62023CJ0256
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
5. září 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 299 SFEU – Nařízení (ES) č. 1907/2006 – Registrace, hodnocení, povolování a omezování chemických látek – Článek 94 odst. 1 – Nařízení (ES) č. 340/2008 – Článek 11 odst. 3 druhý pododstavec a čl. 13 odst. 4 třetí pododstavec – Poplatky a platby Evropské agentuře pro chemické látky (ECHA) – Poplatek za registraci látky – Snížení přiznané malým a středním podnikům (MSP) – Ověření provedené agenturou ECHA v souvislosti s prohlášením o velikosti dotyčného podniku – Neuvedení některých informací ve stanovené lhůtě – Rozhodnutí ECHA, kterým se požaduje zaplacení dotyčného poplatku v plné výši a ukládá se administrativní poplatek – Výkon rozhodnutí – Možnost agentury ECHA podat k vnitrostátnímu soudu žalobu na zaplacení tohoto administrativního poplatku“
Ve spojených věcech C‑256/23 a C‑290/23,
jejichž předmětem jsou dvě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Bavorský správní soud v Řezně, Německo) (C‑256/23) ze dne 11. dubna 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 20. dubna 2023, a rozhodnutím Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Vrchní správní soud spolkové země Sasko-Anhaltsko, Německo) (C‑290/23) ze dne 6. dubna 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 8. května 2023, v řízeních
Evropská agentura pro chemické látky (ECHA)
proti
Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H.,
za účasti:
Regierung von Niederbayern (C‑256/23),
a
Evropská agentura pro chemické látky (ECHA)
proti
B. GmbH (C‑290/23),
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení: A. Prechal (zpravodajka), předsedkyně senátu, F. Biltgen, N. Wahl, J. Passer a M. L. Arastey Sahún, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: S. Spyropoulos, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 20. března 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Evropskou agenturu pro chemické látky (ECHA): F. Becker a M. Heikkilä, jako zmocněnci, ve spolupráci s: H. Tammert, Rechtsanwalt,
–
za Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H.: K. Lüdtke, Rechtsanwältin,
–
za řeckou vládu: V. Baroutas a M. Tassopoulou, jako zmocněnci,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–
za Evropskou komisi: F. Erlbacher, J. Flett, P. Ortega Sánchez de Lerín a S. Romoli, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 6. června 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 299 SFEU, čl. 94 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. 2006, L 396, s. 1, a oprava Úř. věst. 2007, L 136, s. 3), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008 (Úř. věst. 2008, L 353, s. 1) (dále jen „nařízení REACH“), jakož i čl. 11 odst. 3 druhého pododstavce a čl. 13 odst. 4 třetího pododstavce nařízení Komise (ES) č. 340/2008 ze dne 16. dubna 2008 o poplatcích a platbách Evropské agentuře pro chemické látky podle nařízení č. 1907/2006 (Úř. věst. 2008, L 107, s. 6).
2
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Evropskou agenturou pro chemické látky (ECHA) a Hallertauer Hopfenveredelungsges. m.b.H. (dále jen „Hallertauer“) (věc C‑256/23) a mezi agenturou ECHA a společností B. GmbH (věc C‑290/23), v nichž ECHA vymáhá zaplacení administrativního poplatku, jejž jsou tyto společnosti údajně povinny uhradit v návaznosti na to, že u této agentury Evropské unie podaly žádost o registraci chemické látky podle nařízení REACH, jelikož uvedená agentura Unie v rozhodnutí konstatovala, že tyto společnosti nemají nárok na snížený poplatek pro malé a střední podniky (MSP), o nějž žádaly při podání své žádosti.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení REACH
3
Podle čl. 6 odst. 1 nařízení REACH jsou výrobci a dovozci, kteří vyrábějí nebo dovážejí chemické látky v množství 1 tuny nebo větším za rok, povinni podat agentuře ECHA žádost o registraci těchto látek. Článek 6 odst. 4 uvedeného nařízení stanoví, že při podání žádosti o registraci musí být zaplacen poplatek podle hlavy IX.
4
Článek 20 odst. 2 a 5 tohoto nařízení stanoví:
„2.   [ECHA] provede kontrolu úplnosti každé žádosti o registraci, aby se přesvědčila, že byly poskytnuty všechny informace […] a zaplacen registrační poplatek podle čl. 6 odst. 4 […]. Kontrola úplnosti nezahrnuje posouzení kvality nebo správnosti předložených údajů nebo odůvodnění.
[ECHA] provede kontrolu úplnosti ve lhůtě tří týdnů od data podání […]
Pokud je žádost o registraci neúplná, vyrozumí [ECHA] žadatele o registraci před uplynutím třítýdenní […] lhůty uvedené v druhém pododstavci o tom, jaké další informace vyžaduje, aby žádost o registraci byla úplná, a stanoví pro toto doplnění přiměřenou lhůtu. Žadatel o registraci svou žádost doplní a předá ji agentuře [ECHA] ve stanovené lhůtě. [ECHA] potvrdí žadateli o registraci datum předložení dalších informací. [ECHA] provede další kontrolu úplnosti s ohledem na další předložené informace.
[ECHA] žádost o registraci zamítne, pokud ji žadatel ve stanovené lhůtě nedoplní. Registrační poplatek se v těchto případech nevrací.
[…]
5.   Proti rozhodnutím agentury [ECHA] podle odstavce 2 lze podat odvolání v souladu s články 91, 92 a 93.“
5
Článek 74 tohoto nařízení, který je nadepsán „Poplatky a platby“ a nachází se v hlavě IX uvedeného nařízení, stanoví:
„1.   Poplatky, které jsou vyžadovány podle čl. 6 odst. 4 […], se stanoví v nařízení [Evropské] [k]omise přijatém postupem podle čl. 133 odst. 3 do 1. června 2008.
[…]
3.   Struktura a výše poplatků uvedených v odstavci 1 odráží práci, kterou toto nařízení vyžaduje od agentury [ECHA] a příslušného orgánu, a stanoví se na takové úrovni, aby zajistily, že příjmy z těchto poplatků spolu s dalšími zdroji příjmů agentury [ECHA] podle čl. 96 odst. 1 dostačují k pokrytí nákladů poskytovaných služeb. […]
[…]
Pro malé a střední podniky se ve všech případech stanoví snížený poplatek.
