62024CC0184
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 19. juni 2025 (
1
)
Sag C-184/24 [Sidi Bouzid] (
i
)
AF, i eget navn og i sin egenskab af person, der har forældreansvar over for sit mindreårige barn BF,
mod
Ministero dell’Interno – U.T.G. – Prefettura di Milano
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (den regionale forvaltningsdomstol i Lombardiet, Italien))
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2013/33/EU – modtagelse af ansøgere om international beskyttelse – inddragelse af materielle modtagelsesforhold – artikel 20, stk. 1 – opgivelse af opholdssted – artikel 20, stk. 4 og 5 – alvorlige overtrædelser af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene – ansøgers gentagne og uberettigede nægtelse af at efterkomme en afgørelse om overførsel, der er truffet af hensyn til driften af det nationale modtagelsessystem – national lovgivning, der gør det muligt at inddrage de materielle modtagelsesforhold – lovlighed«
I. Indledning
1.
Hvis en ansøger om international beskyttelse kategorisk nægter at dele eller fraflytte den indkvartering i et indkvarteringscenter, hvor vedkommende bor med sin mindreårige søn, og gentagne gange og uberettiget nægter at lade sig overføre til et andet indkvarteringscenter af hensyn til driften af det nationale modtagelsessystem, udgør ophøret af den støtte, vedkommende er blevet tildelt da en forholdsmæssig og passende reaktion på denne type adfærd?
2.
Dette er i det væsentlige det spørgsmål, der rejses i denne sag.
3.
Spørgsmålet er blevet fremsat inden for rammerne af en tvist mellem på den ene side AF, en tunesisk statsborger, og BF, hans mindreårige søn, og på den anden side Prefettura di Milano (præfekturet i Milano, Italien), idet denne sidste besluttede at inddrage de materielle modtagelsesforhold, der omfatter indkvartering, kost og tøj, samt lommepenge, som de havde fået tildelt i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2013/33/EU (
2
). Idet der sættes spørgsmålstegn ved lovligheden af denne afgørelse i lyset af de principper, som Domstolen fastlagde i dom af 12. november 2019, Haqbin (
3
), og af 1. august 2022, Ministero dell’Interno (Inddragelse af materielle modtagelsesforhold) (
4
), har Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (den regionale forvaltningsdomstol i Lombardiet, Italien) nærmere bestemt anmodet Domstolen om at præcisere arten og rækkevidden af de foranstaltninger, en medlemsstat kan iværksætte over for en sådan type adfærd.
4.
Jeg vil i dette forslag til afgørelse redegøre for, hvorfor jeg ikke deler den forelæggende rets præmis om, at en ansøger om international beskyttelses uberettigede nægtelse af at efterkomme en afgørelse om overførsel til et andet indkvarteringscenter ville være en adfærd, der kan sidestilles med at »[forlade] det opholdssted, der er fastlagt af den kompetente myndighed« som omhandlet i artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33, som ville give medlemsstatens kompetente myndighed beføjelse til at inddrage de materielle modtagelsesforhold.
5.
I mangel af bestemmelser i teksterne vil jeg snarere foreslå, at Domstolen vurderer denne type adfærd ud fra bestemmelserne i direktivets artikel 20, stk. 4, for så vidt som ansøgeren om international beskyttelse, ved kategorisk at modsætte sig ethvert tilbud om anden indkvartering, uagtet den er passende i forhold til hans familiesituation, tilsidesætter den kompetente myndigheds ret til at foretage overførsler, der er nødvendige for forvaltningen af dens modtagelseskapacitet, og begår en alvorlig overtrædelse af de regler, der gælder for indkvarteringscentre, som denne myndighed kan pålægge sanktioner for ved en anden type foranstaltning, der sikrer den mindreåriges menneskelige værdighed og særlige behov.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
6.
Det fremgår af 25. og 35. betragtning til direktiv 2013/33, at:
»(25)
Misbrug af modtagelsessystemet bør hindres ved at specificere de omstændigheder, under hvilke de materielle modtagelsesforhold, der stilles til rådighed for ansøgere, kan indskrænkes eller inddrages samtidig med, at der sikres en værdig levestandard for alle ansøgere.
[...]
(35)
Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, der navnlig er anerkendt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder [ (
5
)]. Dette direktiv tilsigter især, at den menneskelige værdighed respekteres fuldt ud, og at anvendelsen af artikel 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 og 47 i chartret fremmes, og skal gennemføres i overensstemmelse hermed.«
7.
Det følger af dette direktivs artikel 1, at formålet med direktivet er at indføre standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse i medlemsstaterne.
8.
I medfør af nævnte direktivs artikel 2, litra i), defineres et »indkvarteringscenter« som »et hvilket som helst sted, der bruges til kollektiv indkvartering af ansøgere« (
6
).
9.
Det følger af samme direktivs artikel 3, stk. 1, at dette »finder anvendelse på alle tredjelandsstatsborgere og statsløse, der indgiver en ansøgning om international beskyttelse på en medlemsstats område, [...] og som har tilladelse til at opholde sig på dette område som ansøgere, og på deres familiemedlemmer, hvis de er omfattet af en sådan ansøgning om international beskyttelse i henhold til national ret«.
10.
Artikel 7 i direktiv 2013/33 med overskriften »Opholdssted og retten til at færdes frit« fastsætter i stk. 2 og 3:
»2.   Medlemsstaterne kan bestemme, hvor ansøgeren skal opholde sig i almenhedens interesse, af hensyn til den offentlige orden, eller når det er nødvendigt for en hurtig behandling og effektiv opfølgning af ansøgningen om international beskyttelse.
3.   Medlemsstaterne kan gøre adgangen til materielle modtagelsesforhold betinget af, at ansøgerne opholder sig et bestemt sted, som medlemsstaterne anviser. En sådan afgørelse, som kan være generel, træffes individuelt og i overensstemmelse med national ret.«
11.
Direktivets artikel 18 med overskriften »Bestemmelser om materielle modtagelsesforhold« fastsætter i stk. 6, første punktum, at »[m]edlemsstaterne sørger for, at ansøgere kun overføres fra en indkvartering til en anden, når det er nødvendigt«.
