61997CC0250_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Med den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse, udfaerdiget den 4. juli 1997, har Civilretten i Hilleroed anmodet om en fortolkning af artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser (1), som aendret ved Raadets direktiv 92/56/EOEF af 24. juni 1992 (2).
2 Naermere bestemt oensker den forelaeggende ret en fortolkning af begrebet »kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse«, og som indeholdes i de foernaevnte bestemmelser.
3 Det praejudicielle spoergsmaal er opstaaet i en retssag for Civilretten i Hilleroed mellem Dansk Metalarbejderforbund (3) som mandatar for John Lauge m.fl. (herefter »sagsoegerne«) og Loenmodtagernes Garantifond (herefter »sagsoegte«).
II - Den retlige ramme
A - Faellesskabsbestemmelserne
4 Direktiv 75/129 angaar tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser. Mange af direktivets bestemmelser er senere blevet aendret af direktiv 92/56.
5 I afdeling I i direktiv 75/129, som har overskriften »Definitioner og anvendelsesomraade«, defineres mere konkret i artikel 1, hvad der skal forstaas ved udtrykkene »kollektive afskedigelser« og »arbejdstagernes repraesentanter« (stk. 1), hvorefter direktivet (stk. 2) opregner, paa hvilke tilfaelde det ikke finder anvendelse.
6 Saaledes bestemtes det i artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 75/129 i den oprindelige affattelse, at direktivet ikke finder anvendelse paa »arbejdstagere, som beroeres af en standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse«. Denne bestemmelse ophaevedes ved direktiv 92/56 (4), i hvis tredje betragtning det hedder, at »direktiv 75/129/EOEF boer i princippet ligeledes finde anvendelse paa kollektive afskedigelser, der skyldes, at en virksomheds aktiviteter standses som foelge af en retsafgoerelse«.
7 Blandt de bestemmelser, som finder anvendelse paa kollektive afskedigelser, der skyldes, at en virksomheds aktiviteter standses som foelge af en retsafgoerelse, findes videre artikel 2 i afdeling II vedroerende forhandlingsproceduren i direktiv 75/129, som affattet ved direktiv 92/56 (5). Efter denne bestemmelse er arbejdsgiveren forpligtet til at give arbejdstagernes repraesentanter alle relevante oplysninger, til skriftligt at fremsende en raekke andre elementer (6) og at fremsende en genpart af indholdet af den skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed.
8 I direktivets afdeling III om »Fremgangsmaade for kollektiv afskedigelse« bestemmes det i artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, at »arbejdsgiveren er forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektive afskedigelser«.
9 Artikel 3, stk. 1, andet afsnit, som indsattes ved direktiv 92/56, bestemmer foelgende:
»Medlemsstaterne kan dog fastsaette, at arbejdsgiveren i tilfaelde af paataenkte kollektive afskedigelser, der skyldes standsninger af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse, ikke skal give den kompetente offentlige myndighed skriftlig meddelelse, medmindre denne anmoder herom.«
10 Artikel 4, stk. 1, i direktiv 75/129 bestemmer, at planlagte kollektive afskedigelser, som er meddelt den kompetente offentlige myndighed, faar virkning tidligst 30 dage efter meddelelsen.
11 Artikel 4, stk. 4, som indsattes ved direktiv 92/56, bestemmer:
»Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at anvende denne artikel paa kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse.«
12 Det fremgaar af de foernaevnte bestemmelser i direktiv 75/129 med aendringer, dvs. de bestemmelser, der vedroerer forhandlinger med arbejdstagernes repraesentanter, underretning af arbejdstagernes repraesentanter og mere generelt den procedure, der skal foelges i tilfaelde af kollektive afskedigelser, at de principielt skal anvendes i det tilfaelde, hvor virksomhedens aktiviteter standses som foelge af en retsafgoerelse. Af bestemmelserne fremgaar videre, at medlemsstaterne kan bestemme, at visse af bestemmelserne vedroerende fremgangsmaaden ved kollektive afskedigelser, dvs. de bestemmelser, som vedroerer underretning af den kompetente offentlige myndighed og bestemmelsen om fristen paa mindst 30 dage foer den kollektive afskedigelse faar virkning, ikke skal finde anvendelse i tilfaelde af standsning af aktiviteterne som foelge af en retsafgoerelse.