[…]
4.   Nařízení uvedené v odstavci 1 stanoví podmínky, za kterých je část poplatků převedena na příslušný orgán dotčeného členského státu.
5.   [ECHA] může vybírat platby za další služby, které poskytuje.“
6
Články 91 až 93 nařízení REACH se týkají odvolání podaných proti rozhodnutím ECHA k odvolacímu senátu této agentury, jako jsou rozhodnutí o zamítnutí registrace uvedená v čl. 20 odst. 2 tohoto nařízení.
7
V článku 94 nařízení REACH, nadepsaném „Žaloby u [Tribunálu] a Soudního dvora“, se v odstavci 1 stanoví:
„V souladu s článkem [263 SFEU] lze proti rozhodnutí přijatému odvolacím senátem nebo v případech, kdy odvolání k odvolacímu senátu není možné, agenturou [ECHA] podat žalobu u [Tribunálu] nebo u Soudního dvora.“
Nařízení č. 340/2008
8
Článek 3 nařízení č. 340/2008, nadepsaný „Poplatky za registrace předložené podle článků 6, 7 nebo 11 nařízení [REACH]“, stanoví:
„1.   [ECHA] vybere poplatek podle odstavců 2, 3 a 4 tohoto článku za každou registraci látky podle článku 6, 7 nebo 11 nařízení [REACH].
[…]
4.   Je-li žadatelem o registraci MSP, vybere [ECHA] snížený poplatek […]
[…]
6.   Není-li úhrada provedena před uplynutím lhůty stanovené v odstavci 5, [ECHA] stanoví druhou lhůtu pro úhradu. Není-li úhrada provedena v této druhé lhůtě, registrace se zamítne.
[…]“
9
Článek 11 tohoto nařízení, nadepsaný „Další platby“, stanoví:
„1.   Na žádost zúčastněné strany lze vybírat platby za administrativní a technické služby poskytnuté agenturou [ECHA], které nejsou hrazeny jiným poplatkem nebo platbou stanovenou v tomto nařízení. Výše těchto plateb zohlední související množství práce.
[…]
2.   Platby za administrativní služby jsou splatné do 30 kalendářních dnů ode dne, kdy [ECHA] doručila fakturu.
3.   Není-li úhrada provedena před uplynutím lhůty stanovené v odstavci 2, [ECHA] stanoví druhou lhůtu pro úhradu.
Není-li úhrada provedena před uplynutím této druhé lhůty, [ECHA] žádost zamítne.
[…]
5.   Správní rada agentury [ECHA] vypracuje a po obdržení kladného stanoviska Komise přijme klasifikaci služeb a plateb.“
10
Článek 13 uvedeného nařízení, nadepsaný „Snížení a prominutí poplatků“, stanoví:
„1.   Fyzická nebo právnická osoba, která tvrdí, že má nárok na snížený poplatek nebo platbu podle článků 3 až 10, o tom informuje agenturu [ECHA] při předložení registrace, aktualizace registračních údajů, žádosti, oznámení, zprávy o přezkumu, žádosti o povolení nebo odvolání, za které se vybírá poplatek.
[…]
3.   [ECHA] může vždy požadovat doklad prokazující, že jsou splněny podmínky pro snížení poplatku nebo platby nebo pro prominutí poplatku.
4.   Nemůže-li fyzická nebo právnická osoba, která tvrdí, že má nárok na snížení nebo prominutí poplatku, svůj nárok na takové snížení nebo prominutí prokázat, [ECHA] vybere poplatek nebo platbu v plné výši a dále administrativní poplatek.
Uhradila-li již fyzická nebo právnická osoba, která tvrdí, že má nárok na snížení, snížený poplatek nebo platbu, ale nemůže prokázat svůj nárok na takové snížení, agentura vybere částku zbývající do plné výše poplatku nebo platby a dále administrativní poplatek.
Ustanovení čl. 11 odst. 2, 3 a 5 se použijí přiměřeně.“
Německé právo
11
Ustanovení § 40 odst. 1 Verwaltungsgerichtsordnung (správní řád soudní) ze dne 21. ledna 1960 (BGBl. 1960 I, s. 17), ve znění zveřejněném dne 19. března 1991 (BGBl. 1991 I, s. 686) a pozměněném § 1 Gesetz zur Beschleunigung von verwaltungsgerichtlichen Verfahren im Infrastrukturbereich (zákon o urychlení správních řízení soudních v oblasti infrastruktury) ze dne 14. března 2023 (BGBl. 2023 I, č. 71) (dále jen „VwGO“), stanoví:
„Pro rozhodování ve všech veřejnoprávních sporech neústavní povahy jsou příslušné správní soudy, pokud tyto spory nejsou spolkovým zákonem výslovně přiděleny jinému soudu. Veřejnoprávní spory v oblasti spadající do pravomoci spolkové země mohou být přiděleny jinému soudu rovněž na základě zákona této spolkové země.“
12
Ustanovení § 167 VwGO v odstavci 1 stanoví:
„Nestanoví-li tento zákon jinak, platí pro výkon přiměřeně Osmá kniha Zivilprozessordnung (občanský soudní řád, dále jen ‚ZPO‘). Soudem příslušným pro výkon rozhodnutí je soud rozhodující v prvním stupni.“
13
Ustanovení § 753 ZPO, ve znění zveřejněném dne 5. prosince 2005 (BGBl. 2005 I, s. 3202) a pozměněném § 19 Gesetz zur Umsetzung der Umwandlungsrichtlinie und zur Änderung weiterer Gesetze (zákon o provedení směrnice o přeměně podniků a o změně dalších zákonů) ze dne 22. února 2023 (BGBl. 2023 I, č. 51), v odstavci 1 stanoví:
„Výkon rozhodnutí v rozsahu, v němž není svěřen soudům, provádí soudní vykonavatel, který jej provádí na pokyn věřitele.“
14
Ustanovení § 764 ZPO stanoví:
„1.   Stanovení úkonů prováděných v rámci výkonu rozhodnutí a součinnost při jejich provádění, které jsou svěřeny soudům, spadá do pravomoci Amtsgericht (okresní soud, Německo) jakožto soudu příslušného pro výkon rozhodnutí.
