62020CC0211
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
7 päivänä huhtikuuta 2022 (
1
)
Asia C‑211/20 P
Euroopan komissio
vastaan
Valencia Club de Fútbol, SAD
Muutoksenhaku – Valtiontuet – Eräille ammattilaisjalkapalloseuroille myönnetty tuki – SEUT 107 artiklan 1 kohta – Edun käsite – Valtiontakaukset – Takauksia koskeva tiedonanto – Takauksen markkinaperusteinen hinta – Todistustaakka – Komission huolellisuusvelvollisuus
1.
Nyt tarkasteltavassa asiassa on kyse valituksesta, jolla Euroopan komissio vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan 12.3.2020 annetun tuomion Valencia Club de Fútbol v. komissio (T-732/16, EU:T:2020:98; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin Valencia Club de Fútbol, SAD:n (jäljempänä Valencia CF) kanteesta kumosi 4.7.2016 tehdyn komission päätöksen (EU) 2017/365 valtiontuesta SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP), jonka Espanja toteutti Valencia Club de Fútbol, SAD:n, Hércules Club de Fútbol, SAD:n ja Elche Club de Fútbol, SAD:n hyväksi (
2
) (jäljempänä riidanalainen päätös).
2.
Tässä muutoksenhakumenettelyssä unionin tuomioistuimen on tarkasteltava tiedonannossa [SEUT 107] ja [SEUT 108] artiklan soveltamisesta valtiontukiin takauksina (
3
) (jäljempänä takauksia koskeva tiedonanto) määriteltyä menetelmää, jolla arvioidaan sitä, onko yksittäisessä julkisessa takauksessa kyse valtiontuesta, ja jota komissio on unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämän näkemyksen mukaan soveltanut virheellisesti. Unionin tuomioistuimelle tarjoutuu lisäksi mahdollisuus täsmentää oikeuskäytäntöään, joka koskee komission todistustaakkaa ja huolellisuusvelvollisuutta sen määrittäessä edun olemassaoloa erityisesti yksittäisen valtiontakauksen myöntämisen yhteydessä.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
3.
SEUT 107 artiklan lisäksi nyt tarkasteltavassa tapauksessa merkityksellisiä ovat takauksia koskevan tiedonannon 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.1 ja 4.2 kohta.
II Tosiseikat ja riidanalainen päätös
4.
Riidan taustalla olevat tosiseikat on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–10 kohdassa, joihin viittaan tarkempia yksityiskohtia varten. Tätä menettelyä varten palautan vain mieleen seuraavaa.
5.
Valencia CF on ammattilaisjalkapalloseura, jonka kotipaikka on Espanjan Valencia. Fundación Valencia on voittoa tavoittelematon säätiö, jonka tavoitteena on säilyttää, laajentaa ja edistää Valencia CF:n urheilu-, kulttuuri- ja sosiaalista toimintaa ja lujittaa seuran yhteyttä kannattajiinsa.
6.
Instituto Valenciano de Finanzas (jäljempänä IVF), joka on Generalitat Valencianan (Valencian aluehallitus, Espanja) rahoituslaitos, antoi 5.11.2009 Fundación Valencialle takauksen Bancajan (josta on tullut Bankia) myöntämälle 75 miljoonan euron suuruiselle pankkilainalle, jolla Fundación Valencia hankki pääoman kasvattamisen yhteydessä 70,6 prosenttia Valencia CF:n osakkeista (jäljempänä toimenpide 1). (
4
)
7.
Takaus kattoi 100 prosenttia lainan pääomasta sekä korot ja takauksen kohteena olevaan liiketoimeen liittyvät kustannukset. Vastikkeena Fundación Valencian oli maksettava IVF:lle vuosittain 0,5 prosentin suuruinen takauspalkkio. Vastatakauksena IVF sai Fundación Valencian omistamia Valencia CF:n osakkeita koskevan toissijaisen pantin. Lainan kesto oli kuusi vuotta. Kyseessä olevan lainan korko oli ensin 6 prosenttia ensimmäisenä vuonna ja sen jälkeen yhden vuoden ”Euro Interbank Offered Rate” (euribor), lisättynä 3,5 prosentin marginaalilla, kuuden prosentin vähimmäiskorolla. Lisäksi perittiin yhden prosentin suuruinen sitoumusmaksu. Sovitun maksuajan mukaan korkoa oli tarkoitus maksaa vuoden 2010 elokuusta alkaen ja lainan pääoma oli tarkoitus maksaa takaisin kahdessa 37,5 miljoonan euron suuruisessa erässä 26.8.2014 ja 26.8.2015. Takauksen kohteena olevan lainan (pääoma ja korot) takaisinmaksu oli tarkoitus rahoittaa Fundación Valencian hankkimien Valencia CF:n osakkeiden myynnillä.
8.
IVF korotti 10.11.2010 Fundación Valencialle myöntämänsä takauksen määrää 6 miljoonalla eurolla (jäljempänä toimenpide 4). (
5
)
9.
Saatuaan tiedon näistä takauksista komissio käynnisti 4.7.2006 tekemällään päätöksellä (jäljempänä menettelyn aloittamista koskeva päätös) (
6
) tutkintamenettelyn tarkistaakseen takauksien yhteensopivuuden unionin valtiontukisäännösten kanssa. Tutkintamenettelyn yhteydessä komissio sai tietoja ja huomautuksia muun muassa Espanjan kuningaskunnalta, IVF:ltä, Valencia CF:ltä ja Fundación Valencialta.
10.
Riidanalaisella päätöksellään komissio totesi muun muassa, että toimenpide 1 ja toimenpide 4 olivat sääntöjen vastaisia valtiontukia.
11.
Päätöksessään komissio ensinnäkin totesi, että silloin, kun toimenpiteet 1 ja 4 myönnettiin, Valencia CF oli vaikeuksissa. (
7
) Se ei kuitenkaan ollut takauksia koskevan tiedonannon 2.2 kohdassa ja 4.1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla erittäin suurissa vaikeuksissa. (
8
) Komissio katsoi kuitenkin, että kun otetaan huomioon ne taloudelliset vaikeudet, joissa seura oli ennen toimenpiteiden täytäntöönpanoa, sen luottoluokituksen voidaan katsoa olleen Standard & Poor’s ‑luottoluokittajan käyttämällä asteikolla CCC. (
9
)
12.
Riidanalaisen päätöksen 85–87 perustelukappaleessa, jotka sijoittuvat päätöksen 7.1.2 kohtaan, jonka otsikko on ”Valikoiva etu”, komissio katsoi tämän jälkeen seuraavaa:
”(85)
Komissio ottaa huomioon takauksia koskevan – – tiedonannon 2.2 ja 3.2 kohdan tarkastellessaan tukiosuuksia näissä toimenpiteissä, joihin kaikkiin sisältyy valtiontakauksia. [Kyseisessä tiedonannossa] todetaan, että tiettyjen edellytysten täyttyminen saattaa riittää osoittamaan komissiolle, ettei kyseessä ole valtiontuki. Tällaisia edellytyksiä ovat esimerkiksi se, että lainanottaja ei ole taloudellisissa vaikeuksissa, ja se, että takaus ei kata enempää kuin 80 prosenttia lainasaamisen tai muun rahoitusvelvoitteen määrästä. Lainanottaja saa kuitenkin etua, jos sen ei tarvitse maksaa takauksesta hintaa, jossa on otettu huomioon lainaan liittyvät riskit. Kun lainanottaja on vaikeuksissa oleva yritys, se ei myöskään löytäisi rahoituslaitosta, joka olisi valmis myöntämään sille lainaa minkäänlaisilla ehdoilla ilman valtiontakausta.
