62022CC0518
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2023. július 13. (
1
)
C‑518/22. sz. ügy
J. M. P.
kontra
AP Assistenzprofis GmbH
(a Bundesarbeitsgericht [szövetségi munkaügyi bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – 2000/78/EK irányelv – Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma – Személyi segítségnyújtás fogyatékossággal élők számára – Állásajánlat, amely a felvenni kívánt személy tekintetében alsó és felső korhatárt tartalmaz – A fogyatékossággal élő személy kívánságainak és szükségleteinek figyelembevétele”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem – az Európai Unió Alapjogi Chartájával, (
2
) valamint a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló, az Európai Közösség nevében a 2009. november 26‑i 2010/48/EK tanácsi határozattal jóváhagyott ENSZ‑egyezménnyel (
3
) összefüggésben értelmezett – a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (
4
) 2. cikke (5) bekezdésének, 4. cikke (1) bekezdésének, 6. cikke (1) bekezdésének és 7. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2.
E kérelmet J. M. P. és a fogyatékossággal élő személyek számára segítségnyújtási és tanácsadási szolgáltatást nyújtó AP Assistenzprofis GmbH közötti jogvita keretében terjesztették elő, amely jogvita a J. M. P. által személyi segítő felvételére irányuló eljárás keretében, életkoron alapuló állítólagos hátrányos megkülönböztetés miatt igényelt kártérítés megfizetésére vonatkozik. J. M. P. ugyanis azt állítja, hogy pályázatát azért nem fogadták el, mert kívül esett az állásajánlatban megjelölt korcsoporton, nevezetesen a 18 és 30 év közötti korcsoporton.
3.
Ennélfogva a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) az életkoron alapuló eltérő bánásmód esetleges igazolásáról kérdezi a Bíróságot, és különösen a 2000/78 irányelvnek 2. cikke (5) bekezdésének, 4. cikke (1) bekezdésének, 6. cikke (1) bekezdésének és/vagy 7. cikkének – a Charta és az ENSZ‑egyezmény rendelkezéseivel összefüggésben történő – értelmezését kéri a Bíróságtól.
4.
A jelen indítványban azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy állapítsa meg, hogy ezen irányelv 2. cikkének (5) bekezdését kell az irányadó rendelkezésnek kell tekinteni, és hogy azt a Charta 26. cikkével és az ENSZ‑egyezmény 19. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy egy olyan nemzeti szabályozás alapján, amely előírja, hogy a fogyatékossággal élő személyeknek az általuk igénybe vett személyi segítségnyújtás megszervezésével kapcsolatos kívánságait figyelembe kell venni e személyek önállóságának és társadalomba való beilleszkedésének biztosítása érdekében, a személyi segítő felvétele életkori feltételhez van kötve, amennyiben egy ilyen intézkedés mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.
II. Jogi háttér
A.
A nemzetközi jog
5.
Az ENSZ‑egyezmény „Cél” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A jelen Egyezmény célja valamennyi emberi jog és alapvető szabadság teljes és egyenlő gyakorlásának előmozdítása, védelme és biztosítása valamennyi fogyatékossággal élő személy számára, és a velük született méltóság tiszteletben tartásának előmozdítása.
[…]”
6.
Ezen egyezmény „Általános alapelvek” című 3. cikke kimondja:
„A jelen Egyezmény alapelvei a következők:
a)
a veleszületett méltóság, az egyéni autonómia tisztelete, beleértve a saját döntés meghozatalának szabadságát és a személyek függetlenségét;
b)
a hátrányos megkülönböztetéstől való mentesség;
c)
teljes és hatékony társadalmi részvétel és befogadás;
d)
a fogyatékossággal élő személyek különbözőségének tisztelete és elfogadásuk az emberi sokszínűség, valamint az emberiség részeként;
[…]”
7.
Az említett egyezmény „Egyenlőség és hátrányos megkülönböztetéstől való mentesség” című 5. cikkének szövege a következő:
„(1)   A részes államok elismerik, hogy a törvény előtt minden személy egyenlő, és mindenféle hátrányos megkülönböztetés nélkül jogosult a törvények által nyújtott védelemre és kedvezményre.
[…]
(4)   A fogyatékossággal élő személyek tényleges egyenlőségének előmozdításához és eléréséhez szükséges különleges intézkedések a jelen Egyezmény értelmében nem tekintendők hátrányos megkülönböztetésnek.”
8.
Ugyanezen egyezmény „A törvény előtti egyenlőség” című 12. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A részes államok elismerik, hogy a fogyatékossággal élő személyeket az élet minden területén másokkal azonos alapon megilleti a jog‑, illetőleg cselekvőképesség.”
9.
Az ENSZ‑egyezmény „Önálló életvitel és a közösségbe való befogadás” című 19. cikke értelmében:
„Az Egyezményben részes államok elismerik a fogyatékossággal élő személyek egyenlő jogát a közösségben való élethez és másokkal egyenlő szabad döntéshez való jogát; minden szükséges és hatékony intézkedést megtesznek annak érdekében, hogy a fogyatékossággal élő személyek teljes mértékben élvezhessék e jogaikat és a teljes közösségi befogadást és részvételt, beleértve a következők biztosítását:
a)
a fogyatékossággal élő személyeknek másokkal azonos alapon lehetőségük van lakóhelyüknek és annak megválasztására, hogy hol és kivel élnek együtt, és nem kötelezhetőek bizonyos megszabott körülmények között élni;
b)
a fogyatékossággal élő személyek számára hozzáférési lehetőséget biztosítanak többféle otthoni, intézményi és egyéb közösségi támogató szolgálathoz, beleértve azt a személyes segítséget, mely a közösségben éléshez és a közösségbe történő beilleszkedéshez, valamint a közösségtől való elszigetelődés és kirekesztődés megelőzése céljából szükséges;
c)
a mindenki számára nyújtott közösségi szolgáltatások és létesítmények azonos alapon hozzáférhetőek a fogyatékossággal élő személyek számára is, és igényeikhez igazítottak.”
B.
Az uniós jog
10.
A 2000/78 irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke előírja:
„Ennek az irányelvnek a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.”
11.
Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)
közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján [helyesen: akkor áll fenn, ha az 1. cikkben említett okok bármelyike miatt valaki hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlen bánásmódban részesül, részesült vagy fog részesülni];
[…]
(5)   Ez az irányelv nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban a közbiztonság és a közrend fenntartásához, a bűncselekmények megakadályozásához, az egészség védelméhez és mások jogainak és szabadságának a védelméhez szükségesek.”
12.
Az említett irányelv „Foglalkozási [helyesen: Szakmai] követelmények” című 4. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A 2. cikk (1) és (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az 1. cikkben említett okokkal kapcsolatos jellemző alapján történő megkülönböztetés [helyesen: jellemzőn alapuló eltérő bánásmód] nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az érintett foglalkozási [helyesen: szakmai] tevékenység jellege vagy végrehajtásának [helyesen: gyakorlásának] feltételrendszere miatt, az ilyen jellemző valódi [helyesen: lényeges] és meghatározó foglalkozási [helyesen: szakmai] követelményt kíván meg, feltéve, hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos.”
13.
Ugyanezen irányelv „A fogyatékos személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodás” című 5. cikkének szövege a következő:
„Az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából észszerű intézkedéseket kell bevezetni. Ez azt jelenti, hogy a munkaadóknak meg kell tenniük a megfelelő és az adott esetben szükséges intézkedéseket, hogy a fogyatékos személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, az át‑ vagy továbbképzés, kivéve, ha az ilyen intézkedés aránytalanul nagy terhet ró a munkaadóra. Ezt a terhet nem lehet aránytalanul nagynak tekinteni, amennyiben az adott tagállam fogyatékügyi politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.”
