61998CC0284_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I den foreliggende sag skal Domstolen tage stilling til en af Europa-Parlamentet iværksat appel af en dom afsagt af Retten i Første Instans den 26. maj 1998, Bieber mod Parlamentet (1). I denne dom annullerede Retten dels Parlamentets stiltiende afslag på ansøgningen om genindtrædelse og om erstatning indgivet af Bieber, sagsøgeren i første instans, dels tilpligtede den Parlamentet at erstatte Bieber den økonomiske skade, han havde lidt som følge af den manglende genindtrædelse på det ønskede tidspunkt.
II - De gældende regler og faktiske omstændigheder
2 Som det fremgår af præmis 2-19 i den appellerede dom blev Bieber, sagsøgeren i første instans, ansat ved Europa-Parlamentet i 1971 som tjenestemand; han blev udnævnt til kontorchef i lønklasse A3 i 1981, hvorefter han blev udnævnt til konsulent i den juridiske tjeneste i 1986. Tjenestemanden søgte og opnåede tjenestefrihed af personlige årsager fra den 15. november 1991 til den 15. juli 1992 i overensstemmelse med artikel 40 i vedtægten for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Tjenestefriheden blev derefter forlænget indtil den 15. november 1994.
3 Idet Bieber fandt det ulovligt, at Parlamentet ikke foreslog ham en genindtrædelse efter udløbet af hans tjenestefrihed, indgav ham i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning herom; Bieber krævede ligeledes erstatning for den økonomiske skade, han havde lidt som følge af den udeblevne genindtrædelse til ønsket tid. Ved skrivelse af 7. december 1995 underrettede Europa-Parlamentets generalsekretær Bieber om, at han ville foreslå, at denne genindtrådte i stillingen som kontorchef med ansvar for sekretariatet for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål; generalsekretæren knyttede visse betingelser til dette tilbud. Som følge af en samtale mellem Parlamentets generalsekretær og Bieber blev det den 13. december 1995 besluttet ikke at følge dette forslag op.
4 Ved skrivelse af 21. februar 1996 foreslog generalsekretæren Bieber, som første tilbud, at han kunne genindtræde i en stilling som konsulent i lønklasse A3. Den 8. marts 1996 accepterede Bieber den foreslåede stilling og anmodede om, at de nærmere vilkår for hans genoptagelse af arbejdet, navnlig tidspunktet for hans tiltræden af tjenesten, blev fastlagt ved fælles aftale. Det blev besluttet, at Bieber skulle genindtræde med virkning fra den 1. juni 1996.
5 Den 10. maj 1996 indgav Bieber en klage over den stiltiende afvisning af hans krav om genindtrædelse og erstatning, fremsat den 18. oktober 1995; den 13. september 1996 blev han underrettet om, at hans klage var afvist.
6 Den 9. oktober 1996 indgav Bieber i medfør af vedtægtens artikel 52 en ansøgning om udtræden af tjenesten, hvorved han nærmere oplyste at ville forlade sin stilling endeligt den 1. februar 1997.
7 Bieber anlagde sag ved Retten den 12. december 1996, hvorunder han nedlagde påstand dels om annullation af Parlamentets afgørelse af 13. december 1996, der afviste hans klage over den stiltiende afvisning af hans krav om genindtrædelse og erstatning for den skade, der var lidt som følge af manglende stillingstilbud på det ønskede tidspunkt, dels om erstatning for den økonomiske skade, som var lidt ved den udeblevne genindtrædelse til rette tid.
