62024CJ0477
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2026. március 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Uniós polgárság – A tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38/EK irányelv – A 7. cikk (3) bekezdésének b) pontja – Származékos tartózkodási jog – Egy olyan, uniós polgártól elvált, harmadik országbeli állampolgár, aki a házassági bontóper megindításának időpontjában már nem folytat munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet – Az »egy évnél hosszabb ideig történő foglalkoztatást követően kényszerű, regisztrált munkanélkülivé válás« fogalma – Egyetlen, folyamatos, egyéves időszak – Korábban szociális ellátásokban részesült személy – Bizonyíték – A kérelmezőnek a volt házastársa társadalombiztosítási ügyirataihoz való hozzáférési joga – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke – A megfelelő ügyintézés elve és a hatékony bírósági jogorvoslathoz való jog”
A C‑477/24. sz. [Deldwyn] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) a Bírósághoz 2024. július 9‑én érkezett, 2024. június 28‑i határozatával terjesztett elő
a Minister for Justice
és
I. T.
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök (előadó), I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni és M. Bošnjak bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
I. T. képviseletében M. Conlon SC, G. Keogh BL és I. Khan solicitor,
–
Írország képviseletében M. Browne Chief State Solicitor, S. Finnegan, A. Joyce és R. O’Donnell, meghatalmazotti minőségben, segítőik: D. Conlan Smyth SC és S. J. Hillery BL,
–
a német kormány képviseletében J. Möller és N. Scheffel, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében E. Montaguti és J. Tomkin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) 7. cikke (3) bekezdése b) pontjának, valamint 13. és 14. cikkének, továbbá az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének az értelmezésére irányul.
2
E kérelmet az I. T. (a továbbiakban: kérelmező) – egy Írországtól eltérő tagállam állampolgárságával rendelkező uniós polgártól elvált, harmadik országbeli állampolgár – és a Minister for Justice (igazságügyi miniszter, Írország; a továbbiakban: miniszter) között, ez utóbbi azon végleges határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely megtagadta a kérelmezőtől a tartózkodási kártyája érvényességének meghosszabbítását, amely lehetővé tette volna számára, hogy határozatlan ideig Írországban tartózkodjon.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Charta
3
A Chartának „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” című 47. cikke értelmében:
„Mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.
Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja. Mindenkinek biztosítani kell a lehetőséget tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez.
[…]”
A 2004/38 irányelv
4
A 2004/38 irányelv (11) preambulumbekezdése kimondja:
„Egy másik tagállamban való tartózkodás alapvető és személyes jogát közvetlenül a Szerződés ruházza az uniós polgárokra, és az nem függ adminisztratív eljárások teljesítésétől.”
5
A 2004/38 irányelvnek a „Tartózkodás joga három hónapot meghaladóan” című 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha:
a)
munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy
[…]
(2)   Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.
(3)   Az (1) bekezdés a) pontjának alkalmazásában az az uniós polgár, aki a továbbiakban már nem munkavállaló vagy önálló vállalkozó, megtartja munkavállaló vagy önálló vállalkozó jogállását a következő körülmények között:
[…]
b)
ha kényszerű, regisztrált munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és a megfelelő munkaügyi hivatal nyilvántartásba vette álláskeresőként;
c)
ha kényszerű, regisztrált munkanélkülivé vált azt követően, hogy az egy évnél rövidebb határozott időre kötött munkaszerződése lejárt, vagy kényszerű munkanélkülivé vált az első tizenkét hónapban, és a megfelelő munkaügyi hivatal nyilvántartásba vette álláskeresőként. Ebben az esetben a munkavállalói jogállás legalább hat hónapig fennmarad;
d)
ha szakképzésben vesz részt. Hacsak nem vált kényszerű munkanélkülivé, a munkavállalói jogállás fennmaradásának feltétele, hogy a szakképzés a korábbi alkalmazással álljon kapcsolatban.”
6
Az említett irányelvnek „A tartózkodási kártya kiállítása” című 10. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„(1)   Az uniós polgár azon családtagjainak tartózkodáshoz való jogát, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, a »Tartózkodási kártya uniós polgár családtagjai számára« elnevezésű dokumentum kiállításával kell igazolni, amelyet a kérelem benyújtásának napjától számított legfeljebb hat hónapon belül kell kiadni. A tartózkodási kártya iránti kérelemről szóló igazolást azonnal ki kell állítani.
(2)   A tartózkodási kártya kiállításához a tagállamok a következő dokumentumok bemutatását írják elő:
a)
érvényes útlevél;
b)
a családi vagy regisztrált élettársi kapcsolat fennállását tanúsító dokumentum;
c)
annak az uniós polgárnak a bejelentkezéséről szóló igazolás vagy bejelentkezési rendszer hiányában annak az uniós polgárnak a fogadó tagállamban való tartózkodásának bármely más bizonyítéka, akit kísérnek, vagy akihez csatlakoznak;
d)
a 2. cikk [(2) bekezdése] c) és d) pontjába tartozó esetekben annak dokumentummal történő bizonyítása, hogy az ott meghatározott feltételek teljesülnek;
e)
a 3. cikk (2) bekezdésének a) pontjába tartozó esetekben a származási vagy azon ország megfelelő hatósága által kiállított dokumentum, amelyből érkeznek, amely dokumentum igazolja, hogy eltartottak, vagy az uniós polgárral közös háztartásban élnek, vagy azon súlyos egészségügyi okok fennállásának bizonyítéka, amelyek szigorúan megkövetelik az uniós polgár általi személyes gondoskodást;
f)
a 3. cikk (2) bekezdésének b) pontjába tartozó esetekben az uniós polgárral folytatott tartós kapcsolat fennállásának bizonyítéka.”
7
Ugyanezen irányelvnek „A családtagok tartózkodási jogának megtartása válás, a házasság érvénytelenítése vagy a regisztrált élettársi kapcsolat megszüntetése esetén” című 13. cikke a (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A második albekezdés sérelme nélkül a […] válás nem érinti azon családtagjainak tartózkodási jogát, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, ha:
a)
a válásnak […] kezdeményezését megelőzően a házasság […] legalább három évig fennállt, ebből egy évig a fogadó tagállamban; […]
[…]
A huzamos tartózkodási jog elnyeréséig az érintett személyek tartózkodási joga továbbra is attól a követelménytől függ, hogy bizonyítsák, hogy munkavállalók vagy önálló vállalkozók, vagy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk ideje alatt, és teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, vagy a fogadó tagállamban már beilleszkedett olyan család tagjai, amelynek egyik tagja megfelel ezeknek a feltételeknek. Az »elegendő forrást« a 8. cikk (4) bekezdése határozza meg.
