62006CC0518
JÁN MAZÁK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. szeptember 9. (
1
)
C-518/06. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Olasz Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — Gépjármű-felelősségbiztosítás — EK 43. cikk és EK 49. cikk — 92/49/EGK irányelv — A biztosítóintézetek számára szerződéskötési kötelezettséget előíró nemzeti jogszabályok — A letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása — A közúti balesetek károsultjainak szociális védelme — Arányosság — A biztosítóintézetek díjmeghatározási szabadsága — A székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elve”
I – Bevezetés
1.
Az EK 226. cikk szerinti jelen eljárásban a Bizottság azt állítja, hogy az Olasz Köztársaság, mivel az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás nyújtására jogosult biztosító vállalkozások számára – többek között – szerződéskötési kötelezettséget írt elő, megsértette az EK 43. és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit. Az olasz jog az ilyen vállalkozásoktól megköveteli, hogy Olaszország valamennyi régiójában, a biztosítottak valamennyi csoportja számára nyújtsanak kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást. A Bizottság szerint az Olasz Köztársaság – mivel olyan jogszabályokat alkotott és tart hatályban, amelyek alapján a gépjármű-felelősségbiztosítás díjait meghatározott paraméterek szerint kell számítani, és mivel az ilyen biztosítás díjait visszaható hatályú ellenőrzésnek veti alá – nem teljesítette az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv (
2
) (harmadik nem életbiztosítási irányelv) 6., 9., 29. és 39. cikkéből eredő kötelezettségeit. A szóban forgó kötelezettségek az olaszországi székhelyű, valamint a más tagállambeli székhelyű, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozásokra vonatkoznak. A szóban forgó olasz jogszabály megsértése az Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni private e di interesse collettivo (a továbbiakban: ISVAP), a magánbiztosítások felett Olaszországban felügyeletet gyakorló szerv által kiszabandó szankcióhoz vezethet.
II – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
2.
A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenység megkezdése” címet viselő II. címe alatt található 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(3)   Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.
A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
[…]”
3.
A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenységre irányadó feltételek összehangolása” címet viselő III. címe alatt található 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(1)   A biztosítóintézet pénzügyi felügyelete, beleértve a fióktelepeken keresztül vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzett tevékenységet is, a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körébe tartozik.
(2)   E pénzügyi ellenőrzés magában foglalja a biztosítóintézet teljes tevékenységére vonatkozóan a vállalkozás fizetőképességi állapotának, a biztosítástechnikai tartalékok képzésének és az ezek fedezetére szolgáló eszközöknek a székhely szerinti tagállamban a közösségi szinten elfogadott rendelkezések értelmében alkotott szabályokkal vagy követett gyakorlattal összhangban történő ellenőrzését. […]
(3)   A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai minden biztosítóintézettől megkövetelik, hogy hatékony és eredményes adminisztratív és számviteli eljárásokat alkalmazzanak, és megfelelő belső ellenőrzési mechanizmusokkal rendelkezzenek.”
4.
A 92/49 irányelvnek szintén a III. címében található 29. cikke értelmében:
„A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”
5.
A 92/49 irányelvnek „A letelepedés jogára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések” címet viselő IV. címe alatt található 39. cikke kimondja:
„[…]
(2)   A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
(3)   A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”
B – A nemzeti szabályozás
6.
A kötelező jármű- és gépjármű-felelősségbiztosításról szóló 1969. december 24-i 990. számú törvény (az Olasz Köztársaság Hivatalos Lapjának 1970. január 3-i 2. számában tették közzé; a továbbiakban: 990. sz. törvény) 11. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A biztosítási vállalkozások az ipari, kereskedelmi és kisipari ágazatért felelős miniszter által jóváhagyott vagy megállapított szerződéses feltételek és biztosítási díjak alapul vételével kötelesek elfogadni a jelen jogszabály szerint hozzájuk benyújtott, kötelező biztosítás megkötésére vonatkozó ajánlatot.” [nem hivatalos fordítás]
7.
A 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében:
„A vállalkozások az (1) bekezdésben meghatározott kötelezettségek teljesítése érdekében a biztosítási díjak megállapítása során az alapdíjakat és a pótdíjakat külön-külön, kellően átfogó és legalább öt működési évet felölelő megfelelő biztosítástechnikai alapon kötelesek meghatározni. Amennyiben ezen alapok nem elérhetőek, a vállalkozások felhasználhatják a piaci statisztikákat. Ha az ISVAP azt állapítja meg, hogy meghatározott területi egységek vagy a biztosítottak meghatározott csoportja tekintetében a szerződéskötési kötelezettségnek valamely vállalkozás nem tesz eleget, a gépjármű-felelősségbiztosítási díjaknak az utolsó jóváhagyott mérleg szerinti 3%-át kitevő bírságot kell kiszabni, amelynek összege legalább egymillió euró, legfeljebb ötmillió euró lehet. A biztosítási kötelezettség ismételt megsértése esetén a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítások kötésére kiadott engedély visszavonására kerülhet sor.” [nem hivatalos fordítás]
8.
A 990. sz. törvény 12. cikkének a) pontja értelmében:
„(1)   A kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás területén működő vállalkozások a biztosítási szolgáltatások nyújtása során az átláthatóság és a verseny, valamint a felhasználók tájékoztatásának biztosítása érdekében kötelesek nyilvánosságra hozni az Olasz Köztársaság területén alkalmazott biztosítási díjakat, valamint az általános és különös szerződéses feltételeket.
(2)   A megelőző két évben a legfelső bónusz fokozatban szereplő [biztosítottak] tekintetében az egyes biztosító vállalkozások által alkalmazott biztosítási díjaknak az ország területén egyenlőnek kell lenniük.
(3)   A biztosítási vállalkozás az (1) bekezdésben szereplő biztosítási díjakat és a szerződéses feltételeket valamennyi forgalmazási helyen és internetes oldalán is köteles közzétenni, ezáltal lehetővé téve, hogy a felhasználók kiszámítsák a biztosítási díjakat, és megismerjék a biztosítani kívánt gépjárművekre, motorkerékpárokra, segédmotoros kerékpárokra és egyéb járművekre vonatkozó szerződéses feltételeket.
[…]
(5)   Az (1) és (3) bekezdésben előírt kötelezettségek megsértése vagy nem megfelelő teljesítése esetén alkalmanként 2600 eurótól 10300 euróig terjedő adminisztratív bírságot kell kiszabni. A 30 napot meghaladó mulasztás vagy késedelem esetén a bírságot meg kell kétszerezni.” [nem hivatalos fordítás]
9.
A 990. sz. törvény 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése értelmében:
„Amennyiben a biztosító vállalkozás megsérti vagy megkerüli a lehetséges biztosítottak által a kötelező gépjármű- és jármű-felelősségbiztosítás megkötésére irányuló ajánlatra vonatkozó, a 11. cikkben meghatározott elfogadási kötelezettségét, a jogsértés – súlyától függően – három millió lírától kilenc millió líráig terjedő bírságot von maga után.” [nem hivatalos fordítás]
10.
A 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében előírt szerződéskötési kötelezettséget hatályában fenntartotta a magánbiztosítások kódexéről szóló, 2005. szeptember 7-i 209. sz. törvényrendelet (az Olasz Köztársaság Hivatalos Lapjának 2005. október 13-i 239. számában tették közzé, a továbbiakban: kódex) 132. cikkének (1) bekezdése, amely 2006. január 1-jén lépett hatályba. A kódex 132. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A biztosító vállalkozások, a gépjárművek és egyéb járművek használatával kapcsolatos kockázatokra előre meghatározott szerződési feltételek és biztosítási díjak alapján – a biztosítási kártörténeti igazolásban foglalt adatok valódisága ellenőrzésének és a biztosított, valamint a jármű tulajdonosa (ha ez nem ugyanaz a személy) azonosítása szükségletének sérelme nélkül – kötelesek elfogadni a hozzájuk benyújtott kötelező biztosítás megkötésére irányuló ajánlatot.” [nem hivatalos fordítás]
11.
A kódex 132. cikkének (2) bekezdése, amely a kódex 132. cikkének (1) bekezdésében előírt általános szerződéskötési kötelezettség alóli kivételt határoz meg, a következőképpen rendelkezik:
„A biztosító vállalkozások az (1) bekezdésből eredő kötelezettségek teljesítése végett kérelmezhetik, hogy engedélyük csak a járműflottákra terjedjen ki.” [nem hivatalos fordítás]
12.
A kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontját hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett. A kódex 35. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A vállalkozások a biztosítási díjak megállapítása során az alapdíjakat és a pótdíjakat külön-külön, valamint kellően átfogó és legalább öt működési évet felölelő biztosítástechnikai alapnak megfelelően kötelesek kiszámítani. Amennyiben ezen alapok nem érhetők el, a vállalkozások felhasználhatják a piaci statisztikákat.” [nem hivatalos fordítás]
13.
A kódex 314. cikkének (2) bekezdése szerint:
„A 132. cikk (1) bekezdésében előírt szerződéskötési kötelezettségnek meghatározott területi egységre vagy a biztosítottak egyes csoportjaira vonatkozó megsértése vagy megkerülése egymillió eurótól ötmillió euróig terjedő adminisztratív bírság kiszabását vonja maga után.” [nem hivatalos fordítás]
14.
A kódex 131. és 313. cikke a 990. sz. törvény 12. cikkének a) pontja helyébe lépett. A kódex 131. cikke szerint:
„(1)   A vállalkozások a biztosítási szolgáltatások nyújtása során az átláthatóság és a verseny, valamint a gépjármű- vagy járműbiztosítási szerződés megkötésére kötelezett személyek tájékoztatásának biztosítása érdekében valamennyi forgalmazási helyen és az interneten kötelesek nyilvánosságra hozni az Olasz Köztársaság területén alkalmazott biztosítási díjakat, valamint az általános és különös szerződéses feltételeket.
(2)   A biztosítási vállalkozás a biztosítási díjakat valamennyi forgalmazási helyen és internetes oldalán, egyedi igényekhez alakított díjbecslés útján köteles közzétenni, amelyből a gépjárművek és egyéb járművek tekintetében a végrehajtási rendeletben foglalttal azonos díjbecslés állapítható meg. […]
(3)   Az ISVAP maga határozza meg a vállalkozások és közvetítők számára előírt kötelezettségeket.” [nem hivatalos fordítás]
15.
A kódex 313. cikke értelmében:
„A 131. cikkben meghatározott kötelezettségek teljesítésének elmulasztása 1000 eurótól 10000 euróig terjedő adminisztratív bírság kiszabását vonja maga után.” [nem hivatalos fordítás]
16.
A kódex 314. cikkének (1) bekezdése a 990. sz. törvény 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése helyébe lépett, és előírja:
„A 132. cikk (1) bekezdésében meghatározott szerződéskötési kötelezettség teljesítésének elmulasztása vagy megkerülése 1500 eurótól 4500 euróig terjedő adminisztratív bírság kiszabását vonja maga után.” [nem hivatalos fordítás]
III – A pert megelőző eljárás és a bírósági eljárás
17.
2004. március 22-én kelt levelében a Bizottság arról tájékoztatta az olasz hatóságokat, hogy álláspontja szerint a módosított 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdése, 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) és d) pontja ellentétes a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkével. Az olasz hatóságok 2004. június 8-án kelt levelükben jelezték, hogy szerintük a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról szóló olasz jogszabály összhangban van a közösségi joggal és különösen a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkével.
18.