8 Den 26. maj 1998 afsagde Retten den appellerede dom, hvis konklusion var følgende: 1) Retten gav medhold i annullationspåstanden; 2) den dømte Parlamentet til at yde Bieber erstatning for den økonomiske skade, han havde lidt ved ikke at kunne genindtræde den 1. januar 1995 i lønklasse A3, 6. løntrin, som juridisk konsulent ved Parlamentet; 3) den fastsatte det beløb, der skulle betales Bieber, til forskellen mellem dels det nettovederlag, han ville have oppebåret mellem den 1. januar 1995 og den 8. marts 1996, dels det samlede beløb af den erhvervsindtægt, han oppebar netto ved udførelsen af andet arbejde; 4) nævnte beløb skulle forhøjes med et beløb svarende til tabet ved, at sagsøgeren ikke automatisk avancerede til et højere løntrin, og det samlede beløb, der var fastsat ovenfor, forhøjedes med renter med virkning fra den 12. december 1996, indtil betaling ville ske; 5) den dømte Parlamentet til at kompensere for forskellen mellem de pensionsrettigheder, Bieber havde haft krav på, såfremt han var genindtrådt den 1. januar 1995, og de rettigheder, han rent faktisk fik tildelt; 6) Retten fastslog, at de beløb, som fremkom af forskellen mellem pensionsrettighederne, skulle forrentes fra forfaldstid med 4,5% p.a.; endelig blev Parlamentet dømt til at betale sagens omkostninger.
9 I appelskriftet indleveret den 24. juli 1998 nedlagde Parlamentet følgende påstande: 1) Den appellerede dom ophæves, subsidiært ophæves punkt 2, 3 og 6 i konklusionen til den appellerede dom med henblik på at begrænse den periode, for hvilken Parlamentet dømmes til at betale erstatning til Bieber, ligesom perioden fastsættes til at løbe fra den 15. juni 1995 til den 13. december 1995; 2) der gives Parlamentet medhold i påstandene for første instans; 3) der træffes afgørelse om sagens omkostninger i overensstemmelse med de gældende regler i procesreglementet. I svarskriftet har Bieber nedlagt påstand om afvisning af appellen, da det er åbenbart, at den ikke kan påkendes, subsidiært forkastes appellen, da den er uden grundlag, og Parlamentet tilpligtes at betale de samlede omkostninger.
III - Den relevante fællesskabsret
10 Vedtægtens artikel 40, stk 4, litra d), har følgende ordlyd:
»Efter udløbet af denne tjenestefrihed af personlige årsager skal tjenestemanden genindtræde i den første ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans lønklasse, såfremt han er i besiddelse af de fornødne kvalifikationer. Afslår han at modtage den tilbudte stilling, har han fortsat krav på at genindtræde i den næste ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans lønklasse. Afslår han for anden gang, kan han efter høring af det paritetiske samarbejdsudvalg afskediges uden ansøgning. Tjenestefriheden af personlige årsager uden løn varer, indtil tjenestemanden genindtræder.«
A - Formalitetsspørgsmål vedrørende appellen
11 Bieber gør gældende, at appellen åbenbart ikke kan realitetspåkendes, eftersom Parlamentet kun gentager de i første instans fremsatte argumenter og kun fremsætter argumenter om faktiske omstændigheder, som ikke kan undersøges i en appelsag.
12 Jeg mener imidlertid, at selv om det er tvivlsomt, om visse argumenter i appelskriftet kan antages til realitetsbehandling, kan appellen ikke afvises i sin helhed. Første anbringende til støtte for appellen vedrører fortolkningen af vedtægtens artikel 40, stk. 1, litra d), og rejser, i det mindste delvist, nogle retsspørgsmål, som bør prøves af Domstolen. Tilsvarende rejser det andet anbringende til støtte for appellen visse fortolkningsspørgsmål, som bør behandles af Domstolen.
