62000CC0472_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Den foreliggende appel, der er iværksat af Kommissionen, er rettet mod dom af 24. oktober 2000 afsagt af Retten i Første Instans i sag T-178/98, Fresh Marine mod Kommissionen (2), hvorved Kommissionen blev pålagt at erstatte den skade, som selskabet Fresh Marine Company AS (herefter »Fresh Marine«) havde lidt i forbindelse med forordning (EF) nr. 2529/97 (3), hvorved Kommissionen indførte en midlertidig antidumping- og udligningstold på importen af atlanterhavslaks med oprindelse i Norge.
II – Retsforskrifter og faktiske omstændigheder
A – Retsforskrifter
2. Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (4) (herefter »grundforordningen«) bestemmer i artikel 8, stk. 3:
»Afgivne tilsagn skal ikke nødvendigvis godtages, hvis det ikke er muligt at gennemføre dem i praksis, f.eks. hvis antallet af nuværende eller potentielle eksportører er for stort, eller af andre grunde, herunder af generel politisk karakter. De årsager, der ligger til grund for det påtænkte forslag om at afvise et tilsagn, kan omgives over for den pågældende eksportør, og han kan indrømmes lejlighed til at fremsætte bemærkninger hertil. Begrundelserne for afvisningen skal fremgå af den endelige afgørelse.«
3. Grundforordningens artikel 8, stk. 10, bestemmer:
»Der kan efter konsultationer indføres en midlertidig told i overensstemmelse med artikel 7 på grundlag af de foreliggende oplysninger, hvis der er grund til at antage, at et tilsagn misligholdes, eller hvis der er tale om misligholdelse eller tilbagetrækning af et tilsagn, hvor den undersøgelse, der førte til afgivelsen af tilsagnet, ikke var fuldført.«
4. Grundforordningens artikel 18, stk. 4, bestemmer:
»Hvis beviser eller oplysninger ikke godtages, bør den part, der indgiver dem, omgående underrettes om årsagerne hertil, og der bør gives den pågældende lejlighed til at afgive yderligere forklaringer inden for den fastsatte frist. Anses forklaringerne ikke for tilfredsstillende, skal årsagerne til afvisningen af sådanne beviser eller oplysninger meddeles i offentliggjorte undersøgelsesresultater.«
B – Faktiske omstændigheder
5. Følgende faktiske omstændigheder fremgår af Rettens dom (5) .
6. Fresh Marine er et i 1992 stiftet norsk selskab, som er specialiseret i handel med opdrættede atlanterhavslaks. Kommissionen fremsatte efter klager, der blev modtaget i juli 1996, den 31. august 1996 to særskilte meddelelser, der blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (6), om indledning af en antidumpingprocedure og en antisubsidieprocedure vedrørende importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge.
7. Kommissionen indhentede og efterprøvede alle de oplysninger, den anså for nødvendige med henblik på dens endelige konklusioner. Kommissionen konkluderede efter denne undersøgelse, at det var nødvendigt at iværksætte endelige antidumping- og udligningsforanstaltninger for at fjerne de skadelige virkninger af den dumping og subsidiering, der var klaget over.
8. Den 17. juni 1997 gav Fresh Marine, der havde fået meddelelse om Kommissionens konklusioner, Kommissionen et tilsagn i overensstemmelse med grundforordningens artikel 8 og Rådets forordning (EF) nr. 3284/94 af 22. december 1994 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (7) . Fresh Marine gav navnlig tilsagn om, at gennemsnitsprisen pr. kvartal af selskabets eksport af opdrættede rensede atlanterhavslaks med hoved ikke ville være lavere end 3,25 ECU/kg, og at prisen for hver individuel transaktion ikke ville være under 85% af ovennævnte minimumsgennemsnitspris undtagen under særlige omstændigheder og højst for 2% af selskabets samlede eksport til Fællesskabet i det pågældende kvartal.
9. Kommissionen godtog tilsagnene fra en række norske eksportører af disse varer, herunder også fra Fresh Marine (8) . Hvad angår disse eksportører blev antidumping- og antisubsidieundersøgelserne dermed afsluttet. Fresh Marines tilsagn trådte i kraft den 1. juli 1997. Rådet vedtog samme dag en endelig antidumpingtold (9) og en endelig udligningstold (10) .
10. I henhold til artikel 1, stk. 2, i disse to forordninger var importen til Fællesskabet af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge, der var produceret af Fresh Marine, fritaget for denne told på grund af, at Kommissionen havde godtaget Fresh Marines tilsagn.
11. Den 22. oktober 1997 tilsendte Fresh Marine Kommissionen en rapport, hvori var opregnet selskabets samlede eksport af opdrættede atlanterhavslaks til Fællesskabet i løbet af tredje kvartal 1997 (herefter »rapporten af oktober 1997«). Den 16. december 1997 vedtog Kommissionen forordning nr. 2529/97. I henhold til denne forordning blev importen til Fællesskabet af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge, der var produceret af Fresh Marine, pålagt en midlertidig antidumpingtold på 0,32 ECU/kg og en midlertidig udligningstold på 3,8%, og Fresh Marines navn blev slettet fra bilaget til afgørelse 97/634 (11), der opregnede de virksomheder, hvis tilsagn var blevet godtaget. Denne forordning trådte i kraft den 18. december 1997. Dens anvendelsesperiode var fastsat til fire måneder. De berørte parter kunne tilkendegive deres mening skriftligt og anmode om at blive hørt mundtligt af Kommissionen inden en måned fra tidspunktet for forordningens ikrafttræden, altså senest den 17. januar 1998.
12. Ved skrivelse af 19. december 1997 oplyste Kommissionen Fresh Marine om de faktiske forhold og væsentligste betragtninger, på baggrund af hvilke den midlertidige told var blevet pålagt importen af Fresh Marines varer til Fællesskabet. Kommissionen forklarede Fresh Marine, at en gennemgang af oplysningerne i rapporten af oktober 1997 havde vist en gennemsnitspris for eksporten af rensede laks med hoved på 3,22 ECU/kg, altså en pris, der var lavere end den mindstepris, der var fastsat i tilsagnet af 17. juni 1997, hvilket førte Kommissionen til at antage, at Fresh Marine ikke havde overholdt tilsagnet. Denne skrivelse var bilagt en kopi af de oplysninger, som Kommissionen havde lagt til grund for denne konklusion.
13. Ved telefax af 22. december 1997 kritiserede Fresh Marine Kommissionen for at have forvansket rapporten af oktober 1997, idet den havde slettet en række linjer, der havde til formål at annullere linjer med fejlagtige oplysninger. Fresh Marine anmodede om – idet selskabet angav, at det siden forordning nr. 2529/97’s ikrafttræden var ophørt med at eksportere til Fællesskabet, hvilket havde påført det betydelig skade – at sanktionerne mod selskabet omgående blev ophævet.
14. Ved skrivelse af 5. januar 1998 afviste Kommissionen Fresh Marines kritik. Kommissionen forklarede Fresh Marine, at den havde besluttet at slette en række linjer i rapporten af oktober 1997, idet de indeholdt oplysninger om mængder eller værdier, der var sat minustegn foran, og som i mangel af en nærmere forklaring i rapporten ikke kunne sættes i forbindelse med tilsvarende udregninger. Kommissionen tilføjede, at hvis Fresh Marine rettidigt tilsendte Kommissionen en korrekt rapport, der viste alle de af selskabet gennemførte salg, netto for kreditnotaer, i løbet af tredje kvartal 1997 til en gennemsnitspris, der var højere end mindsteprisen, ville Kommissionen overveje at ændre sin holdning. Kommissionen understregede ligeledes, at den ved forordning nr. 2529/97 iværksatte told var midlertidig, og oplyste, at Fresh Marine kunne fortsætte sin eksport til Fællesskabet ved at stille en passende garanti over for de pågældende medlemsstaters toldmyndigheder for salg, der gennemførtes i henhold til »DDP«-ordningen (»Delivered Duty Paid«, leveret med tolden betalt).
15. Den 6. januar 1998 tilsendte Fresh Marine Kommissionen en revideret udgave af rapporten af oktober 1997. Den 8. januar 1998 tilsendte Kommissionen Fresh Marine den reviderede udgave af samme rapport, som ændret på grundlag af de oplysninger, Fresh Marine dagen før var fremkommet med. Fresh Marine blev opfordret til skriftligt at meddele Kommissionen, om selskabet kunne godkende indholdet af denne nye version af rapporten. Ved telefax af 9. januar 1998 meddelte Fresh Marine Kommissionen, at selskabet var enig i indholdet af denne nye reviderede udgave af rapporten af oktober 1997. Fresh Marine insisterede på, idet selskabet understregede, at det ikke havde yderligere bemærkninger hertil, og at det led betydelige forretningsmæssige tab, at selskabets situation blev afklaret, og at den midlertidige told blev ophævet inden udløbet af den frist, som de berørte parter i henhold til forordning nr. 2529/97 havde til at tilkendegive deres mening.
16. Ved skrivelse af 30. januar 1998 meddelte Kommissionen Fresh Marine, at den nu var af den opfattelse, at Fresh Marine i det tredje kvartal 1997 havde overholdt den minimumsgennemsnitspris, der var fastsat i tilsagnet, for eksport af renset laks med hoved, og at Kommissionen derfor ikke længere havde grund til at tro, at tilsagnet var blevet tilsidesat.
17. Ved skrivelse af 2. februar 1998 meddelte Kommissionen Fresh Marine, at den havde til hensigt at foreslå Rådet, at der ikke blev pålagt endelig told, og at den midlertidige told, der var blevet indført ved forordning nr. 2529/97, ikke skulle opretholdes. Kommissionen tilføjede, at de beløb, der var deponeret til dækning af den midlertidige told i overensstemmelse med grundforordningens artikel 10, stk. 2, ville blive frigivet, såfremt Rådet besluttede ikke helt eller delvist at opkræve dem endeligt.
18. Den 23. marts 1998 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 651/98 (12) . Med denne forordning ophævedes den midlertidige antidumpingtold og udligningstold, der var blevet fastsat ved forordning nr. 2529/97, for så vidt angik importen af Fresh Marines varer. Fresh Marines tilsagn trådte i øvrigt på ny i kraft fra den 25. marts 1998.
