61998CC0456_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I denne sag, der er en fortsættelse til Bellone-sagen (1), har Pretore di Brescia (Italien) forelagt Domstolen spørgsmål om fortolkningen og virkningen af traktatbestemmelserne om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser i forbindelse med en agenturkontrakt. Efter min opfattelse kan den for Pretore verserende sag imidlertid af de nedenfor anførte grunde afgøres på grundlag af Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (2).
Sagens baggrund
2 Bellone-sagen vedrørte det nævnte direktivs forenelighed med den italienske lov nr. 204 af 3. maj 1985 (3) og artikel 1418 i den italienske borgerlige lovbog, som disse forskrifter på det relevante tidspunkt blev fortolket af de italienske domstole.
3 Ifølge artikel 2 i lov nr. 204 skal der ved hvert italiensk handelskammer oprettes et register for handelsagenter og handelsrejsende, hvori »personer, som udøver virksomhed eller har til hensigt at udøve virksomhed som handelsagenter eller handelsrejsende, skal optages.« Artikel 9 i lov nr. 204 bestemmer, at »personer, som ikke er optaget i registret i henhold til denne lov, ikke må udøve virksomhed som handelsagenter eller handelsrejsende«. Artikel 1418 i den italienske borgerlige lovbog bestemmer, at en »kontrakt er ugyldig, hvis den er i strid med en præceptiv bestemmelse« (4). Den italienske Corte suprema di cassazione udtalte i 1989, at artikel 9 i lov nr. 204 er en præceptiv bestemmelse. Herefter er en agenturkontrakt, der er indgået af en person, som ikke er optaget i registret, ugyldig, og en sådan person kan ikke anlægge sag med krav om provision i forbindelse med den udøvede virksomhed.
4 Direktiv 86/653 har til formål at koordinere medlemsstaternes love, der regulerer retsforholdet mellem parterne i en handelsagenturkontrakt, og at beskytte handelsagenters interesser (5). Med henblik på dette formål indeholder direktivet bestemmelser om handelsagenters og agenturgiveres rettigheder og forpligtelser (artikel 3, 4 og 5), om handelsagenters vederlag (artikel 6-12) og om indgåelse og ophør af agenturkontrakter (artikel 13-20). Direktivet behandler ikke spørgsmålet om handelsagenters optagelse i et register, og en række medlemsstater kræver, at handelsagenter skal være registreret. På det grundlag udtalte Domstolen i Bellone-dommen, at direktivet ikke forhindrer en medlemsstat i at bevare et register for handelsagenter (6). Domstolen udtalte dog også, at direktivet udtømmende regulerer betingelserne for en agenturkontrakts gyldighed. Som følge heraf udtalte Domstolen, at direktivet »er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en agenturkontrakts gyldighed er betinget af, at handelsagenten er optaget i et register for handelsagenter« (7). I betragtning af de faktiske omstændigheder i Bellone-sagen må denne udtalelse forstås således, at de italienske domstoles fortolkning af artikel 9 i lov nr. 204 som en præceptiv bestemmelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i den borgerlige lovbogs artikel 1418, var i strid med direktiv 86/653.
5 I lyset af dommen i Bellone-sagen har den italienske Corte suprema di cassazione for nylig ændret sin fortolkning af artikel 9 i lov nr. 204 og artikel 1418 i den borgerlige lovbog. I dom nr. 4817 af 18. maj 1999 udtalte den, at manglende efterkommelse af forpligtelsen til registrering i henhold til lov nr. 204 ikke har til følge, at en agenturkontrakt bliver ugyldig. Denne dom blev imidlertid afsagt efter forelæggelseskendelsen i den foreliggende sag, og den er ikke blevet nævnt i de indlæg, der i den foreliggende sag er blevet indgivet til Domstolen.