(86)
Tältä osin komissio ei hyväksy Espanjan väitettä siitä, että takauksia koskevassa – – tiedonannossa esitetyt edellytykset täyttyvät. Soveltamalla näitä perusteita käsiteltävään tapaukseen komissio toteaa seuraavaa:
a)
Valencia CF – – oli – – taloudellisissa vaikeuksissa (ks. edellä johdanto-osan 70–82 kappale) toimenpiteiden 1 – – ja 4 myöntämisajankohtana.
b)
Kuten edellä johdanto-osan 7–9 kappaleesta ilmenee, takaukset kattoivat yli 100 prosenttia lainoista.
c)
Kyseisistä takauksista perittyjen 0,5–1 prosentin vuotuisten takauspalkkioiden ei voida katsoa vastaavan taattujen lainojen takaisinmaksun laiminlyöntiin liittyvää riskiä, kun otetaan huomioon Valencia CF:n – – vaikeudet ja erityisesti niiden korkea velkaantumisaste ja se, että niiden pääoma oli negatiivinen kyseisten toimenpiteiden ajankohtana.
(87)
Edellä esitetyn perusteella komissio päättelee, että toimenpiteet 1, 2, 3 ja 4 eivät täytä takauksia koskevassa – – tiedonannossa vahvistettuja edellytyksiä. Komissio katsoo siten, etteivät edunsaajat olisi saaneet toimenpiteitä samoin ehdoin markkinoilta, joten ne saivat toimenpiteistä perusteetonta etua.”
13.
Riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleen, joka sijoittuu päätöksen 7.2 kohtaan, jonka otsikko on ”Tuen määrän laskeminen”, sanamuoto on seuraava:
”(93)
Komissio katsoo takauksia koskevan – – tiedonannon 4.2 kohdan mukaisesti, että kunkin takauksen tukiosuus vastaa yhtäältä valtiontakauksen ansiosta tosiasiassa sovelletun koron ja takausmaksun ja toisaalta sen koron välistä erotusta, jota lainaan olisi sovellettu ilman valtiontakausta. Komissio toteaa, että vastaavien liiketoimien toteuttamisesta markkinoilla on vain vähän havaintoja, joten ne eivät tarjoa lähtökohtaa mielekkäälle vertailulle. Näin ollen komissio käyttää asiaankuuluvaa viitekorkoa, joka on 1000 peruspistettä, kun otetaan huomioon kyseisten kolmen jalkapalloseuran vaikeudet ja laina-arvopapereiden erittäin alhainen arvo, plus 124–149 peruspistettä, joka oli Espanjan peruskoron vaihteluväli tukitoimenpiteiden ajankohtana. Kukin laina oli nimittäin arvopaperistettu antamalla seurasta hankitut osakkeet pantiksi. Seurat olivat kuitenkin vaikeuksissa, mikä tarkoitti, että niiden toiminta oli tappiollista, eivätkä ne olleet laatineet uskottavia elinkelpoisuuden palauttamissuunnitelmia osoittaakseen, että niiden toiminta saataisiin tuottamaan voittoa osakkeenomistajille. Siksi seurojen tappiot sisältyivät niiden osakkeiden arvoon, minkä vuoksi osakkeiden arvo lainan vakuutena oli lähellä nollaa. Komission laskelmien mukaan tarkasteltavana oleviin toimenpiteisiin sisältyvä tukiosuus on arviolta – – Valencia CF:n osalta (19193 miljoonaa euroa toimenpiteen 1 osalta – –).”
III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
14.
Valencia CF nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.10.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä riidanalaisesta päätöksestä kumoamiskanteen, jossa se esitti kanteensa tueksi kahdeksan kanneperustetta.
15.
Valituksenalaisen tuomion 116–138 kohdassa, jotka ovat nyt tarkasteltavan valituksen kohteena, unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi – yksinomaan toimenpiteen 1 osalta – (
10
) ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan, jossa Valencia CF väitti komission katsoneen virheellisesti, ettei toimenpidettä 1 ollut myönnetty markkinahintaan.
16.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi ensinnäkin, että takauksia koskevasta tiedonannosta ilmenee, että takauksen tasolle tai vastaavan lainan tasolle on ensin määritettävä mahdollinen markkinahinta, johon riidanalaisen toimenpiteen ehtoja verrataan sen selvittämiseksi, ovatko lainanottajalle aiheutuvat taloudelliset kustannukset pienemmät kuin ne, jotka sille aiheutuisivat, jos sen pitäisi hankkia sama rahoitus ja sama takaus markkinahintaan. Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen mielestä takauksia koskevan tiedonannon 3.2 kohdan d alakohdasta ja 4.2 kohdasta ilmenee, että komission on ensinnäkin tarkistettava, onko takauksesta maksettu hinta vähintään yhtä korkea kuin vastaava rahoitusmarkkinoilla esiintyvä takauksen viitemaksu; toiseksi, ellei sellaista viitemaksua ole, sen on verrattava taatun lainan kokonaiskustannusta, mukaan lukien lainan korko ja takausmaksu, vastaavan takaamattoman lainan markkinahintaan; ja kolmanneksi, jos vastaavan takaamattoman lainan markkinahintaa ei ole, on käytettävä viitekorkoa. (
11
)
17.
Tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin totesi riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleeseen ja 86 perustelukappaleen c alakohtaan viitaten, ettei komissio ollut edun luonnehdintaan liittyvissä perusteluissa maininnut, mikä oli se markkinahinta, jonka perusteella komissio arvioi kyseessä olevaa maksua, ja ettei se ollut tutkinut IVF:lle vastatakaukseksi annettua panttia. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio tyytyi arvioimaan kantajan taloudellista tilannetta ja päättelemään tästä IVF:lle suoritetun takausmaksun määrän perusteella, että kyseinen maksu ei ollut markkinaehtojen mukainen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi edelleen, että komissio oli prosessinjohtotoimien yhteydessä antamassaan vastauksessa vahvistanut katsoneensa, että kun otetaan huomioon kantajan, joka oli vaikeuksissa oleva yritys, taloudellinen tilanne, ei ollut olemassa markkinahintaa, jota voitaisiin käyttää vertailukohtana takausmaksulle. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin totesi, että sen selvittämiseksi, merkitsikö IVF:lle suoritettu takausmaksu etua, komissio yhtäältä ei siis ollut ottanut huomioon takauksen ja siihen liittyvän lainan kaikkia merkityksellisiä ominaispiirteitä eikä erityisesti lainanottajan antamia vakuuksia eikä se toisaalta ollut selvittänyt markkinahintaa, johon kyseessä olevaa maksua voitaisiin verrata, koska se oli katsonut, ettei tällaista hintaa ollut olemassa vaikeuksissa olevalle yritykselle. (
12
)
18.
Valituksenalaisen tuomion 130–133 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi edelleen, että komissio suoritti riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleessa riidanalaisen tuen määrää laskettaessa yksityiskohtaisemman arvioinnin. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi kuitenkin vastaukseen, jonka komissio oli antanut prosessinjohtotoimien yhteydessä, ja erääseen istunnossa esitettyyn kysymykseen annettuun vastaukseen, jossa komissio viittasi muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen sisältöön, ja totesi ensinnäkin, ettei komissio ollut selvittänyt, löytyykö ”rahoitusmarkkinoilta – – vastaavaa takauksen viitemaksua”. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio oli sen sijaan olettanut, ettei yksikään rahoituslaitos antaisi takausta vaikeuksissa olevalle yritykselle, koska takauksia koskevassa tiedonannossa ei määrätty yleisestä olettamasta, jonka mukaan markkinahintaa ei voisi olla silloin, kun kyse on vaikeuksissa olevasta yrityksestä. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli katsonut täyttäneensä vastaavanlaisen takaamattoman lainan markkinahinnan olemassaoloa koskevat tutkintavelvoitteensa pelkästään ilmoittamalla tätä koskevista epäilyistään muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.
