62014CC0438
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MELCHIORA WATHELETA
přednesené dne 14. ledna 2016 (
1
)
Věc C‑438/14
Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff
proti
Standesamt der Stadt Karlsruhe,
Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Amtsgericht Karlsruhe (okresní soud v Karlsruhe, Německo)]
„Občanství Unie — Odmítnutí orgánů jednoho členského státu zapsat do matriky šlechtické tituly a šlechtický přídomek, které jsou součástí příjmení, které dospělá osoba získala v jiném členském státě — Situace, ve které žalobce, který je státním příslušníkem dvou dotčených členských států, získal jméno na vlastní žádost“
I – Úvod
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 18 SFEU a 21 SFEU v kontextu sporu mezi Nabielem Peterem Bogendorffem von Wolffersdorff, německým a britským státním příslušníkem, a německými orgány, které odmítly změnit jeho příjmení a křestní jména v jeho rodném listu a doplnit do matriky šlechtické tituly, které jsou součástí příjmení, které získal ve Spojeném království, a sice „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“ (
2
).
2.
Projednávaná věc patří mezi dlouhý seznam věcí, které se týkají evropského občanství ve spojení s příjmením, ve kterých byly vydány rozsudky Konstantinidis (C‑168/91, EU:C:1993:115), Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539), Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), jakož i Runevič-Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291).
3.
I přes podobnosti s věcí, ve které byl vydán rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), se projednávaná věc odlišuje od této posledně uvedené věci v tom smyslu, že žalobce v původním řízení je státním příslušníkem dvou členských států a že německé právo umožňuje, aby byly šlechtické tituly používány jako součást příjmení, i když byly zrušeny a již je nelze udělit.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
4.
Článek 18 první pododstavec SFEU zní následovně:
„V rámci použití Smluv, aniž jsou dotčena jejich zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní příslušnosti“.
5.
Článek 20 SFEU stanoví:
„1.   Zavádí se občanství Unie. Občanem Unie je každá osoba, která má státní příslušnost členského státu. Občanství Unie doplňuje občanství členského státu, nenahrazuje je.
2.   Občané Unie mají práva a povinnosti stanovené Smlouvami. Mají mimo jiné:
a)
právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států;
[...]
Tato práva se vykonávají za podmínek a v mezích stanovených Smlouvami a opatřeními přijatými na jejich základě.“
6.
Článek 21 odst. 1 SFEU zní následovně:
„Každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvách a v opatřeních přijatých k jejich provedení.“
B – Německé právo
7.
Článek 123 odst. 1 základního zákona Spolkové republiky Německo (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) ze dne 23. května 1949 (BGBl. s. 1, dále jen „základní zákon“), stanoví, že „[p]rávo pocházející z doby před svoláním Spolkového sněmu zůstává v platnosti, není-li v rozporu se základním zákonem“.
8.
Článek 109 Ústavy Německé říše (Verfassung des Deutschen Reichs), přijaté dne 11. srpna 1919 ve Výmaru, která vstoupila v platnost dne 14. srpna 1919 (Reichsgesetzblatt 1919, s. 1383, dále jen „Výmarská ústava“), stanoví:
„Všichni Němci jsou si před zákonem rovni.
Muži a ženy mají stejná občanská práva a povinnosti.
Veřejnoprávní výsady nebo újmy vznikající narozením nebo stavem se zrušují. Šlechtické tituly platí pouze jako součást jména a nesmí již být udělovány.
Titul může být udělen pouze tehdy, jestliže označuje úřad nebo povolání; tím nejsou dotčeny akademické hodnosti.
Stát nemůže nadále udělovat řády ani vyznamenání.
Žádný německý státní příslušník nemůže přijmout titul nebo řád od zahraniční vlády.“
9.
Zákon, kterým se zavádí občanský zákoník (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch) ze dne 21. září 1994 (BGBl. I s. 2494, oprava 1997 I, s. 1061, dále jen „EGBGB“), ve znění použitelném v rozhodné době z hlediska skutečností sporu v původním řízení, stanoví:
„§ 5 – Osobní stav
1)   Odkazuje-li se na právo státu, jehož je určitá osoba příslušníkem, a tato osoba je státním příslušníkem několika států, použije se právo státu, k němuž má tato osoba nejužší vazbu, zejména prostřednictvím jejího obvyklého pobytu nebo tím, že v něm tráví svůj život. Je-li dotyčná osoba také německým státním příslušníkem, má toto její právní postavení přednost.
[…]
§ 6 – Veřejný pořádek
Právní norma jiného státu se nepoužije v případě, že by výsledek jejího použití byl zjevně neslučitelný s hlavními zásadami německého práva. Zejména se nepoužije taková právní norma, jejíž použití je neslučitelné se základními právy.
[…]
§ 10 – Jméno
1)   Jméno osoby je upraveno právem státu, jehož je osoba příslušníkem.
[…]
§ 48 – Volba jména získaného v jiném členském státě Evropské unie
Vztahuje-li se na jméno určité osoby německé právo, může si tato osoba na základě prohlášení učiněného před matričním úřadem zvolit jméno získané během obvyklého pobytu v jiném členském státě Evropské unie, které je zapsáno v matrikách tohoto jiného státu, pakliže to není zjevně neslučitelné s hlavními zásadami německého práva. Volba jména má zpětnou účinnost od data jeho zápisu do matriky jiného členského státu, ledaže by dotyčná osoba výslovně prohlásila, že volba jména má mít účinky pouze do budoucna. Toto prohlášení musí být veřejně osvědčeno nebo prokázáno úřední listinou. […]“
III – Spor v původním řízení a předběžná otázka
10.
Žalobce v původním řízení se narodil dne 9. ledna 1963 v Karlsruhe (Německo) jako Nabiel Bagadi. Jeho narození je evidováno v matrice vedené matričním úřadem v Karslruhe.
11.
Adopcí Nagiel Bagadi získal později německé příjmení Bogendorff, které následně stejně jako své jméno změnil, takže jeho stávající německá příjmení a jméno zní „Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff“.
12.
V roce 2001 se N. P. Bogendorff von Wolffersdorff přestěhoval do Spojeného království, kde od roku 2002 působil v Londýně jako poradce při platební neschopnosti.
13.