Ezek a családtagok kizárólag személyes alapon tartják meg tartózkodási jogukat.”
8
A 2004/38 irányelvnek „A tartózkodási jog megtartása” című 14. cikke értelmében:
„(2)   Az uniós polgárok és családtagjaik mindaddig rendelkeznek a 7., 12. és 13. cikkben előírt tartózkodási joggal, amíg megfelelnek az azokban meghatározott feltételeknek.
Különleges esetekben, amennyiben megalapozott kétség merül fel azzal kapcsolatban, hogy az uniós polgár vagy családtagjai megfelelnek‑e a 7., 12. és 13. cikkben foglalt feltételeknek, a tagállamok ellenőrizhetik, hogy ezek a feltételek teljesülnek‑e. Ezt az ellenőrzést nem lehet rendszeresen lefolytatni.
[…]
(4)   Az (1) és (2) bekezdéstől eltérve, és a VI. fejezet rendelkezéseinek sérelme nélkül, nem hozható kiutasítási intézkedés az uniós polgárral vagy családtagjaival szemben, ha:
a)
az uniós polgár munkavállaló vagy önálló vállalkozó; vagy
b)
az uniós polgár álláskeresés végett utazott be a fogadó tagállam területére. Ebben az esetben az uniós polgár és családtagjai mindaddig nem utasíthatók ki, amíg az uniós polgár bizonyítani tudja, hogy állást keres, és tényleges esélye van a foglalkoztatásra.”
Az ír jog
9
A 2004/38 irányelvet az ír jogba átültető szabályozást jelenleg a European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (az Európai Közösségekről [személyek szabad mozgása] szóló 2015. évi rendelet, a továbbiakban: 2015. évi rendelet) tartalmazza.
10
Az írországi tartózkodási jogot a 2015. évi rendelet 6. cikke határozza meg, amely a (3) bekezdésének a) pontjában kimondja:
„Az uniós polgárok […] három hónapot meghaladóan tartózkodhatnak az ország területén, ha:
i.
munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként dolgoznak az országban,
[…]”
11
A 2015. évi rendelet 6. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint az a családtag, aki nem rendelkezik valamelyik tagállam állampolgárságával, három hónapot meghaladó időtartamot is tartózkodhat Írországban, feltéve, hogy az érintett uniós polgár munkaviszonyban áll vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytat ezen országban.
12
A 2015. évi rendelet 6. cikke (3) bekezdésének c) pontja lényegében úgy rendelkezik, hogy amennyiben az e rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjának i. alpontjának hatálya alá tartozó személy már nem végez munkát vagy önálló vállalkozói tevékenységet, e rendelkezést továbbra is alkalmazni kell rá, ha e személy i. kényszerű munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és a szociális védelmi osztálynál álláskeresőként nyilvántartásba vetette magát, vagy ii. egy évnél rövidebb határozott idejű munkaszerződést követően kényszerű munkanélkülivé vált, vagy azt követően, hogy az első év során kényszerű munkanélkülivé vált, és a foglalkoztatási és szociális védelmi osztálynál álláskeresőként nyilvántartásba vetette magát.
13
A 2015. évi rendeletnek „A családtagok tartózkodási jogának megtartása válás, a házasság érvénytelenítése vagy a regisztrált élettársi kapcsolat megszüntetése esetén” című 10. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„a)
A b) pontra is figyelemmel, amennyiben az uniós polgár házasságát felbontják vagy élettársi kapcsolatát megszüntetik, és – az esettől függően – a házasság felbontása vagy a megszüntetése időpontjában e rendeletnek megfelelően tartózkodási joggal rendelkezett az ország területén, annak a családtagnak, aki nem rendelkezik valamely tagállam állampolgárságával, továbbra is megtartja az állam területén való tartózkodáshoz való jogát, egyénileg, saját jogon.
b)
Az a) pontban említett családtag tartózkodási jogát a miniszter bírálja el, akinek meg kell győződnie arról, hogy
i. a házasság vagy bejegyzett élettársi kapcsolat a felbontási vagy megszüntetési eljárás kezdete előtt legalább három évig – és ezen belül legalább egy évig az országban – fennállt,
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14
A kérelmező 2002 októberében diákvízummal érkezett Írországba. 2009 júliusában Írországban házasságot kötött egy, e tagállam állampolgárságával nem rendelkező uniós polgárral, majd ezt követően a 2004/38 irányelv és a 2015. évi rendelet alapján több alkalommal tartózkodási kártyát kért azzal az indokkal, hogy uniós polgár házastársa. E kérelmek közül az első kettőt azzal az indokkal utasították el, hogy azok vizsgálatának időpontjában a házastársát az említett kérelmekben megjelölt munkáltató már nem foglalkoztatta. A 2013 márciusában benyújtott harmadik tartózkodási kártya iránti kérelemnek helyt adtak, következésképpen a kérelmező ötéves időtartamra szóló, 2018 szeptemberéig érvényes tartózkodási kártyát kapott.
15
2014 júniusában az uniós polgár származási tagállamában házasság felbontása iránti eljárás indult, és a pár házasságát 2014 júliusában felbontották. A házasság felbontásának időpontjában a házasság öt éve állt fenn. A kérelmező tartózkodási kártyáját e válást követően nem vonták be. A kérelmező tovább dolgozott, és volt felesége, aki továbbra is Írországban tartózkodott, a Department of Employment Affairs and Social Protection (munkaügyi és szociális védelmi minisztérium, Írország; a továbbiakban: DEASP) tájékoztatása szerint álláskeresési támogatásban (jobseeker’s allowance) és családi támogatásokban (child benefit) részesült.
16
2018 augusztusában a kérelmező tartózkodási jogának fenntartása iránti kérelmet nyújtott be, saját jogon. E kérelem a 2015. évi rendelet 10. cikkének (2) bekezdésén alapult, amely a származékos tartózkodási jog fennmaradásáról rendelkezik bizonyos körülmények esetén, ha a házasság három vagy több évig tartott, és a pár legalább egy évig Írországban tartózkodott. E kérelemhez számos iratot csatoltak, köztük a felperes volt házastársának több, a 2011 és 2013 közötti időszakokra vonatkozó fizetési kivonatát, valamint a 2010. és 2012. évre vonatkozó adóbevallásait.
