62024CJ0902
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhdeksäs jaosto)
22 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta – Kohtuuttomia ehtoja sisältävä ulkomaanvaluuttaan sidottu kiinnelainasopimus – Sopimusehdon kohtuuttomaksi toteamisen vaikutukset – Sopimuksen pätemättömyys – Kahden toisistaan riippumattoman palauttamissaatavan syntymistä koskeva kansallinen oikeuskäytäntö – Kuluttajan nostama kanne, jossa vaaditaan sopimuksen perusteella maksettujen kuukausierien palauttamista – Luoton määrää vastaava elinkeinonharjoittajan saatava – Saatavan periminen – Elinkeinonharjoittajan oikeus esittää väite saatavansa kuittaamisesta kuluttajan saatavaa vastaan – Oikeudenkäyntikulujen jakamista koskeva järjestelmä – Kohtuuttomien sopimusehtojen kiellon varoittava vaikutus – Tehokkuusperiaate – Velvollisuus unionin oikeuden mukaiseen tulkintaan
Asiassa C‑902/24 [Herchoski] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Sąd Okręgowy w Warszawie (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola) on esittänyt 19.12.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.12.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
RM ja
EM
vastaan
Santander Bank Polska S.A.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Condinanzi sekä tuomarit N. Jääskinen ja R. Frendo (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
RM ja EM, edustajanaan B. Sobierajska, radca prawny,
–
Santander Bank Polska S.A., edustajinaan J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis-Wołyńska ja R. Wechman, radcowie prawni,
–
Puolan hallitus, asiamiehenään B. Majczyna,
–
Portugalin hallitus, asiamiehinään A. Pimenta ja A. Rodrigues,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään P. Kienapfel ja B. Sasinowska,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29) 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan sekä tehokkuusperiaatteen, vastaavuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä kaksi Puolassa asuvaa kuluttajaa RM ja EM ja toisaalta Puolaan sijoittautunut pankki Santander Bank Polska S.A. (jäljempänä SBP) ja jossa on kyse kyseisten kuluttajien vaatimuksesta saada SBP:lle pätemättömäksi todetun kiinnelainasopimuksen perusteella maksetut rahamäärät palautetuiksi ja SBP:n toissijaisesti esittämästä väitteestä saada mainittu saatava kuitatuksi saatavasta, joka sillä on näiltä kuluttajilta ja joka vastaa kyseisen lainan määrää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 24. perustelukappaleessa todetaan, että ”jäsenvaltioiden tuomioistuimilla tai hallintoviranomaisilla on oltava käytettävissään riittävät ja tehokkaat keinot kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen soveltamisen lopettamiseksi”.
4
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
5
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Puolan oikeus
Siviilikoodeksi
6
Siviilikoodeksista 23.4.1964 annetun lain (ustawa – Kodeks cywilny; Dz. U. 1964, nro 16, järjestysnumero 93), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä siviilikoodeksi), 58 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oikeustoimi, joka on lain vastainen tai jolla pyritään kiertämään lakia, on pätemätön, ellei sovellettavassa säännöksessä säädetä muusta seurauksesta, erityisesti siitä, että pätemättömien ehtojen sijasta sovelletaan lain vastaavia säännöksiä.”
7
Siviilikoodeksin 405 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jokaisella, joka on ilman oikeusperustetta saanut toisen kustannuksella varallisuusedun, on velvollisuus palauttaa etu luontoissuorituksena ja – jollei tämä ole mahdollista – palauttaa sen arvo.”
8
Siviilikoodeksin 410 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Edeltävien pykälien säännöksiä sovelletaan erityisesti aiheettomaan suoritukseen.
2.   Suoritus on aiheeton, jos sen tekijä ei ylipäänsä ollut velvollinen tekemään sitä tai ei ollut velvollinen tekemään sitä suorituksen saajalle, suoritukselle ei enää ole perustetta, suorituksen tavoitetta ei saavutettu tai jos suoritukseen velvoittava oikeustoimi oli pätemätön eikä siitä ole tullut pätevää suorituksen toteuttamisen jälkeen.”
9
Siviilikoodeksin 455 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos määräaikaa suorituksen tekemiselle ei ole määritetty tai jos se ei johdu velvoitteen luonteesta, suoritus on tehtävä välittömästi sen jälkeen, kun velallista on kehotettu tekemään suoritus.”
10
Siviilikoodeksin 498 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Kun kaksi henkilöä on samanaikaisesti ja vastavuoroisesti toinen toistensa velallisia ja velkojia, voi kumpikin heistä kuitata saatavansa toisen osapuolen saatavaa vastaan, jos molempien saatavien kohteena on raha tai samanlaatuinen tavara, joka on yksilöity vain lajiltaan, ja molemmat saatavat ovat erääntyneitä ja niitä koskeva vaatimus voidaan esittää tuomioistuimessa tai muussa valtion viranomaisessa.
2.   Kuittauksen seurauksena molemmat saatavat lakkaavat pienemmän saatavan määrään asti.”
11
Siviilikoodeksin 499 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kuittaus suoritetaan ilmoittamalla siitä toiselle sopimuspuolelle. Ilmoituksella on taannehtiva vaikutus siihen ajankohtaan asti, jona kuittaamisesta tuli mahdollista.”
Siviiliprosessikoodeksi
12
Siviiliprosessikoodeksista 17.11.1964 annetun lain (ustawa Kodeks postępowania cywilnego; Dz. U. 1964, nro 43, järjestysnumero 296), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä siviiliprosessikoodeksi), 98 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan vastapuolen vaatimuksesta korvaamaan sellaiset oikeudenkäyntikulut, jotka ovat olleet tarpeellisia oikeuksiin vetoamiseksi tai puolustautumiseksi tarkoituksenmukaisesti (oikeudenkäyntikulut).”
13
Siviiliprosessikoodeksin 100 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos vaatimukset hyväksytään vain osittain, asianosaiset vastaavat omista kuluistaan tai kulut jaetaan oikeasuhteisesti. Tuomioistuin voi kuitenkin velvoittaa asianosaisen korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, jos vastapuolen vaatimuksista vain pieni osa on hylätty tai jos vastapuolelle maksettava määrä on määritettävä molempien asianosaisten maksuvelvoitteiden keskinäisen laskelman tai tuomioistuimen arvioinnin perusteella.”
