62024CO0001
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (kilencedik tanács)
2024. október 2. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése – EUMSZ 267. cikk – A »bíróság« fogalma – College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet, Hollandia) – Kötelező hatáskör – Nem kötelező erejű határozat – Nyilvánvaló elfogadhatatlanság”
A C‑1/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet, Hollandia) a Bírósághoz 2024. január 2‑án érkezett, 2023. május 8‑i határozatával terjesztett elő az
X
és
az Achmea Schadeverzekeringen NV
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
tagjai: O. Spineanu‑Matei tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó) és S. Rodin bírák,
főtanácsnok: P. Pikamäe,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Alapjogi Chartája 21. cikkének, valamint a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok értékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2004. december 13‑i 2004/113/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 373., 37. o.) értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet, Hollandia) előtt X, egy egyéni vállalkozás tulajdonosa és az Achmea Schadeverzekeringen NV biztosítótársaság (a továbbiakban: Achmea) között folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelynek tárgya a munkáltatóknak a személyi állományuk távollétének következményeivel szembeni biztosításhoz való hozzáférése tekintetében a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elve.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2004/113 irányelv „Alkalmazási kör” című 3. cikke értelmében:
„(1)   [Az Európai] Közösségre ruházott hatáskörök keretein belül ez az irányelv vonatkozik minden személyre, aki olyan árukat vagy szolgáltatást nyújt, amelyek a nyilvánosság számára hozzáférhetőek, függetlenül attól, hogy az érintett személy a köz‑ vagy a magánszférához tartozik, beleértve a köztestületeket, és amelyek a magán‑ és családi élet szféráin kívül elérhetőek, valamint ilyenekhez kapcsolódó ügyleteket.
[…]
(4)   Ez az irányelv nem alkalmazandó foglalkoztatási és szakmai ügyekre. Ez az irányelv nem alkalmazandó önálló vállalkozói ügyekre, amennyiben ezek az ügyek egy másik közösségi jogi aktus hatálya alá tartoznak.”
4
Ezen irányelv „Biztosításmatematikai tényezők” című 5. cikke az (1) bekezdésében előírja:
„A tagállamok biztosítják, hogy legkésőbb 2007. december 21. után kötött valamennyi új szerződésben a biztosítási, illetve azzal kapcsolatos pénzügyi szolgáltatások alkalmazásakor a biztosítási díjak és juttatások számításában a nemi hovatartozás tényezőként történő számbavétele az egyének biztosítási díjaiban és juttatásaiban nem eredményez különbséget.”
A holland jog
5
Az 1994. március 2‑i Algemene wet gelijke behandeling (az egyenlő bánásmódról szóló általános törvény; Stb. 1994., 230. sz.; a továbbiakban: az egyenlő bánásmódról szóló törvény) 7. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„Tilos a hátrányos megkülönböztetés az áruk értékesítése vagy szolgáltatások nyújtása, az árukhoz vagy szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása, valamint a vonatkozó szerződések megkötése, teljesítése vagy megszüntetése, a szakmai előmenetellel kapcsolatos iránymutatás, az iskolaválasztási vagy pályaorientációs döntésekkel kapcsolatos tanácsadás vagy tájékoztatás terén, amennyiben az ilyen tevékenységeket:
a.
foglalkozás vagy kereskedelmi tevékenység gyakorlása során;
b.
közhatalmi szervek;
c.
a lakhatás, a szociális védelem, az egészségügy, a kultúra vagy az oktatás területén működő intézmények, vagy
d.
olyan természetes személyek végzik, akik nem foglalkozás vagy kereskedelmi tevékenység gyakorlása keretében járnak el, feltéve, hogy az értékesítés vagy szolgáltatásnyújtás a közszférában történik.”
6
A 2011. november 24‑i Wet College voor de rechten van de mens (az emberi jogi intézetről szóló törvény; Stb. 2011., 573. sz.) 10. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] írásbeli kérelemre vizsgálatot folytathat annak megállapítása érdekében, hogy történt‑e vagy fennáll‑e az egyenlő bánásmódról szóló általános törvény, a [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmódról szóló törvény)] vagy a [Burgerlijk Wetboek (polgári törvénykönyv)] 7. könyvének 646. cikke értelmében vett hátrányos megkülönböztetés, és közölheti az erre vonatkozó határozatát. A [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] saját kezdeményezésére is vizsgálatot folytathat annak megállapítása érdekében, hogy rendszeresen sor kerül‑e ilyen hátrányos megkülönböztetésre, és közölheti az erre vonatkozó határozatát.”