V roce 2004 N. P. Bogendorff von Wolfersdorff získal britskou státní příslušnost naturalizací.
14.
Na základě prohlášení („Deed Poll“) ze dne 26. července 2004, zapsaného do rejstříku dne 22. září 2004 u Supreme Court of England and Wales (Nejvyšší soud pro Anglii a Wales, Spojené království) změnil N. P. Bogendorff von Wolffersdorff své jméno na „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“, přičemž toto prohlášení bylo zveřejněno v The London Gazette ze dne 8. listopadu 2004 (
3
).
15.
V roce 2005 se N. P. Bogendorff von Wolffersdorff z důvodu těhotenství své manželky přestěhoval z Londýna do Saské Kamenice, v Německu, kde se mu dne 28. února 2006 narodila dcera.
16.
Narození jeho dcery, která má dvojí státní příslušnost – německou a britskou – bylo ohlášeno u Generálního konzulátu Spojeného království v Düsseldorfu dne 23. března 2006. Jména a příjmení dcery uvedené na rodném listu a v britském cestovním dokladu zní „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff“.
17.
Matriční úřad v Saské Kamenici nicméně odmítl zapsat dceru N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff pod jejím britským jménem s odvoláním na § 10 EGBGB.
18.
Usnesením ze dne 6. července 2011 Oberlandesgericht Dresden (vrchní zemský soud v Drážďanech, Německo) uložil orgánům města Saské Kamenice zapsat dceru N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff pod jejím britským jménem, když rozhodl:
„Skutečnost, že se vstupem Výmarské ústavy v platnost již šlechtické tituly nepředstavují tituly v úzkém smyslu slova, ale musí být používány jako části rodného jména (a staly se tedy z tohoto důvodu skutečnými rodnými jmény, viz Heinrich/Wagenitz, Deutsches Namensrecht, 2007, 015, bod 9, ‚Urozená jména‘), nehraje žádnou roli při používání jména dotčené osoby, které musí být uděleno pouze rodné jméno bez dalšího. Rodné jméno znamená, že část jména, která byla před vstupem Výmarské ústavy v platnost šlechtickým titulem, musí být používána za příjmením, ale nikoliv před ním. Dotčené osobě se neudělí žádný šlechtický titul, neboť v konstituční monarchii měl privilegium udělovat takové tituly pouze princ při povyšování do šlechtického stavu. Na rozdíl od názoru Landgericht [(zemského soudu)], Výmarská ústava neobsahuje zákaz používat šlechtické tituly jako součást jména, jak stanoví například rakouský zákon o zrušení šlechtického stavu z roku 1919, ke kterému se soud vyjádřil dne 22. prosince 2010 (StAZ 2011, strana 77). V Německu je tak dokonce uznáno, že v rámci republikánského zřízení rovněž lze za zvláštních okolností rodné jméno, které obsahuje šlechtický titul, přenést v rámci změny jména podle veřejného práva (Henrich v. Wegenitz tamtéž; viz […] OVG Hamburg StAZ 2007, strana 46; BVerwG DVBI. 1997, s. 616)“ (
4
).
19.
V souladu s těmito pokyny tak má dcera N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff jakožto německá státní příslušnice totožná křestní jména a příjmení s těmi, které má jako britská státní příslušnice, a sice „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff“.
20.
Dne 22. května 2013 učinil N. P. Bogendorff von Wolffersdorff veřejně osvědčené prohlášení u Standesamt der Stadt Karlsruhe (matriční úřad města Karlsruhe) podle článku 48 EGBGB o zapsání jeho příjmení a jména nabytého podle britského práva jakožto jeho rodného jména do matriky, což tento úřad odmítl provést.
21.
Za těchto podmínek N. P. Bogendorff von Wolffersdorff požádal Amtsgericht Karlsruhe (okresní soud v Karlsruhe, Německo), aby uložil matričnímu úřadu v Karlsruhe na základě § 49 odst. 1 zákona o osobním statusu (Personenstandsgesetz) změnit jeho rodný list se zpětnou účinností od 22. září 2004 tak, aby jeho příjmení a rodné jméno zněly „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“.
22.
Matriční úřad města Karlsruhe podal proti této žádosti námitku, když se opřel o výhradu veřejného pořádku stanovenou v § 48 EGBGB.
23.
Za těchto okolností se Amtsgericht Karlsruhe (okresní soud v Karlsruhe) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musejí být články 18 SFEU a 21 SFEU vykládány v tom smyslu, že orgány členského státu jsou povinny uznat změnu jména státního příslušníka tohoto státu, pokud je zároveň státním příslušníkem jiného členského státu a v tomto posledně uvedeném členském státě získal během svého obvyklého pobytu jméno zvolené na základě svého volného uvážení obsahující několik šlechtických titulů, aniž došlo ke změně jeho stavu ve smyslu rodinného práva, pokud v budoucnu pravděpodobně nebude existovat podstatná vazba k tomu státu a v prvním jmenovaném členském státě je šlechtický stav ústavně zrušen; je však povoleno používat i nadále šlechtické tituly jako součást jména používané ke dni jejich zrušení?“
IV – Řízení před Soudním dvorem
24.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla Soudnímu dvoru podána dne 23. září 2014. Písemná vyjádření předložili N. P. Bogendorff von Wolffersdorff, Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe (ústřední právní služba města Karlsruhe), německá vláda, jakož i Evropská komise a svá ústní vyjádření přednesli na jednání konaném dne 12. listopadu 2015.
V – Analýza
25.
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda články 18 SFEU a 21 SFEU brání tomu, aby příslušné orgány členského státu odmítly uznat změnu jména státního příslušníka tohoto členského státu, pokud je současně státním příslušníkem jiného členského státu a v posledně uvedeném státě získal během svého dlouhodobého pobytu jméno, které si zvolil na základě svého volného uvážení a které obsahuje několik šlechtických titulů.
A – K působnosti Smlouvy o FEU
26.
Nejprve je třeba uvést, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, „i když jsou členské státy příslušné k určení pravidel upravujících zápis rodného jména a příjmení osoby do matriky, musí nicméně při výkonu své pravomoci dodržovat unijní právo a zejména ustanovení Smlouvy týkající se práva přiznaného každému občanovi Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států“ (
5
).
27.
