62024CJ0445
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
13. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – direktiv (EU) 2015/2302 – pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer – artikel 3, stk. 6 – begrebet »rejsende« – juridisk person, der har indgået en aftale om en pakkerejse for sine medlemmer«
I sag C-445/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Hof van Cassatie (kassationsdomstol, Belgien) ved afgørelse af 3. juni 2024, indgået til Domstolen den 24. juni 2024, i sagen
MS Amlin Insurance SE
mod
(W)onderweg VZW,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Passer, og dommerne D. Gratsias og B. Smulders (refererende dommer),
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
MS Amlin Insurance SE ved advocaten J. Van Bellinghen og B. Vanlerberghe,
–
(W)onderweg VZW ved advocaat Y. Teughels,
–
den belgiske regering ved S. Baeyens, P. Cottin og C. Pochet, som befuldmægtigede,
–
den græske regering ved C. Kokkosi og E.-E. Krompa, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato M.F. Severi,
–
Europa-Kommissionen ved I. Rubene og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, nr. 6), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 af 25. november 2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer samt om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU og om ophævelse af Rådets direktiv 90/314/EØF (EUT 2015, L 326, s. 1).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem MS Amlin Insurance SE, et forsikringsselskab, og (W)onderweg VZW, der er en nonprofitorganisation, som indgik en aftale om en pakkerejse for sine medlemmer med et rejsebureau, der var forsikret hos MS Amlin Insurance, vedrørende sidstnævntes afvisning af at refundere (W)onderweg betalingerne i henhold til rejseaftalen som følge af dette bureaus konkurs.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 90/314/EØF
3
Følgende fremgik af tiende betragtning til Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (EFT 1990, L 158, s. 59):
»[F]orbrugeren bør være omfattet af den i dette direktiv omhandlede beskyttelse, uanset om han er direkte kontraherende part, har fået rejsen overdraget eller tilhører en gruppe, på hvis vegne en anden har indgået en kontrakt om en pakkerejse.«
4
Dette direktivs artikel 2, nr. 4), anførte følgende:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
4)
[f]orbruger: en person, der køber eller erklærer sig villig til at købe en pakkerejse (»hovedkontrahenten«), eller enhver person, i hvis navn hovedkontrahenten forpligter sig til at købe pakkerejsen (»de øvrige modtagere«), eller enhver person, til hvilken hovedkontrahenten eller en af de øvrige modtagere overdrager pakkerejsen (»overtageren«).«
Direktiv 2015/2302/EF
5
1.-3., 7., 25. og 39. betragtning til direktiv 2015/2302 har følgende ordlyd:
»(1)
[Direktiv 90/314] [...] giver forbrugerne en række vigtige rettigheder med hensyn til pakkerejser, særligt med hensyn til krav om oplysninger, de erhvervsdrivendes ansvar for levering af pakkerejsen i overensstemmelse med aftalen og beskyttelse mod en rejsearrangørs eller formidlers insolvens eller konkurs. Det er imidlertid nødvendigt at tilpasse reglerne i lovgivningen til udviklingen på markedet for at gøre dem mere egnede til det indre marked, fjerne visse tvetydigheder og afhjælpe den manglende regulering af visse forhold.
(2)
Turismen spiller en væsentlig rolle i Unionens økonomi, og pakkerejser, pakkeferier og pakketure (»pakkerejser«) udgør en væsentlig andel af rejsemarkedet. Dette marked er undergået væsentlige forandringer siden vedtagelsen af direktiv [90/314]. [...] Nærværende direktiv tager sigte på at tilpasse beskyttelsens omfang til at tage højde for denne udvikling, på at skabe større gennemsigtighed og på at øge retssikkerheden både for de rejsende og for de erhvervsdrivende.
(3)
Efter artikel 169, stk. 1, og artikel 169, stk. 2, litra a), [TEUF] skal Unionen bidrage til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau ved foranstaltninger, som vedtages i henhold til artikel 114 [TEUF].
[...]
