Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MAJA BRKAN
4 päivänä helmikuuta 2026 (1)
Yhdistetyt asiat T‑685/24 ja T‑686/24 [Jelgratz ja Buchgint](i)
A (T‑685/24) ja
B (T‑686/24)
vastaan
Hauptzollamt
(Ennakkoratkaisupyynnöt – Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Berlin-Brandenburgin verotuomioistuin, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Valmisteverot – Direktiivi 2008/118/EY – Direktiivi (EU) 2020/262 – Yksityishenkilön hankkimat ja yhdestä jäsenvaltiosta toiseen kuljettamat tuotteet – Yksityishenkilön omaan käyttöön tarkoitetut tuotteet – Käsite – Kansallinen käytäntö, jossa tämän käsitteen ulkopuolelle jäävät tuotteet, jotka on hankittu luovutettaviksi vastikkeettomasti toiselle henkilölle
Johdanto
1.        Käsiteltävät ennakkoratkaisupyynnöt liittyvät valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun direktiivin 2008/118/EY (EUVL L 9, 14.1.2009, s. 12) 32 artiklan tulkintaan sekä valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annetun neuvoston direktiivin (EU) 2020/262 (EUVL 2020, L 58, s. 4) 32 artiklaan.
2.        Pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa asianosaisina ovat A ja B sekä Hauptzollamt Frankfurt (Oder) (Frankfurt am Oderin päätullikamari, jäljempänä Hauptzollamt) ja joissa on kyse tupakkaveron maksamisesta savukkeista ja muusta valmistetusta tupakasta, joita kyseiset henkilöt olivat kuljettaneet Puolasta Saksaan. Kyseinen vero on otettu käyttöön Saksan tupakkaverolailla (Tabaksteuergesetz), jolla on säädetty tähän jäsenvaltioon valmistevero erityisesti valmistetulle tupakalle.
Oikeudellinen kehys
Unionin oikeus
3.        Käsiteltävissä asioissa ovat merkityksellisiä erityisesti direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 ja 33 artikla.
Kansallinen lainsäädäntö
4.        Tupakkaveroasetuksen (Tabaksteuerverordnung, jäljempänä TabStV) 39 §:n 2 momentissa, sellaisena kuin sitä on sovellettu sekä 1.7.2021 ja 28.10.2022 välisenä aikana että 29.10.2022 alkaen, säädetään seuraavaa:
”Tupakkatuotteiden luovutusta, vaikka se tapahtuisi vastikkeetta, ei pidetä [tupakkaverolain] 22 §:ssä tarkoitettuna omana käyttönä tuodusta määrästä riippumatta.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia T‑685/24
5.        A tuli autollaan Puolasta Saksaan 6.8.2022, jolloin tulliviranomaiset tarkastivat hänet. He totesivat hänellä olevan 800 kappaletta savukkeita, joissa oli puolalaiset veromerkit. A ilmoitti tuovansa savukkeet tuttavalleen ja olevansa itse tupakoimaton. Tulliviranomaiset määräsivät tällöin hänelle verotuspäätöksellä 144,17 euron suuruisen tupakkaveron ja takavarikoivat savukkeet, joiden arvo oli A:n mukaan 135,83 euroa.
6.        Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa tästä verotuspäätöksestä nostamassaan kanteessa A väittää erityisesti, että hän oli ostanut takavarikoidut savukkeet Saksassa asuvalle isälleen ja että hänen oli siksi katsottava hankkineen ne omaan käyttöönsä. Veroviranomainen vastaa tähän väitteeseen, että TabStV:n 39 §:n mukaisesti kyseiset savukkeet oli tuotu Saksaan kaupallisia tarkoituksia varten, koska niitä ei ollut tarkoitettu A:n poltettaviksi. Niitä ei näin ollen ole vapautettu valmisteverosta.
7.        Tässä tilanteessa Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Berlin-Brandenburgin verotuomioistuin, Saksa) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2008/118] 32 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle tulkinnalle, jonka mukaan ’oma käyttö’ on suljettu pois, kun tupakkatuotteita hankitaan niiden luovuttamiseksi toiselle henkilölle, silloinkin, kun luovuttaminen on vastikkeetonta, tuodusta määrästä riippumatta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi,
onko [direktiivin 2008/118] 32 artiklaa tulkittava siten, että kun otetaan huomioon muut kriteerit – erityisesti määrää koskeva kriteeri – käsite ’oma käyttö’ sisältää lahjat lähisukulaisille mutta ei muille henkilöille?”