12.
Direktivets artikel 20 med overskriften »Indskrænkning eller inddragelse af materielle modtagelsesforhold« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne kan indskrænke eller i ganske særlige og behørigt begrundede tilfælde inddrage materielle modtagelsesforhold, hvis en ansøger:
a)
forlader det opholdssted, der er fastlagt af den kompetente myndighed, uden at underrette myndigheden, eller, hvis dette kræves, uden tilladelse, eller
b)
undlader at overholde sin mødepligt, at imødekomme anmodninger om at fremkomme med oplysninger eller at møde til personlige samtaler vedrørende asylproceduren i en rimelig periode, der fastlægges i national ret, eller
c)
har indgivet en fornyet ansøgning som defineret i artikel 2, litra q), i direktiv 2013/32/EU (
7
)].
Når ansøgeren i forbindelse med litra a) og b) opspores eller frivilligt melder sig hos de kompetente myndigheder, træffes der på grundlag af årsagerne til den pågældendes forsvinden en begrundet afgørelse om genoptagelse af adgangen til alle de materielle modtagelsesforhold, der er indskrænket eller inddraget, eller nogle af dem.
[...]
4.   Medlemsstaterne kan iværksætte sanktioner i tilfælde af alvorlige overtrædelser af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene, samt i tilfælde af grov voldelig adfærd.
5.   Afgørelser om indskrænkning eller inddragelse af materielle modtagelsesforhold eller om sanktioner som omhandlet i stk. 1-4 træffes individuelt, objektivt og upartisk og skal begrundes. Afgørelser baseres på den pågældende persons særlige situation, specielt med hensyn til personer, der er omfattet af artikel 21, under hensyn til proportionalitetsprincippet. Medlemsstaterne sikrer under alle omstændigheder adgang til lægebehandling i overensstemmelse med artikel 19 og en værdig levestandard for alle ansøgere.
6.   Medlemsstaterne sikrer, at de materielle modtagelsesforhold ikke inddrages eller indskrænkes, før der er truffet en afgørelse i overensstemmelse med stk. 5.«
B.
Italiensk ret
13.
Artikel 23 i decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (lovdekret nr. 142 om gennemførelse af direktiv [2013/33] og direktiv [2013/32]) (
8
), af 18. august 2015 med overskriften »Indskrænkning eller inddragelse af materielle modtagelsesforhold« fastsætter:
»1.   Præfekten i den provins, hvori de centre, der er omhandlet i artikel 9 og 11, er beliggende, træffer begrundet afgørelse om inddragelse af modtagelsesforanstaltningerne, i tilfælde af at
a)
ansøgeren ikke møder op på det anviste indkvarteringssted eller forlader modtagelsescentret uden først at have givet en begrundet orientering herom til den kompetente prefettura – ufficio territoriale del Governo [(præfekturet – regionsafdelingen for regeringen, Italien)]
[...]
2.   I tilfælde af at ansøgeren om international beskyttelse på alvorlig eller gentagende vis tilsidesætter de bestemmelser, der er fastlagt i det center, hvori vedkommende er indkvarteret, herunder forsætlige skader på løsøre eller fast ejendom eller grov voldelig adfærd, også uden for modtagelsescentret, træffer præfekten afgørelse om en eller flere af følgende foranstaltninger, uden af dette berører retten til at træffe afgørelse om, at ansøgeren skal overføres til et andet center:
a)
midlertidig udelukkelse fra at deltage i de aktiviteter, centerlederen arrangerer
b)
midlertidig udelukkelse fra en eller flere af de tjenester, der er omhandlet i artikel 10, stk. 1, andet punktum, med undtagelse af indbo
c)
suspension, i en periode på mindst 30 dage og højst seks måneder, eller inddragelse af de supplerende økonomiske fordele, der er fastsat i de i artikel 12 nævnte specifikationer.
2a.   De i denne artikel omhandlede foranstaltninger vedtages individuelt i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og under hensyntagen til ansøgerens situation, navnlig med hensyn til betingelserne i artikel 17, og skal være begrundede. De foranstaltninger, som præfekten har iværksat over for ansøgeren, meddeles den kompetente regionale kommission, der er ansvarlig for at behandle ansøgningen om international beskyttelse.
3.   I det tilfælde, der er nævnt i stk. 1, litra a), skal centerlederen straks underrette præfekturet – regionsafdelingen for regeringen om, at ansøgeren er udeblevet eller har forladt centret. Hvis asylansøgeren opspores eller frivilligt melder sig hos politiet eller det center, som vedkommende var tilknyttet, træffer den områdeansvarlige præfekt begrundet afgørelse om eventuel genoptagelse af modtagelsesforanstaltningerne på grundlag af de oplysninger, som ansøgeren har givet. Der træffes kun afgørelse om genoptagelse, hvis udeblivelsen eller opgivelsen af opholdsstedet skyldes force majeure, uforudsete omstændigheder eller andre alvorlige personlige årsager
4.   I tilfælde af overtrædelse af centrets bestemmelser skal centerlederen formelt advare ansøgeren, og når betingelserne for at anvende de i stk. 2 omhandlede foranstaltninger er opfyldt, skal vedkommende straks sende en rapport om sagens omstændigheder til præfekturet.
[...]«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
14.
AF og hans søn BF, som begge er tunesiske statsborgere, er ansøgere om international beskyttelse. BF var mindreårig på dagen for indgivelsen af sin ansøgning. De blev indkvarteret som ansøgere på et modtagelsescenter i Milano (Italien).
15.
Præfekturet i Milano traf den 1. juni 2023 en afgørelse om inddragelse af de materielle modtagelsesforhold AF og BF havde fået stillet til rådighed (
9
). Denne afgørelse, der er vedlagt de nationale sagsakter, som Domstolen har til rådighed, er begrundet med to omstændigheder.
16.