19. Den 27. oktober 1998 anlagde Fresh Marine sag ved Retten i Første Instans med påstand om erstatning og om, at det blev pålagt Kommissionen at erstatte den skade, som selskabet havde lidt som følge af de midlertidige foranstaltninger, med et beløb på 2 115 000 norske kroner (NOK).
III – Den appellerede dom
A – Den retsstridige adfærd, som Kommissionen kritiseres for
20. Retten har vedrørende retsstridigheden anført, at selv om Rådets og Kommissionens retsakter under en procedure med henblik på en eventuel vedtagelse af antidumpingforanstaltninger i princippet må betragtes som generelle retsakter, der bygger på et økonomisk-politisk valg, således at Fællesskabet kun ifalder ansvar på grund af sådanne retsakter, når der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private, skal de særlige forhold i denne sag dog fremhæves. I denne sag er den pågældende skade angiveligt forårsaget af Kommissionens retsstridige adfærd i forbindelse med dens behandling af rapporten af oktober 1997, hvorved det skulle efterprøves, om Fresh Marine i tredje kvartal 1997 havde overholdt det tilsagn, hvis godtagelse bragte antidumping- og antisubsidieundersøgelserne til ophør for Fresh Marines vedkommende. Denne angiveligt retsstridige adfærd medførte, at Kommissionen fik den opfattelse, at Fresh Marine havde tilsidesat tilsagnet. Dette skete i forbindelse med en forvaltningshandling, der specifikt og udelukkende vedrørte Fresh Marine. Denne handling indebar ikke et økonomisk-politisk valg, og Kommissionen rådede kun over et yderst begrænset skøn, hvis den overhovedet kunne udøve et skøn. Herudover udtalte Retten, at den formodede retsstridige adfærd fra Kommissionens side ganske vist først forårsagede den påståede skade fra det tidspunkt, hvor og på grund af, at den blev stadfæstet ved vedtagelsen af midlertidige foranstaltninger over for importen af Fresh Marines varer inden for rammerne af forordning nr. 2529/97. Kommissionen har imidlertid, i forhold til Fresh Marine, i forordningen alene draget midlertidige konklusioner af sin gennemgang af ovennævnte rapport og navnlig af gennemsnitsprisniveauet for den eksport, som Fresh Marine foretog i den periode, der var omfattet af denne rapport (13) .
21. Retten udtalte – idet den henviste til Domstolens dom i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen (14) – at en ren tilsidesættelse af fællesskabsretten er tilstrækkelig til, at Fællesskabet ifalder ansvar uden for kontrakt. Navnlig vil konstatering af en retsstridighed, som en almindeligt forsigtig og påpasselig forvaltning ikke ville have begået under tilsvarende omstændigheder, give mulighed for at konkludere, at institutionens adfærd har været et retsstridigt forhold af en sådan karakter, at Fællesskabet ifalder ansvar. Det måtte derfor undersøges, om Kommissionen under den administrative efterprøvelse af Fresh Marines overholdelse af tilsagnet på grundlag af rapporten af oktober 1997 havde gjort sig skyldig i et retsstridigt forhold, som en almindeligt forsigtig og påpasselig forvaltning ikke ville have begået under de samme omstændigheder (15) .
22. Som Retten fastslog, bestod rapporten af oktober 1997, som Fresh Marine afgav til Kommissionen på en diskette, der var blevet fremsendt til dette formål i slutningen af 1997, af 200 linjer, der vedrørte alle salg af opdrættede rensede atlanterhavslaks med hoved på fællesskabsmarkedet [varer, der svarer til »præsentation b« i henhold til Fresh Marines tilsagn]. Rapporten indeholder en tabel, der er opdelt i 27 kolonner. 12 af de 200 linjer indeholder negative værdier. Den sidste af rapportens sider indeholder følgende endelige tal:
»[...]
Sum of Qtyw (kg)							477 725,50
Sum of CIF value * Qtyw						1 577 762,37
Sum of Qtyw sold at below 85% of minimum price in kg			0,00
[...]« (16) .
23. Der var umiddelbart efter at have læst disse endelige tal i rapporten af oktober 1997 ifølge Retten grundlag for at tro, at Fresh Marine havde overholdt sit tilsagn i den periode, der er omfattet af denne rapport. Det fremgik nemlig heraf, at Fresh Marine ikke havde foretaget nogen individuel transaktion på grundlag af en pris, der var lavere end tærsklen på 85% af den minimumsgennemsnitspris på 3,25 ECU/kg, der var fastsat i tilsagnet for selskabets eksport af renset laks med hoved, og at gennemsnitsprisen herfor i den pågældende periode havde været højere end minimumsgennemsnitsprisen, idet den havde været 3,3026 ECU/kg (1 577 762,37 ECU/477 725,50 kg). Selv om man gik ud fra, at specifikationerne i Fresh Marines tilsagn ikke giver mulighed for, at der kan være negative værdier i de kvartalsvise salgsrapporter, havde Kommissionen – i forhold til en rapport, der i første omgang giver anledning til at tro, at Fresh Marine har opfyldt sit tilsagn – ikke ret til ensidigt at ændre indholdet af denne rapport ved at slette de linjer, der indeholder negative værdier, og erstatte de endelige tal med sin egen beregning, der blev foretaget på grundlag af den således ændrede rapport, af gennemsnitsprisen for den af Fresh Marine gennemførte eksport i den pågældende periode uden hverken at forklare selskabet begrundelsen for, at Kommissionen så bort fra de nævnte endelige tal eller sikre sig i forhold til selskabet, at de skete ændringer ikke satte pålideligheden af de oplysninger, der var fremlagt med henblik på efterprøvelsen af tilsagnets overholdelse, over styr. Kommissionen skulle, da den besluttede ikke at følge det umiddelbare indtryk, der følger af rapporten af oktober 1997, og som var gunstigt for Fresh Marine, have udvist den nødve ndige omhu ved en korrekt fortolkning af de tal i rapporten, som den byggede sin opfattelse på med hensyn til overensstemmelsen mellem Fresh Marines adfærd og tilsagnet for den pågældende periode (17) .
24. Fresh Marine kunne ifølge Retten ikke påberåbe sig bestemmelserne i grundforordningens artikel 8, stk. 10. Disse bestemmelser har til formål at give Kommissionen – under forbehold af en efterfølgende materiel undersøgelse med henblik på at fastslå, om der reelt har været tale om en tilsidesættelse af det pågældende tilsagn – mulighed for, når den på grundlag af de foreliggende oplysninger har grund til at antage, at et tilsagn, som den oprindeligt har godtaget inden for rammerne af en antidumping- eller antisubsidieprocedure, er blevet misligholdt, at træffe midlertidige foranstaltninger. Rapporten af oktober 1997, navnlig de endelige tal, gav anledning til at antage, at Fresh Marine havde overholdt sit tilsagn. Det var først efter, at Kommissionen på eget initiativ havde ændret denne rapport uden at sørge for at forhøre sig hos Fresh Marine om de mulige følger af dette ensidige skridt for så vidt angår pålideligheden af de oplysninger, Fresh Marine var fremkommet med, at Kommissionen nåede frem til, at der tilsyneladende var tale om, at Fresh Marine havde tilsidesat tilsagnet. Det er åbenbart, at de således ændrede oplysninger ikke kan anses for de i grundforordningens artikel 8 omhandlede oplysninger (18) .
25. Den omstændighed, at Kommissionen på grund af de forestående helligdage i forbindelse med jul og nytår, hvilket er en yderst vigtig periode for handelen med laks, var forpligtet til at gennemgå mere end 90 rapporter, der svarede til rapporten af oktober 1997, kunne ikke i sig selv efter Rettens opfattelse begrunde, at Kommissionen ensidigt ændrede rapporten, når det af rapporten umiddelbart fremgik, at tilsagnet var blevet overholdt. Endvidere kunne situationens uopsættelighed fra det tidspunkt, hvor Kommissionen valgte at ændre denne rapport, der umiddelbart gav anledning til at antage, at Fresh Marine havde opfyldt tilsagnet, ikke begrunde en lempelse af den pligt til at udvise omhu, der påhviler Kommissionen ved gennemgangen af de forhold, som den støtter sin opfattelse på. Det blev derfor konkluderet, at Kommissionen ved gennemgangen af rapporten af oktober 1997 havde gjort sig skyldig i et retsstridigt forhold, der ikke ville være begået af en almindeligt forsigtig og påpasselig forvaltning under tilsvarende omstændigheder (19) .
26. Fresh Marines adfærd var ifølge Retten også kritisabel. Således som Kommissionen har anført, gav Fresh Marine ingen forklaring på de linjer i rapporten af oktober 1997, der indeholdt negative værdier. Under hensyn til, at rapporten af oktober 1997 var tætskrevet, og til den manglende åbenlyse forbindelse mellem de fejlbehæftede linjer og de linjer, der indeholder negative værdier, og den uklare betydning af disse værdier, skulle Fresh Marine, da det fremsendte rapporten, af sig selv over for Kommissionen være fremkommet med de forklaringer, der var nødvendige for at forstå rapporten. Fresh Marine har ved at fremsende rapporten af oktober 1997 uden en eneste bemærkning hertil gjort sig skyldig i en forsømmelse, der, som det fremgår af skrivelsen af 5. januar 1998, har givet anledning til tvivl hos Kommissionens ansatte. Såfremt der var fremkommet forklaringer hertil, ville det have givet Kommissionens ansatte mulighed for fra starten at forstå begrundelsen for indsættelsen af disse negative værdier og at blive opmærksom på, at oplysningerne om opgørelsen af Fresh Marines forskellige salg på fællesskabsmarkedet i det pågældende kvartal i sin helhed underbyggede den konklusion, der kunne udledes af rapporten af oktober 1997, nemlig at Fresh Marine i den pågældende periode havde overholdt sit tilsagn (20) .