17
E kérelmet a 2019. október 7‑i miniszteri határozattal elutasították, többek között azzal az indokkal, hogy a kérelmező nem szolgáltatott bizonyítékot volt házastársa tevékenységére vonatkozóan a bontóper megindításakor, nevezetesen 2014 júniusában, azt véve alapul, hogy származékos jogai attól a körülménytől függtek, hogy volt felesége, aki uniós polgár, továbbra is gyakorolta az uniós szerződésekből eredő jogait Írországban, ebben az időpontban. A kérelmezőt arról a tényről is tájékoztatták, hogy e határozatot többek között a DEASP‑tól származó információk alapján hozták, amelyek szerint 2013. szeptember 13‑tól 2017. szeptember 27‑ig volt felesége mint uniós polgár, nem gyakorolta e jogokat azáltal, hogy munkavállalóként vagy egyéni vállalkozóként dolgozott volna, a tanulmányokat követően, hiszen kényszerű munkanélküliségi helyzetben volt, illetve azáltal, hogy bizonyításra került volna, hogy kellő források által rendelkezésére, a 2015. évi rendelet 6. cikke (3) bekezdésének megfelelően. A miniszter úgy ítélte meg, hogy mivel nem nyert bizonyítást, hogy a házasság felbontására irányuló eljárás megindításának időpontjában a kérelmező volt feleségének Írországban való tartózkodása megfelelt a 2015. évi rendelet rendelkezéseinek, a kérelmező nem volt jogosult a 2015. évi rendelet 10. cikkének (2) bekezdése szerinti tartózkodási jog fenntartására.
18
A kérelmező az említett határozat felülvizsgálatát kérte, és ezzel összefüggésben kérte azon információkat tartalmazó iratok másolatát, amelyeket a DEASP továbbított a miniszternek. Felülvizsgálati kérelmének alátámasztására a kérelmező arra hivatkozott, hogy már nem áll kapcsolatban volt, uniós polgár házastársával, hanem felhívta ez utóbbit, hogy a miniszter által említett időszakokban nyújtson be számára adatokat az írországi tevékenységeiről, megerősítve, hogy az érintett időszak legalább egy részében szociális ellátásokban részesült. Mivel a kérelmező volt felesége nem tett eleget e felhívásnak, a kérelmező arról tájékoztatta a minisztert, hogy mivel volt felesége nem tanúsít együttműködést, nem áll módjában minden olyan információt és dokumentumot rendelkezésre bocsátani, amely bizonyítaná, hogy a házasság felbontására irányuló eljárás megindításának időpontjában volt felesége jogszerűen tartózkodott Írországban, és jogszerűen gyakorolta az EUM‑Szerződés által számára biztosított jogokat. Ennek kapcsán a kérelmező a DEASP által továbbított információk közlését kérte a minisztertől.
19
E felülvizsgálati kérelmet a miniszter egy 2021 novemberében hozott új határozattal elutasította. E határozat alátámasztásaként a miniszter úgy vélekedett, hogy a házasság felbontására irányuló eljárás megindításának időpontjában a volt házastárs nem gyakorolta az EUM‑Szerződés által számára biztosított jogokat, mivel az ebben az időpontban fennálló kényszerű munkanélküliségét nem előzte meg tizenkét hónapos munkavégzési időszak. Az említett határozatban a miniszter többek között megállapította, hogy először is a volt házastárs 2009 és 2013 között több állást is betöltött, amikor tartózkodási jog megszerzése iránti kérelmeket benyújtották, másodszor e személy 2013 szeptembere és 2017 szeptembere között álláskeresési támogatásban részesült, harmadszor az ügyiratok nem tartalmaztak semmilyen információt azon körülményekre vonatkozóan, amelyek a kérelmező volt feleségét a korábbi munkaviszonyának megszüntetésére késztették volna, függetlenül attól, hogy önkéntes vagy nem önkéntes távozásról van‑e szó, negyedszer, az ügy irataiban semmi sem utal arra, hogy e személy egy évnél hosszabb ideig állt volna alkalmazásban, vagy hogy a DEASP‑nél való nyilvántartásba vételét megelőzően egy évnél rövidebb, határozott időre szóló szerződés keretében foglalkoztatták volna, tudva azt, hogy a DEASP‑től származó információk kizárólag arra utaltak, hogy 2013‑ban harminchét héten, 2014‑ben pedig két héten át állt alkalmazásban, ami rövidebb volt, mint a 2015. évi rendeletben előírt egyéves időtartam. Az említett határozat ezenkívül pontosította, hogy „noha elismerésre került, hogy az uniós polgár 2014‑ben folyósított ellátásokban részesült, a minisztert nem köti a DEASP döntése, és a szociális ellátások uniós polgár részére történő folyósításának fenntartása nem meghatározó a miniszter előtt folyamatban lévő, az uniós Szerződésekből eredő jogokkal kapcsolatos kérdésben.”
20
Miután a High Court (felsőbíróság, Írország) helyt adott a kérelmező ugyanezen határozattal szembeni jogorvoslati kérelmének, a miniszter fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Court of Appealhez (fellebbviteli bíróság, Írország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
21
A kérdést előterjesztő bíróság előtt lényegében az a kérdés merül fel, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a kérelmező volt feleségének kényszerű munkanélküliségét „megfelelően állapították‑e meg”, a miniszternek figyelembe kellett volna‑e vennie azt a tényt, hogy a DEASP álláskeresési támogatást nyújtott e személynek, továbbá, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az abban szereplő „több mint egy évig tartó” fordulat megszakítás nélküli egyéves időszakra vonatkozik, és végül, hogy a miniszternek – különösen a Charta 41. cikkének rendelkezéseire tekintettel – a kérelmező rendelkezésére kellett volna‑e bocsátania a volt feleségére vonatkozó teljes iratanyagot.