(7)
De fleste rejsende, der køber pakkerejser eller sammensatte rejsearrangementer, er forbrugere i EU-forbrugerlovgivningens forstand. Det er dog ikke altid let at udskille forbrugerne fra repræsentanter for små virksomheder eller erhvervsdrivende, der bestiller rejser i tilknytning til deres virksomhed eller erhverv gennem de samme kanaler som forbrugerne. Disse rejsende har ofte behov for et tilsvarende beskyttelsesniveau. Derimod er der virksomheder og organisationer, der arrangerer rejser på grundlag af en generel aftale, der ofte er indgået med henblik på flere rejsearrangementer eller en nærmere bestemt periode, f.eks. med et rejsebureau. Denne type rejsearrangementer kræver ikke det samme beskyttelsesniveau som det, der er tiltænkt forbrugerne. Derfor bør dette direktiv finde anvendelse på forretningsrejsende, herunder udøvere af liberale erhverv, eller selvstændige erhvervsdrivende eller andre fysiske personer, hvis de ikke arrangerer rejser på grundlag af en generel aftale. Med henblik på at undgå en sammenblanding med begrebet »forbruger« som defineret i anden EU-lovgivning bør de personer, der nyder beskyttelse efter dette direktiv, betegnes »rejsende«.
[...]
(25)
Den rejsende bør have alle nødvendige oplysninger inden købet af pakkerejsen, uanset om den sælges ved hjælp af fjernkommunikation, på forretningsstedet eller ved hjælp af andre former for distribution. Ved videregivelsen af disse oplysninger bør den erhvervsdrivende tage hensyn til de særlige behov hos rejsende, som er særlig sårbare på grund af deres alder eller fysiske handicap, når den erhvervsdrivende med rimelighed kunne indse, at der var sådanne behov.
[...]
(39)
Medlemsstaterne bør sikre, at rejsende, der køber en pakkerejse, fuldt ud er beskyttet i tilfælde af, at rejsearrangøren går konkurs eller bliver insolvent. De medlemsstater, hvor rejsearrangørerne er etableret, bør sikre, at de stiller sikkerhed for refusion af alle betalinger, der er foretaget af eller på vegne af rejsende, og, for så vidt som en pakkerejse indbefatter befordring af passagerer, for de rejsendes hjemtransport i tilfælde af rejsearrangørernes konkurs eller insolvens. Dog bør det være muligt at rejsende tilbydes fortsættelse af pakkerejsen. Medlemsstaterne bør fortsat have et skøn med hensyn til, hvordan der arrangeres beskyttelse mod konkurs eller insolvens, men de bør sikre, at beskyttelsen er effektiv. Effektivitet betyder, at beskyttelsen bør blive tilgængelig, så snart rejseydelser som en konsekvens af rejsearrangørens likviditetsproblemer ikke bliver udført, ikke vil blive udført eller kun delvist vil blive udført, eller når tjenesteydere kræver, at de rejsende betaler for dem. Medlemsstaterne bør kunne kræve, at rejsearrangører giver de rejsende en attest, der dokumenterer et direkte krav over for den udbyder, der yder beskyttelse mod konkurs eller insolvens.«
6
Artikel 2 i direktiv 2015/2302 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter følgende:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på pakkerejser, der udbydes til salg eller sælges af erhvervsdrivende til rejsende, og på sammensatte rejsearrangementer, der formidles af erhvervsdrivende til rejsende.
2.   Dette direktiv finder ikke anvendelse på:
a)
pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer af en varighed på under 24 timer, medmindre de omfatter indkvartering natten over
b)
pakkerejser, der udbydes, og sammensatte rejsearrangementer, der formidles, lejlighedsvist og på nonprofitbasis, til udelukkende en begrænset gruppe rejsende
c)
pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer, der købes på grundlag af en generel aftale med henblik på forretningsrejser mellem en erhvervsdrivende og en anden fysisk eller juridisk person, der handler som led i sit erhverv, sin virksomhed, sit håndværk eller sin profession.
3.   Dette direktiv berører ikke almindelig national aftaleret såsom reglerne om aftalers gyldighed, indgåelse og virkning, for så vidt som almindelige aftaleretlige aspekter ikke reguleres i dette direktiv.«
7
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Definitioner« bestemmer følgende i nr. 1)-3) og 6)-8):
»I dette direktiv forstås ved:
1)   »rejseydelse«:
a)
passagerbefordring
b)
indkvartering, som ikke er en uløselig del af befordringen af passagerer, og som ikke er for at tage varigt ophold
[...]
2)   »pakkerejse«: en kombination af mindst to forskellige typer rejseydelser med henblik på den samme rejse eller ferie, hvis
a)
ydelserne sammensættes af en enkelt erhvervsdrivende, herunder på foranledning af den rejsende eller i overensstemmelse med dennes udvælgelse, inden der indgås en enkelt aftale om alle ydelserne, eller
[...]