2.   Neurčí-li zákon jiný Amtsgericht (okresní soud), považuje se za soud příslušný pro výkon rozhodnutí Amtsgericht (okresní soud), v jehož obvodu má být nebo bylo řízení o výkonu rozhodnutí provedeno.
3.   Rozhodnutí soudu rozhodujícího o výkonu rozhodnutí se vydávají formou usnesení.“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Věc C‑256/23
15
Dne 16. listopadu 2010 podala společnost Hallertauer u ECHA žádost o registraci chemické látky, přičemž se dovolávala postavení MSP, konkrétně postavení „mikropodniku“ ve smyslu doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 o definici mikropodniků a malých a středních podniků (Úř. věst. 2003, L 124, s. 36), aby mohla využít sníženého registračního poplatku.
16
V roce 2013 ověřila ECHA informace o velikosti dotyčného podniku poskytnuté touto společností. V tomto rámci ji ECHA dopisem ze dne 31. května 2013 informovala, že mají-li mít malé a střední podniky nárok na snížení administrativního poplatku, musí za tímto účelem předložit důkazy týkající se velikosti dotyčného podniku, a nejsou-li takové důkazy ve stanovených lhůtách předloženy, je jakékoli snížení vyloučeno.
17
Dne 20. listopadu 2013 přijala ECHA rozhodnutí SME(2013) 4439 (dále jen „rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑256/23“) a oznámila je společnosti Hallertauer. V tomto rozhodnutí ECHA konstatovala, že si tato společnost nemůže nárokovat snížení poplatků a plateb, jelikož nepředložila důkazy o svém postavení „mikropodniku“, a že je tedy třeba jí naúčtovat administrativní poplatek ve výši 9950 eur. K tomuto rozhodnutí bylo přiloženo také poučení o opravných prostředcích, podle něhož mohla tato společnost ve lhůtě dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí podat žalobu k Tribunálu.
18
Dopisem ze dne 22. listopadu 2013 zaslala ECHA společnosti Hallertauer fakturu na zaplacení tohoto administrativního poplatku, která byla splatná do 22. prosince 2013.
19
Dne 22. prosince 2013 zaslala ECHA společnosti Hallertauer upomínku, v níž bylo datum splatnosti této faktury stanoveno na 20. února 2014.
20
Společnost Hallertauer uvedený administrativní poplatek neuhradila, ani nepodala ve stanovené lhůtě k Tribunálu žalobu na neplatnost rozhodnutí ECHA dotčeného v původním řízení ve věci C‑256/23.
21
Dne 15. května 2019 podala ECHA k Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Bavorský správní soud v Řezně, Německo), který je předkládajícím soudem ve věci C‑256/23, žalobu, kterou se domáhala, aby bylo společnosti Hallertauer uloženo zaplatit částku 9950 eur, jak byla stanovena v rozhodnutí ECHA dotčeném v původním řízení ve věci C‑256/23.
22
Předkládající soud si zaprvé klade otázku, zda soudy členských států mají pravomoc rozhodovat o žalobě takové agentury Unie, jako je ECHA, směřující k vymožení peněžitého závazku uloženého rozhodnutím, které – tak jako rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑256/23 – již nemůže být předmětem žaloby před unijním soudem.
23
Uvedený soud poznamenává, že podle německého práva je soud oprávněn rozhodnout o opodstatněnosti žaloby pouze, pokud mimo jiné ověřil, že tato žaloba spadá do jeho jurisdikce. Pokud jde o příslušnost správního soudnictví, pod nějž spadá předkládající soud, vyvstává podle předkládajícího soudu otázka, zda se žaloba podaná v původním řízení ve věci C‑256/23 týká „veřejnoprávního sporu neústavní povahy“ ve smyslu § 40 odst. 1 první věty VwGO, o němž rozhodují správní soudy.
24
Nicméně příslušnost německých správních soudů k projednání takového řízení o výkonu rozhodnutí, jako je řízení dotčené v původním řízení ve věci C‑256/23, jehož předmětem není dosáhnout meritorního rozhodnutí o pohledávce, je upravena výlučně v § 167 VwGO, který má jakožto lex specialis přednost před obecným pravidlem stanoveným v § 40 odst. 1 první větě VwGO. Tento § 167 přitom předpokládá, že exekuční titul bude vydán v soudním řízení, což je podmínka, která ve sporu v původním řízení ve věci C‑256/23 není splněna.
25
Podle předkládajícího soudu proto vyvstává otázka, zda žaloba podaná v tomto sporu spadá do zvláštní pravomoci unijního soudu stanovené v čl. 94 odst. 1 nařízení REACH, takže soudy členských států nemají pravomoc k jejímu projednání.
26
Předkládající soud připouští, že se přiklání spíše k tezi žalované v původním řízení, podle níž musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že unijní soud má pravomoc rozhodovat o žalobě směřující k výkonu aktu unijního práva.
27
Uvedený soud totiž nejprve uvádí, že rozlišování mezi stanovením administrativních poplatků a plateb a jejich vymáháním je umělé a málo pravděpodobné, jelikož cílem uvedeného ustanovení je podrobit správní činnost žalobkyně v původním řízení jakožto subjektu Unie obšírné kontrole.
28
Dále předkládající soud uvádí, že takový případ, jako je případ v původním řízení ve věci C‑256/23, spočívá v přímém provádění unijního práva agenturou Unie ve formě přijetí rozhodnutí, kterým se ukládají peněžité závazky. Německé soudy přitom mají pravomoc pouze v případě nepřímého provádění unijního práva, jež předpokládá existenci svrchovaného jednání dotyčných vnitrostátních orgánů. Je tedy vhodné, aby rozhodnutí agentury Unie přijatá v rámci výkonu veřejné moci podléhala v plném rozsahu přezkumu unijních soudů.