Faktiske omstændigheder og argumenter
6 De faktiske omstændigheder, der er redegjort for i forelæggelseskendelsen, er som følger: Sagsøgeren, Centrosteel Srl (herefter »Centrosteel«), er et italiensk selskab med hovedsæde i Brescia. Det er ikke registreret som handelsagent i henhold til bestemmelserne i lov nr. 204. Sagsøgte, Adipol GmbH (herefter »Adipol«), er et østrigsk selskab med hovedsæde i Wien. I slutningen af 1989 eller begyndelsen af 1990 indgik Centrosteel en mundtlig aftale med Adipol om, at Centrosteel - både i Italien og i udlandet - skulle finde købere og sælgere af metalprodukter og skrot. Adipol opsagde aftalen i 1991. Centrosteel påstår, at det har handlet som agent for Adipol i perioden 1989-1991, og at det har krav på en provision på 170 600 ATS for sine tjenester. I hovedsagen har Centrosteel nedlagt påstand om, at Adipol tilpligtes at betale dette beløb.
7 Selskabet Adipol har anført, at det ikke kan tilpligtes at betale beløbet. Da Centrosteel ikke var registreret i henhold til lov nr. 204, er agenturkontrakten i henhold til italiensk retspraksis fra 1989 ugyldig og kan ikke fuldbyrdes. Centrosteel har svaret, at lov nr. 204 er i strid med direktiv 86/653, og at agenturkontrakten derfor skal fuldbyrdes. Adipol har herimod anført, at Centrosteel ikke kan påberåbe sig direktivet, da direktiver - i henhold til Domstolens faste retspraksis - ikke kan få direkte virkning i retstvister mellem private.
Spørgsmålene
8 På baggrund af parternes argumenter finder Pretore di Brescia, at Domstolens dom i Bellone-sagen ikke giver ham løsningen på tvisten i hovedsagen. Han finder, at det er nødvendigt at inddrage traktatbestemmelserne, eftersom direktiv 86/653 ikke har direkte virkning i retstvister mellem private. Pretore har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Der ønskes en fortolkning af EF-traktatens artikel 52, 53, 54, 55, 56, 57 og 58 [nu artikel 43-48 EF], idet det nærmere ønskes oplyst, om artikel 2 og 9 i den italienske lov nr. 204 af 1985, hvorefter personer, som udøver virksomhed som handelsagenter, skal være optaget i et register, og agenturkontrakter, der er indgået med personer, som ikke er optaget i registret, er ugyldige, udgør begrænsninger af etableringsfriheden?
2) Er traktatens bestemmelser om etableringsfriheden, dvs. artikel 52-58 [nu artikel 43-48 EF], til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en agenturkontrakts gyldighed er betinget af, at handelsagenten er optaget i et register for handelsagenter?
3) Er traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser, dvs. artikel 59-66 [nu artikel 49-55 EF], til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en agenturkontrakts gyldighed er betinget af, at handelsagenten er optaget i et register for handelsagenter?«
Formaliteten
9 Alle de parter, der har indgivet indlæg til Domstolen - Adipol, den italienske regering og Kommissionen - har rejst indsigelse imod, at sagen antages til realitetsbehandling. Indsigelserne kan inddeles i to kategorier. For det første gøres det gældende, at forelæggelseskendelsen er behæftet med faktiske og retlige fejl. For det andet anføres det, at et svar fra Domstolen på de spørgsmål, der er forelagt den, ikke er nødvendig for at sætte Pretore di Brescia i stand til at afsige dom i hovedsagen.
Faktiske og retlige fejl i forelæggelseskendelsen
10 Adipol har fremført to argumenter vedrørende forelæggelseskendelsens faktiske og retlige kendetegn. For det første påstår selskabet - i modsætning til, hvad Pretore di Brescia har anført i forelæggelseskendelsen - at Centrosteel ikke har handlet som dets agent. Centrosteel har alene modtaget nogle betalinger fra Adipol på grundlag af et tvivlsomt arrangement mellem en ansat i Adipol og den administrerende direktør for Centrosteel, der er denne ansattes ægtefælle. Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, da den er baseret på urigtige faktiske omstændigheder eller en urigtig retlig kvalifikation af de faktiske omstændigheder.
