62003CC0165_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Nyt käsiteltävän asian kohteena on Landgericht Stuttgartin (Saksa) yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla esittämä ennakkoratkaisukysymys, joka koskee pääoman hankinnasta kannettavista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY,(2) sellaisena kuin kyseinen direktiivi on muutettuna 10. 6. 1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY(3) (jäljempänä direktiivi), tulkintaa.
2. Kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta lähinnä täsmentämään, ovatko periaatteet, jotka perustuvat asiassa Gründerzentrum annettuun määräykseen(4) ja jotka koskevat Oberlandesgericht Karlsruhen alueen (jäljempänä OLG Karlsruhe) notaarien toimintaa, sovellettavissa myös tapaukseen, joka tällä kertaa koskee Oberlandesgericht Stuttgartin (jäljempänä OLG Stuttgart) alueen virkamiehen asemassa toimivia julkisia notaareja.
II Asiaa koskeva lainsäädäntö
Yhteisön oikeus
3. Direktiivin tarkoituksena on edistää pääomien vapaata liikkuvuutta, jota pidetään tärkeänä sisämarkkinoiden kanssa samoja piirteitä omaavan talousliiton luomiselle (johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale). Tavoitteen saavuttaminen edellyttää pääoman hankinnasta kannettavien välillisten verojen yhdenmukaistamista (toinen perustelukappale).
4. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Seuraavista toimista on suoritettava pääoman hankintaveroa:
a) pääomayhtiön perustaminen;
b) sellaisen yhtiön, yhteenliittymän tai oikeushenkilön, joka ei ole pääomayhtiö, muuttaminen pääomayhtiöksi;
c) pääomayhtiön osake-, osuus- tai muun vastaavan pääoman korottaminen sijoittamalla pääomayhtiöön mitä tahansa omaisuutta;
d) pääomayhtiön yhtiövarallisuuden lisääminen sijoittamalla siihen mitä tahansa omaisuutta niin, että vastikkeena tästä ei anneta osuuksia osake‑, osuus- tai muusta vastaavasta pääomasta tai yhtiövarallisuudesta, vaan osakkailla olevien oikeuksien kaltaisia oikeuksia, kuten äänioikeus, oikeus voitto-osuuksiin tai oikeus jako-osaan yhtiötä purettaessa;
– – .
2. Seuraavista toimista voidaan kantaa pääoman hankintaveroa:
a) pääomayhtiön osake-, osuus- tai muun vastaavan pääoman korottaminen tämän pääomayhtiön voitoilla tai rahastovaroilla;
b) pääomayhtiön yhtiövarallisuuden lisääminen sellaisilla osakkaan suorituksilla, jotka eivät johda osake-, osuus- tai muun vastaavan pääoman korottamiseen vaan joiden vastikkeena yhtiöoikeuksia muutetaan tai jotka voivat lisätä yhtiöosuuksien arvoa;
– – .
3. Edellä 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna yhtiön perustamisena ei pidetä pääomayhtiön perustamiskirjan tai yhtiöjärjestyksen muuttamista – – .”
5. Direktiivissä säädetään sen johdanto-osan viimeisen perustelukappaleen mukaan myös siitä, että pääoman hankintaveroa vastaavat muut välilliset verot poistetaan. Nämä verot, joiden kantaminen on kiellettyä, on lueteltu erikseen direktiivin 10 artiklassa, jossa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät pääoman hankintaveron lisäksi saa kantaa voittoa tavoittelevilta yhtiöiltä, yhteenliittymiltä tai oikeushenkilöiltä minkäänlaisia muita veroja missä muodossa tahansa
a) edellä 4 artiklassa tarkoitetuista toimista;
b) edellä 4 artiklassa tarkoitettuihin toimiin liittyvistä sijoituksista, lainoista tai suorituksista;
c) rekisteröinnistä tai muista toiminnan harjoittamisen
edellyttämistä muodollisuuksista, joiden täyttämistä saatetaan vaatia voittoa tavoittelevalta yhtiöltä, yhteenliittymältä tai oikeushenkilöltä sen oikeudellisen muodon vuoksi.”
6. Direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa täsmennetään lopuksi seuraavaa:
”1. Jäsenvaltiot voivat 10 ja 11 artiklan säännöksistä poiketen periä
– –
e) korvausluonteisia maksuja.