14
Siviiliprosessikoodeksin 102 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuin voi erityisen perustelluissa tapauksissa velvoittaa asianosaisen, joka häviää asian, korvaamaan vain osan oikeudenkäyntikuluista tai määrätä, ettei asianosaisen ole korvattava oikeudenkäyntikuluja.”
15
Siviiliprosessikoodeksin 203 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kanne voidaan peruuttaa ilman vastaajan suostumusta ennen oikeudenkäynnin alkua tai, jos peruuttaminen merkitsee kanteesta luopumista, ennen tuomion julistamista.”
16
Siviiliprosessikoodeksin 2031 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Kuittausväitteen perusteena voi olla ainoastaan:
1)
vastaajan saatava, joka on syntynyt samasta oikeussuhteesta kuin kantajan vaatima saatava, paitsi jos saatava on riidaton, vahvistettu tuomioistuimen lainvoimaisella päätöksellä, välitystuomiolla, tuomioistuimessa tai välimiesoikeudessa tehdyllä sovinnolla, tuomioistuimen hyväksymällä sovittelijan välityksellä tehdyllä sovinnolla tai todistettu asiakirjalla, jossa kantaja vahvistaa sen hyväksymisen
2)
saatava, joka koskee suorituksen täyttäneen yhteisvastuullisen velallisen palautusvaatimusta toiselle velalliselle.
2.   Vastaaja voi vaatia kuittausta viimeistään pääasiaa koskevan riita-asian vireillepanon yhteydessä tai kahden viikon kuluessa saatavan erääntymispäivästä.
3.   Kuittausta voidaan vaatia ainoastaan oikeudenkäyntikirjelmällä. Kannetta koskevia sääntöjä sovelletaan soveltuvin osin tähän kirjelmään oikeudenkäyntikuluja koskevia sääntöjä lukuun ottamatta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
17
RM ja EM tekivät 28.8.2008 SBP:n kanssa Sveitsin frangin määräisen kiinnelainasopimuksen, jonka nojalla SBP myönsi heille 360000 Puolan zlotyn (PLN) (n. 84634 euroa) suuruisen lainan, jonka laina-aika oli 360 kuukautta (jäljempänä kyseessä oleva sopimus).
18
Kyseessä oleva sopimus sisälsi useita sopimusehtoja, joissa määrättiin Sveitsin frangin ja Puolan zlotyn välistä muuntamista koskevista säännöistä (jäljempänä muuntamista koskevat sopimusehdot).
19
RM ja EM maksoivat 5.9.2008–15.3.2022 SBP:lle lainan kuukausierinä yhteensä 327338 PLN:n (n. 76956 euroa) suuruisen rahamäärän.
20
RM ja EM nostivat 17.11.2022 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Sąd Okręgowy w Warszawiessa (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola) kanteen, jossa he vaativat kyseistä tuomioistuinta toteamaan, että kyseessä oleva sopimus on pätemätön muuntamista koskevien sopimusehtojen väitetyn kohtuuttomuuden vuoksi ja että kyseinen sopimus ei voi olla olemassa ilman näitä ehtoja, ja määräämään SBP:n palauttamaan heille 327338 PLN:n (n. 76956 euroa) suuruisen rahamäärän, joka muodostuu mainitun sopimuksen perusteella maksetuista kuukausieristä, 7.9.2022 alkaen laskettavine laillisine viivästyskorkoineen ja oikeudenkäyntikuluista.
21
SBP väitti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että kyseessä oleva sopimus on pätevä, ja vaati kanteen hylkäämistä sekä RM:n ja EM:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
22
SBP lähetti 18.7.2024 RM:lle ja EM:lle maksuvaatimuksen, jossa se vaati heitä palauttamaan viimeistään 5.8.2024 360000 PLN:n (n. 84634 euroa) suuruisen rahamäärän, jonka he olivat saaneet kyseessä olevan sopimuksen perusteella.
23
SBP toimitti 9.8.2024 RM:lle ja EM:lle ilmoituksen, jossa se ilmoitti aikovansa kuitata 360000 PLN:n (n. 84634 euroa) suuruisen saatavansa sitä saatavaa vastaan, jota he vaativat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
24
SBP esitti 14.8.2024 kyseisessä tuomioistuimessa näitä kahta saatavaa koskevan kuittausväitteen, jota RM ja EM vastustivat.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi 19.12.2024 osatuomion, jossa se totesi siviilikoodeksin 58 §:n 1 momentin nojalla kyseessä olevan sopimuksen pätemättömäksi sillä perusteella, että muuntamista koskevat sopimusehdot olivat kohtuuttomia ja että sopimus ei voinut olla olemassa ilman kyseisiä ehtoja.
26
Siltä osin kuin on kyse SBP:n esittämästä kuittausväitteestä ja sen hyväksymistä koskevan ratkaisun seurauksista, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi, onko kansallisen oikeuden säännösten tulkinta, joka johtaa tällaiseen ratkaisuun, ristiriidassa unionin oikeuden kanssa.
27
Kyseisen tuomioistuimen mukaan sopimuksen toteaminen pätemättömäksi merkitsee siviilikoodeksin 405 §:n, luettuna yhdessä kyseisen koodeksin 410 §:n kanssa, nojalla sitä, että kummankin sopimuspuolen on palautettava toiselle kaikki sopimuksen perusteella tehdyt suoritukset, joiden on katsottava olevan aiheettomia tällaisen pätemättömäksi toteamisen seurauksena.
