62023CJ0352
DOMSTOLENS DOM (Niende Afdeling)
12. september 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – asyl- og indvandringspolitik – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – anvendelsesområde – artikel 1, 4 og 7 – direktiv 2011/95/EU – anvendelsesområde – artikel 2 og 3 – national beskyttelse af humanitære hensyn – direktiv 2008/115/EF – artikel 14 – umuligt at gennemføre en udsendelse – dokumentation – rettigheder for en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold i tilfælde af udsættelse af udsendelsen – direktiv 2013/33/EU – anvendelsesområde – materielle modtagelsesforhold«
I sag C-352/23 [Changu] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien) ved afgørelse af 29. maj 2023, indgået til Domstolen den 7. juni 2023, i sagen
LF
mod
Zamestnik-predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
har
DOMSTOLEN (Niende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Spineanu-Matei, formanden for Fjerde Afdeling, C. Lycourgos (refererende dommer), som fungerende dommer i Niende Afdeling, og dommer S. Rodin,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
LF ved advokati V.B. Ilareva og K. Stoyanov,
–
Europa-Kommissionen ved A. Azéma, J. Hottiaux, A. Katsimerou og E. Rousseva, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, 4 og 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), af artikel 2, litra h), og artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9) samt artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag mellem LF og Darzhavna agentsia za bezhantsite (det nationale agentur for flygtninge, Bulgarien) (herefter »DAB«) om prøvelse af en afgørelse om afslag på at tildele ham flygtningestatus og »humanitær status«.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2008/115
3
Følgende fremgår af 12. betragtning til direktiv 2008/115:
»Der bør træffes foranstaltninger for så vidt angår tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, som endnu ikke kan udsendes. Deres grundlæggende fornødenheder bør defineres i overensstemmelse med national lovgivning. For at kunne dokumentere deres særlige situation i tilfælde af administrativ kontrol bør disse personer forsynes med skriftlig bekræftelse af deres situation. Medlemsstaterne bør have vide skønsbeføjelser med hensyn til den skriftlige bekræftelses udformning og format og bør også kunne indføje den i afgørelser vedrørende tilbagesendelse, der vedtages i henhold til dette direktiv.«
4
Direktivets artikel 2, stk. 2, fastsætter:
»Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende dette direktiv på tredjelandsstatsborgere, som:
a)
er genstand for nægtelse af indrejse i medfør af artikel 13 i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks) (EUT 2006, L 105, s. 1)], eller som pågribes eller standses af de kompetente myndigheder i forbindelse med ulovlig overskridelse af en medlemsstats ydre grænse ad land-, sø- eller luftvejen, og som ikke efterfølgende har opnået tilladelse eller ret til ophold i den pågældende medlemsstat
b)
er genstand for tilbagesendelse som en strafferetlig sanktion eller som følge af en strafferetlig sanktion i henhold til national ret, eller som er genstand for udleveringsprocedurer.«
5
Nævnte direktivs artikel 6, stk. 4, bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne kan når som helst af menneskelige, humanitære eller andre grunde beslutte at tildele en tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på deres område, en selvstændig opholdstilladelse eller anden tilladelse, som giver ret til ophold. I så fald træffes der ikke afgørelse om tilbagesendelse. Hvis der allerede er truffet afgørelse om tilbagesendelse, ophæves afgørelsen, eller den stilles i bero i den periode, hvor opholdstilladelsen eller en anden tilladelse, som giver ret til ophold, er gyldig.«
6
Samme direktivs artikel 8, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger til at fuldbyrde afgørelsen om tilbagesendelse, hvis der ikke er indrømmet en frist for frivillig udrejse i henhold til artikel 7, stk. 4, eller hvis forpligtelsen til at vende tilbage ikke er blevet opfyldt inden for den frist for frivillig udrejse, som er indrømmet i henhold til artikel 7.
2.   Har medlemsstaten indrømmet en frist for frivillig udrejse i henhold til artikel 7, kan afgørelsen om tilbagesendelse først fuldbyrdes efter fristens udløb, medmindre der inden for denne frist opstår en af de i artikel 7, stk. 4, omhandlede risici.«
7
Artikel 9, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/115 har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne udsætter en udsendelse,
a)
hvis den vil krænke non-refoulement-princippet, eller
b)
så længe der indrømmes suspension i henhold til artikel 13, stk. 2.
2.   Medlemsstaterne kan udsætte en udsendelse i en passende periode under hensyntagen til de særlige forhold i den enkelte sag. Medlemsstaterne tager navnlig hensyn til:
a)
tredjelandsstatsborgerens fysiske tilstand eller psykiske evner
b)
tekniske grunde, såsom manglende transportkapacitet eller mislykket udsendelse som følge af manglende identifikation.«
8
Direktivets artikel 14 bestemmer:
»1.   Med forbehold af den situation, der er omhandlet i artikel 16 og 17, sikrer medlemsstaterne, at der så vidt muligt tages hensyn til følgende principper i forbindelse med tredjelandsstatsborgere inden for den frist for frivillig udrejse, der indrømmes i henhold til artikel 7, og i de perioder, hvor udsendelsen er udsat i henhold til artikel 9:
a)
familiens enhed med familiemedlemmer, der befinder sig på medlemsstaternes område opretholdes
b)
de pågældende sikres akut lægebehandling og absolut nødvendig behandling af sygdom
c)
mindreårige gives adgang til grunduddannelsessystemet afhængigt af varigheden af deres ophold
d)
der tages hensyn til sårbare personers særlige behov.
2.   Medlemsstaterne giver de personer, der er omhandlet i stk. 1, en skriftlig bekræftelse i henhold til national lovgivning på, at fristen for frivillig udrejse er blevet forlænget i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, eller at afgørelsen om tilbagesendelse midlertidigt ikke vil blive fuldbyrdet.«
Direktiv 2011/95
9
Følgende fremgår af 14. og 15. betragtning til direktiv 2011/95:
»(14)
Medlemsstaterne bør have beføjelse til at indføre eller opretholde gunstigere bestemmelser end de i dette direktiv fastsatte standarder for tredjelandsstatsborgere og statsløse, der søger om international beskyttelse i en medlemsstat, når en sådan ansøgning anses for at være begrundet med, at den pågældende enten er flygtning efter […] artikel 1, afsnit A, [i Genèvekonventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling som suppleret ved New York-protokollen af 31. januar 1967] eller er berettiget til subsidiær beskyttelse.