7
Az emberi jogi intézetről szóló törvény 11. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] vizsgálatot indít, és indokolandó határozatát írásban közli a kérelmezővel, a hátrányos megkülönböztetést elkövető személlyel és adott esetben a hátrányos megkülönböztetés áldozatával.”
8
E törvény 13. cikke az (1) bekezdésében előírja:
„A [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] bíróság előtt kérheti az egyenlő bánásmódról szóló általános törvénnyel, a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmódról szóló törvénnyel vagy a polgári törvénykönyv 7. könyvének 646. cikkével ellentétes magatartás jogellenességének megállapítását, e magatartás megtiltását, illetve következményeinek megszüntetését.”
9
A Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (az egyenlő bánásmódra vonatkozó vizsgálat részletes szabályairól szóló rendelet) 28. cikke értelmében:
„A [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] esetlegesen ajánlásokat tartalmazó határozata nyilvános. Amennyiben a [College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet)] szerint a felek, az érintett személyek vagy harmadik személyek alapvető érdekeinek védelme ezt indokolja, elegendő lehet a határozat anonimizált másolatának közlése.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10
X a vállalkozásában kizárólag női alkalmazottakat foglalkoztat.
11
Az Achmea nem‑életbiztosításokat kínál a vállalkozóknak, köztük a személyi állomány távollétének következményeivel szembeni biztosításokat is.
12
A holland jog szerint a munkavállaló betegség miatti távolléte esetén a munkáltató köteles továbbra is kifizetni a munkabér egy részét olyan időszakra, amely főszabály szerint 102 hétig tart. A munkáltató e kockázatot biztosítónál is biztosíthatja az ilyen távollét következményeivel szembeni biztosítás kötésével. E biztosítás értelmében a munkáltató a betegség első két évében a beteg munkavállaló munkabérének egy részét fedező juttatást kap.
13
Az Achmea internetes oldala tartalmaz egy olyan szimulátort, amely lehetővé teszi a biztosítási díj összegének kiszámítását. X ezt a szimulátort úgy használta, hogy kizárólag női alkalmazottai voltak, és az e szimulátorral végzett számítás szerint e díj hozzávetőleg havi 920,64 eurót tett ki. Miután elvégzett egy olyan új számítást, mintha kizárólag férfi alkalmazottai lennének, az említett díj havi 691,88 eurót tett ki.
14
X kérelmére válaszul az Achmea kifejtette, hogy a biztosítási díj mértékét a kockázatokra vonatkozó adatok és olyan múltbeli adatok alapján számítják ki, amelyekben különböző tényezők jelennek meg, többek között a nem.
15
Az Achmea biztosítási feltételei értelmében a biztosítási díj mértéke az utolsó három évben vizsgált alábbi adatoktól függ: a vállalkozás tevékenysége, a tevékenységi ágazatban foglalkoztatott munkavállalók távollétére vonatkozó, a munkavállalók száma fényében vizsgált adatok, a fedezet mértéke, a munkavállalók adatai, például a garantált éves munkabér, a születési év és a nem, a távollét napjai és a fizetett juttatások.
16
X kérelmet nyújtott be a College voor de Rechten van de Menshez (emberi jogi intézet, Hollandia), amely a kérdést előterjesztő szervezet, egy arra vonatkozó határozat meghozatala érdekében, hogy a fent leírt körülmények között fennáll‑e a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés, amely tiltott. E tekintetben úgy véli, hogy az Achmea ilyen hátrányos megkülönböztetést alkalmaz azáltal, hogy a nemi tényezőt figyelembe veszi a munkavállalók távollétének következményeivel szembeni biztosítás díja mértékének kiszámítása során. Ebből következik, hogy a teljes mértékben nőkből álló személyi állomány után követelt díj magasabb, mint a teljes mértékben férfiakból álló személyi állomány után követelt díj.