19.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen komission ensinnäkin soveltaneen takauksia koskevaa tiedonantoa virheellisesti, kun se oletti, ettei yksikään rahoituslaitos olisi antanut takausta vaikeuksissa olevalle yritykselle ja ettei markkinoilta näin ollen löytynyt mitään vastaavaa takauksen viitemaksua. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissio oli jättänyt noudattamatta velvollisuuttaan tehdä kokonaisarviointi, jossa se olisi ottanut huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat. (
13
)
20.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 135–137 kohdassa, ettei komissio ollut tukenut oikeudellisesti riittävällä tavalla toteamusta, jonka mukaan vastaavalle takaamattomalle lainalle ei voinut olla olemassa markkinahintaa. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli muodollisen menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä tyytynyt esittämään epäilyksensä vastaavien liiketoimien olemassaolosta eikä se ollut pyytänyt – kuten sillä oli oikeus tehdä – kyseiseltä jäsenvaltiolta tai muista lähteistä tietoja riidanalaiseen liiketoimeen liittyvää lainaa vastaavien lainojen olemassaolosta. Komissio ei myöskään unionin yleisen tuomioistuimen mukaan vedonnut mihinkään muuhun hallinnollisen menettelyn aikana saatuun seikkaan, joka olisi tukenut sen toteamuksia vastaavien liiketoimien riittämättömyydestä. (
14
)
21.
Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Valencia CF:n ensimmäisen kanneperusteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koski toimenpidettä 1.
IV Asianosaisten vaatimukset
22.
Valituksessaan komissio vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen toimenpidettä 1 koskevilta osin, palauttamaan asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja määräämään, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
23.
Valencia CF vaatii ensisijaisesti, että unionin tuomioistuin jättää komission valituksen tutkimatta, ja toissijaisesti, että se hylkää valituksen kokonaisuudessaan, ja että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
24.
Espanjan kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää komission valituksen ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Valituksen tarkastelu
A
Yhteenveto asianosaisten lausumista
25.
Valituksessaan komissio esittää yhden valitusperusteen, jossa se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi valituksenalaisen tuomion 124–138 kohdassa unionin oikeutta tulkitessaan virheellisesti SEUT 107 artiklan 1 kohtaa erityisesti siltä osin kuin kyse oli edun olemassaolon osoittamisesta. Komission ainoa valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
26.
Ensimmäisessä osassa komissio esittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti riidanalaista päätöstä ja takauksia koskevaa tiedonantoa. Komissio huomauttaa, että taatun liiketoimen erityisluonne huomioon ottaen sillä ei ollut havaintoja markkinoilla tarkasteltavaan takaukseen rinnastettavissa olevista liiketoimista eikä kyseisen takauksen kohteena olevan kaltaisista takaamattomista lainoista. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on tuomiossaan todennut, komissio ei kuitenkaan missään vaiheessa katsonut, ettei takauksen viitemaksua vastaavaa markkinahintaa olisi olemassa ja ettei mikään markkinataloustoimija siten olisi antanut takausta Valencia CF:lle. Komission mukaan riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleen a kohdasta päinvastoin ilmenee, että komissio laski, mikä kyseiseen takaukseen sovellettava markkinakorko olisi. Takauksia koskevasta tiedonannosta käy sen mukaan ilmi, että eräissä poikkeustilanteissa komissio voi katsoa, ettei tietylle takaukselle ole olemassa markkinahintaa, mutta riidanalaisessa päätöksessä tästä ei ollut kyse. (
15
)
27.
Valituksenalaisen tuomion 124–130 kohdassa esitetyt arviot perustuvat siten komission mukaan riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Erityisesti valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin luki komission mielestä riidanalaista päätöstä valikoivasti ja osittain. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli asiayhteydestä erotettuna 85 perustelukappaleen viimeistä virkettä, joka oli tosin epätäsmällinen mutta ei muodostanut riidanalaisen päätöksen perustaa. Päätös perustui sen sijaan takauksesta maksetun hinnan riittämättömyyteen, ei siihen, ettei takausta tai lainaa olisi ollut mahdollista saada markkinoilta. Komissio ei kyseenalaista sitä, että markkinahinta voi olla olemassa myös silloin, kun takaus on myönnetty vaikeuksissa olevalle yritykselle. Valituksenalaisen tuomion 127–129 kohta ovat näin ollen merkityksettömiä.
28.
Komission mukaan valituksenalainen tuomio perustuu lisäksi takauksia koskevan tiedonannon virheelliseen tulkintaan: unionin yleinen tuomioistuin tyytyi nostamaan tiedonannosta esiin vain joitakin katkelmia, mutta ei noudattanut tiedonannon logiikkaa. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi ensinnäkin virheellisesti, että viitekorkojen käyttäminen rinnastuisi olettamaan, kun kyseisten korkojen käyttö oli olennainen osa empiiristä toimenpidettä, jolla pyrittiin määrittämään viitetieto takauksen markkinahinnalle. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi takauksia koskevaa tiedonantoa virheellisesti ikään kuin siinä määriteltäisiin markkinamenetelmien ja viitemenetelmien välinen tarkka hierarkia tuen olemassaolon ja sen määrän määrittämiseksi. Tiedonannossa esitettyjen menetelmien tarkoituksena on kuitenkin määrittää takauksen markkinahinta, ja ne perustuvat markkinatietoihin. Kolmanneksi viitekorkojen käyttö ei merkitse sitä, että olisi jätetty noudattamatta velvollisuutta tehdä kokonaisarviointi, jossa otettaisiin huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat.
29.
Valitusperusteensa toisessa osassa komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin teki todistustaakkaa koskevan oikeudellisen virheen yksittäisestä takauksesta johtuvan edun olemassaolon toteen näyttämisen ja komission huolellisuusvelvoitteen osalta. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin asetti komissiolle liiallisen todistustaakan osoittaa, että julkista takausta ei ollut myönnetty markkinaehtoisesti.
30.
Komissio huomauttaa, että nyt tarkasteltavassa tapauksessa se ensinnäkin ilmaisi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä epäilyksensä vastaavien takausten olemassaolosta rahoitusmarkkinoilla ja mainitsi, että vaikutti siltä, etteivät markkinataloustoimijat olleet halukkaita ottamaan riskiä takauksensaajien maksukyvyttömyydestä. Toiseksi komissio sanoo myös kehottaneensa jäsenvaltiota ja osapuolia esittämään asiaa koskevia huomautuksia ja pyytäneensä Espanjan kuningaskuntaa toimittamaan kaikki tuen arvioinnin kannalta merkitykselliset tiedot. Kolmanneksi Fundación Valencia ilmaisi komission mukaan menettelyn aloittamista koskevaan päätökseen liittyvissä huomautuksissaan epäilyjä vastaavien takausten olemassaolosta markkinoilla.
31.
Komission mukaan se täytti oikeuskäytännön mukaisesti sille asetetun, edun olemassaolon osoittamista koskeneen todistustaakan, kun – kuten nyt tarkasteltavassa tapauksessa – se menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitti perustellun näkemyksen takauksen saaneen yrityksen vaikeuksista ja kyseisen takauksen ominaispiirteistä, mistä se päätteli yrityksen luottoluokituksen, ja kun se kehotettuaan jäsenvaltiota ja osapuolia esittämään asiaa koskevia huomautuksia ja pyydettyään toimittamaan kaikki tuen arvioimisen kannalta merkitykselliset tiedot totesi, ettei mikään asiakirja-aineistossa viitannut siihen, että markkinoilla olisi olemassa vastaavia liiketoimia (minkä myös osapuolet vahvistivat). Tällaisessa tilanteessa huolellisuusvelvollisuus ei komission mukaan edellytä, että komission pitäisi etsiä seikkoja, joiden olemassaolo on epätodennäköistä tai pelkästään hypoteettista. Komission mukaan ei ole mitään järkevää syytä, miksi sen olisi tällaisessa tilanteessa lisäksi pitänyt käyttää toimivaltuuksiaan suhteessa jäsenvaltioon, asian muihin osapuoliin tai muihin lähteisiin. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetty kehotus on sen mukaan riittävä, jotta jäsenvaltio ja osapuolet ilmoittaisivat sille vastaavista liiketoimista, jos sellaisia on olemassa. Periaatteessa jäsenvaltio, joka sanoo toimineensa markkinataloussijoittajaperiaatteen mukaisesti, on se taho, jonka on täytynyt selvittää, onko markkinoilla vastaavia liiketoimia. Julkishallinnon toimijat ja toimenpiteen saaja ovat vastaavien liiketoimien olemassaolon selvittämisen kannalta komissiota paremmassa asemassa. Komissiota ei myöskään voida kehottaa esittämään negatiivisia todisteita. Tämä on vahvistettu sekä unionin yleisen tuomioistuimen että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
32.
