62023CJ0398
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
28. november 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – strafbare handlinger og sanktioner i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og bekæmpelse af organiseret kriminalitet – rammeafgørelse 2004/757/JAI – artikel 4 og 5 – rammeafgørelse 2008/841/JAI – artikel 3 og 4 – national lovgivning, der ikke gennemfører EU-retten – artikel 51, stk. 1, i den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret til information under straffesager – direktiv 2012/13/EU – artikel 1 og 6 – ret til information om tiltalen – effektiv retsbeskyttelse – artikel 47, første afsnit, og artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder– straffesag mod flere personer – tilståelsesaftale indgået af en af de tiltalte og anklagemyndigheden – de øvrige tiltaltes samtykke«
I sag C-398/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia, Bulgarien) ved afgørelse af 29. juni 2023, indgået til Domstolen den 29. juni 2023 i straffesagen mod
PT
procesdeltager:
Sofijska gradska prokuratura,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af formanden for Niende Afdeling, N. Jääskinen, som fungerende formand for Ottende Afdeling, og dommerne M. Gavalec og N. Piçarra (refererende dommer),
generaladvokat: P. Pikamäe
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Europa-Kommissionen ved M. Wasmeier og I. Zaloguin, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i Rådets rammeafgørelse 2004/757/JAI af 25. oktober 2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor (EUT 2004, L 335, s. 8), af artikel 4 i Rådets rammeafgørelse 2008/841/JAI af 24. oktober 2008 om bekæmpelse af organiseret kriminalitet (EUT 2008, L 300, s. 42), af artikel 1 og artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1) samt af artikel 20, artikel 47, første afsnit, artikel 48, stk. 2, og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en straffesag mod PT og andre personer, der er tiltalt for at have ledet og/eller deltaget i en organiseret kriminel gruppes aktiviteter.
Retsforskrifter
EU-retten
Chartret
3
Chartrets artikel 47, første afsnit, fastsætter:
»Enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel.«
4
Chartrets artikel 52, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold. Under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.«
Rammeafgørelse 2004/757
5
Artikel 4 i rammeafgørelse 2004/757 med overskriften »Sanktioner« bestemmer følgende i stk. 1:
»Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 2 og 3 omhandlede strafbare handlinger kan straffes med strafferetlige sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning.
Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 2 omhandlede strafbare handlinger kan straffes med fængsel af en maksimal varighed på mindst 1-3 år.«
6
Rammeafgørelsens artikel 5 med overskriften »Særlige omstændigheder« bestemmer:
»Uanset artikel 4 kan hver medlemsstat træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 4 omhandlede straffe kan nedsættes, hvis gerningsmanden
a)
opgiver sine kriminelle aktiviteter inden for ulovlig handel med narkotika og prækursorer, og
b)
giver de administrative eller retlige myndigheder oplysninger, som de ikke kunne have skaffet sig på anden vis, og som hjælper dem med
i)
at forebygge eller begrænse virkningerne af den strafbare handling
ii)
at identificere eller retsforfølge medgerningsmændene til den strafbare handling
iii)
at fremskaffe bevismateriale, eller
iv)
at forhindre, at der begås yderligere strafbare handlinger som omhandlet i artikel 2 og 3.«
Rammeafgørelse 2008/841
7
Artikel 3 i rammeafgørelse 2008/841 med overskriften »Sanktioner« bestemmer i stk. 1, litra a):
»Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre,
a)
at de strafbare handlinger, der er omhandlet i artikel 2, litra a), kan straffes med en maksimumsfrihedsstraf på mindst mellem to og fem år […]«
8
Rammeafgørelsens artikel 4 med overskriften »Særlige omstændigheder« bestemmer:
»Hver medlemsstat kan træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de straffe, der er omhandlet i artikel 3, kan nedsættes, eller at gerningsmanden kan fritages for straf, hvis han f.eks.:
a)
opgiver sin kriminelle virksomhed og
b)
giver de administrative eller retslige myndigheder oplysninger, som de ikke kunne have skaffet sig på anden vis, og som hjælper dem med:
i)
at forebygge, begrænse eller bringe virkningerne af den strafbare handling til ophør
ii)
at identificere eller retsforfølge de andre gerningsmænd
iii)
at fremskaffe bevismateriale
iv)
at fratage den kriminelle organisation ulovlige ressourcer eller udbyttet af dens kriminelle virksomhed, eller
v)
at forhindre, at andre af de strafbare handlinger, der er omhandlet i artikel 2, bliver begået.«
Direktiv 2012/13
9
I 14. og 41. betragtning til direktiv 2012/13 anføres:
»(14)
Nærværende direktiv […] [opstiller [m]ed henblik på at fremme den gensidige tillid mellem medlemsstater […] de fælles minimumsstandarder, der skal anvendes på den information om rettigheder og om tiltalen, der skal gives til personer, der er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling. Direktivet bygger på de rettigheder, der er fastlagt i chartret, særligt artikel 6, 47 og 48, og bygger derved på artikel 5 og 6 i [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950], således som disse bestemmelser fortolkes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol […]
[...]