Jestliže občanství Unie, které spadá pod článek 20 SFEU, nesmí mít za cíl nebo za důsledek rozšíření působnosti unijního práva na čistě vnitrostátní situace, použití článku 20 SFEU předpokládá existenci souvislosti dotčené situace s unijním právem (
6
).
28.
V projednávané věci se ústřední právní služba města Karlsruhe a německá vláda domnívají, že vzhledem k tomu, že v souladu s § 5 odst. 1 EGBGB má N. P. Bogendorff von Wolffersdorff německou státní příslušnost, na jeho změnu jména se použije pouze německé právo.
29.
Soudní dvůr již odmítl tento druh argumentu ve věci, ve které byl vydán rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539), ve vztahu k pravidlům belgického mezinárodního práva soukromého, které stejně jako § 5 odst. 1 EGBGB v případě dvojí státní příslušnosti dávalo přednost belgické státní příslušnosti. Taková ustanovení, jako jsou tato ustanovení belgických a německých právních předpisů, nemohou vylučovat souvislost dotčené situace s unijním právem, ani použitelnost ustanovení tohoto práva o občanství.
30.
V bodě 27 rozsudku Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539) Soudní dvůr rozhodl, že „[t]aková souvislost s [unijním právem] však existuje, pokud jde o osoby nacházející se v takové situaci, jako je situace dětí Carlose Garcii Avella, které jsou státními příslušníky členského státu, legálně pobývajícími na území jiného členského státu“.
31.
V bodě 28 tohoto rozsudku Soudní dvůr dodal, že „[p]roti tomuto závěru nelze namítat okolnost, že dotyčné osoby ve věci v původním řízení mají rovněž státní příslušnost členského státu, ve kterém pobývají od svého narození, která podle orgánů tohoto státu je v důsledku toho jedinou státní příslušností, kterou tento stát uznává. Nepřísluší totiž členskému státu, aby omezoval účinky udělení státní příslušnosti jiného členského státu tím, že by vyžadoval splnění dodatečné podmínky pro uznání této státní příslušnosti za účelem výkonu základních svobod stanovených ve Smlouvě [o FEU]“.
32.
Z této judikatury tedy jasně vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí ústřední právní služba města Karlsruhe a německá vláda, se N. P. Bogendorff von Wolffersdorff vzhledem k tomu, že má britskou státní příslušnost a legálně pobývá v Německu, může v rámci svých vztahů se Spolkovou republikou Německo, aniž by tomuto konstatování bránila jeho německá státní příslušnost, dovolávat souvislosti s unijním právem, a tedy jeho použitelnosti.
33.
Přeshraniční povaha dotčené věci je o to relevantnější, pokud vezmeme v potaz to, že N. P. Bogendorff von Wolffersdorff získal podle anglického práva a během svého řádného pobytu v Anglii příjmení a jméno, které si chce nechat uznat v Německu, tím, že vykonal své právo svobodně se pohybovat, které mu přiznávají články 20 SFEU a 21 SFEU.
34.
Je třeba tedy přezkoumat odmítnutí německých orgánů uznat ve všech jeho částech příjmení a jméno získané ve Spojeném království evropským občanem, který má britskou a zároveň německou státní příslušnost, s ohledem na ustanovení Smlouvy o FEU o občanství, a sice články 18 SFEU, 20 SFEU a 21 SFEU.
B – K existenci diskriminace zakázané článkem 18 SFEU
1. Argumenty účastníků řízení
35.
Předkládající soud si klade otázku, zda může být neuznání změny jména státního příslušníka, který má dvojí – německou a britskou – státní příslušnost, v rozporu s článkem 18 SFEU, který zakazuje jakoukoli diskriminaci na základě státní příslušnosti.
36.
Podle Komise zásada zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně. Vzhledem k tomu, že občané s dvojí státní příslušností se setkávají se zvláštními obtížemi ve vztahu ke svému rodnému jménu, a odlišují se tedy od osob, které mají státní příslušnost jediného členského státu, nacházejí se v odlišné situaci.
37.
V důsledku toho se Komise domnívá, že odmítnutí německých orgánů uznat jméno N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff, které získal ve Spojeném království, představuje stejné zacházení s odlišnými situacemi, což je v rozporu se zásadou zákazu diskriminace článku 18 SFEU.
38.
Německá vláda se domnívá, že použití německého práva na německého státního příslušníka nemůže představovat diskriminaci na základě jeho státní příslušnosti.
39.
Ústřední právní služba města Karlsruhe neodkazuje výslovně na článek 18 SFEU, ale domnívá se, že judikatura Soudního dvora ukládající uznání jména získaného v jiném členském státě je založena na zásadě prvního zápisu. Z této zásady vyplývá, že jméno legálně zapsané poprvé v jednom členském státě má přednost. Odmítnutí změny jména přiznaného v členském státě, jehož státní příslušnost žalobce získal následně, je tedy v souladu s touto zásadou, a v důsledku toho nepředstavuje porušení unijního práva.
2. Posouzení
40.
Z ustálené judikatury vyplývá, že „zásada zákazu diskriminace vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně“ (
7
).
41.
Jak jsem uvedl výše (
8
), Soudní dvůr byl již s touto otázkou konfrontován ve věci, ve které byl vydán rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539), ve které belgické mezinárodní právo soukromé stejně jako německé mezinárodní právo soukromé (
9
) určovalo rozhodné právo v případě dvojí státní příslušnosti, když dávalo přednost belgické státní příslušnosti (
10
).
42.
Soudní dvůr zkoumal, zda se osoby pouze s belgickou státní příslušností a osoby, které mají rovněž státní příslušnosti jiného členského státu, nacházejí „v situaci odlišné, přičemž v takovém případě by zásada zákazu diskriminace znamenala, že by [posledně uvedení] mohli požadovat zacházení odlišné od zacházení vyhrazeného osobám, které mají pouze belgickou státní příslušnost“ (
11
).
43.
Vzhledem k tomu, že belgičtí státní příslušníci s dvojí státní příslušností podléhali dvěma odlišným právním systémům, což jim může způsobovat komplikace spojené s jejich situací s tím důsledkem, že mají odlišná příjmení, Soudní dvůr v bodě 37 uvedeného rozsudku rozhodl, že se „odlišují od osob, které mají pouze belgickou státní příslušnost, které jsou označeny jediným příjmením“ (
12
).