B - Spørgsmålet, om appellen har fornødent grundlag
a) Første anbringende til støtte for appellen
13 Med dette anbringende gør Parlamentet gældende, at det ikke var forpligtet til at lade Bieber genindtræde, henset til tjenestemandens adfærd.
i) Parlamentets klagepunkter
14 Parlamentet gør gældende, at Retten har fortolket og anvendt vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), fejlagtigt. I sin argumentation hævder Parlamentet, at Retten urigtigt har anlagt en bogstavfortolkning af de omtvistede bestemmelser for derefter at konkludere, at den forpligtelse, som administrationen har til at lade en tjenestemand, hvis tjenestefrihed er ophørt, genindtræde, ikke er undergivet andre betingelser end den, at der er en ledig stilling, og at den pågældende tjenestemand er i besiddelse af de fornødne kvalifikationer (præmis 36 i den appellerede dom). På grundlag af denne fortolkning finder Retten, at de pågældende myndigheders skønsbeføjelse i forbindelse med genindtrædelse udelukkende vedrører tjenestemandens kvalifikationer, uden hensyn til ønskværdigheden af den pågældendes indtræden; administrationen må ikke lade genindtrædelsen være undergivet yderligere betingelser, såsom at den pågældende tjenestemand ytrer interesse heri eller ikke udøver anden erhvervsmæssig beskæftigelse.
15 Parlamentet gør gældende, at Retten ved at ræsonnere som gjort i præmis 36-43 i den appellerede dom har tilsidesat formålet med og opbygningen af den pågældende bestemmelse, og at Rettens ræsonnement er i strid med Domstolens faste praksis. Det hævdes, at Retten fejlagtigt henviser til dommen i sagen Giordani mod Kommissionen (2), mens den ser bort fra læren af Domstolens praksis i dommen i sagen Giry mod Kommissionen (3). Parlamentet finder det ikke muligt at anvende løsningen fra Giordani-dommen, da denne, hvad angår de faktiske omstændigheder, adskiller sig grundlæggende fra den foreliggende tvist. I medfør af Giry-dommen er den administration, som er forelagt et spørgsmål om en tjenestemands eventuelle genindtrædelse, i hvert fald således som dommen fortolkes af Parlamentet, endvidere forpligtet til at undersøge denne tjenestemands adfærd for at fastslå hans reelle ønske om at genindtræde. Såfremt den pågældende tjenestemand udviser en adfærd, der giver anledning til tvivl om hans hensigt til at stille sig til institutionens rådighed, er administrationen ikke forpligtet til at lade ham genindtræde.
16 Henset til ovenstående søger Parlamentet derefter at dokumentere, at de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er grundlæggende sammenlignelige med omstændighederne i Giry-sagen, hvilket burde have fået Retten til at anvende konklusionerne fra denne praksis på Bieber's situation. Parlamentet fremlægger de forhold, hvoraf det udleder, at Bieber's adfærd gav anledning til tvivl om hans egentlige hensigt om at genindtræde i administrationen. Parlamentet gør navnlig følgende forhold gældende, som ligeledes blev fremlagt under sagen i første instans: 1) Parlamentets interne notater, hvoraf fremgår, at Bieber i medfør af vedtægtens artikel 41 frivilligt ønskede at blive stillet til rådighed; 2) udtalelser fra den tidligere generalsekretær og kontorchefen for Parlamentets Personaleafdeling, hvorefter Bieber lod forstå, at han ikke ønskede at vende tilbage til fællesskabsinstitutionerne, og at han ønskede at fortsætte sin universitetskarriere. Eftersom Retten ikke har taget højde for disse beviser og ikke har krævet vidneafhøring, finder Parlamentet sagsbehandlingen for Retten mangelfuld.
17 Parlamentet kritiserer endvidere Retten for at have foretaget en fejlagtig og ufuldstændig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, ikke blot fordi den har afvist at tage højde for ovenstående beviser, men fordi den ikke har draget de rette konklusioner af Bieber's adfærd efter dennes genindtrædelse (opretholdelse af hans stilling som universitetslærer, udøvelse af anden erhvervsmæssig beskæftigelse uden forudgående tilladelse fra administrationen, en adfærd der giver indtryk af, at han ikke opfyldte sine opgaver fuldt ud, indgivelse af en ansøgning om udtræden af tjenesten kun fire måneder efter hans genindtrædelse samt endelig indgivelse af en ansøgning om endeligt at forlade sin stilling og om pensionsrettigheder). Ifølge Parlamentet udgør disse forhold tilstrækkelige beviser for Bieber's manglende reelle hensigt om at genindtræde i administrationen og bekræfter, efter administrationens mening, det indtryk, som han allerede havde givet Parlamentet, da han havde fået tjenestefrihed.