29
Konečně, aby bylo zaručeno jednotné uplatňování práva v rámci Unie, měl by mít unijní soud podle názoru předkládajícího soudu možnost přezkoumat nejen odklad provádění nebo vykonatelnosti unijního aktu, jak stanoví čl. 299 čtvrtý pododstavec SFEU, ale s výhradou čl. 299 čtvrtého pododstavce druhé věty SFEU i celé řízení o výkonu takového aktu.
30
Pro případ, že by Soudní dvůr rozhodl, že se čl. 94 odst. 1 nařízení REACH nepoužije na takové vymáhací řízení, o jaké jde ve věci v původním řízení, si předkládající soud zadruhé klade otázku, zda je rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑256/23 podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu čl. 299 prvního pododstavce SFEU.
31
V tomto ohledu má předkládající soud za to, že vzhledem k jeho místu v systematice Smlouvy o FEU i k jeho předmětu a účelu není vyloučeno, že čl. 299 první pododstavec SFEU musí být vykládán široce tak, že se vztahuje i na akty přijaté agenturami Unie, jako je ECHA, které ukládají peněžité závazky.
32
Takový výklad je podle předkládajícího soudu navíc podpořen skutečností, že ani nařízení REACH ani nařízení č. 340/2008 neobsahují zvláštní pravidla týkající se výkonu rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že ECHA má pravomoc vybírat platby, poplatky a administrativní poplatek, měla by disponovat nezbytnými prostředky, které by jí umožňovaly vykonávat rozhodnutí ukládající tyto administrativní poplatky a platby.
33
Zatřetí, pokud by Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑256/23 spadá do působnosti článku 299 SFEU, jak je vymezena v prvním pododstavci tohoto článku, se předkládající soud táže, zda je třeba chápat odkaz na pravidla občanského procesního práva platná ve státě, na jehož území se výkon rozhodnutí provádí, tak jak byl proveden v druhém pododstavci tohoto článku 299, jako „úplný odkaz“ zahrnující pravidla pro určení příslušného vykonávajícího orgánu.
34
Za těchto okolností se Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg (Bavorský správní soud v Řezně) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 94 odst. 1 nařízení [REACH], který stanoví, že proti rozhodnutí agentury [ECHA] lze podat žalobu k [Tribunálu], vykládán v tom smyslu, že předmětem žaloby může být i otázka vykonatelnosti rozhodnutí agentury [ECHA]?
2)
V případě záporné odpovědi na první otázku: Musí být čl. 299 první pododstavec SFEU vykládán v tom smyslu, že se vztahuje nejen na rozhodnutí přijatá Radou [Evropské unie], Komisí nebo Evropskou centrální bankou [(ECB)], ale i na rozhodnutí agentury [ECHA], jimiž se ukládá administrativní poplatek?
3)
V případě kladné odpovědi na druhou otázku: Musí být čl. 299 druhý pododstavec SFEU vykládán v tom smyslu, že odkaz na předpisy občanského procesního práva členského státu se týká nejen procesních pravidel, ale i pravidel pro určení příslušnosti?“
Věc C‑290/23
35
V roce 2010 předložila společnost B. registrační dokumentaci podle nařízení REACH, v níž uvedla, že je středním podnikem ve smyslu doporučení 2003/361.
36
Vzhledem k tomu, že tato společnost nepředložila příslušné nezbytné důkazy ve stanovených lhůtách, přijala ECHA dne 9. srpna 2016 rozhodnutí SME(2016) 3729 (dále jen „rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑290/23“).
37
V tomto rozhodnutí ECHA konstatovala, že společnost B. nemá nárok na snížený poplatek stanovený zejména pro střední podniky, a že je tedy podle čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 povinna zaplatit rozdíl mezi již zaplaceným poplatkem a poplatkem dlužným velkými podniky, a tedy i administrativní poplatek ve výši 17437 eur. K uvedenému rozhodnutí byla přiložena informace o opravných prostředcích, v níž bylo uvedeno, že v souladu s čl. 94 odst. 1 nařízení REACH ve spojení s článkem 263 SFEU lze ve lhůtě dvou měsíců od doručení tohoto rozhodnutí podat k Tribunálu žalobu za účelem přezkumu legality uvedeného rozhodnutí.
38
Společnost B. nepodala proti rozhodnutí ECHA dotčenému v původním řízení ve věci C‑290/23 žalobu k Tribunálu ve stanovené lhůtě a navzdory několika upomínkám, které jí zaslala ECHA, ani nezaplatila částku požadovanou v tomto rozhodnutí.
39
ECHA podala žalobu k Verwaltungsgericht Halle (správní soud v Halle, Německo), kterou se domáhala, aby bylo společnosti B. uloženo zaplatit agentuře ECHA částku 17437 eur stanovenou v rozhodnutí ECHA dotčeném v původním řízení ve věci C‑290/23.
40
Uvedený soud tuto žalobu odmítl jako nepřípustnou především z důvodu, že na rozdíl od toho, co tvrdila ECHA, není dána možnost podat správní opravný prostředek podle § 40 VwGO.
41
Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Vrchní správní soud spolkové země Sasko-Anhaltsko, Německo), který rozhoduje o odvolání proti rozsudku Verwaltungsgericht Halle (Správní soud v Halle) a je předkládajícím soudem ve věci C‑290/23, má zaprvé za to, že na rozdíl od závěrů učiněných v uvedeném rozsudku nemůže být žaloba odmítnuta jako nepřípustná s odůvodněním, že vzhledem k neexistenci právního aktu německého veřejného orgánu není dána možnost podat správní opravný prostředek podle § 40 odst. 1 VwGO.
42
Předkládající soud je toho názoru, že jelikož unijní soudy nemají pravomoc rozhodovat o žalobách týkajících se výkonu veřejnoprávní pohledávky unijního subjektu v souladu s článkem 256 a následujícími SFEU, mají podle článku 274 SFEU pravomoc rozhodovat o těchto žalobách vnitrostátní soudy.
43
Předkládající soud uvádí, že čl. 94 odst. 1 nařízení REACH nestanoví pravomoc unijního soudu rozhodovat o takových žalobách, jelikož se toto ustanovení podle svého znění použije pouze v případě, že má tento soud pravomoc na základě článku 263 SFEU. Podle předkládajícího soudu však tomu tak v případě těchto žalob není, neboť ty směřují k plnění peněžitých závazků, a nikoli ke zrušení unijního aktu.