22
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az első két pont a 2004/38 irányelv értelmezésére vonatkozó olyan kérdéseket vet fel, amelyekre vonatkozóan a Bíróságnak még nincs ítélkezési gyakorlata. A harmadik pontot illetően a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az iratbetekintési jog és a megfelelő ügyintézéshez való jog, amely többek között megköveteli a közigazgatás együttműködését, ahogyan azt a Bíróság többek között a 2012. november 22‑iM. ítéletben (C‑277/11, EU:C:2012:744), a 2014. május 8‑iN. ítéletben (C‑604/12, EU:C:2014:302), a 2018. május 8‑iK. A. és társai (Családegyesítés Belgiumban) ítéletben (C‑82/16, EU:C:2018:308), valamint a 2018. július 12‑iBanger ítéletben (C‑89/17, EU:C:2018:570) értelmezte, elegendő alapot képeznek ahhoz, hogy a kérelmező által a volt feleségére vonatkozó iratok hozzáférhetővé tétele iránt előterjesztett kérelemnek helyt adjanak.
23
E körülmények között a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
a)
A [2004/38 irányelv] 7. cikke (3) bekezdésének b) pontjában szereplő »egy év« kifejezés előírja vagy megköveteli, hogy az adott évnek egyetlen, megszakítás nélküli időszaknak kell lennie?
b)
Ha az első kérdés a) pontjára adandó válasz nemleges, ki van‑e zárva az uniós polgár az [ezen irányelv] 7. cikke (3) bekezdése b) pontjának hatálya alól abban az esetben, ha a szóban forgó évet alkotó foglalkoztatási időszakokat esetleg négy vagy öt év alatt gyűjtötték össze vagy halmozták fel?
2)
Az a tény, hogy az uniós polgár [a DEASP‑tól] álláskeresési támogatásban részesült, azt jelenti, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja értelmében vett »kényszerű, regisztrált munkanélkülivé« vált?
3)
A [Charta] 41. cikkét, illetve másodlagosan az ezen általános elv fényében értelmezett [2004/38] irányelvet tükröző általános uniós jogi elv alapján az ellenérdekű fél köteles‑e (ha szükséges, megfelelően kitakart formában) az iratanyagát a fellebbező rendelkezésére bocsátani:
a)
az irányelv 14. cikke szerinti tartózkodási jogok megtartásáról/tartózkodási kártyáról szóló határozat meghozatala előtt, a 2004/38 irányelv 13. cikke és/vagy 7. cikkének (3) bekezdése kapcsán; és/vagy
b)
amikor a felperes az ilyen határozatot bírósági felülvizsgálati eljárás keretében meg kívánja támadni?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
24
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az abban szereplő „több mint egy évig tartó” fordulat az egy évnél hosszabb, munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként folytatott tevékenység egyetlen és megszakítás nélküli időszakára vonatkozik, vagy olyan, egy évnél hosszabb időszakra, amely az ilyen tevékenységnek több év alatt összeadódó, több rövidebb időszakából is állhat.
25
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint az az uniós polgár, aki már nem munkavállaló vagy önálló vállalkozó, megtartja munkavállalói vagy önálló vállalkozói jogállását, ha regisztráltan kényszerű munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és az illetékes munkaügyi hivatalnál nyilvántartásba vetette magát álláskeresőként.
26
E rendelkezés nem tartalmaz semmiféle, a tagállami jogokra való kifejezett hivatkozást az „egy évnél hosszabb ideig” kifejezés értelmének és terjedelmének meghatározásához. Ezenkívül a 2004/38 irányelv nem tartalmazza e kifejezés semmiféle meghatározását. E körülmények között mind az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből, mind pedig az egyenlőség elvéből az következik, hogy ugyanazt a rendelkezést általában az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve nemcsak a szövegében szereplő kifejezések szokásos jelentését, hanem a kontextusát, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az részét képezi (2022. szeptember 15‑iMinister for Justice and Equality [Uniós polgár harmadik országbeli állampolgár unokatestvére] ítélet, C‑22/21, EU:C:2022:683, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
Ami először is a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdése b) pontjának szövegét illeti, meg kell jegyezni, hogy az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint az „egy év” kifejezés egy tizenkét hónapos időszakot jelent, amely nem feltétlenül esik egybe egy naptári évvel, és amely a Föld Nap körüli megfordulásának időtartamán alapul. Mindazonáltal sem e rendelkezés szövegéből, sem a 2004/38 irányelv más rendelkezéseinek szövegéből nem következik, hogy ennek az „egyéves” időszaknak szükségszerűen tizenkét egymást követő hónapra kellene vonatkoznia, vagy hogy annak megszakítás nélkülinek kell lennie.
28
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 27. pontjában rámutatott, mivel a 2004/38 irányelv szövege nem tartalmaz további pontosításokat arra vonatkozóan, hogy mit kell az „egy évnél hosszabb ideig” kifejezés alatt érteni, második lépésben el kell végezni az említett kifejezés rendszertani értelmezését.
29
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése az átmenetileg nem aktív valamennyi uniós polgár számára garantálja munkavállalói jogállásának, ebből következően pedig a fogadó tagállamban történő tartózkodáshoz való jogának megtartását oly módon, hogy e jogok megtartásával kapcsolatos feltételekkel összefüggésben is bevezeti a fokozatosságot, amely jogok megtartása egyrészről az inaktív státusz okától, a jelen ügyben attól függ, hogy betegség vagy baleset miatt vált‑e munkaképtelenné, kényszerű munkanélküli‑e, vagy szakképzésben vesz‑e részt, másrészről pedig a fogadó tagállamban az aktív időszakának eredeti időtartamától, azaz attól függ, hogy ez az időtartam meghaladja‑e, vagy sem, az egy évet (2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 43. pont).
30
Ily módon a fogadó tagállamban munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytató uniós polgár időbeli korlátozás nélkül akkor tartja meg munkavállalói jogállását először is, ha a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdése a) pontjának megfelelően betegségből vagy balesetből eredően átmenetileg munkaképtelenné vált, másodszor, ha az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdése b) pontjának megfelelően azelőtt, hogy kényszerű munkanélkülivé vált volna, a fogadó tagállamban egy évnél hosszabb ideig végzett munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet, illetve harmadszor, ha ugyanezen irányelv 7. cikke (3) bekezdése d) pontjának megfelelően szakképzésben vesz részt (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 44. pont).
31
Ezzel szemben a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerint a fogadó tagállamban korábban egy évnél rövidebb ideig munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytató uniós polgár csupán arra az időtartamra jogosult megtartani munkavállalói jogállását, amelyet az említett tagállam meghatároz, feltéve, hogy az nem rövidebb hat hónapnál (2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 45. pont).
