61995CJ0107_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-107/95 P,
Bundesverband der Bilanzbuchhalter eV, Bonn (Tyskland), ved advokat Joachim Mueller, Muenchen, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Arsène Kronshagen, 12, boulevard de la Foire,
appellant,
angaaende appel af kendelse afsagt den 23. januar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-84/94, Bilanzbuchhalter mod Kommissionen (Sml. II, s. 101), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af kendelsen, den anden part i appelsagen er: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Marie-José Jonczy og Norbert Lorenz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af formanden for Foerste Afdeling, L. Sevón, som fungerende formand for Femte Afdeling (refererende dommer), og dommerne C. Gulmann, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet og P. Jann,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 11. juli 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 31. marts 1995 har Bundesverband der Bilanzbuchhalter eV (herefter »appellanten«) i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af kendelse afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) den 23. januar 1995, sag T-84/94, Bilanzbuchhalter mod Kommissionen (Sml. II, s. 101). I kendelsen afviste Retten et af appellanten anlagt annullationssoegsmaal til proevelse af Kommissionens beslutning af 4. november 1993 om at henlaegge appellantens klage, hvormed appellanten oenskede at faa fastslaaet, at Steuerberatungsgesetz af 4. november 1975 (lov om skatteraadgivning, BGBl. 1975 I, s. 2735, herefter »StBerG«) er i strid med EF-traktatens artikel 59 og 86, og at Forbundsrepublikken Tyskland derfor har tilsidesat traktatens artikel 5 og 90, idet den ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at efterkomme disse bestemmelser.
2 Det fremgaar af den anfaegtede kendelse, at appellanten er en tysk forening, hvis formaal er at varetage medlemmernes oekonomiske og erhvervspolitiske interesser (praemis 1).
3 Den 21. august 1992 indgav appellanten en klage til Kommissionen, hvori foreningen gjorde indsigelse mod StBerG, som senest aendret ved lov af 13. december 1990 (BGBl. 1990 I, s. 2756), idet »Steuerberater« (skatteraadgivere), »Wirtschaftspruefer« (»statsautoriserede revisorer«), advokater og »vereidigte Buchpruefer« (»registrerede revisorer«) efter denne lov har eneret til at udfoere visse former for skatteraadgivning og dermed forbundne opgaver (praemis 1).
4 Appellanten fandt, at denne lovgivning var i strid med traktatens bestemmelser, navnlig artikel 59 og 86, og gjorde gaeldende, at Forbundsrepublikken Tyskland ved ikke at aendre denne lovgivning tilsidesatte traktatens artikel 5, stk. 2, og artikel 90, stk. 1 og 2. Appellanten anmodede derfor Kommissionen om i overensstemmelse med traktatens artikel 155 at drage omsorg for gennemfoerelsen af traktatens bestemmelser (praemis 1).
5 Den 4. november 1993 besluttede Kommissionen ikke at fremme appellantens klage, idet StBerG ikke var i strid med faellesskabsretten, og orienterede ved skrivelse af 13. december 1993 appellanten herom (praemis 4).
6 Appellanten anlagde ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. februar 1994 i medfoer af EF-traktatens artikel 173 sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning under anbringende af, at den er i strid med traktatens artikel 5, artikel 59, artikel 86, artikel 90, stk. 1, samt artikel 155 og artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81) (praemis 5 og 8).
7 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 4. maj 1994 nedlagde Kommissionen i henhold til artikel 114 i Rettens procesreglementet paastand om sagens afvisning (praemis 6).
Rettens kendelse
8 I den anfaegtede kendelse har Retten i medfoer af artikel 111 i sit procesreglement afvist sagen.
9 For det foerste har Retten i praemis 22 i den anfaegtede kendelse anset Kommissionens beslutning om at henlaegge appellantens klage for et udtryk for, at Kommissionen ikke vil indlede en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 169 mod Forbundsrepublikken Tyskland.
