62016CC0306
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
21 päivänä kesäkuuta 2017 (
1
)
Asia C‑306/16
António Fernando Maio Marques da Rosa
vastaan
Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal da Relação do Porto (Porton ylioikeus, Portugali))
Ennakkoratkaisupyyntö – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Direktiivi 2003/88/EY – 5 artikla – Viikoittainen lepoaika – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan seitsemän päivän jakson aikana on oltava vähintään yksi lepopäivä – Vuorotyö – Yli kuusi peräkkäistä työpäivää käsittävä jakso
I Johdanto
1.
Käsiteltävässä asiassa on kyse Tribunal da Relação do Porton (Porton ylioikeus, Portugali) esittämästä ennakkoratkaisupyynnöstä, joka koskee sekä direktiivin 93/104/EY (
2
) että direktiivin 2003/88/EY (
3
) viikoittaista työaikaa koskevan 5 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) oikeudenmukaisia ja kohtuullisia työoloja ja työehtoja koskevan 31 artiklan tulkintaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko viikoittainen lepoaika, johon työntekijällä edellä mainittujen säännösten ja määräysten mukaisesti on oikeus, välttämättä myönnettävä viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen.
2.
Selvitän tässä ratkaisuehdotuksessa syyt, joiden perusteella katson, että tähän kysymykseen on vastattava kielteisesti ja että viikoittainen lepopäivä voidaan myöntää minä päivänä tahansa kunkin seitsemän päivän jakson aikana.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
3.
Direktiivi 93/104 kumottiin ja korvattiin 2.8.2004 alkaen direktiivillä 2003/88. (
4
) Pääasian tosiseikkoihin sovelletaan ajallisesti osittain direktiiviä 93/104 ja osittain direktiiviä 2003/88. (
5
)
4.
Direktiivin 93/104 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Viikoittainen lepoaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden vähintään kahdenkymmenenneljän tunnin keskeytymättömän lepoajan, johon lisätään 3 artiklassa tarkoitettu yhdentoista tunnin päivittäinen lepoaika. – –
Jos asialliset, tekniset tai työn järjestämiseen liittyvät olosuhteet niin edellyttävät, voidaan soveltaa kahdenkymmenenneljän tunnin vähimmäislepoaikaa.”
5.
Direktiivin 2003/88 5 artiklassa toistetaan sanatarkasti direktiivin 93/104 5 artikla. (
6
)
B Portugalin oikeus
1.
Vuoden 2003 työlaki
6.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että direktiivi 93/104 saatettiin osaksi Portugalin kansallista oikeusjärjestystä vuoden 2003 työlain (Código do Trabalho 2003) (
7
) hyväksymisen yhteydessä. Kyseisen lain 205 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: (
8
)
”Työntekijällä on oikeus ainakin yhteen lepopäivään viikossa.”
7.
Saman lain 206 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Laissa säädetyn viikoittaisen lepopäivän lisäksi työntekijälle voidaan antaa puolikas tai kokonainen lepopäivä vuoden kaikilla tai joillakin viikoilla.”
8.
Saman lain 207 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Pakollisen viikoittaisen lepopäivän lisäksi työntekijä saa yhdentoista tunnin lepoajan, joka vastaa 176 §:ssä säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa.”
2.
Vuoden 2009 työlaki
9.
Direktiivi 2003/88 saatettiin osaksi Portugalin kansallista oikeusjärjestystä vuoden 2009 työlain (Código do Trabalho 2009) (
9
) hyväksymisen yhteydessä.
10.
Kyseisen lain 232 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Työntekijällä on oikeus ainakin yhteen lepopäivään viikossa.
– –
3.   Työehtosopimuksella tai työsopimuksella voidaan sopia keskeytymättömästä tai keskeytyvästä täydentävästä viikoittaisesta lepojaksosta vuoden kaikilla viikoilla tai joillakin viikoilla.”
11.
Saman lain 233 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Pakollinen viikkolepo ja 214 §:ssä säädettyä päivittäistä lepoaikaa vastaava yhdentoista tunnin jakso on pidettävä yhtäjaksoisesti.
2.   Edeltävässä momentissa tarkoitettu yhdentoista tunnin jakso katsotaan pidetyksi kokonaan tai osittain, kun täydentävä viikkolepo pidetään yhtäjaksoisesti pakollisen viikkolevon jälkeen.”
3.
Yrityskohtaiset sopimukset
12.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian asianosaisten väliseen työsuhteeseen sovellettiin myös kahta yrityskohtaista sopimusta, jotka oli tehty vuosina 2002 ja 2003. (
10
) Kyseisten sopimusten mukaan pääasian valittajan asemassa olevalla työntekijällä oli oikeus kahteen peräkkäiseen lepopäivään viikoittain.
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
13.
Pääasian valittaja Maio Marques da Rosa työskenteli vuosina 1991–2014 – vuodesta 1999 lähtien kassanhoitajana – vastapuolena olevassa yhtiössä Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (jäljempänä Varzim Sol), joka pitää omistamaansa kasinoa Portugalissa. Kasino on auki kaikkina päivinä – paitsi 24. ja 25.12. – tietyn tuntimäärän ajan puolestapäivästä seuraavaan aamuun.
14.
Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Varzim Solin pelikonesaleja hoitavilla työntekijöillä oli oikeus kahteen peräkkäiseen lepopäivään. Kassanhoitajat, myös valittaja, tekivät töitä neljässä ennalta määritellyssä vuorossa Varzim Solin määrittämien ja ilmoittamien työaikojen mukaisesti.