Tuen olemassaolon osoittamisesta komissio katsoo yleisemmällä tasolla, että komissio on velvollinen käyttämään erityisiä tutkintavaltuuksiaan vain silloin, jos sillä ei ole käytettävissään riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tuki on olemassa, silloin, jos sillä on tiedossaan tärkeä todiste, jota sillä ei ole käytettävissään ja joka voi vaikuttaa sen arvioon tuen olemassaolosta, tai silloin, kun on perusteltua otaksua, että sen käytettävissä olevat tiedot ovat puutteelliset. Esillä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole kyse mistään näistä tilanteista.
33.
Ainoan valitusperusteensa kolmannessa osassa komissio esittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, kun se valituksenalaisen tuomion 137 kohdassa katsoi, että ”komissio ei – – vetoa mihinkään muuhun hallinnollisen menettelyn aikana saatuun seikkaan, joka tukisi sen toteamuksia vastaavien liiketoimien riittämättömyydestä”. Unionin yleisessä tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa komissio nimittäin viittasi edellä 30 kohdassa mainittuihin Fundación Valencian esittämiin epäilyksiin vastaavien takausten olemassaolosta markkinoilla, mikä oli sitä paitsi seikka, johon komissio oli perustanut päätöksensä.
34.
Valencia CF esittää ensinnäkin oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan valitus on jätettävä tutkimatta. Asiakysymyksen osalta Valencia CF ja Espanjan kuningaskunta kiistävät komission väitteet.
B
Oikeudellinen arviointi
1. Valituksen tutkittavaksi ottaminen
35.
Aluksi on tarkasteltava Valencia CF:n väitettä, jonka mukaan valitusta ei tulisi ottaa tutkittavaksi.
36.
Valencia CF esittää ensinnäkin, ettei komissio yksilöi riittävän tarkasti niitä valituksenalaisen tuomion perustelujen kohtia, joita sen valitus koskee. Toiseksi Valencia CF esittää, että koska takauksia koskeva tiedonanto ei ole unionin positiivisen oikeuden väline, sen mahdollista rikkomista ei voitaisi pitää sellaisena oikeuskysymyksenä, jota unionin tuomioistuin voisi valituksen yhteydessä tarkastella. Kolmanneksi Valencia CF katsoo, että komissio on valituksessaan ainoastaan toistanut sellaisia perusteita ja perusteluita, jotka se esitti jo unionin yleisessä tuomioistuimessa, tarkoituksenaan saada tosiseikat uuden arvioinnin kohteeksi, mutta tällaista asiaa ei voida ottaa tutkittavaksi muutoksenhakumenettelyssä.
37.
Katson, että Valencia CF:n esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
38.
Ensinnäkin komissio mainitsee valituksessaan selvästi ne valituksenalaisen tuomion kohdat ja osat, joita sen valitus koskee. Kuten edellä 25–33 kohdasta ilmenee, ne oikeudelliset virheet, joihin komissio katsoo unionin yleisen tuomioistuimen syyllistyneen, käyvät lisäksi sen valituksesta selvästi ilmi.
39.
Komissio nimittäin moittii aluksi sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut riidanalaista päätöstä. Tältä osin unionin tuomioistuin on jo todennut, että valitusperusteet, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa komission päätöksestä, on otettava tutkittavaksi muutoksenhakumenettelyssä. (
16
) Tämän jälkeen komissio moittii unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa takauksia koskevasta tiedonannosta. Sen osalta on muistettava, että kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, valtiontukia koskevalla erityisellä alalla komission hyväksymät puitteet ja tiedonannot sitovat komissiota edellyttäen, ettei niillä poiketa EUT-sopimuksen määräyksistä. (
17
) Siitä seuraa, että koska unionin yleinen tuomioistuin katsoi komission soveltaneen takauksia koskevaa tiedonantoa virheellisesti, on tiedonannon tulkinnan kiistävä valitusperuste otettava tutkittavaksi. Vastaavasti näyttöön sovellettavien sääntöjen väitetty rikkominen on oikeuskysymys, joka voidaan tutkia muutoksenhakuvaiheessa. (
18
)
40.
Edellä esitetystä käy ilmi, että toisin kuin Valencia CF väittää, komission valituksessa ei toisteta ensimmäisessä oikeusasteessa jo esitettyjä perusteita ja perusteluita eikä kyseenalaisteta unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen ja todisteiden arviointia.
2. Asiakysymys: komission ainoa valitusperuste
41.
Asiakysymyksen osalta katson, että komission valituksessa esitettyihin väitteisiin vastaaminen edellyttää ensin eräiden takauksia koskevaan tiedonantoon liittyvien huomioiden esittämistä (a-osa) ja oikeuskäytännössä kehitettyjen, todistustaakkaa ja komission huolellisuusvelvollisuutta sen tutkiessa SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen olemassaoloa koskevien periaatteiden kertaamista (b-osa). Esitetyn perusteella tarkastelen sen jälkeen komission ainoaa valitusperustetta (c-osa).
a) Takauksia koskeva tiedonanto
42.
Takauksia koskevan tiedonannon 1.1 kohdasta käy ilmi, että tiedonannon tavoitteena on antaa selvitys periaatteista ja menettelytavasta, joita komissio noudattaa soveltaessaan perussopimusten määräyksiä valtiontakauksiin. Edellä 39 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tiedonanto sitoo komissiota mutta ei unionin tuomioistuinta. (
19
)
43.
Kuten tiedonannon 2.1 ja 2.2 kohdasta ilmenee, valtiontakauksesta saatava hyöty on se, että valtio vastaa takauksen kohteena olevan lainan maksamatta jäämiseen liittyvästä riskistä. Tällaisesta valtion ottamasta riskistä olisi tavallisesti perittävä asianmukainen takausmaksu. Jos valtio luopuu tällaisesta maksusta kokonaan tai osittain, yritys hyötyy ja samalla kulutetaan valtion varoja, jolloin on kyse SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta edusta.
44.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (
20
) mukaan takauksia koskevasta tiedonannosta ilmenee, (
21
) että edun olemassaolon ja siten tuen arvioinnin tulee perustua markkinataloussijoittajaperiaatteeseen. Tällaisella arvioinnilla pyritään selvittämään, onko takaus myönnetty ehdoilla, jotka yksityinen toimija voisi markkinatalouden tavanomaisin ehdoin hyväksyä.
45.
Tätä tarkoitusta varten takauksia koskevassa tiedonannossa esitellään analyysi, jolla voidaan ensinnäkin määrittää, olisiko yksityinen sijoittaja myöntänyt takauksen saajalle vastaavan takauksen samoilla ehdoilla ja samaan hintaan kuin tarkasteltavassa tapauksessa. Jos vastaus on kieltävä, kyseessä on etu ja siten tuki, jonka määrä on seuraavassa vaiheessa määritettävä selvittämällä, millaiseen hintaan huolellisesti toimiva yksityinen sijoittaja olisi tarkasteltavan yksittäistapauksen tilanteessa mahdollisesti myöntänyt vastaavan takauksen. Tuen määrä on yleensä yhtä suuri kuin takauksesta tosiasiassa maksetun hinnan ja sen hinnan, jonka huolellisesti toimiva yksityinen sijoittaja olisi vastaavan takauksen myöntämisestä veloittanut, välinen erotus.
46.
Takauksia koskevan tiedonannon rakenne noudattaa tätä kaksivaiheista kaavaa. Ensin siinä nimittäin 3 kohdassa mainitaan eräitä edellytyksiä, joiden samanaikainen täyttyminen merkitsee sitä, että kyseessä ei ole valtiontuki. Yksittäisten takausten osalta, jollaisesta tässä asiassa on kyse, takauksia koskevan tiedonannon 3.2 kohdassa todetaan, että siinä mainittujen edellytysten täyttyminen riittää osoittamaan, ettei kyse ole valtiontuesta. Nämä edellytykset ovat seuraavat: lainanottaja ei ole taloudellisissa vaikeuksissa (a alakohta), takauksen laajuus voidaan myöntämishetkellä mitata asianmukaisesti (b alakohta), takaus ei kata enempää kuin 80 prosenttia lainasaamisen määrästä (c alakohta) ja takauksesta maksetaan markkinaperusteinen hinta (d alakohta).