18 Parlamentet finder derfor, at Rettens løsning i den appellerede dom er behæftet med retlige fejl, eftersom den overser nødvendigheden af at tage højde for den offentlige interesse på tidspunktet for genindtrædelse af en tjenestemand, der krænkes, såfremt administrationen er forpligtet til at lade en tjenestemand genindtræde, når der er alvorlig tvivl om dennes reelle hensigt om at bidrage til fremme af fællesskabsinstitutionernes opgaver. Endelig påberåber Parlamentet sig de almindelige fællesskabsretlige grundsætninger om ansvar uden for kontraktforhold gældende, og navnlig grundsætningen om, at skadelidte skal træffe alle egnede forholdsregler for så vidt muligt at begrænse skadens omfang. Parlamentet finder, at Retten var forpligtet til at undersøge, om Bieber selv ved sin adfærd forårsagede eller forlængede forsinkelsen af sin genindtrædelse, som lå til grund for hans krav om erstatning. Med andre ord var Retten ikke i stand til at udtale sig om, hvorvidt der forelå et ansvar uden for kontraktforhold og omfanget heraf, uden at tage højde for adfærden hos den, der kræver erstatning. Derfor mener Parlamentet, at den appellerede dom er behæftet med retlige fejl og således bør ophæves.
ii) Min stillingtagen til disse klagepunkter
19 Jeg mener ikke, at Parlamentets ræsonnement skal tages til følge. Som allerede anført er det under appel ikke muligt at undersøge den af Parlamentet fremførte argumentation om bedømmelsen af de faktiske elementer og beviser, som har givet anledning til alvorlig tvivl om Bieber's hensigt om at genindtræde i fællesskabsadministrationen; denne undersøgelse henhører udelukkende under Rettens kompetenceområde. Disse argumenter er udelukkende fremført i appellen for at støtte anbringendet om Rettens fejlagtige fortolkning af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d). Det er faktisk kun hvis Domstolen finder, at præmis 36-43 i den appellerede dom er baseret på en fejlagtig opfattelse - nemlig, i henhold til Giry-dommen, forpligtelsen hos Parlamentets kompetente myndigheder til at foretage en fuldstændig bedømmelse af Bieber's reelle hensigt om at genindtræde i administrationen, før den tilbyder ham en ledig stilling - at Rettens afvisning af at undersøge de af Parlamentet fremførte bevisforhold vedrørende Bieber's manglende udtrykkelige interesse i sin genindtrædelse udgør en fejl i den appellerede dom, som kan føre til dens ophævelse.
20 Jeg mener ikke, at Retten har gjort sig skyldig i en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af de relevante bestemmelser i vedtægten. Det fremgår af ordlyden af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), at den skønsbeføjelse, administrationen har, når den skal undersøge muligheden for genindtrædelsen af en tjenestemand, som af personlige årsager har tjenestefrihed, er begrænset til en undersøgelse af, i hvilket omfang vedkommende har de fornødne kvalifikationer til at opfylde den første stilling, der umiddelbart efter tjenestefrihedens udløb er ledig i den kategori eller tjenestegruppe, som svarer til hans lønklasse. Så snart det er fastslået, at den pågældende tjenestemand har de fornødne kvalifikationer til denne stilling, er administrationen pligtig at tilbyde ham stillingen uden først at undersøge tjenestemandens egentlige interesse i den pågældende stilling. Såfremt tjenestemanden ikke ønsker at besætte den tilbudte stilling, har han i henhold til vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), ret til at afslå den.