44
Zadruhé vyvstává podle předkládajícího soudu otázka, zda rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑290/23, kterým se ukládá administrativní poplatek podle čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008, je podkladem pro výkon rozhodnutí. Tak by tomu bylo, kdyby toto rozhodnutí spadalo do působnosti článku 299 SFEU, jak je vymezena v prvním pododstavci tohoto článku.
45
Předkládající soud má v tomto ohledu za to, že lze pochybovat o použitelnosti článku 299 SFEU na takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑290/23.
46
A konečně zatřetí si předkládající soud pro případ, že by byl učiněn závěr, že rozhodnutí ECHA dotčené v původním řízení ve věci C‑290/23 nespadá pod článek 299 SFEU, klade otázku, zda čl. 13 odst. 4 třetí pododstavec ve spojení s čl. 11 odst. 3 druhým pododstavcem nařízení č. 340/2008 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloba agentury ECHA na splnění povinnosti zaplatit administrativní poplatek musí být vyloučena.
47
Podle uvedeného soudu by tato ustanovení nařízení č. 340/2008 ve vzájemném spojení mohla být vykládána v tom smyslu, že v případě nezaplacení plateb, poplatků nebo administrativního poplatku před uplynutím druhé lhůty stanovené agenturou ECHA by jediným důsledkem, jejž toto nařízení stanoví, bylo zamítnutí žádosti o registraci dotyčné chemické látky a že tento normotvůrce zamýšlel vyloučit podání žaloby na výkon rozhodnutí o uložení administrativního poplatku k vnitrostátním soudům.
48
Za těchto podmínek se Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt (Vrchní správní soud spolkové země Sasko-Anhaltsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 299 první pododstavec SFEU vykládán v tom smyslu, že se vztahuje výlučně na rozhodnutí, která přijala Rada, Komise nebo [ECB], nebo se vztahuje i na rozhodnutí agentury [ECHA], která stanoví výběr administrativního poplatku podle čl. 13 odst. 4 nařízení č. 340/2008 na základě nařízení REACH?
2)
Pokud rozhodnutí ECHA o výběru takového administrativního poplatku není podkladem pro výkon rozhodnutí [ve smyslu čl. 299 prvního pododstavce SFEU]:
Musí být čl. 13 odst. 4 třetí pododstavec nařízení 340/2008 ve spojení s jeho čl. 11 odst. 3 druhým pododstavcem vykládán v tom smyslu, že je vyloučeno podání žaloby na plnění směřující k zaplacení administrativního poplatku?“
K předběžným otázkám
K první otázce ve věci C‑256/23
49
Podstatou první otázky předkládajícího soudu ve věci C‑256/23, kterou je třeba zkoumat na prvním místě, je, zda čl. 94 odst. 1 nařízení REACH musí být vykládán v tom smyslu, že ECHA může k unijnímu soudu předložit žalobu znějící na splnění peněžitého závazku uloženého určité osobě rozhodnutím přijatým touto agenturou.
50
Vzhledem k tomu, že podle článků 91 až 93 nařízení REACH neexistuje právo podat odvolání k odvolacímu senátu ECHA, pokud jde o napadení rozhodnutí této agentury, kterými se ukládají peněžité závazky související s registrací chemické látky, musí být v rámci této otázky zkoumáno, zda taková žaloba na splnění peněžitého závazku, jako je žaloba dotčená v původním řízení ve věci C‑256/23, představuje napadení „rozhodnutí [ECHA]“ ve smyslu čl. 94 odst. 1 tohoto nařízení, o němž může rozhodovat unijní soud podle článku 263 SFEU.
51
V tomto ohledu je třeba bez dalšího konstatovat, že čl. 94 odst. 1 nařízení REACH má v rozsahu, v němž výslovně odkazuje na pravomoc svěřenou unijnímu soudu v článku 263 SFEU, deklaratorní povahu a nemůže tuto pravomoc rozšířit.
52
V tomto kontextu je třeba připomenout, že žalobu na neplatnost podle článku 263 SFEU lze obecně podat proti všem aktům přijatým unijními orgány bez ohledu na jejich povahu či formu, jejichž účelem je vyvolat právně závazné účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudek ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, bod 62 a citovaná judikatura).
53
Soudní pravomoc stanovená v článku 263 SFEU se týká zejména přezkumu „legality“„aktů institucí a jiných subjektů Unie, které mají právní účinky vůči třetím osobám“, ze strany unijního soudu.
54
Konkrétně fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení rozhodnutí ECHA, kterým jí byl uložen peněžitý závazek v souvislosti s její žádostí o registraci chemické látky podle nařízení REACH, jelikož takové rozhodnutí je aktem, který má vyvolávat právní účinky vůči třetím osobám a je určen této osobě.
55
V projednávané věci je nesporné, že v rozhodnutích ECHA dotčených ve věcech v původních řízeních byly dotyčné společnosti výslovně informovány o svém právu podat žalobu k Tribunálu proti rozhodnutí, které jim bylo určeno, ale že tohoto práva podat žalobu ve lhůtě dvou měsíců stanovené v čl. 263 šestém pododstavci SFEU nevyužily.
56
Kromě toho je zajisté pravda, že čl. 263 pátý pododstavec SFEU umožňuje unijnímu normotvůrci stanovit v aktech zřizujících instituce a jiné subjekty Unie „zvláštní podmínky a úpravy“ týkající se žalob podávaných fyzickými nebo právnickými osobami proti aktům těchto institucí a jiných subjektů, které vůči nim mají právní účinky.
57
To však nemění nic na tom, že se věc C‑256/23 týká žaloby podané agenturou Unie proti právnické osobě a unijní normotvůrce každopádně nemůže na tomto základě rozšířit pravomoc stanovenou v článku 263 SFEU tak, aby do ní zahrnul přezkum žalob znějících na splnění peněžitých závazků uložených v takových aktech institucí nebo jiných subjektů, jelikož by tím tento normotvůrce nestanovil „zvláštní podmínky a úpravy“ týkající se žalob uvedených v tomto ustanovení, ale vytvořil nový procesní prostředek, který není ve Smlouvě o FEU upraven.