17
Ezzel szemben az Achmea a kérdést előterjesztő szervezet előtt arra hivatkozik, hogy azért kér magasabb díjat a nők biztosítása érdekében, mert a betegség miatti távollétük átlagos aránya statisztikailag magasabb. Az Achmea szerint a 2004/113 irányelvből kizárólag az következik, hogy a biztosítások keretében a nem mint tényező alkalmazása a magánszemélyek számára nem eredményezhet különbségeket a biztosítási díjak és juttatások tekintetében. Ez az irányelv tehát csak a magán‑, önkéntes és a munkaviszonytól független biztosításra és nyugdíjakra vonatkozik. Márpedig a kérdést előterjesztő szervezet előtt folyamatban lévő ügyben nem ilyen biztosításról van szó. Így a nemet lehet a díj meghatározásának tényezőjeként alkalmazni.
18
A kérdést előterjesztő szervezet először is arra keresi a választ, hogy X hivatkozhat‑e a 2004/113 irányelvre. Úgy véli, hogy X nem hivatkozhat az egyenlő bánásmódról szóló törvény 7. cikke által biztosított védelemre, mivel nem őt különböztetik meg hátrányosan, hanem a munkavállalóit. Márpedig ezt a cikket úgy kell tekinteni, mint amely ezen irányelv 3. cikkét ülteti át a holland jogba, ami szükségessé teszi az említett irányelv hatályának meghatározását.
19
Másodszor e szervezet úgy véli, hogy a 2004/113 irányelv 5. cikkének (1) bekezdéséből hallgatólagosan arra lehet következtetni, hogy a nem magánszemélyek esetében megengedett a biztosítási díjak és juttatások közötti, a nem mint biztosításmatematikai tényező alkalmazásából eredő különbségek. Úgy véli, hogy abban az esetben, ha a 2004/113 irányelv alkalmazandó a jelen ügyben, meg kell határozni, hogy a nemhez kapcsolódó biztosításmatematikai különbségeknek a munkavállalók távollétének következményeivel szembeni biztosítás díja mértékének kiszámítása során való figyelembevétele nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést valósít‑e meg abban az értelemben, hogy a munkáltató esetleg kevésbé hajlik arra, hogy nőket alkalmazzon. Az említett szervezet arra keresi a választ, hogy mely okokból lehet figyelembe venni a férfiak és nők közötti biztosításmatematikai különbségeket azon díjak tekintetében, amelyeket a vállalkozók vagy munkáltatók fizetnek a munkavállalók távollétének következményeivel szembeni biztosításért, miközben ilyen különbségeket nem lehet figyelembe venni a biztosítottak mint magánszemélyek által a magánbiztosításokért fizetett biztosítási díjak esetében.
20
E körülmények között határozott úgy a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2004/113] irányelvet, hogy az alkalmazandó a kérelmező helyzetére is, aki maga a neme alapján nem részesül hátrányos megkülönböztetésben, azonban hátrányt szenved amiatt, hogy kizárólag női munkavállalókat alkalmaz, és aki ennek következtében magasabb díjat fizet annál, mint amelyet akkor fizetne, ha férfi munkavállalókat (is) alkalmazna?
2)
Úgy kell‑e értelmezni ezt az irányelvet az Európai Unió Alapjogi Chartájának 21. cikkére is figyelemmel – és abban az esetben, ha a 2004/113 irányelv alkalmazandó a kérelmező mint munkáltató helyzetére –, hogy biztosítási és kapcsolódó pénzügyi szolgáltatások esetében a nem tényezőként történő használata sem eredményezhet különbségeket a díjak és juttatások tekintetében a (nem magánszemély) munkáltatók számára?”
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
21
A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan, a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően – az eljárás folytatása nélkül – az eljárás során bármikor indokolt végzéssel határozhat az ügyben.
22
A jelen ügyben ezt a rendelkezést kell alkalmazni.
