61979C0081
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 19. JUNI 1980 (
1
)
Høje Domstol.
De foreliggende sager verserer mellem tre af Kommissionens tjenestemænd og denne institution. De vedrører betingelserne for tildeling af skattefradraget for forsørgelsesberettigede børn, når forældrene begge er tjenestemænd ved Fællesskaberne.
For ikke at spilde Deres tid vil jeg tillade mig at henvise til retsmøderapporten og beskrivelsen af de faktiske omstændigheder, som i øvrigt ikke er omtvistet, og som har givet anledning til disse sager.
Sagsøgerne har anfægtet Kommissionens afgørelse om at nægte en tjenestemand ved Fællesskaberne, som har et forsørgelsesberettiget barn, ret til det pågældende skattefradrag under henvisning til, at hans ægtefælle, som ligeledes er tjenestemand ved Fællesskaberne, også får dette fradrag. Ifølge sagsøgerne er denne praksis i strid med væsentlige retsregler og et udtryk for magtmisbrug — dette er deres første anbringende; den giver også anledning til forskelsbehandling over for dem — dette er deres andet anbringende, som er fremsat subsidiært.
I —
De bestemmelser, som ifølge sagsøgernes første anbringende er overstrådt, er følgende :
—
artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68 af 29. februar 1968 om fastlæggelse af betingelserne for og fremgangsmåden ved opkrævning af skat til De europæiske Fællesskaber, og
—
artikel 2, stk. 2, første afsnit, og stk. 6 i vedtægtens bilag VII, som indeholder reglerne for løn og godtgørelse af udgifter.
Artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordningen om skat er den vigtigste af de relevante bestemmelser. Det bestemmes heri, at »for hvert af den skattepligtiges forsørgelsesberettigede børn samt for hver person, der... ligestilles med et sådant, fratrækkes der yderligere et beløb, der er dobbelt så stort som børnetilskuddet«. Ved denne bestemmelse indføres ligeledes dels princippet om og dels visse nærmere bestemmelser for anvendelsen af fradraget for forsørgelsesberettigede børn.
I artikel 2, stk. 2, i bilag VII findes en definition af børn, over for hvem der består forsørgerpligt. Det bestrides ikke, at sagsøgerne har børn, over for hvem der består forsørgerpligt i henhold til denne bestemmelses første afsnit, ej heller, at udtrykket »forsørgelsesberettiget barn« i reglerne om skat skal forstås i den ved denne definition givne betydning.
Samme artikels stk. 6 er et forbud mod dobbelt betaling af børnetilskud. Den giver udtryk for det almindelige princip om forbud mod dobbeltydelser i vedtægtens artikel 67, stk. 2, og de i denne artikel omtalte familietillæg.
1.
Sagsøgtes overtrædelse af disse bestemmelser og sagsøgtes magtmisbrug ligger i, at sagsøgte følger den praksis at udvide forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 2, stk. 6, til at omfatte familietillæg. Nærmere bestemt stiller sagsøgte for ydelser af skattefradraget to yderligere betingelser udover betingelserne i forordningen om skat, nemlig følgende:
—
at den skattepligtige modtager det børnetilskud, der nævnes i artikel 2, stk. 1, i vedtægtens bilag VII, i givet fald sammenholdt med samme artikels stk. 6, således som det er blevet nærmere forklaret i en skrivelse til sagsøgeren i sag 81/79;
—
at der er et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, og som giver ret til børnetilskud for dette barn, således som Kommissionens svarskrift har gjort det klart for sagsøgerne.
Herved har sagsøgte ladet hånt om den skattemæssige bestemmelses rækkevidde, idet denne, fordi den er klar og præcis, ikke kan gøres til genstand for fortolkning.
Efter Kommissionens mening er artikel 3, stk. 4, andet afsnit, derimod ikke så klar, som sagsøgerne mener. Sagsøgte har ganske vist indrømmet, at man kan lægge vægt på udrykket »hvert af den skattepligtiges børn«, således at den skattepligtige automatisk får skattefradraget, såfremt han har et forsørgelsesberettiget barn. Men sagsøgte mener, at man også — og dette er sagsøgtes opfattelse — kan fæste sig ved, at barnet skal forsørges af den skattepligtige, således at dette fradrag fungerer som et supplerende familietillæg, som skal kompensene for de udgifter, et barn medfører. Efter Kommissionens mening kan bestemmelsen følgelig godt gøres til genstand for fortolkning.