58
Pokud by totiž měl unijní soud za to, že má pravomoc rozhodovat o žalobách institucí nebo jiných subjektů Unie podaných ke splnění peněžitých závazků, hrozilo by, že rozšíří svou soudní pravomoc nad rámec stanovený v článku 274 SFEU, který přiznává obecnou pravomoc rozhodovat spory, v nichž je Unie stranou, vnitrostátním soudům (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, bod 64 a citovaná judikatura).
59
Stejně tak nemůže unijní normotvůrce přijetím aktu sekundárního práva vytvořit procesní prostředek, který není upraven ve Smlouvě o FEU, neboť tato smlouva zavedla ucelený systém procesních prostředků a řízení určený k zajištění přezkumu legality aktů orgánů, kterým pověřuje unijní soud (rozsudek ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 40).
60
Rozšíření pravomoci stanovené v článku 263 SFEU tak, aby zahrnovala přezkum žalob znějících na splnění peněžitých závazků, by tudíž bylo neslučitelné se základní charakteristikou žaloby uvedené v tomto článku, a sice že tato žaloba je žalobou na neplatnost směřující ke zpochybnění legality dotyčného aktu, a bylo by tedy v rozporu s primárním unijním právem.
61
Vzhledem k tomu, že unijní soud nemá pravomoc rozhodovat o žalobě ECHA směřující k vymožení nákladů spojených s registrací chemické látky na základě článku 263 SFEU a žádné jiné ustanovení primárního unijního práva tomuto soudu takovou pravomoc nepřiznává, z článku 274 SFEU za těchto podmínek vyplývá, že taková žaloba je svěřena vnitrostátním soudům, které mají obecnou pravomoc rozhodovat spory, v nichž je Unie stranou (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2020, ADR Center v. Komise, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, bod 64 a citovaná judikatura).
62
S opačným názorem, jejž společnost Hallertauer rozvinula před předkládajícím soudem, se nelze ztotožnit.
63
Bez ohledu na otázku, zda by bylo z praktického hlediska vhodné, aby unijní soud z důvodů efektivity rozhodoval nejen o legalitě aktů ECHA, ale i o výkonu peněžitých závazků, které tyto akty ukládají, z bodu 59 tohoto rozsudku vyplývá, že v rámci systému procesních prostředků a řízení, který nyní stanoví Smlouva o FEU, tomu tak zjevně není.
64
Taková soudní pravomoc ostatně není nezbytná k zajištění jednotného uplatňování unijního práva, jelikož žaloba na neplatnost podaná k Tribunálu je možná, pokud jde o legalitu dotyčných aktů, a jelikož otázky výkladu unijního práva, které by mohla vyvolat žaloba směřující k výkonu těchto aktů před vnitrostátními soudy, mohou a případně musí být předloženy Soudnímu dvoru na základě článku 267 SFEU.
65
A konečně skutečnost, že se v projednávané věci jedná o případ přímého provádění unijního práva agenturou Unie ve formě uložení peněžitého závazku, je pro pravomoc vnitrostátních soudů irelevantní, a to s ohledem na systém procesních prostředků a řízení, jak je v současnosti upraven ve Smlouvě o FEU, zejména v jejím článku 274.
66
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku ve věci C‑256/23 odpovědět tak, že čl. 94 odst. 1 nařízení REACH musí být vykládán v tom smyslu, že ECHA nemůže podat k unijnímu soudu žalobu znějící na splnění peněžitého závazku uloženého určité osobě rozhodnutím přijatým touto agenturou.
Ke druhé otázce ve věci C‑256/23 a první otázce ve věci C‑290/23
67
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑256/23 a první otázky předkládajícího soudu ve věci C‑290/23, které je třeba posuzovat společně a na druhém místě, je, zda čl. 299 první pododstavec SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí ECHA, které určité osobě ukládá peněžitý závazek v souvislosti s registrací chemické látky u této agentury, je podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu tohoto ustanovení.
68
Článek 299 první pododstavec SFEU stanoví, že akty Rady, Komise a ECB, které ukládají peněžitý závazek jiným osobám než státům, jsou podkladem pro výkon rozhodnutí.
69
Z tohoto ustanovení vyplývá, že tyto akty mohou být předmětem výkonu rozhodnutí vedeného vůči jiným v nich označeným osobám než státům (rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, bod 29).
70
Vzhledem k tomu, že výčet uvedený v čl. 299 prvním pododstavci SFEU je z hlediska svého znění zjevně taxativní a toto ustanovení nelze vykládat extenzivně, a to zejména s ohledem na skutečnost, že jeho předmětem je přiznání výsady veřejné moci, je třeba konstatovat, že ani akty unijních orgánů, které nejsou uvedeny v tomto výčtu, ani akty institucí nebo jiných subjektů Unie, k nimž patří ECHA, i když ukládají peněžitý závazek jiným osobám než státům, nejsou podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu uvedeného ustanovení, a nemohou tedy být předmětem výkonu rozhodnutí na základě článku 299 SFEU podle pravidel, která jsou v něm stanovena.
71
Jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 48 až 50 svého stanoviska, taxativní povaha uvedeného výčtu je rovněž potvrzena historií vzniku článku 299 SFEU, a zejména skutečností, že v rámci změn provedených ve Smlouvách Lisabonskou smlouvou autoři této pozměňující smlouvy do tohoto výčtu doplnili pouze odkaz na ECB a nezahrnuli do něj jiné unijní orgány, natož instituce či jiné subjekty Unie.
72
Kromě toho je nutno konstatovat, že nařízení REACH neobsahuje ustanovení týkající se výkonu takových rozhodnutí ECHA, jako jsou rozhodnutí dotčená ve věcech v původních řízeních.
73
Naproti tomu, jak rovněž uvedla generální advokátka v bodech 65 až 67 svého stanoviska, řada nařízení zřizujících instituce nebo jiné subjekty Unie obsahuje ustanovení o výkonu rozhodnutí přijatých těmito entitami, zejména v oblasti nákladů spojených s registračními postupy, která jsou v podstatě totožná s ustanoveními článku 299 SFEU.