3.   »aftale om en pakkerejse«: en aftale om en samlet pakkerejse [...]
[...]
6)   »rejsende«: enhver person, som søger at indgå en aftale inden for dette direktivs anvendelsesområde, eller som har ret til at rejse på grundlag af en aftale indgået herindenfor
7)   »erhvervsdrivende«: enhver fysisk person eller enhver juridisk person, uanset om der er tale om offentligt eller privat ejerskab, der handler, herunder via en anden person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, som led i sit erhverv, sin virksomhed, sit håndværk eller sin profession i forbindelse med de af dette direktiv omfattede aftaler, og uanset om denne handler i egenskab af rejsearrangør, formidler, erhvervsdrivende, der formidler et sammensat rejsearrangement, eller rejsetjenesteyder
8)   »rejsearrangør«: en erhvervsdrivende, der sammensætter og sælger pakkerejser eller udbyder dem til salg [...]«
8
Det nævnte direktivs artikel 4 med overskriften »Harmoniseringsniveau« bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne må ikke i national ret opretholde eller indføre bestemmelser, der fraviger dem, der er fastsat i dette direktiv, herunder strengere eller lempeligere bestemmelser, for at sikre et andet beskyttelsesniveau for rejsende, medmindre det er fastsat i dette direktiv.«
9
Det samme direktivs artikel 5 med overskriften »Oplysninger forud for aftalens indgåelse« bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at rejsearrangøren og, når pakkerejsen sælges gennem en formidler, også formidleren, inden den rejsende bliver bundet af en aftale om en pakkerejse eller et tilsvarende tilbud, giver den rejsende [...] følgende oplysninger:
a)
rejseydelsernes væsentligste kendetegn:
[...]
viii)
hvorvidt rejsen eller ferien generelt er egnet for bevægelseshæmmede personer, og, på anmodning af den rejsende, præcise oplysninger om rejsens eller feriens egnethed med hensyntagen til den rejsendes behov
[...]«
10
Artikel 12 i direktiv 2015/2302 med overskriften »Opsigelse af aftalen om en pakkerejse og fortrydelsesret inden pakkerejsens begyndelse« fastsætter følgende i stk. 2 og 4:
»2.   [...] den rejsende [har] ret til at opsige aftalen om pakkerejsen inden pakkerejsens begyndelse uden at betale noget opsigelsesgebyr i tilfælde af uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder, der indtræffer på rejsedestinationen eller i umiddelbar nærhed heraf, og som væsentligt berører leveringen af pakkerejsen, eller som i væsentlig grad berører befordringen af passagerer til destinationen. I tilfælde af opsigelse af aftalen om pakkerejsen i henhold til dette stykke har den rejsende ret til fuld refusion af alle betalinger for pakkerejsen, men har ikke ret til yderligere kompensation.
[...]
4.   Rejsearrangøren [...] refunderer alle betalinger, som er foretaget af eller på vegne af den rejsende for pakkerejsen minus et passende opsigelsesgebyr. [...]«
11
Dette direktivs artikel 17 med overskriften »Omfanget og effektiviteten af beskyttelsen mod konkurs eller insolvens« fastsætter følgende i stk. 1, 3 og 5:
» 1.   Medlemsstaterne sikrer, at rejsearrangører, der er etableret på medlemsstatens område, stiller garanti for, at alle betalinger foretaget af eller på vegne af rejsende refunderes, i det omfang de relevante ydelser ikke leveres som følge af rejsearrangørens konkurs eller insolvens. Hvis befordring af passagerer er omfattet af aftalen om en pakkerejse, stiller rejsearrangørerne også sikkerhed for de rejsendes hjemtransport. Fortsættelse af pakkerejsen kan tilbydes.
[...]
3.   En rejsearrangørs beskyttelse mod konkurs eller insolvens skal gælde rejsende uanset deres opholds- eller afrejsested eller det sted, hvor pakkerejsen er solgt, og uanset i hvilken medlemsstat enheden med ansvar for beskyttelse mod konkurs eller insolvens er beliggende.
[...]
