61977C0116(01)
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 23. OKTOBER 1979 (
1
)
Høje Ret.
De tre retssager, som er opført på retslisten i dag, blev ved kendelse af 2. december 1977 forenet med henblik på retsforhandlingerne og domsafsigelsen. Efter anmodning fra sagsøgerne Scholten Honig, som gjorde gældende, at sagsøgerne i de to andre sager ikke måtte få kendskab til enkelthederne i opgørelsen af deres erstatningskrav, har Domstolen ved kendelse af 7. marts 1979 udskilt sag 143/77 fra de to andre sager.
Jeg mener ikke desto mindre, at jeg nu kan tage stilling til disse tre sager i et fælles forslag til afgørelse. På nuværende trin af retsforhandlingerne drejer det sig nemlig hovedsageligt kun om at afgøre, hvorvidt der, som grundlæggende forudsætning for et krav om offentligretligt ansvar, foreligger en ganske bestemt form for krænkelse af visse retsregler fra de sagsøgte institutioners side. Efter begrænsningen af, hvad der skal tages stilling til under de mundtlige forhandlinger, hvilket parterne er gjort bekendt med, er der under alle omstændigheder ikke behov for at gå nærmere ind på de påståede skader og enkelthederne heri på en sådan måde, at selkabet Scholten Honig's eller dets kontraktpartneres interesser bliver bragt i fare.
Jeg har allerede den 20. juni 1978 fremsat forslag til afgørelse vedrørende de tre foreliggende sager. De økonomiske og retlige problemer, der er involveret i sagerne, er desuden bekendt fra de præjudicielle sager 103 og 145/77 (Royal Scholten Honig og Tunnel Refineries Limited mod Intervention Board for Agricultural Produce, dom af 25. 10. 1978, Sml. 1978, s. 2038), i hvilke jeg ligeledes har fremsat forslag til afgørelse den 20. juni 1978 (Sml. 1978, s. 2008). Jeg mener derfor, at jeg nu kan undlade at fremføre en række indledende bemærkninger om den fælles markedsordning for sukker og den i denne forbindelse indførte produktionsafgift for isoglucose, et flydende sødemiddel der konkurrerer direkte med sukker, og jeg kan for forenklingens skyld henvise til de nævnte forslag til afgørelse.
I mit forslag til afgørelse i de tre foreliggende sager om offentligretligt ansvar har jeg givet udtryk for, at sagsøgte burde frifindes, allerede fordi den påståede årsag til skaderne, afgiftsordningen for isoglucose, ikke var retsstridig. Til støtte herfor henviste jeg til min udførlige stillingtagen til dette spørgsmål i mit forslag til afgørelse i sagerne 103 og 145/77, hvori jeg også tog hensyn til argumentationen i sagerne om offentligretligt ansvar.
Denne bedømmelse af den ved forordning nr. 1111/77 (EFT L 134 af 28. 5. 1977, s. 4) indførte produktionsafgift for isoglucose var Domstolen ikke enig i. I dommen af 25. oktober 1978 nåede Domstolen til det resultat, at der var tale om en ulige behandling af isoglucose og sukkerproducentere i forbindelse med produktionsafgiften, fordi afgiften kun skulle betales for såkaldt B-sukker, mens den skulle betales for hele isoglucoseproduktionen, og fordi der kun for sukker var foreskrevet en garanti for afsætning til interventionsprisen samt eksportrestitutioner. Også selv om man foretog en sammenligning med moderne sukkerfabrikker, som producerede betydelige mængder C-sukker, og for hvilke der derfor kunne beregnes produktionsbelastninger på mellem 3,81 og 13,52 RE pr. 100 kg fremstillet sukker, måtte det dog under alle omstændigheder tages i betragtning, at 60 % af den gennemsnitlige belastning i form af produktionsafgiften blev båret af sukkerroedyrkerne, og at sukkerproducenterne også var i stand til at begrænse omfanget af belastningen ved at begrænse produktionen. Dermed kunne man for isoglucoseproducenternes vedkommende tale om en »åbenbart ulige afgift«, som måtte anses for at være en krænkelse af forbudet i EØF-traktatens artikel 40, stk. 3, mod forskelsbehandling; derfor var forordning nr. 1111/77 ugyldig, for så vidt som dens artikel 8 og 9 pålægger isoglucose en produktionsafgift på 5 RE pr. 100 kg tørstof for perioden svarende til sukkerproduktionsåret 1977-78.
På grundlag af denne afgørelse står det fast, at der ikke kan ske frifindelse i søgsmålene om offentligretligt ansvar med den begrundelse, jeg foreslog. I de foreliggende sager blev sagsøgerne derfor ved skrivelse af 21. november 1978 opfordret til at præcisere de påståede tab, at tage stilling til årsagssammenhængen mellem fællesskabsinstitutionernes adfærd og disse tab, og til på baggrund af dommen i sagerne 83 og 94/76, 4, 15 og 40/77 (Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe GmbH & Co. KG m.fl. mod Rådet og Kommissionen, dom af 25. 5. 1978, Sml. 1978, s. 1209) at udtale sig om, hvorvidt den påståede skade er af en sådan art, at den kan udløse ansvar efter EØF-traktatens artikel 215.
I de uddybende skriftlige indlæg, sagsøgerne har indgivet efter opfordring fra Domstolen, anser de betingelserne for offentligretligt ansvar efter EØF-traktatens artikel 215 for opfyldt og begrunder deres påstande nærmere som følger:
—
Sagsøgerne Amylum, som ikke har erlagt produktionsafgiften, gør gældende, at de i stedet har måttet stille bankgaranti, hvilket har medført udgifter. Sagsøgerne har endvidere på grund af produktionsafgiften begrænset fremstillingen af isoglucose og i stedet fremstillet andre produkter af stivelse. De har dermed opnået ringere fortjeneste og har også lidt andre tab ved at have været nødt til at begrænse fremstillingen af stivelse, som er råvaren til isoglucose. Endvidere har Amylum haft udgifter med henblik på at forsvare sine interesser over for de belgiske myndigheder, hvilket tilsammen — indbefattet en rimelig forrentning — udgør et beløb på 106612456 BFR. Jeg skal senere komme tilbag til den nødvendiggjorte formindskelse af dette erstatningskrav.