2004. július 9-én a Bizottság felszólító levelet küldött az Olasz Köztársaságnak. A Bizottság jelezte, hogy három, a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban gépjármű-biztosítást kínáló biztosítótársaságtól kapott panaszt a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdése a) pontjának ISVAP általi alkalmazásával kapcsolatosan. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Olasz Köztársaság megsértette a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkét, és felhívta a tagállamot, hogy két hónapon belül tegye meg észrevételeit. A Bizottság felszólító levelére az Olasz Köztársaság 2004. augusztus 31-én kelt levelében válaszolt, és jelezte, hogy álláspontja szerint az olasz jog a közösségi joggal teljes mértékben összhangban áll.
19.
A Bíróság CaixaBank France ügyben hozott ítéletét (
3
) követően a Bizottság 2004. december 22-én kiegészítő felszólító levelet küldött az Olasz Köztársaságnak. Ebben a Bizottság különösen úgy vélte, hogy az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás forgalmazására jogosult valamennyi vállalkozás számára előírt szerződéskötési kötelezettség korlátozza az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságát és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságát. A Bizottság felhívta az Olasz Köztársaságot, hogy egy hónapon belül tegye meg észrevételeit.
20.
A kiegészítő felszólító levélre adott válasz hiányában a Bizottság 2005. október 18-án indokolással ellátott véleményt intézett az Olasz Köztársasághoz. A Bizottság az indokolással ellátott véleményben állította, hogy az Olasz Köztársaság nem teljesítette a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkéből, valamint az EK 43. és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit. A Bizottság felhívta az Olasz Köztársaságot, hogy a kézbesítéstől számított két hónapon belül tegyen eleget ezen indokolással ellátott véleménynek.
21.
2005. november 3-án az Olasz Köztársaság értesítette a Bizottságot a kódexnek az Olasz Köztársaság Hivatalos Lapjában való közzétételéről (la Gazzetta Ufficale della Repubblica Italiana). Az Olasz Köztársaság úgy vélte, hogy a kódex 132. cikkének (2) bekezdése, amely szerint a biztosítási vállalkozás kérelmezheti, hogy engedélye a flottákra korlátozódjon, kielégíti a Bizottság felszólító levelében felvetett kifogásokat.
22.
2005. december 30-án kelt levelében az Olasz Köztársaság a Bizottság indokolással ellátott véleményére válaszul kifejtette, hogy az olasz jogszabály teljes mértékben megfelel a közösségi jognak. Az Olasz Köztársaság azt is közölte, hogy az Olaszországban a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján gépjármű-biztosítással foglalkozó, a Bizottsághoz panaszt benyújtott három biztosító társasággal szemben az ISVAP által indított eljárásokat felfüggesztették. Az Olasz Köztársaság továbbá ismételten felhívta a Bizottság figyelmét a kódex 132. cikkének (2) bekezdésére.
23.
Az Olasz Köztársaságnak a Bizottság indokolással ellátott véleményére adott válasza fényében 2006. április 10-én a Bizottság kiegészítő indokolással ellátott véleményt intézett a tagállamhoz. A Bizottság kifejtette, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt szerződéskötési kötelezettség összefügg a biztosítási vállalkozások számára előírt azon kötelezettséggel, hogy a díjaikat kellően átfogó és legalább öt működési évet felölelő megfelelő biztosítástechnikai alapon határozzák meg. A Bizottság szerint a biztosítási díjak szabályozása ellentétes a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkével. A Bizottság úgy vélte továbbá, hogy a biztosítási díjak megállapításával kapcsolatosan az ISVAP által gyakorolt pénzügyi felügyelet ellentétes a 92/49 irányelv 9. cikkével, amely előírja, hogy az ilyen felügyelet a székhely szerinti tagállam felelősségi körébe tartozik. A Bizottság úgy ítélte meg továbbá, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt szerződéskötési kötelezettség az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságának és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának indokolatlan korlátozását valósítja meg.
24.
2006. május 18-án a Bizottság kiegészítő indokolással ellátott véleményére adott válaszában az Olasz Köztársaság megismételte, hogy az olasz jog által előírt szerződéskötési kötelezettség és a biztosítási díjak megállapítására vonatkozó szabályok megfelelnek a közösségi jogi szabályoknak. Az Olasz Köztársaság ismételten felhívta a Bizottság figyelmét a kódex 132. cikkének (2) bekezdésére. Az Olasz Köztársaság szerint továbbá az olasz jog szóban forgó rendelkezései többek között a közérdeken alapuló indokokkal igazolhatóak.
25.
Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Olasz Köztársaságnak a kiegészítő indokolással ellátott véleményre adott válaszai nem voltak kielégítőek, a jelen kereset benyújtása mellett döntött.
26.
2007. június 21-i végzésével a Bíróság elnöke megengedte, hogy a Finn Köztársaság az Olasz Köztársaság kérelmeinek támogatására beavatkozzon a jelen eljárásba.
27.
Írásbeli észrevételt a Bizottság, az Olasz Köztársaság és a Finn Köztársaság terjesztett elő. A Bizottság és az Olasz Köztársaság a 2008. május 13-án tartott tárgyaláson szóbeli észrevételt is tett.
IV – A felek kérelmei
28.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság:
—
„mivel olyan jogszabályokat alkotott és tart hatályban, amelyek alapján a gépjármű-felelősségbiztosítás díjait meghatározott paraméterek szerint kell számítani;
—
mivel a gépjármű-felelősségbiztosítás díjait visszaható hatályú ellenőrzésnek veti alá,
nem teljesítette a […] 92/49/EGK tanácsi irányelv 6., 29. és 39. cikkének a díj-meghatározási szabadságról szóló rendelkezéseiből eredő, a biztosítási termékek szabad forgalmazásával kapcsolatos kötelezettségeit;
—
mivel a más tagállambeli székhelyű, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozások díjszámításának részletes szabályait ellenőrzésnek veti alá;
—
mivel a más tagállambeli székhelyű, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozásokat is szankcióval fenyegeti a díjszámítás részletes szabályait meghatározó olasz jogszabályok megsértése esetére,
nem teljesítette a 92/49 irányelv 9. cikkének rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit;
—
mivel minden biztosító vállalkozást, így más tagállambeli székhelyű, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozásokat is gépjármű-felelősségbiztosítási szerződés kötésére kötelez;
nem teljesítette az Európai Közösség létrehozásáról szóló szerződés 43. és 49. cikkéből eredő kötelezettségeit;
és az Olasz Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.”
29.
Olaszország álláspontja szerint a keresetet el kell utasítani.
V – Az elfogadhatóságról
30.
A 2008. május 13-án tartott tárgyaláson az Olasz Köztársaság arra hivatkozott, hogy a jelen eljárásban benyújtott kereset elfogadhatatlan. Az Olasz Köztársaság szerint a Bizottság a tagállam hátrányára „teljesen megfordította a jogalapok logikáját”. Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a Bizottság kezdetben a biztosítási díjakra vonatkozó nemzeti szabályokat kifogásolta. Később azonban a Bizottság kizárólag az irányadó olasz jogszabály szerinti, a biztosítási vállalkozások szerződéskötési kötelezettsége ellen tiltakozott.
31.
A Bizottság álláspontja szerint a jelen eljárás elfogadható.
32.
Úgy vélem, hogy az Olasz Köztársaság képviselőjének az elfogadhatósággal kapcsolatosan előterjesztett beadványa nem teljesen világos. Az Olasz Köztársaság képviselője által a jelen eljárásban a „kérelem elfogadhatatlansága” (
4
) tekintetében előterjesztett különös hivatkozásából úgy tűnik, hogy a tagállam szerint a jelen eljárásban a kereset benyújtásához vezető pert megelőző eljárás nem volt megfelelő, mivel a Bizottság az olasz jogszabályokkal kapcsolatos egyes jogalapjainak viszonylagos fontosságát a pert megelőző eljárás és a kereset benyújtása során megváltoztatta.
33.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a pert megelőző eljárásnak az a célja, hogy az illető tagállam számára egyrészt alkalmat biztosítson a közösségi jogból eredő kötelezettségei teljesítésére, másrészt pedig a Bizottság által megfogalmazott kifogások elleni védekezésül felhozott jogalapok hatékony érvényesítésére. (
5
) Ezen eljárás szabályszerűsége tehát az EK-Szerződés által megkívánt lényeges biztosíték a kérdéses tagállam jogai védelmének biztosítására. Csak e biztosíték tiszteletben tartása esetén teszi lehetővé a Bíróság számára az előtte folyamatban lévő kontradiktórius eljárás annak megítélését, ténylegesen megszegte-e ezen állam azokat a kötelezettségeit, amelyekről a Bizottság ezt állítja. (
6
)
34.
Emlékeztetni kell arra továbbá, hogy – bár az EK 226. cikk szerinti indokolással ellátott véleménynek tartalmaznia kell azon okok összefüggő és részletes bemutatását, amelyek miatt a Bizottság arra az álláspontra jutott – az érdekelt tagállam megsértette a Szerződésből eredő valamely kötelezettségét, a felszólító levélnek azonban nem kell olyan szigorú pontossági követelményeknek megfelelnie, mivel a felszólítás szükségszerűen a kifogások első tömör összefoglalása. (
7
)
35.
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni, hogy a Bizottság a pert megelőző eljárás során tiszteletben tartotta-e az Olasz Köztársaság védelemhez való jogát.
36.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a kiegészítő indokolással ellátott véleményében azt hozta fel, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt szerződéskötési kötelezettség összefügg a biztosítási vállalkozások számára előírt – a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkével ellentétes – díjmeghatározási kötelezettséggel. A Bizottság úgy vélte továbbá, hogy a biztosítási díjak megállapításával kapcsolatosan az ISVAP által gyakorolt pénzügyi felügyelet ellentétes a 92/49 irányelv 9. cikkével. A Bizottság úgy ítélte meg továbbá, hogy az olasz jog által a biztosítási vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságának és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának indokolatlan korlátozása.
37.
Álláspontom szerint a kiegészítő indokolással ellátott vélemény és a jelen eljárásban benyújtott kereset ugyanazon jogalapokra támaszkodik. A jelen eljárásban benyújtott keresetben feltüntetett jogalapok sorrendje megegyezik a kiegészítő indokolással ellátott véleményben közölt jogalapokkal. Továbbá, az Olasz Köztársaság állításával ellentétben (
8
) a Bizottság a felszólító levelében és a kiegészítő felszólító levelében kifejezetten kifogásolta az irányadó olasz jogszabályokban a biztosítási vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettséget és a biztosítási díjak megállapításának módját. (
9
)
38.
A fentiek alapján úgy vélem, hogy jelen esetben a Bizottságnak a pert megelőző eljárás során tett állításai kellően egyértelműek voltak ahhoz, hogy az Olasz Köztársaság a Bíróság előtt folyó jelen eljárásban a védelemhez szükséges érvekre hivatkozzon.
39.
A teljesség kedvéért meg kell jegyezni, hogy a Bizottság képviselője a tárgyaláson úgy vélte, hogy az Olasz Köztársaság által előadott elfogadhatatlansági kifogás arra a tényre vonatkozott, hogy a Bizottság válaszában – a tagállam által előadott védekezés fényében – megváltoztatta az Olasz Köztársaság elleni jogalapok viszonylagos fontosságát. A Bizottság kifejtette azt is, hogy az Olasz Köztársaságnak a jelen eljárásban előadott védelméből úgy érthető, hogy „a szankció egyetlen célja a szerződéskötési kötelezettségnek való megfelelés biztosítása”.
40.
E tekintetben a Bizottság a jelen eljárásban előadott válaszában – az Olasz Köztársaság védekezése és a tagállam által a Bizottság keresetében felhozott jogalapoknak tulajdonított viszonylagos súlyosság fényében – valóban azt állította, hogy a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkének megsértésére vonatkozó első, és a 92/49 irányelv 9. cikkének megsértésére vonatkozó második jogalap csupán kiegészítő jellegű a fő jogalaphoz képest, amely az EK 43. és az EK 49. cikk megsértésére vonatkozik a biztosítási vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettségből eredően.
