61991TJ0040_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Sagens faktiske baggrund og forloebet af den administrative procedure
1 Efter at have bestaaet proeverne ved den almindelige udvaelgelsesproeve PE/2/D, der blev afholdt af Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet"), blev sagsoegeren optaget paa den reserveliste, som blev oprettet efter denne udvaelgelsesproeve med henblik paa ansaettelse af "faglaerte medhjaelpere" og "faglaerte tekniske medhjaelpere" (gruppe 6 - medhjaelpere ved forskellige vedligeholdelsesopgaver). Gyldighedsperioden for reservelisten blev for saa vidt angaar den gruppe, som sagsoegeren havde valgt, forlaenget flere gange indtil den 30. juni 1989.
2 Efter offentliggoerelsen, den 8. januar 1990, af meddelelse om ledig stilling nr. 6143 som faglaert medhjaelper (M/K) (stillingsgruppe D3/2) ved Parlamentets Generaldirektorat III for Informations- og Pressetjenesten (herefter benaevnt "GD III") med tjenestested i Paris, indgav sagsoegeren ansoegning den 9. januar 1990.
3 Efter Parlamentets oplysninger udvalgte GD III' s generaldirektoer sagsoegeren og foreslog den 18. januar 1990, at han blev udnaevnt til tjenestemand paa proeve i den stilling, der var omhandlet i ovennaevnte meddelelse om ledig stilling, pr. 1. april 1990.
4 Den 13. marts 1990 besluttede Parlamentets generalsekretaer efter at have indhentet en enstemmig positiv indstilling fra Det Paritetiske Samarbejdsudvalg med tilbagevirkende kraft at forlaenge gyldighedstiden for den ansaettelsesreserveliste, der var oprettet efter udvaelgelsesproeve PE/2/D for perioden fra den 1. juli 1989 til 30. juni 1990.
5 Den 20. marts 1990 blev sagsoegeren laegeundersoegt som foreskrevet i artikel 33 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Han paabegyndte sit nye arbejde den 1. april 1990.
6 Paa tidspunktet for paabegyndelsen af arbejdet i Paris var sagsoegeren hjaelpeansat (freelance) ved Parlamentet i Luxembourg. Hans ansaettelseskontrakt, der var indgaaet den 15. januar 1990, skulle normalt udloebe den 30. april 1990, dvs. en maaned efter hans paabegyndelse af arbejdet i den nye stilling.
7 Ved skrivelse af 30. juli 1990 underrettede Van den Berge, generaldirektoer for personale, budget og oekonomi, sagsoegeren om, at han ikke ville blive udnaevnt til tjenestemand, og at hans ansaettelsesforhold ville blive bragt til ophoer. Skrivelsen loed saaledes:
"Dels paa grund af de indvendinger, der er gjort af Finanskontrollen, og dels paa grund af de negative udtalelser, der indeholdes i de skrivelser, som Deres overordnede i GD III har tilstillet mig vedroerende Deres tjenstlige adfaerd, har generalsekretaeren besluttet sig til ikke at foreslaa formanden at se bort fra finansinspektoerens naegtelse af paategning. De kan derfor ikke blive udnaevnt til tjenestemand.
Da De imidlertid faktisk har udfoert det arbejde, De skulle have vaeret udnaevnt til, siden den 1. april 1990, vil denne periode blive daekket af en kontrakt som hjaelpeansat indtil den 31. august dette aar i forlaengelse af den kontrakt, De havde tidligere."
8 Det fremgaar af de af Parlamentet under sagen fremlagte bilag, at finansinspektoeren den 28. maj 1990 havde naegtet at paategne forslaget til udnaevnelse af sagsoegeren som faglaert medhjaelper (D3, loentrin 3) paa proeve med den begrundelse, dels at forlaengelsen med tilbagevirkende kraft af gyldigheden af den ansaettelsesreserveliste, der var oprettet efter udvaelgelsesproeve PE/2/D, var ulovlig, og dels at sagsoegeren ikke var tilstraekkeligt hoejt placeret paa naevnte liste, fordi han stod som nr. 110 af 125, der havde bestaaet denne udvaelgelsesproeve.