21 Den af Parlamentet påberåbte Giry-dom vedrører i øvrigt et særtilfælde: Den pågældende tjenestemand klagede over sin for sene genindtrædelse efter udløbet af en tjenestefrihed af personlige årsager; han havde direkte, i løbet af den pågældende periode, ansøgt om endelig udtræden af tjenesten og havde anlagt sag som følge af Kommissionens afslag herpå. Der var således et udtrykt ønske hos denne tjenestemand, som han tydeligt og korrekt havde fremsat, om at forlade administrationen ved udløbet af tjenestefriheden, altså før der blev tale om hans genindtrædelse i fællesskabsadministrationen. Som Domstolen med rette fastslog i Giry-dommen (præmis 6-9), gav denne tjenestemands ansøgning om endelig udtræden af tjenesten anledning til tvivl om hans faktiske vilje til at stille sig til rådighed for Kommissionen.
22 Det ville imidlertid være farligt, som Parlamentet ønsker, at antage, at Giry-dommen giver fællesskabsinstitutionerne mulighed for ved hjælp af ethvert forhold eller enhver hentydning at undersøge hensigten hos de tjenestemænd, der har tjenestefrihed, med henblik på at vurdere, om disse ytrer den fornødne interesse i at genindtræde i fællesskabsadministrationen. Parlamentets påstande synes at medføre, at ethvert bevis kan bruges til bedømmelsen af en tjenestemands subjektive hensigt. Denne opfattelse strider i den grad med princippet om overholdelsen af formalia, som tjenestemandsvedtægten er bygget på, navnlig når en tjenestemand skal træffe tungtvejende afgørelser om fortsættelsen af sin karriere. Det er ikke et tilfælde, når vedtægtens artikel 48 bestemmer, at en tjenestemands afskedigelse efter ansøgning »forudsætter, at tjenestemanden skriftligt tilkendegiver sin utvetydige vilje til at ville udtræde af tjenesten«. Det følger heraf, at en tjenestemands ønske om i henhold til artikel 41 at blive stillet til rådighed eller i henhold til artikel 40 ved udløbet af sin tjenestefrihed ikke ønsker at genindtræde, ikke kan udledes af alle former for beviser, såsom dokumenter udfærdiget af administrationen udelukkende til internt brug eller udsagn fra hans chefer. Endvidere hverken kan eller skal fællesskabsadministrationen blive til et undersøgelsesorgan, der undersøger den reelle hensigt hos tjenestemænd, som har tjenestefrihed, med »udgangspunkt« i udøvelsen af et akademisk erhverv under tjenestefriheden eller sandsynligheden for, at de ansøger om endelig udtræden fra tjenesten umiddelbart efter deres genindtrædelse.
23 Det skal endvidere fremhæves, at Parlamentet med urette påberåber sig den offentlige interesse med henblik på at begrunde nødvendigheden af at sikre sig Bieber's reelle interesse i at genoptage sin tjeneste som betingelse for hans genindtrædelse. Ved formuleringen af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), har fællesskabslovgiver klart ladet forstå, at den offentlige interesse i en smidig EF-forvaltning, i forbindelse med en tjenestemands genindtrædelse, er tilstrækkelig tilgodeset ved kontrollen af, om vedkommende har de fornødne kvalifikationer for den tilbudte stilling. Så snart administrationens bedømmelse af tjenestemanden på dette punkt er positiv, vil den harmoniske virkning af Fællesskabets administrative mekanisme være sikret og vil ikke kunne undergraves af en eventuel manglende interesse hos denne tjenestemand i at beklæde den tilbudte stilling. I øvrigt fastsætter vedtægten derfor, at såfremt den pågældende tjenestemand afslår »at modtage den tilbudte stilling, har han fortsat krav på at genindtræde i den næste ledige stilling i den kategori eller tjenestegruppe, der svarer til hans lønklasse« (4). Hvis fællesskabslovgiver havde skønnet, at den omstændighed at tjenestemanden ikke ønskede at beklæde den første tilbudte stilling, kunne bringe uorden i EF-forvaltningens mekanismer, ville lovgiver ikke have indført muligheden for at afslå dette tilbud.