Den første omstændighed vedrører AF’s gentagne nægtelse af at forlade den indkvartering, hvor han og hans søn boede, som var bestemt til fire personer og ikke to, og overførslen til et andet modtagelsescenter i Milano. Den anden omstændighed vedrører den adfærd AF udviste på det center, hvor han var indkvarteret. Denne adfærd var i alvorlig strid med reglerne for dette center og undergravede sikkerheden i centret og hindrede forvaltningen af de procedurer, der er knyttet til modtagelsen af ansøgere om international beskyttelse, set i lyset af den massive migrationsstrøm og det fortsatte behov for at fordele modtagelseskapaciteten.
17.
Den forelæggende ret har anført, at til trods for de forskelligartede omstændigheder og det faktum, at disse omstændigheder omfatter overtrædelser af modtagelsescentrets bestemmelser, alvorlig voldelig adfærd eller forhold, der påvirker betingelserne for at få adgang til modtagelsesforholdene, er afgørelsen fra præfekturet i Milano er baseret på artikel 23, stk. 1, litra a), i lovdekret nr. 142/2015, som har til formål at gennemføre artikel 20, stk. 1, litra a), i direktiv 2013/33. Den forelæggende ret har heraf udledt, at grundlaget for denne inddragelse er AF’s gentagne nægtelse af at blive overført til et andet modtagelsescenter i Milano af organisatoriske hensyn.
18.
AF har anlagt annullationssøgsmål ved den forelæggende ret til prøvelse af afgørelsen truffet af præfekturet i Milano og indgav en begæring om foreløbige forholdsregler. Han begrundede sin nægtelse af at blive overført til et andet modtagelsescenter med, at BF modtog undervisning tæt på det center, hvor de var indkvarteret. Han hævdede, at idet de materielle modtagelsesforhold var blevet inddraget, var han hverken i stand til at dække sine egne basale behov eller sin mindreårige søns. AF har til støtte for søgsmålet gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 21 i direktiv 2013/33 og af artikel 17 i lovdekret nr. 142/2015, idet foranstaltningen ikke tog højde for den omstændighed, at han og hans søn tilhører kategorien »sårbare personer«, en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 1, litra a), i lovdekret nr. 142/2015, idet nægtelsen af at lade sig overføre ikke er sammenlignelig med de tilfælde, der er omhandlet i denne bestemmelse, og en tilsidesættelse af artikel 20 i direktiv 2013/33, som er fortolket af Domstolen i dennes dom i Haqbin-sagen og i sagen Ministero dell’Interno (Inddragelse af materielle modtagelsesforhold), hvoraf følger et almindeligt princip, der omfatter ethvert tilfælde af inddragelse af materielle modtagelsesforhold, selv når denne inddragelse ikke har karakter af en sanktion.
19.
Den forelæggende ret afviste ved kendelse af 25. juli 2023 AF’s begæring om foreløbige forholdsregler med den begrundelse, at afgørelsen fra præfekturet i Milano var et udtryk for administrationens organisationsbeføjelser ved forvaltningen af modtagelsescentre.
20.
AF appellerede denne kendelse til Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien). Sidstnævnte gav ved kendelse af 22. september 2023 AF medhold med den begrundelse, at afgørelsen fra præfekturet i Milano kunne gribe ind i AF’s grundlæggende rettigheder, såsom adgangen til kost, indkvartering og tøj, som er basale behov.
21.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt det grundlæggende princip om beskyttelse af den menneskelige værdighed kan føre til, at de principper, som Domstolen har stadfæstet, anses for generelle regler, der som sådan finder anvendelse ud over de tilfælde, hvor den støtte, som disse domme vedrører, inddrages som en sanktion. Denne ret er af den opfattelse, at administrationen i det foreliggende tilfælde på tilstrækkelig vis har fremlagt de grunde, der gør det nødvendigt at inddrage de materielle modtagelsesforhold, i betragtning af at AF på ubegrundet og uforholdsmæssig vis har nægtet at blive overført til et andet modtagelsescenter, og at alternative løsninger med mindre alvorlige konsekvenser ikke er mulige i praksis.
22.
Den forelæggende ret har desuden fremhævet, at denne inddragelse er en direkte konsekvens af AF’s nægtelse af fortsat at drage fordel af disse materielle modtagelsesforhold, omend på et andet sted, hvilket svarer til, at AF frivilligt har forladt modtagelsessystemet. AF ville derfor, efter eget valg, risikere at blive frataget muligheden for at opfylde sine basale behov.
23.
Den forelæggende ret har endelig anført, at denne nægtelse udgør en misbrug, idet AF udnytter modtagelsesforanstaltningen til egne formål, og myndigheden i praksis hindres i at udøve sine organisations- og forvaltningsbeføjelser til at udpege det modtagelsescenter, som ansøgeren om international beskyttelse skal anvises til. Den eneste foranstaltning, som administrationen kan iværksætte over for dette misbrug, er inddragelse af adgangen til materielle modtagelsesforhold. Denne ret har tilføjet, at hvis det antages, at artikel 20 i direktiv 2013/33 i den foreliggende situation udelukker beføjelsen til at inddrage adgangen til materielle modtagelsesforhold, vil myndigheden ikke længere være i stand til at forvalte modtagelsesforanstaltningerne i praksis, eftersom alene en ansøgers nægtelse af at blive overført, ville kunne »lamme organisationen af disse foranstaltninger« og indføre en form for »ret til fortsat ophold« i det første modtagelsescenter, som alene er knyttet til ansøgerens vilje og ikke har hjemmel i EU-retten og i den nationale lovgivning.
24.