28
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että kummallakin sopimuspuolella on oikeus vaatia toista sopimuspuolta palauttamaan aiheeton suoritus. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa erityisesti, että puolalaisessa oikeuskäytännössä yleisesti sovelletun niin kutsutun ”kahden vaatimuksen” teorian mukaan sopimuksen pätemättömyydestä johtuvat molempien sopimuspuolten saatavat ovat olemassa toisistaan riippumatta. Kumpikin sopimuspuoli voi siten vaatia saatavaansa toiselta sopimuspuolelta erillisessä menettelyssä. Sitä vastoin tuomioistuimella, jonka ratkaistavana jommankumman sopimuspuolen nostama maksukanne on, ei ole toimivaltaa kuitata viran puolesta sopimuspuolten vastavuoroisia saatavia. Saatavien kuittaamista haluava sopimuspuoli voi kuitenkin esittää kuittausväitteen siviiliprosessikoodeksin 2031 §:ssä säädetyin edellytyksin.
29
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan SBP:n esittämä kuittausväite täyttää nyt käsiteltävässä asiassa mainitut edellytykset, ja se perustuu siviilikoodeksin 498 ja 499 §:ssä säädettyjen edellytysten mukaiseen kuittausilmoitukseen. Kyseisen tuomioistuimen mukaan kuittausväite olisi siten hyväksyttävä.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sen on näin ollen hyväksyttävä RM:n ja EM:n palauttamista koskeva vaatimus ainoastaan osittain vähentämällä heille palautettavasta rahamäärästä SBP:n kuittausvaatimuksen kohteena oleva rahamäärä. Rahamäärä, joka SBP:n on nyt käsiteltävässä asiassa palautettava RM:lle ja EM:lle, on kyseisen tuomioistuimen mukaan 401195 PLN (n. 94263 euroa), josta suoritettujen kuukausierien palauttaminen muodostaa 327338 PLN:n (n. 76956 euroa) suuruisen rahamäärän ja kyseisestä rahamäärästä 7.9.2022–5.8.2024 kertyneet korot 73857 PLN:n (n. 17363 euroa) suuruisen rahamäärän. Mainitun tuomioistuimen mukaan SBP on 360000 PLN:n (n. 84634 euroa) suuruisen saatavansa kuittaamisen jälkeen määrättävä maksamaan RM:lle ja EM:lle 41195 PLN:n (n. 9685 euroa) suuruinen rahamäärä laillisine viivästyskorkoineen 6.8.2024 alkaen maksupäivään saakka. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että sen on jaettava oikeudenkäyntikulut sen mukaan, missä suhteessa kukin sopimuspuolista on hävinnyt asian.
31
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, onko tällainen ratkaisu yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
32
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo ensinnäkin yhtäältä, että hylkäämällä RM:n ja EM:n vaatimus merkittävältä osin saatettaisiin vaarantaa se palauttava ja varoittava vaikutus, joka 21.12.2016 annetun tuomion Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 62 ja 63 kohta) mukaisesti direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan mukaan on sillä, että kuluttajien kanssa tehtyihin sopimuksiin sisältyvät ehdot on todettu kohtuuttomiksi.
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa toisaalta, että epäämällä elinkeinonharjoittajalta kokonaan mahdollisuus esittää kuittausväite saatettaisiin loukata vastaavuusperiaatetta, suhteellisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja kyseisen elinkeinonharjoittajan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tällaisella epäämisellä rajoitettaisiin merkittävästi elinkeinonharjoittajan mahdollisuuksia puolustautua tuomioistuimessa, varsinkin kun siviilikoodeksin ja siviiliprosessikoodeksin säännökset antavat sille mahdollisuuden tällaisen kuittausväitteen esittämisen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin unionin tuomioistuimen sulkeneen muun muassa 14.12.2023 antamassaan tuomiossa Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 87 kohta) pois elinkeinonharjoittajan mahdollisuuden vedota pidättämisoikeuteen olosuhteissa, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan vaikuttavat vastaavan nyt käsiteltävän asian olosuhteita.
34
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toiseksi, että puolalaisessa oikeuskäytännössä annetaan elinkeinonharjoittajalle mahdollisuus esittää kuittausväite toissijaisesti, kun tämä väittää ensisijaisesti, että kuluttajan vaatima saatava ei ole perusteltu joko perusteeltaan tai määrältään.
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että tällainen kuittausväite asettaa kuluttajan menettelylliseen tilanteeseen, joka saattaa olla ristiriidassa direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan ja tehokkuusperiaatteen kanssa. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on näet niin, että kuluttajan, jolle elinkeinonharjoittaja on pätevästi esittänyt kuittausväitteen, on lähtökohtaisesti peruutettava maksuvaatimuksensa siviiliprosessikoodeksin 203 §:n 1 momentin nojalla. Kuluttajan on kuitenkin käytännössä vaikea peruuttaa maksuvaatimustaan, sillä maksuvaatimus on osa kannetta, jossa vaaditaan elinkeinonharjoittajan kanssa tehdyn sopimuksen toteamista pätemättömäksi. Jollei kuluttaja peruuta maksuvaatimustaan, on olemassa vaara siitä, että hänen kanteensa hylätään osittain ja että hänet velvoitetaan näin ollen korvaamaan osa oikeudenkäyntikuluista.
36
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kuluttajan menettelyllinen asema olisi yksinkertaisempi, jos elinkeinonharjoittaja esittäisi kuittausväitteen ja tunnustaisi samalla ehdoitta kyseisen kuluttajan kanssa tehdyn luottosopimuksen pätemättömyyden ja sen, että mainitulla kuluttajalla on siihen kohdistuva saatava, jonka määrä vastaa suoritettuja luoton kuukausieriä. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko se, että elinkeinonharjoittajalta evätään mahdollisuus esittää kuittausväite toissijaisesti, omiaan loukkaamaan vastaavuusperiaatetta, suhteellisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja kyseisen elinkeinonharjoittajan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta.
37
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että puolalaisen oikeuskäytännön mukaan siviilikoodeksin 455 §:stä tosin seuraa, että saatava, joka johtuu pätemättömän sopimuksen puitteissa aiheettomasti tehdyn suorituksen palauttamista koskevasta velvollisuudesta, erääntyy siviilikoodeksin 498 §:n 1 momentin mukaisesti maksettavaksi tiettyä rahamäärää koskevan maksuvaatimuksen esittämisen jälkeen. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tällainen saatava edellyttää kuitenkin mainitun sopimuksen pätemättömyyttä.