(41)
Dette direktiv overholder de grundlæggende rettigheder og de principper, der er anerkendt i chartret. Dette direktiv tilsigter navnlig at fremme retten til frihed, retten til en retfærdig rettergang og retten til et forsvar. Det bør gennemføres i overensstemmelse hermed.«
10
Direktivets artikel 1 med overskriften »Genstand« har følgende ordlyd:
»Dette direktiv fastsætter regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem. [...]«
11
Det pågældende direktivs artikel 6 med overskriften »Retten til information om tiltalen« bestemmer i stk. 1 og 3:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt modtager information om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen. Denne information gives straks og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar.
[...]
3.   Medlemsstaterne sikrer, at der, senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol, gives detaljeret information om tiltalen, herunder den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den, og om karakteren af den mistænkte eller tiltalte persons påståede deltagelse i udøvelsen af denne strafbare handling.«
Bulgarsk ret
12
Artikel 381 i Nakazatelno-protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven) med overskriften »Tilståelsesaftale i forbindelse med en forundersøgelsesprocedure« i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen (herefter »NPK«), bestemmer:
»(1)   Efter at efterforskningen er afsluttet, kan der på forslag af anklagemyndigheden eller advokaten indgås en tilståelsesaftale mellem disse med henblik på afgørelse af sagen. [...]
[...]
(5)   Aftalen udfærdiges skriftligt, og der skal være enighed om følgende forhold:
1.
at der er begået en strafbar handling, at den blev begået af den tiltalte, at den blev begået forsætligt, at den udgør en lovovertrædelse, og hvorledes den kvalificeres retligt
2.
sanktionens art og størrelse.
[...]
(6)   Aftalen underskrives af anklagemyndigheden og advokaten. Den tiltalte underskriver aftalen, hvis vedkommende accepterer den, efter at have erklæret, at han giver afkald på, at hans sag pådømmes efter den almindelige procedure.
(7)   Når der føres sag mod flere personer eller vedrørende flere overtrædelser, kan aftalen indgås af nogle af disse personer eller for nogle af disse overtrædelser.
[...]«
13
NPK’s artikel 383 med overskriften »Virkninger af tilståelsesaftalen« fastsætter i stk. 1:
»En aftale, der er godkendt af retten, har virkning som en retskraftig dom«
14
NPK’s artikel 384 med overskriften »Tilståelsesaftale inden for rammerne af en retslig procedure« har følgende ordlyd:
»(1)   På de betingelser og efter de regler, som er fastsat i dette kapitel, kan retten i første instans godkende en tilståelsesaftale, efter at den retslige procedure er indledt, men før den retslige undersøgelse er afsluttet.
[...]
(3)   I så fald godkendes [tilståelsesaftalen] først, når der er indhentet samtykke fra samtlige [procesdeltagere].«
15
NPK’s artikel 384 med overskriften »Afgørelse om en aftale indgået med nogle af de tiltalte eller om en af overtrædelserne« bestemmer:
»(1)   Når der efter indledningen af den retslige procedure, men inden den retslige undersøgelse er afsluttet, indgås en aftale med en af de tiltalte eller om en af overtrædelserne, udsætter retten sagen.
(2)   Et andet dommerkollegium træffer afgørelse om den indgåede aftale [...]