– – ”
Kansallinen lainsäädäntö
7. Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung ‑nimisen lain (rajavastuuyhtiöitä koskeva Saksan laki) 2 §:n ja sitä seuraavien pykälien sekä 53 §:n 2 momentin mukaan GmbH:n (rajavastuuyhtiö) yhtiöjärjestyksen muutokset edellyttävät notaarin varmennusta.(5)
8. Bundesnotarordnung-nimisen asetuksen (liittovaltion notaareista annettu asetus, jäljempänä BNotO)(6) 116 §:ssä, luettuna yhdessä Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit -nimisen lain (osavaltion laki hakemuslainkäytöstä)(7) 3 §:n 2 momentin kanssa, säädetään, että OLG Stuttgartin alueella – toisin kuin osavaltion muulla alueella, joka käsittää OLG Karlsruhen alueen – notaarin tehtäviä hoitavat joko virkamiehen asemassa olevat julkiset notaarit tai itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivat notaarit.
9. Maksuista, joita notaarit saavat periä, säädetään Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung) -nimisessä laissa(8) (liittovaltion laki hakemuslainkäyttöasioissa perittävistä maksuista), sellaisena kuin se on muutettuna Drittes Gesetz zur Änderung der Bundesnotarordnung und anderer Gesetze -nimisellä lailla(9) (liittovaltion notaareista annetun asetuksen ja lakien muuttamisesta annettu kolmas laki; jäljempänä KostO). Näitä maksuja peritään yhdenmukaisesti koko Saksan alueella, ja ne koskevat sekä itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivia notaareja että valtionnotaareja.
10. Landesjustizkostengesetzin (oikeudenkäyntikuluista annettu osavaltion laki, jäljempänä LJKG) 12 §:n 1 momentin toisen virkkeen ja 14 §:n 1 momentin mukaan OLG Stuttgartin virkamiehen asemassa olevat julkiset notaarit, toisin kuin OLG Karlsruhen vastaavat notaarit, ovat itse asiakirjojen varmentamisesta perittävien maksujen velkojina. Heidän on alueellisen lainsäädännön perusteella suoritettava tämän jälkeen osavaltion kassaan kiinteä osa näistä maksuista. LJKG:n 15 §:n 2 momentin mukaan osavaltion kassa saa kantaa maksun suoraan ainoastaan siinä tapauksessa, että maksua ei suoriteta sitä koskevan vaatimuksen esittämisestä huolimatta.
11. Notaarin tietyn toimen varmentamisesta esittämää kululaskelmaa koskevan valitusmenettelyn osalta on mainittava KostO:n 156 §:n 1 momentti, jossa säädetään seuraavaa:
”1. Kululaskelmaa koskevat vastaväitteet, mukaan lukien maksuvelvoitetta ja täytäntöönpanolausekkeen soveltamista koskevat vastaväitteet, on osoitettava sen alueen Landgerichtille, jossa notaarilla on toimipaikka. Landgerichtin on ennen päätöksen tekemistä kuultava osapuolta ja notaarin esimiehenä toimivaa viranomaista. Mikäli maksuvelvollinen kiistää notaarin suorittaman kululaskelman oikeellisuuden, notaari voi pyytää Landgerichtiä ratkaisemaan asian.
– – ”
12. KostO:n 156 §:n 6 momentissa säädetään lopuksi seuraavaa:
”6. Notaarin esimiehenä toimiva viranomainen voi joka tapauksessa kehottaa notaaria pyytämään, että Landgericht tekee päätöksen, ja tekemään valituksen kyseisestä päätöksestä. Siitä annettavalla tuomioistuimen ratkaisulla voidaan myös korottaa kululaskelman loppusummaa.”
III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
13. Mathias Längst (OLG Stuttgartin alueen valtionnotaari) varmensi julkisena notaarina muutamia SABU Schuh & Marketing GmbH ‑nimistä yhtiötä (jäljempänä SABU) koskevia päätöksiä, jotka koskivat yhtiön osuuksien yhdistämistä yhdeksi osuudeksi, yhtiöpääoman ja osuuden nimellisarvon muuntamista euroiksi, yhtiöpääoman korottamista omilla varoilla sekä yhtiön nimen muuttamista.