44.
V důsledku toho a na rozdíl od toho, co tvrdí ústřední právní služba města Karlsruhe, nemá následné získání britské státní příslušnosti nebo stávající bydliště v Německu žádný vliv na skutečnost, že se jedná o odlišnou situaci.
45.
Navíc se domnívám, že otázka, zda se osoba s dvojí státní příslušností nachází v odlišné situaci od situace osoby, která má pouze německou státní příslušnost, nemůže záviset na způsobu, jak bylo jméno získáno. Rozdílná situace, která by měla odůvodňovat odlišné zacházení proto, aby bylo zabráněno diskriminaci, vyplývá ze skutečnosti, že osoba s dvojí státní příslušností podléhá dvěma odlišným režimům.
46.
Z výše uvedeného vyplývá, že se němečtí státní příslušníci, kteří mají různá příjmení z důvodu různých zákonů, kterým podléhají z důvodu státní příslušnosti, mohou dovolávat obtíží zvláštních pro svou situaci, což je odlišuje od osob, které mají pouze německou státní příslušnost, a to bez ohledu na způsob, jak jim právo jejich druhé státní příslušnosti přiznalo jméno odlišné od jména, uznaného německým právem. Nacházejí se tedy v odlišné situaci, která vyžaduje odlišné zacházení od zacházení vyhrazeného pro osoby, které mají pouze německou státní příslušnost.
47.
Stejně jako Komise se přitom domnívám, že s N. P. Bogendorffem von Wolffersdorff je německými orgány zacházeno stejně jako s osobami, které mají pouze německou státní příslušnost, i když je jeho situace odlišná od jejich situace z důvodu jeho dvojí státní příslušnosti.
48.
Jedná se tedy o porušení zásady zákazu diskriminace zavedené článkem 18 SFEU. Dále posoudím případné odůvodnění tohoto porušení (
13
).
C – K existenci omezení v článcích 20 SFEU a 21 SFEU
1. Argumentace účastníků řízení
49.
Podle Komise představuje odmítnutí uznání změny jména v takové situaci, jako je situace v projednávané věci, omezení svobody volně se pohybovat a pobývat na území členských států zakotvené v článcích 20 SFEU a 21 SFEU, neboť rozdíl ve jménech ve dvou členských státech může narušovat výkon tohoto práva tím, že vytváří závažné obtíže v profesní i soukromé sféře.
50.
Komise se domnívá, že tak je tomu nejen v případě neuznání jména získaného v členském státě narození nebo bydliště, ale i pokud je dotčena osoba, která má dvojí státní příslušnost dvou členských států. Vzhledem k tomu, že jméno a příjmení, které má N. P. Bogendorff von Wolffersdorff ve Spojeném království („Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“) a v Německu („Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff“), nejsou totožná, může tento rozdíl mezi jmény vést ke zmatení a k obtížím, které vyplývají ze skutečnosti, že již nemůže dosáhnout právních účinků dokumentů vystavených v jednom z obou členských států.
51.
Předkládající soud však uvádí, že v projednávané věci ze skutečností nevyplývá ani významná obtíž při určování totožnosti N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff, ani značné překážky, které by mu působily konkrétní škodu v jeho soukromém a profesním životě. Na základě tohoto tvrzení se německá vláda domnívá, že svoboda pohybu není v projednávaném případě omezena.
52.
Zaprvé samotné použití jeho britského jména v profesním kontextu ve Spojeném království znamená, že toto jméno nemá ve skutečnosti velký význam pro jeho určení totožnosti a jeho rodinnou příslušnost v Německu. Zadruhé toto zjištění je potvrzeno skutečností, že žalobce nechal uplynout více než šest let mezi změnou svého jména ve Spojeném království a svou žádostí u matričního úřadu v Německu.
53.
Ústřední právní služba města Karlsruhe se soustředí na rozdíl mezi věcí v původním řízení a věcí, ve které byl vydán rozsudek Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559). Podle ní tato judikatura ukládá členským státům pouze povinnost uznat změnu jména, které bylo zapsáno v členském státě narození nebo bydliště. Podle zásady prvního zápisu (
14
) nepředstavuje odmítnutí změny jména získaného v členském státě, jehož státní příslušnost následně žalobce získal, omezení svobody pohybu zaručené články 20 SFEU a 21 SFEU.
2. Posouzení
54.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora vnitrostátní právní úprava, která znevýhodňuje některé tuzemské státní příslušníky pouze proto, že využili své svobody pohybu a pobytu v jiném členském státě, představuje omezení svobody pohybu uznané čl. 21 odst. 1 SFEU (
15
).
55.
Z téže judikatury vyplývá, že skutečnost, že osoba, která využila svého práva svobodně se pohybovat a pobývat na území jiného členského státu, „musela v členském státě, jehož je státní příslušnicí, používat jiné jméno, než jaké jí bylo přiděleno a zapsáno v členském státě, v němž se narodila a kde má bydliště, může narušovat výkon [tohoto] práva“ (
16
).
56.
Jestliže tato zásada platí v případě osob, které mají státní příslušnost jediného členského státu, jako tomu bylo v případě věcí, ve kterých byly vydány rozsudky Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559) a Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), platí tím spíše v případě osob, které mají, stejně jako N. P. Bogendorff von Wolffersdorff, státní příslušnost několika členských států.
57.
Jméno osoby je totiž základním prvkem její totožnosti a jejího soukromého života, jehož ochrana je zakotvena v článku 7 Listiny základních práv Evropské unie a v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě (
17
).
58.
Jak Soudní dvůr poprvé rozhodl ve věci, ve které byl vydán rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539), „rozdíly v příjmeních mohou dotčeným osobám způsobit značné obtíže v profesní i soukromé sféře vyplývající zejména z obtíží dosáhnout v členském státě, jehož jsou státními příslušníky, právních účinků osvědčení nebo dokumentů vystavených na jméno uznané v jiném členském státě, jehož jsou rovněž státními příslušníky“ (
18
).
59.
Z judikatury navazující na rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539) vyplývá, že „řada úkonů každodenního života jak ve veřejné, tak soukromé sféře, vyžaduje důkaz totožnosti“ (
19
) a „rozdíl v příjmení může vyvolat pochybnosti ohledně totožnosti […] osoby i pravosti předložených dokumentů nebo pravdivosti údajů v nich obsažených“ (
20
).