15.
Vuosina 2008 ja 2009 valittaja työskenteli toisinaan seitsemän päivää peräkkäin. Vuonna 2010 Varzim Sol muutti työvuoroja siten, että työntekijät alkoivat työskennellä korkeintaan kuutena päivänä peräkkäin.
16.
Valittajan työsopimus päättyi 16.3.2014.
17.
Valittaja nosti Varzim Solia vastaan kanteen, jossa hän vaati lähinnä toteamaan, ettei Varzim Sol ollut antanut hänelle pakollisia lepopäiviä, joihin hänellä oli mielestään oikeus Portugalin lainsäädännön ja yrityskohtaisten sopimusten nojalla. Hän vaati tällä perusteella korvausta, jonka laskentaperusteena olivat ylityökorvaukset, niiltä seitsemänsiltä peräkkäisiltä työpäiviltä, jotka hän oli joutunut olemaan töissä, pitämättä jääneistä toisista viikoittaisista lepopäivistä sekä täydentävistä lepopäivistä, joita hänelle ei ollut annettu.
18.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen, minkä seurauksena valittaja valitti tästä päätöksestä Tribunal da Relação do Portoon.
19.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli epävarma direktiivien 93/104 ja 2003/88 5 artiklan tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kun huomioon otetaan – – [direktiivien 93/104 ja 2003/88] 5 artikla sekä – – [perusoikeuskirjan] 31 artikla ja kun kyse on työntekijöistä, jotka työskentelevät vaihtuvissa vuoroissa laitoksessa, joka on avoinna kaikkina viikonpäivinä muttei jatkuvasti 24 tuntia vuorokaudessa, onko pakollinen lepopäivä, johon työntekijällä on oikeus, välttämättä myönnettävä kunkin seitsemän päivän jakson aikana eli viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen?
2)
Onko tulkinta, jonka mukaan työnantaja voi näiden työntekijöiden osalta vapaasti valita kunkin viikon ne päivät, jotka se antaa työntekijän lepopäiviksi, joihin tällä on oikeus, jolloin työntekijä voidaan velvoittaa työskentelemään ilman ylityökorvausta jopa kymmenen päivää peräkkäin (esimerkiksi tietyn viikon keskiviikosta, jota edeltää lepo maanantaina ja tiistaina, seuraavan viikon perjantaihin, jota seuraa lepo lauantaina ja sunnuntaina), näiden direktiivien ja määräysten mukainen vai ei?
3)
Onko tulkinta, jonka mukaan 24 tunnin keskeytymätön lepojakso voi sijoittua tietyn seitsemän kalenteripäivän jakson mihin hyvänsä kalenteripäivään ja seuraava 24 tunnin keskeytymätön lepojakso (johon lisätään 11 tunnin päivittäinen lepoaika) voi myös sijoittua aiempaa seitsemän kalenteripäivän jaksoa välittömästi seuraavan seitsemän kalenteripäivän jakson mihin hyvänsä kalenteripäivään, näiden direktiivien ja määräysten mukainen vai ei?
4)
Onko tulkinta, jonka mukaan sen sijaan, että työntekijä saisi 24 tunnin keskeytymättömän lepojakson (johon lisätään 11 tunnin päivittäinen lepojakso) kunkin seitsemän päivän jakson osalta, hän voi saada kaksi peräkkäistä tai ei-peräkkäistä 24 tunnin keskeytymätöntä lepojaksoa minä hyvänsä tietyn 14 kalenteripäivän vertailujakson neljästä kalenteripäivästä, näiden direktiivien ja määräysten mukainen vai ei, kun huomioon otetaan myös – – direktiivin [2003/88] 16 artiklan a alakohdan säännökset?”
20.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian valittaja, Varzim Sol, Portugalin, Unkarin, Puolan, Suomen ja Ruotsin hallitukset sekä Euroopan komissio. Suullisia huomautuksia esittivät 5.4.2017 pidetyssä istunnossa Varzim Sol, Portugalin hallitus ja komissio.
IV Asian tarkastelu
A Ennakkoratkaisukysymysten kohde ja tulkittavat unionin oikeuden säännökset ja määräykset
1. Kolme ensimmäistä kysymystä
21.
Kolmessa ensimmäisessä kysymyksessään, jotka on käsiteltävä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/104 5 artiklaa ja direktiivin 2003/88 5 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 31 artiklaa tulkittava siten, että viikoittainen lepoaika, johon työntekijällä on oikeus, on myönnettävä viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen, vai voiko työnantaja vapaasti valita kultakin seitsemän päivän jaksolta, minkä päivän se antaa työntekijän viikoittaiseksi lepopäiväksi.
22.
Aluksi on todettava, että pääasian tosiseikat kuuluvat osittain direktiivin 93/104, joka oli voimassa 1.8.2004 asti, soveltamisalaan ja osittain direktiivin 2003/88, jolla kodifioitiin direktiivin 93/104 säännökset 2.8.2004 alkaen, soveltamisalaan. (
11
) Koska kummankin edellä mainitun direktiivin 5 artikla on laadittu sanamuodoiltaan identtisiksi (
12
) ja koska vastaukset ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin ovat tämän identtisyyden vuoksi samat siitä riippumatta, kumpaa direktiiviä on sovellettava, kysymyksiin vastattaessa on syytä viitata ainoastaan direktiivin 2003/88 säännöksiin. (
13
) Samasta syystä on myös katsottava, että unionin tuomioistuimen tulkintaa direktiivin 93/104 5 artiklasta voidaan kaikin puolin soveltaa direktiivin 2003/88 5 artiklaan. (
14
)
23.