—
Sagsøgerne Tunnel Refineries, som heller ikke har erlagt produktionsafgiften, anfører, at de på grund af denne afgift har produceret isoglucose i mindre omfang end oprindeligt planlagt. Af samme grund har de også produceret mindre stivelse; endelig har de også i et vist omfang måttet fremstille andre produkter. Sagsøgerne har endvidere lidt tab, fordi der var opstået højere produktionsomkostninger pr. enhed ved fremstillingen af isoglucose som følge af, at sagsøgérne ikke har kunnet udnytte hele kapaciteten i deres stivelsesfabrik, fordi det var blevet nødvendigt at foretage investeringer med henblik på den anderledes forarbejdning af stivelsen og ændringerne i anlæggene, fordi fremstillingen af andre produkter havde givet ringere fortjeneste, og fordi den stivelse, der var blevet fremstillet i stedet, og som ikke straks kunne afsættes, måtte oplagres. Inklusive en rimelig forrentning frem til den 30. november 1978 giver dette et samlet tab på 1020150 UKL; sagsøgerne har ikke kunnet opgøre tabet af kunder og tabet af bedre indkøbsmuligheder i tal.
—
Endelig gør sagsøgerne Koninklijke Scholten Honig, som — i det omfang der blev fremstillet isoglucose på selskabets forsøgsfabrik — har erlagt produktionsafgiften, og som endnu ikke har fået den refunderet, gældende, at de på grund af afgiftsordningen blev tvunget til definitivt at indstille produktionen af isoglucose. Derfor må investeringerne i forsøgs-fabrikken, som desuden blev drevet med tab, og som medførte tab på grund af afskedigelse af personale såvel som på grund af manglende udnyttelse af kapaciteten i majsstivelsesfabrikken, anses for tabte. Også udgifterne til forskning samt til markedsføringen af isoglucose, udgifterne til juridisk bistand og de økonomiske konsekvenser af kontrakterne med tredjemand vedrørende erhvervelse af patentrettigheder og leverancer af enzymer, må anses for tabte. Endelig er der opstået tab som følge af den nødvendiggjorte afhændelse af den isoglucosefabrik, hvis opførelse allerede var vidt fremskreden, til en meget ugunstig pris, såvel som følge af, at der ikke i de kommende år kan opnås noget udbytte fra denne fabrik. Tabene er samlet opgjort til 147520000 HFL pr. 18. januar 1979.
Heroverfor anfører de sagsøgte institutioner først, at indførelsen af en produktionsafgift for isoglucose ikke udgør »en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af den højere retsregel til beskyttelse af private«. De betvivler endvidere årsagssammenhængen mellem denne afgift og de påståede tab og mener, at der under ingen omstændigheder, hvis Fællesskabet skulle blive anset for at være ifaldet ansvar, kan blive tale om erstatning for alle de påberåbte følger, hvorimod erstatningspligten må begrænses til bestemte skader.
1.
Ved bedømmelsen af dette sagskompleks er det hensigtsmæssigt først kort at fastslå følgende omstændigheder, som ikke er forbundet med særlige problemer.
a)
Sagens genstand er alene spørgsmålet, om der ved udstedelsen af forordning nr. 1111/77, hvorved produktionsafgiften for isoglucose indførtes, er sket en sådan krænkelse af en højere retsregel, at Fællesskabet er ifaldet ansvar. Derimod skal der ikke tages stilling til spørgsmålet om, hvordan Kommissionens adfærd ved udarbejdelsen af bestemmelserne skal bedømmes, om de berørte allerede i denne forbindelse kunne have anledning til at træffe bestemte forretningsmæssige dispositioner, og om der måtte anses for at være årsagsforbindelse mellem følgerne heraf og Kommissionens eventuelt retsstridige adfærd.
Mine bemærkninger herom tager sigte på visse af de anbringender, som sagsøgerne Scholten Honig har gjort gældende i et supplerende skriftligt indlæg efter den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77, og som åbenbart vedrører omstændigheder fra perioden før udstedelsen af forordning nr. 1111/77. Herved er der ikke nu grund til at gå nærmere ind på det spørgsmål, om en sådan ændring eller udvidelse af søgsmålsgrundene kan tillades, hvad de sagsøgte institutioner benægter under henvisning til, at der i selve stævningen kun tales om ansvar på grund af udstedelsen af forordning nr. 1111/77. Afgørende er tværtimod, at repræsentanten for Scholten Honig under den mundtlige forhandling har præciseret, at der reelt ikke er tale om en sådan ændring eller udvidelse af søgsmålsgrundene. Sagsøgerne har kun henvist til perioden før udstedelsen af den nævnte forordning for at godtgøre, at virksomhedens ledelse allerede på dette tidspunkt havde gjort sig tanker om nødvendige foranstaltninger. De relevante beslutninger var imidlertid først blevet truffet efter udstedelsen af forordning nr. 1111/77, og derfor drejer det sig også for Scholten Honig's vedkommende alene om erstatningspligt som følge af indførelsen af produktionsafgiften og ikke som følge af adfærden under forberedelsen af bestemmelserne.
b)
Det er ubestridt — hvilket efter min opfattelse heller ikke kan bestrides — at det ved indførelsen af produktionsafgiften for isoglucose drejede sig om en økonomisk politisk foranstaltning, der måtte træffes inden for relativt vide skønsmæssige grænser. Det drejede sig — jeg henviser herved i det hele til mit forslag til afgørelse i de nævnte præjudicielle sager — om inden for rammerne af gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik og virkeliggørelsen af formålene i EØF-traktatens artikel 39 at træffe egnede stabiliserende foranstaltninger vedrørende sukkermarkedet, som var kendetegnet af store overskud. Da overskuddene blev forøget på grund af det nye sødemiddel, isoglucose, for hvilket der ikke gjaldt nogen produktionsbegrænsninger, skulle producenterne heraf ved hjælp af en afgift, som kunne udligne den prisfordel for isoglucose, som fulgte af markedsordningen for sukker, bringes til at bidrage til finansieringen af nedbringelsen af overskuddet; samtidig var det hensigten at gribe ind på en smidig måde over for en formodet stormende udvikling af dette sødemiddel, som ville kunne føre til en yderligere forøgelse af overskuddet.