14. Tästä syystä Längst vaati maksuunpanopäätöksessä SABUa suorittamaan 2 892,46 euroa kyseisten asiakirjojen varmentamista koskevina maksuina ja kuluina. Kyseiseen summaan sisältyy 1 584 euron (netto) suuruinen varmennusmaksu, joka laskettiin 484 007 euron suuruisesta yhtiöpääoman korotuksen kokonaismäärästä ja jonka perusteena oli yhtiöpääoman korotus ja yhtiöjärjestyksen muuttaminen. Valtiolle suoritettava osa on 1 183,83 euroa ja notaarille suoritettava 400,17 euroa.
15. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Gründerzentrum antaman määräyksen perusteella Landgericht Stuttgartin puheenjohtaja, joka on notaarin esimiehenä toimiva viranomainen, katsoi, että varmentamiskuluja koskenut laskelma oli osittain direktiivin 69/335 vastainen, koska hänen mielestään yhtiöpääoman korottamisesta ja yhtiöjärjestyksen muuttamisesta perittävät maksut ovat direktiivissä kiellettyjä veroja. Tästä syystä hän kehotti Längstiä oikaisemaan kululaskelman loppusummaa siten, että SABUlta peritään ainoastaan 1 465,66 euroa (brutto), ja kääntymään KostO:n 156 §:n 6 momentin nojalla Landgericht Stuttgartin puoleen, jotta tämä tekisi päätöksen kyseisen maksuunpanopäätöksen laillisuudesta.
16. Längst puolestaan noudatti kehotusta toimittaa asiakirjat valituksia käsittelevälle Landgericht Stuttgartin toimivaltaiselle jaostolle vaikka katsoikin, että hänen laatimansa kululaskelma oli täysin perusteltu.
17. Koska siis näkemykset poikkeavat toisistaan ja Landgericht Stuttgart on puolestaan epätietoinen siitä, miten edellä mainittua yhteisöjen tuomioistuimen määräystä pitäisi tulkita, se on 31.3.2003 tekemällään päätöksellä lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko maksuja, jotka on suoritettava siitä, että virkamiehen asemassa toimiva notaari varmentaa oikeustoimen, joka kuuluu direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalaan, pidettävä direktiivissä tarkoitettuina veroina Württembergin alueella (Baden-Württembergin osavaltio, Oberlandesgericht Stuttgartin tuomiopiiri) voimassa olevan kaltaisessa oikeusjärjestyksessä, jossa on sekä virkamiehen asemassa että itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivia notaareja ja jossa notaari itse on joka tapauksessa maksun velkojana, mutta siltä osin kuin kysymys on virkamiehenä toimivasta notaarista, tämä on osavaltion lain mukaan velvollinen suorittamaan kiinteän osan maksusta valtiolle, joka on notaarin työnantaja ja joka käyttää näitä tuloja rahoittaakseen toimintaansa, toisin kuin asiassa, joka oli yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-264/00, Gründerzentrum-Betriebs-GmbH, 21.3.2002 antaman määräyksen kohteena?
2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, lakkaako maksujen perimisen direktiivissä 69/335 tarkoitettu veronluonteisuus, jos valtio luopuu vaatimasta sille tästä oikeustoimesta kuuluvaa osaa ja siis soveltamasta osavaltion säännöstä, jonka mukaan osa maksuista on suoritettava valtiolle?”
IV Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
18. Saksan ja Espanjan hallitukset sekä komissio esittivät oikeudenkäynnissä kirjallisia huomautuksia.
19. Yhteisöjen tuomioistuin pyysi asian selvittämistoimena Landgericht Stuttgartilta työjärjestyksen 104 artiklan 5 kohdan nojalla tiettyjä selvennyksiä siinä vireillä olevan oikeudenkäynnin kulusta ja luonteesta.
20. Längst, Landgericht Stuttgartin puheenjohtaja ja Landgericht Stuttgartin Bezirksrevisor (piiritarkastaja), Espanjan hallitus ja komissio osallistuivat 25.11.2004 pidettyyn istuntoon.