Selv om der er tale om en skatteretlig bestemmelse, følger det ikke heraf, at den nødvendigvis skal fortolkes til fordel for den skattepligtige, ej heller, at der ikke skal tages hensyn til dens begrundelse og formål. Begrundelsen for og formålet med skattefradraget for forsørgelsesberettigede børn er ubestrideligt at bidrage til udgifterne ved børnenes uddannelse og underhold. Skattefradraget er således efter Kommissionens mening, om ikke formelt, så i hvert fald funktionelt, et supplerende børnetilskud, hvor den egentlige begunstigede er barnet selv. Det følger heraf, at dette fradrag kun kan gives én gang for hvert barn. I øvrigt er det efter Kommissionens mening så at sige fysisk umuligt, at faderen og moderen samtidigt i fuldt omfang bidrager til et enkelt barns forsørgelse.
Sagsøgte har tilføjet, at dens praksis ligeledes følges i Fællesskabets øvrige institutioner, og at den desuden er i overensstemmelse med artikel 10 i forordning nr. 260/68, hvorefter »administrationerne for Fællesskabernes institutioner rådfører sig med hinanden med henblik på at sikre en ensartet anvendelse« af disse bestemmelser. Sagsøgte har ligeledes bemærket, at fradrag for forsørgelsesberettigede børn eller det, der træder i stedet for dette, i samtlige medlemsstater også kun gives én gang for hvert barn. Dette gælder specielt i Italien, når ægtefællernes indtægter beskattes særskilt, dvs. efter et individuelt beskatningssystem i lighed med det, som gælder for Fællesskabets tjenestemænd.
2.
For mit vedkommende tror jeg ligesom sagsøgerne, at, hvordan man end griber artikel 3, stk. 2, andet afsnit an, er den eneste betingelse, som denne bestemmelse stiller for ydelse af skattefradraget, at den skattepligtige har et forsørgelsesberettiget barn, således at sagsøgte ved at gøre tilføjelser til bestemmelsens klare ordlyd åbenbart har overtrådt den.
Hvis man omvendt går ud over den blotte undersøgelse af selve denne bestemmelses ordlyd og går over til at undersøge spørgsmål som grundlaget for og formålet med fradraget for forsørgelsesberettigede børn eller retsstillingen i medlemslandene i denne henseende, har sagsøgte utvivlsomt ret. Men problemet er netop, om man kan følge sagsøgte i denne retning.
For at besvare dette spørgsmål må man efter min mening gå ud fra den bestemmelse, der skal fortolkes, og ikke glemme, at Kommissionen for at berettige en praksis, som ikke kan forenes med dens ordlyd, må henvise til den skatteretlige regels grundlag og formål ved en udvidende fortolkning, der er til skade for de skattepligtige.
I virkeligheden står vi over for en bestemmelse, om hvilken man ligesom sagsøgtes repræsentant gjorde under retsmødet, eufemistisk kan sige, at man kan beklage, at den ikke afgrænser problemet mere klart, eller mere rent ud, at den er upræcis og ufuldstændig.
Under disse omstændigheder mener jeg, at dommerens rolle blot må være at anvende bestemmelsen som den er, frem for at bestræbe sig på at redde den anvendelse af den, som har fundet sted. De skal ikke sætte Dem i de personers, sted, som er ophavsmænd til forordningen om fællesskabsskat. Det er ikke dommerens opgave at lovgive, idet denne skal udøve kontrol, ej heller skal der lovgives på de administrative chefers møder, idet disse, når de enes om en fælles anvendelse af de for tjenestemændene gældende forordninger, intet har at tilføje til disse. Hvis en ændring af artikel 3, stk. 4, andet afsnit i forordning nr. 260/68 er nødvendig, hvilket jeg tror, kan den kun påhvile fællesskabslovgiver.
Efter min mening gør denne forpligtelse sig så meget desto mere gældende, som vi står over for en skatteretlig bestemmelse. Det er et fastslået princip i alle Fællesskabets lande, at skatteretlige bestemmelser skal fortolkes strengt, og at den for den skattepligtige gunstigste fortolkning skal vælges i tvivlstilfælde. Det ses ikke, hvorfor det skulle forholde sig anderledes med hensyn til den skat, som Fællesskabet opkræver af dets ansattes lønninger.
