. (
21
) Ugyanakkor elég megjegyezni, hogy a Bíróság a jogbiztonság érdekében az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű keresetindítási határidők közösségi joggal való összeegyeztethetőségét számos alkalommal elismerte, továbbá, hogy a Varsói egyezmény 29. cikkében meghatározott kétéves határidő álláspontom szerint nem teszi gyakorlatilag lehetetlenné, és nem nehezíti meg rendkívüli mértékben a 2027/97 rendelet által biztosított jogok gyakorlását. (
22
)
65.
Az előbbi megfontolások alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2027/97 rendelet nem értelmezhető úgy, hogy a rendelet hatálya alá tartozó tagállamok közötti járat miatt elszenvedett balesettel összefüggésben indított kártérítési keresetek határideje vonatkozásában a Varsói Egyezmény 29. cikkét a nemzeti bíróság nem alkalmazhatja, feltéve hogy e határidő összhangban van a tényleges érvényesülés és az egyenértékűség közösségi jogi elveivel.
V – Végkövetkeztetések
66.
Mindezek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre az alábbi választ adja:
—
A nemzetközi légifuvarozásra vonatkozó egyes szabályok egységesítéséről szóló, Varsóban, 1929. október 12-én aláírt egyezmény 29. cikke nem képezi a közösségi jogrend olyan szabályát, amelynek értelmezésére a Bíróság az EK 234. cikk alapján hatáskörrel rendelkezik.
—
A légifuvarozók baleset esetén fennálló felelősségéről szóló, 1997. október 9-i 2027/97/EK rendeletet nem lehet akként értelmezni, hogy a rendelet hatálya alá tartozó tagállamok közötti járat miatt elszenvedett balesettel összefüggésben indított kártérítési keresetek határideje vonatkozásában a Varsói Egyezmény 29. cikkét a nemzeti bíróság nem alkalmazhatja, feltéve hogy e határidő összhangban van a tényleges érvényesülés és az egyenértékűség közösségi jogi elveivel.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL L 285., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 3. kötet, 489. o.
(
3
)	HL 2001. L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 492. o.
(
4
)	HL 2001. L 194., 38. o.;magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 492. o.
(
5
)	HL L 140., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 6. kötet, 246. o.
(
6
)	Lásd a 21/72. és 24/72. sz., International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1972. december 12-én hozott ítélet (EBHT 1972., 1219. o.) 16. pontját, valamint a C-308/06. sz., Intertanko és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 2008., I-4057. o.) 48–49. pontját.
(
7
)	Lásd többek között a C-154/02. sz. Nilsson-ügyben 2003. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-12733. o.) 39. pontját.
(
8
)	A Bizottság többek között a C-2/06. sz. Kempter-ügyben 2008. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-411. o) 57. pontjára hivatkozik.
(
9
)	Ezzel összefüggésben lásd többek között a 181/73. sz. Haegeman-ügyben 1974. április 30-án hozott ítélet (EBHT 1974., 449. o.) 5. pontját; a C-321/97. sz., Andersson és Wåkerås Andersson ügyben hozott ítélet (EBHT 1999., I-3551. o.) 26. pontját, valamint a C-431/05. sz. Merck Genéricos – Prodotos Farmacêuticos ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-7001 o.) 31. pontját.
(
10
)	Ezzel összefüggésben lásd a 6. lábjegyzetben hivatkozott International Fruit Company és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 10–18. pontját; a 38/75. sz. Douaneagent der Nederlandse Spoorwegen ügyben 1975. november 19-én hozott ítélet (EBHT 1975., 1439. o.) 21. pontját; a C-379/92. sz. Peralta-ügyben hozott ítélet (EBHT 1994., I-3453. o.) 16. pontját, valamint a 6. lábjegyzetben hivatkozott Intertanko és társai ügyben hozott ítélet 49. pontját.
(
11
)	Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni először is, hogy a 2027/97 rendelet elfogadása önmagában nem jelent megfelelő bizonyítékot arra, hogy a vonatkozó hatáskörök átadására sor került, mivel a rendelet hatálya nyilvánvalóan szűkebb, mint a Varsói Egyezményé. Ezért, ahogyan az a preambulumból és a rendelkező részből kitűnik, a 2027/97 rendelet célja, hogy az utasok védelmét biztosítsa a közösségi légifuvarozókkal szemben az őket ért kár miatti felelősség tekintetében az utasok halála, illetve az utasok által elszenvedett sérülés esetén, míg a Varsói Egyezmény a poggyász vagy küldemény szállításáról is rendelkezik. Másodszor, meg kell jegyezni, hogy a Montreali Egyezményt, amely a Varsói Egyezményt felváltotta, a Közösség és a tagállamok vegyes megállapodásként azzal a feltételezéssel kötötték, hogy a Montreali Egyezmény által szabályozott nemzetközi légifuvarozás még mindig a megosztott hatáskörbe tartozott. (lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott 2001/539 rendelet (4) preambulumbekezdését). Végezetül semmi nem támasztja alá azt sem, hogy a Közösség a tagállamok jogutódjaként járt el a Varsói Egyezmény tekintetében, vagy hogy az Egyezmény más részes államai elismerték a Közösség ilyen szerepét.