27. Det blev efter den foretagne gennemgang konkluderet, at Fresh Marine og Kommissionen hver havde begået en retsstridighed af lige stor betydning under efterprøvelsen af, hvorvidt Fresh Marine havde overholdt sit tilsagn i tredje kvartal 1997 – ved afslutningen af hvilken Kommissionen konkluderede, at der tilsyneladende var sket en tilsidesættelse af dette tilsagn, og at det var nødvendigt at træffe midlertidige foranstaltninger over for import af Fresh Marines varer i henhold til forordning nr. 2529/97. Fresh Marine havde undladt af sig selv at vedlægge rapporten af oktober 1997 uomgængeligt nødvendige oplysninger for forståelsen af de negative værdier heri, og herved udvist en forsømmelse, som en sædvanligt forsigtig og påpasselig erhvervsdrivende ikke ville have udvist. Selv når Fresh Marines retsstridige adfærd og de problemer, som denne adfærd har medført ved læsningen af den nævnte rapport, tages i betragtning, blev det fastslået, at Kommissionens reaktion, der bestod i ensidigt at ændre denne rapport, der dog gav anledning til umiddelbart at antage, at Fresh Marine havde opfyldt tilsagnet i den pågældende periode, var af uforholdsmæssig karakter og dermed retsstridig, og at ingen omstændighed kunne undskylde denne reaktion (21) .
B – Skaden og årsagsforbindelsen mellem skaden og Kommissionens retsstridige adfærd
28. Hvad angår indtægtstabet i perioden mellem den 18. december 1997 og den 25. marts 1998 bemærkede Retten, at de oplysninger, som Kommissionen var fremkommet med vedrørende Fresh Marines eksport af opdrættede atlanterhavslaks til Fællesskabet mellem juli 1997 og september 1998, viste, at Fresh Marines eksport i den periode, der ca. omfatter medio december 1997 og ultimo marts 1998, fuldstændig ophørte. Dette ophør af Fresh Marines kommercielle aktiviteter på fællesskabsmarkedet bekræftes af en erklæring fra revisionsvirksomheden. Det fremgår heraf:
»[V]i bekræfter, at i henhold til [Fresh Marines] regnskaber har selskabet ikke foretaget noget salg af atlanterhavslaks til Fællesskabet i perioden mellem den 18. december 1997 og 25. marts 1998« (22) .
29. Det indtægtstab, som Fresh Marine har lidt på grund af indstillingen af selskabets eksport til Fællesskabet mellem den 18. december 1997 og den 25. marts 1998, skulle bedømmes på denne baggrund. Indtægtstabet blev anset for at svare til den fortjenstmargen, som Fresh Marine ville have opnået, hvis selskabet i denne periode havde fortsat sin eksport til Fællesskabet. Det blev med dette formål først fastlagt, hvilken nedgang i Fresh Marines eksport til Fællesskabet der fulgte efter ikrafttrædelsen den 1. juli 1997 af selskabets tilsagn, som under alle omstændigheder skulle gælde, hvis selskabet var fortsat med at eksportere til Fællesskabet i den pågældende periode. For at en sådan beregning skal være pålidelig, skal der tages hensyn til udviklingen i Fresh Marines salg til Fællesskabet mellem 1996 og 1997 i perioden fra den 1. juli til den 17. december. Fresh Marines indtægtstab udgjorde således 292 000 NOK for perioden fra den 18. december 1997 til den 31. januar 1998, 135 000 NOK for februar 1998 og 150 000 NOK for perioden fra den 1. marts til den 25. marts 1998 (23) .
30. Retten efterprøvede endvidere, om der var årsagsforbindelse mellem Fresh Marines forretningsmæssige tab og Kommissionens retsstridige adfærd, der blev stadfæstet ved forordning nr. 2529/97. Der er årsagsforbindelse efter EF-traktatens artikel 215, stk. 2 (efter ændring nu artikel 228, stk. 2, EF), når der er en direkte årsagsforbindelse mellem den fejl, der er begået af den pågældende institution, og det tab, der påberåbes, hvilken sammenhæng sagsøgeren skal bevise. Fællesskabet hæfter alene for den skade, der er en tilstrækkelig direkte følge af den pågældende institutions retsstridige adfærd (24) .
31. Efter Rettens opfattelse fremgik det af ovennævnte erklæring fra revisionsvirksomheden, at den periode, hvori Fresh Marine indstillede sin eksport til Fællesskabet, faldt sammen med den periode, hvor de midlertidige foranstaltninger i henhold til forordning nr. 2529/97 fandt anvendelse på importen af selskabets varer. Et sådant forhold skal fortolkes således, at der er årsagsforbindelse mellem dels de retsstridige forhold, som særligt Kommissionen har begået, og som ligger bag indførelsen af disse midlertidige foranstaltninger, dels Fresh Marines indtægtstab. Det kunne ikke nægtes, at Fresh Marine, såfremt der ikke havde været sådanne retsstridige forhold og de heraf følgende midlertidige foranstaltninger, kunne have fortsat sin eksport til Fællesskabet i overensstemmelse med vilkårene i tilsagnet. Fresh Marine ville således ikke have lidt noget indtægtstab på fællesskabsmarkedet. Kommissionens retsstridige adfærd ved gennemgangen af rapporten af oktober 1997, der blev stadfæstet ved forordning nr. 2529/97, stod dermed i årsagsforbindelse med det af Fresh Marine lidte forretningsmæssige tab (25) .
32. Det ovennævnte sammenfald kunne imidlertid ikke anses for i sig selv at bevise, at det samlede indtægtstab udelukkende skyldtes de retsstridige forhold, særligt fra Kommissionens side, der lå bag vedtagelsen af disse midlertidige foranstaltninger. Retten efterprøvede i denne forbindelse, om Fresh Marine havde udvist rimelig omhu i sit forsøg på at begrænse tabets omfang, hvilket Kommissionen har bestridt (26) .
33. Selv hvis det antages, at Fresh Marine, der ikke har bestridt Kommissionens angivelser hvad angår udgifterne til en sådan bankgaranti, havde opnået en sådan garanti, blev det dog fastslået, at selskabet ville udsætte sig for en usædvanlig stor forretningsmæssig risiko, der overskrider det risikoniveau, der er forbundet med enhver forretningsmæssig aktivitet, ved at eksportere til Fællesskabet i den periode, hvori forordning nr. 2520/97 fandt anvendelse på importen af selskabets varer. Såfremt Fresh Marine, når bankgarantien var oprettet, besluttede, således som Kommissionen har foreslået, at eksportere til Fællesskabet til uændrede priser, uden at disse priser, der blev afkrævet kunderne i Fællesskabet, afspejlede den midlertidige told, ville selskabet risikere selv at skulle bære udgifterne til denne told i det tilfælde, at den blev endeligt opkrævet. Da Fresh Marine ikke på dette tidspunkt kunne forudse, om dette ville blive tilfældet, havde selskabet ikke andre muligheder end at forhøje sine eksportpriser med beløb svarende til den midlertidige told. Under hensyn til bl.a. konkurrencen fra de virksomheder i Fællesskabet, der sælger laks, og til de talrige norske eksportører, der i den pågældende periode kunne fortsætte deres salg på fællesskabsmarkedet i henhold til deres tilsagn, kunne Fresh Marine med rimelighed antage, at selskabet ikke havde nogen chance for at afsætte sine varer på markedet i denne periode. Efter Rettens opfattelse kunne det forhold, at Fresh Marine ikke forsøgte at eksportere sine varer til Fællesskabet i den pågældende periode, ikke anses for en tilsidesættelse af forpligtelsen til at bevise, at der er udvist den nødvendige omhu for at begrænse skadens omfang (27) .
34. Ifølge Retten fremgik det af skrivelserne af 30. januar og 2. februar 1998, at Kommissionen ikke havde truffet de nødvendige og effektive foranstaltninger, som det påhviler skadevolder at træffe, når der som i denne sag fortsat voldes skade, for at begrænse det tab, som Kommissionens retsstridige adfærd ved efterprøvelsen af Fresh Marines overholdelse af tilsagnet havde medvirket til. Mens Fresh Marine i samme omfang som Kommissionen havde medvirket til, at skaden var opstået, var det derimod alene Kommissionen, der efter ultimo januar 1998 ikke havde udvist den nødvendige omhu, idet den, selv om de oplysninger, den havde modtaget fra Fresh Marine, gav mulighed for endeligt at korrigere de tidligere retsstridige forhold og fjerne enhver grund til at antage, at der var tale om en tilsidesættelse af tilsagnet, uden at der sås at være nogen grund hertil, ventede med at berigtige Fresh Marines situation ved at ophæve de midlertidige foranstaltninger, der oprindelig blev indført vedrørende selskabet. Kommissionen var derfor ansvarlig for halvdelen af det indtægtstab, Fresh Marine havde lidt mellem den 18. december 1997 og den 31. januar 1998, og for hele det indtægtstab, som Fresh Marine havde lidt mellem den 1. februar og den 25. marts 1998 (28) .
35. Retten dømte derfor Kommissionen til at betale Fresh Marine dels halvdelen af 292 000 NOK for det indtægtstab, selskabet havde lidt mellem den 18. december 1997 og den 31. januar 1998, dels 285 000 NOK (135 000 NOK + 150 000 NOK) i erstatning for den skade, selskabet havde lidt fra den 1. februar til den 25. marts 1998, eller en samlet erstatning på 431 000 NOK (29) . I øvrigt frifandt Retten Kommissionen og fordelte sagsomkostningerne mellem Kommissionen og Fresh Marine i forholdet 3:1.
IV – Påstande og anbringender
36. Den 20. december 2000 iværksatte Kommissionen en appel til efterprøvelse af Rettens dom. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Dommen ophæves, Kommissionen frifindes, og Fresh Marine tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Subsidiært:
– Dommen ophæves, og sagen hjemvises til behandling ved Retten i Første Instans.
37. Fresh Marine har i appelsvarskriftet nedlagt følgende påstande:
– Appellen forkastes.
– Rettens dom ophæves for så vidt angår Fresh Marines medansvar.
– Kommissionen tilpligtes at betale 577 000 NOK (292 000 NOK for perioden 18.12.1997 – 31.1.1998, 135 000 NOK for februar 1998 og 150 000 NOK for perioden 1.3. – 25.3.1998).
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, både for Retten og appelinstansen.