Ifølge den faste retspraksis vedrørende generelle retsakter, som er vedtaget på grundlag af sådanne økonomisk politiske valg, står det fast, at private kun kan gøre erstatningskrav gældende på dette grundlag, hvis der foreligger en »tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af privat« (jf. eksempelvis dommen i sag 5/71, Aktien-Zuckerfabrik Schöppenstedt mod Rådet, dom af 2. 12. 1971, Sml. 1971, s. 275, og sagerne 54-60/76, Compagnie industrielle et agricole du Comté de Loheac m.fl. mod Rådet og Kommissionen, dom af 31. 3. 1977, Sml. 1977, s. 645).
c)
Det er efter den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77, hvor ugyldigheden af forordning nr. 1111/77 på grund af krænkelse af forbudet mod forskelsbehandling blev fastslået, endvidere klart, at den ovennævnte særlige forudsætning for erstatningskravet for så vidt er opfyldt, som der er tale om en krænkelse af en retsregel til beskyttelse af private. Der kan herved også henvises til dommen i sagerne 83 og 94/76, 4, 15 og 40/77 (HNL), hvori det blev understreget, at forbudet mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 40, stk. 3, hvis betydning for traktatens system er åbenbar, har til formål at beskytte private.
2.
Det var i lang tid uklart, hvad der nærmere skulle forstås ved en »tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel«.
I overensstemmelse med min forgænger i embedet, som i sit forslag til afgørelse i sagerne 63-69/72 (Wilhelm Werhahn Hansamühle m.fl. mod Rådet og Kommissionen, dom af 13. 11. 1973, Sml. 1973, s. 1229) anførte, at det var nødvendigt, at der forelå en åbenbar overtrædelse af en retsforskrift, mente jeg først, at denne betingelse kun var opfyldt i tilfælde af groft retsstridig adfærd (fprslag til afgørelse i sagerne 56-60/74, Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung m.fl. mod Rådet og Kommissionen, dom af 2. 6. 1976, Sml. 1976, s. 711), hvis det — jf. formuleringen i forslaget til afgørelse i sag 153/73 (Holtz & Willemsen GmbH mod Rådet, dom af 2. 7. 1974, Sml. 1974, s. 675) — drejer sig om en særlig klar krænkelse af retsreglerne eller om en åbenbar og grov overtrædelse deraf. Denne opfattelse er i retslitteraturen — se afhandlingen i festskrift til Von der Heydte af Ernst Werner Fuss om De europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis angående Fællesskabets ansvar for retsstridige forordninger, s. 173 ff — blevet betegnet som ikke ganske korrekt og overbevisende. Under henvisning til, at der ved foranstaltninger af økonomisk politisk karakter er vide grænser for skønsebeføjelser, hvori indgår økonomiske politiske vurderinger, situationsbedømmelser, prognoser for udviklingen og formålspræferencer, mener Fuss, at det i sådanne filfælde alene drejer sig om ikke at overskride de yderste grænser for skønnet; derfor må man ved efterprøvelsen af, om der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en retsregel, tage udgangspunkt i, om der kan påvises en overskridelse eller en særlig fejlagtig anvendelse af den pågælende fællesskabsinstitutions skønsbeføjelser. Fuss mener at kunne finde holdepunkter herfor i de førstnævnte domme, i det forhold, at spørgsmålet om vilkårlig forfordeling var af betydning i dommen i sagerne 56-60/74, hvorimod visse meningsløsheder i forordningen ikke blev betegnet som fejlagtig anvendelse af skønsbeføjelser, eller i det forhold, at spørgsmålet om fejlagtig anvendelse af skønsbeføjelserne også var et hovedpunkt i retsforhandlingerne i sag 74/74 (Comptoir national technique agricole mod Kommissionen, dom af 14. 5. 1975, Sml. 1975, s. 533).
Det står nu klart, at Domstolen ved fortolkningen af den citerede formulering faktisk i vidt omfang lod sig inspirere af Fuss' overvejelser, men at visse elementer, som jeg havde drøftet i mine forsøg på fortolkning, også spillede en vis rolle for Domstolen. Efter den allerede nævnte HNL-dom ved vi nu, at man ved vurderingen af, om der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel, skal tage udgangspunkt i følgende overvejelser:
Det er en grundsætning, at der ved generelle retsregler, som er resultatet af økonomiske politiske valg, kun undtagelsesvis og under ganske særlige omstændigheder kan blive tale om ansvar for det offentlige. Hvad angår manglen ved den påståede skadeforvoldende retsakt, er det på den ene side vigtigt, at ansvaret ved sagsforhold, hvori der som ved udformningen af den fælles landbrugspolitik er givet lovgiveren vide skønsbeføjelser, kun ifaldes, hvis grænserne for skønsbeføjelsen overskrides åbenbart og groft. På den anden side skal der tages hensyn til virkningerne af den anfægtede retsakt. I denne forbindelse gælder den regel, at private »inden for rimelige grænser og uden at kunne opnå skadesløsholdelse af offentlige midler [bør] affinde sig med, at en generel retsakt medfører visse skadelige virkninger for deres økonomiske interesser«. Ud over dette var det i det pågældende tilfælde også af betydning, at den anfægtede retsakts indvirkning på den del af produktionsomkostningerne, som udgjordes af foderstofpriserne, kun var svag; i denne sammenhæng måtte de konstaterede prisstigninger sammenlignes med de prisforhøjelser, som fulgte af svingninger i verdensmarkedspriserne for foderstoffer. Endelig skulle den anfægtede retsakts indvirkninger på de sagsøgende virksomheders rentabilitet sættes i forhold til »omfanget af de økonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i de pågældende landbrugssektorer«.
Det foreliggende tilfælde skal bedømmes ud fra disse kriterier, som i mellemtiden også er blevet anvendt og delvis tydeliggjort i majsgritz- og kvældemelsdommene af 4. oktober 1979 (sagerne 64 og 113/76, 167 og 239/78, 27, 28 og 45/79 — P. Dumortier Fréres m.fl. mod Rådet, sag 238/78 — Ireks-Arkady GmbH mod Rådet og Kommissionen, sagerne 241, 242, 245-250/78 — DGV Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH m.fl. mod Rådet og Kommissionen — sagerne 261 og 262/78 — Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG og Diamalt AG mod Rådet og Kommissionen). Herefter er det også klart — hvilket jeg siger med henblik på det spørgsmål, som sagsøgerne Amylum har rejst i det supplerende skriftlige indlæg, om der ved krænkelse af en grundlæggende retsregel uden videre kan antages at foreligge en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse i den angivne forstand — at ikke alene den krænkede retsregel er af betydning, men at der desuden i hvert tilfælde må foreligge et yderligere kvalificerende forhold. Dette følger allerede af, at Domstolen i HNL-dommen på den ene side betonede betydningen af det overtrådte forbud mod forskelsbehandling, men på den anden side også tog stilling til virkningerne af den kritiserede foranstaltning og fremhævede, at der skulle være sket en åbenbar og grov overskridelse af grænserne for skønsbeføjelserne.
