61994TO0330_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-330/94,
Salt Union Ltd, Cheshire (Det Forenede Kongerige), ved Solicitors Jonathan Scott og Craig Pouncey og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Georges Baden, 8, boulevard Royal,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Nicholas Khan og Jean-Paul Keppenne, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende en paastand dels om annullation af beslutningen i Kommissionens skrivelse af 5. august 1994, hvorved det meddeltes sagsoegeren, at Kommissionen ikke havde fundet grund til at foreslaa passende foranstaltninger i EF-traktatens artikel 93, stk. 1' s forstand med hensyn til den nederlandske regionalstoetteordning "Subsidieregeling regionale investeringsprojecten 1991", dels om, at Faellesskabet tilpligtes at erstatte den skade, sagsoegeren mener at have lidt som foelge af beslutningen,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Tredje Udvidede Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C.P. Briët, og dommerne B. Vesterdorf, K. Lenaerts, P. Lindh og A. Potocki,
justitssekretaer: H. Jung,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. oktober 1994 har Salt Union Ltd (herefter "Salt Union") anlagt sag med paastand dels om annullation af den beslutning, som er indeholdt i Kommissionens skrivelse af 5. august 1994, hvorved Kommissionen meddelte sagsoegeren, at den ikke havde fundet grund til at foreslaa passende foranstaltninger i EF-traktatens (herefter "traktaten") artikel 93, stk. 1' s forstand med hensyn til den nederlandske regionalstoetteordning "Subsidieregeling regionale investeringsprojecten 1991", dels om, at Faellesskabet tilpligtes at erstatte den skade, sagsoegeren mener at have lidt som foelge af beslutningen.
2 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 19. januar 1995 har Kommissionen fremsat en formalitetsindsigelse i medfoer af procesreglementets artikel 114, stk. 1. Ved kendelse af 13. juli 1995 har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) henskudt formalitetsindsigelsen til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet i medfoer af procesreglementets artikel 114, stk. 4.
3 Frima BV (herefter "Frima") og Verein Deutsche Salzindustrie eV (herefter "VDS") har anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen.
4 Begaeringerne om intervention er fremsat i medfoer af artikel 37 i EF-statutten for Domstolen (herefter "statutten"), der finder anvendelse paa rettergangsmaaden ved Retten i henhold til statuttens artikel 46, stk. 1. De opfylder kravene i procesreglementets artikel 115 og er forkyndt for parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 116, stk. 1.
5 Afdelingsformanden har henskudt afgoerelsen om begaeringerne om intervention til Retten (Tredje Udvidede Afdeling) i henhold til procesreglementets artikel 116, stk. 1.
Frima' s begaering om intervention
6 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 22. marts 1995 har Frima, Haag (Nederlandene), ved advokat Tom Ottervanger, Rotterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Zeyen Beghin Feider, Loeff Claeys Verbeke, 67, rue Ermesinde, anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for Kommissionens paastande.
7 Frima har til stoette for sin begaering om intervention anfoert, at der med sagen indirekte rejses tvivl om gyldigheden af den stoette paa 12,5 mio. HFL, som den nederlandske regering i henhold til den omhandlede regionalstoetteordning har ydet selskabet til opfoerelsen af et nyt saltudvindingsanlaeg i Harlingen i provinsen Friesland (Nederlandene). Salt Union' s annullationssoegsmaal kan derfor paavirke Frima' s situation vaesentligt, idet selskabet vil kunne miste hele eller en del af den stoette, det har modtaget fra de nederlandske myndigheder.
8 Ved skrivelse af 10. april 1995 har Salt Union tilkendegivet, at selskabet ikke har nogen bemaerkninger til Frima' s begaering om intervention.
9 Ved skrivelse af 10. april 1995 har Kommissionen gjort gaeldende, at det boer tillades Frima at intervenere, da selskabet har modtaget stoette i henhold til den ordning, med hensyn til hvilken det blev afvist at traeffe passende foranstaltninger, og saaledes har godtgjort at have en berettiget interesse i sagens afgoerelse. Kommissionen har desuden henvist til, at Frima har faaet tilladelse til at intervenere i sag T-154/94, Comité des salines de France og Compagnie des salins du Midi et des salines de l' Est mod Kommissionen, som vedroerer den samme stoette til Frima (Rettens kendelse af 10.2.1995, ikke trykt i Samling af Afgoerelser).
10 Det bemaerkes, at i henhold til statuttens artikel 37 skal en person for at kunne faa tilladelse til at intervenere i en sag for Retten godtgoere at have en berettiget interesse i afgoerelsen af sagen. Ifoelge retspraksis har modtageren af en statsstoette en saadan berettiget interesse i afgoerelsen af en sag vedroerende denne stoette (jf. f.eks. Rettens kendelse af 1.7.1993, sag T-17/93, Matra Hachette mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 19 og 20, og kendelsen i sagen Comité des salines de France og Compagnie des salins du Midi et des salines de l' Est mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 9).