14.
A 2000/78 irányelvnek „Az életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolása” című 6. cikke szerint:
„(1)   A 2. cikk (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha – a nemzeti jog keretein belül – egy törvényes cél által objektíven és észszerűen igazolt, beleértve a foglalkoztatáspolitikát, a munkaerő‑piaci és a szakképzési célkitűzéseket, és ha a cél elérésének eszközei megfelelők és szükségesek.
Az ilyen eltérő bánásmód magában foglalhatja, többek között:
a)
a foglalkoztatáshoz és a szakképzéshez történő hozzájutás [helyesen: a munkavállalás és a szakképzésben való részvétel] külön feltételekhez kötését, külön foglalkoztatási és munkafeltételeket, beleértve az elbocsátási és javadalmazási feltételeket, a fiatalok, az idősebb munkavállalók és a tartásra kötelezett személyek szakmai beilleszkedésének elősegítése vagy védelmük biztosítása céljából;
b)
a foglalkoztatáshoz vagy bizonyos foglalkoztatáshoz kapcsolódó előnyökhöz való hozzájutás minimumkorhatárhoz, szakmai tapasztalathoz vagy szolgálatban eltöltött időhöz kötését [helyesen: előnyöknek az életkorra, a szakmai tapasztalatra vagy a szolgálati időre vonatkozó minimumkövetelményekhez kötését];
c)
a felvétel maximális korhatárhoz kötését, amely a kérdéses állás képzési követelményein vagy a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, észszerű időszakon alapul [helyesen: a felvétel felső korhatárhoz kötését az érintett álláshoz szükséges képzési követelmények vagy a nyugdíjba vonulást megelőző észszerű szolgálati idő szükségessége alapján].
[…]”
15.
Ezen irányelv „Pozitív és különleges intézkedések” című 7. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Tekintettel a teljes egyenlőség gyakorlati biztosítására, az egyenlő bánásmód elve nem akadályozhatja meg egyik tagállamot sem abban, hogy az 1. cikkben említett okok bármelyikével kapcsolatos hátrányok megakadályozását vagy kompenzálását célzó, külön intézkedéseket tartson fenn vagy fogadjon el.
(2)   A fogyatékos személyekre vonatkozóan az egyenlő bánásmód elve nem sértheti a tagállamok jogát arra, hogy munka‑egészségügyi és munkavédelmi rendelkezéseket tartsanak fenn vagy fogadjanak el, vagy olyan intézkedéseket tegyenek, amelyek a fogyatékosoknak a munkahelyi környezetbe való beilleszkedését segítik elő.”
C.
A német jog
1. Az alaptörvény
16.
Az 1949. május 23‑i Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (a Németországi Szövetségi Köztársaság alaptörvénye) (
5
) alapeljárásban alkalmazandó változatának 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az emberi méltóság sérthetetlen. Tiszteletben tartása és védelme minden közhatalmi szerv kötelezettsége.
(2)   A német nép ezért a sérthetetlen és elidegeníthetetlen emberi jogokat az egész világon minden emberi közösség, a béke és az igazságosság alapjaként ismeri el.
[…]”
17.
Az alaptörvény 2. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Mindenkinek joga van az egyéni önmegvalósításhoz, feltéve, hogy az nem sérti mások jogait, az alkotmányos rendet vagy az erkölcsi jogot.”
2. Az AGG
18.
A 2006. augusztus 14‑i Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (az egyenlő bánásmódról szóló általános törvény) (
6
) célja a 2000/78 irányelv német jogba való átültetése.
19.
Az AGG‑nek a törvény célját meghatározó 1. §‑a kimondja:
„A jelen törvény célja a faji vagy etnikai hovatartozáson, nemen, valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés megakadályozása, illetve kiküszöbölése.”
20.
Az AGG 3. §‑ának (1) bekezdése előírja:
„Közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján […].”
21.
Az AGG 5. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„A 8–10. cikkben […] felsorolt okoktól függetlenül az eltérő bánásmód akkor is megengedett, ha megfelelő és alkalmas intézkedéseket hoznak az 1. cikkben említett okok valamelyike miatt fennálló hátrányok megelőzésére vagy ellensúlyozására.”
22.
Az AGG 7. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A munkavállalókat nem érheti hátrányos megkülönböztetés az 1. §‑ban felsorolt okok alapján […]”
23.
Az AGG 8. §‑a (1) bekezdésének szövege a következő:
„Az 1. §‑ban felsorolt okok valamelyikén alapuló eltérő bánásmód akkor megengedett, ha a szakmai tevékenység jellege vagy gyakorlásának feltételei miatt a szóban forgó ok lényeges és meghatározó szakmai követelményt képez, feltéve, hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos.”
24.
Az AGG 10. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„A 8. § ellenére az életkoron alapuló eltérő bánásmód megengedett, ha az egy törvényes cél által objektíven és észszerűen igazolt. Az e cél elérésének érdekében alkalmazott eszközöknek megfelelőknek és szükségeseknek kell lenniük. Az ilyen eltérő bánásmód magában foglalhatja, többek között:
1.
a foglalkoztatáshoz és a szakképzéshez történő hozzájutás külön feltételekhez kötését, valamint a külön foglalkoztatási és munkafeltételek megállapítását, beleértve a javadalmazásra és a munkaviszony megszűnésére vonatkozó feltételeket, a fiatalkorúak, az idősebb munkavállalók, valamint a segítségre szoruló személyek szakmai beilleszkedésének elősegítése és biztosítása, illetve védelmük biztosítása érdekében,
2.
foglalkoztatáshoz vagy bizonyos foglalkoztatáshoz kapcsolódó előnyökhöz való hozzájutás minimumkorhatárhoz, szakmai tapasztalathoz vagy szolgálatban eltöltött időhöz kötését;
3
a felvétel maximális korhatárhoz kötését, amely a kérdéses állás képzési követelményein vagy a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, észszerű időszakon alapul.
[…]”
25.
Az AGG 15. §‑ának (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)   A hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértésével okozott kárt a munkáltató köteles megtéríteni […]
(2)   A munkavállaló a nem vagyoni kárért megfelelő pénzbeli kártérítést követelhet […]”
3. A Sozialgesetzbuch
26.
Az 1975. december 11‑i Sozialgesetzbuch [SGB], Erstes Buch (a szociális törvénykönyv I. könyve) (
7
) 33. §‑ának szövege a következő:
„Ha a jogok vagy kötelezettségek tartalmát jellegüket vagy terjedelmüket tekintve nem határozzák meg részletesen, azok kialakításakor figyelembe kell venni a jogosult vagy a kötelezett személyes életkörülményeit, szükségleteit és teherviselő képességét, valamint a helyi viszonyokat, amennyiben ezt a jogszabályi rendelkezések nem zárják ki. E tekintetben a jogosult vagy a kötelezett kívánságait tiszteletben kell tartani, amennyiben azok észszerűek.”
27.
A 2016. december 23‑i Sozialgesetzbuch, Neuntes Buch (a szociális törvénykönyv IX. könyve) (
8
) 8. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A társadalomban való részvétel elősegítésére irányuló ellátásokkal kapcsolatos döntés meghozatalakor és az ellátások nyújtása során teljesíteni kell az ellátásra jogosultak indokolt kívánságait. E tekintetben figyelembe kell venni az ellátásra jogosultak személyes életkörülményeit, életkorát, nemét, családját, vallási és világnézeti igényeit is; az [SGB I.] 33. §‑a az ezt meghaladó rész tekintetében alkalmazandó […]”
28.