(15)
De tredjelandsstatsborgere og statsløse, som har tilladelse til at forblive på medlemsstaternes område af årsager, der ikke beror på behovet for international beskyttelse, men som skyldes medfølelse eller humanitære hensyn, falder uden for anvendelsesområdet for dette direktiv.«
10
Dette direktivs artikel 2, litra h), skal begrebet »ansøgning om international beskyttelse« forstås som følger:
»en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, når der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, og vedkommende ikke udtrykkeligt anmoder om anden form for beskyttelse, der ikke er omfattet af dette direktiv, og som kan søges særskilt«.
11
Samme direktivs artikel 3 fastsætter:
»Medlemsstaterne kan indføre eller opretholde gunstigere standarder for fastsættelse af, hvem der kan anerkendes som flygtninge eller som personer, der er berettigede til subsidiær beskyttelse, og for fastsættelse af indholdet af international beskyttelse, for så vidt disse standarder er forenelige med dette direktiv.«
Direktiv 2013/32/EU
12
Artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60) er affattet således:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
f)
»besluttende myndighed«: enhver domstolslignende eller administrativ instans i en medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse, og som er kompetent til at træffe afgørelse i første instans i sådanne sager
[...]
q)
»fornyet ansøgning«: en ny ansøgning om international beskyttelse, der indgives, efter at der er truffet endelig afgørelse om en tidligere ansøgning, herunder i tilfælde, hvor ansøgeren udtrykkeligt har trukket sin ansøgning tilbage, og i tilfælde, hvor den besluttende myndighed har afslået ansøgningen, efter at den implicit er blevet trukket tilbage i overensstemmelse med artikel 28, stk. 1.«
13
Direktivets artikel 9, stk. 1, bestemmer:
»Ansøgere har lov til at forblive i medlemsstaten, men kun med henblik på proceduren og indtil den besluttende myndighed har truffet afgørelse efter de procedurer i første instans, der er fastsat i kapitel III. Denne ret til at forblive giver ikke ret til opholdstilladelse.«
14
Dette direktivs artikel 41, stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne kan gøre undtagelse fra retten til at forblive på området, når en person:
a)
har indgivet en første fornyet ansøgning, der ikke behandles yderligere i henhold til artikel 40, stk. 5, udelukkende med det formål at forsinke eller forhindre fuldbyrdelsen af en afgørelse, som ville medføre en nært forestående udsendelse af vedkommende af den pågældende medlemsstat, eller
b)
indgiver en anden fornyet ansøgning i den samme medlemsstat, efter at der er truffet en endelig afgørelse om at afvise en første fornyet ansøgning i henhold til artikel 40, stk. 5, eller efter at der er truffet en endelig afgørelse om at afvise denne ansøgning som grundløs.
Medlemsstaterne kan kun gøre en sådan undtagelse, hvis den besluttende myndighed finder, at en afgørelse om tilbagesendelse ikke vil føre til direkte eller indirekte refoulement i strid med den pågældende medlemsstats internationale forpligtelser og EU-forpligtelser.«
15
Det nævnte direktivs artikel 46, stk. 5 og 6, fastsætter:
»5.   Med forbehold af stk. 6 tillader medlemsstaterne, at ansøgerne forbliver på området, indtil fristen for at udøve retten til et effektivt retsmiddel er udløbet, og, såfremt ansøgeren har udøvet denne ret inden udløbet af fristen, indtil behandlingen af sagen er afsluttet.
6.   I tilfælde af, at der træffes en afgørelse:
a)
om at betragte en ansøgning som åbenbart grundløs i overensstemmelse med artikel 32, stk. 2, eller grundløs efter en undersøgelse i overensstemmelse med artikel 31, stk. 8, undtagen i tilfælde, hvor disse afgørelser er baseret på de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 31, stk. 8, litra h)
[...]
har en domstol eller et domstolslignende organ beføjelse til, enten efter anmodning fra den berørte ansøger eller ex officio, at afgøre, om ansøgeren kan forblive på medlemsstatens område, såfremt udfaldet af en sådan afgørelse er, at ansøgeren fratages retten til at forblive i medlemsstaten, og hvor retten i sådanne tilfælde til at forblive i medlemsstaten, indtil sagen er afgjort, ikke er omhandlet i national ret.«
Direktiv 2013/33
16
Artikel 20, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 96) bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne kan indskrænke eller i ganske særlige og behørigt begrundede tilfælde inddrage materielle modtagelsesforhold, hvis en ansøger:
[...]
c)
har indgivet en fornyet ansøgning som defineret i artikel 2, litra q), i direktiv [2013/32].
[...]
5.   Afgørelser om indskrænkning eller inddragelse af materielle modtagelsesforhold eller om sanktioner som omhandlet i stk. 1-4 træffes individuelt, objektivt og upartisk og skal begrundes. Afgørelser baseres på den pågældende persons særlige situation, specielt med hensyn til personer, der er omfattet af artikel 21, under hensyn til proportionalitetsprincippet. Medlemsstaterne sikrer under alle omstændigheder adgang til lægebehandling i overensstemmelse med artikel 19 og en værdig levestandard for alle ansøgere.«
Bulgarsk ret
Asyl- og flygtningeloven
17
Artikel 8, stk. 1, i Zakon za ubezhichteto i bezhanitsite (asyl- og flygtningeloven, herefter »asyl- og flygtningeloven«) bestemmer:
»Flygtningestatus i Republikken Bulgarien tildeles en udlænding, der som følge af velbegrundet frygt for forfølgelse på grund af race, religion, nationalitet, politisk anskuelse eller tilhørsforhold til en bestemt social gruppe opholder sig uden for sit hjemland, og som af disse grunde ikke kan eller ikke vil søge dette lands beskyttelse eller vende tilbage dertil.«
18
Denne lovs artikel 9 fastsætter:
»1.   Humanitær status tildeles en udlænding, der ikke opfylder betingelserne for tildeling af flygtningestatus, og som ikke kan eller ikke ønsker beskyttelse i sit hjemland, fordi den pågældende kan være udsat for en reel risiko for alvorlig overlast, f.eks.:
1)
dødsstraf eller henrettelse, eller
2)
tortur, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, eller
3)
alvorlig trussel mod en civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af vilkårlig vold i forbindelse med international eller intern væbnet konflikt.