60.
Ve věci, ve které byl vydán rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 64), Soudní dvůr rozhodl, že je třeba „vzít v úvahu skutečnost, že podle německého práva není slovní spojení ‚Fürstin von‘ považováno za šlechtický titul, nýbrž za zakládající prvek příjmení“.
61.
V důsledku toho bylo příjmení „Fürstin von Sayn-Wittgenstein“ v této věci považováno za jediné příjmení složené z několika prvků a bylo rozhodnuto, že „příjmení Fürstin von Sayn-Wittgenstein a Sayn-Wittgenstein [nebyla] totožná“ (
21
).
62.
Stejně tak nejsou totožná ani jména „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“ a „Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff“. V tomto ohledu může rozdíl mezi dvěma jmény pro stejnou osobu v zásadě vést ke zmatení a obtížím.
63.
Je třeba nicméně připomenout, že judikatura vyžaduje, aby dotčená vnitrostátní právní úprava „mohla pro dotčené osoby způsobovat ‚značné obtíže‘ v administrativní, profesní a soukromé sféře“ (
22
) a zejména „konkrétní nebezpečí pro osobu […] že bude nutné rozptýlit veškeré pochybnosti ohledně [její] totožnosti, jakož i pravosti dokladů, [které předkládá]“ (
23
).
64.
Podle mého názoru je zjevné, že toto kritérium je v projednávané věci splněno ze stejných důvodů, jako byly důvody uvedené Soudním dvorem v bodech 66 až 70 rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), tím spíše, že N. P. Bogendorff von Wolffersdorff má na rozdíl od I. Sayn-Wittgenstein dvojí – německou a britskou – státní příslušnost.
65.
Jestliže tedy „skutečnost, že musí změnit všechny formální stopy příjmení Fürstin von Sayn-Wittgenstein zanechané ve veřejné i soukromé sféře, jelikož úřední doklady totožnosti ji nyní označují jiným příjmením, představuje ‚značné obtíže‘ ve smyslu […] rozsudku Grunkin a Paul“ (
24
), totéž platí pro N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff, který používal své britské jméno v soukromé i profesní sféře během svého pobytu ve Spojeném království.
66.
Vzhledem k tomu, že N. P. Bogendorff von Wolffersdorff má dva cestovní doklady se zcela odlišnými jmény a příjmeními, „je vystaven nebezpečí, že bude muset vyvracet podezření ze zkreslování údajů vyvolané rozdílem“ (
25
) mezi jeho britskými a německými jmény a příjmeními. Jak uvádí Komise, toto riziko existuje bez ohledu na podstatnou vazbu s jiným členským státem, v projednávané věci se Spojeným královstvím, která bude trvat i v budoucnu.
67.
Na jednání totiž N. P. Bogendorff von Wolffersdorff uvedl několik příkladů značných obtíží, se kterými se setkává v Německu na základě rozdílu ve jménech, který existuje mezi jeho německými a britskými doklady totožnosti, zejména při silničních kontrolách nebo při zakládání bankovních účtů pro soukromé či profesní účely. Rovněž tvrdil, že několikrát musel strávit několik hodin na policejní stanici po dobu, kdy německé orgány ověřovaly pravost a platnost jeho britského cestovního dokladu.
68.
Navíc poukazuji na riziko pochybností (zejména při cestách do zahraničí) ohledně rodinného vztahu mezi N. P. Bogendorffem von Wolffersdorff a jeho nezletilou dcerou, Larissou Xenií, které vyplývají z toho, že každý z nich má německý cestovní doklad se zcela odlišným příjmením.
69.
Pokud jde o zásadu prvního zápisu, rozvinutou ústřední právní službou města Karlsruhe v jejím písemném vyjádření, jakož i na jednání, je třeba zdůraznit, že tato zásada není nijak podložena v judikatuře, a zejména v rozsudku Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559). Jestliže podle tohoto rozsudku byly německé orgány povinny uznat první a jediné příjmení, které dotčené dítě získalo v Dánsku, vyplývalo to ze skutkových okolností této věci spíše než z konstatování obecně platné zásady.
70.
V důsledku toho představuje odmítnutí orgány členského státu, v projednávané věci Spolkové republiky Německo, uznat ve všech jeho částech jméno některého z jeho státních příslušníků v podobě, ve které bylo evidováno v druhém členském státě, jehož státní příslušnost tento státní příslušník rovněž má, omezení svobod přiznaných všem občanům Unie články 20 SFEU a 21 SFEU.
D – K odůvodnění
71.
Zbývá přezkoumat, zda může být porušení článku 18 SFEU a omezení svobody pohybu zaručené článkem 21 SFEU odůvodněno.
72.
V tomto ohledu předkládající soud uvádí čtyři důvody, které by mohly případně odůvodnit odmítnutí zápisu, a sice zásadu kontinuity jména, dobrovolnost změny jména ve Spojeném království, délku zvoleného jména, jakož i zrušení šlechtických titulů.
1. K zásadě kontinuity jména
73.
Předkládající soud má za to, že pokud není změna příjmení a jména v německém právu povolena, je tomu tak především proto, že jméno musí být dostupné jako prvek důvěryhodné a trvalé totožnosti.
74.
Nicméně, jak Soudní dvůr rozhodl v bodech 30 a 31 rozsudku Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), zásady jistoty a kontinuity „uplatněné na podporu použití státní příslušnosti určité osoby jakožto hraničního určovatele při určování jejího jména, jakkoli tyto důvody mohou být samy o sobě legitimní, však nemohou být považovány za natolik významné, aby mohly být […] důvodem pro to, aby příslušné orgány jednoho členského státu odmítly uznat příjmení [dotčené osoby] tak, jak již bylo určeno a zapsáno v jiném členském státě“.
75.
Vzhledem k tomu, že státní příslušnost jakožto hraniční určovatel má zajistit, že jméno osoby může být určeno kontinuálně a stabilně, je třeba konstatovat, jak rozhodl Soudní dvůr v bodě 32 tohoto rozsudku, že „použití takového hraničního určovatele povede k opačnému výsledku, než o který je usilováno“, neboť pokaždé, když N. P. Bogendorff von Wolfersdorff překročí hranici mezi Spojeným královstvím a Německem, bude mít jiné jméno, a to nezmiňuji případ, kdy by se N. P. Bogendorff von Wolfersdorff usadil v jiném členském státě a mohl by si volně zvolit jedno či druhé jméno.