5.   Rejseydelser, der endnu ikke er leveret, refunderes hurtigst muligt på anmodning af den rejsende.«
12
Det nævnte direktivs artikel 23 med overskriften »Direktivets ufravigelige karakter« lyder som følger i stk. 2:
»Rejsende kan ikke give afkald på de rettigheder, der tilkommer dem i henhold til de nationale foranstaltninger, der gennemfører dette direktiv.«
Belgisk ret
13
I henhold til artikel 2, nr. 6, i Wet betreffende de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (lov om salg af pakkerejser, sammensatte rejsearrangementer og rejseydelser) af 21. november 2017 (Belgisch Staatsblad af 1.12.2017, s. 106673) (herefter »lov om pakkerejser«) forstås ved »rejsende« enhver person, som søger at indgå en aftale inden for denne lovs anvendelsesområde, eller som har ret til at rejse på grundlag af en sådan allerede indgået aftale.
14
I henhold til artikel 4 i lov om pakkerejser finder denne lov for det første ikke anvendelse på pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer af en varighed på under 24 timer, medmindre de omfatter indkvartering natten over, for det andet på pakkerejser, der udbydes, og sammensatte rejsearrangementer, der formidles, lejlighedsvist og på nonprofitbasis, til udelukkende en begrænset gruppe rejsende, samt for det tredje pakkerejser, sammensatte rejsearrangementer og særskilt solgte rejsearrangementer, der købes på grundlag af en generel aftale med henblik på forretningsrejser mellem en erhvervsdrivende og en anden fysisk eller juridisk person, der handler som led i sit erhverv, sin virksomhed, sit håndværk eller sin profession.
15
Artikel 2, nr. 3, i Koninklijk besluit betreffende de bescherming tegen insolventie bij de verkoop van pakketreizen, gekoppelde reisarrangementen en reisdiensten (kongelig anordning om insolvensbeskyttelse ved salg af pakkerejser, sammensatte rejsearrangementer og rejseydelser) af 29. maj 2018 (Belgisch Staatsblad af 11.6.2018, s. 48438) fastsætter, at der med henblik på anvendelsen af denne anordning ved »den begunstigede« forstås enhver rejsende som omhandlet i artikel 2, nr. 6, i lov om pakkerejser, til hvis fordel de forsikringsydelser, der er omhandlet i denne anordnings kapitel 4, er fastsat.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
16
(W)onderweg er en nonprofitorganisation, der støtter personer med autismespektrumforstyrrelser fra lavindkomstfamilier.
17
Den 18. januar 2020 indgik (W)onderweg for nogle af sine medlemmer en såkaldt »citytrip«-rejseaftale til Lyon (Frankrig), inklusive togbilletter og hotelophold. Rejsen skulle efter planen foretages i perioden mellem den 21. og den 24. april 2020 (W)onderweg betalte et beløb på 9165,14 EUR for den omhandlede pakkerejse.
18
Den 16. marts 2020 anmodede (W)onderweg, henset til påbegyndelsen af nedlukningsforanstaltningerne i forbindelse med covid-19-pandemien, rejsebureauet om at udskyde den nævnte rejse til september 2020 til den samme pris og med det samme hotel.
19
Da en sådan udskydelse viste sig at være umulig, forhørte (W)onderweg sig hos dette rejsebureau om, hvorvidt rejsen kunne udskydes med et år, dvs. til den 20. april 2021. I forbindelse med disse forhandlinger blev også en kompensation i form af et tilgodebevis til (W)onderweg diskuteret, der var gyldig i et år, idet en refusion af de betalinger, som sidstnævnte havde foretaget, ifølge det nævnte bureau principielt først var mulig efter udløbet af gyldigheden af et sådant tilgodebevis.
20
Den 7. september 2020 opfordrede (W)onderweg rejsebureauet til at refundere det beløb, der var betalt for aftalen om pakkerejsen.
21
Da dette bureau blev erklæret konkurs den 22. september 2020, fremsatte (W)onderweg krav om godtgørelse til MS Amlin Insurance, det nævnte rejsebureaus forsikringsselskab i relation til de med insolvens forbundne risici.
22
Efter at MS Amlin Insurance havde afvist dette krav, anlagde (W)onderweg sag ved rechtbank van eerste aanleg Antwerpen, afdeling Antwerpen (retten i første instans i Antwerpen, afdeling Antwerpen, Belgien) med påstand om, at dette forsikringsselskab blev tilpligtet at refundere (W)onderweg det beløb, der var betalt for rejsen, som følge af manglende opfyldelse af rejseaftalen.