3.
Ved undersøgelsen af, om de betingelser, der således skal være opfyldt, for at der kan foreligge en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel, er opfyldt, vender jeg mig først mod virkningerne af den anfægtede forordning, dvs. forordning nr. 1111/77.
a)
Sagsøgerne henviser herved for det første til de tidligere omtalte erstatningskravs størrelse og sammenholder disse med de væsentligt lavere krav i HNL-sagen. For det andet støtter de sig på det forhold, at i HNL-dommen vedrørte den anfægtede foranstaltning en stor gruppe virksomheder, og fremhæver heroverfor, at i det foreliggende tilfælde er det kun den lille gruppe isoglucoseproducenter, der uden videre kan identificeres, som rammes.
Disse to argumenter er imidlertid efter min opfattelse ikke af afgørende betydning.
aa)
Dette gælder i særlig grad det sidstnævnte argument. Det forhold, at det i den foreliggende sag drejer sig om en hel industrigren, fører til den nærliggende antagelse, at det ikke kan være afgørende, at denne industrigren har en sådan struktur, at produktionsanlæggene kun ejes af nogle få virksomheder. Desuden ville det være en fejlfortolkning af HNL-dommen at udlede af den, at man, når der er tale om et lille antal ramte personer, altid skal tage udgangspunkt i de pågældende virkninger med henblik på den tilstrækkeligt kvalificerede krænkelse. Der tales ganske vist i denne dom rent faktisk om, »at [foranstaltningen] ramte meget store grupper af erhvervsdrivende …, således at dens virkninger afsvækkedes betydeligt på de enkelte virksomheders niveau«. Antallet af ramte og virkningernes karakter sættes altså i forbindelse med hinanden. Det udelukker imidlertid ikke, at der også i tilfælde af en lille gruppe ramte kan være tale om ubetydelige virkninger, og naturligvis heller ikke, at det modsatte kan være tilfældet. Uafhængig af antallet af ramte personer må man derfor i stedet se på omfanget af virkningerne.
bb)
Hvad på den anden side angår de påståede erstatningskrav, kan man for disses vedkommende ikke anse deres størrelse for at være fastslået med sikkerhed. Herimod er der nemlig fremført en række indsigelser, som ikke uden videre kan afvises, og som i givet fald må undersøges nærmere.
—
Jeg erindrer blot om, hvad der på Domstolens opfordring blev anført under de mundtlige forhandlinger angående spørgsmålet om, hvad der overhovedet kan komme i betragtning som erstatningsberettigende ulemper i forbindelse med retsstridige generelle retsakter. Herefter kan det — også her kan der henvises til majsgritz-sagerne — være af betydning, om der er tale om en direkte, unormal og speciel skade; endvidere måtte det — som følge af dommen i sag 74/74, Sml. 1976, s. 797 — overvejes, om der som hovedregel altid skal ses bort fra mistet fortjeneste, når det ikke drejer sig om krænkelse af en retligt beskyttet interesse, og det måtte overvejes, om dette — som efter nogle medlemsstaters retsorden — også må gælde for udgifter til juridisk bistand.
—
Jeg erindrer endvidere om forskellige indsigelser mod den nærmere opgørelse af de påståede skader. Det blev gjort gældende, at investeringer i substitutions-produkter ikke kan anses for en økonomisk skade, eftersom de er af blivende værdi. Over for beregningen af mistet fortjeneste som følge af formindsket produktion af isoglucose blev det gjort gældende, at man med urette var gået ud fra, at isoglucose slet ikke skulle være pålagt nogen afgift, hvilket foranledigede sagsøgerne Amylum til at nedsætte erstatningskravet til 55726569 BFR. I denne sammenhæng skal man heiler ikke have taget hensyn til alle forhold af betydning for omkostningerne, herunder den påståede omkostningsformindskelse som følge af den mere intensive udnyttelse af anlæggene til fremstilling af stivelse. Sagsøgerne Tunnel Refineries skal endvidere med urette være gået ud fra, at det oprindeligt planlagte mål for produktionen straks blev nået. Endelig blev der også rejst tvivl om posten »forøgede lageromkostninger«, som Tunnel Refineries har gjort gældende.
—
En række indsigelser vedrører årsagssammenhængen.
Hertil hører den antagelse, at isoglucoseproduktionen allerede skulle være blevet urentabel som følge af ophævelsen af produktionsrestitutionerne, som ikke kunne anfægtes, og at den i alle tilfælde, navnlig hvis der i Belgien blev indført en i forhold til sukker ensartet skattemæssig behandling, ikke kunne bære nogen som helst yderligere afgiftsbelastning; dermed skulle det være slået fast, at det ikke var produktionsafgiften, der var den egentlige årsag til produktionsomlægningen, eller dog i hvert fald at isoglucosen, selv ved fritagelsen for enhver afgift, og endda hvis man bortser fra transportomkostningerne, ikke gav nogen som helst fortjeneste.
Endvidere skal Tunnel Refineries allerede i 1975, altså før indførelsen af produktionsafgiften, have besluttet at udvide sin kapacitet i mindre omfang end oprindeligt forudset.
Desuden hævdes sagsøgerne Scholten Honig's fuldstændige indstilling af produktionen med sikkerhed at være en inadækvat følge af indførelsen af produktionsafgiften — hvilket hævdes demonstreret af Tunnel Refineries' og Amylum's eksempler — hvorfor alt hvad der hænger sammen hermed — investeringstab, også i forbindelse med forsøgsanlæggene, mistet fremtidig fortjeneste — må lades ude af betragtning.
—
Endelig bliver det gjort gældende, at sagsøgerne har udvist egen skyld.