V Oikeudellinen tarkastelu
A Asian tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyminen
21. Oikeudenkäynnin aikana on esitetty epäilyksiä siitä, onko Landgericht Stuttgartin käsiteltävänä oleva asia riita-asia ja pyydetäänkö kyseiseltä tuomioistuimelta asian ratkaisemista tuomioistuimen päätöksellä eli onko yhteisöjen tuomioistuin näin ollen toimivaltainen vastaamaan sen esittämiin kysymyksiin. Ennen kysymysten asiasisällön ratkaisemista tutkin siten lyhyesti tätä ongelma-aluetta.
22. Epäilykset johtuvat lähinnä siitä, että kyseisen oikeudenkäynnin on pannut vireille Längst esimiehenään toimivan viranomaisen kehotuksesta varmistaakseen itse tekemänsä maksuunpanopäätöksen laillisuuden. Voitaisiin siis katsoa, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä ei ole aito ja oikea riita-asia, kuten esimerkiksi riita notaaripalkkioiden velkojan ja velallisen välillä, vaan ainoastaan viranomaisen ”sisäinen” pyyntö, joka ei anna aihetta kontradiktoriseen oikeudenkäyntiin.
23. Todettakoon tältä osin aluksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan nojalla ”kansalliset tuomioistuimet voivat pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita
ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa k ä yttäen ”.(10) Kuten yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään korostanut, ratkaisevaa on siten se, että ennakkoratkaisukysymykset on esittänyt tuomioistuin, jonka on ”ratkaistava oikeudellinen riita”,(11) eli asiaan ei vaikuta esimerkiksi se, ”onko [pääasian] oikeudenkäynti kontradiktorinen”.(12)
24. Se, että nyt käsiteltävässä asiassa on nimenomaan kyseessä oikeudellinen riita, on mielestäni helposti pääteltävissä jo pääasian oikeudenkäynnin luonteesta. Asiakirja-aineistosta näet ilmenee, että oikeudenkäynti voidaan panna vireille KostO:n 156 §:n nojalla ainoastaan siinä tapauksessa, että notaarin laatimasta asiakirjasta suoritettavien maksujen laillisuus ja/tai määrä kiistetään. Kyseinen säännös koskee todellisuudessa ainoaa notaarin tekemää maksuunpanopäätöstä vastaan kohdistettavissa olevaa riitauttamiskeinoa. Tästä seuraa, että pääasian oikeudenkäynnin nimenomaisena kohteena on oikeudellisen riidan ratkaiseminen.
25. Mielestäni päinvastaista päätelmää ei voitaisi tehdä myöskään siitä, että tässä tapauksessa notaarin esimiehenä toimiva viranomainen on esittänyt huomautuksia Längstin perimistä palkkioista eikä kyseisten maksujen suorittaja. Längstin ja hänen esimiehenään toimivan viranomaisen perustelut ja heidän ehdottamansa ratkaisut yhteisön oikeuden ja erityisesti asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen soveltamiseksi nyt käsiteltävään asiaan ovat vastakkaisia. Kuten edellä on todettu, Landgericht Stuttgartin puheenjohtaja katsoo, että osa perityistä maksuista on direktiivissä kiellettyä veroa, kun notaari puolestaan kiistää, että asia olisi näin. Valvoessaan kyseisten palkkioiden laillisuutta kansallisen tuomioistuimen on näin ollen tehtävä valinta kahden täysin vastakkaisen näkemyksen välillä.
26. Toiseksi ratkaisu, joka kansallisen tuomioistuimen on tehtävä, on mielestäni ominaisuuksiltaan ”tuomioistuimen päätös”. Kuten yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä täsmennyksissä on korostettu, tällainen päätös on täytäntöönpanokelpoinen kyseisten maksujen velkojan ja velallisen välisissä suhteissa ja se voi saada lainvoiman. Siitä voidaan myös valittaa OLG Stuttgartiin mutta ainoastaan oikeudellisin perustein ja tuomioistuimen annettua valitusluvan.
27. Edellä esitetyn perusteella katson, että yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan sille nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt kysymykset, ja tutkin niitä seuraavassa.
B Asiakysymys
Ensimmäinen kysymys
28. Kuten edellä on todettu, kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko myös OLG Stuttgartin alueen virkamiehen asemassa olevan julkisen notaarin direktiivissä tarkoitetun toimen varmentamisesta perimiä maksuja pidettävä OLG Karlsruhen notaarin toimintaa koskeneen, asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen valossa veroina.