38
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kolmanneksi, onko niin lyhyt takaisinmaksuaika kuin SBP:n maksuvaatimuksessaan asettama kahden viikon pituinen takaisinmaksuaika yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Kyseisen tuomioistuimen mukaan puolalaisesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että siviilikoodeksin 455 §:ssä oleva ilmaisu ”välittömästi” on ymmärrettävä siten, että suoritus on tyypillisesti tehtävä 14 päivän kuluessa maksuvaatimuksen esittämisestä. Mainittu tuomioistuin katsoo, että koska SBP on toiminut kyseisen oikeuskäytännön mukaisesti, sen saatavaa on pidettävä tämän näkemyksen mukaan erääntyneenä.
39
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii erityisesti, ovatko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohta ja tehokkuusperiaate esteenä sille, että elinkeinonharjoittaja voi vaatia kuluttajaa maksamaan lyhyessä määräajassa kuluttajan käytettävissä oleviin resursseihin nähden suurelta vaikuttavan rahamäärän. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa kuitenkin elinkeinonharjoittajan ilmoittaneen nyt käsiteltävässä asiassa etukäteen RM:lle ja EM:lle kyseessä olevan sopimuksen pätemättömyyden seurauksista, joihin kuuluu muun muassa velvollisuus palauttaa lainattua pääomaa vastaava rahamäärä.
40
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa neljänneksi ja viimeiseksi, että RM ja EM ovat jo voittaneet asian siltä osin kuin on kyse kyseessä olevan sopimuksen pätemättömyydestä. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on siten niin, että jos se hylkäisi SBP:n esittämän kuittausväitteen ja velvoittaisi tämän maksamaan RM:lle ja EM:lle koko heidän vaatimansa rahamäärän, SBP häviäisi asian kokonaisuudessaan, jolloin sen olisi vastattava kaikista oikeudenkäyntikuluista siviiliprosessikoodeksin 98 §:n 1 momentin mukaisesti.
41
Jos mainittu tuomioistuin sen sijaan hyväksyisi kuittausväitteen, se ei voisi velvoittaa SBP:tä vastaamaan kaikista oikeudenkäyntikuluista, vaan sen pitäisi velvoittaa RM ja EM vastaamaan osasta oikeudenkäyntikuluista, koska he olisivat väittäneet virheellisesti, että mainittu kuittausväite on hylättävä. Tällaisen siviiliprosessikoodeksin 100 §:n ensimmäisen virkkeen mukaisesti suoritetun oikeudenkäyntikulujen jakamisen perusteella RM:lle ja EM:lle korvattaisiin oikeudenkäyntikuluja ainoastaan 5504 PLN:n (n. 1293 euroa) edestä, vaikka heidän oikeudenkäyntikulunsa olivat tosiasiassa 17334 PLN (n. 4071 euroa).
42
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, onko tällainen lopputulos yhteensopiva direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan sekä tehokkuusperiaatteen kanssa. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on kuitenkin mahdollista tehdä siviiliprosessikoodeksin 102 §:n nojalla sellainen päätös oikeudenkäyntikuluista, joka on edullisempi RM:lle ja EM:lle.
43
Tässä tilanteessa Sąd Okręgowy w Warszawie on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko silloin, jos kiinnelainasopimus todetaan kokonaisuudessaan pätemättömäksi siksi, että sopimus ei voi jäädä sitovaksi enää sen jälkeen, kun siihen sisältyvät kohtuuttomat ehdot on poistettu, direktiivin [93/13] 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä tehokkuus-, vastaavuus-, suhteellisuus- ja oikeusvarmuusperiaatteita tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen lainsäädännön tulkitsemiselle tuomioistuimessa siten, että
–
sellaisen kanteen yhteydessä, jonka kuluttaja on nostanut pankkia vastaan lainan maksueriä vastaavan summan palauttamiseksi, pankki voi tehokkaasti vaatia kuluttajan saatavan kuittaamista pankin saatavalla, joka perustuu lainapääoman palauttamiseen
–
pankki voi tehokkaasti esittää tällaisen kuittausvaatimuksen myös toissijaisena vaatimuksena, vaikka pankki väittääkin samassa menettelyssä lähtökohtaisesti, että lainasopimus on pätevä eikä sisällä kohtuuttomia sopimusehtoja
–
pankki voi tehokkaasti vaatia kuluttajaa maksamaan takaisin summan, joka vastaa pätemättömän sopimuksen täyttämiseksi maksettua lainapääomaa (minkä seurauksena tämä pankin saaminen erääntyy), vaikka pankki väittääkin samassa menettelyssä lähtökohtaisesti, että lainasopimus on pätevä eikä sisällä kohtuuttomia sopimusehtoja
–
pankki voi asettaa kuluttajalle kahden viikon määräajan koko lainapääomaa vastaavan summan takaisinmaksua varten (minkä seurauksena pankin saaminen, joka käsittää koko lainapääomaa vastaavan summan, erääntyy), ja että
–
kuluttaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin maksukanne hylätään sen seurauksena, että pankin esittämä kuittausvaatimus hyväksytään?”
Unionin tuomioistuimen toimivalta
44
Portugalin hallitus väittää, että unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen tutkimaan ennakkoratkaisupyyntöä, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää siinä unionin tuomioistuinta tulkitsemaan kansallista oikeutta.
45
Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta ilmenee kuitenkin, että kysymys todella koskee unionin oikeuden säännösten ja periaatteiden tulkintaa.
46
Koska unionin tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan unionin oikeuden säännöksiä ja periaatteita, se on näin ollen myös toimivaltainen tutkimaan tämän ennakkoratkaisupyynnön ja vastaamaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen sille esittämään kysymykseen.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
47
Puolan hallitus väittää, että se osa ennakkoratkaisukysymyksestä on jätettävä tutkimatta, joka koskee elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan, joka vaatii niiden yhdessä tekemän kiinnelainasopimuksen pätemättömäksi toteamista, välisen riidan yhteydessä elinkeinonharjoittajan mahdollisuutta esittää toissijaisesti kuittausväite, kun tämä väittää ensisijaisesti, että kyseinen sopimus on pätevä. Puolan hallituksen mukaan on nimittäin niin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi jo tämän tuomion 25 kohdassa mainitussa osatuomiossa, että kyseessä oleva sopimus on pätemätön.