(3)   Det dommerkollegium, som er omhandlet i stk. 1, fortsætter behandlingen af sagen, efter at der er truffet afgørelse om aftalen.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
16
Den 25. marts 2020 indledte Spetsializirana prokuratura (særlig anklagemyndighed, Bulgarien) for Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) straffesager mod 41 personer, herunder SD og PT, for at have ledet og/eller deltaget i en organiseret kriminel gruppes aktiviteter med henblik på at distribuere narkotika i berigelsesøjemed. PT er tiltalt for deltagelse i denne kriminelle gruppe og for besiddelse af narkotika med henblik på distribution i henhold til de relevante bestemmelser i Nakazatelen kodeks (straffeloven).
17
Den 19. august 2020 blev sagen henvist til Spetsializirana prokuratura (særlig anklagemyndighed) med henblik på at afhjælpe de procedurefejl, som anklageskriftet var behæftet med.
18
Den 26. august 2020 indgik anklagemyndigheden og SD’s advokat under forundersøgelsesproceduren en aftale, hvorefter SD blev idømt en mildere straf end den i loven fastsatte, idet sidstnævnte havde erklæret sig skyldig i anklagerne mod ham. Denne tilståelsesaftale blev godkendt den 1. september 2020 af et andet dommerkollegium end det, der oprindeligt behandlede sagen.
19
Den 28. august 2020 fremlagde Spetsializirana prokuratura (særlig anklagemyndighed) en ændret version af anklageskriftet, og sagens retslige fase blev indledt.
20
Den 17. november 2020 indgik anklagemyndigheden og PT’s advokat en tilståelsesaftale, hvorefter denne tiltalte efter at have erklæret sig skyldig i tiltalen mod ham blev idømt en frihedsstraf på tre år, som blev gjort betinget i fem år.
21
Den 21. januar 2021 afslog det dommerkollegium, der i medfør af NPK’s artikel 384 var udpeget til at træffe afgørelse om denne aftale, at godkende den med den begrundelse, at visse tiltalte ikke havde givet deres samtykke, hvilket kræves i henhold til NPK’s artikel 384, stk. 3.
22
Den 10. maj 2022 indgik anklagemyndigheden og PT’s advokat en ny tilståelsesaftale med samme indhold og anmodede det dommerkollegium, hvor sagen verserede, om at træffe afgørelse om denne aftale uden at indhente de øvrige tiltaltes samtykke.
23
Den 18. maj 2022 afslog det dommerkollegium, der var udpeget i henhold til NPK’s artikel 384a, at godkende den aftale om afgørelse af sagen, der er nævnt i den foregående præmis, med den begrundelse, at denne godkendelse krævede samtykke fra de øvrige 39 tiltalte i overensstemmelse med NPK’s artikel 384, stk. 3.
24
Som følge af dette afslag bekræftede anklagemyndigheden, PT og dennes advokat samme dag, at de ønskede at indgå en tilståelsesaftale, og at det var den ret, for hvilken alle beviser var blevet fremlagt, der skulle godkende denne aftale uden at indhente de øvrige tiltaltes samtykke.
25
Ved afgørelse af 28. juni 2022 forelagde Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager) med henblik på en vurdering af foreneligheden af ikke kun NPK’s artikel 384, stk. 3, men også artikel 384a med EU-retten, for så vidt som denne sidstnævnte artikel kræver, at en tilståelsesaftale skal godkendes af et til lejligheden sammensat dommerkollegium, Domstolen de præjudicielle spørgsmål, der er genstand for dom af dags dato (Aftale mellem anklagemyndigheden og gerningsmanden til en lovovertrædelse (sag C-432/22).
26
Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia, Bulgarien), som er trådt i stedet for Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien), og som er den forelæggende ret i den foreliggende sag, har indledningsvis præciseret, at den ønsker at rejse spørgsmålet om foreneligheden af NPK’s artikel 384, stk. 3, ikke blot med artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 samt artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841, men ligeledes med chartrets artikel 20, således som fortolket af Domstolen i dom af 6. juni 2023, O.G. (Europæisk arrestordre mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444), og med artikel 6, stk. 3, i direktiv 2012/13, for så vidt som denne artikel 384, stk. 3, kræver de øvrige tiltaltes samtykke, når der er indgået en tilståelsesaftale under den retslige fase af en straffesag mod flere personer, men ikke under forundersøgelsesfasen i en sådan sag.