[...]
8.   Der kan også tildeles humanitær status af andre humanitære hensyn og af de grunde, der er anført i konklusionerne fra De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninges Eksekutivkomité.«
Udlændingeloven
19
Artikel 44b i Zakon za chuzhdentsite v Republika Balgaria lov om udlændinge i Republikken Bulgarien, herefter »udlændingeloven«) bestemmer:
»1.   Hvis der ikke er mulighed for omgående udvisning eller tilbagesendelse af en udlænding, eller hvis gennemførelsen af disse foranstaltninger skal udsættes af retlige eller tekniske grunde, suspenderer den myndighed, der har truffet den administrative tvangsforanstaltning, fuldbyrdelsen heraf, indtil hindringerne for fuldbyrdelsen er fjernet.
2.   Hvis det ved udløbet af varigheden af den midlertidige beskyttelse, der er fastsat i [asyl- og flygtningeloven], er umuligt at udvise eller tilbagesende en udlænding, eller hvis gennemførelsen af disse foranstaltninger skal udsættes af sundhedsmæssige eller humanitære hensyn, udsætter den myndighed, der har truffet den administrative tvangsforanstaltning, fuldbyrdelsen heraf, indtil hindringerne for fuldbyrdelsen er fjernet.«
20
Ifølge stk. 1, punkt 16 i tillægsbestemmelserne til udlændingeloven foreligger der »humanitære hensyn«, når nægtelsen af indrejse eller udrejse fra Republikken Bulgariens område for den udenlandske statsborger vil udgøre en alvorlig risiko for vedkommendes helbred eller liv på grund af objektive omstændigheder eller for familiens integritet, eller når hensynet til familiens eller barnets tarv kræver, at den pågældende har tilladelse til at indrejse eller forblive på landets område.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
21
LF er en myndig tredjelandsstatsborger, der har opholdt sig i Bulgarien siden 1996. Han indgav uden held flere ansøgninger om international beskyttelse og fik flere afgørelser om tilbagesendelse, som aldrig er blevet fuldbyrdet.
22
Den 13. april 2021 indgav LF en 11. ansøgning om international beskyttelse, idet han bl.a. gjorde gældende, at han havde tilbragt en stor del af sit liv i Bulgarien, og at han på grund af det juridiske tomrum, der omgav hans ophold i denne medlemsstat, hverken havde haft adgang til en sygeforsikring eller en lægelig opfølgning. Han gjorde endvidere gældende, at hans særligt forringede helbredstilstand havde forhindret ham i at rejse normalt, og at lange rejser kunne bringe hans liv i fare.
23
Ved afgørelse af 29. april 2021 afslog den besluttende myndighed LF’s ansøgning og besluttede, at hans tilbagesendelse til hjemlandet skulle sikres gennem den kompetente nationale myndighed for tilbagesendelse eller Den Internationale Organisation for Migration (IOM).
24
Denne afgørelse blev annulleret ved en dom af 25. november 2021, der var blevet endelig, med den begrundelse dels, at LF havde påberåbt sig princippet om non-refoulement, som ville finde anvendelse på ham, henset til hans indsigelse om dels, at lange rejser ville bringe hans liv i fare, dels at tilsidesættelsen af et sådant princip ville udgøre en grund til tildeling af humanitær status som fastsat i asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 1, nr. 2.
25
Efter denne annullation blev LF’s ansøgning om international beskyttelse registreret den 30. december 2021. LF gav udtryk for sit ønske om at blive indkvarteret i et registrerings- og modtagelsescenter tilhørende DAB, da han ikke var i stand til at opfylde sine basale behov.
26
Den 10. august 2022 vedtog DAB den omtvistede afgørelse, hvorved den afslog at tildele LF flygtningestatus og humanitær status.
27
Denne myndighed var af den opfattelse, at de af LF påberåbte grunde dels ikke godtgjorde en velbegrundet frygt for forfølgelse eller en reel risiko for alvorlig overlast som omhandlet i asyl- og flygtningelovens artikel 8, stk. 1, og artikel 9, stk. 1, dels ikke kunne udgøre grunde til at opnå humanitær status som omhandlet i denne lovs artikel 9, stk. 8. Den nævnte myndighed henviste endvidere til flere straffedomme afsagt mod LF, til støtte for konklusionen om, at han ikke var integreret i det bulgarske samfund, og til det forhold, at han er recidivist. Den nævnte myndighed fandt endelig, at LF’s langvarige ophold i Bulgarien og den manglende mulighed for at vende tilbage til hans hjemland ikke udgjorde et beskyttelsesgrundlag i henhold til asyl- og flygtningeloven, men alene kunne begrunde en ansøgning om administrativ status i henhold til udlændingeloven.
28
LF har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse ved Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien), der er den forelæggende ret.
29
Denne ret er for det første af den opfattelse, at LF ikke opfylder betingelserne for at opnå flygtningestatus i henhold til asyl- og flygtningelovens artikel 8, stk. 1, eller for at opnå humanitær status i henhold til asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 1. Når dette er sagt, er den forelæggende ret af den opfattelse – henset til den betydelige varighed af LF’s ophold i Bulgarien, dvs. over 26 år, hvorunder han ikke har haft noget identitetsdokument og ofte er blevet frataget de nødvendige garantier for at sikre ham et værdigt liv i strid med artikel 14 i direktiv 2008/115 – at hans situation kan sammenlignes med de situationer, der er beskrevet i dom af 19. marts 2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218), og Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219), samt i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 21. januar 2011, M.S.S. mod Belgien og Grækenland (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609).