47.
Takauksia koskevassa tiedonannossa ei nimenomaisesti täsmennetä, mitä seurauksia näiden edellytysten täyttymättä jäämisellä on. On kuitenkin katsottava, että yhden tai useamman edellytyksen täyttymättä jääminen ei automaattisesti ja välttämättä merkitse, että kyse olisi valtiontuesta. Yhden tai useamman tällaisen edellytyksen täyttymättä jääminen tarkoittaa, että tuen olemassaolosta on viitteitä, mikä viittaa yksityiskohtaisemman selvityksen tarpeeseen. Tässä yhteydessä erityisen merkittävä on 3.2 kohdan d alakohdassa mainittu edellytys, jonka mukaan takauksesta maksetaan markkinaperusteinen hinta. Jos se ei täyty, toisin sanoen jos valtiontakaus on myönnetty markkinahintaa alempaan hintaan, on kiistatonta, että kyseinen toimenpide on omiaan tuomaan takauksen saajalle etua ja että kyse on siten valtiontuesta.
48.
Takauksia koskevan tiedonannon 3.2 kohdan d alakohdassa luetellaan yksityiskohtaisesti perusteet, joita on käytettävä määritettäessä, onko asianomainen takaus myönnetty markkinaperusteiseen hintaan.
49.
Kyseisen kohdan ensimmäisessä ja toisessa kappaleessa todetaan, että tätä varten on ensinnäkin selvitettävä ”vastaava rahoitusmarkkinoilla esiintyvä takauksen viitemaksu”. Jos tällaista vastaavaa takauksen viitemaksua ei löydy, ”taatun lainan kokonaiskustannusta, mukaan lukien lainan korko ja takausmaksu, on verrattava vastaavan takaamattoman lainan markkinahintaan”.
50.
Saman kohdan kolmannessa kappaleessa todetaan, että molemmissa tapauksissa vastaavan markkinahinnan määrittämiseksi on otettava huomioon takauksen ja siihen liittyvän lainan ominaispiirteet, ja tämän analyysin olisi erityisesti mahdollistettava lainanottajan luokittelu riskiluokituksen pohjalta.
51.
Siinä tapauksessa, että komissio edellä mainittujen viitemäärien osalta tehdyn analyysin perusteella katsoo, että myönnetyllä takauksella annetaan takauksen saajalle SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua, on seuraavassa eli toisessa vaiheessa määriteltävä valtiontuen osuus. Takauksia koskevan tiedonannon 4 kohdassa on ohjeita tätä määrittelyä varten käytettävistä perusteista.
52.
Kuten edellä on jo mainittu, tiedonannon mukaan tuen määrä on yleensä yhtä suuri kuin takauksesta tosiasiassa maksetun hinnan ja sen hinnan, jonka huolellisesti toimiva yksityinen sijoittaja olisi vastaavan takauksen myöntämisestä veloittanut, välinen erotus.
53.
Jos yritys on erittäin suurissa vaikeuksissa ja todennäköisyys sille, ettei lainanottaja maksa lainaa takaisin, on erityisen korkea, on joissakin tapauksissa kuitenkin mahdollista, ettei yksikään huolellisesti toimiva yksityinen sijoittaja myöntäisi takausta. Tällaisessa takauksia koskevan tiedonannon 2.2 kohdassa ja 4.1 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa takaukselle ei ole olemassa markkinahintaa, koska yksikään sijoittaja ei olisi valmis myöntämään tällaista takausta. Tällaisessa tapauksessa, jollainen toteutuu takauksia koskevan tiedonannon 4.1 kohdan a alakohdan sanamuodon mukaan vain ”poikkeuksellisissa olosuhteissa”, tuen määrä on siis yhtä suuri kuin takauksen määrä. Tämä on ymmärrettävää ensinnäkin siksi, että jos takauksen myöntämiselle ei ole olemassa markkinahintaa, ei tuen määrää voida määritellä tosiasiassa maksetun hinnan ja olemassa olemattoman tekijän välisenä erotuksena. Toiseksi, koska maksun laiminlyönnin riski on erityisen suuri, valtio joutuu varsin todennäköisesti vastuuseen koko takauksen kohteena olleen määrän maksamisesta. (
22
)
54.
Muulloin kuin tässä nimenomaisessa tilanteessa tuen määrän määrittelemiseksi on selvitettävä takauksen myöntämisen markkinahinta, johon kyseisestä takauksesta tosiasiassa maksettua hintaa voidaan verrata.
55.
Tätä varten takauksia koskevan tiedonannon 4.2 kohdassa todetaan, että kun markkinoilla ei ole tarjolla takausta kyseisen tyyppiselle rahoitustoimelle, takauksen markkinahintaa ei ole saatavilla. Tätä ei ole ymmärrettävä siten, että kyse on edellä 53 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta, vaan pikemminkin siten, että markkinahintaa ei ole ”empiirisesti” saatavilla, mutta sellainen voidaan kuitenkin hahmotella. Tällöin tuen määrä lasketaan niin, että se on ”sen markkinakoron, jota kyseinen yritys olisi joutunut ilman takausta maksamaan, ja sen koron, joka on saatu valtiontakauksen avulla, erotus sen jälkeen kun mahdolliset takausmaksut on vähennetty”. Tiedonannon samassa kohdassa todetaan edelleen seuraavaa: ”Jos markkinakorkoa ei ole ja jos jäsenvaltio haluaa käyttää oletuksena viitekorkoa, – – viitekorkoja koskevassa tiedonannossa annettuja ehtoja – – voidaan käyttää yksittäisen takauksen tuki-intensiteetin laskemisessa.”
b) Oikeuskäytännössä vahvistetut periaatteet, jotka koskevat komission todistustaakkaa ja huolellisuusvelvollisuutta edun olemassaolon osoittamisessa
56.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission on esitettävä näyttö SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen olemassaolosta ja näin ollen myös näyttö siitä, että edun myöntämistä tuensaajille koskeva edellytys on täyttynyt. (
23
)
57.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy niin ikään ilmi, että jos sovelletaan yksityinen toimija ‑periaatetta, komissiolla on – ottaen huomioon muun muassa asianomaisen jäsenvaltion toimittamat tiedot – todistustaakka siitä, että kyseisen periaatteen soveltamisedellytykset täyttyvät. (
24
)
58.
Tätä varten komission on suoritettava kokonaisarviointi, jossa se ottaa huomioon kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset seikat, joiden perusteella se voi määrittää, olisiko ilmeistä, ettei edunsaajayritys olisi saanut vastaavia helpotuksia tällaiselta yksityiseltä toimijalta. (
25
) Oikeuskäytännön mukaan markkinataloudessa toimiva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamiseksi merkityksellisiä ovat näet ainoastaan toimenpiteeseen ryhtymistä koskevan päätöksen tekemishetkellä käytettävissä olleet tiedot ja vallinneet kehitysnäkymät. (
26
)
59.
Tätä varten komission on valtiontukia koskevien EUT-sopimuksen perustavanlaatuisten sääntöjen asianmukaiseksi soveltamiseksi toteutettava moitittujen toimenpiteiden tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot. (
27
)
60.
Erityisesti siinä tapauksessa, että käy ilmi, että yksityinen markkinataloustoimija ‑arviointiperustetta voidaan soveltaa, komission tehtävänä on pyytää kyseistä jäsenvaltiota toimittamaan sille kaikki merkitykselliset tiedot sen varmistamiseksi, täyttyvätkö tämän perusteen soveltamisedellytykset. (
28
)
61.
Komissio ei nimittäin välttämättä tunne välittömästi olosuhteita, joissa tietyn toimenpiteen toteuttamista koskeva päätös tehtiin, ja siksi sen on tämän arviointiperusteen soveltamiseksi pitkälti tukeuduttava objektiivisiin ja tarkistettavissa oleviin seikkoihin, jotka kyseessä oleva jäsenvaltio on esittänyt osoittaakseen, että yksityinen sijoittaja ‑perusteen soveltamisedellytykset täyttyvät. (
29
)
62.