På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (den regionale forvaltningsdomstol i Lombardiet) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 20 i direktiv [2013/33] samt de principper, som Domstolen fastslog i [Haqbin-dommen] og [i dommen i sagen Ministero dell’Interno (Inddragelse af materielle modtagelsesforhold)] – hvad angår den del, hvor de udelukker, at en medlemsstats myndighed inden for rammerne af en sanktionsafgørelse kan beslutte at inddrage modtagelsesforanstaltningerne, såfremt denne afgørelse bevirker, at en udlænding, der ansøger om international beskyttelse, og dennes familie berøves muligheden for at dække deres primære menneskelige behov – til hinder for en national lovgivning, ifølge hvilken modtagelsesforanstaltningerne kan inddrages ved en begrundet afgørelse på grundlag af en individuel vurdering, der også tager højde for nødvendigheden og proportionaliteten af afgørelsen, når denne afgørelse ikke træffes af ikke-sanktionsmæssige grunde, men er en følge af, at kravene for indrømmelse efterfølgende ikke længere er opfyldt, og navnlig fordi udlændingen af grunde, der ikke vedrører dækningen af basale menneskelige behov og respekten for den menneskelige værdighed, nægter at lade sig overføre til et andet indkvarteringscenter, som myndigheden har anvist af objektive organisatoriske hensyn, og som under myndighedens ansvar er i stand til at sikre materielle modtagelsesforhold på et tilsvarende niveau som det oprindelige indkvarteringscenter, såfremt udlændingens nægtelse og den heraf følgende afgørelse om inddragelse sætter den pågældende i en situation, hvor denne ikke længere er i stand til at dække sine egne og familiens primære menneskelige behov?«
25.
AF, den italienske, den belgiske, den cypriotiske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
IV. Bedømmelse
26.
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 20 i direktiv 2013/33, sådan som denne bestemmelse er blevet fortolket i Haqbin-dommen og i dommen i sagen Ministero dell’Interno (Inddragelse af materielle modtagelsesforhold), skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en medlemsstat – efter inden for rammerne af en individuel bedømmelse at have vurderet, om en foranstaltning er nødvendig og proportional – kan inddrage adgangen til materielle modtagelsesforhold for en ansøger om international beskyttelse, som på grund af sin gentagne nægtelse af at blive overført til et andet indkvarteringscenter, uagtet at det er passende i forhold til den pågældendes familiesituation, ikke længere opfylder betingelserne for at få adgang til materielle modtagelsesforhold.
27.
Dette spørgsmål rejser sig, for så vidt som ingen bestemmelse i direktiv 2013/33 udtrykkeligt regulerer en situation af denne type, hvor en ansøger om international beskyttelse ikke overholder vilkårene for den støtte, som vedkommende har fået tildelt og uberettiget forbliver på et indkvarteringscenter ved gentagne gange og uberettiget at nægte at blive overført til et andet indkvarteringscenter.
28.
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, har Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (den regionale forvaltningsdomstol i Lombardiet) lagt til grund, at en adfærd som den omhandlede kan og skal sidestilles med, at »det opholdssted, der er fastlagt af den kompetente myndighed[, forlades]« som omhandlet i artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33, således at den i overensstemmelse med denne bestemmelse kan medføre inddragelse af materielle modtagelsesforhold. Denne ret mener således, at en sådan adfærd påviser, at ansøgeren om international beskyttelse frivilligt har forladt det nationale modtagelsessystem, idet den svarer til, at denne ansøger undlader at møde op på det indkvarteringscenter, som vedkommende har fået anvist, hvilket kan sidestilles med at forlade det bopælssted, som den kompetente nationale myndighed har fastsat.
29.
Selv om jeg deler de bekymringer, som både den forelæggende ret og den cypriotiske og polske regering har givet udtryk for, om at denne type adfærd udgør et misbrug, som medlemsstatens kompetente myndigheder skal kunne reagere imod, mener jeg dog ikke, at disse to typer adfærd, henset til ordlyden af artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33 og sammenhængen og formålet med det regelsæt, som denne artikel indgår i, kan sidestilles.
A.
Nægtelsen af at efterkomme en afgørelse om overførsel fra et indkvarteringscenter til et andet indkvarteringscenter er ikke omfattet af artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33
30.
Som overskriften til artikel 20 i direktiv 2013/33 indikerer, regulerer bestemmelsen de foranstaltninger, der vedrører indskrænkningen eller inddragelsen af materielle modtagelsesforhold.
31.
I medfør af bestemmelsens stk. 1, første afsnit, litra a), kan medlemsstaterne således indskrænke eller »i ganske særlige og behørigt begrundede tilfælde, inddrage [disse forhold], hvis en ansøger [...] forlader det opholdssted, der er fastlagt af den kompetente myndighed, uden at underrette myndigheden, eller, hvis dette kræves, uden tilladelse«.
32.
Jeg skal indledningsvis anføre, at ordlyden af denne bestemmelse skal fortolkes restriktivt, hvilket fremgår af ordene »i ganske særlige og behørigt begrundede tilfælde«, som EU-lovgiver har anvendt. Med undtagelse af en person, der har skjult sine økonomiske midler, har inddragelsen af materielle modtagelsesforhold faktisk den virkning, at en ansøger om international beskyttelse, der er fuldstændig afhængig af statsstøtte, fratages indkvartering, kost, tøj og lommepenge (
10
).
33.
Jeg vil også påpege, at formålet med denne bestemmelse er at præcisere konsekvenserne af den almindelige regel, som EU-lovgiver har fastsat i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2013/33. Denne artikel, som omhandler ansøgerens ophold i værtsmedlemsstaten, gør det således muligt for denne medlemsstat at gøre adgangen til materielle modtagelsesforhold betinget af, at ansøgeren »[rent faktisk]« opholder sig et bestemt sted, som den nationale kompetente myndighed har anvist. Artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i nævnte direktiv fastlægger, hvilken foranstaltning en ansøger er underlagt, hvis denne ikke overholder denne forpligtelse og forlader sit opholdssted »uden at underrette myndigheden« eller uden at have indhentet tilladelse hertil, hvis dette kræves.
34.