B - Den nationale lovgivning
13 De to direktiver er gennemfoert i Kongeriget Danmarks interne ret ved varslingsloven, lov nr. 414 af 1. juni 1994 (7).
14 Danmark har gjort brug af den mulighed, som medlemsstaterne har efter artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og efter artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, saaledes som det gaelder efter direktiv 92/56.
15 I varslingslovens § 1, stk. 6 og 7, er det bestemt, at fremgangsmaaden ved kollektive afskedigelser, herunder at disse tidligst faar virkning 30 dage efter meddelelsen til den kompetente offentlige myndighed, ikke finder anvendelse, naar der er tale om »afskedigelser af loenmodtagere, der beroeres af standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse«.
III - De faktiske omstaendigheder
16 Selskabet Ideal-Line A/S, Faaborg, Danmark, indgav den 2. november 1994 begaering til skifteretten i Faaborg om, at selskabets bo maatte blive taget under konkursbehandling.
17 Senere, men den samme dag, dvs. den 2. november 1994, modtog samtlige selskabets timeloennede medarbejdere en mundtlig opsigelse og fik samtidig meddelelse om, at de var fritstillet fra og med udgangen af den 2. november 1994. Fra dette tidspunkt ophoerte virksomhedens aktiviteter. De mundtlige opsigelser blev bekraeftet skriftligt den 3. november 1994.
18 Under den mundtlige forhandling oplyste Kommissionen, uden at dens argumenter i saa henseende blev anfaegtet, at der ikke var tale om forhandlinger med arbejdstagernes repraesentanter forud for den kollektive afskedigelse, hverken foer eller efter begaeringen om konkurs blev indgivet. Videre har den anfoert, at ifoelge det af skifteretten anfoerte, havde virksomheden ikke arbejdet normalt i betaenkelig lang tid forud herfor, og skoent de timeloennede medarbejdere allerede var afskediget, var dette ikke tilfaeldet for visse administrative medarbejdere, og at skifteretten tillod den midlertidige bobestyrelse at udoeve et vist skoen med hensyn til, om det var muligt at viderefoere virksomhedens aktiviteter for at opfylde visse forpligtelser til afslutning af ordrer.
19 Arbejdsgiveren havde ikke fremsendt meddelelse til Arbejdsmarkedsraadet, som er den kompetente offentlige myndighed, der i Danmark skal have tilsendt saadanne meddelelser i overensstemmelse med direktiv 75/129, idet grunden for afskedigelserne var, at arbejdsgiveren havde indgivet konkursbegaering.
20 Paa baggrund af selskabets konkursbegaering afsagde skifteretten i Faaborg den 8. november 1994 konkursdekret. Den 2. november 1994 blev herved fastsat som fristdag.
21 De ti sagsoegere, der alle er timeloennede medarbejdere, har anfoert, at Ideal-Line i medfoer af Raadets direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, og den danske lov nr. 414 af 1. juni 1994, som implementerede direktiverne i Danmark, havde pligt til at varsle de omhandlede afskedigelser med den korrekte varslingsfrist, og de har kraevet 30 dages loen som erstatning for den manglende varsling.
22 Det var med henblik paa at faa deres omhandlede krav hos arbejdsgiveren daekket, at sagsoegerne vendte sig mod sagsoegte (8).
23 Sagsoegte tilbageviste kravet under henvisning til, at efter gaeldende faellesskabs- (9) og national (10) lovgivning var Ideal-Line ikke forpligtet til at varsle disse afskedigelser, idet afskedigelserne af sagsoegerne faktisk fulgte af standsningen af arbejdsgiverens aktiviteter, der skete paa grund af en retsafgoerelse, dvs. af konkursdekretet.