30
Den forelæggende ret har nærmere bestemt anført, at de bulgarske myndigheder ikke har opfyldt deres forpligtelse i henhold til artikel 8 i direktiv 2008/115 til at udsende LF så hurtigt som muligt.
31
Den forelæggende ret ønsker oplyst – i mangel af en bestemmelse i udlændingeloven, der gør det muligt at indrømme LF en opholdsret af humanitære grunde, og i mangel af en forpligtelse for medlemsstaterne til at indføre en sådan bestemmelse i henhold til artikel 6, stk. 4, i direktiv 2008/115 – om den omstændighed, at de bulgarske myndigheder ikke har anerkendt LF’s særlige situation – hvis det antages, at en sådan manglende anerkendelse udgør en tilsidesættelse af chartrets artikel 1, 4 og 7 – henhører under de »tvingende humanitære hensyn«, som kan begrunde en fortolkning af asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 8, i overensstemmelse med 15. betragtning til og artikel 2, litra h), i direktiv 2011/95.
32
Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, ønsker denne ret endvidere oplyst, om der skal tildeles subsidiær beskyttelse som omhandlet i direktiv 2011/95 på grundlag af asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 8, eller en opholdsret af humanitære grunde som omhandlet i artikel 6, stk. 4, i direktiv 2008/115.
33
For det andet har den forelæggende ret fremhævet, at der ikke er nogen bestemmelse i udlændingeloven, der fastsætter en ret for LF til at få en skriftlig bekræftelse af sin situation i modsætning til, hvad der er anført i 12. betragtning til direktiv 2008/115, og til, hvad der er fastsat i direktivets artikel 14, stk. 2.
34
I det foreliggende tilfælde er anvendelsen af udlændingeloven og direktiv 2008/115 på LF begrænset til at pålægge LF to afgørelser om tilbagesendelse af 26. september 2005 og 9. august 2017, som ikke er blevet fuldbyrdet. Der er intet, der tyder på, at denne manglende gennemførelse skyldes hindringer for deres gennemførelse eller sundhedsmæssige eller humanitære hensyn.
35
Ifølge den forelæggende ret fastsætter direktiv 2008/115 ikke konsekvenserne af, at gennemførelsen af tilbagesendelsen tilsidesætter tredjelandsstatsborgerens ret til respekt for sit privatliv. I mangel af en national humanitær klausul, der er vedtaget i overensstemmelse med dette direktivs artikel 6, stk. 4, kan en tilsidesættelse af nævnte direktivs artikel 14, stk. 2, sammenholdt med 12. betragtning hertil, følgelig ikke medføre, at en medlemsstat pålægges en forpligtelse til at indrømme en tredjelandsstatsborger opholdsret.
36
For det tredje er den forelæggende ret af den opfattelse, at det kun er asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 8, der regulerer tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger af humanitære hensyn. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om fortolkningen af denne bestemmelse i lyset af EU-retten, eftersom den bulgarske lovgiver angiveligt med urette har fundet, at tildelingen af en opholdstilladelse af »humanitære hensyn« skulle reguleres af asyl- og flygtningeloven, hvis hovedformål er at gennemføre direktiv 2011/95 i bulgarsk ret.
37
Den forelæggende ret er nemlig for det første af den opfattelse, at selv om subsidiær beskyttelse i bulgarsk ret ligeledes betegnes med udtrykket »humanitære hensyn«, synes de »humanitære hensyn« som omhandlet i asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 8, ikke at være relevante for vurderingen af, om der skal tildeles subsidiær beskyttelse, således som den er reguleret ved artikel 15 i direktiv 2011/95 og asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 1. For det andet følger det af 12. betragtning til og artikel 2, litra h), i dette direktiv, at tildeling af en opholdstilladelse af sådanne humanitære hensyn ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
38
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at LF’s situation kræver en bred fortolkning af den eneste mulighed for i national ret at anvende en »humanitær bestemmelse«, der er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, der er omhandlet i chartrets artikel 1, 4 og 7.
39
Hvis asyl- og flygtningelovens artikel 9, stk. 8, blev fortolket således, at den ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2011/95, ville LF’s retlige situation ikke kunne vurderes i lyset af hans eventuelle tilbagevenden til sit hjemland, men i lyset af hans situation i Bulgarien, herunder under hensyntagen til varigheden af hans ophold i denne medlemsstat og overholdelsen af hans grundlæggende rettigheder.
40
Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om artikel 2, stk. 2, litra h), i direktiv 2011/95, uanset forbeholdet om medlemsstaternes vedtagelse af gunstigere standarder i artikel 3 i dette direktiv, gør det muligt at yde beskyttelse af »tvingende humanitære hensyn«, der ikke har nogen tilknytning til det nævnte direktivs art eller begrundelse, til en tredjelandsstatsborger, der som LF har opholdt sig i en medlemsstat i mere end 26 år uden skriftlig bekræftelse af sin retlige status og uden mulighed for at opnå en opholdstilladelse »af humanitære hensyn«.
41
Ifølge den forelæggende ret er retten til respekt for den menneskelige værdighed, retten til liv, integritet og sundhed, der er fastsat i henholdsvis chartrets artikel 1, 2, 3 og 35, og forbuddet mod umenneskelig eller nedværdigende behandling, der er fastsat i chartrets artikel 4, til hinder for, at en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, hvis udsendelse de facto er blevet udsat, i en situation som den i hovedsagen omhandlede fratages en dækning af sine grundlæggende behov i afventning af sagens behandling.