Verbet »forlader«, som er oversat på samme måde i alle sprogversionerne af denne bestemmelse, har en stærk betydning, eftersom det i sin sædvanlige betydning indebærer definitivt at undlade eller afstå fra noget eller at forlade nogen eller endog at forlade et sted (
11
). I national ret kan begrebet »forlade opholdsstedet« have en selvstændig betydning. I fransk ret er det f.eks. karakteriseret ved en persons pludselige og uforudsigelige afgang fra det opholdssted, hvor vedkommende bor, og ved dennes uberettigede og langvarige eller endda permanente fravær derfra (
12
). Som det fremgår af ordlyden af artikel 20, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2013/33, henviser EU-lovgiver faktisk til situationen for en ansøger, der ikke længere kan opspores (
13
), da EU-lovgiver kræver, at medlemsstaterne på grundlag af årsagerne til den pågældendes »forsvinden« træffer afgørelse om genoptagelse af adgangen til de materielle modtagelsesforhold, når ansøgeren »opspores« eller frivilligt melder sig hos de kompetente myndigheder.
35.
I lyset af disse elementer mener jeg, at en adfærd som den omhandlede, som er karakteriseret ved, at ansøgeren om international beskyttelse nægter at efterkomme en afgørelse om overførsel, og ved at vedkommende uberettiget bliver boende i det første indkvarteringscenter, som han blev tilknyttet, ikke kan sidestilles med adfærden fra en ansøger, der forlader det opholdssted, som den kompetente myndighed har fastsat, uden forudgående underretning eller tilladelse. Jeg forstår den forelæggende rets argument om, at ansøgeren ved at nægte at overholde betingelserne for den støtte, han er blevet tildelt, og indfinde sig på det andet indkvarteringscenter, selv forlader det nationale modtagelsessystem på samme måde som en person, der forlader sit indkvarteringscenter. Det skal dog fastslås, at ansøgeren i en situation som den omhandlede bevarer sin faktiske bopæl i det første indkvarteringscenter, som den pågældende blev tilknyttet, ganske vist på uberettiget vis, men at vedkommende ikke er forsvundet og kan lokaliseres med henblik på behandlingen af den pågældendes ansøgning om international beskyttelse, og den kompetente nationale myndighed er fuldt ud informeret om dette opholdssted.
36.
Ordlyden af artikel 20, stk. 1, litra a), i direktiv 2013/33 udelukker derfor efter min opfattelse, at man sidestiller en situation som den omhandlede med en situation, hvor en ansøger forlader det indkvarteringscenter, der er fastsat af den kompetente nationale myndighed.
37.
Dette understøttes ligeledes af sammenhængen og formålet med artikel 20, stk. 1, i direktiv 2013/33.
38.
Inddragelse af materielle modtagelsesforhold er således en foranstaltning, som EU-lovgiver i direktivets artikel 20, stk. 1, første afsnit, på meget streng vis har fastsat »i ganske særlige og behørigt begrundede tilfælde« for to situationer, der navnlig er forbundet med en risiko for misbrug af modtagelsessystemet (
14
).
39.
Den første situation vedrører det tilfælde, hvor en medlemsstat i medfør af artikel 28, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2013/32 kan antage, at ansøgeren om international beskyttelse implicit har trukket sin ansøgning tilbage eller opgivet den, fordi vedkommende har forladt det opholdssted, den pågældende var tilknyttet [artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33], eller hvis ansøgeren ikke overholder sin mødepligt, ikke imødekommer anmodninger om at fremkomme med oplysninger eller ikke møder til personlige samtaler vedrørende behandlingen af den pågældendes ansøgning [direktivets artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra b)]. Disse omstændigheder, der fremstår som betingelser for adgang til materielle modtagelsesforhold, er omfattet af ansøgernes forpligtelser, som er fastsat i artikel 4 i direktiv 2011/95/EU (
15
) og i artikel 13 i direktiv 2013/32. I en sådan situation, hvor medlemsstaten kan antage, at ansøgningen er blevet trukket tilbage, kan medlemsstaten derefter, indtil ansøgeren møder op igen (artikel 20, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2013/33), antage, at retten til de materielle modtagelsesforhold, som er forbundet med status som ansøger, er ophørt.
40.
Den anden situation vedrører det tilfælde, hvor ansøgeren indgiver en »fornyet ansøgning« som omhandlet i artikel 2, litra q), i direktiv 2013/32 [artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra c), i direktiv 2013/33], dvs. en ny ansøgning om international beskyttelse indgivet efter, at der er truffet endelig afgørelse om en tidligere ansøgning. Inddragelsen kan i denne situation altså være berettiget, hvis det viser sig, at ansøgeren indgav denne nye ansøgning udelukkende med det formål at drage fordel af materielle modtagelsesforhold i medlemsstaten.
41.
En adfærd som den i sagen omhandlede er imidlertid ikke blandt de forsømmelser, som kan påvise en tilsidesættelse af de forpligtelser, der påhviler ansøgeren i forbindelse med behandlingen af dennes ansøgning om international beskyttelse, og ansøgerens nægtelse af at overholde betingelserne for den støtte, som vedkommende er blevet tildelt, kan efter min opfattelse ikke i sig selv påvise en implicit tilbagetrækning af dennes ansøgning eller et forsøg på at omgå det nationale modtagelsessystem.
42.
For så vidt som ansøgeren befinder sig på den medlemsstats område, hvor vedkommende har indgivet sin ansøgning, og hvor vedkommende rent faktisk bor på det opholdssted, som oprindeligt er fastsat af medlemsstaten for at sikre, at ansøgningen behandles hurtigt og effektivt, og hvor vedkommende overholder forpligtelsen til at samarbejde i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, i direktiv 2011/95 samt alle de forpligtelser, der er fastsat i artikel 13 i direktiv 2013/32, opfylder denne ansøger betingelserne for adgang til materielle modtagelsesforhold, så længe vedkommende har tilladelse til at opholde sig på det nationale område som ansøger (
16
). I en sådan situation ville det derfor være i strid med logikken for det system, der er indført ved artikel 20, stk. 1, i direktiv 2013/33, at fratage ansøgeren de fordele, der er forbundet med behandlingen af dennes ansøgning om international beskyttelse.
43.
Følgelig mener jeg ikke, at en medlemsstat kan påberåbe sig bestemmelserne i artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 2013/33 til at vedtage en foranstaltning, der inddrager de materielle modtagelsesforhold for en ansøger om international beskyttelse, som uberettiget forbliver på det første indkvarteringscenter, som vedkommende blev tilknyttet, og som gentagne gange og uberettiget nægter at blive overført af organisatoriske hensyn til et andet indkvarteringscenter.