9 Efter afgoerelsen af 30. juli 1990 tilstillede Parlamentet sagsoegeren en kontrakt som hjaelpeansat, dateret den 11. juli 1990 og underskrevet af Parlamentets repraesentant samt paategnet af Finanskontrollen, for perioden fra den 1. maj 1990, nemlig udloebsdatoen for sagsoegerens tidligere kontrakt, til den 31. august 1990. I et tillaeg, der ligeledes var dateret den 11. juli 1990, hed det, at sagsoegeren med virkning fra den 1. april 1990 var ansat ved Generaldirektoratet for Informations- og Pressetjenestens Informationskontor i Paris, men at der i oevrigt ikke skete nogen aendring i bestemmelserne og vilkaarene ifoelge hans kontrakt som hjaelpeansat af 15. januar 1990.
10 Der er mellem parterne enighed om, at sagsoegeren ikke underskrev nogen af disse to dokumenter. Det fremgaar af de dokumenter, som sagsoegeren har fremlagt efter den mundtlige forhandling, at han i perioden fra den 1. maj 1990 til 31. august 1990 har oppebaaret maanedlige forskud med et beloeb svarende til vederlaget for en hjaelpeansat. Disse forskud er blevet udbetalt med forbehold af senere endelig afregning.
11 Den 29. oktober 1990 indbragte sagsoegeren for ansaettelsesmyndigheden en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over ovennaevnte afgoerelse af 30. juli 1990. I en skrivelse af 19. april 1991 stilet til Parlamentets generalsekretaer, Vinci, gentog sagsoegeren begrundelsen for denne klage og anmodede om "fortsaettelse af sin ansaettelsestid paa proeve".
12 Den 22. april 1991 afviste Parlamentets generalsekretaer, Vinci, sagsoegerens klage og stadfaestede saaledes afgoerelsen af 30. juli 1990.
Retsforhandlinger og parternes paastande
13 Ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 29. maj 1991 har sagsoegeren anlagt sag i anledning af den af generalsekretaeren for Parlamentet trufne afgoerelse af 22. april 1991, hvorved denne afviste den klage, som han havde indbragt over den afgoerelse, der var truffet af generaldirektoeren for personale, oekonomi og budget den 30. juli 1990, og hvori sidstnaevnte havde naegtet at udnaevne ham til tjenestemand paa proeve i en stilling som faglaert medhjaelper.
14 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og afsluttet den 13. december 1991.
15 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten den 12. februar 1992 opfordret Parlamentet til at angive, hvor mange grupper der var optaget paa den ansaettelsesreserveliste, som blev udfaerdiget efter den almindelige udvaelgelsesproeve PE/2/D, samt datoen for udloebet af gyldigheden for hver enkelt gruppe. Ved skrivelse af 28. februar 1992 har Parlamentet besvaret denne anmodning.
16 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
17 Efter opfordring fra Retten under den mundtlige forhandling den 12. marts 1992 har sagsoegeren den 13. marts 1992 fremlagt fem dokumenter vedroerende den maade, hvorpaa han fik udbetalt sin loen for perioden fra den 1. april 1990 til den 1. august 1990.
18 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen antages til paakendelse.
- Det fastslaas, at artikel 34 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber er blevet tilsidesat.
- Det fastslaas, at der er begaaet forsoeg paa omgaaelse af denne vedtaegt ved en ikke tilladt omdannelse af en kontrakt om ansaettelse som tjenestemand paa proeve til en kontrakt om hjaelpeansaettelse.
- Foelgelig genindsaettes sagsoegeren i sit arbejde som faglaert medhjaelper og som tjenestemand ansat paa proeve i stillingsgruppe D3/2.
- Europa-Parlamentet tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.