74
Tak je tomu například v případě článku 110 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1), nadepsaného „Výkon rozhodnutí stanovujících náklady“, který v odstavci 1 stanoví, že každé pravomocné rozhodnutí Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), kterým se stanoví výše nákladů, je vykonatelné, a v odstavcích 2 až 4 obsahuje ustanovení, která jsou v podstatě totožná s ustanoveními čl. 299 druhého až čtvrtého pododstavce SFEU.
75
Stejně tak čl. 41 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 225, s. 1), v prvním pododstavci stanoví, že rozhodnutí o pokutách a penále uložených Jednotným výborem pro řešení krizí (SRB) podle článků 38 a 39 tohoto nařízení jsou vykonatelná, a ve druhém až čtvrtém pododstavci obsahuje ustanovení, která jsou v podstatě totožná s ustanoveními čl. 299 druhého až čtvrtého pododstavce SFEU.
76
Naproti tomu, pokud jde konkrétně o vymáhání úhrady výdajů a nákladů, je třeba konstatovat, jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 69 a 70 svého stanoviska, že některá nařízení zřizující instituci nebo jiný subjekt Unie, jako je například nařízení Rady (ES) č. 297/95 ze dne 10. února 1995 o poplatcích, které se platí Evropské agentuře pro hodnocení léčivých přípravků (Úř. věst. 1995, L 35, s. 1), jakož i značný počet nařízení Komise, kterými Komise přenáší některé ze svých pravomocí na již zřízené unijní agentury, neobsahují zvláštní pravidla týkající se vykonatelnosti aktů přijatých těmito agenturami, jako jsou například pravidla stanovená po vzoru pravidel obsažených v článku 299 SFEU.
77
Z toho plyne, že pokud jde o ECHA, je třeba mít za to, že unijní normotvůrce v nařízení REACH záměrně nestanovil pravidla týkající se výkonu rozhodnutí dotyčné agentury, jako jsou pravidla stanovená v článku 299 SFEU pro akty unijních orgánů uvedené v prvním pododstavci tohoto článku.
78
Je třeba rovněž poznamenat, že je pravda, že čl. 100 odst. 2 druhý pododstavec nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014 a (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (Úř. věst. 2018, L 193, s. 1), za určitých podmínek a za „výjimečných okolností“ umožňuje „jiným orgánům Unie“ požádat Komisi o vydání vykonatelného rozhodnutí ve prospěch těchto orgánů.
79
Nicméně bez ohledu na otázku, zda má tuto možnost ECHA, je nutno v každém případě konstatovat, že tato možnost je omezena na pohledávky vůči zaměstnancům nebo členům nebo bývalým členům dotyčného orgánu, a nevztahuje se tedy na jiné druhy pohledávek, jako jsou pohledávky ECHA dotčené ve věcech v původních řízeních, které se týkají vymáhání administrativních poplatků dlužných soukromými subjekty.
80
Ostatně, jak v podstatě uvedla generální advokátka v bodech 63 a 64 svého stanoviska, možnost opatřit si podklad pro výkon rozhodnutí poskytnutá některým jiným unijním orgánům, než jsou orgány uvedené v čl. 299 prvním pododstavci SFEU, ještě více hovoří ve prospěch výkladu tohoto ustanovení v tom smyslu, že obsahuje taxativní výčet.
81
A konečně je třeba dodat, že z čl. 19 odst. 1 SEU ve spojení s článkem 274 SFEU vyplývá, že členským státům, které mají z důvodu své procesní autonomie široký prostor pro uvážení, přísluší, aby ve vnitrostátním právním řádu stanovily nezbytné procesní prostředky a upravily procesní podmínky těchto procesních prostředků určených k zajištění účinného výkonu rozhodnutí orgánů, institucí a jiných subjektů Unie, kterými se osobám ukládají takové peněžité závazky, jako jsou závazky dotčené ve věcech v původních řízeních, ovšem musí při tom dodržovat zásady rovnocennosti a efektivity.
82
Tato povinnost členských států vyplývá rovněž ze zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU, a zejména z druhého pododstavce tohoto ustanovení, který stanoví, že členské státy učiní veškerá vhodná obecná nebo zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají ze Smluv nebo z aktů orgánů Unie.
83
Takovým mechanismem procesních prostředků a procesních podmínek nesmí být dotčeno uplatňování a účinnost unijního práva. Tak by tomu bylo zejména v případě, že by uplatnění tohoto mechanismu agentuře ECHA prakticky znemožnilo vymožení dotyčných částek. Tento mechanismus musí být rovněž uplatňován způsobem, který ve srovnání s postupy pro rozhodování podobných vnitrostátních sporů není diskriminační, a vnitrostátní soudy musí v této oblasti postupovat se stejnou péčí a podle pravidel, která nečiní vymáhání předmětných částek obtížnějším než ve srovnatelných případech týkajících se provádění odpovídajících vnitrostátních ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2017, Dimos Zagoriou, C‑217/16, EU:C:2017:841, bod 16).
84
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku ve věci C‑256/23 a na první otázku ve věci C‑290/23 odpovědět tak, že čl. 299 první pododstavec SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodnutí ECHA, které určité osobě ukládá peněžitý závazek v souvislosti s žádostí o registraci chemické látky touto agenturou, není podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu tohoto ustanovení.
K druhé otázce ve věci C‑290/23
85
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑290/23, kterou je třeba posoudit na třetím místě, je, zda čl. 11 odst. 3 druhý pododstavec ve spojení s čl. 13 odst. 4 druhým a třetím pododstavcem nařízení č. 340/2008 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud ECHA konstatuje, že poplatek v plné výši a administrativní poplatek jsou splatné, jelikož dotyčná osoba, která tvrdí, že má nárok na snížený poplatek, nemůže ve stanovených lhůtách prokázat, že má na takové snížení nárok, tato ustanovení vylučují, aby tato agentura Unie podala u vnitrostátních soudů žalobu na plnění směřující k vymožení úhrady dotyčného administrativního poplatku, pokud tento poplatek nebyl zaplacen ve stanovených lhůtách.