Lisäksi on todettava, että ensimmäisessä kysymyksessä on erityisesti kyse ”työntekijöistä, jotka työskentelevät vaihtuvissa vuoroissa laitoksessa, joka on avoinna kaikkina viikonpäivinä muttei jatkuvasti 24 tuntia vuorokaudessa”. Tällainen sanamuoto herättää kysymyksen direktiivin 2003/88 17 artiklan 4 kohdan a alakohdan mahdollisesta merkityksellisyydestä kyseisessä asiassa, koska sen mukaisesti erityisesti kyseisen direktiivin 5 artiklasta voidaan poiketa vuorotyön osalta. (
15
)
24.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan selvennä, onko valittajaa pidettävä sen mielestä tämän Varzim Solissa suorittaman työn osalta direktiivin 2003/88 2 artiklan 6 kohdassa tarkoitettuna vuorotyöntekijänä, ja/vai katsooko se valittajan tehneen kyseisessä yrityksessä saman direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua vuorotyötä. (
16
) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei myöskään ole missään vaiheessa osoittanut, että Portugalin oikeudessa säädettäisiin mahdollisuudesta poiketa vuorotyön osalta direktiivin 2003/88 5 artiklasta kyseisen direktiivin 17 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitetuilla tavoilla. (
17
) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei nimittäin viittaa viimeksi mainittuun säännökseen tai niihin vuorotyötä koskeviin Portugalin oikeuden säännöksiin, joihin valittaja on vedonnut. (
18
)
25.
Näin ollen lähden siitä oletuksesta, että Portugalin oikeudessa ei säädetä mahdollisuudesta poiketa vuorotyön osalta direktiivin 2003/88 5 artiklasta (
19
) saman direktiivin 17 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti eikä viimeksi mainittu säännös siten ole merkityksellinen pääasian ratkaisemisen kannalta.
26.
Lisäksi on vielä todettava, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole myöskään tuonut esiin, että pääasian osapuolten väliseen työsuhteeseen sovellettavat yrityskohtaiset sopimukset olisivat sisältäneet määräyksiä, joiden nojalla voitaisiin poiketa direktiivin 2003/88 5 artiklasta saman direktiivin 18 artiklan mukaisesti. (
20
) Sen sijaan ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kyseisten sopimusten mukaan valittajalla oli oikeus yhteen täydentävään viikoittaiseen lepopäivään direktiivin 2003/88 5 artiklassa säädetyn lepopäivän lisäksi. (
21
) Toisin sanoen kyseisissä sopimuksissa varmistettiin valittajalle edellä mainitun direktiivin 5 artiklaa kattavampi suoja. (
22
)
27.
Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen katson, ettei kolmen ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen kohteena ole tilanne, jossa kansallisessa oikeudessa tai työehtosopimuksessa sallitaan poikkeaminen direktiivin 2003/88 5 artiklasta, kyseisen direktiivin 17 artiklan 4 kohdan a alakohdan tai 18 artiklan mukaisesti, vaan ne koskevat ennemminkin ”muuta sellaista tilannetta”, josta säädetään ainoastaan kyseisen direktiivin 5 artiklassa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin itsekin todennut, että pääasiassa sovellettavien vuoden 2003 ja vuoden 2009 työlakien säännöksiä ja yrityskohtaisten sopimusten määräyksiä on tulkittava viimeksi mainitun artiklan mukaisesti.
28.
On myös todettava, että toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko tilanne, jossa työntekijä voidaan velvoittaa työskentelemään ”ilman ylityökorvausta” jopa kymmenen päivää peräkkäin, yhteensopiva direktiivin 2003/88 5 artiklan ja perusoikeuskirjan 31 artiklan kanssa.
29.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 2003/88 säännellään – sen 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua palkallista vuosilomaa koskevaa erityistilannetta lukuun ottamatta – ainoastaan tiettyjä työajan järjestämistä koskevia seikkoja, joten sitä ei lähtökohtaisesti sovelleta työntekijöiden palkkaukseen. (
23
) Näin ollen se, onko valittajalla oikeus, kuten hän väittää, (
24
) ylityökorvauksiin, ja jos on, niin miltä osin, ei riipu direktiivistä 2003/88, vaan mahdollisista kansallisen lainsäädännön merkityksellisistä säännöksistä ja sovellettavista yrityskohtaisista sopimuksista.
30.
Katson näin ollen, että kolme ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä on ymmärrettävä siten, että niillä pyritään lähinnä määrittämään, onko direktiivin 2003/88 5 artiklaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklaa tulkittava siten, että viikoittainen lepoaika on annettava viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen.
2. Neljäs ennakkoratkaisukysymys
31.
Neljännessä kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä, miten sen pitäisi tulkita direktiivin 2003/88 16 artiklan a alakohtaa, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat määrätä 5 artiklan soveltamiseksi vertailujaksosta, joka on enintään 14 päivää. (
25
)
32.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole mitenkään osoittanut, että Portugalin tasavalta olisi käyttänyt direktiivin 2003/88 16 artiklan a alakohdassa säädettyä mahdollisuutta määrätä tällaisesta vertailujaksosta kyseisen direktiivin 5 artiklan soveltamiseksi. Pääasian valittaja, Portugalin hallitus ja komissio ovat todenneet, ettei Portugalin lainsäädännössä ole käytetty tätä mahdollisuutta.
33.