27
Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at en tilståelsesaftale er et »retsmiddel«, der ikke blot gør det muligt at anvende en straf, der er effektiv, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, og at bringe den kriminelle handling, som den tiltalte, der indgår en sådan aftale, har begået, til ophør, men også at give den domstol, der behandler sagen, beviser for de øvrige tiltaltes kriminelle handlinger. Ifølge den forelæggende ret gennemfører som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, en sådan aftale følgelig de bestemmelser i rammeafgørelse 2004/757 og 2008/841, der er nævnt den foregående præmis, således at chartret finder anvendelse på den.
28
Hvad for det første angår dom af 6. juni 2023, O.G. (Europæisk arrestordre mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444), følger det ifølge den forelæggende ret af denne doms præmis 43, at den tiltaltes holdning i straffesagens forundersøgelsesfase svarer til tiltaltes holdning i denne sags retslige fase, selv om tiltalen er formuleret mere detaljeret i denne sidstnævnte fase. Denne ret er af den opfattelse, at den »ugunstige behandling af den tiltalte«, som følger af kravet om, at de øvrige tiltalte skal give samtykke til retslig godkendelse af aftalen om afslutningen af den sag, som denne tiltalte har indgået under den nævnte retslige fase, »ikke opfylder det krav om ligebehandling, der er fastsat i chartrets artikel 20«, eftersom et sådant krav ikke finder anvendelse på tilståelsesaftaler, der er indgået i den nævnte forundersøgelsesfase.
29
For det andet er det ifølge den forelæggende ret »alene Domstolen, der kan vurdere, om aftalen [om afslutning af sagen], således som den er reguleret af bulgarsk ret«, henhører under den ret til forsvar, der er omhandlet i chartrets artikel 48, stk. 2, og i bekræftende fald vurdere, om NPK’s artikel 384, stk. 3, begrænser effektiviteten af en sådan ret, og om denne begrænsning er »gyldigt begrundet« i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1. Den forelæggende ret har tilføjet dels, at denne artikel 384, stk. 3, fratager en tiltalt såsom PT retten til at få realitetsbehandlet den aftale om afslutningen sagen, som den pågældende har indgået med henblik på at opnå en mildere straf, dels, at den begrænsning af retten til at indgå en sådan aftale, der følger af den nævnte artikel 384, stk. 3, »ikke bør begrundes i nødvendigheden af at beskytte de øvrige tiltaltes interesser«, men kun bør tillades, »hvis den er nødvendig for at beskytte offerets interesser«.
30
For det tredje er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt NPK’s artikel 384, stk. 3, er forenelig med artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13, for så vidt som denne bestemmelse i den nationale lovgivning »begrænser den effektive virkning af denne artikel i direktiv [2012/13]« ved at forhindre den tiltalte, som har udøvet sin »ret til at få adgang til tiltalens fulde tekst i henhold til [det nævnte direktivs] artikel 6, stk. 3«, i at indgå en aftale om at afslutte sagen uden at opnå de øvrige tiltaltes samtykke. Denne ret er af den opfattelse, at eftersom det kun er muligt at få adgang til detaljeret information om tiltalen under straffesagens retslige fase, gør NPK’s artikel 384, stk. 3, den tiltalte, som har opnået sådanne oplysninger, »afhængig af samtykke fra de øvrige tiltalte og deres advokater, for at der kan foretages en realitetsbehandling af [en tilståelsesaftale] [...] og i givet fald en godkendelse«. Den forelæggende ret har heraf udledt, at denne bestemmelse i det foreliggende tilfælde forhindrer PT i »at nyde godt af den effektive virkning af meddelelsen af detaljeret information om tiltalen, hvilken ret PT udtrykkeligt er tillagt ved artikel 6, stk. 3, i direktiv [2012/13]«.
31
På denne baggrund har Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er en national lov, i henhold til hvilken der kræves samtykke fra de medtiltalte i sagen og deres forsvarere for at godkende en [tilståelsesaftale] [med] en tiltalt, når sagen befinder sig i den retslige fase, mens et sådant samtykke ikke kræves, når sagen befinder sig i forundersøgelsesfasen, forenelig med artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 og artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841, sammenholdt med chartrets artikel 20?
2)
Er en national lov, der begrænser en tiltalts mulighed for at få indholdet af en aftale, som han har indgået (og som nedsætter hans straf), prøvet ved retten, idet begrænsningen består i, at der skal indhentes samtykke fra de medtiltalte, forenelig med artikel 4, stk. 1, i rammeafgørelse 2004/757, sammenholdt med chartrets artikel 48, stk. 2, og artikel 52, stk. 1?