Det skal således have måttet forekomme risikabelt at beslutte at foretage store investeringer i isoglucoseproduktionen på et tidspunkt, hvor konjunkturerne for sukkermarkedet var gode og på et tidspunkt, hvor der ydedes produktionsrestitutioner, selv om man må have været bekendt med den restriktive ordning, ja nærmest en blokering af markedet, og med, at man ikke kunne regne med opretholdelse af restitutionsordningen.
Tunnel Refineries hævdes særlig at have forhastet sig med sin beslutning om at fremstille substitutionsprodukter, idet firmaet ikke skal have taget Kommissionens forslag om at bibeholde produktionsafgiften for isoglucose på 5 RE — forslaget blev faktisk vedtaget i maj 1978 — alvorligt. Dette hævdes også at støttes af det forhold, at der kun to dage før afsigelsen af dommen i sagerne 103 og 145/77 blev truffet beslutning om investeringer i en produktionsomlægning. Derved ville det tab, som fulgte af betalingen af produktionsafgiften i perioden fra november 1977 til oktober 1978 for den i begyndelsen ikke fuldt udnyttede produktionskapacitet, være blevet væsentligt mindre end det i stævningen påberåbte tab.
Over for Scholten Honig's krav blev det endelig gjort gældende, at det må have forekommet særlig risikabelt at opføre en særlig fabrik til fremstilling af isoglucose i stedet for — som andre virksomheder gjorde — at ændre og udbygge de eksisterende stivelsesfabrikker. Også for Scholten Honig's vedkommende skal de vanskeligheder, som også her førte til forhastede beslutninger, hovedsagelig have haft andre årsager, nemlig for lav egenkapital, dårlig rentabilitet i stivelsesproduktionen. Ikke mindst hævdes der at være udvist egen skyld, for så vidt angår aftalerne om indholdet af kontrakterne om erhvervelse af patentrettigheder og om salget af fabrikken i Tilbury, som skete til en pris, der lå væsentligt under opførelsesomkostningerne.
Det kan dermed ikke udelukkes, at sådanne overvejelser — forudsat ansvar for Fællesskabet — kunne føre til en væsentlig nedsættelse af de påståede kravs størrelse, hvorved — hvilket allerede fremgår for Amylum's vedkommende — skadens omfang i givet fald i væsentlig grad ville få mindre betydning. Dette behøver Domstolen imidlertid ikke tage endelig stilling til; det ville, som sagen foreligger oplyst, og altså uden videre undersøgelser, herunder eventuelt sagkyndig bistand, i øvrigt næppe overhovedet være muligt. Man kan nemlig have den opfattelse, at i hvert fald HNL-dommen skal forstås anderledes, for så vidt der tales om virkningerne af retsstridige generelle retsakter som afgørende kriterium. Efter denne opfattelse kommer det ikke an på alle mulige, herunder også fjerntliggende skadelige virkninger af nogle anfægtede bestemmelser; for så vidt angår spørgsmålet, om der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en retsregel, må man tværtimod tage udgangspunkt i de direkte virkninger for produktionsomkostningerne og rentabiliteten.
b)
Ved en bedømmelse af det foreliggende tilfælde ud fra dette kriterium må man først slå fast, at den anfægtede produktionsafgift udgjorde ca. 15 % af isoglucosens værdi. Den androg nemlig 15 % af interventionsprisen for sukker, hvorom vi ved, at markedsprisen — på grund af de eksisterende overskud — bevægede sig i nærheden heraf, og at isoglucoseprisen — på grund af den delvise substitutionsmulighed — atter var bestemt heraf.
Det må ganske vist erkendes, at dette forhold i sig selv vanskeligt gør det berettiget at tale om en fuldstændig ubetydelig virkning af produktionsafgiften. Det kommer imidlertid heller ikke alene an herpå, hvis jeg tyder HNL-dommen rigtigt; den nævnte virkning skal tværtimod sættes i forhold til de økonomiske risici, som kendeligt er forbundet med den her omhandlede virksomhed. I denne henseende skal man ifølge de sagsøgte institutioners argumentation, som forekommer mig overbevisende, tage hensyn til for det første prissvingningerne på det pågældende marked og for det andet dette markeds specielle risici, som understreges af dets regulering på grundlag af den fælles markedsordning for sukker.
aa)
Hvad angår det første punkt, kan man ganske vist ikke anse de af Kommissionen og Rådet oprindeligt angivne oplysninger om udviklingen i verdensmarkedsprisen for sukker i perioden fra 1974 til 1977 — her gjaldt der først en værdi på omkring 103 RE pr. 100 kg og senere en værdi på omkring 12 RE pr. 100 kg — for at være af afgørende betydning, eftersom isoglucosen, der efter retspraksis skal ligestilles med fællesskabssukker, ikke produceres med henblik på verdensmarkedet. Tilsvarende kan heller ikke alene de af sagsøgerne anførte svingninger i verdensmarkedsprisen for majs, som er råvaren for isoglucose, eller udviklingen i fællesskabsprisen for dette produkt, som holdt sig inden for snævrere grænser, være afgørende, netop fordi isoglucoseprisen ikke kun bestemmes af disse elementer, men tværtimod også af udviklingen i sukkerpriserne.
Betragter man derimod udviklingen i sukkerpriserne i Fællesskabet, altså på det marked, hvis risici sagsøgerne var underkastet på det pågældende tidspunkt, tegner der sig et absolut sigende billede, hvor priserne i underskudsårene 1974 og 1975 under indflydelse af de højere verdensmarkedspriser lå over interventionsprisen og i nærheden af tærskelprisen eller endog — i nogle medlemslande — lå over denne, og hvor for det andet, i overskudsperioderne såsom 1978, markedsprisen rettede sig efter interventionsprisen. Man kan på grundlag heraf tale om prissvingninger af en størrelsesorden svarende til den omtvistede produktionsafgift eller endog — hvis man sammenholder interventionsprisen i 1974 med tærskelprisen i 1978 — prissvingninger i en størrelsesorden af omkring 14 RE pr. 100 kg. Sammenholdt hermed kan produktionsafgiften givetvis ikke betegnes som eksorbitant, men ligger tværtimod næsten inden for rammerne af de normale risici på sukkermarkedet.