42
På denne baggrund har Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal 15. betragtning til og artikel 2, litra h), og artikel 3 i [direktiv 2011/95] fortolkes således, at denne betragtning og disse bestemmelser tillader en medlemsstat at indføre en national ordning vedrørende indrømmelse af international beskyttelse af medfølelse eller humanitære hensyn, der som omhandlet i 15. betragtning til og artikel 2, litra h), i direktiv 2011/95 (anden form for beskyttelse) falder uden for logikken og ånden i direktiv 2011/95, eller skal den i national ret fastsatte mulighed for at indrømme beskyttelse af [»humanitære hensyn«] […] også i et sådant tilfælde være i overensstemmelse med [indholdet af] international beskyttelse [som omhandlet i artikel 3 i direktiv 2011/95]?
2)
Forpligter 12. betragtning til og artikel 14, stk. 2, i [direktiv 2008/115,] sammenholdt med artikel 1 og 4 i [chartret,] obligatorisk en medlemsstat til at udstede en skriftlig bekræftelse til tredjelandsstatsborgere, som attesterer, at de opholder sig ulovligt i landet, men alligevel ikke kan tilbagesendes?
3)
Er det, i tilfælde af nationale retsforskrifter, hvis eneste bestemmelse til regulering af en tredjelandsstatsborgers status af »humanitære hensyn« er indeholdt i artikel 9, stk. 8, i [asyl- og flygtningeloven], foreneligt med 15. betragtning til samt artikel 2, litra h), og artikel 3 i direktiv 2011/95 at foretage en fortolkning af denne nationale bestemmelse, som ikke har nogen forbindelse med karakteren og begrundelsen for direktiv 2011/95?
4)
Kræver chartrets artikel 1, 4 og 7 med henblik på anvendelsen af direktiv 2011/95 en prøvelse af, om en tredjelandsstatsborgers langvarige ophold uden reguleret status i en medlemsstat udgør en selvstændig grund til at indrømme international beskyttelse af »tvingende humanitære hensyn«?
5)
Tillader en medlemsstats positive forpligtelse til at sikre overholdelsen af chartrets artikel 1 og 4 en bred fortolkning af den nationale foranstaltning i henhold til [asyl- og flygtningelovens] artikel 9, stk. 8, som går ud over den internationale beskyttelses logik og standarder i henhold til direktiv 2011/95, og kræver den en fortolkning, som udelukkende tager hensyn til overholdelsen af de absolutte grundlæggende rettigheder i henhold til chartrets artikel 1 og 4?
6)
Kan den manglende indrømmelse af beskyttelsen i henhold til [asyl- og flygtningelovens] artikel 9, stk. 8, til en tredjelandsstatsborger i sagsøgeren [i hovedsagens] situation indebære, at medlemsstaten ikke opfylder sine forpligtelser i henhold til chartrets artikel 1, 4 og 7?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første, det tredje og det femte spørgsmål
43
Med det første, det tredje og det femte spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, litra h), i direktiv 2011/95, sammenholdt med 15. betragtning til og artikel 3 i dette direktiv samt med chartrets artikel 1 og 4, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en medlemsstat tildeler en tredjelandsstatsborger en opholdsret af humanitære hensyn, som ikke har nogen forbindelse med arten af, grundlaget for og formålet med den internationale beskyttelse, der er omhandlet i nævnte direktiv.
44
For det første bemærkes, at medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 3 i direktiv 2011/95, sammenholdt med 14. betragtning hertil, kan vedtage eller opretholde standarder, der lemper betingelserne for tildeling af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus til en tredjelandsstatsborger eller statsløs, forudsat at sådanne standarder er forenelige med dette direktiv. Sådanne normer må derfor ikke være til skade for den generelle opbygning af eller formålene med det nævnte direktiv. Navnlig er standarder, som tilsigter at give flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus til tredjelandsstatsborgere eller statsløse, der befinder sig i situationer, som savner enhver forbindelse med rationalet bag international beskyttelse, forbudt (jf. i denne retning dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed), C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 40).
45
Domstolen har således allerede fastslået, at hvad angår artikel 3 i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2004, L 304, s. 12), hvis ordlyd er identisk med artikel 3 i direktiv 2011/95, er denne bestemmelse til hinder for, at en medlemsstat tildeler flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus til en tredjelandsstatsborger eller statsløs på grund af umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4, der finder sted på denne medlemsstats område, idet en sådan situation ikke har nogen forbindelse med rationalet bag international beskyttelse (jf. i denne retning dom af 18.12.2014, M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014:2452, præmis 33, 43 og 44).
46
Tildelingen af en opholdsret til en tredjelandsstatsborger kan derfor ikke baseres på bestemmelserne i direktiv 2011/95, når en sådan opholdsret er begrundet i en situation med materielle afsavn, som denne tredjelandsstatsborger befinder sig i på værtsmedlemsstatens område, selv om denne situation er så alvorlig, at den kan sidestilles med umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4.
47
For det andet skal det imidlertid fremhæves, at artikel 2, litra h), i direktiv 2011/95 definerer en »ansøgning om international beskyttelse« som en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, når der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, og vedkommende ikke udtrykkeligt anmoder om anden form for beskyttelse. Denne bestemmelse skal sammenholdes med 15. betragtning til dette direktiv, som præciserer, at de tredjelandsstatsborgere og statsløse, som har tilladelse til at forblive på medlemsstaternes område af årsager, der ikke beror på behovet for international beskyttelse, men som skyldes medfølelse eller humanitære hensyn, falder uden for anvendelsesområdet for dette direktiv.
48
Det følger heraf, at direktiv 2011/95, uanset dets artikel 3, ikke forbyder en medlemsstat at tildele en national beskyttelse ledsaget af rettigheder, der gør det muligt for personer, der ikke har flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus, at opholde sig på den pågældende medlemsstats område, idet tildeling af en sådan beskyttelse ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde (jf. i denne retning dom af 9.11.2010, B og D, C-57/09 og C-101/09, EU:C:2010:661, præmis 116-118, og af 23.5.2019, Bilali, C-720/17, EU:C:2019:448, præmis 61). Det står således medlemsstaterne frit for alene i medfør af deres nationale ret at tildele tredjelandsstatsborgere, der befinder sig i en situation med alvorlige materielle afsavn på deres område, en opholdsret af humanitære hensyn.