3)
Er en national lov, der også fastsætter denne begrænsning som en konsekvens af, at den tiltalte gives detaljeret information om tiltalen, forenelig med artikel 6, stk. 3, sammenholdt med samme bestemmelses stk. 1 i direktiv 2012/13, og med chartrets artikel 47, stk. 1, og artikel 52, stk. 1?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
32
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 samt artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841, sammenholdt med chartrets artikel 20, artikel 48, stk. 2, og artikel 52, stk. 1, skal fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i national ret, der i en straffesag, som er indledt mod flere tiltalte, gør den retslige godkendelse af en aftale, der er indgået mellem anklagemyndigheden og en af de tiltalte under denne sags retslige fase, betinget af, at de øvrige tiltalte, som ikke har erkendt deres skyld, har givet deres samtykke, selv om et sådant samtykke ikke kræves for godkendelse af en identisk aftale, der er indgået i løbet af den pågældende procedures forundersøgelsesfase.
33
Artikel 4, stk. 1, første afsnit, i rammeafgørelse 2004/757 pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i denne rammeafgørelses artikel 2 og 3 omhandlede strafbare handlinger kan straffes med strafferetlige sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning, mens den pågældende rammeafgørelses artikel 4, stk. 1, andet afsnit, specifikt pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 2 omhandlede strafbare handlinger kan straffes med fængsel af en maksimal varighed på mindst 1-3 år. Artikel 3, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2008/841 indeholder bestemmelser, der svarer til bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, andet afsnit, i rammeafgørelse 2004/757.
34
Artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 og artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841 fastsætter i det væsentlige en mulighed for medlemsstaterne for under særlige omstændigheder at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de straffe, der er omhandlet i henholdsvis artikel 4 i den første rammeafgørelse og artikel 3 i den anden rammeafgørelse, kan nedsættes, og i sidstnævnte tilfælde for at gerningsmanden kan fritages for straf.
35
Det skal indledningsvis afgøres, om den bulgarske lovgivning, der regulerer aftalen om afslutning af sagen, således som den forelæggende ret har anført, gennemfører EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, og om Domstolen følgelig har kompetence til at fortolke de bestemmelser i chartret, der er genstand for det første og det andet spørgsmål.
36
Ifølge chartrets artikel 51, stk. 1, er dets bestemmelser kun rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Denne artikels stk. 2 præciserer, at chartrets bestemmelser ikke på nogen måde udvider Unionens kompetencer som fastsat i traktaterne.
37
Disse bestemmelser bekræfter Domstolens faste praksis, hvorefter de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer. Følgelig kan Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse i medfør af artikel 267 TEUF udelukkende fortolke EU-retten inden for grænserne af de kompetencer, som den er blevet tildelt (jf. i denne retning dom af 11.7.2024, Hann-Invest m.fl., C-554/21, C-622/21 og C-727/21, EU:C:2024:594, præmis 30 og 31 og den deri nævnte retspraksis).
38
Begrebet »gennemførelse af EU-retten« som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, forudsætter, at der foreligger en tilknytning mellem en EU-retsakt og den omhandlede nationale foranstaltning, som går ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den indirekte virkning, som et område kan have på et andet (jf. i denne retning dom af 6.3.2014, Siragusa, C-206/13, EU:C:2014:126, præmis 24, og af 29.7.2024, protectus, C-185/23, EU:C:2024:657, præmis 42).
39
Domstolen har allerede fastslået, at EU’s grundlæggende rettigheder ikke kunne anvendes på en national lovgivning, idet EU-reglerne på det pågældende område ikke opstillede nogen forpligtelse for medlemsstaterne for så vidt angår den pågældende situation i hovedsagen (dom af 6.3.2014, Siragusa, C-206/13, EU:C:2014:126, præmis 26, og af 10.7.2014, Julián Hernández m.fl., C-198/13, EU:C:2014:2055, præmis 35).
40
Det er i lyset af disse betragtninger, at de bestemmelser i EU-retsakter, i lyset af hvilke den forelæggende ret påtænker at vurdere de i hovedsagen omhandlede bestemmelser i national ret, skal undersøges.