2. K dobrovolnosti změny jména
76.
Podle předkládajícího soudu není rozdíl ve jménu, který existuje mezi britským a německým cestovním dokladem N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff, přičitatelný okolnostem jeho narození, adopci nebo jiné změně jeho stavu. Naopak rozdíl byl vyvolán N. P. Bogendorffem von Wolffersdorff se znalostí věci, aniž uvádí během řízení důvody, ze kterých by vyplývalo, že změna jeho jména byla pochopitelná či dokonce nezbytná. Předkládající soud, který usoudil, že rozhodnutí změnit své jméno ve Spojeném království bylo odůvodněno pouze osobní volbou, si klade otázku, zda je toto rozhodnutí učiněné N. P. Bogendorffem von Wolffersdorff hodné ochrany.
77.
Na jednání ústřední právní služba města Karlsruhe trvala na skutečnosti, že německé právo nestanoví možnost svobodného výběru jména, které využil N. P. Bogendorff von Wolffersdorff ve Spojeném království, a že město Karlsruhe by bylo proti, i kdyby britské jméno neobsahovalo žádný šlechtický titul (
26
). Na jednání ústřední právní služba města Karlsruhe rovněž tvrdila, že dobrovolnost změny jména je v rozporu s německým veřejným pořádkem, neboť německé právo takový druh změny neumožňuje.
78.
S tímto tvrzením nesouhlasím, neboť vede k úplnému a téměř automatickému neuznání jména legitimně získaného v jiném členském státě.
79.
Jak tvrdí Komise, jednotlivec je hoden ochrany i v případě dobrovolné změny svých jmen a svého příjmení, v projednávané věci prohlášením zvaným „Deed Poll“ (
27
).
80.
Zaprvé – jak již Soudní dvůr rozhodl v bodě 52 rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) – „jméno osoby je základním prvkem její totožnosti a jejího soukromého života, jehož ochrana je zakotvena v článku 7 Listiny základních práv Evropské unie, jakož i v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod“.
81.
V tomto ohledu Evropský soud pro lidská práva rozhodl, že „[i] když je třeba uznat […], že mohou existovat opravdové důvody, které vedou jednotlivce k tomu, že si chce změnit jméno, soud připouští, že zákonná omezení takové možnosti mohou být odůvodněna ve veřejném zájmu; například za účelem zajištění správné registrace obyvatel nebo ochrany prostředků k určení osobní totožnosti a spojování nositelů určitého jména do rodiny“ (
28
).
82.
Na rozdíl od tvrzení ústřední právní služby města Karlsruhe proto nelze odůvodnit omezení článků 18 SFEU a 21 SFEU dobrovolností změny jména, která sama o sobě nepředstavuje porušení obecného zájmu.
83.
Zadruhé jednotlivci jsou hodni ochrany i v případě, kdy z jakéhokoliv důvodu požádali o změnu svého jména, neboť obtíže v profesní a soukromé sféře způsobené existencí odlišných jmen v jednotlivých členských státech – jako například problémy při dosahování právních účinků aktů nebo dokladů vystavených v členském státě, jehož mají státní příslušnost, na příjmení uznané v jiném členském státě, jehož jsou rovněž státními příslušníky (
29
) – existují bez ohledu na to, jak bylo jméno získáno.
84.
Zatřetí německé orgány nemohou být oprávněny odmítnout uznat jméno získané legitimně některým z jejich státních příslušníků v jiném členském státě pouze na základě dobrovolnosti nebo libovolnosti této změny jména. Zákaz zneužití práva umožňuje členským státům dostatečně bojovat proti tomu, co německá vláda nazývá ve svém písemném vyjádření „turistika za jmény“.
85.
Jak totiž Soudní dvůr rozhodl v bodě 24 rozsudku Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126), „členský stát je oprávněn přijmout opatření určená k zabránění tomu, aby se někteří z jeho státních příslušníků díky možnostem zavedeným Smlouvou pokoušeli o neoprávněný únik z působnosti jeho vnitrostátních právních předpisů a aby se procesní subjekty mohly neoprávněně nebo podvodně domáhat norem [unijního práva]“.
86.
To znamená, že odmítnutí uznat britské jméno N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff nelze odůvodnit pouhou skutečností, že ke změně jména došlo z podnětu jeho držitele, ledaže by německé orgány mohly prokázat, že se N. P. Bogendorff von Wolffersdorff přemístil do Spojeného království a pobýval v něm po dobu několika let pouze s úmyslem uměle vytvořit okolnosti nutné pro změnu svých jmen a svého příjmení, aby mohl obejít § 48 EGBGB.
87.
Stejně jako Komise se kromě toho domnívám, že v projednávaném případě se nejedná o zneužití, když konstatuji s přihlédnutím k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, že se předkládající soud kloní k názoru, že střediskem zájmů N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff byl v letech 2001 až 2005 skutečně Londýn. Jeho vazba na Spojené království, jehož je státním příslušníkem, nebyla ani fiktivní, ani nepředstavovala zneužití práva.
88.
Ohledně argumentu ústřední právní služby města Karlsruhe, podle kterého je dobrovolná povaha změny v rozporu s německým veřejným pořádkem, je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr sice rozhodl, že veřejný pořádek může odůvodňovat omezení článků 20 SFEU a 21 SFEU (
30
), tento pojem však nezahrnuje všechny kogentní normy vnitrostátního práva, od kterých se jednotlivci nemohou odchýlit. Naopak – jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 86 rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) – „je možné se dovolávat veřejného pořádku jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní společenský zájem“.
89.
Zdá se mi zřejmé, že německé právo sice nepovoluje změnu jména na základě volného uvážení, avšak toto pravidlo neporušuje vysoký práh veřejného pořádku ve smyslu rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806).
3. K délce jména
90.
Podle předkládajícího soudu sleduje německý právní řád rovněž cíl zabránit nepřiměřeně dlouhým nebo příliš složitým příjmením. V tomto ohledu tento soud uvádí, že jméno zvolené žalobcem v původním řízení, a sice „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“, má pro Německo neobvyklou délku.