Når disse principper eventuelt viger pladsen for deres modsætninger, kræves der en vægtig grund, som oftest billighedshensyn. I denne forbindelse har sagsøgerne som deres anden søgsmålsgrund anført, at de som ægtefælle til en anden tjenestemand ved Fællesskaberne rammes af forskelsbehandling i forhold til tjenestemænd, hvis ægtefælle, som arbejder uden for Fællesskaberne, får et skattefradrag for forsørgelsesberettigede børn eller en dertil svarende fordel. Men sagsøgte har heroverfor i sin replik anført, at den ordning, som de gør sig til talsmænd for, fordi to ægtefæller, som begge er tjenestemænd, hver får et fradrag for samme barn, også vil føre til forskelsbehandling til skade for tjenestemænd, hvis ægtefælle ikke arbejder, eller nok arbejder, men ikke får en fordel af den her omhandlede art.
Uden at ville afgøre denne kontrovers nu mener jeg derfor, at der ikke er tale om en så klar forskelsbehandling, at dette kan berettige, at man handler i strid med principperne.
Sagsøgtes kritiserede handling, hvorved der er blevet indført et forbud mod dobbeltydelser uden lovhjemmel, er i øvrigt i strid med et andet almindeligt anerkendt princip, hvorefter der ikke kan opstilles nogen formodning for et forbud mod dobbeltydelser. Hvis forfatterne til forordning nr. 260/68 havde villet opstille en sådan regel, skulle de have angivet dette udtrykkeligt. En manglende viljeserklæring fra deres side kan ikke gyldigt afhjælpes ved, at administrationen indfører en praksis, der fører til samme resultat, men som ikke kan tillægges nogen retsvirkning. Derfor må det af Kommissionen anførte afvises, hvorefter skattefradraget for forsørgelsesberettigede børn skal forstås ud fra et funktionelt synspunkt, med andre ord ud fra dets formål, som et supplerende familietillæg, en betegnelse sagsøgte har fremført for her at kunne anvende det generelle forbud mod dobbeltydelser, som ifølge Kommissionen finder anvendelse selv uden lovhjemmel, og som Kommissionen mener at kunne udlede af vedtægtens artikel 67, stk. 2, skønt denne bestemmelse kun udtrykkeligt omfatter de i samme artikels stk. 1 nævnte tillæg.
Ved en nærmere betragtning viser det sig desuden, at denne opfattelse ikke fuldt ud tager hensyn til virkeligheden. Som det fremgår af dokumentet »Nomenklatur og Koder for skemaet vedrørende personlige oplysninger« for Kommissionens tjenestemænd, gives skattefradrag til den tjenestemand, som har et barn, der imidlertid ikke giver ret til børnetilskud. Da et forsørgelsesberettiget barn, som ikke giver ret til tilskuddet, kan give ret til fradraget, må man derfor logisk slutte deraf, at fradraget ikke nødvendigvis er betinget af, at der er et forsørgelsesberettiget barn, som giver ret til tilskuddet. Dette ræsonnement er imidlertid uforeneligt med den omstændighed, at såfremt to ægtefæller begge er tjenestemænd, er det kun den, som modtager tilskuddet, altså som har ret til det, der får fradraget.
Endelig kan der ikke være tvivl om, at den anfægtede praksis med forbud mod dobbeltydelser ikke tager hensyn til det fælles skattesystems natur. Da fællesskabslovgiver har indført et system med særbeskatning, er sagsøgte ikke berettiget til at tage en anden skattepligtigs forhold i betragtning, selv om denne anden er én af sagsøgtes tjenestemænds ægtefælle, og på grundlag heraf at nægte tjenestemanden det skattefradrag, som han ubestrideligt har ret til ifølge den relevante bestemmelse.
II —
Jeg vil også gennemgå sagsøgernes subsidiære anbringende, hvorved sagsøgerne påberåber sig overtrædelse af ligebehandlingsprincippet, princippet om en retfærdig fordeling af rettigheder og pligter og billighedsprincippet, på baggrund af den omtvistede bestemmelses skatteretlige art.