Az SGB IX 78. §‑a (1) bekezdésének szövege a következő:
„A független és önálló mindennapi életvitelhez – a napirend kialakítását is ideértve – segítségnyújtás vehető igénybe. A segítségnyújtás különösen az olyan általános mindennapi feladatokra terjed ki, mint a háztartás vezetése, társadalmi kapcsolatok kialakítása, személyes élettervezés, a társadalmi és kulturális életben való részvétel, szabadidős tevékenységek – a sporttevékenységeket is ideértve –, valamint az orvosi és orvos által előírt ellátások hatékonyságának biztosítása. A segítségnyújtás kiterjed a környezettel e területeken folytatott kommunikációra is.”
III. Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
29.
Az alapeljárás alperese, az AP Assistenzprofis olyan társaság, amely az SGB IX 78. §‑a (1) bekezdésének megfelelően segítségnyújtási és tanácsadási szolgáltatásokat nyújt a fogyatékossággal élő személyek számára mindennapi önálló életvitelük biztosítása céljából.
30.
2018 júliusában a társaság állásajánlatot tett közzé, amely szerint A, aki 28 éves egyetemi hallgató, női személyi segítőket keres, akik a mindennapi élet összes területén segítenek neki, és akiknek „lehetőleg 18 és 30 év között” kell lenniük.
31.
Az alapeljárás 1968‑ban született felperese, J. M. P. jelentkezett erre az állásajánlatra, és az alapeljárás alperesétől elutasító választ kapott.
32.
Eredménytelen peren kívüli jogérvényesítést követően az alapeljárás felperese keresetet indított az alapeljárás alperesével szemben az Arbeitsgericht Köln (kölni munkaügyi bíróság, Németország) előtt az AGG 15. §‑ának (2) bekezdése alapján, életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetésből eredő kár megtérítése iránt.
33.
Ezzel összefüggésben az alapeljárás felperese egyrészt arra hivatkozott, hogy mivel az állásajánlat kifejezetten „18 és 30 év közötti” személyeknek szólt, ez megalapozza azt a vélelmet, amely szerint őt a felvételi eljárásban életkora miatt nem vették figyelembe, amit az alapeljárás alperese nem cáfolt meg. Másrészt az ebből eredő, életkoron alapuló eltérő bánásmód semmilyen szempontból nem igazolt a segítségnyújtás körében. Így ez az eltérő bánásmód sem az AGG 8. §‑ának (1) bekezdése, sem az AGG 10. §‑a alapján nem engedélyezett, mivel többek között egy adott életkor nem bír jelentőséggel a segítségnyújtás körében szükséges bizalmi viszony szempontjából. Ellenkezőleg, az alapeljárás felperese szerint az állásajánlatban megköveteltnél magasabb életkorral rendelkező személy általi személyi segítségnyújtás a nagyobb élettapasztalat miatt jelentős előnyökkel járhat a fogyatékossággal élő személy számára.
34.
Az alapeljárás alperese a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy az életkoron alapuló esetleges eltérő bánásmód igazolt az AGG 8. §‑ának (1) bekezdése vagy 10. §‑a alapján. E tekintetben jelezte, hogy a kért segítségnyújtás rendkívül személyes, mindenre kiterjedő mindennapi kísérésre irányul, és a segítségnyújtást igénybe vevő személynek a segítő személytől való állandó és teljes függésével jár együtt. A meghatározott életkorra vonatkozó követelmény mint a segítségnyújtást igénybe vevő személy rendkívül személyes szükségletei kielégítésének feltétele, amely azt szolgálja, hogy A egyetemi hallgatóként megfelelően részt tudjon venni a társadalmi életben.
35.
Amint azt az SGB IX 8. §‑ának (1) bekezdése előírja, az alapeljárás alperese szerint figyelembe kell venni a segítségnyújtást igénybe vevő személy indokolt kívánságait és szubjektív szükségleteit. Ennek fényében a segítséget nyújtó személy meghatározott életkorára vonatkozó indokolt kívánságot az AGG 8. §‑ának (1) bekezdése értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelménynek” kell tekinteni, ami lehetővé teszi az SGB IX 78. §‑ának (1) bekezdésében említett segítségnyújtás céljának elérését. Az alapeljárás alperese úgy véli, hogy ez a követelmény arányos. Ezenkívül álláspontja szerint az életkoron alapuló eltérő bánásmód a jelen esetben az AGG 10. §‑a alapján is megengedett, mivel az egy törvényes cél által objektíven és észszerűen igazolt, és a személyi segítségnyújtás célja elérésének – az SGB IX 78. §‑ában említett – eszközei megfelelők és szükségesek.
36.
Mivel az Arbeitsgericht Köln (kölni munkaügyi bíróság) helyt adott az alapeljárás felperese keresetének, majd az alapeljárás alperese által e határozattal szemben benyújtott fellebbezésnek a Landesarbeitsgericht Köln (kölni munkaügyi fellebbviteli bíróság, Németország) adott helyt, az alapeljárás felperese felülvizsgálati kérelmet nyújtott be e bíróság ítéletével szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz.
37.
Elöljáróban e bíróság megállapítja egyrészt, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzet a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozik, amennyiben az az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett munkavállaláshoz való hozzájutás kiválasztási feltételeire vonatkozik. Másrészt úgy véli, hogy az alapeljárás alperesének elutasító válaszát követően az alapeljárás felperese az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett, életkoron alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést szenvedett el.
38.
A kérdést előterjesztő bíróság egy olyan helyzettel szembesülve, amelyben mind az alapeljárás felperese, mind az érintett fogyatékos személy hivatkozhat a hátrányos megkülönböztetéssel szembeni védelemre, rámutat arra, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelme arra irányul, hogy a személyi segítségnyújtás konkrét esetében hogyan egyeztethetők össze az említett személyek jogai.
39.
E tekintetben e bíróság pontosítja, hogy a személyi segítségnyújtás az élet minden területét érinti, és belenyúlik a segítségnyújtást igénybe vevő személy magán‑ és intim szférájába. A segítségnyújtás a konkrét eset körülményeitől függően különböző igényeket elégíthet ki. Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben az A által kifejezett egyik igény az egyetemi segítségnyújtás, amely az egyetemen elhangzottak rögzítéséből és feldolgozásából állhat, és magában foglalhatja többek között az anyag kijegyzetelését. A többi hallgatóval való találkozás során mindenképpen szükség van a személyi segítségnyújtásra, amely ezért az érintett, fogyatékossággal élő személy egyetemi életének szerves részét képezi.
40.
A kérdést előterjesztő bíróság általánosságban megállapítja, hogy a személyi segítségnyújtás az önrendelkezés elvén alapul, és így arra irányul, hogy a fogyatékossággal élő személyeket képessé tegye arra, hogy életüket önállóan szervezzék meg. Ez különösen azt jelenti, hogy feljogosítják a fogyatékossággal élő személyeket arra, hogy önállóan válasszák meg a segítséget nyújtó személyzetet, hogy utasításokat adjanak e személyzetnek, és hogy meghatározhassák az ellátásnyújtásának módját és terjedelmét.
41.
A német jog szerint tehát az ellátásokról való döntés meghozatalakor, valamin az ezen ellátások nyújtása során – az SGB I 33. §‑ával összefüggésben értelmezett – SGB IX 8. §‑ának (1) bekezdésének megfelelően teljesíteni kell az ellátásra jogosultak indokolt kívánságait, amennyiben azok észszerűek, és figyelembe kell venni különösen az ellátásra jogosultak személyes életkörülményeit, életkorát, nemét, családját, vallási és világnézeti igényeit.
42.