Asia T‑686/24
8.        Tulliviranomaiset tarkastivat Puolasta tulevan B:n 27.4.2023 Saksan rajalla tehdyssä tarkastuksessa. B ilmoitti, että hänellä oli kaksi savukekartonkia ja yksi kuumennettavaa tupakkaa (Heets) sisältävä kartonki, joissa oli puolalaiset veromerkit. Hän totesi erityisesti, että kaksi savukekartonkia oli tarkoitettu hänen omaan käyttöönsä ja kuumennettava tupakka hänen tyttärelleen. Tulliviranomaiset takavarikoivat kuumennettavaa tupakkaa sisältävän kartongin (Heets), ja B:lle määrättiin 28,63 euron suuruinen tupakkavero.
9.        Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä B on riitauttanut häneen kohdistetut toimenpiteet. Veroviranomaisen mukaan savukkeita ei ole syytä vapauttaa valmisteverosta. Se katsoo erityisesti, että koska B aikoi antaa Heets-kartongin tyttärelleen, ei voitu katsoa, että se olisi tuotu Saksaan B:n omaan käyttöön TabStV:n 39 §:ssä tarkoitetulla tavalla.
10.      Tässä tilanteessa Finanzgericht Berlin-Brandenburg päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2020/262] 32 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle tulkinnalle, jonka mukaan ’oma käyttö’ on suljettu pois, kun tupakkatuotteita hankitaan niiden luovuttamiseksi toiselle henkilölle, silloinkin, kun luovuttaminen on vastikkeetonta, tuodusta määrästä riippumatta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi,
onko [direktiivin 2020/262] 32 artiklaa tulkittava siten, että kun otetaan huomioon muut kriteerit – erityisesti määrää koskeva kriteeri – käsite ’oma käyttö’ sisältää lahjat lähisukulaisille mutta ei muille henkilöille?”
11.      Unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä Saksan ja Ruotsin hallitukset sekä Euroopan komissio ovat toimittaneet huomautuksia.
Asian tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
12.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, ovatko direktiivin 2008/118 32 artikla ja direktiivin 2020/262 32 artikla esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oman käytön käsitteen piiriin ei kuulu se, että yksityishenkilö hankkii valmistettuja tupakkatuotteita jossakin jäsenvaltiossa luovuttaakseen ne toisessa jäsenvaltiossa vastikkeetta kolmannelle henkilölle, riippumatta luovutettavien tuotteiden määrästä.
Alustavat huomautukset
13.      Ennen kuin voidaan ryhtyä tulkitsemaan direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklaa, on esitettävä useita alustavia huomautuksia, jotta voitaisiin vastata ensimmäiseen kysymykseen.
14.      Ensinnäkin on todettava, että kun otetaan huomioon ennakkoratkaisupyynnöissä esitetyt seikat, asiaan T‑685/24, joka koskee tapahtumia elokuussa 2022, on ajallisesti sovellettava direktiiviä 2008/118.(2) Asiaan T‑686/24, joka koskee tapahtumia huhtikuussa 2023, on sen sijaan sovellettava direktiiviä 2020/262.(3) Direktiivin 2020/262 32 artiklan sanamuoto vastaa sisällöllisesti direktiivin 2008/118 32 artiklan sanamuotoa, vaikkei se ole täysin sama.(4) Samoin näiden kahden direktiivin säännökset, jotka auttavat tulkitsemaan oman käytön käsitettä, kuten myös niiden tavoitteet, ovat olennaisilta osiltaan samat. Asiat voidaan näin ollen käsitellä yhdessä.
15.      Toiseksi pääasioissa on kyse valmistetuista tupakkatuotteista,(5) jotka ovat direktiivien 2008/118 ja 2020/262 1 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti ”valmisteveron alaisia tavaroita”.(6) Käsiteltävissä asioissa yhdessä jäsenvaltiossa kulutukseen luovutetut tupakkatuotteet on hankittu tässä jäsenvaltiossa ja siirretty toisen jäsenvaltion alueelle. Tästä seuraa, että pääasioiden olosuhteisiin sovelletaan säännöksiä, jotka sisältyvät direktiivin 2008/118 V lukuun, jonka otsikkona on ”Kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden siirto ja verotus”, ja direktiivin 2020/262 V lukuun, jonka otsikkona on ”Kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden siirrot ja verotus”. Molemmissa direktiiveissä tässä luvussa säädetään kolmesta eri järjestelmästä, joista yksi koskee yksityishenkilön hankintoja, toinen tavaroita, jotka luovutetaan tai joita pidetään hallussa kaupallisessa tarkoituksessa, ja kolmas etämyyntiä.