91.
Tento druh úvahy však nemůže být přijat. Jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 36 rozsudku Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559), „takové úvahy vztahující se ke zjednodušení administrativy však nejsou dostačující, aby odůvodnily překážku volného pohybu“. V projednávané věci musí být proto odmítnut.
4. Ke zrušení šlechtických titulů
92.
S odkazem na rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806) se ústřední právní služba města Karlsruhe a německá vláda domnívají, že přidání bývalých šlechtických titulů „Graf“ (hrabě) a „Freheirr“ (baron) k příjmení může být v rozporu s německým veřejným pořádkem, neboť se jedná o nepřípustný rozpor se zásadou rovnosti Němců před zákonem a ústavní volby zrušit šlechtický stav, provedené čl. 109 třetím pododstavcem Výmarské ústavy ve spojení s článkem 123 základního zákona.
93.
Nejprve je třeba uvést, že N. P. Bogendorff von Wolffersdorff se domáhá nejen změny svého příjmení, ale i svých jmen „Nabiel Peter“ na „Peter Mark Emanuel“. Případné odůvodnění založené na odmítnutí šlechtických titulů se tedy týká v každém případě pouze změny jeho příjmení.
94.
Je třeba rovněž upřesnit, že slova „Graf“ a „Freiherr“ obsažená v britském příjmení N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff nepředstavují šlechtické tituly ani v anglickém, ani v německém právu. Konkrétněji, pokud jde o anglické právo, nejedná se o šlechtické tituly udělované králem ve Spojeném království. Pokud jde o německé právo, ani zde se nejedná o šlechtické tituly, neboť – jak stanoví čl. 109 třetí pododstavec Výmarské ústavy – šlechtické tituly byly zrušeny.
95.
Jelikož však slova „Graf“ a „Freiherr“ znamenají v německém jazyce „hrabě“ a „baron“, argument německé vlády vycházející ze zrušení šlechtických titulů musí být chápán tak, že má na mysli zdání šlechtického původu, které tato slova vyvolávají.
96.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl v bodě 85 rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), že „[o]bjektivní důvody související s veřejným pořádkem mohou odůvodnit skutečnost, že členský stát odmítne uznat příjmení jednoho ze svých státních příslušníků, které mu bylo uděleno v jiném členském státě“ (
31
).
97.
V bodě 86 tohoto rozsudku Soudní dvůr připomněl, že „pojem ‚veřejný pořádek‘, pokud má odůvodnit odchylku od základní svobody, musí být chápán restriktivně, takže jeho dosah nemůže být určován jednostranně každým členským státem bez kontroly ze strany orgánů Evropské unie […]. Z toho vyplývá, že je možné se dovolávat veřejného pořádku jen v případě skutečné a dostatečně závažné hrozby, kterou je dotčen základní společenský zájem […]“ (
32
).
98.
Vzhledem k tomu, že zrušení šlechtického stavu představuje provedení obecnější zásady rovnosti v právu všech německých občanů zavedené čl. 109 prvním pododstavcem Výmarské ústavy, a vzhledem k tomu, že Soudní dvůr již rozhodl, že „[p]rávní řád Unie nepopiratelně směřuje k zajištění dodržování zásady rovného zacházení jakožto obecné právní zásady [,] [přičemž] [u]vedená zásada je rovněž zakotvena v článku 20 listiny základních práv“ (
33
), bylo by možné tvrdit, že zápis jména získaného v jiném členském státě, který je republikou, které obsahuje slova přebírající bývalé šlechtické tituly, je v rozporu s veřejným pořádkem této země.
99.
Nicméně, jak jsem již vysvětlil v bodě 177 svého stanoviska ve věci Gazprom (C‑536/13, EU:C:2014:2414), pojem „veřejný pořádek“ se týká „pravidel a hodnot, jejichž porušení nemůže soud, který má uznat a vykonat rozhodnutí, trpět, protože by bylo nepřijatelné z hlediska svobodného a demokratického právního státu“.
100.
To znamená, že k tomu, aby se jednalo o normu veřejného pořádku, je nutné, aby se jednalo o kogentní normu natolik zásadní pro dotčený právní řád, že z ní nelze činit žádnou odchylku v kontextu projednávané věci.
101.
Jak přitom uvádí předkládající soud, na rozdíl od rakouského právního řádu, o který se jednalo v rozsudku Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), německý právní řád a zejména čl. 109 třetí pododstavec Výmarské ústavy neobsahuje striktní zákaz zachovat šlechtické tituly.
102.
Naopak, jestliže uvedené ustanovení Výmarské ústavy stanoví, že „[v]eřejnoprávní výsady nebo újmy vznikající narozením nebo stavem se zrušují“, dodává, že „[š]lechtické tituly platí pouze jako součást jména“. Podle německé praxe jsou šlechtické tituly přípustné pouze tehdy, jsou-li používány za příjmením (
34
).
103.
Za těchto podmínek se nedomnívám, že by britské jméno N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff, a sice „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff“, mohlo být v rozporu s německým veřejným pořádkem, ani že by bylo možné hovořit o skutečné a dostatečně závažné hrozbě pro veřejný pořádek, neboť i přes jejich zrušení mohou šlechtické tituly přetrvávat jakožto příjmení za restriktivních podmínek stanovených čl. 109 třetím pododstavcem Výmarské ústavy a v judikatuře.
104.
Buď jsou šlechtické tituly jako takové v rozporu s veřejným pořádkem a jejich užívání je zakázáno, jako je tomu v Rakousku, a to pro všechny Němce, nebo nejsou v rozporu a lze je používat všemi Němci jako příjmení s tím, že je používají jako rodná příjmení za jménem namísto toho, že by je používaly před jménem, jako tomu bylo až do roku 1918.
105.
Takové bylo rovněž stanovisko Oberlandesgericht Dresden (vrchní zemský soud v Drážďanech), který svým usnesením ze dne 6. července 2011 uložil orgánům města Saské Kamenice zapsat dceru N. P. Bogendorffa von Wolffersdorff pod jejím britským jménem, a sice „Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff (
35
)“. Jestliže to není v rozporu s veřejným pořádkem pro ni, domnívám se, že tomu tak nemůže být ani pro jejího otce.