Összegezve, a kérdést előterjesztő bíróság szerint az ellátásra jogosultaknak a kívánságok kinyilvánításához és a szabad választáshoz való jogának célja a fogyatékossággal élő személyeknek az életkörülményeik lehető legnagyobb mértékben önálló és független kialakításához való jogának a figyelembevétele, valamint, hogy növelje az érintettek önállóságát és motiváltságát arra, hogy másokkal azonos feltételek mellett és méltóságukat tiszteletben tartva vegyenek részt a társadalomban. E bíróság e tekintetben az ENSZ‑egyezmény több rendelkezésére hivatkozik, köztük az egyezmény 1., 3., 5., 12. és 19. cikkére, valamint a Charta több rendelkezésére, köztük annak 1., 7. és 26. cikkére.
43.
Az említett bíróság úgy véli, hogy személyi segítségnyújtás esetén tiszteletben kell tartani a fogyatékossággal élő személyek saját életszervezésükre vonatkozó kívánságait. E személyeknek – a nem fogyatékossággal élő személyekhez hasonlóan – különösen meg kell adni a lehetőséget arra, hogy megválaszthassák azt a személyt, akivel mindennapi életüket meg kívánják osztani. Ennélfogva azt kell eldönteni, hogy összeegyeztethető‑e a 2000/78/EK irányelv előírásaival, ha a fogyatékossággal élő személyek a személyi segítői állás betöltésére irányuló eljárásban az életkorral kapcsolatos preferenciát fogalmaznak meg kiválasztási kritériumként, noha ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja tiltja az életkoron alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést.
44.
Ebből a szempontból a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az említett irányelv mely rendelkezése(i) igazolhatja(ák) az alapügy tárgyát képező, életkoron alapuló eltérő bánásmódot.
45.
Először is, ami a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését illeti, a bíróság arra keresi a választ, hogy a fogyatékossággal élő személy által az önrendelkezési joga keretében a személyi segítséget nyújtó személy életkorára vonatkozóan kinyilvánított kívánság az említett rendelkezés értelmében vett jellemzőnek minősül‑e, és hogy az életkorra vonatkozó preferencia az említett rendelkezés értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelmény” lehet‑e. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben kétségeit fejezi ki, mivel a szóban forgó konkrét kívánság nem általánosítható, és önmagában nem objektív módon szükséges a személyi segítő szakmai tevékenységének jellege vagy gyakorlási feltételei miatt. Így lehetséges, hogy egy másik fogyatékossággal élő fiatal inkább a szüleivel egykorú személyt választana. Ez arról tanúskodik, hogy a fogyatékossággal élő adott személy kívánsága az életének saját, önálló kialakításával kapcsolatos szubjektív prioritásain alapul.
46.
Másodszor, a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését illetően a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy nem biztos abban, hogy e rendelkezés alkalmazható az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben. E bíróság szerint elképzelhető, hogy az e rendelkezés értelmében vett „törvényes célnak” minősülhet a fogyatékossággal élő személyek azon jogának figyelembevétele, hogy életkörülményeiket a lehető legnagyobb mértékben önállóan és független módon alakítsák ki, valamint e személyek önállóságának és a társadalomban való részvételük motiváltságának növelése.
47.
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2000/78 irányelv 7. cikke a munka világában való egyenlőségre vonatkozik, ami az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben nem tárgya a szóban forgó személyi segítségnyújtásnak. E bíróság mindazonáltal arra keresi a választ, hogy ez a cikk jelentőséggel bírhat‑e az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés igazolása szempontjából az alapeljárásban szereplőhöz hasonló esetben, tekintettel az ENSZ‑egyezmény 5. cikkének (1) és (4) bekezdésére.
48.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése, amely előírja, hogy az irányelv nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban többek között mások jogainak és szabadságainak a védelméhez szükségesek, igazolhatja‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetést. Emlékeztetve az egyéni segítségnyújtások céljára, és tekintettel arra, hogy az olyan, nem fogyatékossággal élő személy, aki a 28 éves A‑val azonos életkorú, önállóan dönthet arról, hogy milyen életkorú személyekkel osztja meg mindennapi életét, a bíróság úgy véli, hogy sok minden szól amellett, hogy a fogyatékossággal élő személyek számára is biztosítani kell ilyen szabad döntési jogot a személyi segítségnyújtás tekintetében.
49.
Ilyen körülmények között a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy értelmezhető‑e a [2000/78 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdése, 6. cikkének (1) bekezdése, 7. cikke és/vagy 2. cikkének (5) bekezdése – a [Charta] előírásaira, valamint az [ENSZ‑egyezmény] 19. cikkére tekintettel –, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben igazolható az életkoron alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés?”
50.
Írásbeli észrevételeket nyújtott be az alapeljárás felperese, az alapeljárás alperese, a görög, a lengyel és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság.
IV. Elemzés
51.
A bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével arra keresi a választ, hogy a 2000/78 irányelv alapján a fogyatékosságuk miatt személyi segítségnyújtásra jogosult személyek egyéni kívánságainak tiszteletben tartása igazolhatja‑e az életkoron alapuló eltérő bánásmódot. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság azt kéri a Bíróságtól, hogy – a Charta és az ENSZ‑egyezmény rendelkezéseire tekintettel – értelmezze különösen az említett irányelv 2. cikkének (5) bekezdését, 4. cikkének (1) bekezdését, 6. cikkének (1) bekezdését és/vagy 7. cikkét. (
9
)
52.
Először is egyértelművé kell tenni egyrészt, hogy az alapügyben szereplő helyzet a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozik, mivel a személyi segítő felvételére irányuló eljárás, amelynek keretében a pályázóknak lehetőleg 18 és 30 év közöttinek kell lenniük, érinti az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „munkavállaláshoz […] való hozzájutás feltételeit” azáltal, hogy e rendelkezés értelmében vett kiválasztási kritériumot ír elő.
53.
Másrészt az említett életkori preferencia megjelölése alapján vélelmezhető, hogy a szóban forgó álláshelyre pályázó személy, aki nem ebbe a korcsoportba tartozik, kedvezőtlenebb bánásmódban részesül, mint egy hasonló helyzetben lévő, de az említett korcsoportba tartozó másik személy. Az ilyen, életkoron alapuló eltérő bánásmód a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett „közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek” minősül.
54.
Ugyanezen cikk (5) bekezdése felsorolja azokat az okokat, amelyekkel az életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolható. Így e rendelkezés értelmében ezen irányelv „nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban a közbiztonság és a közrend fenntartásához, a bűncselekmények megakadályozásához, az egészség védelméhez és mások jogainak és szabadságának a védelméhez szükségesek”.
55.
Amint azt a Bíróság már megállapította, az uniós jogalkotó az említett rendelkezés elfogadásával a foglalkoztatás és a munkavégzés területén meg kívánta előzni, illetve fel kívánta oldani az egyrészt az egyenlő bánásmód elve, másrészt a demokratikus társadalom működéséhez nélkülözhetetlen következő célok szükségessége közötti konfliktust: a közrend, a közbiztonság és a közegészség védelme, a bűncselekmények megakadályozása, valamint a mások jogainak és szabadságának védelme. E jogalkotó tehát úgy határozott, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdésében felsorolt bizonyos esetekben az ezen irányelvben szereplő elvek nem alkalmazandók az annak 1. cikkében foglalt okok valamelyikén alapuló eltérő bánásmódot megvalósító intézkedésekre, feltéve mindazonáltal, hogy ezen intézkedések szükségesek a fent említett célok megvalósításához. (
10
)
56.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is következik, hogy e 2. cikk (5) bekezdését, mivel eltérést enged a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvétől, szigorúan kell értelmezni. (
11
)
57.