24 Som det fremgaar af forelaeggelsesbeslutningen, har sagsoegte oplyst, at ifoelge den danske konkurslov regnes retsvirkningerne for en raekke retsforholds vedkommende fra fristdagen (11). Sagsoegte har videre anfoert, at det forhold, at det forventede konkursdekret ikke blev afsagt den 2. november 1994, dvs. samme dag, som skifteretten modtog konkursbegaeringen, men foerst seks dage senere, alene skyldes den praktiske omstaendighed, at skifteretterne, som foelge af tilrettelaeggelsen af deres arbejde, ofte ikke har tid til at tage stilling til konkursbegaeringen samme dag, som de modtager den (12).
25 Den 11. april 1995 har sagsoegerne anlagt sag mod sagsoegte ved Civilretten i Hilleroed med paastand om, at de sagsoegte doemmes til at anerkende, at opsigelsen af sagsoegerne ikke skete som foelge af en retsafgoerelse.
IV - Det praejudicielle spoergsmaal
26 Ved beslutning af 4. juli 1997, som registreredes paa Domstolens Justitskontor den 9. juli 1997, har Civilretten i Hilleroed anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
»Omfatter begrebet 'kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse', jf. artikel 3.1, 2. afsnit og artikel 4.4 i direktiv 75/129/EOEF, som aendret ved direktiv 92/56/EOEF, den situation, hvor de kollektive afskedigelser foretages samme dag, som arbejdsgiveren har indgivet konkursbegaering og har standset virksomhedens aktiviteter, naar skifteretten efterfoelgende og uden anden udsaettelse, end den der foelger af skifterettens berammelsestid, afsiger konkursdekret paa baggrund af konkursbegaeringen med konkursbegaeringens dato som fristdag?«
V - Realiteten
27 Den nationale ret spoerger, om begrebet »kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse« omfatter en situation, hvor den kollektive afskedigelse foretages under de omstaendigheder, der er beskrevet i forelaeggelsesbeslutningen. Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, indebaerer dette, at medlemsstaten kan udelukke saadanne situationer fra anvendelsesomraadet for bestemmelserne vedroerende fremgangsmaaden for kollektive afskedigelser i direktiv 75/129, saaledes som det er gaeldende i henhold til direktiv 92/56 (afdeling III, artikel 3 og 4).
28 Det vil sige den nationale ret spoerger naermere, om anvendelsesomraadet for artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, omfatter kollektive afskedigelser, som foretages samme dag, som arbejdsgiveren har indgivet konkursbegaering og har standset virksomhedens aktiviteter, naar skifteretten efterfoelgende og uden anden udsaettelse end den, der foelger af skifterettens berammelsestid, afsiger konkursdekret paa baggrund af konkursbegaeringen med konkursbegaeringens dato som fristdag.
29 Sagsoegte har anfoert, at spoergsmaalet maa besvares bekraeftende. Sagsoegte har understreget, at sagsoegerne blev afskediget, efter at virksomheden havde standset sine aktiviteter paa grund af konkursens indtraeden. Den omstaendighed, at konkursdekretet foerst blev afsagt den 8. november 1994, dvs. seks dage efter konkursbegaeringens indgivelse, aendrer intet ved denne aarsagsfoelge. Konkursen var saaledes en realitet allerede den 2. november 1994, da skifteretten modtog konkursbegaeringen (13).
30 Sagsoegte anfoerer videre, at det af en formaalsfortolkning af direktiv 75/129 fremgaar, at man i enhver henseende maa ligestille kollektive afskedigelser, der foretages af en arbejdsgiver, der allerede har indgivet konkursbegaering og standset virksomhedens aktiviteter, med kollektive afskedigelser, der sker paa grund af afsigelse af konkursdekretet. Sagsoegte konkluderer, at afskedigelserne er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56.