41
For det første er artikel 4, stk. 1, i rammeafgørelse 2004/757 og artikel 3 i rammeafgørelse 2008/841 indeholdt i retsakter, der er vedtaget på grundlag af artikel 31, stk. 1, EU, hvis bestemmelser er blevet gentaget i artikel 83, stk. 1, første afsnit, TEUF. De indeholder minimumsbestemmelser om sanktioner for strafbare handlinger inden for de kriminalitetsområder, der er omfattet af deres respektive anvendelsesområder, nemlig narkotikahandel og organiseret kriminalitet.
42
Som anført af Domstolen i præmis 39 i dom af dags dato, PT (Aftale mellem anklagemyndigheden og gerningsmanden til en lovovertrædelse) (sag C-432/22), indebærer gennemførelsen af disse bestemmelser, at medlemsstaterne vedtager lovgivningsmæssige foranstaltninger, der henhører under den materielle strafferet. På det processuelle strafferetlige område, som bestemmelserne i bulgarsk ret vedrørende en tilståelsesaftale, dvs. NPK’s artikel 384, stk. 3, i det væsentlige henhører under, er der derimod ikke vedtaget nogen EU-retsakt vedrørende denne type aftaler på grundlag af artikel 31 EU eller artikel 82 TEUF, som definerer Unionens kompetence på det processuelle strafferetlige område.
43
Det følger heraf, at forholdet mellem de EU-retlige bestemmelser vedrørende materiel strafferet, der er omhandlet i denne doms præmis 41, og de bulgarske bestemmelser vedrørende processuel strafferet, der regulerer den i hovedsagen omhandlede tilståelsesaftale, ikke går ud over den beslægtethed eller den indirekte virkning, som det førstnævnte område kan have på det sidstnævnte område. Under disse omstændigheder kan der ikke godtgøres en tilknytning mellem dem som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 38.
44
For det andet begrænser artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 og artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841, der begge har overskriften »Særlige omstændigheder«, sig til at fastsætte, at medlemsstaterne kan træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de straffe, der er omhandlet i disse rammeafgørelser, kan nedsættes, hvis gerningsmanden opgiver sin kriminelle virksomhed på de områder, der er omfattet af de nævnte rammeafgørelser, og giver de administrative eller retslige myndigheder oplysninger, som de ikke kunne have skaffet sig på anden vis, hvilket navnlig hjælper myndighederne med at identificere eller retsforfølge medgerningsmændene til den strafbare handling eller at fremskaffe bevismateriale. Disse EU-retlige bestemmelser præciserer ikke de nærmere vilkår og betingelser for indgåelsen af en tilståelsesaftale og pålægger heller ikke medlemsstaterne at lovgive på dette område, i modsætning til hvad der kræves i henhold til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 39, for at der kan fastslås en tilknytning mellem de nævnte EU-retlige bestemmelser og de bestemmelser, der regulerer aftalen om afslutning af sagen i bulgarsk ret.
45
Det fremgår af de ovenstående grunde, at NPK’s bestemmelser om indgåelse og godkendelse af en tilståelsesaftale, navnlig NPK’s artikel 384, stk. 3, ikke udgør en »gennemførelse« som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, af bestemmelserne i rammeafgørelse 2004/757 og 2008/841.
46
Det følger heraf, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare det første og andet spørgsmål.
Det tredje spørgsmål
47
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1 og 3, i direktiv 2012/13, sammenholdt med chartrets artikel 47, første afsnit, og artikel 52, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en bestemmelse i national ret, som i en straffesag, der er indledt mod flere tiltalte, gør den retslige godkendelse af en tilståelsesaftale mellem anklagemyndigheden og en af de tiltalte betinget af de øvrige tiltaltes samtykke, alene i det tilfælde, hvor en sådan aftale indgås under denne sags retslige fase.
48
Således som det fremgår af artikel 1 i direktiv 2012/13, fastsætter dette direktiv, der er vedtaget på grundlag af artikel 82, stk. 2, TEUF, fælles minimumsstandarder for information til personer, der er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling om disse personers rettigheder og om tiltalen mod dem. Dette direktiv bygger, som det fremgår af 14. og 41. betragtning hertil, på de rettigheder, der bl.a. er fastsat i chartrets artikel 47 og 48, og har til formål at fremme disse rettigheder.
49
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13 pålægger medlemsstaterne at sikre, at en mistænkt eller tiltalt modtager information straks og i en tilstrækkelig detaljeret form om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen. Artikel 6, stk. 3, præciserer, at medlemsstaterne sikrer, at der, senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en kompetent national domstol, gives detaljeret information om tiltalen, herunder den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den, og om karakteren af den mistænkte eller tiltalte persons påståede deltagelse i udøvelsen af denne strafbare handling.