32
A jelen ítélet 29. pontjában felidézett azon megállapítás, amely szerint az uniós polgár számára biztosított munkavállalói jogállás fenntartásának feltételeinek a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében megállapított fokozatossága a fogadó tagállamban töltött aktivitási idő „kezdeti időtartama” szerint alakul, különösen abból ered, hogy e rendelkezés b) pontja az uniós polgár által „egy évnél hosszabb ideig” folytatott szakmai tevékenységre utal, és hogy e rendelkezés c) pontja azokra a munkaszerződésekre utal, amelyek határozott időtartama „egy évnél rövidebb”, vagy arra a helyzetre utal, amikor az ilyen polgár kényszerűen vált munkanélkülivé a munkavállalói vagy egyéni vállalkozói tevékenységének „első tizenkét hónapja” során.
33
Márpedig ez az „első tizenkét hónapra” való hivatkozás a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének olyan értelmezése mellett szól, amely szerint az ott említett foglalkoztatási vagy tevékenységi időszakoknak egyetlen és folyamatos munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységi időszakoknak kell lenniük, így az e rendelkezés b) pontjában említett „egy évnél hosszabb” időszak nem állhat több rövidebb, több éven során felhalmozott tevékenységi időszakból.
34
Hozzá kell tenni, hogy ez az értelmezés megfelel a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatának is, amely szerint a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének c) pontjában említett második eset minden olyan helyzetre kiterjed, amelyben a munkavállaló akaratától független okokból arra kényszerült, hogy az „egy év lejárta előtt” megszüntesse tevékenységét a fogadó tagállamban, függetlenül a végzett tevékenység jellegétől és az e célból kötött munkaszerződés típusától (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 48. pont). Az „egy év lejárta előtt” kifejezés ugyanis szükségszerűen egy tizenkét egymást követő hónapból álló, megszakítás nélküli időszakra utal.
35
Harmadszor, ami a 2004/38 irányelv által elérni kívánt célokat illeti, emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az irányelv által elérni kívánt fő cél valamennyi uniós polgár szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának megerősítése, másrészt a kifejezetten az irányelv 7. cikkének (3) bekezdésével elérni kívánt célkitűzés a munkavállalói jogállás megtartása által az olyan személyek tartózkodáshoz való joga biztosításának, akik szakmai tevékenységük gyakorlásával akaratuktól független körülményekből eredő munkalehetőség‑hiány miatt hagytak fel (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iTarola, ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Hozzá kell tenni, hogy a 2004/38 irányelvnek ezenfelül az is célja, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen egyrészt az uniós polgárok szabad mozgásának védelme, másrészt pedig annak biztosítása között, hogy a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszerére ne háruljon indokolatlan teher (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 50. pont)
37
Márpedig meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 32. és 33. pontjában lényegében rámutatott – a „több mint egy évig tartó” kifejezés olyan értelmezése, amely szerint az nem egy egyetlen és folyamatos időszakra vonatkozik, hanem egy olyan, összesen egy éves időszakra vonatkozik, amely több éven át felhalmozott, egy évnél rövidebb munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységből álló időszakokból is állhat, megkérdőjelezné a munkavállalói jogállás fenntartására vonatkozóan a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt, a jelen ítélet 29. pontjában említett feltételek fokozatos jellegét, ráadásul megkérdőjelezné a jelen ítélet 36. pontjában említett egyensúlyt.
38
Közelebbről, az ilyen értelmezés – amint azt a főtanácsnok indítványának 33. pontjában hangsúlyozta – összeegyeztethetetlen lehet a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b), illetve c) pontjában az azon időtartamot illetően előírt különbségtétellel, amely alatt a munkavállaló vagy önálló vállalkozó megőrzi e jogállását, attól függően, hogy a fogadó tagállamban eltöltött tevékenységi idejének eredeti időtartama egy évnél hosszabb vagy egy évnél rövidebb.
39
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontjában szereplő „egy évnél hosszabb ideig” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az az egy évet meghaladó, egyetlen és folyamatos – munkavállalói vagy önálló vállalkozói – tevékenységi időszakra vonatkozik.
40
Egyébiránt ez az értelmezés nem képezi akadályát annak, hogy azok a személyek, akik a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységüket a fogadó tagállamban az eredeti egyéves időszak lejárta előtt akaratuk ellenére szakítják meg, a munkavállalói jogállásuk fenntartásából eredő védelemben részesülhessenek, mivel ha nem tartozhatnak a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdése b) pontja rendelkezéseinek hatálya alá, e személyekre, ha a jelen ítélet 34. pontjában említett helyzetek valamelyikében vannak, ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdése c) pontjának rendelkezései vonatkozhatnak.
41
E tekintetben hozzá kell tenni, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy a többek között a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének c) pontjában említett kritérium, azzal, hogy lehetővé teszi az érintettek számára, hogy egyértelműen megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket, következésképpen alkalmas arra, hogy magas szintű jogbiztonságot és átláthatóságot biztosítson az alapellátás szociális segítségnyújtási ellátásainak nyújtása keretében, miközben megfelel az arányosság elvének (2015. szeptember 15‑iAlimanovic ítélet, C‑67/14, EU:C:2015:597, 61. pont).
42
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ott szereplő „több mint egy évig” kifejezés a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység egy évnél hosszabb, egyetlen és folyamatos időszakára vonatkozik.
A második kérdésről
43
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azt a tényt, hogy az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállam területén tartózkodó uniós polgár e tagállamtól munkanélküli ellátásban részesül, az említett tagállamnak a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes hatóságának el kell‑e ismernie annak bizonyítékaként, hogy ezen uniós polgár az e rendelkezés értelmében vett kényszerű, „regisztrált” munkanélküliség helyzetében van.
44
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kiderül, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdései arra korlátozódnak, hogy az a tény, hogy az ilyen uniós polgár az illetékes nemzeti hatóságtól munkanélküli ellátásban részesül, elegendő‑e annak megállapításához, hogy a munkanélküliség kényszerű jellegét az említett rendelkezés értelmében „regisztrálták”, és nem vonatkoznak az e rendelkezésben foglalt másik két együttes feltételre, vagyis egyrészt arra, hogy az illető több mint egy évig alkalmazásban állt, másrészt pedig arra, hogy álláskeresőként nyilvántartásba vetette magát az illetékes munkaügyi hivatalnál.