Ahhoz, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése az alapügy tárgyát képező, életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolására szolgáló oknak minősülhessen, először is azt kell megvizsgálni, hogy a nemzeti jog által előírt intézkedésről van‑e szó, amint azt e rendelkezés megköveteli.
58.
Véleményem szerint ilyen intézkedésről van szó. A szóban forgó állásajánlatban említett, életkorra vonatkozó feltétel ugyanis a nemzeti jog által előírt intézkedésnek minősül, mivel a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk szerint az SGB IX 8. §‑ának az SGB I 33. §‑ával összefüggésben értelmezett (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a személyi segítségnyújtással kapcsolatos döntés meghozatalakor, valamint a segítség nyújtása során teljesíteni kell az ellátásra jogosultak indokolt kívánságait, amennyiben azok észszerűek, figyelembe véve többek között e jogosultak személyes életkörülményeit, életkorát, nemét, családját, vallási és világnézeti szükségleteit. (
12
) Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, a személyi segítségnyújtásnak tehát tiszteletben kell tartania a nemzeti jog azon rendelkezéseit, amelyek biztosítják a fogyatékossággal élő személyek azon jogát, hogy kinyilvánítsák kívánságaikat az ilyen ellátások nyújtásával kapcsolatban, annak érdekében, hogy biztosítsák önállóságukat és a társadalomba való beilleszkedésüket.
59.
A Bizottsághoz hasonlóan én is úgy vélem, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikke (5) bekezdésének alkalmazhatósága szempontjából az bír jelentőséggel, hogy a nemzeti jogalkotó a bizonyos érdekek relevanciájára vonatkozó elvi döntést az ezen irányelv által védett érdekek mérlegelése keretében hozza meg. Az alapügyben szereplőhöz hasonló egyedi intézkedéseket ezt követően, az említett jogalkotó által ily módon elvégzett mérlegelés alapján lehet meghozni. E cikket tehát alkalmazni kell az olyan intézkedésekre, amelyek révén a személyi segítséget nyújtók összességében csak konkretizálják az említett jogalkotó által hozott döntéseket. (
13
)
60.
Másodszor azt kell megvizsgálni, hogy a nemzeti szabályozás a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdésében meghatározott célok egyikét, nevezetesen mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja‑e.
61.
A válasz igenlő. Amint ugyanis arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, az ellátásra jogosultaknak az említett szabályozás által biztosított, a kívánságok kinyilvánításához és a szabad választáshoz való jogának célja a fogyatékossággal élő személyeknek az életkörülményeik lehető legnagyobb mértékben önálló és független kialakításához való jogának a figyelembevétele, valamint, hogy növelje az érintettek önállóságát és motiváltságát arra, hogy másokkal azonos feltételek mellett és méltóságukat tiszteletben tartva vegyenek részt a társadalomban.
62.
Ennélfogva egyetértek a kérdést előterjesztő bírósággal abban, hogy mivel egy olyan, nem fogyatékossággal élő személy, aki a 28 éves A‑val azonos életkorú, önállóan dönthet arról, hogy milyen életkorú személyekkel osztja meg mindennapi életét, a fogyatékossággal élő személyek számára is biztosítani kell ilyen szabad döntési jogot a személyi segítségnyújtás tekintetében. Amint arra a lengyel kormány helyesen rámutat, a személyi segítő segítséget nyújt a fogyatékossággal élő személynek azon akadályok leküzdésében, amelyek gátolják őt abban, hogy a nem fogyatékossággal élőkhez hasonlóan vehessen részt a társadalmi, gazdasági és politikai életben.
63.
Röviden, a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése értelmében védelmet érdemlő jog a fogyatékossággal élő személyek önrendelkezési joga, amelynek értelmében a fogyatékossággal élők számára lehetővé kell tenni, hogy megválaszthassák, hogyan, hol és kivel éljenek, hogy önállóságukat és a társadalomba való befogadásukat biztosítani lehessen. Ez a jog különösen azt jelenti, hogy a fogyatékossággal élőknek lehetővé kell tenni, hogy meghatározhassák a számukra nyújtandó szolgáltatást, és közvetlen utasításokat adhassanak a számukra segítséget nyújtó személynek, ami magában foglalja a személyi segítőjük kiválasztására vonatkozó kritériumok meghatározását és a felvételi folyamatban való aktív részvételt.
64.
Kétségtelen, hogy a nemzeti szabályozás által ily módon kitűzött cél törvényes, mivel a Charta 26. cikkében előírtaknak megfelelően a fogyatékossággal élő személyek önállóságának, társadalmi és szakmai beilleszkedésének, valamint a közösség életében való részvételének biztosítására irányul.
65.
E cél törvényességének alátámasztására hangsúlyozni kell továbbá, hogy a 2000/78 irányelvet lehetőleg az ENSZ‑egyezménnyel összhangban kell értelmezni. (
14
) Márpedig, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, ezen egyezmény célja, hogy – másokkal azonos feltételek mellett és méltóságukat tiszteletben tartva – biztosítsa a fogyatékossággal élő személyek egyéni autonómiáját és a társadalomba való beilleszkedését. Közelebbről az említett egyezmény 19. cikke több olyan intézkedést felsorol, amelyeket az egyezmény részes államainak e cél elérése érdekében meg kell hozniuk. Ezek az intézkedések magukban foglalják a fogyatékossággal élő személyek számára annak lehetőségét, hogy megválaszthassák, hol és kivel élnek együtt, (
15
) valamint a személyes segítséghez való hozzáférés biztosítását, mely a közösségben éléshez és a közösségbe történő beilleszkedéshez, valamint a közösségtől való elszigetelődés és kirekesztődés megelőzése céljából szükséges. (
16
) Továbbá az ENSZ‑egyezmény 5. cikkének (4) bekezdése kimondja, hogy a fogyatékossággal élő személyek tényleges egyenlőségének előmozdításához és eléréséhez szükséges különleges intézkedések ezen egyezmény értelmében nem tekintendők hátrányos megkülönböztetésnek.
66.
Harmadszor, az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amelyet olyan egyedi intézkedés meghozatala jellemez, amely a nemzeti jogalkotónak az SGB IX 8. cikkének – az SGB I. 33. cikkével összefüggésben értelmezett – (1) bekezdésében foglalt döntését konkretizálja, meg kell vizsgálni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése értelmében mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges‑e az életkoron alapuló eltérő bánásmód.
67.
E tekintetben úgy vélem, hogy a fogyatékossággal élő személy számára történő személyi segítő felvételekor az életkorra vonatkozó preferenciának a nemzeti jogszabály alapján történő kinyilvánítása helyénvaló, és nem lépi túl a fenti cél eléréséhez szükséges mértéket, amely cél a jelen esetben a fogyatékossággal élő személyek önrendelkezési jogának védelme, önállóságuk és társadalmi beilleszkedésük biztosítása érdekében.
68.
Azon túl ugyanis, hogy preferenciáról („lehetőleg 18 és 30 év között”), nem pedig abszolút követelményről van szó, az SGB IX 78. §‑ának (1) bekezdéséből kitűnik, hogy a személyi segítségnyújtás különösen az olyan általános mindennapi feladatokra terjed ki, mint a háztartás vezetése, társadalmi kapcsolatok kialakítása, személyes élettervezés, a társadalmi és kulturális életben való részvétel, szabadidős tevékenységek – a sporttevékenységeket is ideértve –, valamint az orvosi és orvos által előírt ellátások hatékonyságának biztosítása. A személyi segítségnyújtás tehát az élet minden területét érinti, és belenyúlik a segítségnyújtást igénybe vevő személy magán‑ és intim szférájába, ami indokolja az általa kifejezett kívánságok tiszteletben tartását.