– Kommissionen tilpligtes at betale renter på 8% p.a. af 577 000 NOK og af sagsomkostningerne fra datoen for afsigelsen af den appellerede dom og indtil betaling sker.
V – Første, andet og tredje anbringende
A – Det første anbringende: skadens årsag (årsagsforbindelse)
38. Kommissionen har med det første anbringende gjort gældende, at skaden ikke skyldes Kommissionens påståede retsstridige adfærd ved behandlingen af rapporten af oktober 1997, hvilket Retten antog.
1. Parternes argumenter
39. Kommissionen har begrundet sit synspunkt med, at skaden ikke kunne skyldes den administrative handling, der bestod i at analysere rapporten af oktober 1997, men alene i ikrafttrædelsen af forordning nr. 2529/97, hvorved tilsagnet blev suspenderet, og antidumpingtolden blev indført. Der går nemlig administrative handlinger forud for enhver kommissionsforordning. Da forordning nr. 2529/97 imidlertid var lovlig, foreligger der ikke nogen retsstridig handling, hvilket er en betingelse for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar. Fresh Marine har selv taget udgangspunkt i det princip, at skaden først blev forårsaget ved forordningens vedtagelse, hvorfor dette anbringende ifølge Kommissionen skal tages til følge.
40. Fresh Marine har derimod understreget, at skadens årsag skal findes i Kommissionens retsstridige adfærd for så vidt angår rapporten af oktober 1997. Forordning nr. 2529/97 er kun resultatet af administrative handlinger. Det forhold, at forordningen udelukkende konkretiserede, dvs. forårsagede, skaden, betyder ikke, at forordningens vedtagelse er årsag til skaden. For så vidt angår Kommissionens argumentation om forordningens lovlighed har Fresh Marine anført, at Retten allerede har afvist denne argumentation.
2. Bedømmelse
a) Formaliteten
41. Det skal først undersøges, om Kommissionens anbringende kan tages under påkendelse.
42. Det fremgår af Domstolens praksis, at det følger af »traktatens artikel 168 A og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen, at appel kun kan støttes på tilsidesættelse af visse retsregler, idet enhver bedømmelse af faktisk karakter er udelukket. Det er således alene Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når ses bort fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af de akter, den har fået forelagt i sagen, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder« (30) .
43. Det tilkommer ikke Domstolen under en appelsag at behandle et anbringende, såfremt »appellantens argumentation skal forstås således, at den går ud på, at Retten har begået en retlig fejl ved at antage, at der ikke var en tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem det tab, som appellanten hævder at have lidt, og Kommissionens kritiserede adfærd [...]« (31) .
44. I Domstolens praksis er det nemlig fastslået, at »i erstatningssøgsmål er Retten alene kompetent til at fastslå, at der foreligger en skade, og at der er årsagssammenhæng mellem denne og den skadegørende handling, medmindre beviserne er gengivet forkert, i henhold til bestemmelserne i artikel 225 EF og artikel 51 i EF-statutten [...]« (32) .
45. Det skal på den anden side tages i betragtning, at Domstolen i sin praksis (33), hvilket udtrykkeligt kom til udtryk i dommen i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., har skelnet mellem dels fastlæggelsen og bedømmelsen af faktiske forhold, der ikke kunne efterprøves, dels de faktiske forholds retlige beskaffenhed og de retlige konsekvenser, der kan drages heraf.
46. Idet Kommissionen med det første anbringende har kritiseret Rettens fejlagtige retlige bedømmelse af årsagsforbindelsen, nemlig den retlige beskaffenhed af Kommissionens handling som ansvarsgrundlag, er der grundlag for at tro, at det første anbringende kan antages til realitetsbehandling henset til den usikre linje i retspraksis.
47. Endvidere skal Domstolen undersøge, om Retten begik en retlig fejl ved bedømmelsen af, hvem skaden kan tilregnes, herunder eventuelle samvirkende skadesårsager (34) .
b) Realiteten
48. Det første anbringende vedrører i det væsentlige et spørgsmål om årsagsforbindelse, mere præcist om en forbindelse mellem handlingen og resultatet – og ikke mellem resultatet og skaden. Det fremgår af de af Retten fastlagte faktiske omstændigheder og parternes argumenter, at to af Kommissionens handlinger teoretisk set kan betragtes som forhold, der medfører ansvar: ændring af rapporten og forordningens vedtagelse. Ved den ene er der tale om en administrativ fejl, ved den anden lovgivningsfejl.
49. Selv om spørgsmål om tilregnelse generelt set vedrører tilfælde, hvor to forskellige personers eller institutioners adfærd, der ligger til grund for skaden – nemlig adfærden hos offeret eller hos tredjemand ud over den, der er skadevolder – skal undersøges, er der i denne sag tale om en og samme skadevolder: Kommissionen.
50. Da Domstolen i sin faste praksis (35) indtil dommen i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen har opstillet forskellige betingelser for erstatningsansvaret for administrative eller lovgivningsmæssige forhold, burde Retten således have undersøgt, hvilken af de af Kommissionens to handlinger, som kom i betragtning, havde forårsaget den skade, Fresh Marine led.
51. Det er imidlertid en betingelse for, at de to handlinger hver for sig kan anses for at have forårsaget skaden, at den administrative handling kan adskilles fra den senere vedtagne retsakt.
52. For det forhold, at handlingerne kan adskilles, taler dels deres tidsmæssige forskel, dels forskellen mellem hvem, der handler »som Kommissionen«. Adfærden i forbindelse med rapporten blev udvist af Kommissionens kompetente tjenestegren, mens retsakten blev udstedt af Kommissionen som et kollegialt organ.
53. Imod det forhold, at forvaltningens forudgående handlinger og den efterfølgende retsakt kan adskilles, taler, at enhver retsakt, dvs. enhver »actum«, bygger på en »agere«, dvs. en handling. Retsakten er kun resultatet af handlingen. Ser man imidlertid ikke blot resultatet i en retsakt, foreligger der allerede en handling i behandlingen af rapporten, herunder Kommissionens manglende kontakt til Fresh Marine, hvilken handling i sig selv byggede på en fejl, nemlig visse antagelser fra den pågældende tjenestegrens side.
54. Parterne har i forbindelse med en separat bedømmelse af de to handlinger flere gange under retsforhandlingerne henvist til Domstolens dom i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (36) . Som Kommissionen med rette har redegjort for, vedrørte denne sag dog en anden situation, nemlig en formel fejl ved vedtagelsen af en retsakt. Det drejede sig i denne sag om den beslutningsproces, der gik umiddelbart forud for vedtagelsen af en retsakt, i det væsentlige om forholdet mellem institutionens vilje og den form, hvori den kom til udtryk.
55. Til forskel fra den nævnte sag drejer den foreliggende sag sig ikke om forholdet mellem udkastet og den vedtagne retsakt, men om forholdet mellem to handlinger og skaden.
56. Ifølge fast retspraksis anses en handling kun for at have forvoldt skaden, når skaden er en »tilstrækkelig direkte følge« (37) af adfærden. Denne betingelse gælder ligeledes ved bedømmelsen af årsagsforbindelsen med Kommissionens administrative handling. Det skal derfor i denne sag efterprøves, om skaden, dvs. det indtægtstab, der skyldes den manglende eksport til Fællesskabet, blev fremkaldt af Kommissionens retsstridige ændring af rapporten.
57. Retten forudsatte ganske vist i den appellerede doms præmis 57, at skaden angiveligt var forårsaget af Kommissionens retsstridige adfærd i forbindelse med dens behandling af rapporten af oktober 1997, men begrænsede i dommens præmis 58 dette udsagn således, at »[d]en [...] adfærd fra Kommissionens side forårsagede [...] først den påståede skade fra det tidspunkt, hvor og på grund af, at den blev stadfæstet ved vedtagelsen af midlertidige foranstaltninger [...]«. Hvis man ser bort fra den tvivlsomme kvalifikation af forordningen som »stadfæstet«, var Retten ikke i tvivl om, at skaden først skete, da tolden blev indført.
58. Da det er ubestridt, at skaden består i det indtægtstab, der skyldes den manglende eksport til Fællesskabet, er det tidspunkt, hvorfra der skulle have været betalt told i forbindelse med eksport, af betydning. Dette er ifølge Retten den periode, hvor de midlertidige foranstaltninger fandt anvendelse (den appellerede doms præmis 119). Disse foranstaltninger fandt imidlertid først anvendelse i henhold til og fra forordningen, ikke fra Kommissionens administrative handling.
59. Skaden er derfor direkte forårsaget af en retsakt (38) . Det er nemlig først fra forordningens anvendelse, at der forelå »aktuelle og sikre tab« (39) – således som det kræves i retspraksis.
60. Selv om man når til den konklusion, at hver af de to handlinger fra Kommissionens side – isoleret betragtet – kunne have været årsag til skaden, skal det dog i henhold til Domstolens praksis undersøges, om årsagskæden er blevet brudt ved den anden årsag (40) .
61. Retten forudsatte for det første, at de to handlinger havde forårsaget sagen, men forklarede dernæst ikke forholdet mellem de to – formodede – årsager. Såfremt de to handlinger fra Kommissionens side havde forårsaget skaden, hvilket netop ikke er tilfældet, burde Retten have efterprøvet de virkninger, som den anden årsag, altså forordningen, havde på den årsagskæde, der indledtes med den første handling, dvs. med Kommissionens administrative handling. Retten afholdt sig imidlertid fra enhver overvejelse vedrørende dette problem med konkurrerende årsagsforbindelse og behandlede ikke spørgsmålet om, hvorledes forordningens kvalificering som »reserveårsag« skulle bedømmes.
62. Ifølge Domstolens praksis er der ikke årsagsforbindelse, hvis skaden ville være indtrådt, selv om den retsstridige adfærd ikke var foretaget (41) . Dette betyder for så vidt angår Kommissionens ændring af rapporten, at denne adfærd ikke har forårsaget skaden, hvis Fresh Marine også uden denne adfærd var ophørt med at eksportere, og at selskabet dermed havde lidt et indtægtstab. Det forhold, at Fresh Marine faktisk afholdt sig fra at eksportere, efter at forordningen trådte i kraft, dvs. uafhængigt af den administrative fejl, viser, at den administrative fejl i denne sag ikke kan have forårsaget skaden i henhold til Domstolens praksis. Skaden ville nemlig være opstået uden rapporten, men ikke uden forordningen. Det forhold, at forordningen ikke ville være blevet vedtaget uden den administrative fejl, er her uden betydning.