29. Jotta tähän kysymykseen kyettäisiin vastaamaan, on ennen kaikkea muistettava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi kansallisen tuomioistuimen mainitsemassa määräyksessä vakiintuneen oikeuskäytännön(13) perusteella siltä osin kuin sillä on merkitystä nyt käsiteltävän asian kannalta, että notaarin laatimasta asiakirjasta, jolla varmennetaan direktiivin soveltamisalaan kuuluva toimi, peritty palkkio on direktiivissä tarkoitettu vero, kun i) notaarit ovat valtion virkamiehiä ja ii) notaaripalkkiot maksetaan osaksi notaarien työnantajana toimivalle viranomaiselle ja käytetään viranomaiselle kuuluvien tehtävien rahoittamiseen.(14)
30. Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin totesi, että palkkiot, joita kyseisissä olosuhteissa perittiin yhtiön perustamisen varmentavan asiakirjan laatimisesta, olivat direktiivin 10 artiklassa kiellettyä veroa, koska i) kyseisen toimen varmentaminen notaarin laatimalla asiakirjalla oli pakollista; ii) perityt maksut eivät olleet palkkionluonteisia, eli ne eivät olleet ”suhteessa viranomaiselle palvelusta todellisuudessa aiheutuneisiin kuluihin”.(15)
31. Kansallisen tuomioistuimen ja Saksan hallituksen mukaan tämä ratkaisu ei ole kuitenkaan sovellettavissa nyt käsiteltävään asiaan. OLG Stuttgartin alueella virkamiehen asemassa olevien julkisten notaarien oikeusasema poikkeaa heidän OLG Karlsruhen alueen virkaveljiensä asemasta kahdella tavalla.
32. Toisin kuin OLG Karlsruhen alueella, OLG Stuttgartin alueella on kansallisen tuomioistuimen ja Saksan hallituksen mukaan ensinnäkin mahdollista kääntyä virkamiehen asemassa olevien valtionnotaarien lisäksi myös itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien notaarien puoleen. Tämä valinnanmahdollisuus merkitsee sitä, että veron suorittaminen ei ole pakollista. Siltä osin kuin yksityisillä on mahdollisuus kääntyä itsenäisten ammatinharjoittajien puoleen, valtio ei näet välttämättä peri notaarin asiakirjan laatimisesta suoritettavia maksuja.
33. Toisaalta OLG Karlsruhen alueella maksujen velkojana on kansallisen tuomioistuimen ja Saksan hallituksen mukaan aina valtionkassa, ja virkamiehen asemassa olevat julkiset notaarit saavat korvauksen, joka on osa heidän perimistään maksuista, kun nyt käsiteltävän asian kohteena olevalla alueella toimii notaari, joka lähtökohtaisesti perii palkkiot suoraan ja suorittaa vasta sen jälkeen valtiolle kiinteämääräisen summan. Tältä kannalta tarkasteltuna OLG Stuttgartin alueella virkamiehen asemassa toimivan julkisen notaarin tilanne vastaa kansallisen tuomioistuimen ja Saksan hallituksen mukaan siis varsin paljon itsenäisen ammatinharjoittajan tilannetta.
34. Näiden kahden ainoan eron perusteella ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ja Saksan hallitus väittävät siis, että maksut, joita julkiset notaarit perivät OLG Stuttgartin alueella, eivät ole direktiivin 10 artiklassa tarkoitettuja veroja.
35. Todettakoon heti, että en ole tästä samaa mieltä. Katson näet Espanjan hallituksen ja komission tavoin, että mainitut erot virkamiehen asemassa olevien julkisten notaarien välillä näillä kahdella alueella eivät ole peruste antaa erilaista ratkaisua kyseisten maksujen luonnehtimisesta veroiksi.