11 Frima har modtaget en stoette i henhold til den nederlandske regionalstoetteordning, som er genstand for den anfaegtede beslutning. Det boer derfor tillades Frima at intervenere i sagen til stoette for Kommissionens paastande.
VDS' begaering om intervention
12 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 31. marts 1995 har VDS, Bonn (Tyskland), ved advokat Thomas Jestaedt, Duesseldorf, og advokaterne Walter Klosterfelde og Karsten Metzlaff, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Philippe Dupont, 8-10, rue Mathias Hardt, anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for Salt Union' s paastande.
13 VDS har til stoette for sin begaering om intervention for det foerste anfoert, at den er en forening af alle tyske saltproducenter. Den har dernaest gjort gaeldende, at den har en berettiget interesse i afgoerelsen af sagen, da den stoette, der er ydet Frima i henhold til den nederlandske regionalstoetteordning, skaber en yderligere kapacitet paa et marked, som ifoelge foreningen allerede er praeget af betydelig overkapacitet. Eftersom Frima ikke vil kunne saelge alt det udvundne salt i Nederlandene, vil selskabet sandsynligvis eksportere en del heraf til Tyskland, hvorfor de tyske saltproducenters interesser er beroert.
14 Salt Union har ikke fremsat bemaerkninger til VDS' begaering om tilladelse til at intervenere i sagen.
15 Ved skrivelse af 24. april 1995 har Kommissionen for det foerste anfoert, at VDS, saafremt det tillades foreningen at intervenere i sagen, "i det hele vil stoette de paastande, sagsoegeren har nedlagt i sin staevning af 13. oktober 1994". Kommissionen har dernaest anfoert, at da VDS' medlemmer synes at vaere konkurrenter til Frima, boer det tillades VDS at intervenere, for saa vidt som foreningen stoetter Salt Union' s paastand om annullation af den beslutning, der er indeholdt i skrivelsen af 5. august 1994. Kommissionen har derimod under henvisning til Domstolens kendelse af 12. april 1978 i sagerne Amylum m.fl. mod Raadet og Kommissionen (forenede sager 116/77, 124/77 og 143/77, Sml. s. 893) anfoert, at begaeringen om intervention ikke boer tages til foelge, for saa vidt som VDS stoetter Salt Union' s paastand om, at Faellesskabet tilpligtes at erstatte den skade, selskabet mener at have lidt. Ifoelge Kommissionen kan VDS ikke have nogen interesse i, at Salt Union opnaar, at Retten kender Kommissionen ansvarlig for den skade, selskabet har lidt.
16 Indledningsvis bemaerkes, at det under alle omstaendigheder ikke kan tillades VDS at intervenere, for saa vidt som foreningen oensker at intervenere til stoette for Salt Union' s paastand nedlagt i medfoer af traktatens artikel 215 om erstatning af den skade, selskabet mener at have lidt. Som Kommissionen med rette har anfoert, kan VDS nemlig ikke haevde, at foreningen har en selvstaendig og direkte interesse i, at denne paastand tages til foelge (kendelsen i sagerne Amylum m.fl. mod Raadet og Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 9, Rettens kendelse af 14.7.1995, sag T-521/93, Atlanta m.fl. mod Raadet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 12, og af 17.7.1995, sag T-516/93, Pacific Fruit Company mod Raadet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 12).
17 For saa vidt som VDS oensker at intervenere til stoette for Salt Union' s paastand nedlagt i medfoer af traktatens artikel 173 om annullation af den beslutning, der er indeholdt i skrivelsen af 5. august 1994, bemaerkes, at det foelger af Domstolens og Rettens faste praksis, at en virksomhed, der konkurrerer med modtageren af en statsstoette, har en berettiget interesse i afgoerelsen af en sag vedroerende den paagaeldende stoette (jf. f.eks. Domstolens kendelse af 26.11.1991, sag C-100/91, Italgrani mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 10, og kendelsen i sagen Comité des salines de France og Compagnie des salins du Midi et des salines de l' Est mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 15). VDS har godtgjort, at foreningens medlemmer, som er tyske saltproducenter, konkurrerer med Frima.
18 Det fremgaar ligeledes af Domstolens og Rettens faste praksis, at en forenings interesse i at intervenere i en sag ved Faellesskabets retsinstanser bl.a. skal vurderes ud fra foreningens vedtaegter (jf. f.eks. Domstolens kendelse af 11.12.1973, forenede sager 41/73, 43/73-48/73, 50/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Générale sucrière m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1465, praemis 5, Rettens kendelse af 8.12.1993, sag T-87/92, Kruidvat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1369, praemis 12, og kendelsen i sagen Comité des salines de France og Compagnie des salins du Midi et des salines de l' Est mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 22).