63. Rettens synspunkt, der er redegjort for i præmis 120, og hvorefter eksporten var blevet fortsat, hvis der ikke havde været tale om sådanne uregelmæssigheder og
de efterfølgende foranstaltninger, er derfor fejlagtigt.
64. Ved den nærmere efterprøvelse heraf skal det fastslås – i modsætning til Rettens opfattelse – at det ikke var Kommissionens retsstridige adfærd for så vidt angår rapporten, som forårsagede skaden, men indførelsen af midlertidig told (42) .
65. Det første anbringende skal således lægges til grund.
B – Det andet anbringende: tilsidesættelsens art som betingelse for erstatningsansvar
66. Kommissionen har med det andet anbringende anfægtet Rettens opfattelse af, at retspraksis, der kvalificerer antidumpingforanstaltninger som generelle retsakter, der indebærer økonomisk-politiske valg, vedrørte tilfælde, som er »grundlæggende anderledes« end den foreliggende sag, og at en ren tilsidesættelse af fællesskabsretten i sig selv var tilstrækkelig til i denne sag at indebære Fællesskabets ansvar uden for kontrakt i medfør af artikel 288 EF.
1. Parternes argumenter
67. Kommissionen har til støtte for det andet anbringende anført, at det fremgår af grundforordningens artikel 8, stk. 10, at Kommissionen ved indførelsen af midlertidige foranstaltninger har en vid skønsmargen ved fastlæggelsen af de omstændigheder, hvorunder den har grund til at antage, at et tilsagn er blevet misligholdt. Retten tilsidesatte sin egen praksis, idet den i præmis 57 anerkendte, at Kommissionen alene rådede over et yderst begrænset skøn, hvis den overhovedet kunne udøve et skøn. Det er i strid med retspraksis at udlede ansvar af en administrativ handling.
68. Selv om skaden kunne være forårsaget af en administrativ handling, afhænger ansvaret af Kommissionens skøn. I denne sag kan alene en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse medføre ansvar, anfører Kommissionen.
69. Fresh Marine har bemærket, at det andet anbringende er snævert forbundet med det første, og at Retten korrekt konkluderede, at en ren tilsidesættelse var tilstrækkelig til at medføre ansvar. Såfremt Domstolen fastslår, at skaden skyldtes Kommissionens adfærd i forbindelse med analysen af rapporten af oktober 1997, skal Domstolen forkaste det andet anbringende.
70. Fresh Marine har endvidere anført, at forordning nr. 2529/97 har alle kendetegn for en beslutning, der berører Fresh Marine individuelt, og som ikke er af normativ art (generel og abstrakt), men af administrativ art.
71. Kommissionens argument skal forkastes bl.a. af de følgende tre grunde: For det første er indførelsen af midlertidige foranstaltninger kun følgen af den konklusion, at Fresh Marine havde misligholdt sit tilsagn. For det andet findes den vide skønsmargen kun for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der skal indføres told eller ikke, men dette giver dog ikke hjemmel for en forkert administrativ handling og ændrer ikke på det forhold, at Kommissionen er bundet af grundforordningen. For det tredje er de af Kommissionen omtalte sager ikke relevante.
2. Bedømmelse
72. Det andet anbringende vedrører spørgsmålet om den målestok, der skal anvendes på Kommissionens handling, der forårsagede skaden. Jeg formoder herefter i denne forbindelse, hvilket er i overensstemmelse med redegørelsen vedrørende det første anbringende, at indførelsen af midlertidig told og dermed forordningens vedtagelse var den afgørende årsag til skaden.
73. Ifølge Domstolens praksis, der blev ændret ved dommen i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen (43), er det ikke længere af betydning, om indførelsen af midlertidig told skal kvalificeres som en generel retsakt eller en administrativ retsakt, dvs. forholdet, om retsakten er generel eller individuel.
74. Ifølge den aktuelle retspraksis er det derimod af betydning, om »den pågældende [...] institution råder over et stærkt begrænset eller intet skøn«. Hvis dette er tilfældet, »kan selve den omstændighed, at der er begået en overtrædelse af fællesskabsretten, være tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse« (44) .
75. Domstolen har endnu ikke skullet tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen i forbindelse med den her relevante bestemmelse i grundforordningens artikel 8, stk. 10, råder over et yderst begrænset skøn. Det ligger umiddelbart for først at behandle Domstolens og Retten i Første Instans’ praksis vedrørende skønsmargenen ved antidumpingtold.
76. Ingen af de sager, hvori Retten eller Domstolen har anerkendt, at der foreligger en vid skønsbeføjelse, kan sammenlignes med den bestemmelse i grundforordningen, der her er af relevans (45) . Sagerne har i det væsentlige omhandlet bedømmelsen af Fællesskabets interesser (46), den periode, der skal tages i betragtning med henblik på fastlæggelsen af skaden (47), fastlæggelsen af toldens art (48) og anvendelsesperioden for den endelige antidumpingtold (49) .
77. Det fremgår heller ikke af dommen i sagen Miwon mod Rådet (50), der er påberåbt flere gange under retsforhandlingerne, at fællesskabsinstitutionerne generelt råder over et vidt skøn. En sådan beføjelse blev kun fastslået i forbindelse med følgende omstændigheder: Hvis en alvorlig skade er forårsaget af Fællesskabets tilsvarende virksomhed, og hvis denne skade kan henføres til indførsler, der er genstand for dumping, og ligeledes hvis indførslerne fra andre lande bidrager til den skade, som Fællesskabets virksomhed har lidt.
78. Den antagelse, at fællesskabsinstitutionerne altid råder over en vid skønsbeføjelse i antidumpingsager, skyldes en utilladelig generalisering af Rettens og Domstolens domme, der hver gang er afsagt vedrørende visse bestemte bestemmelser, og som i flertallet af sagerne endvidere vedrørte Rådets beføjelser og ikke Kommissionens. Et generelt udsagn vedrørende betingelserne for ansvar kan endnu mindre udledes af den relevante retspraksis, der hovedsagelig har behandlet betingelserne for anlæggelse af annullationssøgsmål.
79. Der findes under alle omstændigheder ingen retspraksis om den bestemmelse, der finder anvendelse her, nemlig grundforordningens artikel 8, stk. 10. Selv hvis man når den konklusion, at denne bestemmelse giver Kommissionen et skøn, medfører dette imidlertid ikke nødvendigvis, at den strenge ansvarsbetingelse finder anvendelse, således som det kræves i traditionel retspraksis. Den mindre strenge betingelse om den rene tilsidesættelse af fællesskabsretten forudsætter udelukkende en yderst begrænset skønsmargen.
80. Det skal herefter undersøges, om Kommissionen råder over en sådan begrænset skønsbeføjelse, når den anvender grundforordningens artikel 8, stk. 10. Denne bestemmelse skal i denne forbindelse sammenlignes med den tidligere bestemmelse, nemlig artikel 10, stk. 6, i Rådets forordning (EF) nr. 3283/94 af 22. december 1994 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (51), og artikel 10, stk. 6, i Rådets forudgående forordning (EØF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimpo rt eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (52) . Således er ordene »på grundlag af de foreliggende oplysninger« indsat i den nugældende bestemmelse, der finder anvendelse her. Kommissionens skøn er derfor åbenbart begrænset for så vidt angår betingelsen for indførelse af midlertidig told.
81. Hertil kommer i denne sag også den omstændighed, at Kommissionen for så vidt angår de oplysninger, som den rådede over, ikke ifølge Retten havde udvist den fornødne omhu. Kommissionen var dermed ikke – på grundlag af de oplysninger, den rådede over – berettiget til at indføre told, men burde have oplyst sagen bedre. Ifølge Rettens praksis (53) og Domstolens praksis (54) har Kommissionen en undersøgelsespligt netop i antidumpingsager.
82. Det skal derfor på baggrund af de særlige omstændigheder i denne sag efter min opfattelse antages, at Kommissionen alene rådede over et »yderst begrænset skøn«, jf. dommen i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen.
83. Det andet anbringende skal derfor forkastes.
C – Det tredje anbringende: Kommissionens adfærd i forbindelse med rapporten af oktober 1997
84. Kommissionen har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den umiddelbart fandt, at rapporten af oktober 1997 gav grund til at antage, at Fresh Marine havde overholdt sit tilsagn, og da den dermed fandt, at Kommissionen havde reageret uforholdsmæssigt ved at ændre rapporten, og at Kommissionen havde begået en fejl, som den ikke ville have begået, hvis den havde handlet på en almindeligt forsigtig og påpasselig måde.
1. Parternes argumenter
85. Kommissionen har først anført, at en virksomhed, der har foretaget salg til under mindsteprisen, altid har mulighed for at ændre sine oplysninger ved at indsætte negative værdier for, at det endelige resultat giver det indtryk, at virksomheden har overholdt tilsagnet. Det følger heraf, at de endelige angivelser ikke kan vurderes særskilt. Da rapporten af oktober 1997 derfor ikke længere kan tjene som bevis for overholdelse af tilsagnet, begik Retten en retlig fejl, idet den kvalificerede ændringen af rapporten som uforholdsmæssig. Den appellerede doms præmis 82 og 91 indeholder retligt forkerte konklusioner.
86. Der findes en yderligere retlig fejl i det forhold, at Retten ikke undersøgte betingelserne i grundforordningens artikel 8, stk. 10. Det følger ikke af den omstændighed, at Kommissionen har påtaget sig en forpligtelse, at den skal stole blindt på eksportørens angivelser. Herudover giver denne bestemmelse ikke eksportøren nogen ret til at blive hørt.
87. Endvidere burde Retten have fastlagt hvem, der har bevisbyrden for tilsagnets overholdelse. Det påhviler således ikke Kommissionen at fastslå, at tilsagnet ikke var overholdt, men eksportøren at godtgøre, at han havde overholdt det.