Denne overtrædelse skal som sagt bestå i, at når to ægtefæller begge er tjenestemænd ved Fællesskaberne og har et forsørgelsesberettiget barn, et det kun den, som modtager børnetilskuddet, der har ret til skattefradraget, mens, når et ægtepar består af en tjenestemand og en person, som arbejder uden for Fællesskaberne, tjenestemanden i alle tilfælde får skattefradraget, dvs. selv om dennes ægtefælle får et tilsvarende fradrag i kraft af de bestemmelser, som gælder for vedkommendes løn.,
1.
Ifølge sagsøgte, som har henvist til Domstolens dom i Bode-sagen af 16. juni 1971 (sagerne 63-75/70, Sml. 1971, s. 147; org.ref.: Recueil 556) kan man ikke drage denne sammeligning, fordi den ved at tage hensyn til eventuelt skattefradrag i den ordning, som gælder for lønnen for den ægtefælle, som ikke er tjenestemand, inddrager et moment uden for administrationen, som denne ikke har nogen indflydelse på.
Sagsøgerne er enige heri. De mener imidlertid, at selv hvis man begrænser sig til fællesskabsrettens område, er der tale om en overtrædelse af ligebehandlingsprincippet. Den anfægtede praksis med forbud mod dobbeltydelser er ikke ledsaget af det nødvendige modstykke, nemlig forpligtelsen til at oplyse, hvilke begunstigelser man får fra anden side.
Kommissionen har herefter ud fra et praktisk synspunkt heroverfor anført, at denne forpligtelse ganske vist let kan opfyldes med henblik på familietillæg, men at beregningen af skattefradraget til gengæld er langt vanskeligere. Dels får man ved Kommissionen dette fradrag månedligt, i modsætning til praksis i de fleste medlemsstater, hvor det tildeles én gang om året. Dels er det selv med kendskab til reglerne for det nationale skattefradrag ofte vanskeligt at beregne, præcist hvor meget dette formindsker skatten for tjenestemandens ægtefælle.
Det forekommer mig imidlertid, at denne indvending ikke fuldstændigt gendriver sagsøgernes klagepunkt. Hvis det virkelig er teknisk umuligt at tage hensyn til et eventuelt skattefradrag, som gives i henhold til en anden retsorden end fællesskabsretten, er den eneste måde at undgå forskelsbehandling på at afskaffe praksis med forbud mod dobbeltydelser i stedet for at anvende det på nogle, men ikke på andre, som det i øjeblikket er tilfældet.
2.
Kommissionen har for det andet forsvaret sig med, at såfremt der tages hensyn til den anførte sammenligning, følger der ikke heraf nogen forskelsbehandling, idet sammenligningen i overensstemmelse med Domstolens dom i Humblet-sagen af 16. december 1960 (sag 6/60, Sml. 1954-1964, s. 207; org.ref.: Recueil s. 1159 og 1160) skal vedrøre de to ægtefællers samlede økonomiske situation.
Hvad dette angår, mener jeg for det første, at de valgte uddrag af Humblet-dommen (»... at en skattepligtigs samlede indtægter ud fra en fornuftig økonomisk og finansiel betragtning udgør et organisk hele« idet man i det daværende tilfælde ved dette hele forstod de to ægtefæller Humblets indtægter; »... det afgørende i dette tilfælde er den sammenligning, der skal drages mellem Fællesskabets tjenestemænd af forskellige nationaliteter, som har samme bruttoløn, og som desuden i deres respektive lande har skattepligtige biindtægter af tilsvarende omfang«) ikke har den generelle betydning, som Kommissionen tillægger dem.
Efter min mening kan disse passager kun hensigtsmæssigt citeres uden for deres sammenhæng med den største forsigtighed. De forekommer mig hovedsagelig at være led i det ræsonnement, hvormed Domstolen støttede sin fremstilling. Dette vedrører et helt andet spørgsmål end det, vi beskæftiger os med, nemlig om de lønninger, Fællesskabet udbetaler til sine tjenestemænd, kan tages i betragtning ved fastsættelsen af beskatningen af deres øvrige indtægter eller af deres ægtefælles indtægter. Som De ved, har Domstolen klart besvaret dette benægtende.