48
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on tältä osin niin, että ennakkoratkaisupyynnön perusteena ei ole neuvoa-antavien lausuntojen esittäminen yleisistä tai hypoteettisista kysymyksistä vaan oikeusriidan todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti liittyvä tarve (ks. tuomio 16.12.1981, Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 18 kohta ja tuomio 11.9.2025, Banco Santander (Pankkikriisinratkaisu Banco Popular III), C‑687/23, EU:C:2025:687, 35 kohta).
49
Nyt käsiteltävässä asiassa pitää tosin paikkansa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi osatuomiossa kyseessä olevan sopimuksen pätemättömäksi. Samalla se kuitenkin päätti esittää unionin tuomioistuimelle nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön, koska se katsoi tarvitsevansa unionin oikeuden säännösten ja periaatteiden tulkitsemista voidakseen ratkaista samassa menettelyssä kuin siinä, jossa se antoi mainitun osatuomion, RM:n ja EM:n kanteen muilta osin sen kuittausväitteen kannalta, joka oli esittämishetkellään toissijainen puolustautumisperuste sopimuksen pätevyyteen vetoamiseen nähden.
50
Tässä tilanteessa ei ole ilmeistä, että kyseiseen ennakkoratkaisukysymyksen osaan annettava vastaus olisi hypoteettinen. Vastaus voi nimittäin olla tarpeen pääasian ratkaisemiseksi ja erityisesti sen arvioimiseksi, onko kansallinen oikeus sopusoinnussa niiden unionin oikeuden säännösten kanssa, joiden tulkintaa pyydetään.
51
Ennakkoratkaisupyyntö voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi kokonaisuudessaan.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
52
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. tuomio 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 kohta ja tuomio 25.2.2025, Alphabet ym., C‑233/23, EU:C:2025:110, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53
Nyt käsiteltävän asian ennakkoratkaisupyynnössä ei selvennetä, missä määrin vastaavuusperiaate, joka kuitenkin mainitaan esitetyssä kysymyksessä, on merkityksellinen.
54
On siten katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ainoalla kysymyksellään lähinnä, ovatko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta sekä tehokkuusperiaate, luettuina oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden valossa, esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan sellaisen menettelyn yhteydessä, jonka kuluttaja on pannut vireille saadakseen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä kiinnelainasopimuksen todetuksi pätemättömäksi ja saadakseen kyseisen sopimuksen perusteella maksamansa kuukausierät palautetuiksi, kyseinen elinkeinonharjoittaja voi väittää ensisijaisesti, että kyseinen sopimus on pätevä, ja esittää samalla toissijaisesti kuittausväitteen, joka perustuu mainitun kiinnelainan määrää vastaavaan saatavaan, kun kyseinen saatava on katsottava erääntyneeksi sillä perusteella, että kuluttajalle asetettu kahden viikon pituinen maksuaika on päättynyt, ja kuittausväitteen hyväksyminen kuluttajan vastustettua kyseistä väitettä tuloksetta johtaa siihen, että oikeudenkäyntikulut jaetaan siinä suhteessa, missä määrin kukin asianosainen on hävinnyt asian.
55
Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
56
Kun otetaan lisäksi huomioon elinkeinonharjoittajiin nähden heikommassa asemassa olevien kuluttajien suojelun muodostaman yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, kyseisessä direktiivissä velvoitetaan, kuten sen 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, ilmenee, jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista ”kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa” (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym., C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
Kansallinen tuomioistuin on näin ollen velvollinen sivuuttamaan kohtuuttoman sopimusehdon, joka velvoittaa aiheettomiksi osoittautuvien rahamäärien maksamiseen. Tällaisella velvollisuudella on lähtökohtaisesti se vaikutus, että nämä rahamäärät on vastaavasti palautettava, koska sillä, ettei tällaista vaikutusta olisi, kyseenalaistettaisiin se varoittava vaikutus, joka mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä sen 7 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan on tarkoitettu olevan sillä, että kuluttajien ja elinkeinonharjoittajan välisiin sopimuksiin sisältyvät ehdot on todettu kohtuuttomiksi (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Direktiivissä 93/13 ei kuitenkaan säädetä nimenomaisesti seurauksista, joita elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen pätemättömyydellä on sen sisältämien kohtuuttomien ehtojen poistamisen jälkeen. Jäsenvaltioiden asiana on näin ollen määrittää, mitä tämän toteamisesta seuraa, ja niiden tämän osalta vahvistamien sääntöjen on oltava yhteensopivia unionin oikeuden ja erityisesti kyseisellä direktiivillä tavoiteltujen päämäärien kanssa (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee nyt käsiteltävässä asiassa ensinnäkin, että tilanne, jonka johdosta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle, johtuu niin kutsutusta ”kahden vaatimuksen” teoriasta, jonka mukaan tällaisen sopimuksen pätemättömyydestä syntyy kaksi saatavaa, jotka voidaan periä toisistaan riippumatta.
60
Tältä osin on aluksi tuotava esiin, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan silloin, kun kohtuuttomaksi katsottu luottosopimuksen ehto johtaa sopimuksen pätemättömyyteen, elinkeinonharjoittajalla on oikeus vaatia kuluttajaa palauttamaan saadun luoton nimellisarvo kokonaisuudessaan riippumatta kuluttajan kyseisen sopimuksen mukaisesti suorittamien lyhennysten määrästä ja lyhentämättä olevasta luoton määrästä (tuomio 19.6.2025, Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, 44 kohta).