24 Jeg kan heller ikke være enig i Parlamentets argument om, at det grundlæggende princip i retten om ansvar i kontraktforhold - hvorefter skadelidte har pligt til at træffe alle egnede forholdsregler for så vidt muligt at begrænse skadens omfang - forpligter Retten til at foretage en fuldstændig undersøgelse af Bieber's adfærd med henblik på at afgøre, om han har forårsaget eller forlænget forsinkelsen af sin genindtrædelse ved ikke at ytre interesse for at genoptage sin tjeneste efter tjenestefrihedens ophør. Jeg vender tilbage til dette punkt ved undersøgelsen af det andet ophævelsesanbringende. Lige nu er det tilstrækkeligt at fremsætte følgende bemærkninger: Domstolen har udtalt, at hvis, i tilfælde af en tjenestemands forsinkede genindtrædelse efter ophør af tjenestefrihed af personlige årsager, den pågældende tjenestemand skal træffe enhver foranstaltning med henblik på at begrænse følgerne af denne forsinkelse, består dette primært i at udvise omhu ved at søge anden beskæftigelse uden for fællesskabsadministrationen (5). Det er efter min mening ikke muligt at fortolke denne praksis i en så vidtgående retning, at den indirekte pålægger den tjenestemand, der ønsker tjenestefrihed i medfør af vedtægtens artikel 40, på eget initiativ at give udtryk for sit ønske om at stille sig til rådighed for administrationen ved ophøret af tjenestefriheden. En sådan opfattelse vil være ensbetydende med at pålægge et yderligere krav, som ikke er indeholdt i den pågældende retsregel, under anvendelsen af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d): Ifølge dette krav skulle tjenestemanden, før de kompetente fællesskabsmyndigheder ved tjenestefrihedens ophør tilbyder ham en stilling, tilkendegive, at han er interesseret i at genindtræde i administrationen. Som ovenfor nævnt fremgår det klart af vedtægtens ordlyd, at så snart der er en ledig, relevant stilling til tjenestemanden, er de kompetente myndigheder forpligtet til at give ham tilbud herom, uden at han først har tilkendegivet sin hensigt om at stille sig til rådighed hos disse myndigheder.
25 Det første anbringende er derfor uden grundlag og bør forkastes.
b) Andet ophævelsesanbringende
26 Med sit andet anbringende anfægter Parlamentet den appellerede dom for så vidt angår beregningen af Bieber's påståede tab og fastlæggelsen af den periode, for hvilken Fællesskabet skal betale erstatning.
i) Klagepunkterne mod den appellerede dom.
27 Parlamentet finder, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke behørigt at have anvendt det grundlæggende princip om, at et retssubjekt, som lider skade som følge af en fællesskabsinstitutions retsstridige adfærd, har pligt til at begrænse den indtrådte skade. Ifølge Parlamentets ræsonnement har Retten set bort fra den omstændighed, at Bieber ved sin adfærd forlængede, om ikke forårsagede, forsinkelsen af sin genindtrædelse, hvorfor Bieber således er eneansvarlig eller medansvarlig for skaden, som skyldes denne forsinkelse.