19 Parlamentet har for sit vedkommende nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse i det hele.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i medfoer af gaeldende regler.
Paastandene om annullation af den anfaegtede retsakt
20 Til stoette for annullationssoegsmaalet har sagsoegeren fremfoert to anbringender, nemlig henholdsvis tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 34 og fordrejning af de grundlaeggende regler for ansaettelseskontrakter mellem institutionerne og deres ansatte.
Foerste anbringende: Tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 34
21 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han paa saedvanlig maade, efter antagelsen af hans ansoegning til den i meddelelse nr. 6143 omhandlede ledige stilling, den 1. april 1990 paabegyndte den i vedtaegtens artikel 34 omhandlede proevetid. Ifoelge sagsoegeren burde fuldfoerelsen af denne proevetid normalt have foert til, at han blev udnaevnt til tjenestemand.
22 I denne henseende goer sagsoegeren gaeldende, at vedtaegtens artikel 34 er blevet tilsidesat, for det foerste ved, at hans proevetid blev afbrudt den 31. august, dvs. fire maaneder efter begyndelsesdatoen, mens der i artikel 34, stk. 1, er foreskrevet en proevetid paa seks maaneder for tjenestemaend i kategori D, og ved, at den i artikel 34, stk. 2, omhandlede procedure ikke er blevet fulgt, idet der ikke er blevet tilstillet ham nogen udtalelse ved proevetidens udloeb.
23 For det andet anfoerer sagsoegeren, at de "negative bemaerkninger, der indeholdes i de skrivelser, som [hans] overordnede havde tilstillet Parlamentets generalsekretaer", og som var omtalt i afgoerelsen af 30. juli 1990, ikke paa nogen maade kan sidestilles med en lovligt udfaerdiget udtalelse ved proevetidens udloeb, som tilstilles den paagaeldende med henblik paa eventuelle bemaerkninger. Efter sagsoegerens opfattelse er der ved denne ulovlige fremgangsmaade gjort indgreb i hans rettigheder som tjenestemand paa proeve.
24 Under alle omstaendigheder bemaerker sagsoegeren, at der i skrivelsen af 22. april 1991 fra Parlamentets generalsekretaer, hvorved hans klage af 29. oktober 1990 blev afvist, ikke laengere henvises til disse negative bemaerkninger. Som foelge heraf erkender sagsoegeren, at dette argument alene er medtaget for fuldstaendighedens skyld.
25 For det tredje goer sagsoegeren gaeldende, at Parlamentet ikke kan paaberaabe sig de "indvendinger fra Finanskontrollen", der er omtalt i afgoerelsen af 30. juli 1990 som begrundelse for at naegte at udnaevne ham til tjenestemand, idet der hverken i artikel 34 eller i oevrigt i nogen anden bestemmelse i vedtaegtens afsnit III er tillagt noget organ inden for Finanskontrollen nogen form for kompetence med hensyn til ansaettelse af tjenestemaend. Ligeledes goer sagsoegeren gaeldende, at det ikke tilkommer finansinspektoeren som det organ, der skal kontrollere den formelle lovlighed af afholdelse af udgifter i Faellesskabet, at skoenne over den faktiske eller politiske hensigtsmaessighed af Faellesskabets retsakter. Ifoelge sagsoegeren ville enhver anden opfattelse foere til, at tjenestemaend paa proeve og foelgelig tillige enhver tjenestemand blev beroevet den institutionelle beskyttelse, der er sikret ved vedtaegten.
26 For det fjerde haevder sagsoegeren, at selv om man antager, at en eller anden form for inddragelse af finansinspektoeren kunne anerkendes i forbindelse med udnaevnelsen af tjenestemaend paa proeve, skulle hans eventuelle bemaerkninger vaere direkte forbundet med et forhold, der kunne laegges tjenestemaendene paa proeve personligt til last, og ikke som i det foreliggende tilfaelde angaa et problem i forbindelse med overholdelsen af budgetreglerne. Ifoelge sagsoegeren maa en saadan fortolkning noedvendigvis anlaegges i medfoer af vedtaegtens artikel 34, der paabyder en personlig vurdering af den paa proeve ansatte tjenestemands egnethed.