16.      Yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän mukaisesti valmistevero kannetaan jäsenvaltiossa, josta valmisteveron alaiset tavarat hankitaan. Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tämän järjestelmän soveltamiseksi kolmen edellytyksen on täytyttävä. Valmisteveron alaisten tavaroiden on ensinnäkin oltava yksityishenkilön hankkimia, toiseksi saman yksityishenkilön on pitänyt kuljettaa ne jäsenvaltiosta toiseen, ja kolmanneksi hänen on pitänyt hankkia tavarat omaan käyttöönsä. Oikeuskäytännön mukaan näiden kolmen edellytyksen, joista säädettiin jo direktiivin 92/12/ETY(7) 8 artiklassa, on mahdollistettava sen toteaminen, että yhdessä jäsenvaltiossa hankittuja ja tämän jälkeen toiseen jäsenvaltioon kuljetettuja valmisteveron alaisia tavaroita pidetään hallussa pelkästään henkilökohtaisiin tarkoituksiin.(8)
17.      Käsiteltävissä asioissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa olevan kiistatonta, että kaksi ensimmäistä edellytystä täyttyy. On siis enää tarkistettava, voiko myös valmisteveron alaiset tavarat hankkineen yksityishenkilön omaa käyttöä koskeva kolmas edellytys täyttyä. Luokittelu omaan käyttöön hankituiksi tuotteiksi on ratkaisevaa, koska yksityishenkilön muuhun kuin omaan käyttöönsä hankkimat tuotteet kuuluvat direktiivissä 2008/118 säädetyn hallussapitoa kaupallisessa tarkoituksessa koskevan järjestelmän piiriin tai direktiivissä 2020/262 säädetyn luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevan järjestelmän piiriin.(9) Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 33 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan valmisteveron alaisista tavaroista, jotka kuuluvat kaupallisessa tarkoituksessa tapahtuvaa hallussapitoa tai luovutusta koskevan järjestelmän piiriin, on kannettava valmisteveroa määräjäsenvaltiossa, jos niitä pidetään hallussa tai ne luovutetaan kaupallisessa tarkoituksessa.
18.      Kolmanneksi unionin tuomioistuin on tuomioon Joustra johtaneessa asiassa tulkinnut yksityishenkilön hankintoja koskevaan järjestelmään sovellettavia säännöksiä ja todennut omaa käyttöä koskevassa edellytyksessä edellytettävän, että ”tuotteet on tarkoitettu ne hankkineen yksityishenkilön henkilökohtaisiin tarpeisiin, eikä se näin ollen koske tuotteita, jotka yksityishenkilö on hankkinut muiden yksityishenkilöiden tarpeisiin”.(10) On tärkeää korostaa, että tämä tulkinta koski tilannetta, jossa yksityishenkilö oli hankkinut tietyssä jäsenvaltiossa suuren määrän valmisteveron alaisia tavaroita (viiniä)(11) omaan ja kolmansien käyttöön ja sai kyseisiltä kolmansilta maksun tuotteista, joita ei ollut tarkoitettu hänen omaan käyttöönsä.
19.      Asian Joustra tilanne eroaa huomattavasti pääasioiden tilanteista, joissa yksityishenkilöt ovat hankkineet tupakkatuotteita luovuttaakseen ne vastikkeetta perheenjäsenilleen ja joissa yhdestä jäsenvaltiosta toiseen siirrettyjen tupakkatuotteiden määrät eivät ylitä direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädettyjä ohjetasoja. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedusteleekin ensimmäisellä kysymyksellään, onko unionin tuomioistuimen asiassa Joustra esittämää tulkintaa yksityishenkilön oman käytön käsitteestä sovellettava myös siinä vireillä olevissa asioissa.
20.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin ratkaistava, onko direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu oman käytön käsite unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella.
Oman käytön käsite: unionin oikeuden itsenäinen käsite
21.      Tuomioon EMU Tabac johtaneessa asiassa unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 92/12 8 artiklassa ei ole nimenomaista viittausta kansalliseen oikeusjärjestykseen.(12) Näin ollen kyseiseen säännökseen sisältyvät käsitteet, eli ”yksityishenkilöt”, ”oma käyttö” ja ”itse kuljettama”, ovat unionin oikeuden itsenäisiä käsitteitä, jotka on tavallisesti tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti koko Euroopan unionissa, jos säännös ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi.(13)
22.      On todettava, että direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdan sanamuoto on olennaisilta osiltaan sama kuin direktiivin 92/12 8 artiklan sanamuoto. On totta, että lainsäätäjä lisäsi direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklaan toisen kohdan, jota ei ollut direktiivin 92/12 8 artiklassa. Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 2 kohdassa säädetään, että sen määrittämiseksi, onko 1 kohdassa tarkoitetut valmisteveron alaiset tavarat tarkoitettu yksityishenkilön omaan käyttöön, jäsenvaltioiden on otettava huomioon erityisesti direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 2 kohdan a–e kohdassa mainitut seikat. Ei kuitenkaan voida katsoa, että 2 kohdan lisääminen olisi sellainen nimenomainen viittaus kansalliseen oikeuteen, joka estäisi unionin yleistä tuomioistuinta antamasta direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdan ilmaisuille unionin oikeuteen perustuvan itsenäisen ja yhtenäisen määritelmän. Kyseisten direktiivien 32 artiklan 2 kohdassa ei nimittäin säädetä, että oman käytön käsite määriteltäisiin jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Siinä vahvistetaan vain luettelo, joka ei ole tyhjentävä, seikoista, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon, jotta ne voivat arvioida, onko valmisteveron alaiset tuotteet hankittu ”omaan käyttöön”, joka on unionin oikeuden itsenäinen käsite.