31 Denne argumentation fra sagsoegtes side boer ikke anerkendes. Jeg mener, at spoergsmaalet fra den nationale ret maa besvares benaegtende. Denne slutning er jeg kommet frem til paa grundlag af en grammatisk, formaalsbestemt og systematisk fortolkning af de paagaeldende faellesskabsbestemmelser.
32 For det foerste foelger det af en grammatisk fortolkning af artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, at bestemmelserne omfatter »kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse« (min fremhaevelse). Det vil sige bestemmelserne omfatter udtrykkeligt de tilfaelde, hvor standsningen af en virksomheds aktiviteter sker efter retsafgoerelsen.
33 Det maa derfor siges, at bestemmelserne er affattet saaledes, at de indebaerer en kronologisk foelge og en aarsagssammenhaeng i den forstand, at standsningen af en virksomheds aktivitet indtraeder efter, at der truffet en retslig afgoerelse, og at standsningen enten er beordret ved denne afgoerelse eller i det mindste er en noedvendig konsekvens heraf, saaledes som Kommissionen rigtigt har understreget. Dansk Metalarbejderforbund har ogsaa erklaeret sig enig i denne opfattelse under den mundtlige forhandling.
34 For saa vidt naermere angaar konkursdekretet saa er det uden for enhver tvivl, at de omhandlede bestemmelser omfatter det tilfaelde, hvor standsningen af virksomhedens aktiviteter sker efter den retsafgoerelse, hvormed konkursen erklaeres, og naar standsningen er en foelge af denne retsafgoerelse.
35 Derudover mener jeg, at ordlyden af de bestemmelser, der skal fortolkes, ikke giver tilstraekkeligt holdepunkt for at antage, at undtagelserne ogsaa finder anvendelse i tilfaelde som i den foreliggende tvist. I saadanne tilfaelde standser virksomheden sine aktiviteter, ikke efter en retsafgoerelse, men paa foranledning af arbejdsgiveren selv, og den samme dag, hvor denne indgiver konkursbegaering, dvs. foer konkursdekretets afsigelse, og uden hensyn til, at konkursen foerst afsiges nogle dage senere, som i den foreliggende sag.
36 Det foelger saaledes af bestemmelsernes affattelse, at en konkursbegaering, hvad enten den kommer fra arbejdsgiveren eller fra anden side paa en kreditors foranledning, ikke er tilstraekkelig til, at disse bestemmelser, der indeholder en undtagelse fra pligten til at underrette den kompetente offentlige myndighed om den paataenkte kollektive afskedigelse, finder anvendelse. Det er derfor uden betydning for anvendelsen af denne klart beskrevne undtagelse fra direktivet, naar skifteretten anfoerer, at konkursens retsvirkninger indtraeder tidligere end dagen for konkursdekretets afsigelse, naermere bestemt paa dagen for konkursbegaeringens indgivelse.
37 De ovennaevnte konklusioner, som jeg er kommet frem til paa grundlag af en fortolkning efter ordlyden af artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, bekraeftes af en formaalsfortolkning af bestemmelserne, dvs. bekraeftes af det formaal, der forfoelges med direktivet.
38 Som det fremgaar af betragtningerne, har direktiv 75/129 til formaal at foroege beskyttelsen af arbejdstagerne i tilfaelde af kollektive afskedigelser, som gennemfoeres ensidigt af arbejdsgiverne (14). Dette formaal forstaerkes klart af den aendring, som skete ved direktiv 92/56, hvorefter, jf. tredje betragtning, direktiv 75/129 finder anvendelse paa kollektive afskedigelser, der skyldes, at en virksomheds aktiviteter standses som foelge af en retsafgoerelse.
39 Efter min opfattelse betyder alt dette, at efter udstedelsen af direktiv 92/56 finder de regler i direktiv 75/129, der skal beskytte arbejdstagerne, principielt anvendelse, naar der ikke er tale om udtrykkeligt foreskrevne undtagelser, saaledes ogsaa paa kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse, der erklaerer virksomheden konkurs.