41.
Álláspontom szerint a Bizottság válaszát és a tárgyaláson a jogalapok viszonylagos súlyával kapcsolatosan tett kijelentéseit a Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 2. §-ának fényében kell értelmezni. Ennek értelmében az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel.
42.
Úgy vélem, hogy a Bizottság válaszában nem hozott fel semmilyen új jogalapot, amelyet a jelen eljárásban beadott keresete ne tartalmazott volna. Továbbá, álláspontom szerint a Bizottságnak az Olasz Köztársasággal szembeni jogalapjai viszonylagos fontosságának megváltoztatása és a módosított 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében előírt szerződéskötési kötelezettségből eredően az EK 43. és az EK 49. cikk megsértésének elsődleges jogalapként való meghatározása az eljárási szabályzat 42. cikke 2. §-ának értelmében nem minősül új jogalap felhozásának, hanem egy elfogadhatónak tekinthető jogalap megerősítésének. (
10
)
43.
Következésképpen az Olasz Köztársaság által emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
VI – Az ügy érdeméről
A – Előzetes megjegyzés
44.
A jelen eljárás három jogalapon alapul. Tekintve azonban, hogy az eljárásban részt vevő mindkét fél elismeri elsődleges jogalapnak a Bizottság azon jogalapját, miszerint az Olasz Köztársaság nem teljesítette az EK 43. és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségét, először ezzel foglalkozom.
B – Az első jogalap – Az EK 43. és az EK 49. cikk megsértése
1. A felek érvei
45.
A Bizottság úgy véli, hogy az Olaszországban kötelező gépjármű felelősségbiztosítás megkötésére jogosult valamennyi biztosító vállalkozás számára a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében (
11
) a biztosítottak valamennyi csoportja és Olaszország összes régiója tekintetében előírt szerződéskötési kötelezettség korlátozza az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságát és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságát. A 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) pontja és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése, (
12
) amely az ISVAP által kiszabható szankciókat állapít meg, és amely szabályokat e testület kizárólag a szerződéskötési kötelezettség megsértésének megakadályozása érdekében alkalmaz, szintén korlátozza az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságát és az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságát.
46.
A 2008. május 13-án tartott tárgyaláson a Bizottság kifejtette, hogy a szerződéskötési kötelezettség a jogalkotó által a vállalkozások számára előírható legsúlyosabb korlátozás, mivel a vállalkozástól az áru értékesítésére vagy szolgáltatást nyújtására irányuló szerződéses partner megválasztásának alapvető szabadságát tagadja meg. A Bizottság elismeri, hogy bizonyos helyzetekben, mint például a víz-, gáz- és elektromos áramellátás, a szerződéskötési kötelezettség igazolható.
47.
A Bizottság szerint az olasz jogszabályban előírt szerződéskötési kötelezettség visszatartja a más tagállamban letelepedett biztosító vállalkozásokat az olaszországi letelepedéstől és szolgáltatásnyújtástól, így akadályozza az olasz piacra történő belépésüket. A szerződéskötési kötelezettség eredményeképpen a biztosító vállalkozások nem gyakorolhatnak stratégiai piaci döntéseket, mivel nem választhatják meg szabadon az általuk nyújtani kívánt biztosítási szolgáltatásokat és e szolgáltatások címzettjeit. Annak érdekében, hogy a biztosító vállalkozások megfeleljenek az olasz jogszabályoknak, a vállalati stratégiájukhoz képest teljes mértékben túlzottnak tekinthető költségeket is viselniük kell. Az ilyen – a biztosító vállalkozásokat az olasz piacra való belépéstől visszatartó – többletköltségek még inkább korlátozólag hatnak az Olaszországban a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján gépjármű-biztosítást kínáló biztosító vállalkozások számára, amelyek így csak korlátozott számú, alkalmi jellegű ügyletet kívánnak megkötni az olasz piacon. A Közösségben letelepedett biztosító vállalkozások fokozatosan visszaszorulnak az Olaszországban folytatott tevékenységük fejlesztésétől, így a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítások olaszországi piacára való belépésük túl költségessé és kockázatossá válik. A Bizottság megjegyzi továbbá, hogy a más tagállamban letelepedett biztosító vállalkozások Olaszország olyan egyes régióban sem tudnak kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást ajánlani, ahol az nyelvi okokból vagy a földrajzi közelség okán előnyös számukra.
48.
A Bizottság válaszában azt is kifejti, hogy a nemzeti biztosító vállalkozások a valamennyi ajánlatot közlővel szemben fennálló biztosítási kötelezettségből eredő gazdasági hátrányokat ellensúlyozni tudják a szóban forgó személyek számára más típusú biztosítások forgalmazási lehetőségével.
49.
A Bizottság kiemelte három, Franciaországban, Belgiumban és Írországban letelepedett és a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást ajánló biztosító vállalkozás nehézségeit. Az első eset egy francia nem életbiztosítással foglalkozó és 14 tagállamban fiókteleppel rendelkező biztosító vállalkozást érintett, amely hasonló üzleti modell alapján kereskedelmi és ipari biztosításokat, valamint nagy kereskedelmi flották részére gépjármű-biztosításokat ajánl. Az ISVAP megállapította, hogy a vállalkozás a 2003-tól alkalmazott díjszabásával meg kívánta kerülni a 990. sz. törvény 11. cikkében foglalt kötelezettséget. Az ISVAP felhívta a vállalkozást, hogy a díjszabásról rendszeresen adjon tájékoztatást, és a biztosítottak valamennyi csoportjának, valamennyi földrajzi területen ajánljon díjszabást, ide értve azokat is, ahol a vállalkozás stratégiailag nem kíván jelen lenni. Az ISVAP egymillió euró összegű bírságot szabott ki a vállalkozásra. A Bizottság hivatkozott továbbá egy 13 tagállamban fiókteleppel rendelkező belga biztosító vállalkozásra, amely a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a multinacionális társaságoknak nyújtott más biztosítások részeként gépjármű-biztosítást is ajánl. 2003-ban az ISVAP megállapította, hogy a vállalkozás megkerülte a 990. sz. törvény 11. cikke szerinti kötelezettségét, különösen a vállalkozás által alkalmazott díjak a piaci átlagnál lényegesen magasabbak voltak, amely a szerződéskötési kötelezettség megkerülésére irányul. Az ISVAP a belga vállalkozást egymillió eurós bírsággal sújtotta. A Bizottság végül egy Írországban letelepedett, multinacionális autókölcsönző csoport részeként működő biztosító vállalkozásra hivatkozott. A nyolc tagállamban fiókteleppel rendelkező vállalkozás mindössze tíz alkalmazottat foglalkoztató kis cég, amely az anyavállalatai részére nyújt biztosítást arra irányuló szándék nélkül, hogy a működési területét képező kilenc tagállam bármelyikében a nyilvánosság részére biztosítást kínáljon. Ugyan a vállalkozás olaszországi üzleti működése 1997 óta az anyavállalataihoz tartozó társaságok részére nyújtott gépjármű-biztosításokra korlátozódott, az ISVAP mégis úgy vélte, hogy meg kell felelnie a 990. sz. törvény 11. cikkének. A Bizottság álláspontja szerint az ISVAP követelményeinek való megfelelés a szóban forgó vállalkozás által végrehajtandó igen jelentős beruházásokat igényelt volna, mint például internetes honlap létrehozása, a díjaknak az ISVAP iránymutatása szerinti megállapítása, a honlap rendszeres frissítése és a potenciális biztosítottak ajánlati kérelmeinek megválaszolására irányuló szolgáltatás létrehozása. Továbbá, ha a vállalkozás Olaszországban a nyilvánosság számára is ajánlana gépjármű-biztosításokat, ez közvetlen hatást gyakorolna a szavatoló tőkére vonatkozó kötelezettségeire. Az ISVAP által előírt súlyos terheknek köszönhetően a vállalkozás Olaszországban megszüntette tevékenységét, és anyavállalata jelenleg egy kívülálló biztosítóval köt gépjármű-biztosítást.
50.
A Bizottság szerint a szóban forgó biztosító vállalkozások a CaixaBank France ügyben (
13
) szereplő spanyol bankhoz hasonló helyzetben találták magukat. Abban az ügyben a Bíróság megállapította, hogy a látra szóló betétszámlák utáni kamatfizetésnek a francia szabályozásban előírthoz hasonló tilalma a Francia Köztársaságtól eltérő, más tagállamokban letelepedett társaságok számára komoly korlátozást jelent abban, hogy tevékenységüket az előbbi tagállamban letelepedett leányvállalaton keresztül folytassák, ami befolyásolja a piacra jutást.
51.
A Bizottság úgy véli, hogy a kódex 132. cikke (2) bekezdésének elfogadása ellenére, amely ugyan bevezetett egy, az általános szerződéskötési kötelezettség alóli kivételt, és amely a fenti 49. pontban hivatkozott három biztosító vállalkozás egyikének a problémáit megoldhatta volna, ez a rendelkezés csak minimális hatást gyakorol a szerződéskötési kötelezettség igen széles alkalmazási körére.
52.
A Bizottság szerint továbbá a szerződéskötési kötelezettség olyan akadály, amely céljára tekintettel nem indokolt és nem is arányos. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a közrend fogalmára ugyanis csak a közrend alapvető társadalmi érdekeket érintő valós és kellően komoly fenyegetettsége esetén lehet hivatkozni. A Bíróság azonban többször kimondta, hogy a közrenddel kapcsolatos kivételt – a Szerződés alapvető elvei alóli összes kivételhez hasonlóan – megszorítóan kell értelmezni. A Bizottság elismeri ugyan, hogy a fogyasztók védelme a köz érdekében álló olyan célkitűzésnek minősül, amely igazolhatja a Szerződésben meghatározott alapvető szabadságok korlátozását. A Bizottság azonban úgy véli, hogy az olasz jog szerinti szerződéskötési kötelezettség valójában nem teszi hatékonyabbá a fogyasztóvédelmet, mivel megakadályozza, hogy a fogyasztók érdekeit jobban szolgáló, szakosodott biztosító vállalkozások jöhessenek létre, és csökkenti az Olaszországban működő ilyen vállalkozások számát.
53.
A Bizottság úgy véli továbbá, hogy a 990. sz. törvényben és a kódexben előírt szerződéskötési kötelezettség nem alkalmas eszköz arra, hogy a károsult harmadik fél számára megfelelő kártérítést garantáljon, ahogyan azt az Olasz Köztársaság állítja. A károsult harmadik feleket más alkalmasabb eszközök megfelelő módon védik, amelyeket a közösségi jogban annak érdekében hoztak létre, hogy megakadályozzák az olyan összehangolatlan nemzeti jogintézmények kialakulását, amelyek ugyan a jogos közérdek célkitűzésein alapulnak, viszont szükségtelenül korlátozzák a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságát. E tekintetben a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24-i 72/166/EGK tanácsi irányelv (
14
) 3. cikke úgy rendelkezik, hogy minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett gépjárművek rendelkeznek gépjármű-felelősségbiztosítással. Továbbá, a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30-i 84/5/EGK második tanácsi irányelv (
15
) szerint valamennyi tagállam létrehoz egy szervet, amelynek a feladata az, hogy kártérítést biztosítson a biztosítással nem rendelkező vagy azonosítatlan gépjárművek által okozott anyagi kár vagy személyi sérülés esetén. Továbbá, a 92/49 irányelv 32. és 35. cikke értelmében a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást kínáló valamennyi biztosítóintézetnek be kell lépnie a fogadó tagállam nemzeti garanciaalapjának tagjai közé. A Bizottság úgy véli, hogy a szerződéskötési kötelezettség nem igazolható a biztosítással nem rendelkező üzembentartók által okozott balesetek következtében a garanciaalap által kifizetendő kártérítés vagy a szociális biztonsági rendszer által viselt költségek korlátozásával. E tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a pusztán pénzügyi vagy gazdasági okok nem tekinthetők olyan feltétlenül érvényesítendő követelményeknek, amely a Szerződésben garantált szabad mozgás korlátozását igazolják.