86
Zaprvé je v tomto ohledu třeba nejprve poukázat na to, že čl. 11 odst. 1 nařízení č. 340/2008 stanoví, že na žádost zúčastněné strany lze vybírat platby za administrativní a technické služby poskytnuté agenturou ECHA, které nejsou hrazeny jiným poplatkem nebo platbou stanovenou v tomto nařízení. Dále čl. 11 odst. 2 tohoto nařízení stanoví, že platby za administrativní služby jsou splatné do 30 kalendářních dnů ode dne, kdy ECHA doručila fakturu. A konečně čl. 11 odst. 3 uvedeného nařízení stanoví, že není-li platba provedena před uplynutím této třicetidenní lhůty, stanoví ECHA druhou platební lhůtu a v případě, že platba není provedena před uplynutím druhé lhůty, ECHA „žádost zamítne“.
87
Ze znění těchto ustanovení jako celku vyplývá, že žádostí, kterou je ECHA povinna zamítnout podle čl. 11 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 340/2008, je žádost o administrativní služby uvedená v odstavci 1 tohoto článku 11.
88
Zadruhé je pravda, že podle čl. 13 odst. 4 třetího pododstavce nařízení č. 340/2008 se odstavce 2, 3 a 5 článku 11 tohoto nařízení „použijí přiměřeně“.
89
Takové „přiměřené“ použití čl. 11 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 340/2008 v kontextu splatnosti zvláštního administrativního poplatku uvedeného v čl. 13 odst. 4 druhém pododstavci tohoto nařízení však neznamená, že pokud není poplatek zaplacen v plné výši před uplynutím druhé lhůty, nemůže ECHA úhradu uvedeného administrativního poplatku vymáhat prostřednictvím žaloby na plnění podané k vnitrostátním soudům.
90
Jak totiž nejprve vyplývá z bodu 87 tohoto rozsudku, čl. 11 odst. 3 druhý pododstavec nařízení č. 340/2008 se netýká zamítnutí žádosti o registraci.
91
Dále je třeba uvést, že článek 13 nařízení č. 340/2008 doplňuje ustanovení článku 20 nařízení REACH týkající se postupu „kontroly úplnosti žádosti“.
92
Na rozdíl od platby registračního poplatku, který je výslovně uveden v odstavci 2 tohoto článku 20, přitom platba administrativního poplatku uvedeného v čl. 13 odst. 4 druhém pododstavci nařízení č. 340/2008 není součástí tohoto postupu. I v případě neprovedení takové platby je tudíž žádost úplná a dotyčnou registraci lze provést.
93
A konečně je třeba konstatovat, že takový výklad není vyvrácen skutečností, že na rozdíl od toho, co stanoví čl. 10 odst. 3 nařízení č. 297/95, pokud jde o Evropskou agenturu pro hodnocení léčivých přípravků, která se nyní nazývá Evropská agentura pro léčivé přípravky (EMA), neobsahuje nařízení REACH výslovný odkaz na skutečnost, že ECHA má v případě nezaplacení administrativních poplatků a plateb ve stanovených lhůtách možnost obrátit se na vnitrostátní soud.
94
Takový odkaz má totiž zjevně deklaratorní povahu. Jak je uvedeno v bodech 81 a 82 tohoto rozsudku, z čl. 19 odst. 1 SEU ve spojení s článkem 274 SFEU, jakož i ze zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU vyplývá, že členské státy jsou povinny stanovit procesní prostředky a procesní podmínky nezbytné k zajištění toho, aby ECHA mohla účinně vymáhat částky dlužné na základě čl. 13 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 340/2008.
95
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku ve věci C‑290/23 odpovědět tak, že čl. 11 odst. 3 druhý pododstavec ve spojení s čl. 13 odst. 4 druhým a třetím pododstavcem nařízení č. 340/2008 musí být vykládány v tom smyslu, že pokud ECHA konstatuje, že poplatek v plné výši a administrativní poplatek jsou splatné, jelikož dotyčná osoba, která tvrdí, že má nárok na snížený poplatek, nemůže ve stanovených lhůtách prokázat, že má na takové snížení nárok, tato ustanovení nevylučují, aby tato agentura Unie podala u vnitrostátních soudů žalobu na plnění směřující k vymožení úhrady dotyčného administrativního poplatku, pokud tento poplatek nebyl zaplacen ve stanovených lhůtách.
K třetí otázce ve věci C‑256/23
96
Není třeba posuzovat třetí otázku položenou ve věci C‑256/23, která se týká výkladu čl. 299 druhého pododstavce SFEU, jelikož je položena pouze pro případ, že by Soudní dvůr odpověděl kladně na druhou otázku v této věci týkající se použitelnosti článku 299 SFEU, pokud jde o jeho první pododstavec. Z důvodů uvedených v bodech 67 až 84 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět záporně.
K nákladům řízení
97
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 94 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH), o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 ze dne 16. prosince 2008,
musí být vykládán v tom smyslu, že
Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) nemůže podat k unijnímu soudu žalobu znějící na splnění peněžitého závazku uloženého určité osobě rozhodnutím přijatým touto agenturou.
2)
Článek 299 první pododstavec SFEU
musí být vykládán v tom smyslu, že
rozhodnutí Evropské agentury pro chemické látky (ECHA), které určité osobě ukládá peněžitý závazek v souvislosti s žádostí o registraci chemické látky touto agenturou, není podkladem pro výkon rozhodnutí ve smyslu tohoto ustanovení.
3)
Článek 11 odst. 3 druhý pododstavec ve spojení s čl. 13 odst. 4 druhým a třetím pododstavcem nařízení Komise (ES) č. 340/2008 ze dne 16. dubna 2008 o poplatcích a platbách Evropské agentuře pro chemické látky podle nařízení č. 1907/2006
musí být vykládány v tom smyslu, že
pokud Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) konstatuje, že poplatek v plné výši a administrativní poplatek jsou splatné, jelikož dotyčná osoba, která tvrdí, že má nárok na snížený poplatek, nemůže ve stanovených lhůtách prokázat, že má na takové snížení nárok, tato ustanovení nevylučují, aby tato agentura Unie podala u vnitrostátních soudů žalobu na plnění směřující k vymožení úhrady dotyčného administrativního poplatku, pokud tento poplatek nebyl zaplacen ve stanovených lhůtách.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.