bb)
Tilsvarende kan man vel også sige angående det andet af sagsøgernes argumenter, som vedrører en tænkelig orientering efter produktionsafgiften for B-sukker. Denne afgift androg på det pågældende tidspunkt, hvor den var begrænset til 30 % af interventionsprisen for sukker, 9,85 RE pr. 100 kg. Tabene ved finansieringen af eksporten af overskudssukker havde kunnet begrunde en afgift på 19,5 RE pr. 100 kg. At tale om en virkelig risiko ved den størrelsesorden synes ikke forkert, eftersom der i tider med overskud i sukkerproduktionen ikke længere var behov for en begrænsning af afgiften. En sådan afgift på B-sukker og ved fordelingen deraf på den samlede produktion af A- og B-sukker ville have medført, at belastningen af sukkerproducenterne i produktionsåret 1977/78 havde andraget 3,54 RE pr. 100 kg. Dette ville altså — ved en ren sammenligning af belastningen — være den tilladelige belastning for isoglucose, dvs., at man kan tale om en tilsvarende risiko for isoglucose ved en belastning af omkring størrelsesordenen af den anfægtede produktionsafgift. Også i denne henseende var der altså et passende forhold mellem den indførte belastning og den risiko, der var forbundet med den pågældende erhvervsgren.
Sagsøgernes indvending om, at de netop nævnte beregninger fra Rådet er fejlagtige, fordi det var umuligt at overvælte 60 % på sukkerroedyrkerne, er næppe holdbar. Den nævnte procentsats er nemlig baseret på en belastning på 9,85 RE pr. 100 kg og er udregnet under hensyntagen til de mindstepriser for A- og B-sukkerroer, der faktisk gjaldt på det omhandlede tidspunkt. Den udgør altså ikke nogen uforanderlig størrelse; i betragtning af det landbrugspolitiske formål, at sikre landbrugets indtægter, følger det på ingen måde med sikkerhed af en forhøjelse af produktionsafgiften, at den måtte medføre en nedsættelse af mindsteprisen for sukkerroer, ligesom det heller ikke kan anses for tvingende nødvendigt — og dette er tilstrækkeligt i forbindelse med de overvejelser angående risikoen, som skal foretages her — at en sådan forhøjelse af afgiften, som Rådet vedtog, måtte føre til fuldstændig indstilling af produktionen af B-sukker, det vil i realiteten sige føre til, at sukkerfabrikanterne ikke skulle svare nogen afgift.
cc)
Efter min opfattelse fører en bedømmelse af den omtvistede foranstaltnings virkninger i den økonomiske sammenhæng, som det efter HNL-dommen synes nærliggende at tage i betragtning, ikke til den antagelse, at Fællesskabet skulle have gjort sig skyldig i en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af retsregler.
4.
Derudover må det dog også undersøges, om fællesskabsinstitutionerne ved udarbejdelsen og udstedelsen af forordning nr. 1111/77 åbenbart og groft har overskredet grænserne for deres vide landbrugspolitiske skønsbeføjelser.
a)
I denne forbindelse påberåber sagsøgerne sig til dels, at det i den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77 blev fastslået, at produktionsafgiften for isoglucose udgjorde en »åbenbart ulige« afgift.
Efter min opfattelse er dette dog i sig selv ikke tilstrækkeligt. De sagsøgte henviser med rette til, at den ved forordning nr. 563/76 trufne foranstaltning blev anset for åbenbart uforholdsmæssig i dommen i sag 114/76 (Bela-Mühle Josef Bergmann KG mod Grows-Farm GmbH & Co. KG_. dom af 5. 7. 1977, Sml. 1977, s. 1211), og at dette i den efterfølgende HNL-dom dog ikke blev anset for tilstrækkeligt til at ifalde erstatningsansvar, hvorimod yderligere belastende forhold skulle foreligge, hvilket der ikke gjorde, og dette førte til frifindelse.
b)
I denne sammenhæng anser jeg det for hensigtsmæssigt atter at erindre om, at det i den gentagne gange nævnte HNL-dom blev understreget, at der kun undtagelsesvis og under særlige omstændigheder kan pådrages ansvar for generelle retsakter. Det betyder, at der må gælde meget strenge forudsætninger for at opfylde betingelsen vedrørende kvalificerende omstændigheder; alle sagens omstændigheder, og ikke blot et enkelt aspekt — som i det foreliggende tilfælde vedrørende forskelsbehandling — skal tages i betragtning, og disse skal, for at ansvar kan være ifaldet, vise, at der foreligger et til vilkårlighed grænsende misbrug af skønsbeføjelserne, altså en afgørelse, som slet ikke hviler på saglige overvejelser, eller hvor sådanne overvejelser ikke har haft indflydelse på afgørelsen.
aa)
Ved efterprøvelsen heraf måtte man tage udgangspunkt i den sammenligning af belastningerne for sukker og isoglucose, som allerede spillede en rolle i de præjudicielle sager 103 og 145/77, og som endda foranledigede mig til at afvise påstanden om diskrimination af isoglucoseproducenterne i forhold til sukkerfabrikanterne. Jeg anser det faktisk stadig for rigtigt — afgørelsen i sagerne 103 og 145/77 taler heller ikke derimod — at sammenligne isoglucosefabrikanternes situation med moderne, gunstigt beliggende sukkerfabrikker, som på grund af gunstige produktionsvilkår ikke alene udtømmer deres B-kvoter, men også fremstiller betydelige mængder C-sukker. I det mindste kunne dette ikke på daværende tidspunkt, dvs. da forordning nr. 1111/77 blev udstedt, anses for usagligt, og derfor kan en sammenligning med den nye regulering, som indførtes i 1979 som følge af den præjudicielle afgørelse — på grundlag af hvilken sagsøgerne som bekendt slutter, at de tidligere var udsat for en voldsom diskrimination — ikke anses for afgørende i den nuværende sammenhæng.
Tager man ved den sammenligning, som jeg anser for forsvarlig, i betragtning, at en del af produktionsafgiften på B-sukker som følge af en lavere mindstepris for sukkerroerne kunne overvæltes på roedyrkerne — en sådan korrektion, som Domstolen savnede i de præjudicielle sager, lod sig uden større vanskeligheder indhente og er indeholdt i de sagsøgte institutioners skriftlige indlæg i den foreliggende sag — viser det sig, at disse sukkerfabrikanter måtte bære næsten samme belastning som isoglucoseproducenterne, nemlig mellem 1,5 og 5,4 RE pr. 100 kg, hvilket fører til et gunstigt gennemsnit på 5 RE pr. 100 kg. Jeg mener heller ikke, at der — som nogle af sagsøgerne hævder — er anledning til yderligere korrektion af denne beregning med henblik på, at der angiveligt blev betalt betydeligt lavere priser for C-roer i produktionsåret 1977/78. For det første kunne Rådet ved udstedelsen af den omtvistede forordning fuldt ud tage udgangspunkt i de dengang kendte værdier for det forløbne produktionsår, og for det andet kan man ikke se bort fra den — indtil nu ubestridte — indsigelse fra Kommissionen, at der ikke fandtes noget fælles prisniveau, og at der til dels også blev betalt mere for B-roerne end den fastsatte mindstepris.