Silloinkin, kun kyseisellä toimielimellä on vastassaan jäsenvaltio, joka ei täytä yhteistyövelvollisuuttaan eikä ole toimittanut sille tietoja, jotka kyseinen toimielin oli velvoittanut sen toimittamaan, kyseisen toimielimen on kuitenkin perustettava päätöksensä tietyssä määrin luotettaviin ja johdonmukaisiin seikkoihin, jotka muodostavat riittävän perustan sille johtopäätökselle, että yritys on saanut valtiontukea merkitsevän edun, ja jotka näin ollen voivat tukea niitä johtopäätöksiä, joihin se päätyy. (
30
)
63.
Koska kyseessä olevan tuen takaisin perimisellä tuensaajalta pyritään poistamaan kilpailun vääristymä, joka on aiheutunut tietystä kilpailuedusta, ja palauttamaan siten kyseisen tuen maksamista edeltänyt tilanne, komissio ei voi olettaa yrityksen saaneen valtiontukea merkitsevää etua ainoastaan sellaisen negatiivisen olettaman perusteella, joka perustuu siihen, että ei ole tietoja, joiden perusteella voitaisiin tehdä päinvastainen päätelmä, kun tällaisen edun olemassaolon positiivisesti osoittavia muita seikkoja ei ole. (
31
)
c) Ainoa valitusperuste
64.
Komission valituksenalaisesta tuomiosta esittämää ainoaa valitusperustetta on tarkasteltava edellä esitettyjen huomioiden valossa.
65.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen analyysin oikeellisuutta ryhdytään selvittämään komission esittämien valitusperusteiden valossa, on nähdäkseni aluksi tarkasteltava riidanalaista päätöstä valituksenalaisen tuomion valossa.
66.
Riidanalaisessa päätöksessä komissio ensin päätöksen 7.1.2 kohdassa totesi, että kyseessä oli valikoiva etu, ja määritteli sitten 7.2 kohdassa tuen määrän.
67.
Päätöksen 7.1.2 kohdan 73–77 perustelukappaleessa komissio ensin totesi, että Valencia CF oli vaikeuksissa, mutta totesi sitten 80 perustelukappaleessa, että se ei ollut äärimmäisen vaikeassa tilanteessa. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 51–106 kohdassa Valencia CF:n väitteet, joilla komission edellä mainittu analyysi Valencia CF:n vaikeuksista kyseenalaistettiin. Tätä valituksenalaisen tuomion osaa ei ole riitautettu, joten se jää tämän valituksen tarkastelun ulkopuolelle.
68.
Sen jälkeen riidanalaisen päätöksen 81–83 perustelukohdassa komissio päätteli, että näiden vaikeuksien perusteella voitiin katsoa, että luottoluokituslaitosten (erityisesti Standard & Poor’sin) säännönmukaisesti käyttämän luokituksen mukaan Valencia CF:n luokitus oli CCC. Vaikka Valencia CF kiisti tämän analyysin sekä ensimmäisessä oikeusasteessa ensimmäisen kanneperusteensa kolmannessa osassa, jonka unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi, että nyt tarkasteltavan muutoksenhaun yhteydessä jättämässään vastineessa, on todettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa kyseenalaistanut tätä analyysia ja siihen perustuvia johtopäätöksiä. Sen vuoksi ne eivät ole nyt tarkasteltavan muutoksenhaun kohteena.
69.
Riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa, jonka sanamuoto on toistettu edellä 12 kohdassa, komissio viittasi takauksia koskevaan tiedonantoon: komissio huomautti, että sen analyysi perustui kyseiseen tiedonantoon, ja muistutti eräistä siihen sisältyvistä periaatteista. Unionin yleinen tuomioistuin mainitsee kyseisen perustelukappaleen ja erityisesti sen viimeisen virkkeen valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa. Kuten komissio itsekin on myöntänyt, kyseinen viimeinen virke on ilmeisen epätäsmällinen. (
32
)
70.
Varsinainen tarkasteltavaa tapausta koskeva analyysi on kuitenkin riidanalaisen päätöksen 86 ja 87 perustelukappaleessa.
71.
Sen 86 perustelukappaleessa komissio toteaa, etteivät tiedonannon 3.2 kohdassa mainitut edellytykset täyty. Tarkemmin sanottuna komissio toteaa seuraavaa: a) Valencia CF on taloudellisissa vaikeuksissa oleva yritys [ks. takauksia koskevan tiedonannon 3.2 kohdan a alakohta], b) takaus kattoi yli 100 prosenttia lainasta [ks. tiedonannon 3.2 kohdan c alakohta] ja c) takauksista peritty 0,5 prosentin takauspalkkio ei vastannut taatun lainan takaisinmaksun laiminlyöntiin liittyvää riskiä eikä takausta siten voitu katsoa myönnetyn markkinaperusteiseen hintaan (ks. tiedonannon 3.2 kohdan d alakohta).
72.
Tämän analyysin perusteella komissio päättelee 87 perustelukappaleessa, etteivät kyseiset toimenpiteet täytä takauksia koskevassa tiedonannossa vahvistettuja edellytyksiä ja etteivät ”edunsaajat olisi saaneet toimenpiteitä samoin ehdoin markkinoilta”.
73.
Edellä esitetystä analyysista käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa aivan oikein katsonut, että edun luonnehdintaan liittyvissä perusteluissa (eli riidanalaisen päätöksen 7.1.2 kohdassa) komissio ei ole maininnut, mikä on se markkinahinta, jonka perusteella se arvioi kyseessä olevaa maksua.
74.
Vasta riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleessa (eli tuen määrää koskevassa 7.2 kohdassa) komissio toteaa, että se korko, ”jota lainaan olisi sovellettu ilman valtiontakausta – – [ei] tarjoa lähtökohtaa mielekkäälle vertailulle”, koska ”vastaavien liiketoimien toteuttamisesta markkinoilla on vain vähän havaintoja”.
75.
Tältä osin on muistettava, että kuten edellä 48–50 kohdassa on todettu, takauksia koskevan tiedonannon mukaan sen selvittämiseksi, maksetaanko takauksesta ”markkinataloussijoittajaperiaatteen” mukaisesti markkinaperusteinen hinta, on ensinnäkin selvitettävä, onko ”takauksesta maksettu hinta – – vähintään yhtä korkea kuin vastaava rahoitusmarkkinoilla esiintyvä takauksen viitemaksu”, ja jos tällaista viitemaksua ei löydy, ”taatun lainan kokonaiskustannusta, mukaan lukien lainan korko ja takausmaksu, on verrattava vastaavan takaamattoman lainan markkinahintaan”.
76.
Takauksia koskevan tiedonannon järjestelmässä tällaisen viitearvon (eli ”rahoitusmarkkinoilla esiintyvän takauksen viitemaksun” tai, jos sellaista ei ole, ”vastaavan takaamattoman lainan markkinahinnan”) määrittäminen vaikuttaa – sikäli kuin sellainen on löydettävissä – ratkaisevalta selvitettäessä sitä, onko asianomainen takaus valtiontukea.
77.
Tältä osin oikeudenkäyntiasiakirjoista ja valituksenalaisen tuomion 125 ja 131 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin nimenomaisesti esitti komissiolle prosessinjohtotoimien yhteydessä kysymyksiä edellä mainitun, riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleeseen sisältyvän johtopäätöksen perustelujen selvittämiseksi; kyseisessä perustelukappaleessa näet päädytään siihen, että ”vastaavia takaamattomia lainoja”, joita voitaisiin käyttää viitearvona määritettäessä sitä, onko takauksesta maksettu markkinaperusteinen hinta, ei ole.
78.