11 Argumentet er grundløst. Efter fast retspraksis er det inden for den procedure, der er fastlagt i EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF), op til de nationale domstole at redegøre for de faktiske omstændigheder og - i lyset af disse omstændigheder - at tage stilling til behovet for en præjudiciel afgørelse og relevansen af de spørgsmål, som de indgiver til Domstolen. Domstolen træffer afgørelse »uden principielt at skulle gøre sig overvejelser med hensyn til de omstændigheder, der har givet de nationale retsinstanser anledning til at forelægge Domstolen de pågældende spørgsmål« (8) Det får således ikke betydning for antagelse til realitetsbehandling af den foreliggende præjudicielle sag, om Pretore di Brescia's opfattelse - at Centrosteel handlede som Adipols agent - er korrekt eller ikke.
12 For det andet har Adipol anført, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi traktatens bestemmelser om fri bevægelighed ikke er blevet nævnt af parterne under tvisten i hovedsagen. Pretore di Brescia lod disse bestemmelser indgå i spørgsmålene, der blev forelagt Domstolen, uden at give parterne mulighed for at udtale sig om deres relevans.
13 Denne indsigelse er også grundløs. Domstolens kompetence til at handle i henhold til artikel 177 er i henhold til fast retspraksis uafhængig af, om anmodningen opfylder de processuelle bestemmelser i national ret (9). Hvis Pretore's anmodning om præjudiciel afgørelse, som Adipol anfører, tilsidesætter parternes processuelle rettigheder i henhold til italiensk ret, må dette spørgsmål rejses ved de italienske domstole.
14 Kommissionen har anført, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi de italienske domstole i henhold til international privatret ikke er kompetente til at afgøre retstvisten mellem Adipol og Centrosteel. Aftalen mellem Adipol og Centrosteel har efter Kommissionens opfattelse en tættere forbindelse til Østrig end til Italien, fordi den blev indgået i Østrig og hovedsagelig udført i Polen. Det rette værneting for afgørelse af tvisten i hovedsagen er derfor Østrig.
15 Dette argument kan heller ikke tiltrædes. Pretore di Brescia's påståede inkompetence til at træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen har ingen indflydelse på, om anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling. På samme måde som Domstolens kompetence til at besvare spørgsmål i henhold til artikel 177 ikke afhænger af, om de nationale processuelle bestemmelser er opfyldt, afhænger dens kompetence ikke af, om den internationale privatrets værnetingsregler er opfyldt. Spørgsmålet, om disse regler er opfyldt, henhører alene under de italienske domstole, der i sidste ende har ansvaret for at træffe afgørelse i hovedsagen.
Nødvendigheden af at få svar på de spørgsmål, der er stillet Domstolen, for at kunne afgøre tvisten i hovedsagen
16 Adipol, den italienske regering og Kommissionen har alle anført, at spørgsmålene, der er stillet af Pretore di Brescia, ikke er nødvendige for at kunne træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen. De argumenter, der støtter denne påstand, er som følger.
17 Kommissionen har anført, at hovedsagen skulle have været afgjort i henhold til østrigsk ret i stedet for italiensk ret. I østrigsk ret er der ikke krav om registrering af handelsagenter. Det er derfor ikke nødvendigt eller relevant for afgørelsen af tvisten, at Domstolen tager stilling til, om et sådant krav er i overensstemmelse med traktaten.
18 Denne påstand er efter min opfattelse ikke overbevisende. Som forklaret ovenfor skal Domstolen ikke undersøge de faktiske omstændigheder eller stille spørgsmål om, hvilken lov der i henhold til international privatret skal anvendes i hovedsagerne.