23
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi az utóbbiak által eldöntendő jogvita megoldásához szükséges támpontokat nyújt az uniós jog értelmezése terén (2024. május 7‑iNADA és társai ítélet, C‑115/22, EU:C:2024:384, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
Ezenkívül annak értékeléséhez, hogy a kérdést előterjesztő szervezet az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” jellemzőivel rendelkezik‑e – ami kizárólag az uniós jog alapján eldöntendő kérdés –, a Bíróság meghatározott tényezők összességét veszi figyelembe, amelyek közé tartozik az, hogy e szervezet jogszabály alapján jött‑e létre, állandó jelleggel működik‑e, hatásköre kötelező jellegű‑e, az eljárása kontradiktórius jellegű‑e, jogszabályokat alkalmaz‑e, valamint hogy független‑e (lásd ebben az értelemben: 1966. június 30‑iVaassen‑Göbbels ítélet, 61/65, EU:C:1966:39, 395. o.; 2022. május 3‑iCityRail ítélet, C‑453/20, EU:C:2022:341, 41. pont; 2024. május 7‑iNADA és társai ítélet, C‑115/22, EU:C:2024:384, 35. pont).
25
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a Bírósághoz kizárólag olyan nemzeti bíróság fordulhat, amely előtt eljárás van folyamatban, és amelyhez igazságszolgáltatási jellegű határozat meghozatalára irányuló eljárás keretében való határozathozatal érdekében fordultak (2022. május 3‑iCityRail ítélet, C‑453/20, EU:C:2022:341, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
A jelen ügyben a „bíróság” meglétének értékeléséhez szükséges elemek kitűnnek a kérdést előterjesztő szervezet által a Bíróság által hozzá intézett felvilágosításkérésre adott, a Bírósághoz 2024. április 5‑én érkezett válaszból.
27
Igaz ugyan, hogy a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) jogszabályon alapuló eredetét és hatáskörét, a jogszabályok ez utóbbi általi alkalmazását, valamint eljárásának kontradiktórius jellegét – úgy tűnik – megerősítik az emberi jogi intézetről szóló törvény rendelkezései és az ezen intézet által szolgáltatott pontosítások, ez nem igaz arra a követelményre, amely szerint a kérdést előterjesztő szervezet hatáskörének kötelezőnek kell lennie.
28
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a kérdést előterjesztő szervezet hatásköre – amely nem a felek megegyezésétől függ – akkor kötelező a felekre, ha a határozatai rájuk nézve kötelezők (lásd ebben az értelemben: 1997. szeptember 17‑iDorsch Consult ítélet, C‑54/96, EU:C:1997:413, 27. és 29. pont; 2015. október 6‑iConsorci Sanitari del Maresme ítélet, C‑203/14, EU:C:2015:664, 22–25. pont).
29
A jelen ügyben nyilvánvalóan nem ez a helyzet.
30
Először is meg kell állapítani, hogy a Bíróság felvilágosításkérésére adott válaszában ezen intézet pontosítja, hogy határozatai nem bírnak a holland jogszabályok értelmében vett bírósági határozat erejével.
31
Másodszor, az emberi jogi intézetről szóló törvény 10. cikke (1) bekezdésének első albekezdése szerint ez az intézet írásbeli kérelemre vizsgálatot folytathat annak megállapítása érdekében, hogy történt‑e vagy fennáll‑e többek között az egyenlő bánásmódról szóló törvény vagy a holland polgári törvénykönyv értelmében vett hátrányos megkülönböztetés. Az emberi jogi intézetről szóló törvény 11. cikkének (1) bekezdése értelmében az említett intézet az indokolt határozatát közli a kérelmezővel, a hátrányos megkülönböztetést elkövető személlyel és adott esetben az áldozattal. Ezenkívül az egyenlő bánásmódra vonatkozó vizsgálat részletes szabályairól szóló rendelet 28. cikke szerint ugyanezen intézet határozata nyilvános.
32
E rendelkezéseik azonban nem pontosítják a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) vizsgálata nyomán hozott „határozatok” konkrét joghatásait.
33
Kétségtelen, hogy ezen intézet válasza szerint a határozatai joghatásokat válthatnak ki. A Hoge Raad (legfelsőbb bíróság, Hollandia) e válaszban idézett ítélkezési gyakorlata szerint a bíróság nem térhet el a Commissie gelijke behandeling (egyenlő bánásmód bizottság) – a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) jogelőd szerve – határozatától anélkül, hogy e bíróság e tekintetben megfelelően megindokolná álláspontját. Ráadásul az ezen intézet határozatainak „követésére” irányuló vizsgálat szerint e határozatok az esetek mintegy 74%‑ában ahhoz vezetnek, hogy az ellenérdekű fél az e határozatoknak megfelelő intézkedéseket fogad el. Egyébiránt, mivel az említett határozatokat a leggyakrabban az említett intézet honlapján a panasszal érintett fél nevének feltüntetésével teszik közzé, e határozatoknak visszatartó hatásuk van.