Tähän kysymykseen komissio vastasi, että otettuaan huomioon Valencia CF:n taloudellisen tilanteen eli sen, että kyseessä oli vaikeuksissa oleva yritys, komissio oli katsonut, ettei ollut olemassa markkinahintaa, jota olisi voitu käyttää asianomaisen takauksen viitemaksuna. Vastauksessaan komissio tarkensi vielä, että se ei toisin sanoen ollut onnistunut löytämään vastaavia toimenpiteitä, joissa rahoituslaitoksille olisi maksettu takauksesta jokin hinta, koska rahoituslaitokset eivät tukeneet niin riskialttiita liiketoimia kuin CCC-luokituksen omaavien yritysten takaajiksi ryhtyminen. Komissio viittasi takauksia koskevan tiedonannon 3.3 kohtaan, josta ilmenee, ettei yrityksille, joiden luottoluokitus on CCC, myönnetyille lainoille ole olemassa markkinahintaista viitekorkoa. Se lisäsi, ettei hallinnollisessa asiakirja-aineistossa ollut viitteitä päinvastaisesta.
79.
Tästä vastauksesta unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen ilmenee, että komissio päätteli, että koska sen oman analyysin mukaan Valencia CF:n luottoluokituksen ”voitiin katsoa” (
33
) olleen CCC, mikään rahoituslaitos ei olisi ryhtynyt niin riskialttiiseen toimenpiteeseen kuin takauksen antaminen Valencia CF:lle, ja että näin ollen, tällä perusteella ja kun asiakirja-aineistossa ei ollut viitteitä päinvastaisesta, oli katsottava, että oli mahdotonta, että olemassa olisi ”vastaavia takaamattomia lainoja”, joita voitaisiin käyttää kyseisen takauksen vertaamisen viitearvona.
80.
Tältä osin huomautan, että sen lisäksi, ettei näitä riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleeseen sisältyvän johtopäätöksen taustalla olevia perusteluja ole tuotu lainkaan esiin riidanalaisen päätöksen tekstissä, ne näyttävät myös perustuvan päättelyyn, jota voidaan kuvata ”loogisesti uskottavaksi” mutta joka ei todellisuudessa perustu varsinaisiin todisteisiin.
81.
On nimittäin uskottavaa, kuten komissio toteaa, että rahoituslaitokset eivät yleensä myönnä takauksia yrityksille, joiden luottoluokitus on CCC, vaikka komissio ei tämän väitteen tueksi olekaan esittänyt muuta kuin ainoastaan viittauksen takauksia koskevan tiedonannon 3.3 kohtaan. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa kuitenkin johtopäätös, jonka mukaan ei ollut olemassa ”vastaavia takaamattomia lainoja”, joita olisi voitu käyttää vertailukohtana arvioitaessa sitä, oliko takauksesta maksettu markkinaperusteinen hinta, perustuu ikään kuin kaksiosaiseen päättelyyn: yhtäältä päätellään, että koska Valencia CF oli taloudellisissa vaikeuksissa, sen luottoluokituksen ”voidaan katsoa” olleen CCC – toisin sanoen komissio itse luokitteli Valencia CF:n tähän luokkaan; (
34
) ja toisaalta päätellään, tästä luottoluokituksesta johtuvana seurauksena, ettei mikään rahoituslaitos olisi ryhtynyt vastaavaan toimenpiteeseen Valencia CF:n kanssa.
82.
Suhtaudun epäilevästi siihen, voidaanko johtopäätöstä, joka perustuu yksinomaan tällaiseen loogisesti uskottavaan päättelyyn, pitää edellä 56–63 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella komissiolle kuuluvan, edun olemassaoloa koskevan todistustaakan ja komission huolellisuusvelvollisuuden vaatimusten mukaisena.
83.
Kuten nimittäin edellä 57 kohdassa todettiin, todistustaakka siitä, että markkinataloustoimijaperiaatteen soveltamisedellytykset eivät täyty, on komissiolla. Tätä todistustaakkaa on oikeuskäytännössä tulkittu siten, että komissio on velvollinen käyttämään perusteena edun olemassaolon positiivisesti osoittavia seikkoja eikä se voi tyytyä pelkkiin deduktiivisiin päätelmiin, vaikka ne olisivat miten uskottavia, tai negatiivisiin olettamiin, ilman että se osoittaisi vähintään yrittäneensä selvittää konkreettisesti, ovatko kyseiset päätelmät perusteltuja, sellaisten tietyssä määrin luotettavien ja johdonmukaisten seikkojen avulla, jotka muodostavat riittävän perustan niille johtopäätöksille, joihin komissio päätyy, ja jotka ovat siten omiaan tukemaan kyseisiä johtopäätöksiä. Edellä 59 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että komission on toteutettava tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot. Komission huolellisuusvelvollisuus ei siis salli sitä, että komissio perustaa johtopäätöksensä yksinomaan ”loogisesti uskottavaan” päättelyketjuun yrittämättä lainkaan hankkia päätelmiensä pohjaksi tapauskohtaisia tietoja.
84.
Tässä suhteessa olen eri mieltä edellä 31 kohdassa mainitusta komission väitteestä, jonka mukaan olisi katsottava, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa tilanteessa komissio on täyttänyt todistustaakkansa ja noudattanut huolellisuusvelvollisuuttaan oikeuskäytännön mukaisesti. Nähdäkseni komissio ei nimittäin nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa voi pelkästään deduktiivisesti päättelemällä tulla siihen lopputulokseen, ettei ole olemassa ”vastaavia takaamattomia lainoja”, joita voitaisiin käyttää vertailukohtana sen määrittämiseen, maksettiinko takauksesta markkinaperusteinen hinta, tyytyen pyytämään jäsenvaltiota ja asianosaisia esittämään huomautuksia menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä ja siihen sisältyvistä päätelmistä ja toteamaan, ettei mikään asiakirja-aineistossa anna aihetta uskoa, että markkinoilla olisi olemassa vastaavia liiketoimia.
85.
Kuten edellä 57 ja 61 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä todetaan, komissio toki perustaa päätöksensä valtiontukiasioissa suurelta osin jäsenvaltion toimittamiin tietoihin. Samanaikaisesti on kuitenkin niin, että kuten kohdassa 60 mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, on komission tehtävänä pyytää asianomaista jäsenvaltiota toimittamaan sille kaikki merkitykselliset tiedot sen varmistamiseksi, täyttyvätkö yksityinen sijoittaja ‑periaatteen soveltamisedellytykset. Pelkkä pyyntö esittää huomautuksia menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä ei mielestäni ole rinnastettavissa tällaiseen tietojen pyytämiseen. Toisaalta edellä 62 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että siinäkin tapauksessa, ettei asianomainen jäsenvaltio tee yhteistyötä, komission on kuitenkin perustettava päätöksensä tietyssä määrin luotettaviin ja johdonmukaisiin seikkoihin, jotka muodostavat riittävän perustan sen johtopäätökselle. Se ei näin ollen voi perustaa päätöstään pelkästään loogisesti uskottavaan deduktiiviseen päättelyyn.
86.
Tämä ei merkitse sitä, että komission olisi etsittävä seikkoja, joiden olemassaolo on puhtaasti hypoteettista, tai että sen olisi käytettävä erityisiä tutkintavaltuuksiaan muulloin kuin tapauksissa, joissa se on välttämätöntä. Tämä merkitsee vain sitä, että komissiolle kuuluvan huolellisuusvelvollisuuden vuoksi komissio ei nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa voi perustaa päätöstään yksinomaan loogisesti uskottavaan päättelyyn ilman, että se edes vähäisessä määrin vähintäänkin yrittää esittää johtopäätöksensä tueksi tapauskohtaisia tietoja, jotka voivat muodostaa perustan komission esittämälle johtopäätökselle, jonka mukaan oli poissuljettua, että olisi olemassa ”vastaavia takaamattomia lainoja”, joita voitaisiin käyttää vertailukohtana asianomaiselle takaukselle.
87.
Toisin kuin komissio väittää, kaiken edellä esitetyn perusteella ei voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen ja asettanut komissiolle liiallisen todistustaakan, kun unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 135 kohdassa totesi, että komissio toimi virheellisesti katsoessaan riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappaleessa, ettei vastaavalle takaamattomalle lainalle ollut markkinahintaa siksi, että ”vastaavien liiketoimien toteuttamisesta markkinoilla on vain vähän havaintoja”, koska tätä toteamusta ei ollut tuettu riittävällä tavalla. Tästä seuraa, että komission ainoan valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
88.