Tässä tilanteessa ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa vakiintuneen oikeuskäytäntönsä mukaisesti, että neljäs ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta. (
26
)
B Direktiivin 2003/88 5 artiklan ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan tulkinta
34.
Direktiivin 2003/88 5 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokainen työntekijä saa jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden vähintään kahdenkymmenenneljän tunnin keskeytymättömän lepoajan (jäljempänä viikoittainen lepoaika), johon lisätään saman direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu yhdentoista tunnin päivittäinen lepoaika.
35.
Valittaja ja Portugalin hallitus väittävät lähinnä, että direktiivin 2003/88 5 artiklan mukaisesti viikoittainen lepoaika on annettava viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen. Varzim Sol, Unkarin, Puolan, Suomen ja Ruotsin hallitukset ja komissio sen sijaan katsovat lähinnä, että kyseisessä säännöksessä velvoitetaan ainoastaan antamaan vähintään 35 tunnin lepoaika (
27
) kunkin seitsemän päivän jakson aikana ja että viikoittainen lepoaika voi näin ollen osua mihin viikonpäivään tahansa tämän seitsemän päivän jakson aikana.
36.
Aivan aluksi on todettava, että direktiivin 2003/88 5 artiklassa käytetty sanamuoto ”jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden” ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, joten sitä on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan lähtökohtaisesti tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti koko unionissa. (
28
)
37.
Seuraavista syistä yhdyn tulkintaan, jonka mukaan direktiivin 2003/88 5 artiklassa ei säädetä, että viikoittainen lepoaika on välttämättä annettava viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen, mutta jonka mukaan tästä säännöksestä seuraa, että kyseinen lepoaika on annettava kunkin seitsemän päivän jakson aikana. Tämän tulkinnan mukaisesti työntekijä voidaan kyseisen säännöksen nojalla periaatteessa velvoittaa työskentelemään jopa 12 peräkkäisen päivän ajan (
29
) edellyttäen, että muut direktiivissä 2003/88 säädetyt vähimmäisvaatimukset täyttyvät, mukaan luettuina erityisesti päivittäistä lepoaikaa ja viikoittaista enimmäistyöaikaa koskevat vaatimukset. (
30
)
38.
Ensiksikin on nähdäkseni niin, että tämä päätelmä perustuu direktiivin 2003/88 5 artiklan kirjaimelliseen tulkintaan. Sanamuodossa ”jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden” ei nimittäin määritellä täsmällisesti ajankohtaa, jolle viikoittaisen lepoajan on osuttava, vaan siinä viitataan pikemminkin sen (seitsemän päivän) jakson pituuteen, jonka aikana tällainen lepoaika on annettava. Kyseisen säännöksen sanamuoto ei myöskään sisällä mainintaa ”peräkkäiset työpäivät”, vaan siinä päinvastoin edellytetään, että viikoittainen lepoaika annetaan jokaisen seitsemän päivän jakson aikana riippumatta siitä, onko työntekijä työskennellyt ollenkaan tai minkä verran hän on työskennellyt noiden seitsemän päivän aikana. (
31
)
39.
Mielestäni tästä seuraa, että direktiivin 2003/88 5 artiklassa oleva käsite ”seitsemän päivän jakso” ei tarkoita jaksoa, jonka alkamispäivä voi vaihdella siten, että se alkaa aina kunkin viikoittaisen lepoajan jälkeen, kuten pääasian valittaja ja Portugalin hallitus nähdäkseni väittävät, vaan se tarkoittaa ennemminkin tietyn mittaisia toisiaan seuraavia jaksoja. (
32
)
40.
On toiseksi myös todettava, että joissakin muissa unionin säädösteksteissä unionin lainsäätäjä on velvoittanut jäsenvaltiot nimenomaisesti varmistamaan, että työntekijöillä on oikeus lepoaikaan tietyn pituisen ajanjakson jälkeen. (
33
) Se, että unionin lainsäätäjä päätti käyttää direktiivin 2003/88 5 artiklassa joustavampaa sanamuotoa, osoittaa mielestäni, ettei se halunnut edellyttää, että kyseisessä artiklassa säädetty viikoittainen lepoaika on annettava tietyn määrän peräkkäisiä työpäiviä sisältävän jakson jälkeen. (
34
) Lisään vielä, ettei direktiivin 2003/88 mikään kieliversio tue valittajan ja Portugalin hallituksen puoltamaa tulkintaa, jonka mukaan 5 artiklassa rajoitetaan peräkkäisten työpäivien määrä kuuteen. (
35
)
41.
Kolmanneksi direktiivin 93/104, joka on korvattu direktiivillä 2003/88, (
36
) valmisteluasiakirjat mielestäni myös vahvistavat sen, että 5 artiklan tarkoituksena on taata työntekijöille viikoittainen vähimmäislepoaika mutta kansallisille lainsäätäjille ja työmarkkinaosapuolille on samalla jätetty jonkin verran liikkumavaraa työaikajärjestelyjen toteuttamisessa. (
37
) Tämä tulkinta näkyy myös komission asiakirjoissa direktiivien 93/104 ja 2003/88 täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa. (
38
) On myös niin, että vaikka direktiivin 93/104 5 artiklan alkuperäisessä versiossa mainittiin lepopäivänä sunnuntai, kyseisessä säännöksessä säädettiin ainoastaan, että viikoittaiseen lepoaikaan sisältyy ”periaatteessa” sunnuntai. (
39
)
42.