19 Støttet af den italienske regering har Kommissionen endvidere anført, at et svar på spørgsmålene, der er stillet af Pretore, er unødvendigt for at kunne træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen, fordi nationale domstole er forpligtede til at fortolke national ret i lyset af Fællesskabets direktiver. Pretore skal derfor fortolke italiensk ret på en sådan måde, at en manglende registrering i henhold til lov nr. 204 ikke bevirker, at en agenturkontrakt bliver ugyldig. Den italienske regering har understreget, at Pretore kan gøre dette, fordi der ikke findes nogen bestemmelser i italiensk ret, der udtrykkeligt knytter ugyldighed til en manglende registrering. Det følger heraf, at tvisten i hovedsagen kan afgøres uden at der skal tages stilling til traktatbestemmelserne vedrørende fri bevægelighed, og at der ikke er grund til at tage Domstolens dom i Bellone-sagen op til fornyet overvejelse på grundlag af disse bestemmelser.
20 Det forhold, at sagen kan afgøres ved fortolkning af national ret i lyset af direktivet, er efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt til at kunne afvise spørgsmålene, som den nationale domstol har forelagt, som irrelevante. Det kan snarere danne et grundlag for at besvare disse spørgsmål. Når Domstolen kan hjælpe den nationale domstol, begrænser den sig ikke til de særlige bestemmelser, der fremgår af forelæggelseskendelsen.
21 Endelig har Kommissionen og Adipol anført, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi hovedsagen vedrører en aftale mellem et italiensk selskab, der ledes af en italiensk statsborger (10), og et østrigsk selskab, som blev indgået, udført og afsluttet mellem 1989 og 1991. På dette tidspunkt var Østrig hverken medlem af Den Europæiske Union eller af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Det følger heraf, at selskabet Centrosteel befinder sig i en, hvad jurister, der beskæftiger sig med fællesskabsret, ofte beskriver som en intern situation, og at det ikke kan påberåbe sig traktatbestemmelserne, der henvises til i forelæggelseskendelsen. En fortolkning af disse bestemmelser kan derfor på ingen måde være nødvendig eller relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
22 Jeg mener ikke, at denne indsigelse er overbevisende.
23 Indledningsvis bemærkes, at selv om Domstolen efter fast retspraksis hverken besvarer generelle eller hypotetiske spørgsmål (11) eller spørgsmål vedrørende fællesskabsretlige bestemmelser, der åbenbart ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen eller ikke har nogen indflydelse på denne (12), har Domstolen indtil nu været meget tilbageholdende med at anvende sin beføjelse til at afvise en anmodning om præjudiciel afgørelse på grund af manglende relevans (13). Det er karakteristisk for Domstolens fremgangsmåde, at den i Bertini-sagen besvarede en anmodning om præjudiciel afgørelse, selv om den bemærkede, at det »i den foreliggende sag [...] er vanskeligt at forestille sig, på hvilken måde de svar, Domstolen anmodes om at give, kan have indflydelse på afgørelserne i hovedsagerne« (14). I den nyere sag Tombesi m.fl. (15) blev Domstolen stillet spørgsmål vedrørende fortolkningen af direktiv 91/156/EØF og 91/689/EØF (16). Med hensyn til spørgsmålenes antagelse til realitetsbehandling udtalte Domstolen, at »selv om visse af de faktiske omstændigheder i hovedsagerne ligger forud for de tidspunkter, hvor direktiv 91/156 og 91/689 [...] skulle anvendes, må det fastslås, at forelæggelseskendelserne indeholder en nærmere redegørelse for de pågældende faktiske omstændigheder, og at de nationale retter udtrykkeligt har nævnt de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser i deres præjudicielle spørgsmål. Der må derfor tages stilling til alle de spørgsmål, der er forelagt Domstolen« (17).