10 I praemis 23 har Retten henvist til Domstolens praksis, hvoraf fremgaar, at Kommissionen ikke er forpligtet til at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 169, men at den i denne henseende har en skoensbefoejelse, hvilket indebaerer, at borgere ikke kan kraeve, at den indtager et bestemt standpunkt (dom af 14.2.1989, sag 247/87, Star Fruit mod Kommissionen, Sml. s. 291, praemis 10-14). Retten har heraf udledt, at »Personer, som har indgivet en klage, [ikke] ... i forbindelse med en procedure i henhold til traktatens artikel 169 [har] mulighed for at indbringe Kommissionens beslutning om at henlaegge klagen for Faellesskabets retsinstanser.«
11 Retten har derfor fastslaaet i praemis 24, at »sagsoegeren i denne sag ikke har kompetence til at anfaegte Kommissionens beslutning om ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Forbundsrepublikken Tyskland« og har til stoette herfor henvist til Domstolens kendelse af 12. juni 1992 (sag C-29/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3935, praemis 21), og Rettens kendelse af 14. december 1993 (sag T-29/93, Calvo Alonso-Cortés mod Kommissionen, Sml. II, s. 1389, praemis 55) og af 27. maj 1994 (sag T-5/94, J. mod Kommissionen, Sml. II, s. 391, praemis 15).
12 For det andet har Retten i praemis 27 og 28 i den anfaegtede kendelse undersoegt, om sagen til proevelse af Kommissionens beslutning om ikke at fremme appellantens klage kan antages til realitetsbehandling, hvis beslutningen anses for et afslag paa at traeffe en beslutning i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3.
13 Retten har i denne forbindelse udtalt i praemis 31, at det fremgaar af bestemmelserne i artikel 90, stk. 3, og af den maade, hvorpaa bestemmelserne i denne artikel er opbygget, at den kontrolfunktion, som er paalagt Kommissionen i forhold til de medlemsstater, som er ansvarlige for en overtraedelse af traktatens bestemmelser, bl.a. vedroerende konkurrence (Domstolens dom af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 32), noedvendigvis indebaerer, at der indroemmes Kommissionen et vidt skoen. Retten har derfor fastslaaet, at Kommissionen ikke i forbindelse med udoevelsen af skoennet i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3, over foreneligheden af de statslige foranstaltninger med traktatens bestemmelser har nogen forpligtelse til at gribe ind (Rettens dom af 27.10.1994, sag T-32/93, Ladbroke mod Kommissionen, Sml. II, s. 1015, praemis 36, 37 og 38), saaledes at »De fysiske og juridiske personer, som anmoder Kommissionen om at skride ind i henhold til artikel 90, stk. 3, ... ikke [kan] anlaegge sag til proevelse af Kommissionens beslutning om ikke at goere brug af den kompetence, den har i henhold til artikel 90, stk. 3.«
14 Paa denne baggrund har Retten i praemis 32 fastslaaet, at »Sagsoegeren ... ikke [kan] anfaegte Kommissionens afvisning af at meddele Forbundsrepublikken Tyskland et direktiv eller en beslutning i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3.«
Appellen
15 Under appelsagen har appellanten nedlagt paastand om, at Rettens kendelse ophaeves, idet den er i strid med EF-traktatens bestemmelser, navnlig artikel 5, artikel 59, artikel 86, artikel 90, stk. 1 og 3, og idet der er anlagt en forkert fortolkning af traktatens artikel 155 og 169.
16 Rettens kendelse anfaegtes, baade for saa vidt Kommissionens beslutning herved er anset for en beslutning om ikke at indlede en traktatbrudssag mod Forbundsrepublikken Tyskland i medfoer af traktatens artikel 169, og for saa vidt beslutningen er blevet fortolket som en beslutning om ikke at traeffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90, stk. 3.
Anbringendet vedroerende traktatens artikel 169
17 Appellanten har anfoert, at Retten ikke har taget hensyn til, at der foreligger magtfordrejning fra Kommissionens side dels, fordi de faktiske omstaendigheder er blevet vurderet forkert, dels, fordi Kommissionen har undladt at gribe ind, selv om den i droeftelserne mellem repraesentanter for Kommissionen og appellanten anerkendte, at der forelaa en overtraedelse af traktatens artikel 59, 86 og 90.
18 Appellanten har endvidere anfoert, at naar der foreligger en aabenbar overtraedelse af traktaten, har Kommissionen ikke nogen skoensmargen og er derfor forpligtet til at indlede en procedure i henhold til artikel 169. Denne regel maa finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde, idet bestemmelserne i StBerG klart er i strid med traktatens artikel 59.
19 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at bemaerke, at Retten korrekt har anvendt Domstolens praksis, hvorefter borgerne ikke kan anfaegte en afvisning fra Kommissionens side af at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat (jf. bl.a. ovennaevnte kendelse i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, praemis 21).