40 Foelgelig finder de bestemmelser, som vedroerer de fornoedne forhandlinger med og konsultation af arbejdstagernes repraesentanter (15), uden nogen undtagelse anvendelse, naar arbejdsgiveren paataenker at foretage kollektive afskedigelser, og konsultationerne skal foretages rettidigt.
41 Desuden finder bestemmelserne om fremgangsmaaden ved kollektive afskedigelser anvendelse (16), naermere bestemt bestemmelserne vedroerende meddelelse til den kompetente offentlige myndighed og varslingsfristen for den kollektive afskedigelse, dvs. spoergsmaalet om, hvornaar afskedigelsen traeder i kraft. Disse bestemmelser finder anvendelse paa det tilfaelde, hvor standsningen af en virksomheds aktiviteter sker som foelge af en retsafgoerelse, medmindre den paagaeldende medlemsstat, som Kongeriget Danmark i naervaerende tilfaelde, har gjort brug af den mulighed for at goere undtagelse, som findes i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og i artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56. Da der er tale om en undtagelse fra hovedreglen, maa de fastsatte undtagelser selvfoelgelig ogsaa fortolkes snaevert, saaledes at man ikke skaber fare for opfyldelsen af direktivets maal, som er at yde et mindstemaal af beskyttelse til arbejdstagerne i tilfaelde af kollektive afskedigelser, som deres arbejdsgiver beslutter (17).
42 Foelgelig naar man ud fra direktivets formaal frem til den slutning, at de omstridte bestemmelser i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, og som er til ugunst for arbejdstagerne, maa fortolkes snaevert, saaledes at disse bestemmelser kun finder anvendelse i tilfaelde, hvor virksomheden har standset sine aktiviteter efter en forudgaaende retsafgoerelse.
43 Disse slutninger, som foelger af en fortolkning efter ordlyden og af en formaalsbestemt fortolkning, finder ogsaa stoette, mener jeg, i en systematisk fortolkning. Dvs. vi kan fortolke artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, i den i henhold til direktiv 92/56 gaeldende affattelse, inden for rammerne af hele det regelsaet, som disse direktiver saetter vedroerende de forskellige led i fremgangsmaaden, som arbejdsgiveren skal foelge, naar han oensker at foretage kollektive afskedigelser.
44 Det skal understreges, at direktiv 75/129 ikke begraenser arbejdsgiverens frihed til at foretage eller undlade at foretage kollektive afskedigelser (18). Forudsat naturligvis, at arbejdsgiveren, naar han har til hensigt at foretage kollektive afskedigelser, overholder de i bestemmelserne foreskrevne formkrav. Desuden fastsaetter direktivet ikke noget tidspunkt, paa hvilket arbejdsgiveren er forpligtet til at starte forhandlingsproceduren. Den eneste begraensning, som paalaegges arbejdsgiveren i henhold til artikel 2, som aendret ved direktiv 92/56, er, at han er forpligtet til i tilstraekkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repraesentanter med henblik paa at naa frem til en aftale. Endvidere maa det naevnes, at stk. 2 i samme artikel bestemmer, at »konsultationerne skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgaa eller begraense de kollektive afskedigelser samt for at afboede foelgerne af disse ved hjaelp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte paa stoette til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere«.
45 Det eventuelt senere stadium, jf. direktivets bestemmelser (artikel 3 og 4), dvs. forudsat at arbejdsgiveren beslutter at foretage kollektive afskedigelser, udgoeres af meddelelsen om de planlagte kollektive afskedigelser til den kompetente offentlige myndighed, som dernaest faar mindst 30 dage til at soege loesninger paa de problemer, som de paataenkte kollektive afskedigelser rejser. Kollektive afskedigelser, som allerede er effektueret foer udloebet af fristen, faar foerst virkning, naar 30-dagesfristen er udloebet.