106.
Domnívám se, že mé tvrzení je posíleno vágními odpověďmi německé vlády při jednání na mé otázky, jejichž cílem bylo stanovit za použití hypotetických příkladů, zda zahraniční jméno obsahující skutečné zahraniční šlechtické tituly nebo slova, která v německém jazyce znamenají šlechtický titul, aniž by tento účinek měla v cizím jazyce, je v rozporu s německým veřejným pořádkem. Německá vláda neposkytla přesné odpovědi, ale trvala na skutečnosti, že odpověď závisí na každém konkrétním případu. Přitom, pokud by zákaz používání šlechtických titulů spadal skutečně do německého veřejného pořádku, musela by být odpověď jednoduchá a totožná pro hypotetické případy.
107.
Navíc argumentace německé vlády vede k tomu, že používání šlechtických titulů za výše uvedených podmínek je vyhrazeno pouze pro skutečné tituly udělované v Německé říši před rokem 1918, a to s cílem boje proti falešným titulům vymýšleným jednotlivci. I když je skutečná a dostatečně závažná hrozba pro veřejný pořádek obtížně prokazatelná a podle německé vlády by jméno obsahující „falešný titul“ mohla legálně používat i následující generace, je argument založený na ochraně skutečných šlechtických titulů paradoxní ve světle hodnot demokracie a rovnosti, které inspirovaly Výmarskou ústavu a zejména její článek 109 a jejichž cílem je podle německé vlády chránit „republikánské zřízení“ (
36
).
108.
V tomto kontextu se domnívám, že odůvodnění na základě zrušení šlechtických titulů musí být odmítnuto.
VI – Závěry
109.
S přihlédnutím k předcházejícím úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou Amtsgericht Karlsruhe (okresní soud v Karlsruhe) odpověděl následovně:
„Články 18 SFEU, 20 SFEU a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že orgány členského státu jsou povinny uznat změnu jména státního příslušníka tohoto členského státu, pokud je tento státní příslušník zároveň státním příslušníkem jiného členského státu a získal v tomto státě jméno, které si na základě svého volného uvážení zvolil a které obsahuje několik šlechtických titulů, pokud vnitrostátní právo prvního členského státu zrušilo šlechtické tituly a umožňuje jejich používání v rámci příjmení.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Budu používat v tomto stanovisku jména a příjmení žalobce v řízení před předkládajícím soudem, a sice „Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff“.
(
3
) – Viz The London Gazette ze dne 8. listopadu 2004, s. 14113, dostupné na internetové stránce: https://www.thegazette.co.uk/notice/L-57458-1018.
(
4
) – 17 W 0465/11.
(
5
) – Rozsudek Runevič-Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 63). Viz rovněž rozsudky Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 25); Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, bod 16), jakož i Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 38).
(
6
) – Viz rozsudky Uecker a Jacquet (C‑64/96 et C‑65/96, EU:C:1997:285, bod 23); Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 26), jakož i Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, bod 16).
(
7
) – Rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 31). Viz rovněž v tomto smyslu rozsudky National Farmers' Union a další (C‑354/95, EU:C:1997:379, bod 61); SCAC (C‑56/94, EU:C:1995:209, bod 27), jakož i Codorniu v. Rada (C‑309/89, EU:C:1994:197, bod 26).
(
8
) – Viz body 29 až 31 tohoto stanoviska.
(
9
) – Viz § 5 odst. 1 EGBGB.
(
10
) – Viz rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, body 6 až 8 a 32).
(
11
) – Tamtéž (bod 34).
(
12
) – Tamtéž (bod 37).
(
13
) – Viz body 71 až 105 tohoto stanoviska.
(
14
) – Viz bod 39 tohoto stanoviska.
(
15
) – Viz rozsudky De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, bod 39); Nerkowska (C‑499/06, EU:C:2008:300, bod 32); Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, bod 21); Runevič-Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, body 67 a 68), jakož i Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 53).
(
16
) – Viz rozsudky Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, body 21 a 22) a Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 54).
(
17
) – Viz rozsudky Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 52) a Runevič-Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 66). Pokud jde o judikaturu k ochraně jména osoby článkem 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, viz rozsudky ESLP Burghartz v. Švýcarsko ze dne 22. února 1994, řada A č. 280 B, § 24, a Stjerna v. Finsko ze dne 25. listopadu 1994, řada A č. 299 B, § 37.
(
18
) – Rozsudek Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 36). Viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 55).
(
19
) – Rozsudky Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, bod 25) a Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 61). Viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Runevič-Vardyn a Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 73).
(
20
) – Rozsudky Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, body 26 a 28), jakož i Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, body 55 a 69).
(
21
) – Rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 65).
(
22
) – Rozsudek Runevič-Vardyn et Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 76), který odkazuje na rozsudky Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 36); Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, body 23 až 28), jakož i Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, body 67, 69, 70).
(
23
) – Rozsudek Runevič-Vardyn et Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, bod 77). V tomto smyslu viz rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 70).
(
24
) – Rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 67).
(
25
) – Rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 68).
(
26
) – Ve znění výrazů použitých zástupcem ústřední právní služby města Karlsruhe, „i kdyby v této věci mělo být změněno příjmení z Ramirez na Schroeder, měli bychom přesně stejné argumenty“.
(
27
) – Viz bod 14 tohoto stanoviska.
(
28
) – Rozsudek Stjerna v. Finsko ze dne 25. listopadu 1994, řada A č. 299 B, § 39.
(
29
) – Viz rozsudky Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, bod 36), jakož i Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, body 22 a 23).
(
30
) – Viz rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, body 85 a 86). Viz body 96 a 97 tohoto stanoviska.
(
31
) – Viz rovněž rozsudek Grunkin a Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, bod 29).
(
32
) – Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska. Viz rovněž v tomto smyslu rozsudky Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, bod 17) a Omega (C‑36/02, EU:C:2004:614, bod 30).
(
33
) – Rozsudek Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, bod 89).
(
34
) – Viz usnesení Oberlandesgericht Dresden (vrchní zemský soud v Drážďanech, Německo) ze dne 6. července 2011, citované v bodě 18 tohoto stanoviska.
(
35
) – Viz bod 18 tohoto stanoviska. Kurziva provedena autorem tohoto stanoviska.
(
36
) – Výrazy použité německou vládou na jednání.