27 I sagsoegerens mundtlige forklaring under retsmoedet har han imod Parlamentets indsigelser i oevrigt fastholdt, at den ansaettelsesreserveliste, der blev oprettet efter den almindelige udvaelgelsesproeve PE/2/D, endnu var gaeldende paa det tidspunkt, hvor hans ansoegning blev antaget. I denne forbindelse henviser sagsoegeren dels til, at en anden ansoeger, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve PE/2/D, og som var blevet optaget paa samme reserveliste efter denne, uden videre blev ansat den 19. juli 1991. Han tilfoejer, at beslutningen om hans udnaevnelse, der var underskrevet af Parlamentets generalsekretaer, netop i dette tilfaelde blev paategnet paa saedvanlig maade af finansinspektoeren.
28 Sagsoegeren bestrider tillige, at Parlamentet vilkaarligt kan underinddele en ansaettelsesreserveliste i forskellige grupper, for hvilke der gaelder forskellige udloebstidspunkter, idet princippet om god forvaltning kraever, at samtlige personer paa samme liste skal have samme behandling.
29 Parlamentet har for sit vedkommende bestridt, at sagsoegeren kan goere bestemmelserne i vedtaegtens artikel 34 gaeldende, naar han ikke er udnaevnt til tjenestemand paa proeve af den kompetente ansaettelsesmyndighed.
30 Paa grundlag af bestemmelserne i vedtaegtens artikel 1, 2 og 3, saaledes som disse fortolkes i Domstolens og Rettens praksis, saerlig i Domstolens dom af 2. december 1976 (sag 102/75, Petersen mod Kommissionen, Sml. s. 1777) samt i Rettens dom af 7. februar 1991 (forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 53), paapeger Parlamentet, at udnaevnelse af en tjenestemand forudsaetter, at der findes en skriftlig udnaevnelse, som skal undertegnes af den kompetente ansaettelsesmyndighed og angive den dato, fra hvilken udnaevnelsen har virkning, samt den stilling, hvori tjenestemanden ansaettes. Parlamentet goer gaeldende, at der ikke i det foreliggende tilfaelde findes nogen saadan retsakt.
31 Yderligere finder Parlamentet, at en af de i vedtaegtens artikel 28 omhandlede betingelser for udnaevnelse, nemlig at enhver tjenestemand paa proeve skal have bestaaet en udvaelgelsesproeve baseret paa kvalifikationsbeviser, paa proever eller paa baade kvalifikationsbeviser og proever efter reglerne i afsnit III, ikke var opfyldt. Hele den administrative udvaelgelsesprocedure fra offentliggoerelsen af meddelelsen om den ledige stilling indtil fremsaettelsen af forslaget om at udnaevne den ansoeger, der var udpeget af det paagaeldende generaldirektorat, er foregaaet i en periode, i hvilken sagsoegeren ikke havde bestaaet nogen proeve, idet gyldighedsperioden for den ansaettelsesreserveliste, han havde vaeret optaget paa efter udvaelgelsesproeve PE/2/D, allerede var udloebet for hans vedkommende.
32 Parlamentet erkender, at denne forlaengelse med tilbagevirkende kraft af den paagaeldende ansaettelsesreserveliste, som var blevet besluttet den 13. marts 1990, var ulovlig, men haevder, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig denne ulovlighed - der af sagsoegte betegnes som et internt administrativt problem - saaledes at den skulle skabe rettigheder for sagsoegeren selv. I denne forbindelse henviser Parlamentet til Domstolens dom af 14. december 1979, sag 257/78, Devred mod Kommissionen, Sml. s. 3767, i hvis praemis 22 det udtales, at "en administration kan ikke anses for at have begaaet en tjenstlig fejl eller for at have paadraget sig ansvar derved, at den korrigerer en ulovlig tilstand".