24 Denne generøse holdning over for umiddelbart irrelevante spørgsmål er efter min opfattelse helt igennem velbegrundet i betragtning af formålet med og den fundamentale betydning af proceduren, der er fastlagt i traktatens artikel 177 (18). Anmodninger om præjudiciel afgørelse skal kun afvises, hvis det er åbenbart, at de ikke har nogen som helst forbindelse med hovedsagens genstand. Dette er kun sjældent tilfældet, og der er kun et eksempel herpå i Domstolens nyere retspraksis. I Falciola-sagen (19) spurgte Tribunale Amministrativo Regionale della Lombardia i det væsentligste Domstolen, om en italiensk lov, der begrænsede de italienske dommeres immunitet med hensyn til erstatningsansvar for skade, forhindrede dommerne i uafhængigt og upartisk at udøve deres hverv. Spørgsmålene var blevet rejst under en sag, der vedrørte kommunalbestyrelsen i Pavias tildeling af offentlige bygge- og anlægskontrakter til byggefirmaet Impresa Falciola Angelos konkurrent. Domstolen fandt under disse omstændigheder, at de spørgsmål, der var blevet forelagt, ikke havde nogen forbindelse til sagens genstand, da de på ingen måde vedrørte fællesskabsbestemmelserne om offentlige kontrakter (20).
25 Det er let at se, at omstændighederne i den foreliggende sag er forskellige fra de omstændigheder, der blev forelagt Domstolen i Falciola-sagen. De spørgsmål, der er blevet forelagt i den foreliggende sag, er ikke helt uden forbindelse til sagens genstand, dommeren har i sine spørgsmål udtrykkeligt henvist til bestemmelserne i fællesskabsretten, og som Domstolen anerkendte i Tombesi-sagen, kan det være hensigtsmæssigt at besvare spørgsmål, der vedrører begivenheder, som ligger forud for ikrafttrædelsen af de fællesskabsretlige bestemmelser, der er forelagt med henblik på fortolkning.
26 Som Kommissionen selv har anført, kan den tvivl, der ligger til grund for den nationale rets spørgsmål, under alle omstændigheder imødegås ved en forklaring af virkningen af direktiv 86/653. Der er ikke krav om et grænseoverskridende element, for at direktivet kan finde anvendelse. Kommissionens og Adipols indvending falder derfor bort, hvis Domstolen besvarer Pretores spørgsmål på grundlag af direktivet i stedet for på grundlag af traktatbestemmelserne om fri bevægelighed.
27 Det skal derfor tages stilling til forelæggelseskendelsens realitetsspørgsmål.
Realiteten
28 De spørgsmål, som Pretore di Brescia har stillet, vedrører spørgsmålet, om der efter traktatbestemmelserne om den fri bevægelighed kan tillades nationale bestemmelser, der præceptivt foreskriver, at alle handelsagenter skal være indført i et register, og som bestemmer, at en agenturkontrakt er ugyldig, hvis den er indgået af en person, som ikke er indført i registret.
29 Før disse omfattende spørgsmål vil blive forsøgt besvaret, henvises til den sammenhæng, de er opstået i. I Bellone-sagen udtalte Domstolen, at en national bestemmelse, der betinger en agenturkontrakts gyldighed af, at handelsagenten er blevet optaget i et register, er i strid med direktiv 86/653. I den foreliggende sag påberåber Centrosteel sig denne dom til støtte for sit krav om, at Adipol tilpligtes at betale provision, der angiveligt skyldes i henhold til en aftale indgået mellem parterne. Pretore di Brescia har imidlertid den opfattelse, at Centrosteel ikke kan henvise til direktiv 86/653, da direktiver ikke har direkte virkning i retstvister mellem private. Derfor har Pretore henvist til traktatbestemmelserne.
30 Som Kommissionen og den italienske regering har anført, er det imidlertid ikke nødvendigt at inddrage traktatbestemmelser i denne sag, da tvisten i hovedsagen kan afgøres på grundlag af direktiv 86/653 og Domstolens retspraksis vedrørende direktivers direkte virkning.