Er det valgte argument ikke også i modstrid med sagsøgtes opfattelse i øvrigt? Indebærer en undersøgelse af de to ægtefællers samlede økonomiske situation ikke, at der tages hensyn til tjenestemandens ægtefælles indtægter og til den herfor gældende skattelovgivning, som i lige så høj grad er omstændigheder uden for fællesskabsområdet? En sådan hensyntagen forekommer mig desuden at være vanskeligt forenelig med grundtankerne og selve afgørelsen i den påberåbte dom.
3.
Endelig har Kommissionen søgt at vende det klagepunkt, som rettes mod den, til sin fordel ved at anføre, at den ordning, som sagsøgerne har gjort sig til talsmænd for, selv giver anledning til forskelsbehandling. Det medfører efter Kommissionens mening forskelsbehandling såvel over for tjenestemænd, hvis ægtefælle ikke udøver indtægtsgivende beskæftigelse, som over for tjenestemænd, hvis ægtefælle udøver indtægtsgivende beskæftigelse i en stat, hvor den i fællesskabsbestemmelserne omtalte fradragsordning ikke findes. Begge grupper kan kun få et enkelt fradrag for hvert barn, mens et barn ifølge sagsøgerne får tildelt to skattefradrag, når dets forældre er tjenestemænd ved Fællesskaberne.
Denne indsigelse kunne være afgørende, hvis sagsøgte ikke endnu en gang havde undladt at tage hensyn til den pågældende foranstaltnings karakter, idet der er tale om skattefradrag, dvs., at en del af beskatningsgrundlaget holdes uden for beregningen af skatten. Dette fradrag er en følge af opkrævningen af den ved fradraget nedsatte skat på det vederlag, som de skattepligtige oppebærer som modydelse for deres arbejde. Når en person ikke arbejder, kan vedkommende følgelig ikke få et skattefradrag ved beskatningen af en løn og de hertil hørende biydelser. Hvad angår personer, som arbejder uden for Fællesskaberne, og som ikke får et skattefradrag for forsørgelsesberettigede børn, forekommer det malplaceret, når sagsøgte til støtte for sit synspunkt inddrager en omstændighed, som ligger uden for fællesskabsområdet, mens sagsøgte med rette i øvrigt vægrer sig herved.
III —
Da sagsøgerne mener, at den af dem anfægtede praksis er en tjenstlig fejl, har de desuden krævet sagsøgte dømt til betaling af morarenter, eller i det mindste procesrenter. For så vidt drejer tvisten mellem parterne sig om, hvorvidt løsningen i Domstolens dom i Fiehn-sagen af 9. juli 1970, hvorefter »en forkert fortolkning af en tjenestemandsretlig bestemmelse bortset fra undtagelsestilfælde principielt ikke i sig selv udgør en tjenstlig fejl« (sag 23/69, Fiehn mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 95; org.ref.: Recuei s. 561), kan finde anvendelse på det foreliggende tilfælde.
Ifølge sagsøgte findes der ikke i de foreliggende sager nogen exeptionel omstændighed, som gør det muligt at afvige fra princippet. De har tværtimod det til fælles med Fiehn-sagen, at der også her er tale om en påstået urigtig fortolkning af de omtvistede bestemmelser.
Imod dette princip har sagsøgerne imidlertid anført to argumenter — som falder sammen med de to argumenter, de har påberåbt sig til støtte for deres annullationssøgsmål, nemlig at den anfægtede praksis ikke blot er en urigtig fortolkning af en sædvanlig bestemmelse, men desuden er en egentlig forvanskning af en klar retsregel; den er desuden udtryk for forskelsbehandling, da den anvendes på nogle tjenstemænd, men ikke på alle.
Med henblik på en besvarelse af dette spørgsmål vil jeg lægge Domstolens dom i Heinemann-sagen af 13. juli 1972 (sag 79/71, Sml. 1972, s. 147; org.ref.: Recueil s. 589) til grund, hvorefter erstatningssøgsmålet er et selvstændigt retsmiddel, som ikke kan sidestilles med et annullationssøgsmål, da anledningen, til det ikke er en ulovlighed, men en tjenestlig fejl.