Mielestäni velvollisuus varmistaa, että viikoittainen lepoaika myönnetään kunkin seitsemän päivän jakson aikana, vastaa direktiivin 2003/88 olennaista tavoitetta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sen vahvistanut, eli kyseisen direktiivin tavoitteena on suojella tehokkaasti työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä. (
40
) Tässä yhteydessä on todettava, että direktiivin 2003/88 5 artiklassa säädetään ainoastaan kaikkiin työntekijöihin sovellettavasta perussäännöstä, jonka lisäksi on olemassa erityissääntöjä, joita sovelletaan toimialoilla, joilla tehtävä työ on erityisen rasittavaa tai riskialtista. (
41
)
43.
Ennakkoratkaisukysymysten kohteena niin ikään olevasta perusoikeuskirjan 31 artiklasta on todettava, että kyseisen artiklan 2 kohdan mukaan jokaisella työntekijällä on oikeus muun muassa viikoittaisiin lepoaikoihin. Perusoikeuskirjaan liittyvistä selityksistä (
42
) ilmenee, että kyseinen kohta perustuu direktiivin 93/104 lisäksi myös Euroopan sosiaalisen peruskirjan (
43
) 2 artiklaan ja työntekijöiden sosiaalisia oikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan (
44
) 8 kohtaan.
44.
Viikoittaista lepoaikaa koskevasta oikeudesta on näin ollen todettava, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta vastaa ulottuvuudeltaan direktiivin 2003/88 5 artiklaa. Tästä seuraa, ettei perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta ole omiaan tuomaan esiin sellaisia lisäseikkoja, joista olisi hyötyä direktiivin 2003/88 5 artiklasta pyydetyssä tulkinnassa.
45.
Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen katson, että direktiivin 2003/88 5 artiklaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklaa on tulkittava siten, ettei niissä edellytetä, että lepoaika myönnetään viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen, vaan että niissä edellytetään, että lepoaika on myönnettävä kunkin seitsemän päivän jakson aikana. Muistutan, että tämä tulkinta pätee myös direktiivin 93/104 5 artiklaan. (
45
) Tämän tulkinnan mukaisesti työntekijä voidaan kyseisen säännöksen nojalla periaatteessa velvoittaa työskentelemään jopa 12 peräkkäisen päivän ajan edellyttäen, että muut direktiivissä 2003/88 säädetyt vähimmäisvaatimukset täyttyvät, mukaan luettuina erityisesti päivittäistä lepoaikaa ja viikoittaista enimmäistyöaikaa koskevat vaatimukset. (
46
)
46.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivillä 2003/88 toteutetaan vain vähimmäistason yhdenmukaistaminen, joten jäsenvaltiot voivat vapaasti antaa kansallisia säännöksiä, joilla työntekijöille myönnetään viikoittaisen lepoajan osalta direktiiviä 2003/88 kattavampi suoja. Kuten edellä mainitun direktiivin 15 artiklasta ilmenee, kyseinen direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen soveltaa tai ottaa käyttöön lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia. (
47
) On ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä määrittää, sisältävätkö Portugalin lainsäädäntö (
48
) ja/tai pääasiassa sovellettavat yrityskohtaiset sopimukset (
49
) tällaisia suotuisampia säännöksiä tai määräyksiä, ja jos sisältävät, niin missä määrin.
V Ratkaisuehdotus
47.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunal da Relação do Porton ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23.11.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/104/EY 5 artiklaa, tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 5 artiklaa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisissä säännöksissä ja määräyksissä ei edellytetä, että viikoittainen lepoaika on myönnettävä viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen, vaan niissä edellytetään, että viikoittainen lepoaika on myönnettävä kunkin seitsemän päivän jakson aikana.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23.11.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 307, s. 18), sellaisena kuin se on muutettuna 22.6.2000 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/34/EY (EYVL 2000, L 195, s. 41).
(
3
)	Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2003, L 299, s. 9).
(
4
)	Ks. direktiivin 2003/88 27 ja 28 artikla.
(
5
)	Pääasiassa käsitellään ajanjaksoa 1991–2014. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 13–17 ja 22 kohta.
(
6
)	Direktiivin 93/104 5 artiklan alkuperäisessä versiossa säädettiin sen toisessa kohdassa, että ”ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuun vähimmäislepoaikaan sisältyy periaatteessa sunnuntai”. Tämä kohta poistettiin kuitenkin tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 93/104/EY muuttamisesta koskemaan direktiivin soveltamisalan ulkopuolisia toimialoja ja toimintoja 22.6.2000 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/34/EY (EYVL 2000, L 195, s. 41) sen jälkeen, kun kyseinen kohta oli kumottu tuomiossa 12.11.1996, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto (C‑84/94, EU:C:1996:431).
(
7
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa 27.8.2003 annetun lain nro 99/2003 2 §:n f kohtaan.
(
8
)	Portugalin hallitus huomauttaa, että oikeus viikoittaiseen lepoaikaan vahvistetaan myös Portugalin tasavallan perustuslain 59 §:n d kohdassa.
(
9
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa 12.2.2009 annetun lain nro 7/2009 2 §:n n kohtaan.
(
10
)	Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA:n sekä Portugalin kasinoalan ammattilaisten ja muiden työntekijöiden yhdistyksen (Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros) väliset yrityskohtaiset sopimukset, jotka julkaistiin vuoden 2002 Boletim do Trabalho e do Empregossa nro 22 ja vuoden 2003 Boletim do Trabalho e do Empregossa nro 29 ja joita koskevat muutokset ja konsolidoitu teksti julkaistiin vuoden 2007 Boletim do Trabalho e do Empregossa nro 31.