49
Denne nationale beskyttelse må imidlertid ikke forveksles med flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus som omhandlet i direktiv 2011/95, idet den ellers vil være i strid med den ordning, der er indført ved direktivet. Det er derfor nødvendigt, at de bestemmelser, der tildeler denne nationale beskyttelse, gør det muligt klart at sondre mellem den nævnte beskyttelse og den, der tildeles i henhold til nævnte direktiv (jf. analogt dom af 9.11.2010, B og D, C-57/09 og C-101/09, EU:C:2010:661, præmis 119 og 120).
50
Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den nationale lovgivning, på grundlag af hvilken en opholdsret af humanitære hensyn i givet fald kan tildeles en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i en situation som den, sagsøgeren i hovedsagen befinder sig i, gør det muligt klart at sondre mellem den status, der følger af en sådan opholdsret, og den status, der er tildelt i henhold til direktiv 2011/95.
51
I denne henseende gør den omstændighed, at national ret kvalificerer den ordning, der følger af tildelingen af subsidiær beskyttelse, på samme måde som den ordning, der følger af denne nationale beskyttelse, det ikke i sig selv muligt at lægge til grund, at der ikke i tilstrækkelig grad kan sondres mellem disse to ordninger (jf. analogt dom af 9.11.2010, B og D, C-57/09 og C-101/09, EU:C:2010:661, præmis 119 og 120). Den omstændighed, at lovgivningen om en sådan national beskyttelse er blandt de bestemmelser i national ret, der principielt vedrører den beskyttelse, der følger af direktiv 2011/95, gør det heller ikke muligt at antage, at de nævnte ordninger ikke i tilstrækkelig grad kan adskilles.
52
Når den ordning, der følger af den nationale beskyttelse – som det synes at være tilfældet i den foreliggende sag – er fastsat i den samme lovgivning som den, der gennemfører direktiv 2011/95, og denne ordning desuden af den nationale lovgiver kvalificeres på samme måde som den ordning, der følger af den subsidiære beskyttelse, kan de standarder, der tildeler en sådan national beskyttelse, imidlertid ikke anses for at gøre det muligt klart at sondre mellem denne beskyttelse og den beskyttelse, der tildeles i henhold til dette direktiv, hvis den status, der følger af denne nationale ordning, desuden i det væsentlige er den samme som den subsidiære beskyttelsesstatus, der er fastsat ved nævnte direktiv.
53
Endelig skal det fremhæves, at artikel 2, litra h), i direktiv 2011/95 alene fastsætter, at en ansøgning, hvorved en tredjelandsstatsborger eller statsløs udtrykkeligt anmoder om en anden form for beskyttelse, ikke udgør en ansøgning om international beskyttelse, hvis der i henhold til national ret kan ansøges om denne anden form for beskyttelse ved hjælp af en særskilt ansøgning. I modsætning til, hvad Europa-Kommissionen har gjort gældende, er denne bestemmelse derimod på ingen måde til hinder for, at en national myndighed efter at have givet afslag på en ansøgning om international beskyttelse tildeler en opholdsret på grundlag af en beskyttelse, der udelukkende følger af national ret.
54
Henset til det ovenstående skal det første, det tredje og det femte spørgsmål besvares med, at direktiv 2011/95 skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en medlemsstat tildeler en tredjelandsstatsborger en opholdsret af grunde, som ikke har nogen forbindelse med dette direktivs generelle opbygning og formål, forudsat at denne opholdsret klart adskiller sig fra den internationale beskyttelse, der tildeles i henhold til nævnte direktiv.
Det andet spørgsmål
55
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 14, stk. 2, i direktiv 2008/115, sammenholdt med 12. betragtning hertil og chartrets artikel 1 og 4, skal fortolkes således, at en medlemsstat, der ikke er i stand til at udsende en tredjelandsstatsborger inden for de frister, der er fastsat i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, skal udstede en skriftlig bekræftelse til denne statsborger af det forhold, at selv om den pågældende opholder sig ulovligt på denne medlemsstats område, vil afgørelsen om hans tilbagesendelse midlertidigt ikke blive fuldbyrdet.
56
For det første skal det bemærkes, at direktiv 2008/115 med forbehold af undtagelserne i direktivets artikel 2, stk. 2, finder anvendelse på enhver tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold på en medlemsstats område. I øvrigt bemærkes, at når en tredjelandsstatsborger er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde, skal den pågældende principielt undergives de fælles standarder og procedurer, som er fastsat heri med henblik på vedkommendes tilbagesendelse, så længe vedkommendes ophold ikke eventuelt lovliggøres (dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
57
For så vidt som en afgørelse om tilbagesendelse er blevet truffet over for en tredjelandsstatsborger under overholdelse af de materielle og proceduremæssige garantier, som direktiv 2008/115 indfører, er den pågældende medlemsstat således forpligtet til at udsende tredjelandsstatsborgeren i henhold til dette direktivs artikel 8 (jf. i denne retning dom af 14.1.2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Tilbagesendelse af en uledsaget mindreårig), C-441/19, EU:C:2021:9, præmis 79 og 80, og af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
58
For det andet tillader artikel 9 i direktiv 2008/115, som en undtagelse fra forpligtelsen til at udsende en tredjelandsstatsborger, der er omfattet af en afgørelse om tilbagesendelse, inden for de frister, der er fastsat i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, den pågældende medlemsstat at udsætte udsendelsen i visse tilfælde.
59
Som det bekræftes i 12. betragtning til direktiv 2008/115, er en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, hvis udsendelse er forsinket, således fortsat omfattet af dette direktivs anvendelsesområde. Det følger desuden af direktivets artikel 14, at denne statsborger har visse garantier, mens den pågældende afventer sin udsendelse.