19 I henhold til § 1, stk. 2, i VDS' vedtaegter har foreningen bl.a. til formaal at "fremme den tyske saltindustri og medlemmernes faelles faglige interesser". I samme paragraf hedder det, at VDS i dette oejemed bl.a. skal "d) bekaempe illoyal konkurrence" og "e) varetage saltindustriens interesser over for myndigheder og organisationer".
20 I betragtning af, at foreningens medlemmer er konkurrenter til Frima, og paa baggrund af vedtaegterne findes VDS at have en tilstraekkelig berettiget interesse i afgoerelsen af denne sag. Det boer derfor tillades foreningen at intervenere til stoette for Salt Union' s paastand nedlagt i medfoer af traktatens artikel 173.
Begaeringerne om fravigelse af reglerne om sprog
21 Frima og VDS har anmodet om tilladelse til at anvende henholdsvis nederlandsk og tysk under den mundtlige forhandling.
22 I sin skrivelse af 10. april 1995 har Salt Union tilkendegivet, at selskabet ikke har nogen bemaerkninger til Frima' s begaering om tilladelse til at anvende nederlandsk under den mundtlige forhandling. Salt Union har slet ikke omtalt VDS' begaering om at maatte anvende tysk.
23 Hvad angaar Frima' s begaering har Kommissionen i sin skrivelse af 10. april 1995 henvist til, at det fremgaar af Rettens kendelse af 13. maj 1993 i sagen Ladbroke Racing mod Kommissionen (sag T-74/92, Sml. II, s. 535, praemis 14), at en begaering om tilladelse til at anvende et andet sprog end processproget skal vaere ledsaget af en saerlig og udfoerlig begrundelse. Da der i Frima' s begaering ikke er angivet nogen saerlige grunde til, at det boer tillades selskabet at anvende nederlandsk under den mundtlige forhandling, er begaeringen efter Kommissionens opfattelse ufuldstaendig, hvorfor den ikke boer tages til foelge.
24 I sin skrivelse af 24. april 1995 har Kommissionen anfoert, at VDS' s begaering heller ikke er behoerigt begrundet. Eftersom begaeringen kun vedroerer den mundtlige behandling, har Kommissionen imidlertid undladt at fremkomme med saerlige bemaerkninger, idet den helt har overladt spoergsmaalet til Rettens skoen.
25 Det bemaerkes, at det i henhold til procesreglementets artikel 35, stk. 3, fjerde afsnit, kun er medlemsstaterne, der som intervenienter er fritaget for kravet om anvendelse af det processprog, som sagsoegeren vaelger i medfoer af procesreglementets artikel 35, stk. 2, foerste punktum. Retten kan imidlertid i henhold til procesreglementets artikel 35, stk. 2, litra b), efter anmodning fra en af parterne, og efter at den anden part er blevet hoert, tillade, at et andet af de i artikel 35, stk. 1, naevnte sprog helt eller delvis anvendes som processprog.
26 Det kan i medfoer af disse bestemmelser tillades en intervenient at anvende et andet sprog end processproget efter eget valg, saafremt det paagaeldende sprog er blandt de i procesreglementets artikel 35, stk. 1, naevnte, og saafremt retsforhandlingerne ikke derved forsinkes, og der ikke paa anden maade goeres indgreb i sagens oprindelige parters processuelle rettigheder. Hvis begaeringen om fravigelse af reglerne om sprog kun gaelder den mundtlige forhandling, boer disse kriterier anvendes mindre restriktivt, medmindre de oprindelige parter har berettigede indvendinger.
27 Det er i det foreliggende tilfaelde paa ingen maade godtgjort, at den af intervenienterne begaerede fravigelse vil kunne forsinke retsforhandlingerne eller goere indgreb i sagens oprindelige parters processuelle rettigheder.
28 Frima' s og VDS' begaeringer om tilladelse til at anvende henholdsvis nederlandsk og tysk under den mundtlige forhandling boer derfor tages til foelge.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling)
1) Det tillades Frima BV at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.
2) Det tillades Verein Deutsche Salzindustrie eV at intervenere til stoette for Salt Union' s paastand nedlagt i medfoer af traktatens artikel 173.
3) Der fastsaettes en frist for intervenienterne til skriftligt at fremfoere de anbringender, de goer gaeldende til stoette for deres paastande.
4) Begaeringerne fra Frima BV og Verein Deutsche Salzindustrie eV om tilladelse til at anvende henholdsvis nederlandsk og tysk under den mundtlige forhandling tages til foelge.
5) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 17. november 1995.