23
Denne ret frifandt sagsøgte med den begrundelse, at rejsen allerede var blevet aflyst, før rejsearrangøren var erklæret insolvent.
24
Efter appel iværksat af (W)onderweg gav Hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen, Belgien) denne medhold og pålagde MS Amlin Insurance at betale et beløb på 9165,14 EUR med tillæg af renter og omkostninger.
25
MS Amlin Insurance har iværksat kassationsanke ved Hof van Cassatie (kassationsdomstol, Belgien), som er den forelæggende ret.
26
MS Amlin Insurance har i denne henseende gjort gældende, at i modsætning til hvad hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen) fastslog, kan (W)onderweg hverken anses for at være en rejsende som omhandlet i den nationale lovgivning, der gennemfører direktiv 2015/2302, eller udlede rettigheder af denne lovgivning. Det deri definerede begreb »rejsende« omfatter nemlig kun en rejsende i dennes egenskab af fysisk person, dvs. i det foreliggende tilfælde de af (W)onderwegs medlemmer, som (W)onderweg har købt rejsen for, og ikke (W)onderweg selv, som er en juridisk person.
27
Den forelæggende ret har anført, at den således skal vurdere, om en juridisk person, såsom en nonprofitorganisation, der lejlighedsvis køber en pakkerejse af en erhvervsdrivende for sine medlemmer, kan anses for at være en rejsende som omhandlet i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302, idet de retter, der påkender sagens realitet, har lagt til grund, at en juridisk person faktisk kan være omfattet af begrebet »rejsende«.
28
Under disse omstændigheder har Hof van Cassatie (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal begrebet rejsende, som anvendes i […] artikel 3, nr. 6), [i direktiv 2015/2302], fortolkes således, at det også omfatter en juridisk person, såsom en nonprofitorganisation, der lejlighedsvis køber en pakkerejse af en erhvervsdrivende for sine medlemmer?«
Om det præjudicielle spørgsmål
29
Det skal indledningsvis for det første præciseres, at det forelagte spørgsmål hviler på den forudsætning, at den i hovedsagen omhandlede rejseaftale vedrører en pakkerejse som omhandlet i artikel 3, nr. 2), i direktiv 2015/2302, og dermed materielt er omfattet af direktivets anvendelsesområde, således som afgrænset i dette direktivs artikel 2, stk. 1. Selv om den belgiske, den græske og den italienske regering samt Europa-Kommissionen i deres skriftlige indlæg med henblik på at udelukke dette har behandlet den eventuelle relevans af de undtagelser til dette anvendelsesområde, der er fastsat i stk. 2 i nævnte artikel 2, skal det fremhæves, at disse undtagelser ikke er genstand for det forelagte spørgsmål, idet den forelæggende ret i øvrigt har udelukket anvendelsen af den i national ret fastsatte undtagelse til gennemførelse af dette direktivs artikel 2, stk. 2, litra b), vedrørende navnlig pakkerejser, der udbydes »lejlighedsvis« og på nonprofitbasis, til udelukkende en begrænset gruppe rejsende.
30
For det andet fremgår det af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at selv om (W)onderweg har indgået den i hovedsagen omhandlede aftale på sine medlemmers vegne, har den gjort dette i eget navn, idet tvisten i hovedsagen vedrører en ret til refusion, som organisationen selv hævder at have i sin egenskab af »rejsende« som omhandlet i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 i forhold til MS Amlin Insurance i henhold til den nationale lovgivning, der gennemfører dette direktivs artikel 17 om beskyttelse af rejsende mod risikoen for rejsearrangørens insolvens, såsom det i hovedsagen omhandlede rejsebureau, navnlig for så vidt angår refusion af betalinger foretaget for en pakkerejse, når de ydelser, der indgår i pakkerejsen, ikke leveres.
31
På denne baggrund må det fastslås, at den forelæggende ret med sit eneste spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 skal fortolkes således, at en juridisk person, såsom en nonprofitorganisation, der i eget navn, men på visse af sine medlemmers vegne har indgået en aftale om en pakkerejse med en arrangør, er omfattet af begrebet »rejsende« som omhandlet i denne bestemmelse.