60
I denne henseende pålægger artikel 14, stk. 2, i direktiv 2008/115 den medlemsstat, på hvis område denne tredjelandsstatsborger opholder sig ulovligt, i overensstemmelse med den nationale lovgivning at forsyne vedkommende med en skriftlig bekræftelse af, at den afgørelse om tilbagesendelse, som den pågældende er omfattet af, midlertidigt ikke vil blive fuldbyrdet.
61
Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmålet besvares med, at artikel 14, stk. 2, i direktiv 2008/115 skal fortolkes således, at en medlemsstat, der ikke er i stand til at udsende en tredjelandsstatsborger inden for de frister, der er fastsat i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, skal udstede en skriftlig bekræftelse til denne statsborger af det forhold, at selv om den pågældende opholder sig ulovligt på denne medlemsstats område, vil afgørelsen om hans tilbagesendelse midlertidigt ikke blive fuldbyrdet.
Det fjerde og det sjette spørgsmål
62
Med det fjerde og det sjette spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om chartrets artikel 1, 4 og 7, sammenholdt med direktiv 2008/115, skal fortolkes således, at en medlemsstat af tvingende humanitære hensyn kan være forpligtet til at tildele en opholdsret, i givet fald på grundlag af international beskyttelse, til en tredjelandsstatsborger, der har haft længerevarende ophold på dens område uden fast status, og som på nuværende tidspunkt opholder sig ulovligt dér.
63
I første række bemærkes, at chartrets anvendelsesområde for så vidt angår medlemsstaternes handlinger er defineret i dets artikel 51, stk. 1, hvorefter chartrets bestemmelser er rettet til medlemsstaterne, udelukkende når de gennemfører EU-retten, og denne bestemmelse bekræfter Domstolens faste praksis om, at de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved Unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer. Når en retlig situation derimod ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, har Domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence (dom af 19.11.2019, A. K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed), C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982, præmis 78, og af 25.1.2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova m.fl., C-58/22, EU:C:2024:70, præmis 40).
64
Det skal derfor først undersøges, i hvilket omfang situationen for en tredjelandsstatsborger som den, sagsøgeren i hovedsagen befinder sig i, kan henhøre under EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, og dernæst skal det afgøres, om en sådan situation i medfør af chartrets artikel 1, 4 eller 7 indebærer, at denne tredjelandsstatsborger indrømmes en opholdsret.
65
I denne henseende fremgår det for det første af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at sagsøgeren i hovedsagen ikke opfylder betingelserne for at opnå international beskyttelse som omhandlet i direktiv 2011/95, således at dette direktiv derfor ikke finder anvendelse på den i hovedsagen omhandlede situation.
66
For det andet er sagsøgeren i hovedsagen, medmindre han kan påberåbe sig et anden opholdsgrundlag på bulgarsk område, derimod omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/115 med den begrundelse, at han har opholdt sig ulovligt på dette område siden vedtagelsen af afgørelsen om afslag på hans ansøgning om international beskyttelse, til prøvelse af hvilken han har anlagt sag ved den forelæggende ret (jf. i denne retning dom af 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C-924/19 PPU og C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, præmis 209 og 210). Det følger heraf, at sagsøgeren i hovedsagens situation henhører under EU-retten.
67
Når dette er sagt, kan ingen bestemmelse i direktiv 2008/115 fortolkes således, at den kræver, at en medlemsstat tildeler en tredjelandsstatsborger en opholdstilladelse, når denne opholder sig ulovligt på dens område. Hvad særligt angår artikel 6, stk. 4, i direktiv 2008/115 begrænser denne bestemmelse sig til at give medlemsstaterne mulighed for af menneskelige eller humanitære grunde at tildele tredjelandsstatsborgere, der opholder sig ulovligt på deres område, en opholdsret på grundlag af national ret og ikke i henhold til EU-retten (jf. i denne retning dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 85 og 86).
68
I henhold til chartrets artikel 51, stk. 2, udvider chartrets bestemmelser imidlertid ikke anvendelsesområdet for EU-retten. Det kan derfor ikke lægges til grund, at en medlemsstat i henhold til chartrets artikel 1, 4 og 7 kan være forpligtet til at indrømme en opholdsret til en tredjelandsstatsborger, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/115 (jf. i denne retning dom af 22.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udsendelse – medicinsk cannabis), C-69/21, EU:C:2022:913, præmis 87). Den længere eller kortere varighed af denne tredjelandsstatsborgers ophold på den pågældende medlemsstats område er i denne henseende uden betydning.
69
For det tredje er en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i en situation som den, sagsøgeren i hovedsagen befinder sig i – selv om vedkommende opholder sig ulovligt på den pågældende medlemsstats område – ligeledes omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2013/32 og 2013/33, så længe den forelæggende ret ikke har truffet afgørelse i det søgsmål, som den pågældende har anlagt til prøvelse af afslaget på sin ansøgning om international beskyttelse (jf. i denne retning dom af 14.4.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C-924/19 PPU og C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, præmis 207 og 208).
70
I henhold til artikel 46, stk. 5, i direktiv 2013/32 har ansøgere om international beskyttelse, med forbehold for de tilfælde, der er fastsat i dette direktivs artikel 41, stk. 1, og artikel 46, stk. 6, ret til at forblive på den pågældende medlemsstats område, indtil der er truffet afgørelse i den sag, som de har indgivet til prøvelse af afslaget på deres ansøgning (jf. i denne retning dom af 17.12.2020, Kommissionen mod Ungarn (Modtagelse af ansøgere om international beskyttelse) (C-808/18, EU:C:2020:1029, præmis 282).
71
Det kan derfor ikke udelukkes i det foreliggende tilfælde, at sagsøgeren i hovedsagen til trods for, at hans ansøgning om international beskyttelse udgør en fornyet ansøgning, har ret til at forblive på bulgarsk område, indtil udfaldet af den sag, der verserer for den forelæggende ret, er afsluttet.