88. Fresh Marine har gjort gældende, at Kommissionens argument om Rettens bedømmelse af de endelige angivelser bør forkastes, da det vedrører fastlæggelsen af de faktiske forhold.
89. Fresh Marine har subsidiært anført, at Retten ikke tillagde de endelige angivelser i rapporten nogen selvstændig værdi. Retten fastslog således i den appellerede doms præmis 76, at der var en forbindelse mellem linjerne i rapporten og de endelige angivelser.
90. Det var med føje, at Retten konkluderede, at Kommissionen ikke havde bedømt angivelserne med den krævede omhu, og at den derfor ikke rådede over de nødvendige oplysninger i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10.
91. Selv hvis det var korrekt, at man ikke kunne forstå de endelige angivelser på den måde, at Fresh Marine havde overholdt tilsagnet, ville dette ikke ændre på det forhold, at Kommissionen ændrede tilsagnet uden at underrette Fresh Marine herom og uden at rådføre sig med selskabet.
92. Den skønsbeføjelse, som grundforordningens artikel 8, stk. 3, giver Kommissionen til at godtage eller afvise et tilsagn, kan ikke forstås således, at den giver mulighed for ensidige ændringer af en rapport, og at den giver mulighed for på et andet grundlag af fastslå, at tilsagnet ikke er overholdt.
93. Fresh Marine har endelig anført, at Kommissionen ikke inden indførelsen af den midlertidige told havde forsøgt at bevise, at tilsagnet ikke var overholdt. Fresh Marine kunne således ikke vide, at rapporten af oktober 1997 kunne lede Kommissionen til at antage, at tilsagnet ikke var overholdt.
2. Bedømmelse
94. På baggrund af det her fremførte synspunkt, hvorefter det afgørende forhold er indførelsen af midlertidig told og ikke Kommissionens administrative adfærd, dvs. dens ændring af rapporten af oktober 1997, er det ufornødent at tage stilling til Kommissionens tredje anbringende, der vedrører Rettens bedømmelse af Kommissionens administrative adfærd. Det af Fresh Marine rejste spørgsmål om, hvorvidt Kommissionens argument kan antages til realitetsbehandling, er derfor ikke længere relevant.
VI – Foreløbig konklusion: ændring af dommens begrundelse
95. Som det fremgår af bedømmelsen af det første anbringende, er det ikke – i modsætning til Rettens opfattelse – Kommissionens retsstridige adfærd hvad angår rapporten af oktober 1997, der har forårsaget skaden, men indførelsen af midlertidig told (55) . Retten foretog derfor en forkert fortolkning af kravet om årsagsforbindelse som grundlag for at fastslå Fællesskabets ansvar uden for kontrakt.
96. Rettens retlige fejl medfører ikke, at den appellerede dom skal ophæves, hvis domskonklusionen forekommer at finde støtte i andre retlige begrundelser. Ifølge Domstolens praksis (56) skal appellen forkastes, hvis Rettens begrundelse i en dom indebærer en tilsidesættelse af fællesskabsretten, men domskonklusionen fremgår at være baseret på andre retlige grunde.
97. Dette er korrekt for så vidt angår den konklusion, jeg nåede frem til i forbindelse med behandlingen af det andet anbringende. Jeg fandt således, at det er tilstrækkeligt som ansvarsgrundlag, at Kommissionen har foretaget en urigtig retsanvendelse ved at vedtage forordning nr. 2529/97 om indførelse af midlertidig told (57) .
98. Som det fremgår af Rettens – i denne forbindelse – korrekte udredninger om Kommissionens administrative fejl, navnlig den appellerede doms præmis 91, gav rapporten af oktober 1997 grund til at antage, at Fresh Marine havde overholdt tilsagnet.
99. Indførelsen af midlertidige foranstaltninger forudsætter imidlertid i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10, at »der er grund til at antage, at et tilsagn misligholdes«.
100. Hertil kommer, at Kommissionen heller ikke har truffet sin afgørelse
»på grundlag af de foreliggende oplysninger« i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10. Det er netop den tvivl – som Kommissionen gav udtryk for vedrørende rapporten af oktober 1997, som Fresh Marine havde fremsendt, forbundet med den mulighed, som Kommissionen indrømmede under retsmødet, at den burde have afhjulpet en sådan mangel på klarhed ved at tage kontakt til Fresh Marine – der viser, at rapporten i sig selv ikke kunne anses for at udgøre de foreliggende oplysninger.
101. Da Kommissionen indførte den midlertidige told, selv om alle
betingelserne i grundforordningens artikel 8, stk. 10, ikke var opfyldt, begik den en retlig fejl. Der var derfor tale en »ren tilsidesættelse af retten«, der i forbindelse med et yderst begrænset skøn udgør en af betingelserne for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontrakt.
VII – Fjerde og femte anbringende
A – Det fjerde anbringende: begrænsning af skaden
102. Kommissionen har med det fjerde anbringende kritiseret Rettens dom, i det omfang Retten fastslog, at Fresh Marine havde udvist passende omhu for at begrænse omfanget af den lidte skade.
1. Parternes argumenter
103. Kommissionen går ud fra, at Retten undlod at tage hensyn til bevisbyrdefordelingen i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10, idet enhver eksportør må forvente, at der indføres told, såfremt rapporten giver grund til at antage, at tilsagnet ikke er overholdt. Endvidere havde Kommissionen »foreliggende« oplysninger, hvorefter tilsagnet ikke var overholdt.
104. Herudover har Kommissionen kritiseret det forhold, at Retten på trods af den manglende bankgaranti fastslog, at Fresh Marine havde opfyldt sin forpligtelse til at begrænse skadens omfang.
105. Ifølge Kommissionen er begrundelsen i den appellerede doms præmis 124 i modstrid med andre dele af dommen, idet Fresh Marine, hvis selskabet havde fortsat eksporten, alene ville have løbet den risiko at skulle betale told, hvis den var blevet endeligt opkrævet. Såfremt det er korrekt, at den adfærd, som medfører ansvar, består i den ensidige ændring af rapporten, forklarede Retten ikke, hvorledes den derefter kunne konkludere, at den midlertidige told kunne være blevet endelig. Fresh Marine vidste, at selskabet kunne have forklaret betydningen af oplysningerne i rapporten, og at den midlertidige told i medfør af grundforordningens artikel 10, stk. 3, således ikke ville blive stadfæstet.
106. Ifølge Fresh Marine vedrører det fjerde anbringende, nemlig forpligtelsen til at begrænse skaden, udelukkende faktiske forhold og skal derfor afvises. Fresh Marine har subsidiært anført, at Kommissionen skal forklare årsagen til, at den anså det for nødvendigt at indføre midlertidig told, når den ikke ville blive endeligt opkrævet. For det andet har Kommissionen ikke bemærket, at opkrævningen af told tilkommer Rådet. For det tredje undlod Kommissionen at tage hensyn til det forhold, at Rådet – selv hvis Fresh Marine havde forklaret de negative værdiers betydning – ikke desto mindre kunne have opkrævet tolden. Kommissionen har ligeledes afvist at garantere, at tolden ikke ville blive opkrævet.
2. Bedømmelse
a) Formaliteten
107. Først skal Fresh Marines formalitetsindsigelse, hvorefter det fjerde anbringende vedrører faktiske forhold og derfor skal afvises, behandles.
108. Som det fremgår af en hurtig gennemgang af Kommissionens argumenter, har det fjerde anbringende i det væsentlige til formål at anfægte Rettens retlige bedømmelse af tabsbegrænsningspligten. Dette vedrører spørgsmålet om bevisbyrdefordelingen i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10, og udgør i dette omfang et retligt spørgsmål.
109. For så vidt angår Kommissionens argumenter om begrundelsen i dommens præmis 124 skal det derimod fastslås, at disse argumenter vedrører bedømmelsen af Fresh Marines risiko for, at der blev opkrævet endelig told, hvis selskabet fortsatte eksporten til Fællesskabet, efter at der var indført midlertidig told. Det er imidlertid i det væsentlige Rettens bedømmelse af faktiske forhold, som Kommissionen har anfægtet, hvorfor anbringendet i dette omfang skal afvises.
b) Realiteten
110. Først skal jeg behandle Kommissionens argument om bevisbyrdefordelingen i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 10. Denne bestemmelse regulerer betingelserne for, at en midlertidig told kan pålægges. Derfor kan selv eventuelle bevisproblemer i forbindelse med grundforordningens artikel 8, stk. 10, alene vedrøre disse betingelser.
111. Det fremgår udelukkende af grundforordningens artikel 8, stk. 10, at Kommissionen er forpligtet til at godtgøre, at betingelserne for at indføre midlertidig told er opfyldt. Kommissionen har imidlertid påberåbt sig bevisproblematikken inden for rammerne af tabsbegrænsningspligten. Den af Kommissionen omtalte bestemmelse indeholder imidlertid ingen forskrifter herom (58) .
112. Det processuelle princip, hvorefter den part, der påstår noget, skal fremlægge bevis herfor, finder også anvendelse for så vidt angår tabsbegrænsningen. Selv om Kommissionen nu kritiserer Retten for at have foretaget en forkert bedømmelse af spørgsmålet om tabsbegrænsning, skal det ikke glemmes, at Kommissionen som skadevolder skal godtgøre, at offeret, dvs. Fresh Marine, ikke har opfyldt sin tabsbegrænsningspligt. Kommissionen har imidlertid ikke fremlagt bevis herfor.
113. Når Retten i dommens præmis 124 støttede sig til det forhold, at det ikke var hensigtsmæssigt for Fresh Marine at foretage yderligere eksport til Fællesskabet, anvendte den således et kriterium, nemlig den rimelige karakter, der skal kvalificeres i forhold til medlemsstaternes retsordener. Retten begik derfor under alle omstændigheder ikke en retlig fejl.
114. En konkret bedømmelse af den hensigtsmæssige karakter for skadelidte, dvs. hovedsagelig den økonomiske risiko, er imidlertid ikke omfattet af Domstolens kompetence, da der er tale om en bedømmelse af faktiske forhold, under en appelsag. Domstolen kan derfor ikke efterprøve, om Retten foretog en forkert bedømmelse af de relevante økonomiske forhold navnlig hvad angår bankgarantien.