69.
Egyébiránt a segítségnyújtás az egyes esetek körülményeitől függően különböző szükségleteket elégíthet ki. Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben az A által kinyilvánított egyik konkrét szükséglet az egyetemi tanulmányaihoz nyújtott segítség. Ez a segítségnyújtás különösen az egyetemen elhangzottak rögzítéséből és feldolgozásából állhat, és magában foglalhatja az anyag kijegyzetelését is. Ráadásul a többi hallgatóval való találkozás során mindenképpen szükség van a személyi segítségnyújtásra, amely tehát az érintett, fogyatékossággal élő személy egyetemi életének szerves részét képezi. Úgy tűnik, hogy az állásajánlatban említett életkorra vonatkozó preferencia éppen ebből a szükségletből ered. A mögöttes gondolat ugyanis az, hogy A szempontjából egy „lehetőleg 18 és 30 év közötti” személy, az erre a korosztályra jellemző pszichés és szociális sajátosságok miatt, alkalmasabb lesz a kért személyi segítségnyújtás ezen részének teljesítésére, különösen azáltal, hogy lehetővé teszi a tanulmányok pontosabb nyomon követését, valamint A könnyebb részvételét és beilleszkedését az egyetem társasági életébe. E tekintetben az alapeljárás alperese és a lengyel kormány azt állítja, hogy egy A‑hoz életkorban közel álló, személyi segítséget nyújtó személy könnyebben be tudna illeszkedni A szociális környezetébe, és ezáltal növelni tudná az önállóságát és a társadalmi életben való részvételét.
70.
Ennek alapján úgy tűnik számomra, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló, életkorra vonatkozó preferencia megfelel a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdésében előírt szükségességi kritériumnak. Az ilyen életkorra vonatkozó preferencia kinyilvánítása ugyanis a fogyatékossággal élő személyek ahhoz való jogának konkretizálása, hogy saját életük felett ellenőrzést gyakoroljanak, és az őket érintő valamennyi döntést meghozzák, amennyiben ez hozzájárul önállóságuk és a társadalomba való beilleszkedésük biztosításához. Márpedig úgy tűnik számomra, hogy nem lép túl a fogyatékossággal élő személyek önrendelkezéshez való jogának biztosításához szükséges mértéken A azon álláspontjának figyelembevétele, hogy egy saját korához közeli személy biztosíthatja számára a társadalmi életben való megfelelő részvételt, ami számomra teljesen jogosnak tűnik.
71.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata azonban, hogy a rendelkezésére álló információk alapján megvizsgálja, hogy a jelen esetben teljesül‑e a szükségesség kritériuma.
72.
Mivel – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatokra is figyelemmel – a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése lehetővé teszi az olyan intézkedés igazolását, mint amelyről az alapügyben szó van, véleményem szerint a Bíróságnak nem kell megvizsgálnia, hogy az intézkedés ezen irányelv más rendelkezései alapján is igazolható‑e. (
17
)
73.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy az említett irányelv azon többi rendelkezése, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében hivatkozik, nem releváns az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben.
74.
Mindenekelőtt, a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését illetően emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés értelmében „[ezen irányelv] 2. cikk[ének] (1) és (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az [említett irányelv] 1. cikk[é]ben említett jellemzőn alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az érintett szakmai tevékenység jellege vagy gyakorlásának feltételrendszere miatt, az ilyen jellemző lényeges és meghatározó szakmai követelményt kíván meg, feltéve, hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos”.
75.
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy nem az eltérő bánásmód alapját képező oknak, hanem az ehhez az okhoz kapcsolódó jellemzőnek kell lényeges és meghatározó szakmai követelménynek minősülnie. (
18
)
76.
Ezenfelül, mivel a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvétől való eltérést, azt az említett irányelv (23) preambulumbekezdésére tekintettel, mely utóbbi azon „nagyon korlátozott körülményekre” utal, amelyek között az ilyen eltérő bánásmód igazolható, szigorúan kell értelmezni. (
19
)
77.
Ami azt a kérdést illeti, hogy az alapeljárással összefüggésben az életkorhoz kötött valamely jellemző alkalmas‑e arra, hogy a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelménynek” minősüljön, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a különleges fizikai képességekkel rendelkezés életkorhoz kötött jellemző. (
20
) Márpedig a Bíróság által értékelt foglalkozási területekkel, nevezetesen például a tűzoltók, (
21
) a rendőrök (
22
) vagy a légijármű‑pilóták (
23
) középszintű technikai szolgálattal kapcsolatos tevékenységeivel ellentétben az említett irányelv (18) preambulumbekezdése értelmében vett, az életkorhoz kötött fizikai erő alkalmazása az alapügyben felmerült jogvita esetében nem releváns.
78.
Mindemellett nem hiszem, hogy az életkorhoz kötött jellemző feltétlenül különleges fizikai képességekkel való rendelkezést kell, hogy jelentsen ahhoz, hogy a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelménynek” minősüljön. Minden életkort ugyanis más, többek között szociális vagy pszichés jellegű adottságok is jellemeznek. Másrészt döntő fontosságúnak tűnik számomra, hogy az említett életkorhoz kötött jellemzőt objektív módon a szóban forgó szakmai tevékenység jellege vagy gyakorlásának feltételei határozzák meg. Másként fogalmazva, e jellemzőnek elengedhetetlennek kell lennie az ilyen tevékenység megfelelő végzéséhez.
79.
Már rámutattam, hogy a fogyatékossággal élő személynek nyújtott személyi segítség az élet minden területére kiterjed, és belenyúlik az érintett személy magán‑és intim szférájába. Ezen túlmenően a segítségnyújtás különböző szükségleteket elégíthet ki, köztük a jelen esetben A‑nak az egyetemi tanulmányaihoz nyújtott segítséget.
80.
E tényezőkre tekintettel az alapügyben szereplőhöz hasonló, korra vonatkozó preferencia teljes mértékben érthetőnek tűnik számomra, és ez vezetett korábban arra a következtetésre, hogy az ilyen jellegű kívánság figyelembevétele a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdésére tekintettel igazolható.
81.
Mindazonáltal az a megállapítás, amely szerint A szempontjából előnyösebb, ha a személyi segítője 18 és 30 év közötti életkort tölt be az ezen korcsoportra jellemző pszichés és szociális jellemzők miatt, nem jelenti azt, hogy olyan jellemzőkről van szó, amelyek elengedhetetlennek tekinthetők a személyi segítségnyújtás körébe tartozó különböző feladatok, különösen az egyetemi tanulmányokhoz nyújtott segítséggel kapcsolatos feladatok ellátásához. Amint ugyanis arra a Bizottság helyesen rámutat, az a segítő, akinek életkora az adott korcsoporton kívül található, szintén el tudja látni a személyi segítségnyújtással kapcsolatos feladatokat, beleértve az egyetemi életet érintő feladatokat is.
82.
Úgy tűnik számomra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata az általam imént kifejtettek mellett szól. A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelmény” fogalma a szóban forgó szakmai tevékenység jellege vagy gyakorlási feltételei miatt objektív módon szükséges követelményre utal. E fogalom azonban nem foglalhat magában olyan szubjektív megfontolásokat, mint a munkáltató azon szándéka, hogy az ügyfél különleges kívánságait figyelembe vegye. (
24
) Véleményem szerint ebből az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében csak azok a jellemzők minősíthetők „lényeges és meghatározó szakmai követelményeknek”, amelyek minden konkrét esetben objektíve elengedhetetlenek a szóban forgó szakmai tevékenységek végzéséhez. Márpedig a jelen ügyben – ellentétben azzal, amit többek között az alapeljárás alperese állít – nem vitatott, hogy az érintett szakmai tevékenységet objektív szempontból olyan személy is végezhetné, akinek életkora a kívánt korcsoporton kívül esik, még akkor is, ha A szempontjából a nyújtott ellátás így kevésbé kielégítő módon felelne meg a szükségleteinek, különösen az egyetemi tanulmányaihoz nyújtott segítséggel kapcsolatos szükségletének.