46 For at gennemfoere direktivets formaal, som bestaar i at beskytte arbejdstagerne, maa de regler, som direktivet opstiller for de forskellige faser i fremgangsmaaden ved kollektive afskedigelser, fuldt ud gennemfoeres med den tilsigtede nyttevirkning (det drejer sig om, at arbejdsgiveren skal konsultere arbejdstagernes repraesentanter, naar han paataenker at foretage kollektive afskedigelser, give dem alle relevante oplysninger, underrette dem skriftligt og sende en genpart af den skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed med meddelelse om den kollektive afskedigelse) (19).
47 Direktivets nyttevirkning ville ikke blive tilgodeset, hvis vi antog, at de omstridte undtagelsesbestemmelser i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, havde den betydning, at arbejdsgiverens pligt til at underrette den kompetente offentlige myndighed om hver paataenkt kollektiv afskedigelse, ville ophoere med at bestaa fra det oejeblik, hvor han indgiver konkursbegaering ved standsningen af virksomhedens aktiviteter, hvilket Kommissionen i oevrigt med rette har anfoert. En saadan fortolkning contra legem kunne nemt komme til at fungere som trojansk hest for den opfattelse, at i saadanne tilfaelde behoever man som hovedregel ikke at foelge den fremgangsmaade for kollektive afskedigelser, som er foreskrevet i direktiv 75/129 som aendret, og som skal foelges fra det oejeblik, hvor konkursbegaeringen indgives til skifteretten, og ikke efter afsigelse af konkursdekret om standsning af virksomhedens aktiviteter (20).
48 Jeg mener, at denne slutning ikke kan aendres af den omstaendighed, at efter dansk ret er den tid, der gaar mellem konkursbegaeringens indgivelse og konkursdekretets afsigelse, meget kort. Konklusionen ville vaere den samme, ogsaa selv om det forloebne tidsrum, paa grund af saeregenheder i den nationale ret, ville vaere laengere. Den beskyttelse, som direktiv 75/129 med aendringer giver arbejdstagerne, kan under ingen omstaendigheder afhaenge af saeregenheder i national ret, idet dette ville vaere det modsatte af at garantere direktivets effektive virkning (21) og mere generelt stride mod princippet om faellesskabsrettens forrang for national ret.
49 Paa dette stadium, hvor der maa paaregnes en afgoerelse med hensyn til, om selskabet skal viderefoeres, omstruktureres eller definitivt standse sin virksomhed (22), bliver den noedvendige beskyttelse af arbejdstagerne i overensstemmelse med direktivets bestemmelser desuden saerligt paakraevet (23). Foelgelig er det fuldt ud i overensstemmelse med direktivets formaal, at de forpligtelser, som udspringer af dets bestemmelser vedroerende den obligatoriske fremgangsmaade i tilfaelde af kollektive afskedigelser, fortsat skal respekteres af arbejdsgiveren, indtil retsafgoerelsen er afsagt. I modsat fald er den kollektive afskedigelse ulovlig med alle de heraf efter omstaendighederne flydende retsvirkninger (24).
50 Sammenfattende mener jeg, at bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og i artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56, kun omfatter kollektive afskedigelser, der skyldes en standsning af virksomhedens aktiviteter, som finder sted efter den dag, hvor retsafgoerelsen traeffes, og er en noedvendig foelge af denne retsafgoerelse.
VI - Forslag til afgoerelse
51 Under henvisning til den foregaaende gennemgang skal jeg foelgelig foreslaa Domstolen at besvare det af Civilretten i Hilleroed forelagte spoergsmaal saaledes:
»Begrebet 'kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en virksomheds aktiviteter som foelge af en retsafgoerelse', jf. artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser, som aendret ved Raadets direktiv 92/56/EOEF af 24. juni 1992, omfatter ikke den situation, hvor de kollektive afskedigelser foretages samme dag, som arbejdsgiveren har indgivet konkursbegaering og har standset virksomhedens aktiviteter, naar skifteretten efterfoelgende og uden anden udsaettelse end den, der maatte foelge af skifterettens berammelsestid, afsiger konkursdekret paa baggrund af konkursbegaeringen med konkursbegaeringens dato som fristdag.«
(1) - EFT L 48, s. 29.