115. Det fjerde anbringende skal således forkastes.
B – Det femte anbringende: tilsidesættelse af retten til kontradiktion
116. Kommissionen har med det femte anbringende påberåbt sig en tilsidesættelse af retten til kontradiktion.
1. Parternes argumenter
117. Kommissionen har påstået, at Retten ikke gav den mulighed for at forklare, hvorfor den uden nogen grund ventede til den 25. marts 1998 med at give Fresh Marine formel retssikkerhed, selv om Kommissionen allersenest fra den 30. januar 1998 var overbevist om, at Fresh Marine havde overholdt sit tilsagn. Det var med urette, at Retten fandt, at Kommissionen burde påtage sig det fulde ansvar for det indtægtstab, der var lidt siden slutningen af januar 1998.
118. Kommissionen har bestridt, at den skulle have misforstået Rettens konklusioner, og har anført, at den ikke ved blot at sende en skrivelse kunne fremkomme med nogen formel garanti over for Fresh Marine om, at tolden var ophævet og forpligtelsen på ny sat i kraft.
119. Fresh Marine anfører, at Kommissionen har fortolket Rettens konstateringer forkert. Retten har nemlig ikke fastslået, at Kommissionen havde pligt til at vedtage og bekendtgøre forordning nr. 651/98. Retten anfører alene, at Kommissionen med urette ikke ved udgangen af januar 1998 gav Fresh Marine nogen formel garanti, hvorved en forordning ikke var nødvendig. I stedet for at give Fresh Marine en formel garanti opretholdt Kommissionen sin tvivl med hensyn til toldbeløbene i sin skrivelse af 2. februar 1998.
2. Bedømmelse
120. Det skal først anføres, at Kommissionen i sit appelskrift under overskriften »Kontradiktionsretten« har redegjort for en række aspekter, der strengt taget vedrører fortolkningen af grundforordningen, navnlig bedømmelsen af forordning nr. 651/98 og skrivelsen af 2. februar 1998 samt – generelt set – den retlige betydning af almindelige skrivelser.
121. Selv om spørgsmålet om, hvorvidt den retlige garanti kun kan ske ved en forordning, er et retligt spørgsmål, der i princippet kan efterprøves under appellen, har Kommissionen ikke desto mindre kritiseret Retten – i det mindste i appelskriftet – for ikke at have overholdt Kommissionens ret til at blive hørt vedrørende ansvaret for en bestemt periode, navnlig da Retten fastslog, at Kommissionen havde forsinket sagen uden nogen grund. Ud fra dette synspunkt har Kommissionen i appelskriftet kritiseret Retten for alene at have tilsidesat processuelle rettigheder og ikke for at have foretaget en forkert bedømmelse af ansvaret. Den påståede tilsidesættelse af kontradiktionsretten vedrører i det væsentlige den forsinkede genetablering af tilsagnet.
122. Kommissionen har under retsforhandlingerne for Retten, både under den skriftlige forhandling og under retsmødet, flere gange givet udtryk for, hvad den kaldte spørgsmålet (»issue«), dvs. den retlige betydning af datoer og perioder samt en eventuel fordeling af tabet. Dette gælder ligeledes den retlige betydning af almindelige skrivelser.
123. Når Kommissionen har påstået, at Retten ikke gav den lejlighed til at redegøre for dens mening hvad angår de aspekter af ansvaret, som den har drøftet, underkender den erstatningssagers karakter. Under sådanne retsforhandlinger må skadevolder nemlig altid forvente, at tabet fordeles. Kommissionen kendte de omstændigheder, hvorunder Retten konkluderede, at der skulle foretages en fordeling af tabet i henhold til perioden og i henhold til en vis procentsats. Kommissionen havde derfor anledning til at udtale sig om de afgørende omstændigheder.
124. Retten har dog ikke i henhold til kontradiktionsretten en pligt til ligeledes at give Kommissionen lejlighed til at udtale sig om de konklusioner, som Retten ville drage eller allerede havde draget af disse omstændigheder.
125. Når Kommissionen i sit appelskrift har anført, at dommen pålægger den en straf, underkender den således sanktioners retlige karakter i fællesskabsretten. Selv om det antages, at Fællesskabets erstatningsret anerkender »punitive damages«, er en undersøgelse af beløbet tilstrækkeligt til at vise, at en sådan erstatning bestemt ikke kan kvalificeres som en straf.
126. De væsentligste forskrifter vedrørende beskyttelsen af kontradiktionsretten findes i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK) og Domstolens og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (EMRD) praksis herom.
127. Blandt kravene til en retfærdig proces findes frem for alt processens kontradiktoriske indhold og parternes lige muligheder under sagen. I henhold til disse principper skal en part i en straffesag eller en civil sag have mulighed for at få kendskab til alle dokumenter eller bemærkninger, der er fremkommet til retten, selv fra en uafhængig dommer, med henblik på at få indflydelse på afgørelsen og for at drøfte dokumenterne eller bemærkningerne; herudover skal parten kunne fremlægge sin sag under betingelser, der ikke stiller ham i en situation, der er til hans ugunst i forhold til modparten (59) . Det er i denne forbindelse afgørende, om parten kan tale sin sag på hensigtsmæssig vis i forhold til sagens omstændigheder (60) .
128. Såfremt man anvender dette kriterium på de her omtvistede retsforhandlinger for Retten, ser man, at Retten respekterede Kommissionens kontradiktionsret. Kommissionen havde nemlig tilstrækkelig lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger til det spørgsmål (»issue«), den havde rejst.
129. Det femte anbringende er derfor ugrundet, og appellen skal således forkastes i sin helhed.
VIII – Kontraappellen og påstanden om renter
1.	Parternes argumenter
130. Fresh Marine har i sin kontraappel gjort gældende, at Retten i dommens præmis 91 og 92 med urette fastslog, at Fresh Marine havde begået en retsstridighed af lige så stor betydning som Kommissionens, og at Fresh Marine selv måtte bære halvdelen af det lidte tab mellem den 18. december 1997 og den 31. januar 1998, idet selskabet havde undladt af egen drift at vedlægge forklaringer på de negative værdier i sin rapport af oktober 1997. Da Retten ganske vist fandt, at Kommissionen havde handlet retsstridigt, men undlod at drage konsekvenser heraf, begik den en retlig fejl.
131. Fresh Marine har begrundet sin kontraappel med en påstand om, at de manglende forklaringer ikke forårsagede skaden. Kommissionens tjenestegrene, der af egen drift ensidigt ændrede rapporten og ophævede visse angivelser, er de eneste ansvarlige herfor, og de kan ikke fritages for deres forpligtelse i henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 4, til at underrette Fresh Marine herom.
132. Kommissionen har påstået, at grundforordningens artikel 18, stk. 4, på ingen måde kan finde anvendelse, idet Kommissionen ikke afviste rapporten af oktober 1997. Kontraappellen skal i denne forbindelse afvises, da der hverken under retsforhandlingerne for Retten eller i den appellerede dom er henvist til denne bestemmelse.
133. Kommissionen er af den opfattelse, at Fresh Marine har taget udgangspunkt i faktuelle præmisser, der ikke kan påkendes, da Retten i præmis 89 fastslog, at værdierne var uklare, og da den i præmis 91 kvalificerede Fresh Marines adfærd således, at den kunne give anledning til »problemer«. Retten anerkendte imidlertid ikke, at Kommissionen havde en underretningspligt, og fastslog heller ikke, at grundforordningen var tilsidesat.
134. Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at rentepåstanden skal afvises, idet Fresh Marine i denne henseende ikke har kritiseret Retten for nogen retlig fejl. Kommissionen har subsidiært påstået, at omkostningerne i det mindste skal være undtaget fra renteberegning.
2.	Bedømmelse af kontraappellen
a) Formaliteten
135. Hvad angår Kommissionens formalitetsindsigelse mod Fresh Marines argument vedrørende grundforordningens artikel 18, stk. 4, skal det bemærkes, at den omstændighed, at Retten ikke nævnte denne bestemmelse i den appellerede dom, ikke medfører, at argumentet ikke kan påkendes. Fresh Marine har nemlig med sit argument åbenbart kritiseret Retten for netop ikke at have anvendt denne bestemmelse, hvorfor selskabet dermed har gjort gældende, at der er begået en retlig fejl.
b) Realiteten
136. Kommissionens argumentation skal derimod følges, i det omfang grundforordningens artikel 18, stk. 4, ikke kunne finde anvendelse på de faktiske forhold, der er genstand for denne sag, idet denne forskrift vedrører andre aspekter af antidumpingproceduren.
137. Det skal derfor ikke under appelsagen undersøges, om Kommissionen overholdt sin forpligtelse i henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 4.
138. Fresh Marine har i det væsentlige anfægtet Rettens bedømmelse, hvorefter selskabets adfærd forårsagede skaden. Det skal i denne sammenhæng bemærkes, at Fresh Marine ikke har anfægtet Rettens konklusioner om, at der ikke var vedlagt nogen forklaringer til rapporten af oktober 1997.
139. Når Retten af den omstændighed, at de to forhold var en retsstridighed af lige stor betydning, udledte, at der skulle ske en opdeling af skaden, er det ikke i overensstemmelse med det princip om fordeling af tabet ved samvirkende skadesårsager, der ligeledes er anerkendt i Domstolens praksis. I henhold til denne praksis kan f.eks. Kommissionens ansvar, hvis Fællesskabet i princippet er forpligtet til at erstatte den skade, som en virksomhed lider, begrænses på grund af den skadelidende virksomheds adfærd. Når der er egen skyld, hvilket Retten med rette fastslog i denne sag, kan Fællesskabets retsinstanser, her Domstolen, fastslå, at der er behov for at fordele ansvaret på en bestemt måde mellem de to parter, dvs. mellem Kommissionen og Fresh Marine (61) .
140. Der er i denne sag tale om egen skyld i den forstand, at ansvaret for skadens opståen fordeles, og ikke i den forstand, at tabet begrænses.