Tämä komission virhe, joka koskee seikkaa, joka on edellä 75 ja 76 kohdassa todetulla tavalla ja 48–50 kohtaan viitaten ratkaisevassa asemassa takauksia koskevan tiedonannon mukaisessa analyysissa, jossa määritetään, onko nyt tarkasteltavan kaltainen valtiontakaus valtiontukea, riittää nähdäkseni myös oikeuttamaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa esittämän johtopäätöksen, jonka mukaan komissio on nyt tarkasteltavassa tapauksessa soveltanut virheellisesti kyseistä tiedonantoa. Kyseisen tiedonannon mukainen analyysi olisi nimittäin edellyttänyt vastaavan takaamattoman lainan markkinahinnan mahdollisen olemassaolon huolellista selvittämistä. Tästä seuraa, että myös komission ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on mielestäni joka tapauksessa hylättävä.
89.
Komission ainoan valitusperusteen kolmannesta osasta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja joka on esitetty tiivistetysti edellä 33 kohdassa, on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen. (
35
)
90.
Komissio väittää, että kun unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 137 kohdassa katsoo, ettei komissio vedonnut mihinkään muuhun hallinnollisen menettelyn aikana saatuun todisteeseen, joka tukisi sen toteamuksia vastaavien liiketoimien riittämättömyydestä, se otti tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon, koska komissio perusti päätöksensä myös Fundación Valencian menettelyn aloittamista koskevaan päätökseen esittämissään huomautuksissa ilmaisemiin epäilyihin siitä, ettei markkinoilla ole vastaavia takauksia.
91.
Tältä osin huomautan yhtäältä, ettei Fundación Valencian ilmaisemiin mahdollisiin epäilyihin viitata lainkaan riidanalaisessa päätöksessä eikä edellä mainitussa komission vastauksessa unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimien yhteydessä esittämiin kysymyksiin. Toisaalta jo lukemalla Fundación Valencian huomautuksista komission mainitseman kohdan huomaa, että Fundación Valencia ainoastaan totesi, ettei sillä ole tietoa siitä, onko markkinoilla olemassa vastaavia vertailukelpoisia takauksia: toisin kuin komissio väittää, se ei siis ilmaissut epäilevänsä niiden olemassaoloa. Tässä tilanteessa unionin yleisen tuomioistuimen ei mielestäni voida katsoa ottaneen tosiseikkoja vääristyneellä tavalla huomioon, eikä komission ainoan valitusperusteen kolmattakaan osaa näin ollen voida hyväksyä.
92.
Edellä esitetyn perusteella komission ainoa valitusperuste on näin ollen mielestäni perusteeton. Valitus on näin ollen mielestäni hylättävä.
VI Oikeudenkäyntikulut
93.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
94.
Työjärjestyksen 140 artiklan, jota sovelletaan kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla myös valituksen käsittelyyn, 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
95.
Koska nyt tarkasteltavassa tapauksessa komissio häviää asian, komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut Valencia CF:n vaatimusten mukaisesti. Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
VII Ratkaisuehdotus
96.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
–
Valitus hylätään.
–
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Valencia Club de Fútbol, SAD:n oikeudenkäyntikulut.
–
Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	EUVL 2017, L 55, s. 12.
(
3
)	EUVL 2008, C 155, s. 10.
(
4
)	Ks. riidanalaisen päätöksen 6–8 perustelukappale ja valituksenalaisen tuomion 9 kohta.
(
5
)	Ks. tarkemmin riidanalaisen päätöksen 12 ja 13 perustelukappale sekä valituksenalaisen tuomion 5 ja 9 kohta.
(
6
)	EUVL 2014, C 69, s. 99.
(
7
)	Valtiontuesta rahoitusalan ulkopuolisten vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseen ja rakenneuudistukseen annettujen suuntaviivojen (EUVL 2004, C 244, s. 2) mukaan; ks. riidanalaisen päätöksen 73–77 perustelukappale.
(
8
)	Ks. riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappale.
(
9
)	Riidanalaisen päätöksen 81–83 perustelukappale ja alaviite 25.
(
10
)	Kuten valituksenalaisen tuomion 50 ja 140 kohdasta käy ilmi, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei ensimmäistä kanneperustetta voitu ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koski toimenpidettä 4.
(
11
)	Joka määritellään viite- ja diskonttokorkojen määrittämisessä sovellettavan menetelmän tarkistamisesta annetun tiedonannon (EUVL 2008, C 14, s. 6) mukaisesti. Ks. valituksenalaisen tuomion 121–123 ja 133 kohta.
(
12
)	Valituksenalaisen tuomion 124 ja 125 kohta.
(
13
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 134 kohta.
(
14
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 135–138 kohta.
(
15
)	Komissio viittaa tiedonannon 4.1 kohdan a alakohtaan ja mainitsee esimerkkinä päätöksen, jota tarkasteltiin äskettäin tuomiossa 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 92–119 kohta).
(
16
)	Ks. tästä tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
17
)	Ks. mm. tuomio 2.12.2010, Holland Malt v. komissio (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
18
)	Ks. mm. tuomio 10.7.2008, Bertelsmann ja Sony Corporation of America v. Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 44 oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
19
)	Ks. tästä mm. tuomio 7.3.2002, Italia v. komissio (C-310/99, EU:C:2002:143, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
20
)	Ks. tästä mm. tuomio 3.4.2014, Ranska v. komissio (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 96 kohta).
(
21
)	Ks. erityisesti takauksia koskevan tiedonannon 3.1 kohta.
(
22
)	Tämän kaltainen tilanne oli taustalla tuomiossa 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, ks. 92–119 kohta). Ks. tästä myös tuomio 1.2.2018, Larko v. komissio (T-423/14, EU:T:2018:57, 180–194 kohta).
(
23
)	Ks. mm. tuomio 4.3.2021, komissio v. Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
24
)	Ks. tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 110 kohta) sekä vastaavasti tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
25
)	Tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 66 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti tuomio 5.6.2012, komissio v. EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 105 kohta) ja tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 112 kohta).
(
27
)	Ks. mm. tuomio 2.9.2010, komissio v. Scott, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 90 kohta) ja tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 67 kohta).
(
28
)	Ks. mm. tuomio 20.9.2017, komissio v. Frucona Košice (C‑300/16 P, EU:C:2017:706, 24 kohta), tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 68 kohta) ja tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 104 kohta). Ks. vastaavasti myös tuomio 5.6.2012, komissio v. EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 104 kohta) sekä tuomio 6.3.2018, komissio v. FIH Holding ja FIH Erhvervsbank (C‑579/16 P, EU:C:2018:159, 47 kohta).
(
29
)	Ks. tästä tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 112 kohta).
(
30
)	Ks. tuomio 17.9.2009, komissio v. MTU Friedrichshafen (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 54–56 kohta) ja tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 69 kohta).
(
31
)	Tuomio 17.9.2009, komissio v. MTU Friedrichshafen (C‑520/07 P, EU:C:2009:557, 57 ja 58 kohta); tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, 70 kohta) ja tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 111 kohta).
(
32
)	Kyseisessä virkkeessä on nähdäkseni ilmaistu toisin sanoin, mutta epätarkasti, takauksia koskevan tiedonannon 2.2 kohtaan sisältyvä virke, jossa viitataan tilanteisiin, joissa yritys on sellaisissa erittäin suurissa vaikeuksissa, jollaisiin viitattiin edellä 53 kohdassa. Kuten komissio itsekin riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleessa toteaa, nyt tarkasteltavassa tapauksessa ei ole kyse sellaisesta tilanteesta.
(
33
)	Ks. riidanalaisen päätöksen 83 perustelukappale.
(
34
)	Tässä yhteydessä huomautan, että Valencia CF ja Espanjan kuningaskunta huomauttavat, että lainan myöntänyt Bancaja-pankki oli määrittänyt Valencia CF:n luottoluokitukseksi BB.
(
35
)	Ks. mm. tuomio 11.11.2021, Autostrada Wielkopolska v. komissio ja Puola (C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).