72
Når dette er sagt, udgør en sådan ret til at forblive boende på den pågældende medlemsstats område, således som det udtrykkeligt præciseres i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2013/32, ikke en ret til opholdstilladelse. Af de samme grunde som dem, der er anført i nærværende doms præmis 68, er der derfor ingen bestemmelse i chartret, der forpligter en medlemsstat til at indrømme en ansøger om international beskyttelse en opholdsret, der går ud over omfanget af den tilladelse til at forblive på området, der følger af dette direktivs artikel 46, stk. 5.
73
I anden række skal det imidlertid for det første tilføjes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 14, stk. 1, litra b) og d), i direktiv 2008/115 så vidt muligt skal sikre, at der, så længe udsendelsen af den pågældende tredjelandsstatsborger udsættes, sikres akut lægebehandling og absolut nødvendig behandling af sygdom, og at der tages hensyn til sårbare personers særlige behov.
74
Desuden er medlemsstaterne forpligtet til at overholde forbuddet mod umenneskelig og nedværdigende behandling, således som det følger af chartrets artikel 4, når de gennemfører direktiv 2008/115. Det følger heraf, at medlemsstaterne ligeledes skal sikre, at en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold på deres område ikke befinder sig i en situation, der er forbudt i henhold til denne artikel 4, så længe vedkommende ikke er blevet udsendt fra dette område.
75
Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at artikel 4 tilsidesættes, når ligegyldighed fra en medlemsstats myndigheders side har til følge, at en person, der er fuldstændig afhængig af offentlig hjælp, af grunde, som er uafhængige af den pågældendes vilje og personlige valg, lider alvorlige materielle afsavn, der ikke gør det muligt for den pågældende at dække sine mest basale behov, såsom behovet for at brødføde sig, vaske sig og have en bopæl, og som vil udgøre et indgreb i personens fysiske eller mentale tilstand eller stille personen i en dårlig forfatning, der er i strid med den menneskelige værdighed (jf. i denne retning dom af 19.3.2019, Jawo, C-163/17, EU:C:2019:218, præmis 92, og af 16.7.2020, Addis, C-517/17, EU:C:2020:579, præmis 51).
76
For det andet har en ansøger om international beskyttelse, der har tilladelse til at opholde sig på den pågældende medlemsstats område i denne egenskab, ret til de modtagelsesforhold, der er fastsat i direktiv 2013/33, så længe der ikke er truffet endelig afgørelse om den pågældendes ansøgning (jf. i denne retning dom af 17.12.2020, Kommissionen mod Ungarn (Modtagelse af ansøgere om international beskyttelse), C-808/18, EU:C:2020:1029, præmis 284-286).
77
Såfremt det i det foreliggende tilfælde antages, at LF har en sådan ret til at forblive på bulgarsk område, indtil udfaldet af den sag, der verserer for den forelæggende ret, hvilket det tilkommer denne ret at efterprøve, skal han således ligeledes være omfattet af de modtagelsesforhold, der er fastsat i direktiv 2013/33, så længe der ikke er truffet endelig afgørelse i denne sag.
78
Hvis det antages, at de materielle modtagelsesforhold begrænses eller inddrages på grundlag af nævnte direktivs artikel 20, stk. 1, litra c), med den begrundelse, at den ansøgning om international beskyttelse, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, er en fornyet ansøgning, sikrer samme direktivs artikel 20, stk. 5 desuden under alle omstændigheder denne ansøger minimumsmodtagelsesforhold, der gør det muligt for den pågældende at leve et værdigt liv.
79
Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde og det sjette spørgsmål besvares med, at chartrets artikel 1, 4 og 7, sammenholdt med direktiv 2008/115, skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke er forpligtet til – af tvingende humanitære hensyn – at tildele en opholdsret til en tredjelandsstatsborger, der har haft længerevarende ophold på dens område, og som på nuværende tidspunkt opholder sig ulovligt dér, uanset varigheden af denne tredjelandsstatsborgers ophold på medlemsstatens område. Så længe den pågældende ikke er blevet udsendt, kan den pågældende imidlertid påberåbe sig de rettigheder, som vedkommende er sikret ved såvel chartret som dette direktivs artikel 14, stk. 1. Hvis denne tredjelandsstatsborger ligeledes har egenskab af ansøger om international beskyttelse, der har tilladelse til at opholde sig på denne medlemsstats område, kan den pågældende desuden ligeledes påberåbe sig de rettigheder, der er fastsat i direktiv 2013/33.
Sagsomkostninger
80
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Niende Afdeling) for ret:
1)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse
skal fortolkes således, at
det ikke er til hinder for, at en medlemsstat tildeler en tredjelandsstatsborger en opholdsret af grunde, som ikke har nogen forbindelse med dette direktivs generelle opbygning og formål, forudsat at denne opholdsret klart adskiller sig fra den internationale beskyttelse, der tildeles i henhold til nævnte direktiv.
2)
Artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold
skal fortolkes således, at
en medlemsstat, der ikke er i stand til at udsende en tredjelandsstatsborger inden for de frister, der er fastsat i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, skal udstede en skriftlig bekræftelse til denne statsborger af det forhold, at selv om den pågældende opholder sig ulovligt på denne medlemsstats område, vil afgørelsen om hans tilbagesendelse midlertidigt ikke blive fuldbyrdet.
3)
Artikel 1, 4 og 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med direktiv 2008/115, skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke er forpligtet til – af tvingende humanitære hensyn – at tildele en opholdsret til en tredjelandsstatsborger, der har haft længerevarende ophold på dens område, og som på nuværende tidspunkt opholder sig ulovligt dér, uanset varigheden af denne tredjelandsstatsborgers ophold på medlemsstatens område. Så længe den pågældende ikke er blevet udsendt, kan den pågældende imidlertid påberåbe sig de rettigheder, som vedkommende er sikret ved såvel chartret om grundlæggende rettigheder som dette direktivs artikel 14, stk. 1. Hvis denne tredjelandsstatsborger ligeledes har egenskab af ansøger om international beskyttelse, der har tilladelse til at opholde sig på denne medlemsstats område, kan den pågældende desuden ligeledes påberåbe sig de rettigheder, der er fastsat i direktiv 2013/33.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.