28 Parlamentet gør i realiteten gældende, at Retten ikke har taget hensyn til følgende forhold: Dels den omstændighed at Bieber i sine skrivelser af 21. februar og 21. marts 1995 udtrykte sit ønske om at genindtræde efter den 15. juni 1995; herefter må det, selv om det måtte antages, at Parlamentet har undladt at lade ham genindtræde i tjenesten til ønsket tid, gælde, at følgerne af denne forsinkelse først løber fra det øjeblik, Bieber selv anfører som datoen for genoptagelse af tjenesten. Dels anfægter Parlamentet det punkt i den appellerede dom, hvor Retten fandt, at skrivelsen af 7. december 1995 (i hvilken Parlamentets generalsekretær oplyste Bieber om, at han havde til hensigt at tilbyde ham en stilling som kontorchef) ikke kan anses for et første »stillingstilbud« i den i vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), omhandlede betydning. Parlamentet fremsætter i denne henseende fire argumenter: Først og fremmest indeholdt skrivelsen af 7. december 1995 et klart tilbud om en bestemt stilling; dernæst fremgår det af Bieber's adfærd, at han anså den pågældende skrivelse for et stillingstilbud i henhold til vedtægten; endvidere mener Parlamentet ikke, at den omstændighed, at det pågældende tilbud af 7. december 1995 blev trukket tilbage, medfører, at Bieber ikke kunne acceptere det og således tidsmæssigt begrænse de skadelige følger af, at han ikke genindtrådte på det ønskede tidspunkt; endelig hævder Parlamentet, at Retten ikke korrekt bedømte argumentet om, at Bieber's holdning under samtalen med Parlamentets generalsekretær lod forstå, at han ikke havde lidt skade som følge af en udebleven genindtrædelse til ønsket tid.
ii) Min stillingtagen til disse klagepunkter
29 Jeg vil indledningsvis henlede opmærksomheden på, at Domstolens kontrol af Rettens domme, hvor sidstnævnte endeligt pådømmer en erstatningssag om Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, begrænser sig til at bedømme, hvorvidt de kriterier og elementer, der er taget højde for i første instans-sagen med henblik på at begrunde et ansvar uden for kontraktforhold, er juridisk korrekte. Derudover påhviler det ikke appelinstansen at prøve førsteinstansens bedømmelse hvad angår beregningen og omfanget af erstatningen: Disse aspekter henhører under bedømmelsen af faktum (6). I øvrigt fremgår det af retspraksis, at »ligesom Domstolen ikke har kompetence til at fastslå, hvilke faktiske omstændigheder der er omfattet af en sag, har den principielt ikke kompetence til at bedømme de beviser, Retten har lagt til grund for sin konstatering af, at disse omstændigheder foreligger. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og når de bestemmelser og almindelige retsgrundsætninger vedrørende bevisbyrden såvel som de processuelle regler vedrørende fremlæggelse af bevis er blevet iagttaget, er det alene Retten, der har kompetence til at afgøre, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt« (7).
30 I den foreliggende sag fremgår det af præmis 48 ff. i den appellerede dom, at Retten har defineret betingelserne for Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold korrekt, og at den har anvendt disse betingelser korrekt på de faktiske omstændigheder i den pågældende tvist. Parlamentet har urigtigt foreholdt Retten, at den ikke, med hensyn til fastlæggelsen af den retlige ramme for vurderingen af Bieber's erstatningskrav, tog højde for praksis i Giry-dommen. Ifølge denne dom (8) skal det, når det drejer sig om erstatning til en tjenestemand som følge af en forsinkelse af dennes genindtrædelse efter endt tjenestefrihed, undersøges, hvorvidt tjenestemandens adfærd har været medvirkende til de økonomiske skader, han påstår at have lidt. Men som allerede nævnt (9) vedrørte den af Domstolen valgte løsning i Giry-dommen et særligt tilfælde: På det tidspunkt hvor der blev tale om tjenestemandens genindtrædelse, havde vedkommende formelt ansøgt om endelig udtræden af tjenesten; dette resultat kunne ikke overføres til Bieber's tilfælde, og det er korrekt, at Retten ikke godkendte Parlamentets påstande om, at Bieber ved sin adfærd havde bidraget til at skabe den skadegørende situation eller til at forværre denne, for hvilken han krævede erstatning. Retten overså ikke - som Parlamentet synes at antyde - at i visse undtagelsestilfælde, såsom i Giry-dommen, kan adfærden hos den erstatningssøgende tjenestemand tillægges en vis juridisk vægt som et forhold, der bidrager til at fastlægge omfanget af Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold. Idet den kun har kompetence til at vurdere de faktiske omstændigheder i sagen, fandt den ikke desto mindre, at Parlamentets påstande vedrørende Bieber's adfærd ved udløbet af tjenestefriheden ikke var tilstrækkelige til at fritage Fællesskabet for dets civilretlige ansvar eller til at begrænse den periode, der skulle tages i betragtning for beregningen af erstatningsbeløbet. Retten har med andre ord ikke gjort sig skyldig i nogen retlig fejl.