En ren sammenligning af belastningerne kan altså utvivlsomt ikke begrunde påstanden om forskelsbehandling af isoglucoseproducenterne.
bb)
I denne henseende byggede den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77 faktisk også på andre omstændigheder: for det første, at der ikke ligesom for sukker gjaldt nogen afsætningsgaranti for isoglucose, for det andet, at der ikke var fastsat eksportrestitutioner for isoglucose, og endelig, at isoglucoseproducenterne ikke ligesom sukkerproducenterne havde haft mulighed for at reducere afgiften ved at begrænse produktionen.
Retfærdigvis må det dog indrømmes, at betydningen af disse faktorer er ret forskellig. Det må således ikke overses, at der i henhold til artikel 4 i forordning nr. 1111/77 havde kunnet fastsættes eksportrestitutioner for isoglucose — hvilket dog ikke ville have nogen praktisk betydning, fordi isoglucose som sådan åbenbart ikke eksporteres — og at denne forordning blev suppleret ved forordning nr. 706/78 af 4. april 1978 (EFT L 94 af 8. 4. 1978, s. 5), således at der også kunne fastsættes eksportrestitutioner for isoglucose i forarbejdet form. Det må endvidere erkendes — ganske bortset fra at produktionsbegrænsninger indebærer ulemper på grund af manglende udnyttelse af den eksisterende kapacitet, hvilket netop illustreres af opgørelserne over skaderne i den foreliggende sag — at der, uden at der derved kunne tales om fejlagtig anvendelse af skønsbeføjelser, vel kunne ses bort fra dette synspunkt, fordi man som passende sammenligningsgrundlag kunne bruge moderne sukkerfabrikker. Denne mulighed ville for dem, det vil sige for virksomheder, som også fremstiller C-sukker i nævneværdigt omfang, kun have ren teoretisk betydning; for dem kunne det ved hjælp af C-sukkeret, som jo måtte afsættes på verdensmarkedet, omtrentligt beregnes, hvorledes den foreskrevne produktionsbegrænsning ved hjælp af kvotasystemet, som ikke gjaldt for isoglucoseproduktionen, men for markedsordningen for sukker, indvirker på det fælles marked.
Som årsag til forskelsbehandlingen af nævneværdig betydning står derfor i grunden alene tilbage det forhold, at der ikke gjaldt nogen afsætningsgaranti for isoglucose. Om dette imidlertid er så graverende, at det kan begrunde påstanden om grov forskelsbehandling, er tvivlsomt, når henses til den kendsgerning, at det åbenbart uden større vanskelighed er lykkedes at finde et marked for isoglucose.
cc)
Desuden skal dette forhold — hvad jeg allerede har understreget — efter en rigtig forståelse af HNL-dommen ikke betragtes isoleret. Det skal betragtes i lyset af alle de omstændigheder, der dengang burde tages i betragtning, og først herefter vil det, navnlig efter at der også er taget stilling til spørgsmålet, om der var vægtige grunde til ikke at behandle isoglucose på absolut samme måde som sukker, og om en midlertidig forfordeling af isoglucose var berettiget ud fra landbrugspolitiske hensyn, vise sig, om der faktisk kan tales om et tungtvejende fejlskøn fra fællesskabsinstitutionernes side.
Jeg skal herved henvise til Rådets anbringender vedrørende det forhold, at isoglucosen praktisk set først kom på markedet i 1976, og at der var tale om et produkt, hvorom man havde ringe sikker viden, og som dengang befandt sig på et forberedende produktionsstadium, som måtte forventes udbygget hurtigt. Det kan heller ikke afvises, at der var betydelige vanskeligheder ved at sammenligne den nye industris struktur med den gammelkendte sukkerindustris. Desuden var der dengang væsentlige problemer ved at foretage en fuldstændig ligestilling med sukker med henblik på indførelse og fastsættelse af produktionskvoter, uden hvilke man ikke kunne have afsætningsgarantier, når hensås til overskuddet på sukkermarkedet. Dette kunne give anledning til at udskyde reguleringen af dette problem, navnlig da man under alle omstændigheder inden 1980 måtte skabe en ny markedsordning for sukker. Heroverfor kan det heller ikke gøres gældende, at der forholdsvis kort tid efter den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77 også blev indført en kvotaordning for isoglucose for produktionsåret 1979/80 (jf. forordning nr. 1293/79 af 25. 6. 1979, EFT L 162 af 30. 6. 1979, s. 10, og gennemførelsesforordningen nr. 1630/79 af 27. 7. 1979, EFT L 190 af 28. 7. 1979, s. 38). Det må dog tages i betragtning, at udviklingen var kommet meget længere på det tidspunkt, hvor denne kvotaordning blev udarbejdet, således at man kunne tage den faktiske produktion og ikke blot — den vanskeligt konstaterbare — produktionskapacitet i betragtning. Det må heller ikke overses, at denne kvotaordning også nu giver anledning til væsentlige problemer, hvilket illustreres af allerede foreliggende klager herom.
Endvidere må det ikke mindst tages i betragtning, at Rådet på daværende tidspunkt traf en landbrugspolitisk afgørelse, som det — på grund af de stigende sukkeroverskud — måtte anse for uopsættelig, og at der i denne forbindelse, som så ofte på dette område, var modstridende hensyn at tage i betragtning. For mig at se er det imidlertid ikke fuldkommen uforståeligt eller usagligt, hvis Rådet dengang i betragtning af de nævnte vanskeligheder accepterede en vis, vanskeligt beregnelig forskelsbehandling af isoglucose ud fra landbrugspolitiske hensyn og lod en vis fællesskabspræference spille ind. I denne forbindelse spillede det en rolle, at isoglucose praktisk talt kun fremstilles af majs, at majs er holdbart, og for virksomheder, som fremstiller vidt forskellige produkter, byder på talrige forarbejdningsmuligheder, samt at isoglucose hovedsagelig fremstilles af majs fra tredjelande, fordi fællesskabsproduktionen langt fra er tilstrækkelig, og fordi majs fra Fællesskabet åbenbart er mindre egnet til dette formål. På den anden side måtte det også tages i betragtning, at der er overskud af sukkerroer, som ikke uden videre kan erstattes af andre produkter, og at sukkerroer — et let fordærveligt produkt — kun egner sig til fremstilling af sukker.