33 I den foreliggende sag finder Parlamentet, at sagsoegeren med urette sidestiller sin paabegyndelse af arbejdet i Paris med en udnaevnelse i behoerig form. Efter Parlamentets opfattelse misforstaar sagsoegeren saaledes de befoejelser, der er tillagt ansaettelsesmyndigheden saa vel som andre medvirkende organer, herunder finansinspektoeren, paa dette omraade.
34 Naermere haevder Parlamentet, at det modsaetningsvis af bestemmelserne i vedtaegtens artikel 3 fremgaar, at det tidspunkt, fra hvilket en udnaevnelse faar virkning, kan ligge efter dagen for den paagaeldendes tiltraeden. Herved bemaerker Parlamentet, at der i vedtaegtens artikel 3 benyttes ordet "tjenestemand", naar der hentydes til ansaettelsesbrevet, men alene ordet "den paagaeldende", naar der tales om tiltraedelsen af tjenesten.
35 Vedroerende den ansaettelsesreserveliste, der blev oprettet efter udvaelgelsesproeve PE/2/D, anfoerer Parlamentet, at det aldrig uden videre har paastaaet, at ansaettelsesreservelisten skulle vaere udloebet den 30. juni 1989, men at den ikke laengere var gaeldende med henblik paa sagsoegerens ansoegning om den stilling, han oenskede.
36 Ifoelge Parlamentet strider dets argumentation i denne sag ikke imod, at en anden bestaaet ansoeger, som var optaget paa ansaettelsesreservelisten efter udvaelgelsesproeve PE/2/D, senere kunne udnaevnes til tjenestemand, idet denne liste stadigvaek var gaeldende for saa vidt angik gruppe 3 (flytning) - den gruppe, som den paagaeldende ansoeger havde soegt - selv om listen var udloebet for alle de oevrige grupper.
37 Af Parlamentets forklaringer under den mundtlige forhandling fremgaar desuden, at det mente sig fuldt berettiget til at underinddele ansaettelsesreservelisten efter de forskellige kvalifikationer, som de paa listen optagne personer havde, uden at denne administrative praksis strider mod det af sagsoegeren paaberaabte princip.
38 For saa vidt angaar sagsoegerens argumentation i forbindelse med finansinspektoerens naegtelse af paategning henviser Parlamentet til bestemmelsen i artikel 38, stk. 1, litra c), i finansforordningen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers almindelige budget (EFT 1991 C 80, s. 1), hvorefter finansinspektoerens paategning skal fastslaa "udgiftens formelle rigtighed og overensstemmelse med gaeldende bestemmelser". Paa grundlag heraf fastholder Parlamentet, at det ved at stadfaeste finansinspektoerens naegtelse og undlade at anmode den overordnede myndighed om at se bort fra denne har gjort finansinspektoerens argumenter til sine. Foelgelig finder Parlamentet ikke, at sidstnaevntes naegtelse, men alene sagsoegtes afgoerelse nu kan anfaegtes.
39 Ifoelge Parlamentet foelger det heraf, at sagsoegerens argumentation vedroerende denne begraensning i finansinspektoerens kompetence mangler ethvert grundlag og endog boer afvises fra paakendelse. I den henseende anfoerer Parlamentet, at det alene var med henblik paa at belyse de ulovlige omstaendigheder, hvorunder sagsoegeren var blevet indstillet til den paagaeldende post, at det har fremlagt sine akter i sagen om naegtelse af paategning som bilag til svarskriftet.
40 Vedroerende parternes argumentation skal Retten paapege, at en ansats udnaevnelse og fastansaettelse i medfoer af grundsaetningerne i Faellesskabets tjenestemandsret kun kan finde sted under iagttagelse af de i vedtaegten foreskrevne former og betingelser (jf. bl.a. Domstolens dom af 13.5.1970, sag 18/69, Fournier mod Kommissionen, Sml. s. 51, org. ref.: Rec. s. 249).