31 I øvrigt mener jeg, at Parlamentets argumenter vedrørende den periode, der skal tages i betragtning i relation til erstatningsforpligtelsen, for så vidt de henhører under bedømmelsen af faktum, delvist falder uden for appelinstansens kontrolsfære.
32 Hvad angår begyndelsestidspunktet for denne periode er vurderingen af betydningen af Bieber's skrivelser af 21. februar og 21. marts 1995 til Parlamentet et spørgsmål af ren faktisk karakter, som det udelukkende tilkommer Retten at tage stilling til.
33 Endvidere kan ikke alle Parlamentets argumenter om fastsættelsen af den periode, hvori administrationen anlagde den skadegørende adfærd, underkastes en realitetsprøvelse. Parlamentet anfægter de punkter i den appellerede dom, hvori Parlamentets generalsekretærs skrivelse af 7. december 1995 til Bieber ikke antoges at kunne betragtes som et stillingstilbud i den betydning, der forudsættes i vedtægten.
34 Spørgsmålet om den betydning, der skal tillægges udtrykket »den tilbudte stilling« i medfør af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), er i det væsentlige et retsspørgsmål, der skal undergives appeldomstolens kontrol. Her skal det bemærkes, at Retten korrekt i den appellerede doms præmis 59 ff. antog, at der ikke foreligger et »stillingstilbud«, der opfylder vedtægtens krav, i forbindelse med den lidet klare fremlæggelse af administrationens krav for, at vedkommende tjenestemand kun får en bestemt stilling, og da navnlig når fremlæggelsen ikke er ubetinget.
35 Da Retten på korrekt vis har fastsat fortolkningskriterierne for, hvorvidt Bieber den 7. december 1995 modtog et stillingstilbud svarende til bestemmelserne i vedtægten, er den appellerede dom ikke behæftet med retlige fejl. Rettens vurderinger af de faktiske forhold hvad angår tydeligheden af skrivelsen af 7. december 1995 og den vægt, der skulle tillægges de øvrige påstande af faktisk karakter, som Parlamentet havde gjort gældende i sagen i første instans, er spørgsmål, der ikke er underlagt appelinstansens kontrol, og argumenterne i denne henseende kan ikke realitetsprøves, men bør afvises.
36 Herefter bør hele andet ophævelsesanbringende ikke tages til følge, da det dels ikke kan antages til realitetsbehandling, dels er uden grundlag.
VI - Forslag til afgørelse
37 På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at 1) forkaste appellen i det hele og
2) pålægge appellanten at betale appelsagens omkostninger.
(1) - Sag T-205/96, Sml. Pers. I-A, s. 231, og II, s. 723 (herefter den »appellerede dom«).
(2) - Dom af 1.7.1993, sag T-48/90, Sml. II, s. 721.
(3) - Dom af 27.10.1977, forenede sager 126/75, 34/76 og 92/76, Sml. s. 1937.
(4) - Vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d).
(5) - Dom af 5.5.1993, sag 785/79, Pizziolo mod Kommissionen, Sml. s. 1343.
(6) - Dom af 14.5.1998, sag C-259/96 P, De Nil og Impens, Sml. I, s. 2915, præmis 25-32.
(7) - Dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 66.
(8) - Jf. navnlig præmis 19 ff. i Giry-dommen, nævnt i fodnote 3.
(9) - Jf. ovenfor punkt 21 ff.