31 Det er fast retspraksis, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private (21). Det er imidlertid også fast retspraksis, at retterne i medlemstaterne så vidt muligt er forpligtede til at fortolke deres nationale love på en sådan måde, at de mål, der forfølges med direktivet, kan nås. Forpligtelsen til at fortolke national ret i overensstemmelse med direktiver finder både anvendelse i tvister mellem private og offentlige myndigheder (22) og i tvister mellem private (23). Således udtalte Domstolen i Marleasing-sagen (24), at de spanske retter var forpligtede til at fortolke spansk ret i lyset af direktiv 68/151/EØF (25). Da dette direktiv udtømmende opregnede de grunde, i henhold til hvilke et selskab kunne erklæres ugyldigt, og da disse grunde ikke omfattede den ulovlige aktivitet, som selskabet faktisk udøvede (der var i strid med selskabets formål, som beskrevet i dets stiftelsesdokument), kunne den nationale domstol ikke i henhold til EF-retten erklære det sagsøgte selskab, La Comercial, ugyldigt, fordi det ikke havde noget lovligt formål, selv hvis det sagsøgte selskab - som anført af Marleasing - var blevet stiftet udelukkende for at besvige kreditorer.
32 Generelle retsprincipper, som Domstolen har anerkendt, fastsætter imidlertid visse grænser for forpligtelsen til at fortolke national ret i lyset af direktiverne. På den ene side har Domstolen i Pretore di Salò-dommen udtalt, at fortolkningen af national ret ikke må skabe et nyt eller skærpe et eksisterende strafansvar, der ikke ville have foreligget uden direktivet (26). På den anden side kræves det ikke af den nationale domstol, at den skal fortolke national ret på en måde, der er i strid med den relevante lovgivnings udtrykkelige ordlyd (27).
33 Disse anerkendte principper om fortolkningen af national ret berøres ikke af Domstolens dom i Arcaro-sagen (28). Den tiltalte i denne sag blev ved en italiensk domstol retsforfulgt for at have udledt farlige stoffer i miljøet uden at have den nødvendige tilladelse hertil. Den italienske domstol var i tvivl om den italienske lov, som han var tiltalt i henhold til, var i overensstemmelse med to direktiver, som den skulle gennemføre. Den spurgte derfor Domstolen, om der kunne anvendes en fremgangsmåde for »i den nationale lovgivning at få fjernet de bestemmelser, der er i strid med fællesskabsbestemmelserne«. Domstolen svarede, at de nationale domstole skal fortolke national ret i lyset af fællesskabsdirektiver (29), men den fortsatte som følger: (30)
»[...] den nationale rets forpligtelse til at henholde sig til direktivets indhold ved fortolkningen af de relevante bestemmelser i dens nationale ret, [begrænses] når en sådan fortolkning fører til, at en forpligtelse, der er fastsat i et ikke gennemført direktiv, gøres gældende over for en borger, eller så meget mere, når den fører til, at der på grundlag af direktivet og i mangel af en lov til gennemførelse af direktivet fastsættes strafansvar, eller at strafansvaret skærpes for personer, der handler i strid med dets bestemmelser (jf. dommen i Kolpinghuis Nijmegen-sagen, præmis 13 og 14).«
34 Denne udtalelse kan synes at begrænse princippet om fortolkning af national ret i overensstemmelse med fællesskabsdirektiver drastisk (31). Jeg mener dog ikke, at den skal forstås på denne måde. Udtalelsen blev formuleret i forbindelse med en straffesag, og Kolpinghuis-sagen, som Domstolen henviste til, vedrørte også strafansvar. I det omfang ordlyden også kunne synes at finde anvendelse uden for strafferetsplejen, er det vanskeligt at få den til at harmonere både med Domstolens tidligere og efterfølgende retspraksis (32).
35 Kort sagt har jeg den opfattelse, at Domstolens retspraksis opstiller to regler: 1) et direktiv, der ikke er korrekt gennemført i national ret, kan ikke i sig selv pålægge borgerne forpligtelser (33), 2) de nationale retter skal ikke desto mindre i videst muligt omfang fortolke national ret i lyset af relevante direktivers ordlyd og formål. Denne fortolkningsproces kan ikke af sig selv og uafhængigt af en national gennemførelseslov have til følge, at strafansvar afgrænses eller skærpes. Den kan dog føre til, at en borger pålægges et civilretligt ansvar eller en civilretlig forpligtelse, der ellers ikke ville have foreligget.