61
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että hyväksymällä kuittausväite, jonka elinkeinonharjoittaja on esittänyt vastauksena kuluttajan vaatimukseen saada sellaiset suoritukset palautetuiksi, jotka hän on suorittanut pätemättömäksi todetun kiinnelainasopimuksen perusteella, päädytään tilanteeseen, jossa ainoastaan se osapuoli, jonka saatava on suurempi, on edelleen velkoja suhteessa toiseen osapuoleen. Tällaisessa tilanteessa otetaan siten huomioon kuluttajan pätemättömän sopimuksen perusteella suorittamien lyhennysten määrä ja lyhentämättä oleva luoton määrä, joten kyseisen kuluttajan ei tarvitse palauttaa saadun luoton nimellisarvoa kokonaisuudessaan.
62
Tämän tuomion 60 kohdassa mieleen palautetut periaatteet eivät näin ollen ole esteenä sellaiselle asiaan liittyvien kansallisen oikeuden sääntöjen tulkinnalle, jonka perusteella voidaan päätyä tilanteeseen, jossa kahden keskinäisen saatavan, jotka eivät ole yhtä suuria, kuittaamisen jälkeen ainoastaan se osapuoli, joka on edelleen velkaa sen määrän, jota sen oma saatava toiselta osapuolelta ei kata, velvoitetaan maksamaan tämä määrä toiselle osapuolelle.
63
On tosin seuraavaksi todettava, että oikeuskäytännön mukaan direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta, luettuina tehokkuusperiaatteen valossa, ovat esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan silloin, kun elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemä kiinnelainasopimus ei voi enää olla olemassa sen jälkeen, kun kyseiseen sopimukseen sisältyvät kohtuuttomat ehdot on poistettu, elinkeinonharjoittaja voi vedota pidättämisoikeuteen, jonka perusteella se voi asettaa kuluttajalta saamiensa suoritusten palauttamisen edellytykseksi sen, että kuluttaja tarjoutuu palauttamaan elinkeinonharjoittajalta saamansa suoritukset tai antaa palauttamisen turvaamiseksi vakuuden, jos kuluttaja sen seurauksena, että elinkeinonharjoittaja käyttää pidättämisoikeuttaan, menettää oikeuden saada viivästyskorkoa (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2023, Getin Noble Bank (Palauttamiskanteiden vanhentumisaika), C‑28/22, EU:C:2023:992, 87 kohta ja määräys 8.5.2024, Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, 38 kohta).
64
Mainittuun oikeuskäytäntöön johtaneissa asioissa kyseessä ollut pidättämisoikeus perustui kuitenkin siihen, että elinkeinonharjoittaja asettaa suorituksen, jonka tämä on velkaa kuluttajalle, palauttamisen edellytykseksi sen, että kuluttaja palauttaa elinkeinonharjoittajalle suorituksen, jonka viimeksi mainittu teki kuluttajalle. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että jos SBP:n esittämä kuittausväite hyväksyttäisiin, RM:n ja EM:n pääsaatavaan lisättäisiin joka tapauksessa viivästyskorot.
65
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee päinvastoin, että – jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksestä muuta johdu – Puolan oikeudessa kuittauksella on vastaava vaikutus kuin molempien osapuolten suoritusten tekemisellä.
66
Tässä tilanteessa elinkeinonharjoittajan saatavan kuittaaminen kuluttajan saatavaa vastaan ei siten lähtökohtaisesti ole omiaan vaarantamaan direktiivillä 93/13 kuluttajalle taattua suojaa, toisin kuin tämän tuomion 63 kohdassa mainituissa asioissa kyseessä olleen pidättämisoikeuden käyttäminen.
67
Lopuksi on niin, että kuluttajan tahto on ratkaiseva arvioitaessa sitä, mitä vaikutuksia sopimuksen kokonaisuudessaan pätemättömäksi toteamisella kuluttajan tilanteeseen on. Direktiivillä 93/13 säädettyä suojajärjestelmää ei näet sovelleta, jos kuluttaja vastustaa sitä. Kuluttaja voi sen jälkeen, kun kansallinen tuomioistuin on ilmoittanut asiasta hänelle, olla vetoamatta siihen, että sopimusehto on kohtuuton ja sitomaton, ja antaa siten vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa kyseessä olevaan sopimusehtoon välttäen näin sopimuksen pätemättömäksi toteamisen. Jotta kuluttaja voisi antaa vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa, kansallisen tuomioistuimen on ilmoitettava osapuolille kansalliset menettelysäännöt ja siviilimenettelyissä noudatettava oikeudenmukaisuuden periaate huomioiden objektiivisesti ja tyhjentävästi ne oikeudelliset seuraukset, joita kohtuuttoman ehdon poistaminen voi aiheuttaa. Tällainen tieto on sitäkin tärkeämpi, kun kohtuuttoman ehdon soveltamatta jättäminen voi johtaa koko sopimuksen pätemättömäksi toteamiseen, minkä seurauksena kuluttajaan voidaan mahdollisesti kohdistaa palautusvaatimuksia (ks. vastaavasti tuomio 16.3.2023, M.B. ym. (Sopimuksen pätemättömäksi toteamisen vaikutukset), C‑6/22, EU:C:2023:216, 38–41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68
On kuitenkin niin, että kun kuluttaja, joka huolimatta siitä, että hän on saanut toimivaltaiselta tuomioistuimelta tiedon seurauksista, joita hänen ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen pätemättömäksi toteamisella saattaa olla, päättää olla vastustamatta sitä, että kyseinen tuomioistuin toteaa kyseisen sopimuksen pätemättömäksi, on katsottava, että se, että mainittu tuomioistuin hyväksyy elinkeinonharjoittajan vaatimuksen kuitata sopimuksen pätemättömäksi julistamiseen perustuvat molempien osapuolten keskinäiset saatavat, ei ole direktiivillä 93/13 kuluttajalle taatun suojan vastaista. Tällainen kuittaus on nimittäin elinkeinonharjoittajalle yksi keino muiden joukossa saada lainattu pääoma palautetuksi, johon sillä on oikeus sopimuksen pätemättömäksi toteamisen johdosta.
69
Tällaisella kuittausmekanismilla voidaan lisäksi välttää se, että elinkeinonharjoittaja päättää nostaa erillisen kanteen vedotakseen saatavaan, joka sillä on kuluttajalta; tämä johtaisi menettelyjen moninkertaistumiseen ja siten lisäkustannuksiin, mikä ei olisi kuluttajan edun mukaista.