45
E tekintetben meg kell állapítani egyrészt, hogy – amint arra a főtanácsnok indítványának 50. pontjában rámutatott – a 2004/38 irányelv nem határozza meg a „regisztrált” kifejezést, és nem tartalmaz olyan rendelkezést sem, amely azokra a feltételekre vagy módokra vonatkozna, amelyek alapján „regisztrálásra kerül”, hogy valamely személy a kényszerű munkanélküliség helyzetében van. Márpedig az e területre vonatkozó uniós szabályok hiányában és az eljárási autonómia elve alapján az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata az e kritériumokra és részletes szabályokra vonatkozó szabályok megállapítása, feltéve hogy e szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló belső jogi helyzetekre vonatkozó szabályok (az egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2018. június 27‑iDiallo ítélet, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45. és 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Másrészt, amint az a 2004/38 irányelv (1)–(4) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja az, hogy megkönnyítse a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni jogának a gyakorlását, amelyet közvetlenül az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése ruház az uniós polgárokra, és megerősítse e jogot (2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Célja továbbá – amint az a jelen ítélet 36. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból kitűnik –, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen az uniós polgárok szabad mozgásának és annak biztosítása között, hogy a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszereire ne háruljon indokolatlan teher.
47
Ezzel szemben mind a 2004/38 irányelv preambuluma, mind annak rendelkezései alapján nyilvánvaló, hogy az irányelvnek nem célja a munkanélküli ellátások nyújtásának, ezen ellátások folyósítási módjának, vagy azon szempontoknak a harmonizálása, amelyek alapján meg kell állapítani, hogy az uniós polgár munkanélkülisége kényszerű jellegű. Márpedig ilyen helyzetben meg kell vizsgálni, hogy az érintett nemzeti szabályozás nem sérti‑e a 2004/38 irányelv célkitűzéseit, vagy nem fosztja‑e meg annak rendelkezéseit hatékony érvényesülésüktől.
48
A jelen ügyben, annak ellenére, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 52. és 53. pontjában rámutatott – az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján nem állapítható meg pontosan, hogy az alapügy tárgyát képező munkanélküli ellátások, nevezetesen az álláskeresési támogatás nyújtására illetékes nemzeti szerv milyen kritériumok alapján ítéli meg ezt az ellátást, elegendő megállapítani, hogy Írország – akárcsak a High Court (felsőbíróság) előtti eljárásban a miniszter – észrevételeiben jelezte, hogy az alkalmazandó nemzeti rendelkezéseknek megfelelően a DEASP, amely az álláskeresési támogatásra való jogosultság megállapítására illetékes nemzeti szerv, nem köteles megvizsgálni azokat az indokokat, amelyek miatt a munkanélküli személy távozott, és így azt sem köteles megvizsgálni, hogy e munkanélküliség „kényszerű” jellegű‑e, vagy sem.
49
Márpedig, ha bebizonyosodna – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, hogy a DEASP tényleg nem köteles megvizsgálni azokat az indokokat, amelyek miatt egy személy munkanélkülivé vált, és anélkül nyújthat álláskeresési támogatást, hogy megállapítást nyerne, hogy e munkanélküliség a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése értelmében véve „kényszerű” volt, azt a következtetést kellene levonni, hogy ezen álláskeresési támogatás nyújtása semmilyen kapcsolatban nem áll az érintett személy munkanélküliségének kényszerű vagy nem kényszerű jellegével, és semmi esetre sem képezheti a munkája elvesztésének kényszerű vagy nem kényszerű jellegének bizonyítékát. Ilyen esetben az, hogy a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóság nem vette figyelembe az érintett támogatás nyújtására vonatkozó döntést annak bizonyítékaként, hogy az említett személy az e rendelkezés értelmében „regisztrált” kényszerű munkanélküliség helyzetében volt, nyilvánvalóan nem kérdőjelezheti meg a 2004/38 irányelv céljait vagy rendelkezéseinek hatékony érvényesülését.
50
Ezzel szemben, ha az előterjesztő bíróságnak az általa elvégzendő vizsgálatok eredményeként azt kellene megállapítania, hogy az álláskeresési támogatás nyújtására illetékes nemzeti szerv e támogatást attól a feltételtől teszi függővé, hogy e személyek a 2004/38 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „kényszerű munkanélküliség” helyzetében vannak, vagyis az érintett személyek munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységének abbahagyása az akaratuktól független okokból vagy körülmények miatt történt (lásd ebben az értelemben: 2019. április 11‑iTarola ítélet, C‑483/17, EU:C:2019:309, 46–49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és hogy e szerv ténylegesen ellenőrzi, hogy ezen okok vagy körülmények az említett személyek akaratától függetlenek‑e, a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóságnak figyelembe kell vennie az álláskeresési támogatás nyújtására vonatkozó döntést, legalább mint az annak bizonyítására irányuló bizonyítékot, hogy az érintett személy az e rendelkezés értelmében „regisztrált” kényszerű munkanélküliség helyzetében van.
51
Ennélfogva, és mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem adott pontosabb tájékoztatást arra vonatkozóan, hogy a releváns nemzeti rendelkezéseknek megfelelően a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóság köteles‑e megfelelően figyelembe venni az álláskeresési támogatás nyújtására vonatkozó döntést annak bizonyítására irányuló bizonyítékként, hogy az érintett személy „regisztrált” kényszerű munkanélküliség helyzetében van, a kérdést előterjesztő bíróság – amely kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a nemzeti jog értelmezésére és alkalmazására – feladata annak vizsgálata, hogy e nemzeti rendelkezések alkalmazása tiszteletben tartja‑e az uniós jog egyenértékűségének és tényleges érvényesülésének elvét, és ennélfogva nem alkalmas‑e arra, hogy megkérdőjelezze a 2004/38 irányelv célját vagy ez utóbbi rendelkezéseinek tényleges érvényesülését.
52
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azt a tényt, hogy az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállam területén tartózkodó uniós polgár e tagállamtól munkanélküli ellátásban részesül, az említett tagállamnak a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes hatósága önmagában nem ismerheti el annak elegendő bizonyítékaként, hogy e személy az e rendelkezés értelmében vett „regisztrált” kényszerű munkanélküliség helyzetében van.