36 Disse to regler har betydning for den foreliggende sag. Pretore di Brescia er forpligtet til at tage højde for direktiv 86/653 ved fortolkningen af artikel 9 i lov nr. 204 og artikel 1418 i den italienske borgerlige lovbog. Retten er ikke forpligtet til at komme til et resultat, der er i strid med udtrykkelige bestemmelser i italiensk ret, men dette synes ikke at være tilfældet her. Ifølge den italienske regering er der ikke nogen bestemmelser i italiensk ret, der udtrykkeligt bestemmer, at kontrakter, indgået af agenter, der ikke er registreret i henhold til lov nr. 204, er ugyldige. Denne ugyldighedsvirkning følger derimod af den italienske Corte suprema di cassaziones retspraksis fra 1989. Denne retspraksis er i henhold til Bellone-dommen i strid med fællesskabsretten. Pretore di Brescia er derfor forpligtet til at løse tvisten i hovedsagen på grundlag af en anden fortolkning af italiensk ret, der er i overensstemmelse med direktiv 86/653. Som allerede nævnt støttes dette resultat af, at Corte suprema di cassazione, efter at den foreliggende forelæggelseskendelse blev indgivet til Domstolen, har ændret sin praksis, således at manglende registrering i henhold til lov nr. 204 ikke længere medfører, at agenturkontrakter bliver ugyldige i henhold til italiensk ret (34).
37 I lyset af disse bemærkninger er det ikke nødvendigt at Domstolen besvarer Pretore di Brescia's spørgsmål vedrørende traktatbestemmelserne om fri bevægelighed. Jeg finder det derfor ikke nødvendigt at udtale mig om disse spørgsmål.
Forslag til afgørelse
38 Følgelig foreslår jeg, at Domstolen kender følgende for ret:
»1) Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en agenturkontrakts gyldighed er betinget af, at handelsagenten er optaget i et register for handelsagenter
2) Ved anvendelsen af nationale retsforskrifter er den nationale domstol, der skal fortolke disse, forpligtet til i videst muligt omfang at gøre dette i lyset af direktivets ordlyd og formål med henblik på at nå direktivets målsætning.«
(1) - Domstolens dom af 30.4.1998, sag C-215/97, Sml. I. s. 2191.
(2) - EFT L 382, s. 17.
(3) - GURI nr. 119 af 22.5.1985, s. 3623.
(4) - Bestemmelsen lyder således på italiensk: »il contratto è nullo quando è contrario a norme imperative«.
(5) - I henhold til artikel 1, stk. 2, er en handelsagent »en selvstændig mellemmand, som er vedvarende antaget til at formidle salg eller køb af varer for en anden person [...], eller til at formidle og afslutte sådanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning«.
(6) - Dommens præmis 11.
(7) - Dommens præmis 18.
(8) - Domstolens dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, præmis 39, og af 20.3.1997, sag C-352/95, Phytheron International, Sml. I, s. 1729, præmis 11-14.
(9) - Jf. dom af 14.1.1982, sag 65/81, Reina, Sml. s. 33, præmis 7 og 8, af 11.7.1996, sag C-39/94, SFEI m.fl., Sml. I, s. 3547, præmis 24, og af 20.10.1993, sag C-10/92, Balocchi, Sml. I, s. 5105, præmis 16 og 17.
(10) - De af Adipol fremlagte dokumenter viser, at Centrosteels direktør har både tysk og italiensk statsborgerskab.
(11) - Jf. Domstolens dom af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871.
(12) - Jf. f.eks. Domstolens dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, præmis 6, og af 18.1.1996, sag C-446/93, SEIM, Sml. I, s. 73, præmis 28.