83.
E tekintetben megjegyzem, hogy azok a szükségletek, amelyeknek a személyi segítségnyújtásnak meg kell felelnie, előre nem határozhatók meg, legalábbis nem teljeskörűen, mivel az ilyen típusú ellátások velejárója, hogy az azt igénybe vevő személy által esetenként kinyilvánított indokolt kívánságokat elégítenek ki.
84.
Az az igény, hogy az egyes ellátásokat a kinyilvánított szükségleteknek megfelelően az egyes helyzetekhez kell igazítani, szubjektív jellege miatt megakadályozza azt, hogy egy bizonyos igényelt jellemzőt a tevékenység jellege vagy gyakorlási feltételei miatt objektív módon szükséges, lényeges és meghatározó szsakmai követelménynek tekinthessünk.
85.
Így a meghatározott korcsoportra vonatkozó kívánság szubjektív megfontolás eredménye, abban az értelemben, hogy a jelen ügyben segítséget igénybe vevő személyre jellemző, aki szerint az adott korcsoportba tartozó személy jobb minőségű ellátást nyújt számára. Az ilyen preferencia kinyilvánítása azonban nem jelenti azt, hogy a személyi segítségnyújtás objektíven meghatározná az említett korcsoport sajátos – különösen a pszichés vagy a szociális alkalmasságára vonatkozó – jellemzőit. Más szóval, a segítséget igénybe vevő személy szempontjából a kért segítség jobban megfelel az illető szükségleteinek. Ugyanakkor egy másik, segítséget igénybe vevő személy úgy vélheti, hogy egy idősebb személyi segítő szakmai pályafutása során szerzett tapasztalata és érettsége lehetővé teszi számára, hogy optimálisabban elégítse ki a szükségleteit.
86.
Az életkorhoz kötött olyan jellemző, amely a fogyatékossággal élő személy álláspontja szerint javíthatja a személyi segítségnyújtás feltételeit, véleményem szerint tehát nem minősülhet a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „lényeges és meghatározó szakmai követelménynek”, mivel ez azt jelentené, hogy minden esetben figyelembe kellene venni az ezen ellátásban részesülő személy álláspontját. Annak elismerése, hogy a kinyilvánított kívánságok, bármennyire is indokoltak legyenek, lehetővé tehetik a lényeges követelmény fennállásának megállapítását, álláspontom szerint összeegyeztethetetlen azzal a követelménnyel, hogy e rendelkezést szigorúan kell értelmezni, és az általa előírt igazolást csak „nagyon korlátozott körülmények között” lehet elfogadni, amint azt ezen irányelv (23) preambulumbekezdése jelzi.
87.
E tényezőkre figyelemmel úgy vélem, hogy az alapügy tárgyát képező, életkoron alapuló eltérő bánásmód nem igazolható a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése alapján.
88.
Ezt követően, ami a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdését illeti, e rendelkezésből az következik, hogy „[az ezen irányelv] 2. cikk[ének] (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha – a nemzeti jog keretein belül – egy törvényes cél által objektíven és észszerűen igazolt, beleértve a foglalkoztatáspolitikát, a munkaerő‑piaci és a szakképzési célkitűzéseket, és ha a cél elérésének eszközei megfelelők és szükségesek”.
89.
A 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében vett törvényes cél követelményét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy „törvényesnek” minősíthető, és ennek következtében az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvétől való eltérés igazolására alkalmas célok a szociálpolitika területére tartozó célok, mint például a foglalkoztatáspolitikával, a munkaerőpiaccal vagy a szakképzéssel kapcsolatos célok. Közérdekű jellegükre tekintettel e törvényes célok eltérnek az olyan, tisztán egyéni okoktól, amelyek a munkáltató helyzetének tulajdoníthatók. (
25
)
90.
Amint arra korábban rámutattam, az alapügy tárgyát képező egyedi intézkedés alapjául szolgáló nemzeti szabályozás célja a fogyatékossággal élő személyeknek az életkörülményeik lehető legnagyobb mértékben önálló és független kialakításához való jogának a figyelembevétele, valamint, hogy növelje az érintettek önállóságát és motiváltságát arra, hogy másokkal azonos feltételek mellett és méltóságukat tiszteletben tartva vegyenek részt a társadalomban. Ez a cél azonban nem minősül a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében vett, foglalkoztatáspolitikával, munkaerő‑piaccal vagy szakképzéssel kapcsolatos törvényes célnak. Ezért úgy vélem, hogy e rendelkezés nem releváns az alapügyben szóban forgó, életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolása szempontjából.
91.
Végül, meg kell vizsgálni, hogy a 2000/78 irányelv 7. cikke alkalmazható‑e a jelen ügyben.
92.
E cikk (1) bekezdése értelmében, „[t]ekintettel a teljes egyenlőség gyakorlati biztosítására, az egyenlő bánásmód elve nem akadályozhatja meg egyik tagállamot sem abban, hogy az [ezen irányelv] 1. cikk[é]ben említett okok bármelyikével kapcsolatos hátrányok megakadályozását vagy kompenzálását célzó, külön intézkedéseket tartson fenn vagy fogadjon el”. Az említett cikk (2) bekezdése előírja, hogy „[a] fogyatékos személyekre vonatkozóan az egyenlő bánásmód elve nem sértheti a tagállamok jogát arra, hogy munka‑egészségügyi és munkavédelmi rendelkezéseket tartsanak fenn vagy fogadjanak el, vagy olyan intézkedéseket tegyenek, amelyek a fogyatékosoknak a munkahelyi környezetbe való beilleszkedését segítik elő”.
93.
A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy sem az alapügy tárgyát képező egyedi intézkedés, sem az ezen intézkedés alapjául szolgáló nemzeti szabályozás nem tartozik a 2000/78 irányelv 7. cikkének hatálya alá, amely – amint az a szövegéből kitűnik – a munka világában kívánja az egyenlőséget biztosítani. Márpedig a szabályozásnak és az intézkedésnek nem ez a célja.
94.
Ami egyrészt e cikk (1) bekezdését illeti, a 2019. január 22‑i Cresco Investigation GmbH ítélet (
26
) 64. pontjából az következik, hogy e rendelkezés kifejezetten és kizárólag azon intézkedések engedélyezésére irányul, amelyek, bár látszólag hátrányos megkülönböztetést megvalósítanak meg, ténylegesen a társadalmi életben esetlegesen fennálló egyenlőtlenségek kiküszöbölését vagy csökkentését célozzák. Tekintettel arra, hogy ezen irányelv célja – amint az mind a címéből és a preambulumából, mind pedig a tartalmából és a céljából kitűnik – a foglalkoztatás és a munkavégzés során (
27
) alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozása, a „társadalmi élet” kifejezést véleményem szerint úgy kell érteni, mint amely az említett 7. cikk (1) bekezdése szövegének megfelelően kizárólag a „munka világára” vonatkozik.
95.