(
12
)	Ezzel összefüggésben lásd különösen a C-162/96. sz. Racke-ügyben 1998. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3655. o.) 45. pontját, valamint a 6. lábjegyzetben hivatkozott Intertanko és társai ügyben hozott ítélet 51. pontját.
(
13
)	Ezzel összefüggésben lásd például a 7. lábjegyzetben hivatkozott Nilsson-ügyben hozott ítélet 39. pontját, valamint a C-510/99. sz. Tridon-ügyben 2001. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-7777. o.) 25. pontját.
(
14
)	Ezzel összefüggésben lásd a C-286/90. sz., Poulsen és Diva Navigation ügyben 1992. november 24-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-6019. o.) 9–10. pontját, valamint a 6. lábjegyzetben hivatkozott Intertanko és társai ügyben hozott ítélet 52. pontját.
(
15
)	Ebben az értelemben lásd a C-61/94. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1996. szeptember 10-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-3989. o.) 52. pontját; a C-344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-403. o.) 35. pontját_valamint a 194/85. és 241/85. sz., Bizottság kontra Görögország egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1988., 1037. o.) 28–32. pontját.
(
16
)	Ebben az értelemben lásd többek között a 106/77. sz. Simmenthal-ügyben 1978. március 9-én hozott ítélet (EBHT 1978., 629. o.) 21. pontját.
(
17
)	Ebben az értelemben többek között lásd a C-124/95. sz. Centro-Com-ügyben 1997. január 14-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-81. o.) 55–57. pontját; a C-158/91. sz. Levy-ügyben hozott ítélet (EBHT 1993., I-4287. o.) 11–13. pontját; a 812/79. sz. Burgoa-ügyben hozott ítélet (EBHT 1980., 2787. o.) 6. pontját; valamint a 10/61. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletet (EBHT 1962., 1. o.) Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 307. cikknek az a célja, hogy a nemzetközi jog elveivel összhangban biztosítsa az érintett tagállam arra vonatkozó kötelezettségvállalását, hogy tiszteletben tartja harmadik államoknak egy korábban létrejött megállapodásból eredő jogait, valamint hogy teljesítse az abból következő kötelezettségeit.
(
18
)	Lásd a 2027/97 rendelet harmadik, hetedik és nyolcadik preambulumbekezdését.
(
19
)	Ebben az értelemben lásd különösen a 205/82-215/82. sz., Deutsche Milchkontor és társai egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1983., 2633. o.) 17. pontját; a 33/76. sz., Rewe-Zentralfinanz és Rewe-Zentral ügyben 1976. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1976., 1989. o.) 5. pontját, valamint a C-312/93. sz. Peterbroeck-ügyben hozott ítélet (EBHT 1995., I-4599. o.) 12. pontját.
(
20
)	Ebben az értelemben lásd különösen a 8. lábjegyzetben hivatkozott Kempter-ügyben hozott ítélet 57. pontját, a C-432/05. sz. Unibet-ügyben 2007. március 13-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-2271. o.) 43. pontját, valamint a C-78/98. sz., Preston és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I-3201. o.) 31. pontját.
(
21
)	Lásd a 17. lábjegyzetben hivatkozott Centro-Com-ügyben hozott ítélet 58. pontját, valamint a C-324/93. sz., Evans Medical és Macfarlan Smith ügyben 1995. március 28-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-563. o.) 29. pontját.
(
22
)	Ezzel összefüggésben lásd a 8. lábjegyzetben hivatkozott Kempter-ügyben hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. A jelen ügyben az egyenértékűség elvével összefüggésben különösebb probléma nem merül fel, amennyiben a Varsói Egyezmény 29. cikke által meghatározott határidő alkalmazható volna mind a közösségi jog hatálya alatt álló, mind az azon kívül eső esetben a tagállamok között üzemeltetett járat miatt elszenvedett kár megtérítése iránti keresetre, azaz még akkor is, ha az okozott kárért viselt felelősség kérdését a 2027/97 rendelet nem szabályozná.