(
11
)	Ks. direktiivin 2003/88 johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale ja tämän ratkaisuehdotuksen 3 kohta.
(
12
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 5 kohta.
(
13
)	Ks. vastaavasti tuomio 25.11.2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, 32 kohta).
(
14
)	Ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 22 kohta).
(
15
)	Ks. myös direktiivin 93/104 17 artiklan 2 kohdan 2.3 alakohdan a alakohta.
(
16
)	Kyseisen 6 kohdan mukaan mainitussa direktiivissä tarkoitetaan vuorotyöntekijällä ”työntekijää, joka osallistuu vuorotyöhön”. Kyseisen 5 kohdan mukaan vuorotyöllä tarkoitetaan ”työn järjestämistä vuoroihin, jolloin työntekijät seuraavat toisiaan samassa työpisteessä tietyn työvuorosuunnitelman mukaisesti, mukaan lukien kiertävä työvuorosuunnitelma; vuorotyö voi olla joko keskeytymätöntä tai keskeytyvää, siten, että työntekijät joutuvat työskentelemään eri aikoina tietyn päivistä tai viikoista muodostuvan jakson aikana”. Ks. myös direktiivin 93/104 2 artiklan 5 ja 6 kohta.
(
17
)	Sekä valittaja että komissio väittävät, ettei Portugalin lainsäätäjä ole käyttänyt direktiivin 2003/88 17 artiklan 4 kohdan a alakohdassa säädettyä mahdollisuutta poiketa 5 artiklasta vuorotyön osalta, eikä yksikään unionin tuomioistuimelle kirjalliset huomautuksensa toimittaneista osapuolista ole kiistänyt tätä väitettä. Varzim Sol ja Portugalin hallitus väittävät yleisemmin, etteivät direktiivin 2003/88 17 ja 18 artiklassa säädetyt poikkeukset ole merkityksellisiä nyt käsiteltävässä asiassa.
(
18
)	Valittaja vetoaa erityisesti vuoden 2003 työlain 189 §:n 5 momenttiin ja vuoden 2009 työlain 221 §:n 5 momenttiin, kun taas vastapuoli katsoo, ettei kyseisiä säännöksiä voida soveltaa valittajaan, koska tämä ei osallistunut keskeytymättömään vuorotyöhön. Valittajan kirjallisissa huomautuksissa todetaan, että kyseisten säännösten mukaisesti erityisesti keskeytymätöntä vuorotyötä tekevillä on oikeus vähintään ”yhteen lepopäivään kunkin seitsemän päivän jakson aikana”.
(
19
)	Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että voidakseen käyttää direktiivin 2003/88 17 ja 18 artiklassa annettua mahdollisuutta poiketa määrätyissä olosuhteissa muun muassa kyseisen direktiivin 5 artiklasta, niiden on tehtävä päätös tämän mahdollisuuden käyttämisestä. Ks. vastaavasti tuomio 21.10.2010, Accardo ym. (C‑227/09, EU:C:2010:624, 51 kohta). Ks. vastaavasti myös julkisasiamies Wathelet’n ratkaisuehdotus Hälvä ym. (C‑175/16, EU:C:2017:285, 89 kohta).
(
20
)	Kyseisen 18 artiklan mukaisesti 5 artiklasta voidaan poiketa muun muassa työehtosopimuksilla tai työmarkkinaosapuolten välisillä kansallisilla tai alueellisilla sopimuksilla tai alemmantasoisilla työehtosopimuksilla taikka työmarkkinaosapuolten välisillä sopimuksilla näiden osapuolten asettamien sääntöjen mukaisesti edellyttäen, että kyseisille työntekijöille annetaan vastaavanlaiset korvaavat lepoajat tai, poikkeustapauksissa, jolloin ei ole objektiivisista syistä mahdollista antaa tällaisia lepoaikoja, kyseiset työntekijät saavat asianmukaisen suojelun. Ks. myös direktiivin 93/104 17 artiklan 3 kohta. Portugalin hallitus on todennut, ettei Portugalin lainsäädännössä säädetä mahdollisuudesta poiketa direktiivin 2003/88 5 artiklasta sopimuksilla tai työehtosopimuksilla.
(
21
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 12 kohta.
(
22
)	Direktiivin 2003/88 15 artiklan mukaisesti kyseinen direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen edistää tai sallia sellaisten työehtosopimusten tai työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten soveltamista, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia. Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 46 kohta.
(
23
)	Ks. tuomio 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 48 ja 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
24
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
(
25
)	Ks. myös direktiivin 93/104 16 artiklan 1 kohta.
(
26
)	Ks. tästä tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, 115 kohta), jossa todetaan erityisesti, että kansallisen tuomioistuimen on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkintaa ja pitämään tarpeellisena ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle. Lisäksi Varzim Sol väittää, että neljännen ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodossa, joka perustuu kyseisen osapuolen mukaan sen ehdotukseen, on virhe, koska virkkeessä ”tietyn – – vertailujakson neljästä kalenteripäivästä” oleva luku 4 on lisätty kysymykseen vahingossa. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta. Koska tätä kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi, unionin tuomioistuimen ei ole mielestäni hyödyllistä ottaa kantaa tähän seikkaan.
(
27
)	Eli 24 tunnin viikoittainen lepoaika ja direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädetty päivittäinen 11 tunnin lepoaika yhteenlaskettuna. Kyseisen direktiivin 5 artiklan toisen kohdan mukaan voidaan soveltaa kahdenkymmenenneljän tunnin vähimmäislepoaikaa, jos asialliset, tekniset tai työn järjestämiseen liittyvät olosuhteet niin edellyttävät.