A 2000/78 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének célja ugyanakkor olyan különleges intézkedések lehetővé tétele, amelyek ténylegesen a fogyatékossággal élő személyeket de facto sújtó, szociális és különösen szakmai életükben esetlegesen fennálló egyenlőtlenségek korlátozását vagy csökkentését, valamint, ezen egyenlőtlenségek csökkentése által lényegi, nem csupán formális egyenlőség elérését célozza. (
28
) Bár a 2017. március 9‑i Milkova ítélet (
29
) 47. pontját úgy lehet értelmezni, hogy e rendelkezés hatálya nem kizárólag a munka világára korlátozódik, az ilyen értelmezést véleményem szerint ki kell zárni az említett irányelv céljával kapcsolatos azon okból, amelyet a jelen indítvány előző pontjában jeleztem. Egyébiránt megjegyzem, hogy a Bíróság a 2008. július 17‑i Coleman ítéletben (
30
) az említett rendelkezés hatályát kifejezetten a „munka világára” korlátozta.
96.
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság által ezzel kapcsolatban megfogalmazott kérdés megválaszolása vonatkozásában nem gondolom, hogy az ENSZ‑egyezmény 5. cikke (1) és (4) bekezdésének figyelembevétele azzal a hatással járhatna, hogy a 2000/78 irányelv 7. cikkének hatályát a munka világában való egyenlőségre vonatkozó intézkedéseken túlra is kiterjesztené.
97.
E megfontolások fényében az említett irányelv 7. cikke számomra nem tűnik relevánsnak az alapügy tárgyát képező, az életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolása szempontjából, amelynek célja a fogyatékossággal élő személyek önállóságának és társadalmi beilleszkedésének általános jellegű biztosítása. (
31
)
V. Végkövetkeztetés
98.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 2. cikkének (5) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 26. cikkével és a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ‑egyezmény 19. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes, hogy egy olyan nemzeti szabályozás alapján, amely előírja, hogy a fogyatékossággal élő személyeknek az általuk igénybe vett személyi segítségnyújtás megszervezésével kapcsolatos kívánságait figyelembe kell venni, e személyek önállóságának és társadalomba való beilleszkedésének biztosítása érdekében, a személyi segítő felvétele életkori feltételhez van kötve, amennyiben ez az intézkedés mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A továbbiakban: Charta.
(
3
)	HL 2010. L 23., 35. o., a továbbiakban: ENSZ‑egyezmény.
(
4
)	HL 2000. L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.
(
5
)	BGBl. 1949 I, 1. o.; a továbbiakban: alaptörvény.
(
6
)	BGBl. 2006 I, 1897. o.; a továbbiakban: AGG.
(
7
)	BGBl. 1975 I, 3015. o., a továbbiakban: SGB I.
(
8
)	BGBl. 2016 I, 3234. o., a továbbiakban: SGB IX.
(
9
)	Megjegyzem, hogy az alapügy tárgyát képező állásajánlat a keresett személyi segítő neméhez kapcsolódó kiválasztási kritériumot is tartalmaz. Ugyanakkor, mivel a kérdést előterjesztő bíróság kizárólag az életkoron alapuló eltérő bánásmódnak a 2000/78 irányelvre tekintettel történő igazolásáról kérdezi a Bíróságot, a Bíróságnak ítéletében nem kell vizsgálnia ezen, nemhez kapcsolódó feltétel esetlegesen hátrányosan megkülönböztető jellegét, amely nem tartozik ezen irányelv hatálya alá.
(
10
)	Lásd többek között: 2023. január 12‑iTP (Közszolgálati televízió audiovizuális szerkesztője) ítélet (C‑356/21, EU:C:2023:9, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
11
)	Lásd többek között: 2023. január 12‑iTP (Közszolgálati televízió audiovizuális szerkesztője) ítélet (C‑356/21, EU:C:2023:9, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
12
)	A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben az SGB IX 78. §‑a (2) bekezdésének indokolására is hivatkozik.
(
13
)	Ugyanebben a szellemben megjegyzem, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a tagállamok felhatalmazó szabályokkal lehetővé tehetik a szociális partnerek számára, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (5) bekezdése értelmében vett olyan intézkedéseket fogadjanak el az e rendelkezésben említett területekre vonatkozóan, amelyek kollektív megállapodás részét képezik. E felhatalmazó szabályoknak kellően pontosaknak kell lenniük annak garantálása érdekében, hogy ezen intézkedések tiszteletben tartják az említett 2. cikk (5) bekezdésében szereplő követelményeket: lásd: 2011. szeptember 13‑iPrigge és társai ítélet (C‑447/09, EU:C:2011:573, 61. pont).
(
14
)	Lásd többek között: 2022. február 10‑iHR Rail ítélet (C‑485/20, EU:C:2022:85, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
15
)	Lásd az ENSZ‑egyezmény 19. cikkének a) pontját.
(
16
)	Lásd az ENSZ‑egyezmény 19. cikkének b) pontját. Lásd e szempontokról a fogyatékossággal élő személyek jogaival foglalkozó ENSZ‑bizottság „az önálló életvitelről és a közösségbe való befogadásról szóló, 5. sz. általános észrevétel (2017)” című dokumentumát.
(
17
)	Hasonló megközelítést illetően lásd: 2010. január 12‑iWolf ítélet (C‑229/08, EU:C:2010:3, 45. pont); 2016. november 15‑iSalaberria Sorondo ítélet (C‑258/15, EU:C:2016:873, 49. pont).
(
18
)	Lásd többek között: 2022. november 17‑iMinistero dell’Interno (A rendőrfelügyelők felvételi korhatára) ítélet (C‑304/21, EU:C:2022:897, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
19
)	Lásd többek között: 2021. október 21‑iKomisia za zashtita ot diskriminatsia ítélet (C‑824/19, EU:C:2016:862, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	Lásd többek között: 2022. november 17‑iMinistero dell’Interno (A rendőrfelügyelők felvételi korhatára) ítélet (C‑304/21, EU:C:2022:897, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)	Lásd: 2010. január 12‑iWolf ítélet (C‑229/08, EU:C:2010:3).
(
22
)	Lásd: 2016. szeptember 15‑iSalaberria Sorondo ítélet (C‑258/15, EU:C:2016:873).
(
23
)	Lásd: 2019. november 7‑iCafaro ítélet (C‑396/18, EU:C:2017:929).
(
24
)	Lásd: 2017. március 14‑iBougnaoui és ADDH ítélet (C‑188/15, EU:C:2017:204, 40. pont).
(
25
)	Lásd: 2009. március 5‑iAge Concern England ítélet (C‑388/07, EU:C:2016:128, 46. pont).
(
26
)	C‑193/17, EU:C:2019:43.
(
27
)	Lásd többek között: 2022. június 2‑iHK kontra Danmark és HK kontra Privat ítélet (C‑587/20, EU:C:2018:419, 31. pont).
(
28
)	Lásd: 2017. március 9‑iMilkova ítélet (C‑406/15, EU:C:2017:198, 47. pont).
(
29
)	C‑406/15, EU:C:2017:198.
(
30
)	C‑303/06, EU:C:2008:415, 42. pont.
(
31
)	Mindenesetre, bár a kérdést előterjesztő bíróság ezt nem említi az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésében, azt is pontosítani szeretném, hogy a 2000/78 irányelv 5. cikkének alkalmazását, amely a fogyatékossággal élő személyek igényeihez való észszerű alkalmazkodásra vonatkozik, szintén ki kell zárni, mivel e cikk a munkáltató által annak érdekében meghozandó intézkedésekre vonatkozik, hogy a fogyatékossággal élő személy számára lehetővé váljon a munkához jutás, a munkában való részvétel, az előmenetel, illetve az át‑ vagy továbbképzés, ami nem felel meg az alapügy tárgyát képező helyzetnek.