70
Toiseksi on todettava, että vaikka unionin oikeuden rikkomisesta väitetysti vahinkoa kärsineet voivat vedota Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattuun oikeuteen oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, tällä oikeudella suojataan myös vastaajaa silloinkin, kun aiemmin on todettu, että vastaaja on rikkonut direktiiviä 93/13. Oikeudella oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin suojataan näet jokaista oikeussubjektia erikseen tarkasteltuna. Näin ollen kuluttaja-asioihin liittyvät oikeudenkäyntiasiat eivät jää tästä artiklasta ilmenevien menettelyllisten takeiden ulkopuolelle (ks. analogisesti SEUT 101 artiklan kanssa tuomio 11.7.2024, Volvo (Haasteen tiedoksianto vastaajan tytäryhtiön kotipaikassa), C‑632/22, EU:C:2024:601, 54 kohta).
71
Jos elinkeinonharjoittajalta evättäisiin sovellettavassa kansallisessa oikeudessa säädetty mahdollisuus vedota kuittausväitteeseen kuluttajaa vastaan, elinkeinonharjoittajan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta loukattaisiin suhteettomasti, koska tämä ei voisi vedota tähän puolustautumisperusteeseen.
72
Koska kuluttaja voi vaatia toimivaltaiselta tuomioistuimelta, että silloin, jos tämä tuomioistuin toteaa kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen pätemättömäksi, tuomioistuin velvoittaa elinkeinonharjoittajan palauttamaan kuluttajalta sopimuksen perusteella saadut suoritukset, prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate, joka on oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteen välitön seuraus (ks. vastaavasti tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 128 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), edellyttää, että elinkeinonharjoittajalla on vastaavasti tällainen mahdollisuus saada palautetuiksi kuluttajalle tekemänsä suoritukset myös esittämällä toissijaisesti kuittausväite, jos elinkeinonharjoittajan kyseisen sopimuksen pätevyyteen perustuva pääasiallinen puolustautumisperuste hylätään.
73
Tässä yhteydessä on kuitenkin täsmennettävä oikeuskäytännöstä ilmenevän, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta ovat esteenä sellaiselle oikeuskäytännössä omaksutulle jäsenvaltion oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan pankilla on kiinnelainasopimuksen pätemättömäksi toteamisen johdosta oikeus vaatia kuluttajalta rahamäärää, joka on suurempi kuin kyseisen sopimuksen täyttämiseksi maksetun pääoman palauttamiseen sekä maksuvaatimuksesta alkaen kertyneiden laillisen korkokannan mukaisten viivästyskorkojen maksamiseen perustuva määrä. Tämän laillisen korkokannan mukaisia viivästyskorkoja koskevan varauksen nojalla pankilla ei ole oikeutta saada vastiketta siitä, että kuluttaja käyttää kyseistä pääomaa (ks. vastaavasti tuomio 7.12.2023, mBank (Kuluttajan ilmoitus), C‑140/22, EU:C:2023:965, 62 ja 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74
Mainittu varaus merkitsee toissijaisesti esitetyn kuittausväitteen osalta sitä, että niin kauan kuin elinkeinonharjoittaja väittää, että kuluttajan kanssa tehty sopimus on pätevä, mikään elinkeinonharjoittajan kuluttajalle osoittama maksuvaatimus lainatun pääoman palauttamiseksi ei voi saada aikaan vaikutuksia muun muassa viivästyskorkojen maksamisen osalta ennen kuin sopimus on lopullisesti todettu pätemättömäksi.
75
Kolmanneksi maksuajan, jonka elinkeinonharjoittaja voi vahvistaa kuluttajalle osoittamassaan maksuvaatimuksessa, kestosta on katsottava, että mainittu kesto kuuluu sopimuksen pätemättömäksi toteamisen seurauksia koskeviin tietoihin, jotka toimivaltaisen tuomioistuimen on tämän tuomion 67 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti annettava kyseiselle kuluttajalle ennen kuin mainittu tuomioistuin voi todeta sopimuksen pätemättömäksi. Vaikka mainitun keston määrittäminen riippuu kansallisesta oikeudesta, kyseisen tuomioistuimen on kuitenkin huolehdittava kaikkien merkityksellisten seikkojen perusteella siitä, ettei tämä kesto ole omiaan saamaan kuluttajaa luopumaan vetoamasta hänelle direktiivissä 93/13 annettuun suojaan tai jopa estämään kuluttajaa tekemästä näin.
76
Neljänneksi ja viimeiseksi elinkeinonharjoittajan esittämän kuittausväitteen hyväksymisen mahdollisista seurauksista oikeudenkäyntikulujen kannalta on todettava, että kansallisissa tuomioistuimissa käydystä oikeudenkäynnistä aiheutuneiden oikeudenkäyntikulujen jakaminen kuuluu jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian piiriin edellyttäen, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan (tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77
Tehokkuusperiaatteesta, joka on tässä yhteydessä ainoa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pohdintojen kohteena oleva periaate, on muistutettava, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyn, sen kulun sekä sen erityispiirteiden kannalta eri kansallisissa elimissä. Huomioon on tällöin tarvittaessa otettava kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78
Vaikka tehokkuusperiaate ei yleensä ole esteenä sille, että kuluttaja vastaa tietyistä tuomioistuinmaksuista silloin, kun hän on nostanut kanteen, jossa vaaditaan sopimusehdon toteamista kohtuuttomaksi (tuomio 7.4.2022, Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, 51 kohta), on myös huomautettava, että direktiivissä 93/13 annetaan kuluttajalle oikeus saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamiseksi ja sen soveltamatta jättämiseksi ja että tämän oikeuden tehokkuus on säilytettävä. Näin ollen tällaisesta oikeudenkäynnistä aiheutuvien oikeudenkäyntikulujen jakamista koskeva järjestelmä ei saa johtaa siihen, että kuluttaja ei käytä tätä oikeutta (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo nyt käsiteltävässä asiassa, että jos se hyväksyy SBP:n esittämän kuittausväitteen, se ei voi soveltaa siviiliprosessikoodeksin 98 §:n 1 momenttia velvoittaakseen SBP:n korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, sillä RM ja EM häviäisivät asian kyseessä olevan sopimuksen nojalla SBP:lle maksamiensa rahamäärien palauttamista koskevan vaatimuksensa osalta, koska kyseisen palautuksen määrästä on vähennettävä RM:ään ja EM:ään kohdistuva SBP:n saatavan määrä. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että se olisi voinut tukeutua mainittuun säännökseen, jos RM ja EM eivät olisi vastustaneet SBP:n esittämää kuittausväitettä vaan peruuttaneet vaatimuksensa osittain. Mainittu tuomioistuin katsoo tässä tilanteessa olevansa velvollinen soveltamaan siviiliprosessikoodeksin 100 §:n ensimmäistä virkettä ja jakamaan oikeudenkäyntikulut sen mukaan, missä suhteessa kukin osapuolista häviää asian. Kyseinen tuomioistuin mainitsee kuitenkin mahdollisuuden tukeutua siviiliprosessikoodeksin 102 §:ään, joka antaa sille mahdollisuuden velvoittaa asian hävinnyt osapuoli korvaamaan ainoastaan osa oikeudenkäyntikuluista tai määrätä, ettei sen ole korvattava oikeudenkäyntikuluja, ja siten tehdä sellainen päätös oikeudenkäyntikuluista, joka on RM:lle ja EM:lle edullisempi.