32
Ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal der i henhold til fast retspraksis ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af, og eventuelt dens tilblivelseshistorie. Når betydningen af en bestemmelse i EU-retten imidlertid er utvetydig i henhold til selve bestemmelsens ordlyd, kan Domstolen ikke fravige denne betydning (jf. i denne retning dom af 29.7.2024, HDI Global og MS Amlin Insurance, C-771/22 og C-45/23, EU:C:2024:644, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
33
Det skal i denne henseende bemærkes, at i henhold til artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 defineres begrebet »rejsende« som »enhver person, som søger at indgå en aftale inden for dette direktivs anvendelsesområde, eller som har ret til at rejse på grundlag af en aftale indgået herindenfor«.
34
Eftersom denne bestemmelse definerer begrebet »rejsende« uden nogen henvisning til national ret for så vidt angår betydningen af dette begreb, skal bestemmelsen dermed med henblik på anvendelsen af dette direktiv anses for at indeholde et selvstændigt EU-retligt begreb, som skal fortolkes ens på EU’s område (jf. i denne retning dom af 9.1.2016, Wathelet, C-149/15, EU:C:2016:840, præmis 29).
35
Desuden bemærkes, at selv om ordet »rejsende« findes i andre EU-retsakter, findes den særlige definition, der er indført i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302, kun i dette direktiv. Der er således tale om et begreb, der skal fortolkes under hensyntagen til den særlige funktion, som det er tillagt i det nævnte direktiv, og i lyset af de formål, som forfølges med dette (jf. analogt dom af 9.11.2016, Wathelet, C-149/15, EU:C:2016:840, præmis 30).
36
Når dette er sagt, skal det for det første bemærkes, at ordlyden af artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 med henblik på at definere begrebet »rejsende« henviser til »enhver person«, der befinder sig i det ene eller det andet af de to tilfælde, der er anført i nærværende doms præmis 33.
37
Det skal bemærkes, at denne ordlyd ikke foretager nogen sondring mellem fysiske og juridiske personer, og dette navnlig til forskel fra definitionen af begrebet »erhvervsdrivende« i dette direktivs artikel 3, nr. 7), hvorefter »enhver fysisk eller juridisk person« kan være omfattet af dette begreb, og fra den definition, der generelt anvendes i EU-retten af begrebet »forbruger«, idet dette begreb principielt udtrykkeligt er begrænset til fysiske personer (jf. i denne retning dom af 2.4.2020, Condominio di Milano, via Meda, C-329/19, EU:C:2020:263, præmis 24 og 25 og den deri nævnte retspraksis).
38
Det skal i øvrigt fastslås, at for at være omfattet af begrebet »rejsende« som omhandlet i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 skal den pågældende person henhøre under enten den ene eller den anden af de to kategorier, der er omhandlet i denne bestemmelse, dvs. som enten »søge[r] at indgå en aftale [om en pakkerejse]«, eller som har »ret til at rejse« på grundlag af en sådan aftale. Selv om en juridisk person således ganske vist ikke kan rejse på grundlag af en sådan aftale, kan vedkommende derimod søge at indgå en aftale på vegne af en eller flere fysiske personer, der gennemfører den i denne aftale omhandlede rejse.
39
Det følger heraf, at selv om ordlyden af artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 klart kan fortolkes således, at den omfatter juridiske personer i begrebet »rejsende« som omhandlet i denne bestemmelse, dvs. når de »søge[r] at indgå en aftale [om en pakkerejse]«, gør den det ikke uden videre muligt at forkaste en strengere fortolkning, hvorefter dette begreb udelukkende omfatter fysiske personer, som faktisk er de eneste, der kan rejse på grundlag af en sådan aftale.
40
Det er således for det andet nødvendigt at undersøge den sammenhæng, som artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 indgår i.
41
Det fremgår i denne forbindelse af syvende betragtning til dette direktiv, at det tilsigter at beskytte ikke blot forbrugere, men også personer, »der bestiller rejser i tilknytning til deres virksomhed eller erhverv gennem de samme kanaler som forbrugerne«, idet denne kategori af personer kan omfatte »forretningsrejsende, herunder udøvere af liberale erhverv, eller selvstændige erhvervsdrivende eller andre fysiske personer«. »Med henblik på at undgå en sammenblanding med begrebet »forbruger« som defineret i anden EU-lovgivning« har begrebet »rejsende« således afløst begrebet »forbruger« i artikel 2, nr. 4), i direktiv 90/314, der er blevet ophævet og erstattet af direktiv 2015/2302.