44.
Jeg mener imidlertid, at en sådan adfærd kan udgøre en »[alvorlig] overtrædelse af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene« som omhandlet i artikel 20, stk. 4, i direktiv 2013/33, som en medlemsstat kan pålægge sanktioner for i overensstemmelse med betingelserne i direktivets artikel 20, stk. 5 og 6.
B.
Nægtelse af at efterkomme en afgørelse om overførsel til et andet indkvarteringscenter er omfattet af artikel 20, stk. 4, i direktiv 2013/33
45.
Artikel 20, stk. 4, i direktiv 2013/33 fastsætter, at »[m]edlemsstaterne kan iværksætte sanktioner i tilfælde af alvorlige overtrædelser af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene, samt i tilfælde af grov voldelig adfærd«.
46.
Denne artikel specificerer ganske vist ikke de forpligtelser, der fremgår af bestemmelserne for indkvarteringscentrene, for hvilke en overtrædelse kan medføre sanktioner, og det er således op til hver enkelt medlemsstat at definere dem. Sådanne bestemmelser angiver eller henviser dog nødvendigvis til de generelle og specifikke rettigheder og forpligtelser, der påhviler hver af parterne under opholdet på opholdsstedet. De specificerer også nødvendigvis indkvarteringscentrets organisatoriske forhold samt betingelserne for at tildele ansøgeren om international beskyttelse støtte. På samme måde som betingelserne for indflytning, ophold og udflytning fra indkvarteringsstederne for denne ansøger forekommer betingelserne for overførsel mig også at være væsentlige elementer i indkvarteringscentrenes bestemmelser, som ansøgeren overholder ved at underskrive den modtagelseskontrakt, der generelt er knyttet til disse bestemmelser (
17
).
47.
Det følger således af en samlet læsning af de almindelige bestemmelser vedrørende ansøgerens ophold på værtsmedlemsstatens område, at direktiv 2013/33 ikke anerkender en ret for ansøgeren til at forblive i et specifikt indkvarteringscenter.
48.
For det første fremgår det af artikel 7, stk. 2, i direktiv 2013/33, at medlemsstaterne kan træffe afgørelse om ansøgerens opholdssted, uanset om det er af hensyn til almenhedens interesse, den offentlige orden eller når det er nødvendigt for en hurtig og effektiv opfølgning af ansøgningen om international beskyttelse. Selv om begrebet »almenhedens interesse« ikke er defineret i dette direktiv, omfatter det utvivlsomt hensynet til driften og forvaltningen af kapaciteterne i det nationale modtagelsessystem, idet EU-lovgiver også i 26. betragtning til direktivet har anerkendt behovet for at sikre »at de nationale modtagelsessystemer [...] fungerer effektivt«.
49.
For det andet følger det af artikel 18, stk. 6, i direktiv 2013/33, at værtsmedlemsstaten har ret til at overføre ansøgeren fra en indkvartering til en anden, hvis en sådan overførsel synes at være »nødvendig«, dog under forudsætning af at formerne for indkvartering opfylder de særlige behov for familier og sårbare personer eller personer, der er afhængige af andre (
18
). Den nationale kompetente myndighed har således ret til at anmode om, at en ansøger overføres til et andet indkvarteringscenter, når det er nødvendigt af hensyn til modtagelsesfaciliteternes kapacitet, eller når det er nødvendigt af hensyn til disse faciliteters tilpasning til ansøgerens særlige behov, f.eks. på grund af dennes personlige eller familiemæssige situation (familie, enlige kvinder eller mænd, familier med enlige forældre, uledsagede mindreårige), eller når ansøgeren har vanskeligt ved at tilpasse sig vilkårene for livet på det pågældende indkvarteringscenter. Hver af disse omstændigheder kan naturligvis ændre sig i løbet af hele ansøgerens modtagelsesprocedure.
50.
Disse bestemmelser ville efter min opfattelse miste deres effektive virkning, hvis medlemsstaterne blev frataget enhver mulighed for at handle over for en ansøger, der, mens den pågældende er indkvarteret et sted, som opfylder behovene for en større familie, nægter at dele stedet eller fraflytte det, og som desuden kategorisk og uden behørig grund modsætter sig ethvert tilbud om at blive overført til en anden indkvartering, uagtet den er passende i forhold til den pågældendes familiesituation (
19
). Ved uberettiget at forblive i denne indkvartering fratager ansøgeren forvalteren af indkvarteringscentret muligheden for at tilbyde de ledige pladser til andre, enlige personer eller andre familier, der har behov herfor. Hvis denne adfærd tolereres, risikerer det at føre til lammelse af modtagelsessystemet, idet det vil forhindre medlemsstaterne i effektivt at forvalte deres kapacitet til indkvartering med den fleksibilitet, som situationernes forskellighed og udviklingen i migrationsstrømmene kræver.
51.
Af alle disse grunde mener jeg, at en sådan adfærd skal kvalificeres som »alvorlige overtrædelser af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene« som omhandlet i artikel 20, stk. 4, i direktiv 2013/33.
52.
En sådan løsning giver medlemsstaterne mulighed for at pålægge sanktioner for denne type adfærd samtidig med, at de overholder de garantier, som EU-lovgiver udtrykkeligt har fastsat i det nævnte direktivs artikel 20, stk. 5 og 6, og i særdeleshed dem, der vedrører overholdelse af proportionalitetsprincippet og princippet om den menneskelige værdighed.
53.
I henhold til det nævnte direktivs artikel 20, stk. 5, skal enhver sanktion i henhold til artiklens stk. 4, være objektiv, upartisk, begrundet og være passende i forhold til ansøgerens særlige situation og alle sagens elementer, og skal under alle omstændigheder sikre ansøgerens adgang til lægebehandling og sikre sidstnævnte en værdig levestandard (
20
).
54.
