62022CJ0206_RES
C‑206/22. sz. ügy
TF
kontra
Sparkasse Südpfalz
(az Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein [Németország] előzetes döntéshozatal iránti kérelme)
A Bíróság ítélete (első tanács), 2023. december 14.
„Előzetes döntéshozatal – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – Munkaidő‑szervezés – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkének (2) bekezdése – 2003/88/EK irányelv – 7. cikk – A fizetett éves szabadsághoz való jog – SARS Cov 2 vírus – Karanténba helyezés – Az olyan időszakra megadott fizetett éves szabadság átvitelének lehetetlensége, amely egybeesik a karantén időtartamával”
Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – Munkaidő‑szervezés – A fizetett éves szabadsághoz való jog – A szabadság munkavállalónak kiadott azon napjai, amelyek egybeesnek az azért elrendelt karanténba helyezés időszakával, mert a munkavállaló egy vírussal fertőzött személlyel került kapcsolatba – A szabadság e napjai átvitelének lehetetlensége a munkavállaló érintett időszakban fennálló betegségének hiányában – Megengedhetőség
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 31. cikk, (2) bekezdés; 2003/88 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 7. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 38–46. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
TF, aki 2003 óta a Sparkasse Südpfalz munkavállalója, a 2020. december 3. és 11. közötti időszakra éves fizetett szabadságot vett ki.
Az említett szabadság előtt egy nappal az illetékes német hatóság a SARS‑CoV‑2 vírus terjedésének megakadályozásához szükséges közegészségügyi intézkedésekkel összhangban elrendelte TF karanténba helyezését a 2020. december 2. és 11. közötti időszakra azzal az indokkal, hogy TF kapcsolatba került egy e vírussal fertőzött személlyel.
2021. március 4‑én így TF kérte munkáltatójától a fizetett éves szabadság azon időszakra nyújtott napjainak átvitelét, amelyek egybeestek a vele szemben elrendelt karanténba helyezés időszakával.
Miután a munkáltató ezen átvitelt megtagadta, TF az Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rheinhez (ludwigshafeni munkaügyi bíróság, Németország), a kérdést előterjesztő bírósághoz fordult.
E jogvita keretében a kérdést előterjesztő bíróság kételyeket táplál a tekintetben, hogy az uniós jog által biztosított fizetett éves szabadsághoz való joggal összhangban áll‑e a német bíróságok ítélkezési gyakorlata, amely szerint önmagában a karanténba helyezés nem egyenértékű a munkaképtelenséggel, amely a munkáltatót kötelezné a szabadság kiadott napjainak az átvitelére.
A Bíróság, miután a kérdést előterjesztő előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordult hozzá, megállapítja, hogy az ilyen nemzeti gyakorlat, amely nem teszi lehetővé az egy nem beteg munkavállaló számára megadott fizetett éves szabadság azon napjainak átvitelét, amelyek egybeesnek a karanténba helyezés időszakával, összeegyeztethető a fizetett éves szabadsághoz való, az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkének (2) bekezdésében biztosított és a 2003/88 irányelv (
1
) 7. cikkének (1) bekezdése által konkretizál joggal.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság először is, emlékeztetve az éves szabadsághoz való jog kettős céljára, amely egyrészt annak a lehetővé tétele, hogy a munkavállaló kipihenhesse a munkaszerződése alapján rá háruló feladatok végrehajtását, másrészt pedig annak, hogy a rendelkezésére álljon a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő, megállapítja, hogy a német jog által előírt karantént elrendelő intézkedés eltérő célt követ. Ezen intézkedés ugyanis egy fertőző betegség elterjedésének megakadályozására irányul azzal, hogy elkülöníti az olyan személyeket, akik e fertőzés tüneteit mutathatják.
Másodszor, a Bíróság megerősíti, hogy az ilyen intézkedés, hasonlóan a munkaképtelenség betegség folytán való bekövetkezéséhez, előre nem látható és az érintett személy szándékától független esemény.
Mindemellett az olyan munkavállaló, akit azért helyeztek karanténba, mert egy SARS‑CoV‑2 vírussal fertőzött személlyel került kapcsolatba, de nem munkaképtelen, amit orvosi igazolás támaszthatna alá, eltérő helyzetben van a betegszabadságon lévő munkavállalóhoz képest, aki a betegség okozta fizikai vagy pszichikai korlátoktól szenved. Tehát a karanténba helyezés célja elvben nem összehasonlítható a betegszabadság céljával. Következésképpen a karantén időszaka önmagában nem képezheti akadályát a fizetett éves szabadság céljai megvalósításának.
Harmadszor, a Bíróság szerint noha a karanténba helyezés befolyásolhatja azokat a feltételeket, amelyek mellett a munkavállaló a szabad idejével rendelkezhet, önmagában nem sérti e munkavállaló azon jogát, hogy ténylegesen igénybe vegye fizetett éves szabadságát. E pihenőidő alatt ugyanis a munkavállalónak munkáltatójával szemben egyáltalán nem lehet olyan kötelezettsége, amely megakadályozhatná, hogy szabadon és zavartalanul saját érdekeinek megfelelően foglalja el magát, hogy semlegesítse a munkának a biztonságára és egészségére kifejtett hatásait.
Következésképpen a munkáltató nem kötelezhető az olyan előre nem látható eseményekből következő hátrányok kompenzálására, mint amilyen az állami hatóság által előírt karanténba helyezés, amely megakadályozza, hogy munkavállalója maradéktalanul élhessen a fizetett éves szabadsághoz való jogával. Ugyanis a 2003/88 irányelv nem irányul arra, hogy minden olyan esemény, amely megakadályozhatja, hogy a munkavállaló maradéktalanul és az általa kívánt módon élvezze pihenő‑ és szabadidejét, további szabadnapok nyújtását igazolja annak érdekében, hogy biztosított legyen számára az éves szabadság célja.
(
1
)	A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.).