A harmadik kérdésről
53
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/38 irányelvet a megfelelő ügyintézés általános elvével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az magában foglalja, hogy a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóság köteles közölni – adott esetben megfelelően kitakart formában –egy harmadik országbeli állampolgár kérelmezővel az ügyiratait, akár a tartózkodási jogának vagy tartózkodási kártyájának az ezen irányelv 14. cikke szerinti fenntartásáról szóló határozat meghozatala előtt, e törvény 7. és 13. cikkével összefüggésben értelmezve, vagy csak az e határozat bírósági felülvizsgálatára irányuló eljárás szakaszában, amennyiben a szóban forgó ügy iratai, amelyekre az illetékes nemzeti hatóság a tartózkodási kártya kiállításának megtagadása érdekében támaszkodott, és amelyeknek a közlését ezen állampolgár kérte, többek között az uniós polgár volt házastársának szolgálati idejére vonatkozó információkat tartalmaznak, és ez az állampolgár az erre való felhívását követően megtagadta ezen információk vele való közlését.
54
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a 2004/38 irányelv, különösen annak a három hónapot meghaladó tartózkodáshoz való jogról szóló 7. cikke, a tartózkodási kártya kiállítására vonatkozó 10. cikke, a családtagok tartózkodási jogának a házasság felbontása, a házasság érvénytelenítése vagy a regisztrált élettársi kapcsolat megszüntetése esetén történő fenntartására vonatkozó 13. cikke, valamint a tartózkodási jog fenntartásáról szóló 14. cikke, lényegében azt írja elő, hogy a kérelmezőknek be kell nyújtaniuk az annak megállapításához szükséges bizonyítékokat, hogy megfelelnek az e cikkekben elismert jogokra való jogosultság feltételeinek, és nem állapít meg kifejezett kötelezettséget a nemzeti hatóságok számára arra vonatkozóan, hogy a kérelmezők rendelkezésére bocsássák azokat az információkat, amelyek már a rendelkezésükre állnak, és amelyekre a kérelmezőknek szükségük lehet annak bizonyításához, hogy megfelelnek az említett feltételeknek.
55
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 2004/38 irányelv nem ír elő kifejezetten a tagállami hatóságokat terhelő „együttműködési kötelezettséget” a tartózkodási engedély iránti kérelem releváns elemei meghatározásának szakaszában, és e tekintetben különbözik a harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelvtől (HL 2004. L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.), amely a 4. cikkének (1) bekezdésében ilyen együttműködési kötelezettséget ír elő (lásd ebben az értelemben: 2023. június 29‑iInternational Protection Appeals Tribunal és társai [Merénylet Pakisztánban] ítélet, C‑756/21, EU:C:2023:523, 48. pont).
56
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 41. cikke, amely rögzíti a megfelelő ügyintézéshez való jogot, és amelynek (2) bekezdése előírja, hogy e jog magában foglalja többek között azt a mindenkit megillető jogot, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák (a) pont); azt a mindenkit megillető jogot, hogy a személyére vonatkozó iratokba a bizalmas adatkezeléshez, valamint a szakmai és üzleti titokhoz fűződő jogos érdekek tiszteletben tartása mellett betekintsen (a b) pont), valamint az igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket indokolják (a c) pont), nem a tagállamok, hanem kizárólag az Unió intézményei, szervei és szervezetei a címzettjei (lásd ebben az értelemben: 2014. november 5‑iMukarubega ítélet, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
Ennélfogva a tartózkodási engedély kérelmezője nem alapíthat közvetlenül a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjára a kérelmére vonatkozó összes eljárásban az iratokhoz való hozzásféréshez való jogot valamely nemzeti eljárás keretében (lásd ebben az értelemben: 2014. július 17‑iYS és társai ítélet, C‑141/12 és C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67. pont; 2014. november 5‑iMukarubega ítélet, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44. pont).
58
Ezzel szemben a Charta 41. cikkében biztosított megfelelő ügyintézéshez való jog az uniós jog egy olyan általános elvét tükrözi, amely annak végrehajtása során a tagállamokra is alkalmazandó (lásd: 2023. július 13‑iAzienda Ospedale‑Università di Padova ítélet, C‑765/21, EU:C:2023:566, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
Hozzá kell tenni egyrészt, hogy az iratbetekintés joga többek között a védelemhez való jog hatékony gyakorlásának szükségszerű velejárója (2018. szeptember 13‑iUBS Europe és társai ítélet, C‑358/16, EU:C:2018:715, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és hogy a tagállami közigazgatási szervek, amikor az uniós jog hatálya alá tartozó intézkedéseket hoznak, kötelesek tiszteletben tartani a határozatok címzettjeinek azon védelemhez való jogát, amely érzékelhetően érinti ez utóbbiak érdekeit (lásd ebben az értelemben: 2014. november 5‑iMukarubega ítélet, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60
Másodszor, ami a bírósági eljárást illeti, a védelemhez való jog tiszteletben tartása magában foglalja, hogy a felperes megismerhesse nemcsak a rá vonatkozó határozat indokolását, hanem az iratanyagnak a hatóság által alapul vett valamennyi elemét is, és így ténylegesen állást foglalhasson ezen elemekkel kapcsolatban (2024. április 25‑iNW és PQ [Minősített adatok] ítélet, C‑420/22 és C‑528/22, EU:C:2024:344, 92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező döntést a 2004/38 irányelvet az ír jogba átültető 2015. évi rendelet alapján hozták meg. Mivel a 2015. évi rendelet az uniós jogot hajtja végre, az alapügyben alkalmazni kell a hatékony bírói jogvédelemhez való jogból, a védelemhez való jogból és a megfelelő ügyintézéshez való jogból – köztük az iratbetekintési jogból – eredő, az uniós jogban biztosított követelményeket.
62
Hozzá kell tenni, hogy az alapügy tárgyát képező helyzetet egyrészt az jellemzi, hogy a kérelmező olyan adatok alapján kíván származékos tartózkodási jogot szerezni, amelyek nincsenek a birtokában, mivel azok egy másik személyre, nevezetesen a volt házastársára vonatkoznak, aki nem biztosított számára hozzáférést, másrészt pedig az, hogy a tartózkodási kártya kérelmező részére történő kiállítására illetékes nemzeti hatóságok már rendelkeznek ezekkel az adatokkal, és azokra támaszkodtak a kérelmező tartózkodási kártyája megújításának megtagadása érdekében.