Hvis man, som det må kræves ved en sådan skønsmæssig afgørelse, lægger alt dette til grund, kan man efter grundig afvejelse af alle synspunkter, også selv om der ikke kan benægtes at foreligge en vis, om end under ingen omstændigheder flagrant forskelsbehandling af isoglucose, vanskeligt hævde, at fællesskabsinstitutionerne ved udstedelsen af de nu underkendte bestemmelser har anvendt sine skønsbeføjelser på en til vilkårlighed grænsende forkert måde.
Den hidtidige efterprøvelse har altså ikke godtgjort, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af den højere retsregel. Dermed er en væsentlig forudsætning for tilkendelsen af erstatning på grundlag af retsstridige generelle retsregler ikke opfyldt.
5.
Heller ikke anbringendet om krænkelse af andre end de i den præjudicielle afgørelse i sagerne 103 og 145/77 omhandlede retsregler fører — hvis jeg straks må sige det — til et andet resultat vedrørende sagsøgernes krav.
Dette har sagsøgerne Tunnel Refineries forsøgt, idet det gjordes gældende, at man udover en krænkelse af forbudet mod forskelbehandling også kunne beskylde fællesskabsinstitutionerne for at have overtrådt proportionalitetsprincippet, samt — fordi der ikke var fastsat overgangsforanstaltninger til den anfægtede ordning — også for at have krænket princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Jeg behøver dog ikke at gennemgå dette anbringende i detaljer. Jeg henviser i denne forbindelse til min indgående behandling af disse problemer i forslaget til afgørelse i de nævnte præjudicielle sager, som førte mig til det resultat, at der ikke foreligger sådanne krænkelser. Dette er stadig min opfattelse — Domstolen gik ved efterprøvelsen af gyldigheden af forordning nr. 1111/77 ikke nærmere ind herpå — jeg var nemlig ikke enig i det standpunkt, som Tunnel Refineries gjorde gældende, og hvorefter præmisserne til dommen i sag 74/74 (Sml. 1975, s. 533), som vedrørte et andet sagsforhold, uden videre kunne overføres til det foreliggende tilfælde; jeg anser den opfattelse, hvorefter konstateringen af en åbenbar forskelsbehandling indebærer, at der er sket en krænkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af proportionalitetsprincippet, for urigtig.
Hvis man er enig i denne vurdering, er — netop allerede fordi der for så vidt ikke er tale om retsstridighed — det ligeledes omstridte spørgsmål, om de af Tunnel Refineries påberåbte principper er højere retsregler til beskyttelse af private, slet ikke relevant længere, og der er lige så lidt grund til at gå nærmere ind herpå som på det andet spørgsmål, om der i denne henseende kan tales om en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse.
6.
Tilsvarende behøver jeg ikke gå nærmere ind på spørgsmålet om skyld og det i denne sammenhæng eventuelle problem, om ansvar for retsstridige generelle retsregler kun ifaldes i tilfælde af en grov tjenstlig fejl.
Hertil vil jeg blot anføre, at jeg principielt vanskeligt kan forestille mig, at der skulle kunne foreligge en ansvarsfritagende grund, når hovedbetingelsen for at ifalde ansvar for retsstridige generelle retsregler, det vil sige en kvalificeret krænkelse i den ovenfor angivne forstand, er opfyldt. Desuden skal det, hvis skyld skulle spille en rolle, for så vidt angår sagsøgernes anbringender herom, hvorefter fællesskabsinstitutionerne har forsømt at undersøge isoglucoseproducenternes situation, navnlig hvad angår produktionsomkostninger og rentabilitet, blot bemærkes, at en sådan undersøgelse ikke kunne forekomme nødvendig. Sådanne overvejelser stod faktisk — og med rette — ikke i midtpunktet for de overvejelser, fællesskabsinstitutionerne gjorde sig, hvorimod hovedspørgsmålet — fordi det fremfor alt drejede sig om en ligestilling med sukkerproducenterne — var, om den påtænkte belastning for isoglucose i det store og hele svarede til belastningen for sukker.
7.
Herefter står det blot tilbage kort at tage stilling til spørgsmålet om sagens omkostninger.
Disse pålægges efter procesreglementets artikel 69, stk. 2, den tabende part. I henhold til stk. 3 i denne artikel kan Domstolen imidlertid helt eller delvis ophæve sagens omkostninger, hvis der foreligger ganske særlige grunde. Efter sagsøgerne Tunnel Refineries' opfattelse er der i den foreliggende sag særlig anledning til en sådan afgørelse vedrørende omkostningerne. De henviser til støtte herfor til dommen i sag 153/73 (Holtz & Willemsen GmbH mod Rådet, dom af 21. 2. 1974, Sml. 1974, s. 675), i hvilken det, selv om der skete frifindelse, under hensyn til, at sagsøgerne havde fornuftig grund til at få tvisten afgjort ved Domstolen, blev udtalt, at de kun skulle bære deres egne omkostninger. Tunnel Refineries henviser endvidere til dommen i sag 74/74 (Sml. 1976, s. 806), i hvilken der, selv om kravet om erstatning blev forkastet, blev truffet en tilsvarende afgørelse angående omkostningerne, fordi Domstolen tidligere havde fastslået, at Kommissionens adfærd kunne udløse erstatningsansvar. Man bør træffe tilsvarende afgørelse i den foreliggende sag, for det første i betragtning af det ret komplicerede sagsforhold, der skal træffes afgørelse om, og for det andet i betragtning af, at Domstolen i den nævnte præjudicielle afgørelse har erklæret forordning nr. 1111/77 for ugyldig.
8.
Sammenfattende foreslår jeg derfor, at de sagsøgte frifindes, for så vidt angår påstandene om erstatning, og at det bestemmes, at hver part bærer sine egne omkostninger.
(
1
) – Oversat fra tysk.