Selv om de sanktioner, der kan finde anvendelse, i princippet kan vedrøre de materielle modtagelsesforhold, således som Domstolen medgav i Haqbin-dommen, modererede Domstolen straks denne betragtning i lyset af disse krav og udelukkede muligheden for en inddragelse, selv en midlertidig inddragelse, af alle disse forhold (
21
).
55.
For det første fastslog Domstolen, at en sanktion, der, udelukkende på grundlag af artikel 20, stk. 4, i direktiv 2013/33, består i at inddrage – selv midlertidigt – retten til at nyde godt af samtlige materielle modtagelsesforhold eller af de materielle modtagelsesforhold, som vedrører indkvartering, kost eller tøj, vil være uforenelig med pligten til at sikre ansøgeren en værdig levestandard, for så vidt som sanktionen berøver denne muligheden for at dække sine mest basale behov, såsom behovet for at have en bopæl, brødføde sig, klæde sig på og vaske sig, og således vil udgøre et indgreb i personens fysiske eller mentale tilstand eller stille personen i en dårlig forfatning, der er i strid med denne værdighed (
22
). Domstolen tilføjede, at en sådan sanktion endvidere indebærer en tilsidesættelse af kravet om proportionalitet (
23
).
56.
For det andet fremhævede Domstolen, at kravet om at sikre ansøgeren en værdig levestandard ikke blot pålægger medlemsstaterne, men også de private fysiske eller juridiske personer, som de tyr til, til stadighed og uden afbrydelse at sikre en sådan levestandard (
24
). Den støtte, ansøgeren bliver tildelt, skal derfor være kontinuerlig og sikre den pågældendes værdighed, hvilket efter min opfattelse også fremgår af artikel 20, stk. 6, i direktiv 2013/33. Denne artikel, som primært er en proceduremæssig bestemmelse, kræver, at værtsmedlemsstaten, indtil der træffes en afgørelse om at indskrænke eller inddrage de materielle modtagelsesforhold, fortsat sikrer, at ansøgerens basale behov dækkes på en sådan måde, at der ikke sker afbrydelser heraf.
57.
Denne støtte forfølger et tredobbelt mål. Først og fremmest sikrer den en effektiv beskyttelse af ansøgeren på værtsmedlemsstatens område, hvilket bidrager til at mindske risikoen for marginalisering, som vedkommende er udsat for, samt fristelsen til »sekundære bevægelser«. Dernæst gør den nævnte støtte det muligt for ansøgeren at udøve sin ret til asyl, idet vedkommende kan deltage i behandlingen af sin ansøgning i overensstemmelse med de rettigheder, vedkommende er blevet tildelt og de forpligtelser, der påhviler vedkommende i henhold til direktiv 2011/95 og 2013/32. Endelig skal den samme støtte give værtsmedlemsstaten mulighed for at foretage en grundig behandling af ansøgningen om international beskyttelse, da denne stat til trods for den vedtagne sanktion fortsat skal kunne opspore ansøgeren med henblik på at orientere denne om forskellige indkaldelser og møder.
58.
For det tredje og sidste erindrede Domstolen, at medlemsstaterne i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 2013/33 skal sætte barnets tarv i første række i forbindelse med gennemførelsen af bestemmelser, der vedrører mindreårige, og i forbindelse med vedtagelsen af sanktioner, og dette skal ske i overensstemmelse med chartrets artikel 24, som der henvises til i 35. betragtning til direktivet. Når medlemsstaten vedtager en sanktion, skal den således tage hensyn til faktorer såsom den mindreåriges trivsel og sociale udvikling under særlig hensyntagen til vedkommendes baggrund samt sikkerhedshensyn (
25
). Det er imidlertid indlysende, at inddragelse af alle materielle modtagelsesforhold, selv midlertidigt, ikke er en foranstaltning, der er tilpasset en mindreårigs situation, idet foranstaltningen ikke gør det muligt at opfylde den mindreåriges særlige behov og klart kompromitterer vilkårene for dennes uddannelse og udvikling.
59.
I den foreliggende sag forstår jeg, ud fra afgørelsen fra præfekturet i Milano, at denne foranstaltning var et resultat af en ophobning af problemer og lod til at være den sidste mulighed for at ændre situationen, på trods af de forskellige forsøg, som de kompetente nationale myndigheder allerede havde gjort.
60.
Det fremgår således af denne afgørelse, at ansøgeren, ud over den særligt voldelige adfærd, som han udviste i sit indkvarteringscenter, to gange modsatte sig, at de ledige sengepladser i hans indkvartering blev brugt af to andre ansøgere om international beskyttelse, og ved fem lejligheder nægtede at efterkomme de foranstaltninger om anden indkvartering, der blev truffet over for ham, uagtet det var foranstaltninger, der var passende i forhold til hans situation og situationen for hans søn, der var mindreårig på tidspunktet tvisten i hovedsagen. Det fremgår desuden af den nævnte afgørelse, at selv om den kompetente nationale myndighed iværksatte proceduren for inddragelse af de materielle modtagelsesforhold efter de to første gange, ansøgeren nægtede at lade sig overføre, afstod myndigheden fra at fortsætte denne procedure, idet den accepterede, at ansøgeren og hans søn fortsatte deres modtagelsesproces i det center, hvor de var indkvarteret.
61.
Af alle de grunde, jeg netop har anført, kan en medlemsstat ikke som en af de sanktioner, der kan pålægges en ansøger, som nægter at efterkomme en afgørelse om overførsel, uagtet den er passende i forhold til ansøgerens familiesituation, fastsætte en sanktion, der består i at inddrage alle materielle modtagelsesforhold som omhandlet i artikel 2, litra f) og g), i direktiv 2013/33, da en sådan sanktion ville have den virkning, at ansøgeren fratages muligheden for at få dækket sine mest basale behov, dvs. indkvartering, kost og tøj. Det tilkommer følgelig medlemsstaten at vedtage en anden type sanktion, der opfylder kravene i direktivets artikel 20, stk. 5 og 6, som fortolket af Domstolen. Dette betyder især, at denne sanktion skal være passende i forhold til ansøgerens særlige situation, sikre dennes menneskelige værdighed, og den skal give den pågældende adgang til lægebehandling. I en situation som den i hovedsagen omhandlede, der vedrører en enlig forælder, skal denne sanktion desuden i overensstemmelse med artikel 23 i nævnte direktiv vedtages under særlig hensyntagen til barnets tarv og navnlig barnets særlige behov.