63
Márpedig, ha – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság láthatóan megállapítja – a kérelmező számára nem létezik más eszköz, mint a rá vonatkozó iratokhoz való hozzáférés kérelmezése, úgy kell tekinteni, hogy azok a nemzeti eljárási szabályok, amelyek a felperest ténylegesen olyan helyzetbe hozzák, amelyben lehetetlen számára bizonyítani, hogy a házasság felbontására irányuló eljárás megindításának időpontjában a volt felesége megfelelt a 7. cikk (3) bekezdésének b) pontjában előírt feltételeknek, és így ő ezen irányelv rendelkezései alapján származékos tartózkodási joggal rendelkezik, megkérdőjelezi a kérelmező ezen irányelvből eredő jogainak hatékony érvényesülését, és nem teszi lehetővé alapvető jogai, különösen a hatékony bírói jogvédelemhez való joga és a védelemhez való joga tiszteletben tartásának biztosítását.
64
Kétségtelen, hogy a jelen ügyben a szóban forgó adatok, amelyek már szerepelnek a kérelmező aktájában, nem közvetlenül a kérelmezőre, hanem a volt házastársára vonatkoznak, így sérülhet az ilyen adatokhoz kapcsolódó bizalmas jelleg védelme.
65
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az alapvető jogok nem tekinthetők abszolút előjogoknak, hanem adott esetben korlátozhatók, feltéve hogy a korlátozás a szóban forgó intézkedés által elérni kívánt közérdekű céloknak megfelel, és nem jelent a kitűzött célhoz képest aránytalan és megengedhetetlen beavatkozást, amely az így biztosított jogok lényegét sértené (2018. szeptember 13‑iUBS Europe és társai ítélet, C‑358/16, EU:C:2018:715, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
Az ilyen korlátozások ugyanis érinthetik többek között a bizalmas kezelés vagy a szakmai titoktartás azon követelményeinek védelmét, amelyeket a bizonyos információkhoz és dokumentumokhoz való hozzáférés sérthet (lásd: 2018. szeptember 13‑iUBS Europe és társai ítélet, C‑358/16, EU:C:2018:715, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67
Ily módon az ügyiratokhoz való hozzáférés joga korlátozható, egyrészt a megfelelő ügyintézés általános elve és az érintett személy hatékony jogorvoslathoz való joga, másrészt pedig az e személy iratanyagában megtalálható valamely bizonyíték hozzáférhetővé tétele elmaradásának igazolásául hivatkozott érdekek közötti mérlegelés alapján (2024. április 25‑iNW és PQ [Minősített adatok] ítélet, C‑420/22 és C‑528/22, EU:C:2024:344, 94. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68
Ez a mérlegelés azonban nem eredményezheti azt, hogy az érintett személy védelemhez való jogát teljesen megfosztják tényleges érvényesülésétől, és hogy megfosztják tartalmától a Charta 47. cikkéből eredő hatékony jogorvoslathoz való jogot, különösen azáltal, hogy nem közlik vele vagy adott esetben képviselőjével legalább a volt házastársa szolgálati idejére vonatkozó és a vele szemben hozott határozat alapjául szolgáló adatok lényegét (lásd analógia útján: 2024. április 25‑iNW és PQ [Minősített adatok] ítélet, C‑420/22 és C‑528/22, EU:C:2024:344, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
Olyan esetben tehát, mint az alapeljárás tárgyát képező eset, a tartózkodási kártya kiállítására illetékes nemzeti hatóság, vagy adott esetben az e kiállítással összefüggésben keresetet elbíráló nemzeti bíróság feladata, hogy figyelembe vegye az érintett személyek eltérő érdekeit, és az egyes helyzetek körülményeire és a szóban forgó eljárás típusára tekintettel mérlegelje az így fennálló érdekeket, és érdemben vagy kitakart formában közölje a kérelmezővel az ügyirat azon elemeit, amelyekhez egyébként nem fér hozzá, és amelyek döntő jelentőségűek a tartózkodási joga fenntartásának megállapítása során.
70
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/38 irányelvet a megfelelő ügyintézés általános elvére és a Charta 47. cikkében rögzített hatékony bírósági jogorvoslathoz való jogra figyelemmel úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja, hogy a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóság köteles közölni a harmadik országbeli állampolgár kérelmezővel vagy annak képviselőjével az ügyiratait, adott esetben megfelelően kitakart formában, az ezen irányelv 7. és 13. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikke alapján a tartózkodási jogának fenntartására vagy a tartózkodási kártya kiállítására vonatkozó határozat meghozatala előtt, amennyiben a szóban forgó ügy iratai, amelyekre az illetékes nemzeti hatóság a tartózkodási kártya kiállításának megtagadását alapozta, és amelyeknek a kiadását ezen állampolgár kérte, többek között az uniós polgár volt házastársa foglalkoztatási időszakaira vonatkozó információkat tartalmaznak, és e személy ezen uniós polgár erre való felhívását követően megtagadta ezen információk közlését.
A költségekről
71
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az ott szereplő „több mint egy évig” kifejezés a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység egy évnél hosszabb, egyetlen és folyamatos időszakára vonatkozik.
2)
A 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
azt a tényt, hogy az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállam területén tartózkodó uniós polgár e tagállamtól munkanélküli ellátásban részesül, az említett tagállamnak a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes hatósága önmagában nem ismerheti el annak elegendő bizonyítékaként, hogy e személy az e rendelkezés értelmében vett „regisztrált” kényszerű munkanélküliség helyzetében van.
3)
A 2004/38 irányelvet a megfelelő ügyintézés általános elvére és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében rögzített hatékony bírósági jogorvoslathoz való jogra figyelemmel
a következőképpen kell értelmezni:
az magában foglalja, hogy a tartózkodási kártyák kiállítására illetékes nemzeti hatóság köteles közölni a harmadik országbeli állampolgár kérelmezővel vagy annak képviselőjével az ügyiratait, adott esetben megfelelően kitakart formában, az ezen irányelv 7. és 13. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikke alapján a tartózkodási jogának fenntartására vagy a tartózkodási kártya kiállítására vonatkozó határozat meghozatala előtt, amennyiben a szóban forgó ügy iratai, amelyekre az illetékes nemzeti hatóság a tartózkodási kártya kiállításának megtagadását alapozta, és amelyeknek a kiadását ezen állampolgár kérte, többek között az uniós polgár volt házastársa foglalkoztatási időszakaira vonatkozó információkat tartalmaznak, és e személy ezen uniós polgár erre való felhívását követően megtagadta ezen információk közlését.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.