(
28
)	Ks. vastaavasti tuomio 26.4.2012, DR ja TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Huomautan, että direktiivin 2003/88 5 artiklassa ja direktiivin 93/104 5 artiklassa käytetty sanamuoto ”jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden” esiintyy myös viikoittaista lepoaikaa koskevissa Kansainvälisen työjärjestön yleissopimuksissa nro 14 (teollisuusyritykset) ja nro 106 (kauppaliikkeet ja toimistot), jotka hyväksyttiin Genevessä 17.11.1921 ja 26.6.1957. Ks. vuoden 1921 yleissopimuksen 2 artiklan 1 kohta ja vuoden 1957 yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohta. Ks. myös direktiivin 93/104 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale ja direktiivin 2003/88 johdanto-osan kuudes perustelukappale, joissa viitataan Kansainvälisen työjärjestön periaatteisiin työajan järjestämisestä. Ks. lisäksi direktiiviä 93/104 koskevan, 20.9.1990 annetun komission ehdotuksen perusteluosan 10 kohta (COM(90) 317 final).
(
29
)	Työntekijä voi esimerkiksi työskennellä tietyn viikon tiistaista, joka seuraa maanantaina pidettyä lepopäivää, seuraavan viikon lauantaihin, jonka jälkeinen sunnuntai on taas lepopäivä. Käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, kun työntekijällä on kansallisen lainsäädännön tai työehtosopimusten mukaan oikeus kahteen peräkkäiseen lepopäivään viikoittain, edellä esitetystä tulkinnasta seuraa, että työntekijä voidaan velvoittaa työskentelemään kymmenen päivää peräkkäin. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 7, 10 ja 12 kohta.
(
30
)	Ks. edellä mainitun direktiivin 3 ja 6 artikla.
(
31
)	Ks. käsitteistä ”työaika” ja ”lepoaika” direktiivin 2003/88 ja direktiivin 93/104 2 artiklan 1 ja 2 kohta sekä tuomio 3.10.2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, 47 kohta) ja tuomio 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 25–28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
32
)	Ks. tästä tuomio 12.11.1996, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto (C‑84/94, EU:C:1996:431, 62 kohta), jossa mainitaan ”seitsemän päivän vertailujakso”. Huomautan, että unionin tuomioistuin on katsonut tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta 20.12.1985 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 (EYVL 1985, L 370. s. 1) 8 artiklan 1 kohdassa säädetystä päivittäisestä lepoajasta, että kyseisessä artiklassa käytetyllä ilmaisulla ”jokainen 24 tunnin jakso” tarkoitetaan jokaista tämän pituista jaksoa, joka alkaa sillä hetkellä, kun kuljettaja kytkee viikoittaisen tai päivittäisen lepoajan jälkeen ajopiirturin päälle. Ks. tuomio 2.6.1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22–27 kohta). Mielestäni tätä tulkintaa ei kuitenkaan voida soveltaa direktiivin 2003/88 5 artiklaan. Edellä mainitussa tuomiossa nimittäin asetettiin ensisijaiseksi liikenneturvallisuuden varmistamista koskeva erityinen tavoite, joka ei ole merkityksellinen direktiivin 2003/88 näkökulmasta.
(
33
)	Ks. erityisesti tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 561/2006 (EUVL 2006, L 102, s. 1) 8 artiklan 6 kohdan toinen kohta, jonka mukaisesti ”viikoittaisen lepoajan on alettava viimeistään kuuden 24 tunnin jakson kuluttua edellisen viikoittaisen lepoajan päättymisestä” (kursivointi tässä). Ks. myös saman asetuksen 7 artiklan ensimmäinen kohta.
(
34
)	Ks. tästä direktiivin 2003/88 johdanto-osan 15 perustelukappale, jonka mukaan siltä varalta, että työaikajärjestelyt herättävät kysymyksiä yrityksessä, on suotavaa sallia tietty joustavuus tämän direktiivin eräiden säännösten soveltamisessa varmistaen kuitenkin, että noudatetaan työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemista koskevia periaatteita.
(
35
)	Unkarinkielistä toisintoa lukuun ottamatta direktiivin 2003/88 eri kieliversiot voidaan nähdäkseni jakaa kahteen ryhmään. Useimmissa kielitoisinnoissa todetaan, että viikoittainen lepoaika on myönnettävä jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden. Ks. erityisesti englanninkielinen toisinto (”per each seven-day period”) ja saksankielinen toisinto (”pro Siebentageszeitraum”). Ks. myös portugalin-, bulgarian-, espanjan-, tšekin-, tanskan-, viron-, kreikan-, italian-, hollannin-, slovakin- ja suomenkieliset toisinnot. Muissa kielitoisinnoissa noudatetaan ranskankielistä toisintoa, jonka mukaan viikoittainen lepoaika on myönnettävä jokaisen seitsemän päivän jakson aikana. Unkarinkielinen toisinto on monitulkintaisempi, sillä ilmaisu ”hétnaponként” voi tarkoittaa joko seitsemän päivän jakson päätteeksi tai seitsemän päivän jakson aikana.
(
36
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 3 kohta.