42
Denne syvende betragtning siger imidlertid intet om, hvorvidt en sådan afløsning indebærer, at begrebet »rejsende« ud over andre fysiske personer end forbrugere ligeledes omfatter juridiske personer.
43
Adskillige bestemmelser i direktiv 2015/2302 omhandler tillige tilfælde, hvor den rejsende anses for at være en fysisk person. Det er f.eks. tilfældet med dette direktivs artikel 5, stk. 1, litra a), nr. viii), som vedrører rejsearrangørens forpligtelse til, inden den rejsende bliver bundet af en aftale om en pakkerejse, navnlig at give den rejsende præcise oplysninger om rejsens egnethed »med hensyntagen til den rejsendes behov«, idet 25. betragtning til det nævnte direktiv i denne henseende præciserer, at den erhvervsdrivende i denne forbindelse bør »tage hensyn til de særlige behov hos rejsende, som er særlig sårbare på grund af deres alder eller fysiske handicap, når den erhvervsdrivende med rimelighed kunne indse, at der var sådanne behov«.
44
Det skal imidlertid fremhæves, at sådanne forhold i den sammenhæng, hvori artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 indgår, blot bekræfter, at fysiske personer naturligvis kan være omfattet af begrebet »rejsende« som omhandlet i denne bestemmelse, bl.a. når de søger at indgå en aftale om en pakkerejse, uden at juridiske personer, der befinder sig i samme situation, dog er udelukket herfra.
45
Det kan endvidere udledes af dette direktivs artikel 2, stk. 2, litra c), som udelukker bl.a. pakkerejser, der købes på grundlag af en generel aftale med henblik på forretningsrejser mellem en erhvervsdrivende og en anden fysisk eller »juridisk person« i erhvervsmæssig henseende, fra direktivets anvendelsesområde, at pakkerejser, der købes af juridiske personer, principielt er omfattet af dette anvendelsesområde.
46
En sådan fortolkning bekræftes for det tredje af formålene med direktiv 2015/2302, der, som det fremgår af dette direktivs artikel 1, sammenholdt med første og tredje betragtning hertil, både har til formål at fjerne visse tvetydigheder, afhjælpe den manglende regulering af visse forhold og tilpasse omfanget af den beskyttelse, som direktiv 90/314 giver de rejsende med henblik på tage hensyn til udviklingen på markedet, og at bidrage til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, således som det kræves i henhold til artikel 169 TEUF. Direktiv 2015/2302 bidrager således til at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i Unionens politik på pakkerejseområdet i overensstemmelse med artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (dom af 29.7.2024, HDI Global og MS Amlin Insurance, C-771/22 og C-45/23, EU:C:2024:644, præmis 74).
47
I denne henseende skal der for det første, henset til disse formål og den omstændighed, at de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 2015/2302, er præceptive, således som det fremgår af direktivets artikel 23, stk. 2, foretrækkes en bred fortolkning af begrebet »rejsende« som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 3, nr. 6), for at sikre direktivets effektive virkning (jf. analogt dom af 24.10.2024, Zabitoń, C-347/23, EU:C:2024:919, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
48
For det andet ville en fortolkning af begrebet »rejsende« som omhandlet i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302, der udelukker en juridisk person, der søger at indgå en aftale om en pakkerejse i eget navn, men på vegne af en eller flere fysiske personer, nødvendigvis føre til en svækkelse af beskyttelsesniveauet for disse fysiske personer, som ofte er forbrugere, i forhold til situationen, hvor den pågældende juridiske person anerkendes som »rejsende«, og dette så meget desto mere når denne person, som i det foreliggende tilfælde, er en nonprofitorganisation, der handler til fordel for nogle af sine medlemmer, som kan anses for at være sårbare personer.
49
Såfremt den juridiske person ikke skulle kunne anses for at være en »rejsende«, ville denne person i et sådant tilfælde, uanset om den a priori er rejsearrangørens eneste medkontrahent for så vidt angår den indgåede aftale om en pakkerejse, nemlig ikke – i eget navn, men til fordel for de fysiske personer, på hvis vegne denne aftale er blevet indgået – kunne påberåbe sig de rettigheder, som den pågældende ellers ville kunne udlede af direktiv 2015/2302, herunder den i direktivets artikel 17 omhandlede ret. Disse fysiske personer ville således selv, hver især for så vidt som det berører dem individuelt, og selv om de ikke er parter i denne kontrakt, skulle gøre deres rettigheder gældende ved de nationale retter.