54.
A Bizottság állítása szerint továbbá az olasz jogszabály által előírt általános szerződéskötési kötelezettség a kitűzött cél – annak biztosítása, hogy az üzembentartók bizonyos csoportjai, illetve az Olaszország egyes régióban lakóhellyel rendelkező üzembentartók is biztosításhoz jussanak – eléréséhez képest túlzottan megszorító. Ezen megfontolások érvényesek mutatis mutandis az Olasz Köztársaság által megjelölt másik célra, a károsult harmadik személyek védelmére is.
55.
A Bizottság megjegyzi, hogy amint azt az Olasz Köztársaság kifejezetten jelezte, a szóban forgó jogszabályi rendelkezéseket a fiatal és az Olaszország déli részén lakóhellyel rendelkező üzembentartók elleni hátrányos megkülönböztetés megakadályozása érdekében fogadták el, azonban ezen üzembentartók által a biztosítások megkötése során tapasztalt nehézségek megoldása érdekében az általános szerződéskötési kötelezettség előírása helyett valamely különös jogi aktust kellett volna elfogadni. A Bizottság állítása szerint az Olasz Köztársaság nem szolgáltatott semmilyen adatot a fiatal vagy az Olaszország egyes régióiban lakóhellyel rendelkező üzembentartók által tapasztalt problémák mértékéről. Továbbá, a Bizottság szerint a járművek szabad vezetéséhez való kizárólagos jog nem létezik. Tekintve, hogy a kérdéses jogot a közbiztonság okán korlátozni lehet, például olyan esetekben, amikor az üzembentartó drog vagy alkohol hatása alatt áll, a biztosító vállalkozásoknak is meg kellene engedni, hogy az ilyen üzembentartók számára a biztosítás nyújtását megtagadják.
56.
A Bizottság hangsúlyozza azt a tényt is, hogy más tagállamok, mint Franciaország, Belgium, Spanyolország, Hollandia és Portugália, az olasz jogban meghatározott szerződéskötési kötelezettségnél kevésbé korlátozó rendszert fogadtak el az Olasz Köztársaság által megjelölt célkitűzések elérése érdekében. Ha ezekben a tagállamokban valamely üzembentartóval egyik biztosító sem köt kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást, az erre hivatott állami szerv beavatkozik annak érdekében, hogy az üzembentartó ne maradjon biztosítás nélkül. Az olasz jogalkotó azonban ezt az egyértelműen állami terhet a szerződéskötési kötelezettség előírásával a magánvállalkozásokra hárította.
57.
Az Olasz Köztársaság és a Finn Köztársaság úgy véli, hogy az üzembentartók számára előírt gépjármű-felelősségbiztosítási szerződéskötési kötelezettség, valamint a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség között közvetlen szimmetrikus, kétoldalú kapcsolat áll fenn.
58.
Az Olasz Köztársaság szerint miközben a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás magánjellegű biztosítás, annak társadalmi célja is van, nevezetesen a gépjárműbalesetek kívülálló károsultjai számára hatékony és gyors kártérítés biztosítására irányuló szükséglet. E célkitűzés érdekében 1959. április 20-án Strasbourgban elfogadták a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról szóló európai egyezményt. Az Olasz Köztársaság a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettséggel az üzembentartókat fogyasztói minőségükben kívánja megvédeni a hátrányos megkülönböztetéssel szemben, valamint védeni kívánja a gépjárműbalesetek áldozatait. A szerződéskötési kötelezettséget ezért a közrenden alapuló célkitűzésekhez kapcsolódó társadalmi funkciójának összefüggésében kell vizsgálni. Az olasz alkotmánybíróság szerint a gépjárműbalesetek áldozatainak védelme a köz érdekében áll, mivel az nem más, mint az olasz alkotmány 2. cikkében lefektetett társadalmi szolidaritás követelménye teljesülésének eszköze. Az üzembentartók és a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség az utak biztonságával is összefügg, mivel ezen kötelezettség a balesetekkel okozott károk csökkentésére irányul. Az Olasz Köztársaság szerint a szóban forgó célkitűzéseket nem veszélyeztetheti az üzleti vállalkozás folytatásának szabadsága. Ha a Bizottság érveit a Bíróság elfogadja, a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás rendszere pusztán a piaci logikán fog alapulni, és társadalmi célját elveszíti.
59.
Az Olasz Köztársaság állítása szerint, amennyiben a biztosító vállalkozások megtagadhatják a nem kívánatos ügyfelekkel való szerződéskötést, a szóban forgó üzembentartók kétes vállalkozásokhoz fordulhatnak vagy okirathamisítást követhetnek el. Az üzembentartók és a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség közötti asszimetria a biztosítással nem rendelkező üzembentartók és az általuk okozott balesetek számának növekedéséhez, a gépjárműbalesetek károsultjai számára létrehozott olasz garanciaalapból a balesetek károsultjainak kifizetett összegek növekedéséhez, a jogviták számának emelkedéséhez és a gépjárműbalesetek károsultjainak nyújtott hatékony és gyors kártérítés megszűnéséhez vezet. 2005-ben az olasz alap 113,4 millió euró kártérítést fizetett ki a biztosítással nem rendelkező üzembentartók által okozott balesetek következtében, amely 2004-hez viszonyítva 17,1%-os emelkedést jelent. Szintén 2005-ben 13771 kárigényt rendeztek, amely a megelőző évhez viszonyítva 21,8%-os emelkedést mutat. Továbbá, az olasz garancialap – amely, többek közt, az azonosítatlan járművekkel kapcsolatos kárigények után is fizet kártérítést – viseli a biztosítással nem rendelkező járművek által okozott balesetekkel kapcsolatos kárigények relatív költségeit, amely az 1995-ben tapasztalt 7,4%-ról 2000-re 12,6%-ra, majd 2004-ben 27,4%-ra emelkedett, 2005-ben pedig elérte a 30,6%-ot. Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy ezen balesetek számának növekedését részben az okozza, hogy egyes biztosító vállalkozások az üzembentartók egyes csoportjai és az Olaszország déli részén lakóhellyel rendelkező üzembentartók számára megtagadják a biztosítás nyújtását. A Bizottság fenti 53. pontban kifejtett jogalapját illetően, miszerint az Olasz Köztársaság igazolásképpen nem hivatkozhat pusztán pénzügyi okokra, az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a máris jelentős, és egyre növekedő problémaként jelentkező üzembentartók általi biztosítási szerződéskötés elkerülésére vonatkozó fenti adatok igazolják, hogy a közrendre és a szociális biztonsági rendszerre nézve valóban súlyos következményekkel járna, ha a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettséget eltörölnék.
60.
Az Olasz Köztársaság határozottan állítja, hogy a szóban forgó jogszabály nem helyezi a nemzeti biztosító vállalkozásokat az Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működő vállalkozásoknál kedvezőbb pozícióba. Arra is hivatkozik még, hogy a szóban forgó kötelezettség a más tagállamban letelepedett biztosító vállalkozásokat nem tartja vissza az olasz piacra való belépéstől. E tekintetben az Olasz Köztársaság megjegyzi, hogy az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást nyújtó száz biztosító vállalkozás közel egyharmada más államokból származik. Továbbá, a szerződéskötési kötelezettség a más tagállamokban letelepedett biztosító vállalkozásokat nem teszi az olasz vállalkozásokhoz képest kevésbé nyereségessé. Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást nyújtó vállalkozások által viselt fő költség a biztosítási kötvények forgalmazására szolgáló rendszer és a kárigények rendezésére szolgáló hálózat kiépítéséhez kapcsolódik. A külföldi vállalkozások esetében ezen költségek nem magasabbak, mint az olasz vállalkozások költségei. A tárgyaláson az Olasz Köztársaság kifejtette, hogy a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettségnek nincs hatása, mivel ezen vállalkozások szabadon határozhatják meg áraikat, így érvényesül a gazdasági kezdeményezés szabadsága.
61.
A Bizottság azon állítását illetően, miszerint a szerződéskötési kötelezettség visszatartó erővel bír a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozásokra, mivel tevékenységüket nem tudják Olaszország egyes régióira korlátozni, az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a Bizottság félreértette a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás biztosítástechnikai alapjait. Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást csak nagyszámú biztosítottnak lehet felajánlani. Továbbá, a Bizottság azon állítására, miszerint a szerződéskötési kötelezettség megakadályozza a szakosodott biztosító vállalkozások kialakulását, az Olasz Köztársaság azt válaszolja, miszerint nem reális az a várakozás, hogy a „nem kívánatos” ügyfelek számára nyújtott biztosításokra szakosodott biztosító vállalkozások alakulnának ki Olaszországban.
62.
Ha a Bíróság azt állapítaná meg, hogy a szerződéskötési kötelezettség korlátozza a letelepedés vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságát, az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a korlátozás a közérdek célkitűzései, a szociális biztonsági rendszer védelme, az utak biztonsága és a fogyasztók védelme érdekében megfelelő. A szerződéskötési kötelezettség által az Olasz Köztársaságnak sikerült megfékeznie azt a más – a biztosító vállalkozások számára szerződéskötési kötelezettséget elő nem író – tagállamokban tapasztalt jelenséget, hogy az üzembentartók nem rendelkeznek biztosítással. Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy bizonyította a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításra irányuló szerződéskötés biztosító vállalkozások általi megtagadásának létezését és terjedelmét. E tekintetben az Olasz Köztársaság olyan ügyeket említett példaként, ahol az üzembentartókra 10000 euró összegű teljesen jogosulatlan biztosítási díjat szabtak ki. Továbbá, az Olasz Köztársaság hivatkozott a balesetek károsultjai számára a garanciaalap által kifizetett kártérítési összegek folyamatos növekedésére, valamint arra a tényre, hogy az ISVAP a szerződéskötési kötelezettség megkerülése esetén csak nagyon kisszámú, és a legkirívóbb jogsértéseket magában foglaló esetben kezdeményezett eljárásokat.
63.
Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a szerződéskötési kötelezettség arányos. A Bizottság állításával ellentétben e kötelezettségnek az üzembentartók egyes csoportjaira vagy Olaszország egyes régióira való korlátozása nem lenne célszerű, sem jogszerű, mivel hátrányos megkülönböztetéshez vezetne, és a vállalkozásokat arra ösztönözné, hogy ne működjenek azokban a régiókban, ahol e kötelezettség fennáll. Az Olasz Köztársaság azt a tényt is hangsúlyozza, hogy a szerződéskötési kötelezettséget a kódex 132. cikkének (2) bekezdése nagymértékben enyhítette. A más tagállamokban annak érdekében létrehozott alternatív rendszerekkel kapcsolatosan, hogy az üzembentartók számára elérhető legyen a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás megkötése, az Olasz Köztársaság úgy vélekedik, hogy míg e rendszerek alkalmasak lehetnek egyes problémák kezelésére, mint az alkohol és droghasználat, nem nyújtanak azonban megoldást az Olaszországban felmerülő gondokra, ahol a biztosítás megkötését a lakosság jelentős részétől megtagadnák. Az Olasz Köztársaság rámutat továbbá, hogy Spanyolországban, ahol az erre létrehozott állam szerv (le Consorcio de Compensación de Seguros) közvetlenül beavatkozik annak érdekében, hogy azon gépjárműveket is biztosítsa, amelyektől a biztosítást egyébként megtagadták, nem sikerült felszámolni azt a jelenséget, hogy az üzembentartók nem kötnek biztosítást, hiszen egymillió járműnek, azaz a összes gépjármű 14%-ának és a segédmotoros kerékpárok 54%-ának egyáltalán nincs biztosítása. Az Egyesült Királyságban biztosítással nem rendelkező üzembentartók 2004-ben 41000 balesetet okoztak, amely 750 millió euró költséget jelent. Tekintve, hogy a Közösség nem hangolta össze a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás üzembentartók általi megkötésének kötelezettségét, minden tagállam szabadon választhatja meg az adott ország társadalmi viszonyainak legmegfelelőbb megoldást.