36. Ensinnäkin siitä, että OLG Stuttgartin alueella toimii samanaikaisesti virkamiehen asemassa olevia valtionnotaareja ja itsenäisiä ammatinharjoittajia, on huomautettava, että tilanne oli samanlainen jo asiassa Gründerzentrum. Yhteisöjen tuomioistuin näet täsmensi kyseisessä määräyksessä, että ”BNotO:n 20 §:stä johtuu, että virallisen asiakirjan voivat laatia Saksassa tointaan harjoittavat virkamiehenä toimivat ja yhtä lailla siellä ammatinharjoittajana toimivat notaarit, ja molempien laatimat asiakirjat on tunnustettava kaikkialla Saksassa”.(16) Toisin kuin kansallinen tuomioistuin ja Saksan hallitus väittävät, myös kyseisessä tapauksessa oli toisin sanoen mahdollista tehdä valinta kahden eri tyyppisen notaarin välillä. Kuten edellä todettiin, tämä ei kuitenkaan estänyt yhteisöjen tuomioistuinta toteamasta, että maksut, joita virkamiehen asemassa olevat notaarit perivät OLG Karlsruhen alueella, olivat veroja.
37. Tämä selittyy sillä, että palkkioiden luonnehtimista veroiksi koskeva kysymys tulee esiin ainoastaan virkamiehen asemassa olevien julkisten notaarien yhteydessä ja riippumatta siitä, onko mahdollista käyttää myös itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivia notaareja. Kysymys tulee esiin aina, kun valtio perii edustajiensa välityksellä maksuja direktiivissä tarkoitetuista toimista. Direktiivin ja erityisesti 10 artiklassa vahvistetun kiellon soveltamisen kannalta ainoa merkityksellinen seikka on kaiken kaikkiaan se, että valtion virkamiehet hoitavat notaarin tehtäviä.
38. Tältä kannalta OLG Stuttgartin alueella voimassa oleva tilanne on täsmälleen sama kuin asiassa Gründerzentrum. Molemmilla alueilla valtion virkamiehet hyväksytään hoitamaan notaarin tehtäviä, ja he perivät maksuja direktiivissä tarkoitetuista toimista.
39. Ei vaikuta siltä, että kyseisten palkkioiden luonnehtimiseen voisi vaikuttaa myöskään kansallisen tuomioistuimen mainitsema toinen seikka eli se, että virkamiehen asemassa olevat notaarit ovat OLG Stuttgartin alueella kyseisten palkkioiden velkojia.
40. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoa tässä yhteydessä merkittävä peruste on näet sen varmistaminen, että yksityisten suorittamat palkkiot maksetaan ainakin ”osittain valtiolle sen tehtävien rahoittamiseksi”.(17) Sillä, maksetaanko ne suoraan, kuten OLG Karlsruhen alueella, vai epäsuoremmin, kuten tässä tapauksessa, ei näin ollen ole merkitystä. Ratkaisevaa on näet se, että molemmissa tapauksissa osa perityistä maksuista suoritetaan valtionkassaan, kuten ennakkoratkaisupyynnöstäkin ilmenee.
41. Katson näin ollen voivani todeta, että virkamiehen asemassa olevien julkisten notaarien tilanne on samankaltainen näillä kahdella alueella ja että nyt käsiteltävään asiaan voidaan siten soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Gründerzentrum antamassaan määräyksessä esittämiä periaatteita. Huomautettakoon lisäksi, että kuten istunnossa täsmennettiin, komissio on nimenomaan näiden samankaltaisuuksien vuoksi pannut vireille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn Saksaa vastaan Baden-Württembergin osavaltion virkamiehen asemassa toimiviin julkisiin notaareihin sovellettavan lainsäädännön osalta kokonaisuutena arvioiden, eli sekä OLG Karlsruhen että OLG Stuttgartin notaarien osalta.
42. Tästä syystä ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ensimmäiseen kysymykseen siten, että neuvoston direktiiviä 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston direktiivillä 85/303, on tulkittava siten, että OLG Stuttgartin alueella voimassa olevan kaltaisessa järjestelmässä maksut, joita on suoritettava sellaisen notaarin asiakirjan laatimisesta, jolla varmennetaan direktiivissä tarkoitettu toimi, ovat kyseisessä direktiivissä tarkoitettua veroa, mikäli tilanne on sellainen, että notaarit toimivat virkamiehen asemassa ja maksut suoritetaan osittain valtiolle julkisten menojen rahoittamiseksi.
Toinen kysymys
43. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään yhteisöjen tuomioistuimelta, lakkaako virkamiehen asemassa olevien julkisten notaarien perimien maksujen veronluonteisuus silloin, kun valtio luopuu sille kuuluvasta notaarin palkkion osasta jättämällä soveltamatta osavaltion säännöstä, jonka mukaan tietty osa kyseisistä maksuista on suoritettava valtiolle.
44. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on kysymystä laatiessaan viitannut erityisesti Baden-Württembergin osavaltion oikeusministeriön 22.5.2002 päivättyyn hallinnolliseen soveltamisohjeeseen, joka on laadittu asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen jälkeen ja jossa kehotetaan notaareja olemaan vaatimatta maksuja, joita on pidettävä direktiivissä tarkoitettuina veroina. Kansallinen tuomioistuin katsoo, että kyseisen määräyksen mukaisesti valtio voisi mahdollisesti luopua perimästä osaansa sille kuuluvista palkkioista, jos se katsoisi kyseisten maksujen olevan yhteisön oikeuden vastaisia.
45. Muistutan omalta osaltani aluksi siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”ennakkoratkaisupyynnön perusteena ja näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan perusteena ei – – ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleis[luonteisista] tai [hypo]teettisista kysymyksistä vaan [tarve tosiasiallisesti ratkaista] riita-asia”.(18)
46. Tästä syystä on mielestäni riittävää korostaa, että nyt käsiteltävä kysymys perustuu hypoteettiseen ja sattumanvaraiseen seikkaan eli pelkkään olettamaan siitä, että osavaltion viranomaiset päättävät luopua kyseisistä maksuista. Kyse on toisin sanoen puhtaasta mahdollisuudesta, joka jätetään viranomaisen vapaaseen harkintaan.
47. Asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että osavaltion viranomaisilla olisi aikomus käyttää tätä mahdollisuutta. Kuten Saksan hallituskin on korostanut, tosiseikkojen tapahtuma-aikana ei ollut myöskään voimassa sellaista säännöstä, jonka mukaan valtio luopuisi tällaisista maksuista, vaan vireillä oli ainoastaan tämänsuuntaista lainmuutosta koskeva hanke.
48. Ennakkoratkaisupyynnössä mainitusta hallinnollisesta soveltamisohjeesta on väistämättä todettava, että se koskee muuta kuin nyt käsiteltävän kysymyksen yhteydessä esitettyä seikkaa. Kyseinen soveltamisohje koskee näet yksinomaan palkkioita, joita perivät virkamiehen asemassa olevat julkiset notaarit, ja siinä kehotetaan näitä olemaan vaatimatta direktiivin vastaisia maksuja. Tässä tapauksessa tällainen pääasian kohteena oleva maksu on kuitenkin peritty.
49. Tästä seuraa mielestäni, että nyt käsiteltävällä kysymyksellä ei ole merkitystä kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan riidan ratkaisun kannalta ja että yhteisöjen tuomioistuimen ei siten tarvitse antaa siitä ratkaisua.
50. Mikäli yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoisi kysymykseen vastaamisen asianmukaiseksi, mielestäni se, että valtio luopuu perimästä sille kuuluvaa osaa palkkioista, ei ole riittävä peruste katsoa, että nämä maksut eivät ole direktiivissä tarkoitettua veroa.
51. Siltä osin kuin notaari toimii virkamiehen asemassa ja kuuluu viranomaisorganisaatioon ja valtio maksaa hänelle palkan julkisten tehtävien hoidosta, notaarille suoritettavat maksut suoritetaan näet ainakin epäsuorasti valtiolle ja ne ovat siten veroa.
VI Ratkaisuehdotus
52. Ehdotan näin ollen, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Landgericht Stuttgartin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Neuvoston direktiiviä 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston direktiivillä 85/303/ETY, on tulkittava siten, että OLG Stuttgartin alueella voimassa olevan kaltaisessa järjestelmässä maksut, joita on suoritettava sellaisen notaarin asiakirjan laatimisesta, jolla varmennetaan direktiivissä tarkoitettu toimi, ovat kyseisessä direktiivissä tarkoitettua veroa, mikäli tilanne on sellainen, että notaarit toimivat virkamiehen asemassa ja maksut suoritetaan osittain valtiolle julkisten menojen rahoittamiseksi.
(1) .
(2)
–	EYVL L 249, s. 25.
(3)
–	EYVL L 156, s. 23.
(4)
–	Asia C-264/00, Gründerzentrum-Betriebs-GmbH v. Land Baden-Württemberg, määräys 21.3.2004 (Kok. 2004, s. I-3333).