80
Tältä osin on muistutettava, että periaate, jonka mukaan kansallista oikeutta on tulkittava unionin oikeuden mukaisesti, edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet tekevät toimivaltansa rajoissa kaiken mahdollisen – noudattaen muun muassa kieltoa tulkita kansallista oikeutta contra legem – ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan direktiivin täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen (ks. vastaavasti tuomio 5.10.2004, Pfeiffer ym., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 118 ja 119 kohta ja tuomio 15.10.2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81
Puolan hallitus toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että kansallisilla tuomioistuimilla on riittävät oikeudelliset välineet kuluttajille direktiivissä 93/13 annettujen oikeuksien tehokkuuden varmistamiseksi. Kyseinen hallitus huomauttaa erityisesti, että kansalliset tuomioistuimet voivat määrätä kulujen korvaamisesta siviiliprosessikoodeksin 102 §:n, jossa säädetään oikeudenmukaisuuden periaatteesta, nojalla. Mainitun hallituksen mukaan kansalliset tuomioistuimet voivat yhdenmukaisen tulkinnan periaatteen nojalla poiketa kyseisen pykälän suppeasta tulkinnasta.
82
On viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä tutkia, voidaanko pääasiassa kyseessä olevaa kansallista säännöstöä tulkita direktiivin 93/13 mukaisesti, ja jos näin on, tehtävä siitä oikeudelliset päätelmät.
83
On erityisesti niin, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on yhtäältä varmistettava, että RM:llä ja EM:llä on tehokas oikeus saada kohtuuttomia ehtoja sisältävä kyseessä oleva sopimus todetuksi pätemättömäksi ja että elinkeinonharjoittajan aiheettomasti saamat suoritukset palautetaan, välttäen samalla sen, että oikeudenkäyntikulujen jakamista koskeva järjestelmä saa kuluttajat olemaan vetoamatta heille direktiivissä 93/13 annettuihin oikeuksiin.
84
Kyseisen tuomioistuimen on toisaalta voitava arvioida kaikkia sen käsiteltäväksi saatetun asian olosuhteita ottaakseen tarvittaessa huomioon sellaisten kuluttajien mahdollisen vilpillisen mielen, jotka tuomioistuimelta saamistaan tiedoista huolimatta vastustavat perusteettomasti saataviensa kuittaamista elinkeinonharjoittajan vastavuoroisista saatavista (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 42 ja 43 kohta).
85
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä tehokkuusperiaatetta, luettuina oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan sellaisen menettelyn yhteydessä, jonka kuluttaja on pannut vireille saadakseen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä kiinnelainasopimuksen todetuksi pätemättömäksi ja saadakseen kyseisen sopimuksen perusteella maksamansa kuukausierät palautetuiksi, kyseinen elinkeinonharjoittaja voi väittää ensisijaisesti, että kyseinen sopimus on pätevä, ja esittää samalla toissijaisesti kuittausväitteen, joka perustuu mainitun kiinnelainan määrää vastaavaan saatavaan, edellyttäen yhtäältä, että viimeksi mainittua saatavaa ei pidetä erääntyneenä ennen kuin toimivaltainen tuomioistuin on todennut sopimuksen pätemättömäksi, ja toisaalta, että tällaisen väitteen hyväksyminen ei johda sellaiseen oikeudenkäyntikuluja koskevaan ratkaisuun, joka on omiaan saamaan kuluttajan luopumaan käyttämästä hänelle mainitussa direktiivissä annettuja oikeuksia.
Oikeudenkäyntikulut
86
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa sekä tehokkuusperiaatetta, luettuina oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden valossa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä oikeuskäytännössä omaksutulle kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka mukaan sellaisen menettelyn yhteydessä, jonka kuluttaja on pannut vireille saadakseen elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä kiinnelainasopimuksen todetuksi pätemättömäksi ja saadakseen kyseisen sopimuksen perusteella maksamansa kuukausierät palautetuiksi, kyseinen elinkeinonharjoittaja voi väittää ensisijaisesti, että kyseinen sopimus on pätevä, ja esittää samalla toissijaisesti kuittausväitteen, joka perustuu mainitun kiinnelainan määrää vastaavaan saatavaan, edellyttäen yhtäältä, että viimeksi mainittua saatavaa ei pidetä erääntyneenä ennen kuin toimivaltainen tuomioistuin on todennut sopimuksen pätemättömäksi, ja toisaalta, että tällaisen väitteen hyväksyminen ei johda sellaiseen oikeudenkäyntikuluja koskevaan ratkaisuun, joka on omiaan saamaan kuluttajan luopumaan käyttämästä hänelle mainitussa direktiivissä annettuja oikeuksia.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.