64.
A Finn Köztársaság az Olasz Köztársaság támogatására való beavatkozását az EK 43. és EK 49. cikk megsértésére vonatkozó jogalapra korlátozta. A Finn Köztársaság úgy véli, még ha a szerződéskötési kötelezettség korlátozza is a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságát, a közrenddel és a fogyasztóvédelemmel összefüggő okok igazolják azonban e kötelezettséget. A Finn Köztársaság szerint az olasz jogszabályok által a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség célja annak garantálása, hogy a közlekedési balesetek károsultjai gyors és hatékony kártérítést kapnak. E tagállam úgy véli, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás és a szociális biztonsági rendszer között. A balesetben érintett harmadik személyeknek a biztosító vállalkozások, többek között, kifizetik a kórházi kezelés költségeit és a keresetkiesést.
65.
A Finn Köztársaság megjegyzi, hogy a Bíróság az Omega-ügyben (
16
) kimondta, hogy miközben a személyek ellen irányuló erőszakos cselekmények szimulálását megvalósító, különösen az emberi lényekre irányuló ölési cselekményeket megjelenítő szórakoztató játékok kereskedelmi hasznosításának tilalma a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását valósította meg, e korlátozást a közérdeken alapuló indokok igazolják. A gépjárműbalesetekben megsérült személyeknek nyújtott védelem szükségessége – amely mind az üzembentartók, mind a biztosító vállalkozások számára előírt, a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás megkötésére és nyújtására irányuló kötelezettség legfőbb oka – még inkább a közrenden alapul, és ez igazolja a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását. Az a tény, hogy a tagállamok egy része a biztosító vállalkozások számára nem ír elő szerződéskötési kötelezettséget, nem jelenti azt, hogy a szóban forgó olasz intézkedések aránytalanok.
2. Értékelés
66.
A jelen eljárásban nem vitatott, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdése (
17
) a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással foglalkozó valamennyi biztosító vállalkozás számára szerződéskötési kötelezettséget ír elő a biztosítottak valamennyi csoportja és Olaszország valamennyi régiója tekintetében. A szerződéskötési kötelezettség mind a belföldi biztosító vállalkozásokra, mind az Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra kiterjed. A kódex 132. cikkének (2) bekezdése a szerződéskötési kötelezettség alóli kivételt határoz meg. E rendelkezés értelmében a biztosító vállalkozások kérelmezhetik, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás nyújtására kiadott engedélyük a járműflottákra korlátozódjon.
67.
Továbbá, a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja (
18
) lényegében kimondja, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződéskötési kötelezettségnek való megfelelés érdekében a biztosító vállalkozások a biztosítási díjtáblákat meghatározott módon kötelesek kiszámítani. Ugyanezen rendelkezés értelmében az ISVAP súlyos bírságokat szabhat ki, ha megállapítja, hogy egyes területi egységek vagy a biztosítottak egyes csoportjai tekintetében megkerülik a szerződéskötési kötelezettséget. A szóban forgó bírság egymillió eurótól ötmillió euróig terjedhet. A 990. sz. törvény 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése (
19
) szintén bírságot határoz meg a szerződéskötési kötelezettség megsértése esetén. A 990. sz. törvény 12. cikkének a) pontja (
20
) értelmében a biztosító vállalkozásoknak közzé kell tenniük a biztosítási díjtáblát és a szerződéses feltételeket.
68.
Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság keresetében előadta, hogy az olasz jog fenti 66. és 67. pontban ismertetett rendelkezései megkülönböztetés nélkül alkalmazandók a belföldi biztosító vállalkozások, illetve azon vállalkozások tekintetében, amelyek biztosítások nyújtását Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján végzik. A Bizottság azonban válaszában arra hivatkozott, hogy a szóban forgó olasz jogszabály nagyobb hatást gyakorol azon biztosító vállalkozásokra, amelyek Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján tevékenykednek. (
21
) Álláspontom szerint a Bizottságnak a jelen ügyben benyújtott beadványából nem teljesen világos, hogy úgy véli-e, a releváns olasz jogszabály megkülönböztetés nélkül vonatkozik a belföldi biztosító vállalkozásokra, illetve az Olaszországban biztosítást a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján nyújtó vállalkozásokra, vagy pedig a Bizottság szerint a jogszabály közvetett módon hátrányosan megkülönbözteti ez utóbbi vállalkozásokat.
69.
A Bizottság, amelyre a tagállami kötelezettségszegéssel kapcsolatos eljárásokban a bizonyítás terhe esik, álláspontom szerint nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdése, 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) pontja és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése, majd ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 132. cikkének (1) és (2) bekezdése, 313. cikke, valamint 314. cikkének (1) és (2) bekezdése eltérő hatást gyakorol a belföldi biztosító vállalkozásokra, illetve az Olaszországban biztosítást a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján nyújtó vállalkozásokra, (
22
) már amennyiben valóban ez volt a Bizottság szándéka.
70.
A letelepedésnek az EK 48. cikkel összefüggésben értelmezett EK 43. cikkben rögzített szabadsága megilleti a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező természetes személyeket, és az utóbbi rendelkezés szerint a jogi személyeket is. Ez az előírt kivételek és feltételek mellett lehetővé teszi minden önálló vállalkozói tevékenység megkezdését és folytatását egy másik tagállam területén, valamint vállalkozások alapítását és irányítását, ügynökségek, fióktelepek és leányvállalatok létrehozását. Az EK 43. cikk elrendeli a letelepedés szabadsága korlátozásainak eltörlését. Ilyen korlátozásnak kell minősíteni minden olyan intézkedést, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi. (
23
)
71.
Az EK 49. cikk megköveteli a szabad szolgáltatásnyújtás korlátozásainak eltörlését is. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nem csak a más tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat. (
24
)
72.
Tekintve, hogy az EK 43. és az EK 49. cikkel ellentétes valamennyi nemzeti intézkedés, amely – legyen bár állampolgársági alapon történő hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazandó – alkalmas arra, hogy megzavarja vagy kevésbé vonzóvá tegye a Szerződés által biztosított alapvető szabadságoknak a közösségi polgárok általi gyakorlását, meg kell vizsgálni, hogy az olasz jogszabály által előírt biztosítási szerződéskötési kötelezettség (
25
) alkalmas-e arra, hogy jelentős mértékben megzavarja, vagy visszatartsa az olyan biztosító vállalkozások működését, amelyek Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást nyújtanak.
73.
Úgy vélem, a Bizottság a jelen eljárásban megfelelően bizonyította, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésében, 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, 12. cikke a) pontjában és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdésében (
26
) Olaszországban meghatározott kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződéskötési kötelezettség következtében, az e piacon működő vállalkozások (
27
) – jelentős bírság kiszabásának kockázata nélkül – nem tudnak a biztosítottak különös csoportjaira szakosodni, vagy működésüket Olaszország meghatározott földrajzi vagy nyelvi régióira koncentrálni.
74.
Ugyanis az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás megkötésére jogosult biztosító vállalkozások a szóban forgó olasz jogszabályok szerint az engedély kiadásának napjától kötelesek valamennyi potenciális ügyféllel tárgyalni, és kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást kötni.
75.
A Bizottság, álláspontom szerint, azt is bizonyította, hogy az olasz jogszabályok szerinti szerződéskötési kötelezettség pénzügyi és logisztikai többletterhet jelenthet a biztosító vállalkozásokra, ezáltal az Olaszországban működő vállalkozások megnövekedett pénzügyi kockázatnak vannak kitéve. Az Olasz Köztársaság kérelmében e tekintetben előadta, hogy Olaszországban a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás nyújtásával kapcsolatos elsődleges költségeket nem viselik nagyobb mértékben a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működő vállalkozások, mint a belföldi vállalkozások. (
28
) Ki kell azonban emelni, hogy a Bizottság állítása szerint – az Olasz Köztársaság által nem vitatottan – az olasz jog által előírt szerződéskötési kötelezettség közvetlen hatást gyakorol a biztosító vállalkozások szavatoló tőkéjére vonatkozó kötelezettségeire. (
29
)
76.
Úgy tűnik továbbá, hogy a szerződéskötési kötelezettség a biztosító vállalkozás lefektetett piaci stratégiájára vagy szakosodására, pénzügyi vagy logisztikai képességeire és a szóban forgó piacon szerzett tapasztalataira való tekintet nélkül alkalmazandó.
77.
Következésképpen úgy vélem, hogy a Bizottság bizonyította, hogy a szóban forgó olasz jogszabály alkalmas arra, (
30
) hogy a piaci réseken vagy a szakosodott piacokon biztosítások nyújtására specializálódott biztosító vállalkozásokat akadályozza az olaszországi kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási piacra való belépésben. (
31
) Úgy vélem továbbá, hogy a Bizottság bizonyította, hogy a szóban forgó olasz jogszabály alkalmas arra, hogy a biztosító vállalkozásokat akadályozza az olaszországi kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási piacra való belépésben, mivel a piacra való belépésüket fokozatosan, illetve alkalmi vagy rendszertelen jelleggel akadályozza. (
32
)
78.
Álláspontom szerint a Bizottság keresetében felvázolt három vállalkozás körülményei – amelyet az Olasz Köztársaság egyáltalán nem vitatott –, miközben nem szükségszerűen jellemzőek a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás piacára belépni kívánó valamennyi vállalkozás által leküzdendő akadályokra, ugyanakkor bemutatják, hogy a szóban forgó jogszabály által létrehozott akadály nem csupán elméleti vagy távoli jellegű, hanem jelentőséggel is bírhat. (
33
)
79.
Miközben a kódex 132. cikkének (2) bekezdésében foglalt kivétel egyes – csak a gépjárműflottákra vonatkozó engedéllyel rendelkező – biztosító vállalkozások tekintetében könnyítést tartalmaz, (
34
) úgy vélem, hogy a kivétel alkalmazási köre rendkívül szűk. Álláspontom szerint a szóban forgó kivétel nem csökkenti a szerződéskötési kötelezettség által létrehozott azon korlátozásokat, (
35
) amelyekkel például a gépjárműflottákon kívüli piaci réseken biztosítás nyújtására specializálódott biztosító vállalkozásoknak szembe kell nézni. (
36
) Ennek következtében a biztosító vállalkozások a szóban forgó olasz jogszabályra adott válaszként a létező üzleti modelljeik (
37
) megváltoztatására kényszerülhetnek.