(2) - EFT L 245, s. 3.
(3) - Sammenslutning af arbejdere inden for metalindustrien (Danish Metalworkers Federation).
(4) - Artikel 1, nr. 1, litra b).
(5) - Artikel 1, nr. 2.
(6) - I henhold til artikel 2, stk. 2, skal arbejdsgiveren give en raekke oplysninger til arbejdstagernes repraesentanter, herunder aarsagerne til de paataenkte afskedigelser, hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier disse tilhoerer, og i hvilket tidsrum de paataenkte afskedigelser skal finde sted mv.
(7) - Lovtidende 1994, s. 1963.
(8) - Sagsoegte, Loenmodtagernes Garantifond, er den garantiinstitution, jf. Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20.10.1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (EFT L 283, s. 23), som i Danmark inden for direktivets anvendelsesomraade sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender fra ansaettelsesforhold efter arbejdsgiverens insolvens. Direktiv 80/987 er gennemfoert i Danmark ved lov om Loenmodtagernes Garantifond, jf. lbkg. 1988 - 77 (Lovtidende 1988, s. 256), som aendret ved lov nr. 380 af 6.6.1991 (Lovtidende 1991, s. 1499).
(9) - Det drejer sig naermere bestemt om artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, som aendret ved direktiv 92/56.
(10) - § 1, stk. 6 og 7, i lov nr. 414/1994.
(11) - Naermere bestemt fremgaar det af forelaeggelsesbeslutningen, at fristdagen bl.a. er afgoerende for, hvilke regler der gaelder for modregning i forhold til boet, hvilke dispositioner der kan omstoedes, og hvilke loenkrav der kan anses for privilegerede fordringer i konkursboet. Videre anfoeres det i forelaeggelsesbeslutningen, at efter den danske konkurslovs § 17 skal en skyldners bo tages under konkursbehandling, naar det begaeres af skyldneren, og skyldneren er insolvent. Efter bestemmelsen er en skyldner insolvent, hvis han ikke kan opfylde sine forpligtelser, efterhaanden som de forfalder, medmindre betalingsudygtigheden maa antages blot at vaere forbigaaende.
(12) - Sagsoegte anfoerer, at bl.a. af denne grund har man i den danske konkurslovgivning indfoert fristdagssystemet, saaledes at boets stilling ikke forrykkes i perioden fra konkursbegaeringens indlevering til konkursdekretets afsigelse.
(13) - Sagsoegte har paaberaabt sig en udtalelse, som Soe- og Handelsretten paa foranledning af Justitsministeriets Lovafdeling har udarbejdet vedroerende spoergsmaalet om, hvor langt implementeringen af direktiv 92/56 i dansk ret er, og har herved gjort gaeldende, at afskedigelsen af virksomhedens timeloennede medarbejdere fandt sted straks, og foer skifteretten traf afgoerelse vedroerende konkursbegaeringen, og at afskedigelsen derfor maa ses som et led i selve konkursen. Efter sagsoegtes mening er det videre vigtigt at begraense den konkursramte virksomheds tab, dvs. at undgaa yderligere tab til skade for kreditorerne, idet ogsaa udgifter til afloenning af arbejdstagerne i seks dage vil belaste boet yderligere.
(14) - Se herved forslag til afgoerelse fra generaladvokat Lenz i sag 284/83, Dansk Metalarbejderforbund mod Nielsen & Soen (Sml. 1985, s. 556) og den efterfoelgende dom i sagen af 12.2.1985 (Sml. s. 553).
(15) - Afdeling II (artikel 2) i direktiv 75/129, som indsattes med direktiv 92/56.
(16) - Afdeling III (artikel 3 og 4) i direktiv 75/129.