I det foreliggende tilfælde tror jeg dog ikke, at sagsøgte har begået en sådan fejl, idet denne, som det fremgår af Domstolens faste praksis, forudsætter en forsømmelse fra administrationens side. Udover dommene i Fiehn- og Heinemann-sagerne (Sml. 1970, s. 95 og Sml. 1972, s. 147), som jeg allerede har nævnt, kan der her henvises til det beslægtede tilfælde i dommen i sagen Riches-Prise mil. mod Kommissionen (dom af 28. 5. 1970, de forenede sager 19, 20, 29 og 30/69, Sml. 1970, s. 59; org.ref.: Recueil s. 339 og 340) samt på andre områder dommene i sagerne Serio mod Euratom-Kommissionen (dom af 15. 12. 1966, sag 62/65, Sml. 1965-1968, s. 329; org.ref.: Recueil s. 827), Di Pillo mod Kommissionen (dom af 12. 7. 1973, sagerne 10 og 47/72, Sml. s. 772) og Elz mod Kommissionen (dom af 24. 6. 1976, sag 56/75, Sml. s. 1111).
Efter min mening er en sådan forsømmelse ikke bevist, idet Kommissionen med den af sagsøgeren med rette kritiserede praksis blot, som den udtrykkeligt har anført (bilag I til svarskriftet) har henholdt sig til de afgørelser, som de administrative chefer har truffet i henhold til artikel 10 i forordning nr. 260/68, der som bekendt foreskriver, at Fællesskabets institutioner skal rådføre sig med hinanden med henblik på at sikre en ensartet anvendelse af bestemmelserne i denne forordning.
Jeg vil derfor foreslå, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
—
det kendes for ret, at sagsøgerne siden deres tiltræden for hvert forsørgelsesberettiget barn havde og stadig har ret il det månedlige fradrag svarende til det dobbelt af børnetilskuddet (sagerne 81 og 82/79),
—
at sagsøger for hvert forsørgelsesberettiget barn har ret til det månedlige fradrag svarende til det dobbelte af børnetilskuddet (sag 146/79);
—
de lønsedler, sagsøgerne har modtaget i de tre måneder, der gik forud for klagen, annulleres, for så vidt de ved beregningen af skatten ikke tager hensyn til de skattefradrag for forsørgelsesberettigede børn, som sagsøgerne har ret til, og det stiltiende afslag på sagsøgernes klage annulleres (sagerne 81 og 82/79);
—
afgørelsen om, at der ved fastsættelsen af sagsøgerens skattepligtige indtægt fra 1. april 1979 skal ses bort fra det månedlige fradrag for hans to forsørgelsesberettigede børn, og den stiltiende afvisning af hans klage annulleres (sag 146/79);
—
i øvrigt frifindes sagsøgte;
—
sagsøgte dømmes til at afholde sagens omkostninger.
Til slut vil jeg tilføje en efter min mening ikke uvæsentlig bemærkning vedrørende fuldbyrdelsen af den dom, Domstolen vil afsige, såfremt den kommer til at stemme overens med mit forslag til afgørelse.
Som følge af annullationen af de trufne afgørelser påhviler det sagsøgte at betale sagsøgerne de beløb, der svarer til den overskydende skat. Men denne betaling kan i modsætning til, hvad sagsøgerne i sagerne 81 og 82/79 hævder, kun ske for den skat, som er anført på de lønsedler, som de har modtaget inden for tre måneder før deres klage.
For perioden forud herfor har sagsøgerne nemlig fortabt deres krav i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Da den omtvistede bestemmelse, som ikke senere er blevet ændret, er trådt i kraft i 1968, altså længe før sagsøgerne tiltrådte deres tjeneste ved Kommissionen, hvilket for Sorasio-Allo's vedkommende skete i 1973 og for Aimo-Campogrande's vedkommende i 1974, og da de havde forsørgelsesberettigede børn på disse tidspunkter, bortset fra Sorasio-AUo's andet barn, som blev født i 1974, skulle de have indbragt deres klage på følgende tidspunkter:
—
Aimo-Campogrande: straks ved modtagelsen af hendes første lønseddel;
—
Sorasio-Allo: hvad angår det første fradrag, som hun skulle have, ved modtagelsen af hendes mands første lønseddel, da denne tiltrådte sin tjeneste ved Kommissionen efter sin ægtefælle; hvad angår det andet fradrag, ved modtagelsen af den første lønseddel efter hendes yngste søns fødsel.
(
1
) – Oversat fra fransk.