41 Efter saaledes at have erindret om, at retsforholdet mellem tjenestemanden og administrationen er af vedtaegtsmaessig og ikke aftaleretlig karakter, fastslaar Retten, at udnaevnelsen af en tjenestemand, jf. vedtaegtens artikel 3, noedvendigvis maa ske ved en ensidig retsakt fra ansaettelsesmyndighedens side, der anfoerer det tidspunkt, fra hvilket udnaevnelsen faar virkning, samt den stilling, som tjenestemanden skal beklaede (jf. bl.a. Rettens ovennaevnte dom af 7.2.1991, forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras).
42 Retten maa imidlertid fastslaa, at der ikke i sagen her foreligger en saadan akt, og at sagsoegeren i oevrigt udtrykkeligt har erkendt dette under den mundtlige forhandling.
43 Herved er der grund til at bemaerke, at det "notat til sagen" fra Parlamentets Personaleafdeling, som sagsoegeren har indleveret til Rettens Justitskontor den 13. marts 1992 efter afslutningen af den mundtlige forhandling, omtaler, at sagsoegeren blev ansat som tjenestemand paa proeve. Et saadant dokument kan imidlertid ikke i noget tilfaelde sidestilles med et af den kompetente ansaettelsesmyndighed behoerigt udfaerdiget ansaettelsesbrev.
44 Det foelger heraf, at sagsoegeren, da der ikke foreligger nogen akt, hvorved han ansaettes som tjenestemand, ikke kan paaberaabe sig bestemmelserne i vedtaegtens artikel 34, der forudsaetter udnaevnelse i behoerig form af den paagaeldende i stillingen paa proeve.
45 Som foelge heraf findes det ufornoedent at tage stilling til de paastaaede tilsidesaettelser af vedtaegtens artikel 34, som paaberaabes af sagsoegeren.
46 Herefter maa dette anbringende forkastes.
Andet anbringende: Fordrejning af grundsaetningerne om ansaettelseskontrakterne mellem institutionerne og deres ansatte
47 Paa dette punkt har sagsoegeren henvist til, at han efter at have modtaget Van den Berge' s brev af 30. juli 1990 ligeledes den 16. august 1990 modtog en genpart af en kontrakt som hjaelpeansat, der var dateret den 11. juli 1990, underskrevet af Parlamentets repraesentant og paategnet af finansinspektoeren, hvorefter han blev hjaelpeansat i perioden fra den 1. maj 1990 til den 31. august 1990. Ifoelge sagsoegeren har Parlamentet saaledes ensidigt og med tilbagevirkende kraft forsoegt at omdanne den proevetid, som han havde paabegyndt i Paris den 1. april 1990, til en simpel kontrakt om hjaelpeansaettelse.
48 I svarskriftet har Parlamentet forklaret, at en forlaengelse af hjaelpeansaettelseskontrakten mellem sagsoegeren og Parlamentet var den eneste maade, hvorpaa man kunne raade bod paa den situation, der var opstaaet, efter at man havde naegtet at udnaevne sagsoegeren til tjenestemand, og saaledes undgaa, at han led tab som foelge af uregelmaessigheder i forbindelse med den procedure, efter hvilken han havde tiltraadt stillingen i Paris.
49 Selv om Parlamentet erkender, at denne forlaengelse af kontrakten aldrig blev udtrykkeligt accepteret af sagsoegeren, haevder det dog, at to argumenter taler for, at sagsoegeren stiltiende har accepteret den.
50 Saaledes bemaerker Parlamentet for det foerste, at sagsoegeren selv anerkender, at han modtog meddelelsen om forlaengelsen den 16. august 1990, men at han foerst afviste den i sin klage af 29. oktober 1990.
51 For det andet henviser Parlamentet til, at sagsoegeren i hele den paagaeldende periode fra april til august 1990 blev loennet som hjaelpeansat (med 64 767 BFR eller 10 500 FF i maanedlig grundloen) og ikke som tjenestemand, og at han ikke paa noget tidspunkt har bestridt dette forhold.