(17) - Jeg erindrer om, at artikel 5 i direktiv 75/129, som suppleret ved direktiv 92/56, ikke beroerer medlemsstaternes mulighed for at tillade eller fremme anvendelsen af overenskomstmaessige bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne.
(18) - Jf. den i fodnote 14 allerede naevnte dom af 12.2.1985, Dansk Metalarbejderforbund mod Nielsen & Soen (praemis 10).
(19) - Jeg skal naevne, at Kommissionen under den mundtlige forhandling anfoerte, at direktoeren for det i naervaerende sag omhandlede selskab, som senere gik konkurs, paa intet som helst tidspunkt hverken foer eller efter konkursbegaeringens indgivelse havde indledt konsultationer med arbejdstagernes repraesentanter.
(20) - Kommissionen anfoerte under den mundtlige forhandling, at det af det af skifteretten anfoerte fremgaar, at selv om selskabet i det store og hele ikke fungerede paa dette afgoerende tidspunkt, og allerede havde afskediget de timeloennede medarbejdere, var en raekke administrative medarbejdere ikke blevet afskediget, og at skifteretten tillod boets foreloebige ledelse at udoeve et skoen med hensyn til at fortsaette virksomhedens aktiviteter for at opfylde forskellige forpligtelser og faerdiggoere nogle ordrer.
(21) - I dom af 12.9.1996, forenede sager C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 og C-157/95, Gallotti m.fl. (Sml. I, s. 4345, praemis 14), udtalte Domstolen, at medlemsstaterne, med forbehold af deres frihed ved valg af form og midler, i henhold til traktatens artikel 189, stk. 3, er forpligtet til at vaelge de bedst egnede former og midler for at sikre direktivernes tilsigtede virkninger, jf. dom af 8.4.1976, sag 48/75, Royer, Sml. s. 203, praemis 75, mens traktatens artikel 5 paalaegger medlemsstaterne en pligt til at traeffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre faellesskabsrettens gennemslagskraft (se herved ogsaa domme af 8.6.1994, sag C-382/92, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Sml. I, s. 2435, praemis 55) og sag C-383/92, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Sml. I, s. 2479, praemis 40)).
(22) - Kommissionen har understreget, at en retsafgoerelse i direktivets forstand kan fremkomme ikke alene i en konkurssammenhaeng, men i enhver procedure som i medfoer af national lovgivning sigter mod en samlet fyldestgoerelse (paiement global) af arbejdsgiveres kreditorer. Principielt kan en retsafgoerelse ogsaa blive aktuel f.eks. i forbindelse med krav til sikkerhed paa arbejdspladsen, miljoebeskyttelse eller saerlige krav til produktionen for at beskytte den offentlige sundhed.
(23) - Som Kommissionen i oevrigt anfoerte under den mundtlige forhandling, kan det ikke udelukkes, at der efter konkursbegaeringens indgivelse kan opnaas et forlig mellem skyldneren og kreditorerne, og at man, stillet over for denne udsigt, udsaetter konkursdekretet. Desuden maa man heller ikke lade ude af betragtning, at konkursbegaeringen ofte hidroerer fra en kreditor, hvilket betyder, at den paagaeldende ret maa tage stilling til kvaliteten/gaa naermere ind i anmodningen, hvilket med sikkerhed ogsaa vil paavirke procedurens varighed.
(24) - Som Kommissionen anfoerte (i punkt 40 i det skriftlige indlaeg og under den mundtlige forhandling), er der ikke blevet sat spoergsmaalstegn ved dens paastand om, at allerede det forhold, at ledelsen af selskabet ikke syntes at have indledt de paabudte konsultationer med arbejdstagernes repraesentanter, uanset at den havde til hensigt at foretage kollektive afskedigelser, er tilstraekkeligt til, at forholdet er omfattet af varslingslovens § 11 om godtgoerelse til arbejdstagerne og af § 12 om straf i form af boede.