80.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból egyértelműen kitűnik, hogy azok a tagállami rendelkezések, amelyek a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlását korlátozzák, csak akkor lehetnek indokoltak, ha négy feltételnek megfelelnek: alkalmazásuk megkülönböztetéstől mentes, a közérdeken alapuló kényszerítő ok által igazoltak, alkalmasak az általuk elérni kívánt célok megvalósításának biztosítására, és nem lépnek túl az ehhez szükséges mértéken. (
38
)
81.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a jelen eljárásban nem bizonyította, hogy a szóban forgó olasz jogszabály rendelkezései eltérő hatást gyakorolnak az Olaszországban a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működő biztosító vállalkozásokra. (
39
) Azon kérdést illetően, hogy a fenti rendelkezések a közérdeken alapuló kényszerítő okok által igazolhatók-e, az Olasz Köztársaság azt állítja, hogy két ilyen ok is van. Először, a szerződéskötési kötelezettség garantálja, hogy az üzembentartók egyes csoportjai, így a fiatal és Olaszország meghatározott régióiban lakóhellyel rendelkező üzembentartók is hozzájuthatnak kötelező gépjármű-felelősségbiztosításhoz. Másodszor, a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség garantálja, hogy a gépjárművek által károsult harmadik személyek kártérítésben részesülnek, és az ilyen károk nem a szociális biztonsági rendszer forrásait terhelik meg. Az Olasz Köztársaság és a Finn Köztársaság úgy véli, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn az üzembentartók kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás megkötésére irányuló kötelezettsége és a biztosító vállalkozások szerződéskötési kötelezettsége között.
82.
Ami az első igazolást illeti, álláspontom szerint a fogyasztóvédelem igazolhatja a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának akadályozását. (
40
) A fenti 77. pontban foglaltak szerint, a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésében, 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, 12. cikke a) pontjában és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdésében (
41
) a biztosító vállalkozások számára a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással kapcsolatban előírt követelmények álláspontom szerint alkalmasak arra, hogy megakadályozzák, többek közt, szakosodott biztosító vállalkozások létrejöttét Olaszországban. (
42
) Miközben azonban a szakosodott biztosító vállalkozások hiánya vagy csökkenése Olaszországban hátrányos lehet egyes fogyasztókra, (
43
) úgy vélem, hogy önmagában az a kívánalom, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást kötő fogyasztókat ne érje a koruk vagy lakóhelyük szerinti ésszerűtlen hátrányos megkülönböztetés, elvileg igazolhatja a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását.
83.
Így az Olasz Köztársaságra – amely a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolásaként egyes üzembentartói csoportok, valamint az Olaszország déli részén lakóhellyel rendelkező üzembentartók nehézségeire hivatkozott – hárul, hogy a Bírósághoz megfelelő bizonyítékokat nyújtson be annak igazolására, hogy ilyen nehézségek valóban léteznek, vagy ezek a szerződéskötési kötelezettség hiányában növekednének. E tekintetben az Olasz Köztársaság előadta, hogy a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség eltörlése nagyon súlyos hatással járna, különösen Olaszország déli részén (Il Mezzogiorno). Megjegyezném azonban, hogy az Olasz Köztársaság által az annak igazolására előadott konkrét statisztikáktól eltekintve, miszerint a biztosítással nem rendelkező gépjárművekkel okozott balesetek száma a létező szerződéskötési kötelezettség ellenére Olaszország egészét tekintve egyre növekvő probléma, (
44
) a tagállam szinte semmilyen bizonyítékot nem szolgáltatott annak igazolására, hogy az Olaszország déli részén lakóhellyel rendelkező vagy a fiatal üzembentartók e kötelezettség nélkül hátrányos megkülönböztetésnek vagy fokozott hátrányos megkülönböztetésnek lennének kitéve. (
45
)
84.
Ha azonban elfogadjuk, hogy a biztosító vállalkozások számára előírt szerződéskötési kötelezettség hiányában fennáll annak kockázata, hogy a fiatal és az Olaszország déli részén lakóhellyel rendelkező üzembentartók hátrányos megkülönböztetésben részesülnek, meg kell vizsgálni, hogy az Olasz Köztársaság által elfogadott intézkedések nem lépik-e túl a szükséges mértéket. (
46
)
85.
Nyilvánvaló, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében, valamint később a kódex 132. cikkének (1) bekezdésében meghatározott szerződéskötési kötelezettség általános jellegű és a szóban forgó fogyasztók csoportjára vagy lakóhelyükre tekintet nélkül alkalmazandó. Ez a kötelezettség ezért első látásra aránytalannak és túlzott mértékben korlátozónak tűnik, mivel nyilvánvalóan túllép a cél eléréséhez szükséges mértéken. (
47
)
86.
Az Olasz Köztársaság azonban lényegében azt állítja, hogy a szerződéskötési kötelezettség nem korlátozható a fogyasztók egyes csoportjaira, mivel ez már önmagában hátrányos megkülönböztetéshez vezetne. Az Olasz Köztársaság szerint továbbá, ha a szerződéskötési kötelezettséget Olaszország egyes régióira korlátoznák, ez a biztosító vállalkozásokat arra ösztönözné, hogy ezekben a régiókban egyáltalán ne működjenek. Az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy a más tagállamok által annak a problémának a kezelésére létrehozott különböző rendszerek, hogy azok az üzembentartók is köthessenek kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást, akiktől ezt másutt megtagadták, és amely rendszerek a szerződéskötési kötelezettségnél kevésbé korlátozóak, az olaszországi problémákra nem lennének megfelelőek.
87.
Álláspontom szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatának értelmében az Olasz Köztársaság által elfogadott intézkedések arányosságát nem lehet kizárni pusztán azon az alapon, hogy más tagállamok az Olasz Köztársaság által elfogadottól eltérő védelmi rendszert választottak. (
48
) Az Olasz Köztársaságban olyan különös körülmények létezhetnek, amelyek a más tagállamok által követett rendszerek elfogadása ellen szól. Az Olasz Köztársaság megalapozatlan állításain túl előadott bizonyítékok hiányában nem vagyok meggyőződve arról, hogy a tagállam számára akár gyakorlati, akár jogi szempontból ne volna lehetséges a szerződéskötési kötelezettséget (
49
) Olaszország egyes régióira, vagy a fogyasztók egyes csoportjaira korlátozni. Ezért úgy vélem, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdése, 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének (a) pontja és 12. cikke (d) pontjának (1) bekezdése (
50
) túllép azon a mértéken, amely az egyes üzembentartók hátrányos megkülönböztetésével szembeni védelem céljának eléréséhez szükséges.
88.
Az Olasz Köztársaság azon állítását illetően, miszerint a szerződéskötési kötelezettséget a biztosítással nem rendelkező üzembentartók által okozott balesetek kívülálló áldozatainak védelme igazolja, azt gondolom, hogy ez a célkitűzés, főszabály szerint, a letelepedési szabadságnak és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását igazoló érdekek között helyezkedik el. (
51
)
89.
Úgy vélem azonban, hogy az Olasz Köztársaság nem szolgáltatott bizonyítékot azon állítása igazolására, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn a biztosító vállalkozások számára előírt, a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás valamennyi potenciális biztosítottal való megkötése kötelezettségének hiánya, és a biztosítással nem rendelkező gépjárművekkel okozott balesetek kívülálló áldozatai számának növekedése között. Míg az Olasz Köztársaság a szerződéskötési kötelezettséget elő nem író tagállamok tekintetében riasztó adatokat közölt a biztosítással nem rendelkező gépjárművekről és az ilyen járművekkel okozott balesetekről, (
52
) a két adat között fennálló közvetlen összefüggést egyáltalán nem mutatta be. Valóban, az Olasz Köztársaság számottevő adatot szolgáltatott az olasz garanciaalaphoz intézett kárigények számának és az alap által kifizetett kártérítések összegének jelentős növekedéséről, és mindez olyan tagállamban, ahol a biztosító vállalkozások számára szerződéskötési kötelezettséget írnak elő. (
53
) A jelen ügyben a Bíróság elé tárt iratok alapján úgy tűnik, hogy az olasz jogalkotó által előírt szerződéskötési kötelezettség (
54
) nem megfelelő eszköz a gépjárműbalesetek kívülálló károsultjai védelmének megvalósításához.
90.
Következésképpen javaslom, hogy Bíróság állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság nem teljesítette az EK 43. és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
C – A második jogalap – A 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkének megsértése
1. A felek érvei
91.
A Bizottság úgy véli, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) pontja és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése (
55
) sérti a biztosítási díjak szabad meghatározásának elvét. A Bizottság szerint, ha a Bíróság azt állapítja meg, hogy a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében (
56
) előírt szerződéskötési kötelezettség összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, szükségszerűen következik az is, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja megsértette a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkét. Az Olasz Köztársaság maga állította, hogy a biztosítási díjak ISVAP általi visszaható hatályú ellenőrzésének rendszerét pontosan annak biztosítására hozták létre, hogy a szerződéskötési kötelezettséget ne kerüljék meg.
92.
A Bizottság szerint a biztosító vállalkozások számára előírt azon kötelezettség, hogy a biztosítási díjakat „kellően átfogó és legalább öt működési évet felölelő megfelelő biztosítástechnikai alapon kötelesek meghatározni”, az ISVAP biztosítási díjakra vonatkozó visszaható hatályú ellenőrzési jogával és a nagy összegű bírság kiszabásának jogával együtt, sérti a díjtáblák szabad meghatározásának elvét. Miközben az olasz jog nem kívánja meg a biztosítási díjak előzetes jóváhagyatását vagy az ISVAP rendszeres tájékoztatását, a jogszabály mindazonáltal gondoskodik arról, hogy a biztosítási díjak a piaci átlagnak megfeleljenek. Az olasz szabályozás ugyanis szabályozott biztosítási díjak rendszerét eredményezi, és akadályozza a biztosító vállalkozásokat szolgáltatásaik általuk célszerűnek tartott módon történő forgalmazásában, és így a biztosítási ágazat belső piacának létrehozatalát gátolja.
93.
Az Olasz Köztársaság előadja, hogy az olasz jogszabály nem írja elő a biztosítási díjak előzetes jóváhagyatását, vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget. Az Olasz Köztársaság szerint a díjakra vonatkozóan a 990. sz. törvényben és a kódexben előírt szabályok csupán azt a célt szolgálják, hogy a fogyasztókra kiszabott túlzott árakkal ne kerüljék meg a szerződéskötési kötelezettséget. A szóban forgó szabályok megfelelnek a biztosító vállalkozások által követett általános biztosítástechnikai szabályoknak és biztosítási statisztikai elveknek. A Bizottság ezért helytelenül hivatkozik arra, hogy az olasz szabályok célja annak biztosítása, hogy a díjak megfelelnek a piaci átlagnak. A biztosító vállalkozások az igények számában tapasztalt visszaesés ellensúlyozására jelentős mértékben emelhetik díjaikat, de pénzügyi stabilitásuk megőrzése érdekében más technikai intézkedéseket is hozhatnak. Az ISVAP ritkán intézkedik, és valójában csak akkor avatkozik be, ha a biztosító vállalkozások által kiszabott díjak visszaélésszerűek, vagy hátrányos megkülönböztetésre irányulnak.
2. Értékelés
94.
A 92/49 irányelv – amelyet az EK 57. cikk (2) bekezdése és az EK 66. cikk (jelenleg, módosítást követően az EK 47. cikk (2) bekezdése és EK 57. cikk) alapján fogadtak el – célja a belső piacot az életbiztosítás kivételével a közvetlen biztosítás területén teljessé tenni mind a letelepedés joga, mint a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából annak érdekében, hogy könnyebbé váljon a Közösség területén székhellyel rendelkező biztosítóintézetek számára a Közösségen belül felmerülő kockázatok fedezése. (
57
) Azért hozták létre, hogy a Közösségen belüli érintett ágazatban garantálja a biztosítási termékek forgalmazásának szabadságát. (
58
)
95.