V. Forslag til afgørelse
62.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det præjudicielle spørgsmål fra Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (den regionale forvaltningsdomstol i Lombardiet, Italien) således:
»1)
Artikel 20, stk. 1, første afsnit, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse
skal fortolkes således, at
den adfærd, der udvises af en ansøger om international beskyttelse, som uberettiget forbliver på det første indkvarteringscenter, som vedkommende er blevet tilknyttet, og som gentagne gange og uberettiget nægter at blive overført til et andet indkvarteringscenter af hensyn til forvaltningen af det nationale modtagelsessystems kapacitet, ikke kan sidestilles med at »forlade det opholdssted, der er fastlagt af den kompetente myndighed«, i hvilket tilfælde det er tilladt at inddrage alle de materielle modtagelsesforhold.
2)
Artikel 20, stk. 4-6, i direktiv 2013/33
skal fortolkes således, at
den adfærd, der udvises af en ansøger om international beskyttelse, som uberettiget forbliver på det første indkvarteringscenter, som vedkommende er blevet tilknyttet, og som gentagne gange og uberettiget nægter at blive overført til et andet indkvarteringscenter af hensyn til forvaltningen af det nationale modtagelsessystems kapacitet, udgør »en alvorlig overtrædelse af de bestemmelser, der er fastlagt for indkvarteringscentrene«, som en medlemsstat kan pålægge en anden sanktion for end inddragelse af alle de materielle modtagelsesforhold.
Det tilkommer medlemsstaten at fastsætte en sanktion, der er passende i forhold til ansøgerens særlige situation og alle sagens elementer, og som under alle omstændigheder sikrer den pågældendes menneskelige værdighed og dennes adgang til lægebehandling. I det specifikke tilfælde, hvor det drejer sig om en familie, skal denne sanktion desuden, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 23 i dette direktiv, vedtages under særlig hensyntagen til barnets tarv og navnlig barnets særlige behov.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 96).
(
3
) – C-233/18, herefter Haqbin-dommen, EU:C:2019:956.
(
4
) – C-422/21, herefter dommen i sagen Ministero dell’Interno (Inddragelse af materielle modtagelsesforhold), EU:C:2022:616.
(
5
) – Herefter »chartret«.
(
6
) – Begrebet »indkvarteringscenter«, som det f.eks. er brugt i den franske og engelske version (»accommodation center«) af direktiv 2013/33, er oversat med begrebet »modtagelsescenter« i andre sprogversioner, såsom den italienske (»centro di accoglienza«) og den spanske (»centro de acogida«).
(
7
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60).
(
8
) – GURI nr. 214 af 15.9.2015, s. 1. Dette lovdekret blev ændret ved decreto-legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare (lovdekret nr. 20 om hasteforanstaltninger vedrørende strømmen af lovlig indrejse for udenlandske arbejdstagere og forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring) (GURI nr. 59, af 10.3.2023, s. 1). Dette lovdekret blev ændret og ophøjet til lov ved legge n. 50 (lov nr. 50) af 5.5.2023 (GURI nr. 104 af 5.5.2023, s. 7) (herefter »lovdekret nr. 142/2015«).
(
9
) – Herefter »afgørelsen fra præfekturet i Milano«.
(
10
) – Jf. artikel 2, litra g), i direktiv 2013/33.
(
11
) – Jf. ordbogen Larousse og Dictionnaire de l’Académie française.
(
12
) – Jf. dom af 8.7.2009 fra Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), tredje afdeling for civile sager (nr. 08-16.992).
(
13
) – Jeg anfører, at artikel 13 i lovdekret nr. 142/2015 udtrykkeligt fastsætter bestemmelser om inddragelse af materielle modtagelsesforhold i overensstemmelse med dette lovdekrets artikel 23, stk. 1, litra a), i tilfælde af »uberettiget udeblivelse fra centrene«.
(
14
) – Jf. i denne henseende 25. betragtning til direktiv 2013/33 og Haqbin-dommen (præmis 44).
(
15
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).
(
16
) – Jf. i denne henseende artikel 3, stk. 1, i direktiv 2013/33.
(
17
) – Jf. f.eks. den franske bekendtgørelse af 19.6.2019 om driftsregler for modtagecentre for asylansøgere (JORF af 28.6.2019, s. 111), der i bilagets artikel 2 fastslår, at »[f]orvalteren af modtagecentret for asylansøgere kan til enhver tid anmode Office français de l’immigration et de l’intégration [(det franske immigrations- og integrationskontor)] om at organisere overførslen af en indkvarteret person til et andet indkvarteringscenter, når det af hensyn til personens sårbare situation er nødvendigt, at der stilles støtte, der er tilpasset personens behov, til rådighed, eller når det er konstateret, at personen har vanskeligheder med at tilpasse sig vilkårene for livet på indkvarteringscentret«.
(
18
) – Jf. det nævnte direktivs 9., 14. og 22. betragtning samt artikel 18, stk. 2, litra a), og artikel 21-25 heri.
(
19
) – Jeg skal imidlertid minde om, at i overensstemmelse med de bestemmelser, der bl.a. er fastsat i artikel 18, stk. 2, litra a), og i artikel 23 i direktiv 2013/33, skal forvalteren af indkvarteringscentret, når den pågældende organiserer delt bolig, hvilket er uløseligt forbundet med fælles indkvartering, værne om familielivet, idet der navnlig skal tages hensyn til børns særlige behov.
(
20
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 45 og 51).
(
21
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 43, 44 og 52).
(
22
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 46 og 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
23
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 48).
(
24
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 50).
(
25
) – Jf. Haqbin-dommen (præmis 53-55).