(
37
)	Ks. erityisesti direktiiviä 93/104 koskevan ehdotuksen (joka mainitaan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 28) perusteluosan 1, 2, 16 ja 35 kohta, joissa esiintyy useita kertoja ilmaisu ”viikoittainen vähimmäislepoaika” ja joissa komissio korostaa muun muassa työaikajärjestelyjen joustavuutta, jotta yritykset voivat huomioida kilpailuolosuhteet ja parantaa kilpailukykyään. Ks. myös tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetusta ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi annetun Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (EYVL 1991, C 60, s. 26) 2.10 kohta, jonka mukaan lepoaika pitäisi laskea jokaista viikkoa kohti. Ks. myös direktiivin 2003/88 hyväksymisestä tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 93/104 uudelleentarkastelusta neuvostolle, Euroopan parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle sekä yhteisön tason työmarkkinaosapuolille 15.1.2014 annettu komission tiedonanto (COM(2003) 843 final/2, s. 3), jossa todetaan, että direktiivissä 93/104 säädetään ”vähintään yhden päivän lepoajasta jokaisena seitsemän päivän jaksona”.
(
38
)	Ks. 1.12.2000 annettu komission kertomus ”Tietyistä työajan järjestelyä koskevista seikoista 23. marraskuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/104/EY täytäntöönpanon tilanne (Työaikadirektiivi)” (KOM(2000) 787 lopullinen, 6 kohta, s. 14) ja 21.12.2010 annettu komission yksiköiden valmisteluasiakirja ”Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (’The Working Time Directive’)” (SEC(2010) 1611 final, 6.1.5 kohta, s. 102). Viimeksi mainitussa asiakirjassa komissio toteaa muun muassa seuraavaa: ”The Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week. – – These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period.”
(
39
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 6. Ks. myös direktiivin 93/104 alkuperäisen version johdanto-osan kymmenes perustelukappale, jonka mukaan ”viime kädessä kunkin jäsenvaltion on päätettävä, kuuluuko sunnuntai viikoittaiseen lepoaikaan ja jos, niin kuinka laajasti”. Direktiivin 93/104 antamisen yhteydessä Euroopan parlamentti ehdotti, että jäsenvaltiot olisi velvoitettava varmistamaan, että ”jokainen työntekijä saa lähtökohtaisesti vapaiksi viikonloput ja lakisääteiset pyhäpäivät – –”. Neuvosto ja komissio eivät kuitenkaan tukeneet tätä ehdotusta. Ks. erityisesti 20.2.1991 ensimmäisessä käsittelyssä annettu Euroopan parlamentin lausunto (EYVL 1991, C 72, s. 86; tarkistus 14), Euroopan parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä esittämistä tarkistuksista 23.4.1991 annettu komission kanta (KOM(91) 130 lopullinen) sekä 30.6.1993 hyväksytty neuvoston yhteinen kanta (asiakirjaviite: 7253/2/93 SOC 196).
(
40
)	Ks. erityisesti tuomio 9.9.2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, 92 kohta) ja tuomio 14.10.2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, 37 kohta), joista ilmenee myös, että kullakin työntekijällä on oltava oikeus asianmukaisiin lepoaikoihin, joiden on oltava paitsi todellisia niin, että kyseiset henkilöt voivat toipua työn aiheuttamasta rasituksesta, myös toimittava ennaltaehkäisevästi pienentäen mahdollisimman paljon työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden heikkenemisen riskiä, jota työskentelyjaksojen kasautuminen ilman tarvittavaa lepoa saattaa merkitä.
(
41
)	Ks. erityisesti tieliikenteestä asetuksen N:o 561/2006 6–8 artikla.
(
42
)	EUVL 2007, C 303, s. 17.
(
43
)	Euroopan sosiaalinen peruskirja, joka allekirjoitettiin Torinossa 18.10.1961 ja tarkistettiin Strasbourgissa 3.5.1996. Sen 2 artiklan 5 kohdassa määrätään erityisesti, että ”sopimuspuolet sitoutuvat – – varmistamaan viikoittaisen lepoajan, jonka tulee mahdollisuuksien mukaan olla samaan aikaan kuin kyseisessä maassa tai kyseisellä alueella perinteisesti tai tavanmukaisesti tunnustettu lepopäivä”.
(
44
)	Työntekijöiden sosiaalisia oikeuksia koskeva yhteisön peruskirja, joka hyväksyttiin Strasbourgissa 9.12.1989 pidetyssä neuvoston kokouksessa. Sen 8 kohdassa määrätään, että ”kaikilla Euroopan yhteisön työntekijöillä on oltava oikeus viikoittaiseen lepoaikaan ja palkalliseen vuosilomaan, joiden kesto on asteittain yhdenmukaistettava kansallisten käytäntöjen mukaisesti”. Ks. myös tuomio 19.9.2013, uudelleenkäsittely komissio v. Strack (C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570, 27 kohta).
(
45
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta.
(
46
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohta ja alaviite 30.
(
47
)	Kyseisen säännöksen mukaisesti jäsenvaltioilla on myös oikeus edistää tai sallia sellaisten työehtosopimusten tai työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten soveltaminen, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia. Ks. direktiiveillä 93/104 ja 2003/88 toteutetusta vähimmäistason yhdenmukaistamisesta tuomio 12.11.1996, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto (C‑84/94, EU:C:1996:431, 42 kohta) ja tuomio 26.6.2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, 55 kohta).
(
48
)	Käsittääkseni Portugalin hallitus toteaa, että vuorotyöntekijän työvuorojen muuttamista koskevista Portugalin työlain 221 §:n 4 momentin säännöksistä johtuva suoja saattaa olla kattavampi, koska kyseisissä säännöksissä kielletään työvuoron vaihtaminen, mikäli sitä ei edellä viikoittainen lepopäivä.
(
49
)	Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 12 ja 26 kohta.