A 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkét illetően a Bíróság megállapította, hogy: a közösségi jogalkotó a díjszabás szabadságának elvét kívánta garantálni az életbiztosítás körén kívül eső biztosítások – ideértve a kötelező biztosítást, így a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást is – területén. Ez az elv magában foglalja minden olyan rendszer tilalmát, amely előzetes vagy rendszeres tájékoztatási, illetve jóváhagyatási kötelezettséget ír elő azokkal a biztosítási díjtáblákkal kapcsolatosan, amelyeket a biztosító a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A 92/49 irányelv által elismert egyetlen kivétel ezen elv alól az „általános árellenőrzési rendszer” keretében történő, a „biztosítási díjak emelésére” vonatkozó előzetes tájékoztatási és jóváhagyatási kötelezettség. (
59
)
96.
A jelen ügyben a felek egyetértenek abban, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) pontja és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése (
60
) Olaszországban nem állapítja meg a díjtáblák előzetes vagy rendszeres tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettségét, és az ISVAP beavatkozása a díjakkal kapcsolatosan teljes mértékben visszaható hatályú. Szükséges megvizsgálni azonban, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, 12. cikkének a) pontja és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdése (
61
) jár-e olyan tényleges hatással, amely sérti a biztosítási díjak szabad meghatározásának bírósági ítélkezési gyakorlatban lefektetett elvét.
97.
Álláspontom szerint világos, hogy az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás kötésére jogosult biztosító vállalkozások a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében (
62
) nem állapíthatják meg teljesen szabadon a biztosítási alapdíj összegét. Valóban, a biztosítási díjak meghatározásának a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja (
63
) szerinti szabályaitól való eltérés a biztosító vállalkozásra kiszabott egymillió eurótól ötmillió euróig terjedő bírságot eredményezhet. (
64
)
98.
Úgy vélem, hogy a biztosítási díjak szabad meghatározásának 92/49 irányelv szerinti elve sem teljesen korlátlan. A biztosító vállalkozások nem állapíthatják meg szabadon a díjakat. (
65
) Valóban, a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nem életbiztosítás körében a díjszabás területének teljes – a díjtáblák befolyásolására alkalmas nemzeti intézkedéseket kizáró – harmonizációja nem vélelmezhető a közösségi jogalkotó egyértelműen kinyilvánított ezirányú akarata hiányában. (
66
)
99.
A jelen ügyben az Olasz Köztársaság egyértelműen megerősítette, hogy, többek között, a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontját (
67
) a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében lefektetett szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozása érdekében fogadták el. (
68
)
100.
Ahogyan azt a fenti 66. és 90. pontban felvázoltam, úgy vélem, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésében (
69
) meghatározott szerződéskötési kötelezettség a letelepedési szabadság és szolgáltatásnyújtás szabadsága igazolatlan korlátozásának minősül. Következésképpen úgy vélem, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, (
70
) amelyet az aggályos szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozására hoztak létre, igazolatlanul sérti a díjtáblák szabad megállapításának alapelvét.
101.
Következésképpen javaslom, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság – mivel a biztosítási díjak kiszámítására vonatkozóan olyan jogszabályokat alkotott és tart hatályban, amelyeket a szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozására hoztak létre – nem teljesítette a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkében hivatkozott, a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvével kapcsolatos kötelezettségeit.
D – A harmadik jogalap – A 92/49 irányelv 9. cikkének megsértése
1. A felek érvei
102.
A Bizottság úgy véli, hogy a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, majd ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése alapján az Olaszországban a letelepedés vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működő biztosító vállalkozások tekintetében az ISVAP által gyakorolt felügyeleti és bírságolási jogkör sérti a 92/49 irányelv 9. cikkében meghatározott, a székhely szerinti tagállam és a fogadó tagállam közötti hatáskörmegosztást.
103.
A 92/49 irányelv (5) preambulumbekezdése szerint a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elve az irányelv egyik lényeges célkitűzése, és ezen elvtől való bármilyen eltérést szigorúan kell értelmezni, és azt a 92/49 irányelv más rendelkezéseinek, vagy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással kapcsolatos más irányelveknek kifejezetten vagy hallgatólagosan lehetővé kell tenni. Továbbá, a 92/49 irányelv 11. és 40. cikke a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyeleti jog elvének széles alkalmazási kört biztosít. Ha az ISVAP más tagállamban székhellyel rendelkező biztosító vállalkozások által kiszabott díjakkal kapcsolatosan kíván beavatkozni, a székhely szerinti tagállam felügyeleti szervét kell értesítenie a feltételezett szabálytalanságról, és kérni, hogy e szerv tegye meg a megfelelő intézkedéseket.
104.
Az Olasz Köztársaság állítása szerint a fogyasztók védelme érdekében elfogadott intézkedések nem állnak kapcsolatban a biztosító vállalkozásoknak a 92/49 irányelv 9. cikkében meghatározott pénzügyi felügyeletével. A biztosító vállalkozások pénzügyi felügyelete, amely teljes mértékben a székhely szerinti tagállam felelőssége, nem a fogyasztóvédelemre, hanem a szavatoló tőkére, valamint a biztosítástechnikai forrásokra vonatkozik.
2. Értékelés
105.
A 92/49 irányelv célja „[…] olyan harmonizáció végrehajtás[a], amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását” (
71
).
106.
Így a biztosítási üzleti tevékenység megkezdésének és folytatásának feltétele az egységes hivatalos engedély megszerzése, amelyet a biztosító vállalkozás székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága bocsát ki, és amely feljogosítja a vállalkozást arra, hogy a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján a Közösség egészében üzleti tevékenységet folytasson. A fióktelep vagy a szolgáltatás nyújtásának helye szerinti tagállam a biztosító tevékenységet ebben a tagállamban folytatni kívánó, és a székhely szerinti tagállamban már engedéllyel rendelkező biztosító vállalkozásoktól (
72
) nem követelheti meg, hogy újabb engedélyért folyamodjanak. (
73
) Továbbá, a székhely szerinti tagállam engedélyezése elvének folyományaként a 92/49 irányelv 9. cikke értelmében, a biztosítóintézet pénzügyi felügyelete a székhely szerinti tagállam kizárólagos felelősségi körébe tartozik. A pénzügyi felügyelet magában foglalja (
74
)„a biztosítóintézet teljes tevékenységére vonatkozóan a vállalkozás fizetőképességi állapotának, a biztosítástechnikai tartalékok képzésének és az ezek fedezetére szolgáló eszközöknek […]” az ellenőrzését. (
75
)
107.
Álláspontom szerint a 92/49 irányelvben lefektetett „egylépcsős” engedélyezés elve és a székhely szerinti tagállam pénzügyi felügyeletének az elve a nem életbiztosítási ágazatban a letelepedési szabadság és a szolgáltatásnyújtás szabadsága gyakorlásának a sarokköve.
108.
A 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, majd a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése értelmében az Olaszországban kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás megkötésére jogosult biztosító vállalkozásoknak, ide értve azokat is, amelyek a letelepedési szabadság és a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján működnek, a biztosítási díjaikat meghatározott módon kell kiszámítaniuk. Továbbá, amennyiben a biztosító vállalkozás nem követi a biztosítási díjak kiszámításának a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, majd ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdésében és 314. cikkének (2) bekezdésében meghatározott módját, ez bizonyos esetekben az ISVAP által kiszabott súlyos bírságot von maga után. A fenti 99. pontban tett megállapítás szerint a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdése a) pontjának, majd később a kódex 35. cikke (1) bekezdésének és 314. cikke (2) bekezdésének egyetlen célja a szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozása.
109.
Álláspontom szerint a biztosítottakkal való szerződéskötésre irányuló döntés és a biztosítási díjak megállapítása a biztosító vállalkozások üzleti tevékenységének középpontjában áll, és befolyásolhatja pénzügyi egyensúlyukat. A biztosítási díjak kiszámításának és az ISVAP ezzel kapcsolatos ellenőrzési és fegyelmi jogkörének a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában lefektetett szabályai (
76
) a biztosító vállalkozások számára előírja, hogy a pénzügyi egyensúlyukat érintő kérdésekben ne csak a 92/49 irányelv értelmében a felügyeleti jogkört gyakorló székhely szerinti tagállam illetékes hatóságainak tartozzanak felelősséggel, hanem az ISVAP-nak is.
110.
Következésképpen úgy vélem, hogy megalapozott a Bizottság azon jogalapja, amely szerint a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, (
77
) amelyet az aggályos szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozására hoztak létre, sérti a 92/49 irányelv 9. cikkét.
VII – A költségekről
111.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az Olasz Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
112.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §-a alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
VIII – Végkövetkeztetések
113.
Következésképpen javaslom, hogy a Bíróság:
—
állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság, mivel minden biztosító vállalkozás, így a más tagállamban székhellyel rendelkező, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozások számára kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződés megkötésére irányuló kötelezettséget alkotott és tart hatályban, nem teljesítette az EK 43. és az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit;
—
állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság, mivel a szerződéskötési kötelezettség megkerülésének megakadályozását szolgáló biztosítási díjak kiszámításának módjára vonatkozóan olyan jogszabályokat alkotott és tart hatályban, amelyek ellentétesek a biztosítási díjak szabad megállapításának az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv) 6., 29. és 39. cikkében hivatkozott elvével, nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit;
—
állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság, mivel olyan jogszabályokat alkotott és tart hatályban, amelyek alapján a más tagállambeli székhelyű, de a letelepedési szabadság vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján Olaszországban működő biztosító vállalkozásoknak a biztosítási díjaikat meg kell állapítaniuk, és mivel a 92/49 irányelv 9. cikkében hivatkozott, a székhely szerinti tagállam felügyeleti jogának elvét sértő módon a fenti szabályok megsértését szankcióval fenyegeti, nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit;
—
az Olasz Köztársaságot kötelezze saját költségei és a Bizottság költségeinek viselésére;
—
a Finn Köztársaságot kötelezze saját költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 346. o.
(
3
)	A C-442/02. sz. CaixaBank France ügyben 2004. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-8961. o.).
(
4
)	Lásd a fenti 30. pontot.
(
5
)	Lásd többek között a Bíróság C-152/98. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-3463. o.) 23. pontját; a C-439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15-én hozott ítéletének (EBHT 2002., I-305. o.) 10. pontját és a C-185/00. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2003. december 5-én hozott ítéletének (EBHT 2003., I-14189. o.) 79. pontját.
(
6
)	Lásd különösen a Bíróság C-145/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. június 5-én hozott ítéletének (EBHT 2003., I-5581. o.) 17. pontját.
(
7
)	Lásd különösen a Bíróság 274/83. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1985. március 28-án hozott ítéletének (EBHT 1985., 1077. o.) 21. pontját; a C-279/94. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1997. szeptember 16-án hozott ítéletének (EBHT 1997., I-4743. o.) 15. pontját és a C-221/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. május 18-án hozott ítéletének (EBHT 2006., I-4515. o.) 36. pontját.
(
8
)	Lásd a fenti 30. pontot.
(
9
)	Lásd a fenti 18. és 19. pontot.
(
10
)	A Bíróság 306/81. sz., Verros kontra Parlament ügyben 1983. május 19-én hozott ítéletének (EBHT 1983., 1755. o.) 9. pontja és a C-66/02. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december 15-én hozott ítéletének (EBHT 2005., I-10901. o.) 86. pontja.
(
11
)	Ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdése.
(
12
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 314. cikkének (2) bekezdése, 131. cikke, 313. cikke és 314. cikkének (1) bekezdése.
(
13
)	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben.