(5)
–	Rajavastuuyhtiöistä 20.4.1892 annettu laki (RGBl., s. 477), sellaisena kuin se on muutettuna 20.5.1898 annetulla lailla (RGBl., s. 846).
(6)
–	Annettu 24.2.1961, BGBl. 1961 I,
s. 98.
(7)
–	Annettu 12.2.1975, GBl., s. 116.
(8)
–	Annettu 26.7.1957, BGBl. I, s. 960.
(9)
–	Annettu 31.8.1998, BGBl. 1998 I, s. 2585.
(10)
–	Ks. asia C-111/94, Job Centre, ns. Job Centre I -tapaus, tuomio 19.10.1995 (Kok. 1995, s. I-3361, 9 kohta); asia C-134/97, Victoria Film, tuomio 12.11.1998 (Kok. 1998, s. I-7023, 14 kohta) ja asia C-178/99, Salzmann, tuomio 14.6.2001 (Kok. 2001, s. I-4421, 14 kohta) sekä asia C-447/00, Holto, tuomio 22.1.2002 (Kok. 2002, s. I-735, 17 kohta). Kursivointi tässä.
(11)
–	Ks. erityisesti em. asiassa Job Centre I annettu tuomio, jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että se ei ollut toimivaltainen antamaan ratkaisua Tribunale di Milanon sille esittämistä kysymyksistä, koska se katsoi, että käsitellessään giurisdizione volontaria -menettelyssä yhtiön perustamisasiakirjan hyväksymistä koskevaa hakemusta yhtiön rekisteröimiseksi kyseinen tuomioistuin ”tekee hallintopäätöksen, eikä se siten samalla ratkaise oikeudellista riitaa ” (11 kohta). Kursivointi tässä.
(12)
–	Asia 162/73, Birra Dreher, tuomio 21.2.1974 (Kok. 1974, s. 201, 3 kohta). Ks. viimeksi asia C-266/96, Corsica Ferries France, tuomio 18.6.1998 (Kok. 1998, s. I-3949, 23 kohta) ja asia C-182/00, Lutz, tuomio 15.1.2002 (Kok. 2002, s. I-547, 13 kohta).
(13)
–	Ks. erityisesti asia C-56/98, Modelo SGPS, tuomio 29.9.1999 (Kok. 1999, s. I-6427) ja asia C-19/99,
Modelo Continente SGPS, tuomio 21.9.2000 (Kok. 2000, s. I-7213).
(14)
–	Em. asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen 27 ja 28 kohta.
(15)
–	Em. asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen 29–33 kohta.
(16)
–	Em. asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen 13 kohta. Kursivointi tässä. Lisäksi kyseisessä tapauksessa yksi osapuolista (Landgericht Freiburgin piiritarkastaja) väitti, että perittyjä maksuja ei voitu pitää direktiivissä tarkoitettuna verona erityisesti sen vuoksi, että ”asiassa Modelo kyseessä oleva kansallinen oikeusjärjestelmä eroaa jyrkästi Saksassa voimassa olevasta järjestelmästä, sillä jälkimmäiseen kuuluu virkanotaarien lisäksi kahdenlaisia muitakin notaareja, jotka toimivat vapaina ammatinharjoittajina” (22 kohta).
(17)
–	Em. asiassa Modelo I annetun tuomion 22 kohta ja asiassa Modelo II annetun tuomion 22 kohta. Huomautettakoon, että asiassa Modelo, samoin kuin OLG Stuttgartin järjestelmässä, virkamiehen asemassa olevat julkiset notaarit keräsivät palkkiot ja suorittivat sen jälkeen osan niistä valtiolle. Ks. myös em. asiassa Gründerzentrum annetun määräyksen 28 kohta.
(18)
–	Ks. mm. asia 244/80, Foglia, tuomio 16.12.1981 (Kok. 1981, s. 3045, Kok. Ep. VI, s. 251, 18 kohta); yhdistetyt asiat C-422/93–C-424/93, Zabala Erasun ym., tuomio 15.6.1995 (Kok. 1995, s. I-1567, 29 kohta) ja asia C-314/95, Djabali, tuomio 12.3.1998 (Kok. 1998, s. I-1149, 19 kohta).