50
Selv om de nævnte fysiske personer i denne sammenhæng ganske vist ville have mulighed for eventuelt at give den pågældende juridiske person tilladelse til at repræsentere dem ved domstolene i denne henseende, ville behovet for at iværksætte sådanne skridt ikke gøre udøvelsen af de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 2015/2302, mindre vanskelig, og ville derfor ikke være egnet til at bidrage til at opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, men snarere til at skade et sådant formål.
51
For det tredje ville en fortolkning af begrebet »rejsende«, der ikke omfatter juridiske personer såsom nonprofitorganisationer, ligeledes bevirke, at der skabes et retligt tomrum, for så vidt som der i så fald kan foreligge en aftale om en pakkerejse, der er gyldigt indgået af en juridisk person, uden at denne sidstnævnte dog kan udøve rettighederne forbundet med denne aftale, således som de er tillagt ved direktiv 2015/2302. En fortolkning af begrebet »rejsende«, der fører til dette resultat, ville således være i strid med det formål, der er nævnt i nærværende doms præmis 46, og som navnlig består i at afhjælpe den manglende regulering af visse forhold.
52
Hertil kommer for det fjerde, som anført i nærværende doms præmis 35, at der skal tages hensyn til den særlige funktion, som begrebet »rejsende« er tillagt i det nævnte direktiv.
53
Som det også følger af nævnte syvende betragtning til direktiv 2015/2302, der er nævnt i nærværende doms præmis 41, fremgår det nemlig, at hensigten med begrebet »rejsende«, når der foreligger en pakkerejse, som er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde, således som dette er afgrænset i direktivets artikel 2, ikke specifikt er at udelukke visse personer fra den beskyttelse, som dette direktiv giver, på grundlag af et funktionelt kriterium, der navnlig vedrører den egenskab, hvori disse personer har købt denne pakkerejse, eller deres retlige karakter, men at fastlægge rammerne for, hvilke personer der kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af det nævnte direktiv, alene ud fra den forbindelse, som de har til kontrakterne vedrørende en sådan pakkerejse, dvs. enten at de ønsker at indgå sådanne kontrakter, eller at de har ret til at rejse på grundlag af allerede indgåede kontrakter.
54
De formål, der forfølges med direktiv 2015/2302, og den særlige funktion, som begrebet »rejsende« som omhandlet i direktivets artikel 3, nr. 6), opfylder inden for rammerne af dette direktiv, kræver derfor, at der anlægges en fortolkning af dette begreb, hvorefter det ligeledes omfatter juridiske personer, der i eget navn, men på visse fysiske personers vegne, søger at indgå en aftale om en pakkerejse, der er omfattet af det nævnte direktivs anvendelsesområde.
55
Endelig skal det i lighed med det af Kommissionen anførte præciseres, at en person, hvad enten der er tale om en fysisk eller juridisk person, der ønsker at indgå en aftale om en pakkerejse, og derfor i denne egenskab skal anses for at være rejsende som omhandlet i artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302, bevarer denne egenskab, når den pågældende har indgået aftalen. Det kan nemlig ikke tillades, at en person, der søger at indgå en sådan aftale til fordel for andre, mister sin egenskab af rejsende efter aftalens indgåelse alene af den grund, at vedkommende ikke selv har ret til at rejse på grundlag af denne aftale, idet den beskyttelse, som dette direktiv tilsigter at give vedkommende, i praksis i så fald ville blive ophævet.
56
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, nr. 6), i direktiv 2015/2302 skal fortolkes således, at en juridisk person, såsom en nonprofitorganisation, der i eget navn, men på visse af sine medlemmers vegne har indgået en aftale om en pakkerejse med en arrangør, er omfattet af begrebet »rejsende« som omhandlet i denne bestemmelse.
Sagsomkostninger
57
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 3, nr. 6), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 af 25. november 2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer samt om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU og om ophævelse af Rådets direktiv 90/314/EØF
skal fortolkes således, at
en juridisk person, såsom en nonprofitorganisation, der i eget navn, men på visse af sine medlemmers vegne har indgået en aftale om en pakkerejse med en arrangør, er omfattet af begrebet »rejsende« som omhandlet i denne bestemmelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.