50
I alle tilfælde, og uanset på hvilket tidspunkt, der gives meddelelse om den detaljerede information om tiltalen i overensstemmelse med artikel 6, stk. 3, skal tiltalte og dennes advokat under overholdelse af kontradiktionsprincippet og princippet om processuel ligestilling af parterne navnlig gives en frist, der er tilstrækkelig til at få kendskab til disse informationer, og være i stand til effektivt at forberede forsvaret, fremføre deres eventuelle bemærkninger og i givet fald fremsætte eventuelle anmodninger, bl.a. om bevisoptagelse, som de har ret til at fremsætte i henhold til national ret (jf. i denne retning dom af 5.6.2018, Kolev m.fl., C-612/15, EU:C:2018:392, præmis 96, og af 21.10.2021, ZX (Berigtigelse af anklageskriftet), C-282/20, EU:C:2021:874, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
51
Det er absolut nødvendigt at meddele den tiltalte detaljerede oplysninger om tiltalen, herunder om den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den strafbare handling i rette tid og på et tidspunkt, der gør det muligt for vedkommende effektivt at forberede sit forsvar, for at sætte vedkommende i stand til at forstå de faktiske omstændigheder den pågældende foreholdes, tilrettelægge sit forsvar i overensstemmelse hermed og i givet fald at bestride skyldsspørgsmålet ved at søge at godtgøre, at et eller flere af gerningsindholdene i den strafbare handling, som er blevet lagt til grund, ikke foreligger, eller i stedet vælge at erklære sig skyldig på en frivillig måde under fuldt kendskab til sagens faktiske omstændigheder, der foreholdes ham, samt til de retsvirkninger, der knytter sig til dette valg (jf. analogt dom af 9.11.2023, BK (Omkvalificering af den strafbare handling), C-175/22, EU:C:2023:844, præmis 40).
52
Der rejses imidlertid ikke tvivl om effektiviteten af retten til at blive informeret om tiltalen på en tilstrækkeligt detaljeret og rettidig måde, således som den er sikret ved artikel 6, stk. 1 og 3, i direktiv 2012/13, hvis godkendelsen fra den kompetente nationale domstol af en tilståelsesaftale, der er indgået mellem en tiltalt og anklagemyndigheden, er underlagt et krav om samtykke fra de øvrige tiltalte, som ikke har erklæret sig skyldige.
53
Selv om kravet om et sådant samtykke under den retslige fase af straffesagen, således som den forelæggende ret har anført, er en konsekvens, som den nationale lovgiver har ønsket, af, at den tiltalte får detaljeret information om den tiltale, der er rejst mod vedkommende, henset til den indvirkning, som disse mere detaljerede oplysninger end dem, der blev meddelt under den forundersøgelsesfasen i en sådan sag, kan have for udøvelsen af de tiltalte, der ikke har anerkendt deres skyld, af deres ret til en retfærdig rettergang og deres ret til forsvar, er det imidlertid ikke godtgjort, at et sådant krav om samtykke gør indgreb i eller hindrer nævnte tiltaltes udøvelse af de rettigheder, der er sikret ved artikel 6, stk. 1 og 3, i direktiv 2012/13, sammenholdt med chartrets artikel 47, første afsnit, og artikel 52, stk. 1.
54
Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1 og 3, i direktiv 2012/13, sammenholdt med chartrets artikel 47, første afsnit, og artikel 52, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, som i en straffesag, der er indledt mod flere tiltalte, gør den retslige godkendelse af en tilståelsesaftale mellem anklagemyndigheden og den ene af de tiltalte betinget af de øvrige tiltaltes samtykke, alene i det tilfælde, hvor en sådan aftale indgås under den retslige fase af denne procedure.
Sagsomkostninger
55
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager, sammenholdt med artikel 47, første afsnit, og artikel 52, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en bestemmelse i national ret, som i en straffesag, der er indledt mod flere tiltalte, gør den retslige godkendelse af en tilståelsesaftale mellem anklagemyndigheden og den ene af de tiltalte betinget af de øvrige tiltaltes samtykke, alene i det tilfælde, hvor en sådan aftale indgås under den retslige fase af denne procedure.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.