(13) - Jf. Domstolens dom af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, af 17.5.1994, sag C-18/93, Corsica Ferries, Sml. I, s. 1783, præmis 14 og 15, og af 15.9.1998, forenede sager C-279/96, C-280/96 og C-281/96, Ansaldo Energia m.fl., Sml. I, s. 5025, præmis 33 og 34.
(14) - Dom af 12.6.1986, forenede sager 98/85, 162/85 og 258/85, Sml. s. 1885, præmis 8.
(15) - Domstolens dom af 12.6.1986, forenede sager C-304/94, C-330/94, C-342/94 og C-224/95, Sml. I, s. 3561.
(16) - Rådets direktiv 91/156/EØF af 18.3.1991 om ændring af direktiv 75/442/EØF om affald, EFT L 78, s. 32, og Rådets direktiv 91/689/EØF af 12.12.1991 om farligt affald, EFT L 377, s. 20.
(17) - Dommens præmis 40.
(18) - Jf. til støtte herfor dom af 5.6.1997, Celestini, sag C-105/94, Sml. I, s. 2971, præmis 22, og generaladvokat Fenelly's forslag til afgørelse i sagen Corsica Ferries France, dom af 18.6.1998, sag C-266/96, Sml. I, s. 3949, punkt 20.
(19) - Kendelse af 26.1.1990, sag C-286/88, Sml. I, s. 191.
(20) - Jf. også kendelse af 16.5.1994, Monin Automobiles, sag C-428/93, Sml. I, s. 1707, og dom af 15.6.1995, forenede sager C-422/93, C-423/93 og C-424/93, Zabala Erasun m.fl., Sml. I, s. 1567, om nødvendigheden af at besvare spørgsmål, hvis hovedsagen er blevet uden reel interesse.
(21) - Jf. dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, præmis 48, og af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, præmis 26.
(22) - Jf. f.eks. dom af 10.4.1984, Von Colson, sag 14/83, Sml. s. 1891, og af 25.2.1999, sag C-131/97, Carbonari m.fl., Sml. I, s. 1103, præmis 48.
(23) - Jf. f.eks. dom af 10.4.1984, sag 79/83, Harz, Sml. I, s. 1921, og af 16.12.1993, sag C-334/92, Wagner Miret, Sml. I, s. 6911.
(24) - Dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Sml. I, s. 4135.
(25) - Rådets første direktiv 68/151/EØF af 9. marts 1968 om samordning af de garantier, som kræves i medlemsstaterne af de i traktatens artikel 58, stk. 2, nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formål at gøre disse garantier lige byrdefulde, EFT 1968 I, s 41.
(26) - Dom af 11.6.1987, sag 14/86, Sml. s. 2545. Jf. endvidere dom af 8.10.1987, sag 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, Sml. s. 3969.
(27) - Jf. f.eks. Wagner Miret-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 24, præmis 22. Jf. også generaladvokat Van Gerven's forslag til afgørelse i Barber-sagen, hvori Domstolen afsagde dom den 17.5.1990, sag C-262/88, Sml. I, s. 1889, på s. 1937, hvori det forklares, at fællesskabsretten ikke tvinger de nationale domstole til at anlægge en fortolkning »contra legem«, og punkt 28 i generaladvokat Saggio's forslag til afgørelse af 16.12.1999 i forbindelse med dom af 27.6.2000, de forenede sager C-240/98 - C-244/98, Sml. I, s. 4941.
(28) - Dom af 26.9.1996, sag C-168/95, Sml. I, s. 4705.
(29) - Præmis 41.
(30) - Præmis 42, min fremhævelse.
(31) - Jf. P. Craig, »Directives: Direct Effect, Indirect Effect and the Construction of National Legislation«, 1997, E.L. Rev. 1997, s. 519, 527.
(32) - Jf. f.eks. dom af 12.12.1996, forenede sager C-74/95 og C-129/95, X, Sml. I, s. 6609, præmis 23 og 24.
(33) - Se i denne retning mit forslag til afgørelse i sagen Tombesi m.fl., jf. ovenfor i fodnote 16, punkt 37.
(34) - Jf. ovenfor punkt 5.