141. Da den skade, som Fresh Marine har lidt, ikke fuldstændigt kan tilregnes Kommissionens adfærd, er det forhold, at Retten fordelte ansvaret og kvalificerede de to skadesårsager derfor ikke – i princippet – retligt forkert. Hvad nu angår fordelingen med halvdelen til hver part kan den ikke anfægtes, hvis denne kvote svarer til de respektive omstændigheder, navnlig til årsagsforbindelsen.
142. Hvad angår Rettens konklusion, hvorefter Fresh Marines adfærd udgør en retsstridighed af lige så stor betydning som Kommissionens retsstridige adfærd, har Fresh Marine imidlertid ikke anført noget argument, der kan svække Rettens konklusion. Den påstand, der i kontraappellen er formuleret herom, skal derfor forkastes.
3.	Bedømmelse af rentepåstanden
143. Fresh Marine har endvidere nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale renter med 8% p.a. fra den appellerede doms afsigelse af et beløb på 577 000 NOK og af sagens omkostninger.
144. En rentepåstand, der i øvrigt ligeledes vedrører Fællesskabets ansvar uden for kontrakt i medfør af artikel 288, stk. 2, EF, kan i henhold til Domstolens praksis ganske vist i princippet antages til realitetsbehandling (62) . Dette er i overensstemmelse med princippet om, at det alene [er] det tab, der faktisk er lidt, der skal erstattes (63) .
145. Men som Kommissionen har anført, må denne rentepåstand afvises, fordi den ikke opfylder kravene i artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, der kræver angivelse af, hvilke bestemmelser eller principper i fællesskabsretten Retten har tilsidesat (64) .
146. Selv om det ifølge Domstolens praksis (65) er korrekt, at selv et tab, der skyldes pengeforringelse skal erstattes, indeholder Fresh Marines påstand ingen begrundelse i denne retning.
147. På baggrund af ovenstående skal kontraappellen såvel som rentepåstanden forkastes.
IX – Sagens omkostninger
148. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Kommissionen ikke får medhold i sine argumenter, og da Fresh Marine ikke får medhold i sin kontraappel, pålægges det begge parter at betale sagens omkostninger.
X – Forslag til afgørelse
149. På baggrund af ovenstående forhold foreslår jeg Domstolen at
– forkaste appellen og kontraappellen
– pålægge Kommissionen og Fresh Marine at bære deres egne omkostninger.
(1) .
(2)  –	Sml. II, s. 3331.
(3)  –	Kommissionens forordning af 16.12.1997 om indførelse af en midlertidig antidumping- og udligningstold på importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge (EFT L 346, s. 63).
(4)  –	EFT 1996 L 56, s. 1.
(5)  –	Jf. dommen i sagen Fresh Marine mod Kommissionen, anført i fodnote 2, præmis 1-21.
(6)  –	EFT C 253, s. 18 og 20.
(7)  –	EFT L 349, s. 22.
(8)  –	Afgørelse 97/634/EF af 26.9.1997 om godtagelse af tilsagn i forbindelse med antidumping- og antisubsidieprocedurerne vedrørende importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge (EFT L 267, s. 81).
(9)  –	Forordning (EF) nr. 1890/97 af 26.9.1997 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge (EFT L 267, s. 1).
(10)  –	Forordning (EF) nr. 1891/97 af 26.9.1997 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge (EFT L 267, s. 19).
(11)  –	Jf. fodnote 8.
(12)  –	Forordning om ændring af forordning nr. 1890/97, nr. 1891/97 og nr. 2529/97 og af afgørelse 97/634 (EFT L 88, s. 31).
(13)  –	Jf. dommen i sagen Fresh Marine mod Kommissionen, anført i fodnote 2, præmis 57 og 58.
(14)  –	Dom af 14.7.2000, sag C-352/98 P, Sml. I, s. 5291, præmis 44.
(15)  –	Jf. dommen i sagen Fresh Marine mod Kommissionen, anført i fodnote 2, præmis 61 og 62.
(16)  – Samme dom, præmis 73 og 74.
(17)  –	Samme dom, præmis 75 og 76.
(18)  –	Samme dom, præmis 79 og 80.
(19)  –	Samme dom, præmis 81 og 82.
(20)  –	Samme dom, præmis 84 og 89.
(21)  –	Samme dom, præmis 91.
(22)  – Samme dom, præmis 106.
(23)  –	Samme dom, præmis 109, 110 og 115.
(24)  –	Samme dom, prﾦmis 117 og 118.
(25)  –	Samme dom, præmis 119 og 120.
(26)  –	Samme dom, præmis 121.
(27)  –	Samme dom, præmis 124 og 125.
(28)  –	Samme dom, præmis 135 og 136.
(29)  –	Samme dom, præmis 137.
(30)  –	Dom af 15.6.2000, sag C-13/99 P, Team mod Kommissionen, Sml. I, s. 4671, præmis 63.
(31)  –	Samme dom, præmis 66.
(32)  –	Dom af 16.9.1997, sag C-362/95 P, Blackspur DIY m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4775, præmis 28 og 29, og af 23.4.2002, sag C-62/01 P, Campogrande mod Kommissionen, Sml. I, s. 3793, præmis 24.
(33)  –	Dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49, og af 16.3.2000, sag C-284/98 P, Parlamentet mod Bieber, Sml. I, s. 1527, præmis 31.
(34)  –	Dommen i sagen Parlamentet mod Bieber, anført i fodnote 33, præmis 52 ff.
(35)  –	Samme dom, præmis 52 ff.
(36)  –	Dom af 15.6.1994, sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555, præmis 67.
(37)  –	Jf. bl.a. Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier frères m.fl. mod Rådet, Sml. s. 3091, præmis 21.
(38)  –	Hvad angår en sådan situation, jf. f.eks. Rettens dom af 16.4.1997, sag T-20/94, Hartmann mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 595, præmis 108.
(39)  –	Domstolens dom af 17.3.1976, forenede sager 67/75-85/75, Leiseur Cotelle m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391, præmis 22 og 23.
(40)  –	A.G. Toth:
»The Concepts of Damage and Causality as Elements of Non-contractual Liability«, i Ton Heukels/Alison McDonnell:
The Action for Damages in Community Law, 1997, s. 179, navnlig s. 193.
(41)  –	Dom af 14.7.1967, forenede sager 5/66, 7/66, 13/66-24/66, Kamffmeyer m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 381, org.ref.: Rec. s. 317, navnlig s. 338 ff., og af 9.12.1965, forenede sager 29/63, 31/63, 39/63-47/63, 50/63 og 51/63, Laminoirs m.fl. mod Den Høje Myndighed, Sml. 1965-1968, s. 135, org.ref.: Rec. s. 1123, navnlig s. 1159 ff.
(42)  –	Vedrørende en sammenlignelig situation, jf. generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse af 11.7.1989 i sagen Epicheiriseon Metalleftikon Viomichanikon ke Naftiliakon m.fl. mod Rådet (dom af 28.11.1989, sag C-121/86, Sml. s. 3919), punkt 21.
(43)  –	Jf. fodnote 14, præmis 46.
(44)  –	Jf. fodnote 14, præmis 44.
(45)  –	Jf. i denne forbindelse ligeledes listen i Mükker/Khan/Neumann: EC Anti-Dumping Law, 26.40.
(46)  –	Domstolens dom af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner Holdings mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, præmis 63.
(47)  –	Dom af 7.5.1991, sag C-69/89, Nakajima All Precision mod Rådet, Sml. I, s. 2069, præmis 86, og af 3.10.2000, sag C-458/98 P, Industrie des poudres sphériques mod Rådet, Sml. I, s. 8147. præmis 89.
(48)  –	Domstolens dom af 27.3.1990, sag C-189/88, Cartorobica, Sml. I, s. 1269, præmis 25.
(49)  –	Rettens dom af 8.7.1998, sag T-232/95, Cecom mod Rådet, Sml. II, s. 2679, præmis 46.
(50)  –	Rettens dom af 30.3.2000, sag T-51/96, Sml. II, s. 1841, præmis 94.
(51)  –	EFT L 349, s. 1.
(52)  –	EFT L 209, s. 1.
(53)  –	Dom af 12.10.1999, sag T-48/96, Acme mod Rådet, Sml. II, s. 3089, præmis 41.
(54)  –	Jf. f.eks. dom af 7.12.1993, sag C-216/91, Rima Eletrometalurgia mod Rådet, Sml. I, s. 6303, præmis 15 og 19.
(55)  –	Jf. vedrørende en sammenlignelig situation generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse af 11.7.1989 i sagen Epicheiriseon Metalleftikon Viomichanikon ke Naftiliakon m.fl. mod Rådet, anført i fodnote 42, punkt 21.
(56)  –	Domstolens dom af 9.6.1992, sag C-30/91, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, præmis 28, af 19.5.1994, sag C-36/92 P, SEP mod Kommissionen, Sml. I, s. 1911, præmis 33, og af 12.11.1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 52.
(57)  –	Jf. dommen i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, anført i fodnote 14, præmis 45.
(58)
–	Jf. bl.a. EMRD, dom af 12.7.1988, Schenk mod Schweiz, Serie A, nr. 140, §§ 45 og 45, og af 18.3.1997, Mantovanelli mod Frankrig, Recueil des arrêts et décisions,
1997-II, § 34.
(59)  –	Jf. f.eks. dom af 20.2.1996, Vermeulen mod Belgien,
Recueil des arrêts et décisions, 1996-I, § 33, af 18.2.1997, Nideröst-Huber mod Schweiz,
Recueil des arrêts et décisions, 1997-I, § 23, og af 6.6.2000, Morel mod Frankrig,
Recueil des arrêts et décisions, 2000-VI, § 27.
(60)  –	Jf. f.eks. EMRD, dommen i sagen Schenk mod Schweiz, anført i fodnote 58, § 46.
(61)  –	Dom af 7.11.1985, sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml. s. 3539, præmis 53 ff.
(62)  –	Dom af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, præmis 32, og af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, præmis 35.
(63)  –	Domstolens dom af 27.1.2000, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 203, præmis 216.
(64)  –	Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-282/98 P, Enso Española mod Kommissionen, Sml. I, s. 9817, præmis 62.
(65)  –	Dom af 27.1.2000, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, anført i fodnote 63, præmis 351.