52 Under alle omstaendigheder haevder Parlamentet, at sagsoegeren ikke kan stoette ret paa manglende udtrykkelig accept af den kontrakt, som var blevet forelagt ham, og saaledes paastaa sig berettiget til udnaevnelse som tjenestemand paa proeve.
53 Retten maa konstatere, at der ikke foreligger nogen udnaevnelse, som kunne have gjort det muligt for sagsoegeren at paabegynde den i vedtaegtens artikel 34 omhandlede proevetid. Der findes saaledes ikke at vaere anledning til at bebrejde Parlamentet, at det raadede bod paa den situation, som var opstaaet ved, at sagsoegeren ikke var blevet udnaevnt til tjenestemand paa proeve, ved at foreslaa ham en forlaengelse af den kontrakt om midlertidig ansaettelse, som indtil da havde bestaaet mellem ham og Parlamentet. I denne forbindelse maa det nemlig antages, at en administration ikke kan anses for at have begaaet en tjenstlig fejl eller for at have paadraget sig ansvar derved, at den korrigerer en ulovlig tilstand (jf. bl.a. Domstolens ovennaevnte dom af 14.12.1979, sag 257/78, Devred).
54 Selv om det erkendes, at sagsoegeren aldrig hverken udtrykkeligt eller stiltiende har accepteret den kontrakt om midlertidig ansaettelse, som Parlamentet tilstillede ham den 11. juli 1990, maa det dog antages, at det i mangel af behoerig udnaevnelse paahvilede Parlamentet at loenne sagsoegeren for de tjenesteydelser, han havde udfoert for det.
55 Det foelger heraf, at samtlige betragtninger til stoette for dette anbringende savner enhver genstand, naar der ikke foreligger nogen behoerig udnaevnelse af sagsoegeren.
56 Dette anbringende maa derfor ligeledes forkastes.
57 Det foelger heraf, at sagsoegte i det hele maa frifindes.
Paastanden om, at Retten bestemmer, at sagsoegeren paa ny skal tillaegges status som tjenestemand ansat paa proeve
58 Herved er det tilstraekkeligt at paapege, at Faellesskabets doemmende myndighed ikke uden at gribe ind i de administrative myndigheders befoejelser kan meddele en faellesskabsinstitution paalaeg.
59 I medfoer af denne grundsaetning maa ovennaevnte paastand afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 Herom skal Retten udtale, at det i medfoer af artikel 87, stk. 2, paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme procesreglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister indbragt af Faellesskabets ansatte.
61 I medfoer af naevnte reglements artikel 87, stk. 3, foerste afsnit, kan Retten desuden fordele sagens omkostninger, hvor der foreligger ganske saerlige grunde.
62 I denne henseende konstaterer Retten, at Parlamentet under den mundtlige forhandling har erkendt, at der var blevet begaaet visse fejl, som bibragte sagsoegeren den opfattelse, at han var blevet udnaevnt til tjenestemand paa proeve, selv om dette ikke var tilfaeldet.
63 Herved er det tilstraekkeligt at paapege, at Parlamentet har givet sagsoegeren indtryk af, at han var blevet ansat som "tjenestemand paa proeve". Sagsoegeren havde nemlig tilsyneladende gennemgaaet alle de formaliteter, som f.eks. den i vedtaegtens artikel 33 omhandlede laegeundersoegelse, der normalt gaar forud for udnaevnelse til tjenestemand paa proeve. Under disse omstaendigheder er det rimeligt at lade Parlamentet betale tre fjerdedele af sagsoegerens omkostninger foruden dets egne omkostninger. Sagsoegeren baerer selv den resterende fjerdedel af sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Parlamentet betaler sine egne omkostninger og tre fjerdedele af sagsoegerens omkostninger. Sagsoegeren betaler den resterende fjerdedel af sine egne omkostninger.