(
14
)	HL 1974. L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.
(
15
)	HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 3. o.
(
16
)	A Bíróság C-36/02. sz. Omega-ügyben 2004. október 14-én hozott ítélete (EBHT 2004., I-9609. o.).
(
17
)	Ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdése.
(
18
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
19
)	Ezt követően a kódex 314. cikkének (1) bekezdése.
(
20
)	Ezt követően a kódex 131. cikke és 313. cikke.
(
21
)	Lásd a fenti 48. pontot.
(
22
)	A Bíróság C-288/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 21-én hozott ítéletének (EBHT 2004., I-10071. o.) 35. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
23
)	Lásd többek között a 3. lábjegyzetben hivatkozott CaixaBank France ügyben hozott ítélet 9. és 11. pontját.
(
24
)	Lásd többek között a Bíróság C-17/00. sz. De Coster-ügyben 2001. november 29-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-9445. o.) 29. pontját; a C-544/03. és C-545/03. sz., Mobistar és Belgacom egyesített ügyekben 2005., szeptember 8-án hozott ítéletének (EBHT 2005. I-7723. o.) 29. pontját; a C-94/04. és C-202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december 5-én hozott ítéletének (EBHT 2006., I-11421. o.) 56. pontát és a C-208/05. sz. ITC-ügyben 2007. január 11-én hozott ítéletének (EBHT 2007., I-181. o.) 55. pontját.
(
25
)	És a kapcsolódó kötelezettségek.
(
26
)	Majd ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 132. cikkének (1) bekezdése, 313. cikke és 314. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
27
)	Lásd azonban a kódex 132. cikkének (2) bekezdését.
(
28
)	Lásd a fenti 60. pontot.
(
29
)	Lásd a fenti 49. pontot. A nem életbiztosítási vállalkozások szavatoló tőkéjére vonatkozó követelmények tekintetében a 73/239/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. március 5-i 2002/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2002. L 77., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 310. o.) (3) preambulumbekezdése értelmében a biztosítottak és a kötvénytulajdonosok védelmére irányuló prudenciális felügyeleti rendszerben fontos elemnek minősül az a követelmény, hogy a biztosítóintézetek szavatoló tőkét képezzenek, amely mérsékli az üzletmenet kedvezőtlen ingadozásait.
(
30
)	Miközben nem lehet kizárni, hogy a biztosító vállalkozások „magukat segítő” intézkedéseket fogadnak el a szóban forgó jogszabály tényleges hatásainak csökkentése érdekében, például, a hirdetési anyagokat a potenciális biztosítottak egyes csoportjaihoz, vagy földrajzi és nyelvi régióhoz intézik, az ilyen intézkedések nem változtatnak azon a tényen, hogy az olasz jogszabályok alapján a vállalkozások valamennyi biztosítási szerződést kötni kívánó biztosítottal szerződni kötelesek, és kötelesek eleget tenni az olasz jog által a szerződéskötési kötelezettség tiszteletben tartása érdekében előírt követelményeknek.
(
31
)	A Bíróság C-59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 25-én hozott ítéletének (EBHT 2003., I-1759. o.) 25. pontjában kimondta, hogy „[…] az [92/49] irányelv (19) preambulumbekezdése szerint a belső piac keretében a biztosított érdeke, hogy a Közösségben rendelkezésre álló biztosítási termékek lehető legszélesebb skálájához férhessen hozzá annak érdekében, hogy az igényének legjobban megfelelőt ki tudja választani közülük”.
(
32
)	Megjegyezném, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés között abban rejlik a különbség, hogy a tevékenységet biztos és folyamatos vagy ideiglenes jelleggel folytatják. E tekintetben lásd a Bíróság C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítéletének (EBHT 1995., I-4165. o.) 21–26. pontját.
(
33
)	Megjegyezném azt is, hogy a Bizottság a tárgyaláson azt állította, és amelyet az Olasz Köztársaság nem vitatott, hogy az ISVAP nemrégiben egymillió eurótól kétmillió euróig terjedő bírságokat szabott ki szerződéskötési kötelezettség megsértése miatt egy német, egy olasz és egy svájci biztosító vállalkozásra.
(
34
)	Mellékesen megjegyzem, hogy a kódex 132. cikke (2) bekezdésének Olasz Köztársaság általi elfogadása bizonyítja az arról való tudomást, hogy létezik szakosodás a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás nyújtásában.
(
35
)	Valamint az olasz jogban a kötelezettség teljes érvényesülése érdekében hozott rendelkezések.
(
36
)	Olyan helyzet is elképzelhető például, ahol a biztosító vállalkozás az önfoglalkoztató taxisofőröknek nyújtandó kötelező gépjármű-felelősségbiztosításra szakosodik.
(
37
)	Végeredményben a szóban forgó olasz jogszabály hatást gyakorolhat a vállalkozás üzleti módszereire.
(
38
)	A Bíróság C-424/97. sz. Haim-ügyben 2000. július 4-én hozott ítéletének (EBHT 2000., I-5123. o.) 57. pontja.
(
39
)	Ha valóban ez volt a szándéka. Lásd a fenti 69. pontot.
(
40
)	A szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatosan lásd a Bíróság C-34/95–C-36/95. sz., De Agostini egyesített ügyekben 1997. július 9-én hozott ítéletének (EBHT 1997., I-3843. o.) 53. pontját; a C-243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november 6-án hozott ítéletének (EBHT 2003., I-13031. o.) 67. pontját és a C-338/04., C-359/04. és C-360/04. sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6-án hozott ítéletének (EBHT 2007., I-1891. o.) 46. pontját.
(
41
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 132. cikkének (1) bekezdése, 313. cikke és 314. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
42
)	A gépjárműflottán kívüli tevékenységek, lásd a kódex 132. cikkének (2) bekezdését.
(
43
)	És álláspontom szerint egyértelműen sérti a 92/49 irányelv egyik kulcsfontosságú célkitűzését; lásd a 31. lábjegyzetet.
(
44
)	Lásd a fenti 59. pontot.
(
45
)	Az Olasz Köztársaság megjegyezte például, hogy jelenleg (a szerződéskötési kötelezettség mellett) a biztosítási díjaknak a Mezzogiorno GDP-jében való részesedése az országos átlagnál 2%-kal kevesebb, és a kártérítések 70%-a csak a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozik. Az Olasz Köztársaság kiemelte például egy 45 éves nápolyi, a legalsó malus fokozatba tartozó üzembentartó esetét, akire az egyik biztosító 10000 EUR éves biztosítási díjat határozott meg, egy 21 éves üzembentartó esetét, akinek két éve volt vezetői engedélye, de mivel már okozott balesetet, 8000 EUR éves biztosítási díjat szabtak ki rá, továbbá egy friss vezetői engedéllyel rendelkező üzembentartó esetét, akinek évente 7000 EUR biztosítási díjat állapítottak meg.
(
46
)	E tekintetben lásd a Bíróság C-496/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 11-én hozott ítéletének (EBHT 2004., I-2351. o.) 68. pontját.
(
47
)	Analógia útján lásd a Bíróság C-170/04. sz., Rosengren és társai ügyben 2007. június 5-én hozott ítéletének (EBHT 2007., I-4071. o.) 51. pontját.
(
48
)	E tekintetben lásd a Bíróság C-124/97. sz., Läärä és társai ügyben 1999. szeptember 21-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-6067. o.) 36. pontját; a C-67/98. sz. Zenatti-ügyben 1999. október 21-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-7289. o.) 34. pontját és a C-6/01. sz., Anomar és társai ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítéletének (EBHT 2003., I-8621. o.) 80. pontját.
(
49
)	Valóban, e tekintetben megjegyzem, hogy az Olasz Köztársaság a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja, ezt követően pedig a kódex 314. cikkének (2) bekezdése alapján különös szankciókat szabott ki a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében, ezt követően a kódex 132. cikkének (2) bekezdésében meghatározott szerződéskötési kötelezettségnek Olaszország egyes területi egységeivel vagy a biztosítottak egyes csoportjaival kapcsolatos megsértése esetén.
(
50
)	Továbbá a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 132. cikkének (1) bekezdése, 313. cikke és 314. cikkének (1) és (2) bekezdése. A 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében, 12. cikkének a) pontjában és 12. cikke d) pontjának (1) bekezdésében, valamint a kódex 131. cikkében, 132. cikkének (1) bekezdésében, 313. cikkében és 314. cikkének (1) bekezdésében meghatározott kötelezettségek és szankciók általános jellegűek, és Olaszország területeire vagy az érintett biztosítottakra tekintet nélkül alkalmazandó. A 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és a kódex 314. cikkének (2) bekezdésében meghatározott szankciók abban az esetben alkalmazandók, ha a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében és a kódex 132. cikkének (1) bekezdésében meghatározott általános szerződéskötési kötelezettséget Olaszország egyes területi egységei vagy a biztosítottak egyes csoportjai tekintetében megsértik. Miközben a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, majd ezt követően a kódex 314. cikkének (2) bekezdésében meghatározott szankciók eleget látszanak tenni az intézkedések arányosságával kapcsolatos kívánalomnak, úgy vélem, hogy e fenti rendelkezések a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében, majd ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdésében meghatározott általános szerződéskötési kötelezettségre vonatkoznak, és valójában azzal állnak kapcsolatban. Álláspontom szerint ezért az a megállapítás, hogy az Olasz Köztársaság a 990. sz. törvény 11. cikkének (1) bekezdésében, majd ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdésében meghatározott szerződéskötési kötelezettség által megsértette az EK 43. és EK 49. cikket, szükségképpen ugyanezt a megállapítást vonja maga után a 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja és a kódex 314. cikkének (2) bekezdése tekintetében is.
(
51
)	Ezt a kérdést a Bizottság tulajdonképpen nem vitatja.
(
52
)	Lásd a fenti 63. pontot.
(
53
)	Lásd a fenti 59. pontot.
(
54
)	Továbbá az annak teljes érvényesülése érdekében elfogadott rendelkezések.
(
55
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 313. cikke, 314. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
56
)	Ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdése.
(
57
)	Lásd a 92/49 irányelv első preambulumbekezdését.
(
58
)	Lásd a 31. lábjegyzetben hivatkozott C-59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 26. pontját.
(
59
)	Lásd többek között a Bíróság C-347/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítéletének (EBHT 2004., I-7557. o.) 22. pontját.
(
60
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 313. cikke, 314. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
61
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése, 131. cikke, 313. cikke, 314. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(
62
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
63
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
64
)	A 990. sz. törvény 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint „A biztosítási kötelezettség ismételt megsértése esetén a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítások kötésére kiadott engedély visszavonására kerülhet sor.” Ezt a rendelkezést a kódex nem tartotta fenn.
(
65
)	Álláspontom szerint a felfaló, félrevezető vagy tisztességtelen ármegállapító gyakorlat ellen a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikke nem nyújt védelmet.
(
66
)	Lásd az 59. lábjegyzetben hivatkozott C-347/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 25. pontját.
(
67
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
68
)	Ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdése.
(
69
)	Ezt követően a kódex 132. cikkének (1) bekezdése.
(
70
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
71
)	Lásd az (5) preambulumbekezdést.
(
72
)	A 92/49 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében: „székhely szerinti tagállam: az a tagállam, amelyben a kockázatot fedező biztosítóintézet székhelye található”.
(
73
)	Lásd a (6) preambulumbekezdést.
(
74
)	Álláspontom szerint azonban nem korlátozódik erre.
(
75
)	Lásd a 92/49 irányelv 9. cikkét.
(
76
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.
(
77
)	Ezt követően a kódex 35. cikkének (1) bekezdése és 314. cikkének (2) bekezdése.