Anbringendet vedroerende traktatens artikel 90, stk. 3
20 For saa vidt angaar anvendelsen af artikel 90, stk. 3, har appellanten anfoert, at selv om Kommissionen har et skoen med hensyn til, om den vil gribe ind, maa dens beslutning kunne goeres til genstand for et soegsmaal, naar skoennet udoeves paa grundlag af en fejlagtig vurdering af de faktiske omstaendigheder, eller naar Kommissionen ikke laengere har nogen skoensmargen, fordi de faktiske omstaendigheder er aabenbare. Da Kommissionen afslog at gribe ind, selv om der forelaa en aabenbar overtraedelse af traktatens artikel 59, 86 og 90, var der tale om magtfordrejning.
21 Da Retten ikke har fastslaaet, at Kommissionens skoen paa denne maade er begraenset, har den ifoelge appellanten ligeledes tilsidesat traktaten.
22 Kommissionen har med henvisning til Rettens ovennaevnte dom i sagen Ladbroke mod Kommissionen, praemis 38, anfoert, at den ved traktatens artikel 90, stk. 3, bemyndiges til at traeffe foranstaltninger over for en medlemsstat, men den er ikke forpligtet hertil. Ligesom det er tilfaeldet med hensyn til traktatens artikel 169, har borgerne ikke efter artikel 90, stk. 3, ret til at anlaegge sag til proevelse af en eventuel beslutning fra Kommissionen om ikke at traeffe de oenskede foranstaltninger.
23 Det bemaerkes, at Kommissionen efter traktatens artikel 90, stk. 3, skal paase, at medlemsstaterne overholder de forpligtelser, som paahviler dem med hensyn til de i artikel 90, stk. 1, naevnte virksomheder, og bestemmelsen giver udtrykkeligt Kommissionen kompetence til at gribe ind i saa henseende ved hjaelp af direktiver og beslutninger (jf. ovennaevnte dom i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, praemis 25). Kommissionen er derfor kompetent til at fastslaa, at en bestemt statslig foranstaltning er uforenelig med traktatens bestemmelser, og til at angive de foranstaltninger, som den stat, beslutningen er rettet til, skal traeffe for at opfylde de forpligtelser, der foelger af faellesskabsretten (jf. dommen i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, praemis 28).
24 Som det fremgaar af dommen i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, kan en borger efter omstaendighederne have ret til at anlaegge et annullationssoegsmaal i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, til proevelse af en beslutning, Kommissionen har truffet i medfoer af traktatens artikel 90, stk. 3.
25 Det kan ikke paa forhaand udelukkes, at en borger eller eventuelt en sammenslutning, der er oprettet med henblik paa at varetage en gruppe borgeres faelles interesser, i saerlige tilfaelde kan anlaegge sag til proevelse af et afslag fra Kommissionen paa at vedtage en beslutning som led i den kontrolfunktion, der er tillagt den i artikel 90, stk. 1 og 3.
26 I naervaerende sag har appellanten imidlertid anmodet Kommissionen om i henhold til artikel 90, stk. 1 og 3, at meddele Forbundsrepublikken Tyskland en beslutning, hvori det fastslaas, at en almengyldig retsakt, i dette tilfaelde StBerG, er i strid med traktaten, og hvori det angives, hvilke foranstaltninger Forbundsrepublikken Tyskland skal traeffe for at opfylde de forpligtelser, der stilles i faellesskabsretten. Den beslutning, der blev anfaegtet ved Retten, var saaledes Kommissionens afslag paa at meddele Forbundsrepublikken Tyskland en saadan beslutning.
27 Det fremgaar af bestemmelserne i artikel 90, stk. 3, og af den maade, hvorpaa bestemmelserne i denne artikel er opbygget, at Kommissionen har et vidt skoen paa det af stk. 1 og 3 omfattede omraade, baade for saa vidt angaar de foranstaltninger, den finder noedvendige, og de midler, den i denne forbindelse finder hensigtsmaessige (jf. herved dommen i sagen Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, praemis 27).
28 Endvidere kan en borger ikke ved et soegsmaal til proevelse af Kommissionens afslag paa at traeffe en beslutning i henhold til artikel 90, stk. 1 og 3, over for en medlemsstat indirekte tvinge medlemsstaten til at vedtage en almengyldig retsakt.
29 Appellanten kunne derfor ikke anfaegte Kommissionens afslag paa at vedtage den retsakt, appellanten oenskede.
30 Det maa paa denne baggrund fastslaas, at Retten med foeje ogsaa afviste sagen, for saa vidt den var rettet mod Kommissionens beslutning om ikke at traeffe foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 90, stk. 1 og 3.
31 Appellen maa herefter forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger. Da appellanten har tabt sagen, tages Kommissionens paastand til foelge.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.