34
Következésképpen a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) határozatának egyetlen jogkövetkezménye az, hogy az ügy érdemében határozatot hozó bíróságot külön indokolási kötelezettség terheli abban az esetben, ha e bíróság eltér az ilyen határozattól.
35
Márpedig, bár nem tűnik vitatottnak, hogy a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) határozatait tiszteletben tartják, és általában elfogadják, e határozatok nem kötik a feleket, és nem kötik azokat a bíróságokat, amelyekhez az ilyen határozatot követően a jogvitával esetlegesen fordultak. Az esetlegesen eljáró bíróság azon egyetlen kötelezettsége, hogy kifejtse azokat az okokat, amelyek miatt eltérne ezen intézet álláspontjától, ami megerősített indokolási kötelezettségnek tekinthető, nem vonja maga után ugyanezen határozat kötelező erejének fennállását. Következésképpen az említett intézet határozatai nem kötelező erejűek a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében véve.
36
Harmadszor, az emberi jogi intézetről szóló törvény 13. cikke szerint ezen intézet bíróság előtt kérheti az egyenlő bánásmódról szóló holland szabályozással ellentétes magatartás jogellenességének megállapítását, e magatartás megtiltását, illetve következményei megszüntetésének elrendelését. Ezenkívül a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) a felvilágosításkérésre adott válaszában megerősítette, hogy a jelen ügyben előtte folyamatban lévő eljárás befejezését követően bírósági eljárást indíthat.
37
Ez a körülmény azonban távolról sem bizonyítja a College voor de Rechten van de Mensnek (emberi jogi intézet) a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett igazságszolgáltatási jellegét, hanem azt jelzi, hogy az állásfoglalásai nem kötelező jellegűek. Ha ugyanis ezen intézet határozata kötelező erejű lenne, a vizsgálatának befejezését követően nem lenne szükség bírósági eljárás megindítására. Következésképpen úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő szervezet inkább a saját hatáskörére támaszkodik a határozatai tiszteletben tartásának biztosítása érdekében, és ha nem ez a helyzet, akkor az említett intézet vagy az érdekelt felek eljárást indíthatnak a holland polgári bíróságok előtt.
38
Negyedszer, a kérdést előterjesztő szervezet által adott válasz szerint az érdekelt személy az illetékes polgári bíróságokhoz is fordulhat anélkül, hogy előzetesen a College voor de Rechten van de Menshez (emberi jogi intézet) kellene fordulnia. Ezen intézet e tekintetben pontosítja, hogy hatásköre „választható”, nem pedig „kizárólagos”.
39
Bár egy kérdést előterjesztő szervezetet annak ellenére az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak” lehet tekinteni, hogy fakultatív a hatásköre abban az értelemben, hogy a felperes közvetlenül egy másik bírósághoz is fordulhat (lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑iConsorci Sanitari del Maresme ítélet, C‑203/14, EU:C:2015:664, 23–25. pont; 2018. szeptember 20‑iMontte ítélet, C‑546/16, EU:C:2018:752, 23. és 24. pont), a jelen végzés 30–37. pontjából kitűnik, hogy a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) határozatai nem kötelező erejűek az előtte folyamatban lévő eljárásban részt vevő felekre nézve.
40
Következésképpen a jelen ügyben a kérdést előterjesztő szervezet nyilvánvalóan nem felel meg annak a követelménynek, hogy a hatáskörének kötelezőnek kell lennie. Ebből következik, hogy a College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet) nem minősül az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak”, és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
A költségekről
41
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő szervezet előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a szervezet dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:
A College voor de Rechten van de Mens (emberi jogi intézet, Hollandia) által a Bírósághoz 2024. január 2‑án érkezett, 2023. május 8‑i határozattal előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.