23.      On totta, että jäsenvaltioilla on jonkin verran harkintavaltaa, kun ne arvioivat direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 2 kohdan e alakohdassa säädetyn, valmisteveron alaisten tavaroiden määrää koskevan kriteerin perusteella, onko valmisteveron alainen tavara tarkoitettu yksityishenkilön omaan käyttöön. Kyseisten direktiivien 32 artiklan 3 kohdassa nimittäin säädetään, että tämän määräkriteerin soveltamiseksi jäsenvaltiot voivat vahvistaa yksinomaan näyttöä varten ohjetasot, joista täsmennetään tupakkatuotteiden osalta, etteivät ne saa alittaa 800 kappaletta savukkeita tai 1,0 kilogrammaa piippu- ja savuketupakkaa. Tästä direktiiveissä 2008/118 ja 2020/262 sallitusta joustavuudesta seuraa, että se, millä perusteella hankinta luokitellaan yksityishenkilön omaan käyttöön tarkoitetuksi, voi vaihdella eri jäsenvaltioissa.
24.      On kuitenkin niin, että koska direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohta ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi, oman käytön käsitettä sinänsä ei voida tulkita eri tavoin eri jäsenvaltiossa. Jos jäsenvaltioilla esimerkiksi olisi harkintavaltaa, kun ne määrittävät, onko silloin, kun yksityishenkilö on jossakin jäsenvaltiossa hankkinut valmisteveron alaisia tavaroita luovuttaakseen ne vastikkeetta kolmansille toisessa jäsenvaltiossa, kyseessä yksityishenkilön omaan käyttöönsä tekemä hankinta vai ei, vaarana olisi, että oman käytön käsitteen soveltamisessa olisi eroja, jotka voisivat olla ristiriidassa unionin oikeuden yhtenäistä soveltamista koskevan vaatimuksen kanssa.
Oman käytön käsitteen tulkinta
25.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto ja sillä tavoitellut päämäärät myös asiayhteys ja unionin oikeuden säännökset ja määräykset kokonaisuudessaan, sillä myös unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen syntyhistoriasta voi ilmetä sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja.(14)
–       Sanamuodon mukainen tulkinta
26.      Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdan joissakin kieliversioissa, esimerkiksi englannin- (own use), italian- (uso personale), espanjan- (uso propio), portugalin- (uso pessoal), sloveenin- (lastno uporabo) ja kroaatinkielisessä (vlastitu uporabu) versiossa, käytetään ilmaisua, jonka mukaan valmisteveron alaiset tavarat hankkineen yksityishenkilön on käytettävä ne itse.
27.      Joissakin kieliversioissa taas käytetään ilmaisua, jonka mukaan ei voida sulkea pois sitä, että valmisteveron alaisia tavaroita voi käyttää joku muu kuin ne hankkinut yksityishenkilö. Tällaisia ovat esimerkiksi ranskan- (besoins propres), saksan- (Eigenbedarf) ja hollanninkielinen (eigen behoeften) versio. Näiden ilmaisujen mukaan on jossain määrin mahdollista, että ”oman tarpeen” tyydyttäminen voi kattaa tietyt hankinnat, joissa tuotteet on tarkoitus luovuttaa vastikkeetta kolmannelle henkilölle.
28.      Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdan sanamuodon perusteella ei näin ollen voida yksiselitteisesti ratkaista, edellyttääkö oman käytön käsite ehdottomasti, että toisesta jäsenvaltiosta tupakkatuotteita hankkineen yksityishenkilön on käytettävä ne itse.
–       Asiayhteyteen perustuva tulkinta
29.      On tarkistettava, voidaanko oman käytön käsitteen asiayhteyden perusteella päätellä, onko sen tulkittava kattavan tupakkatuotteet, jotka yksityishenkilö on hankkinut luovuttaakseen ne vastikkeetta kolmannelle henkilölle.
30.      Kun yhdessä jäsenvaltiossa kulutukseen luovutetut tupakkatuotteet siirretään toiseen jäsenvaltioon, direktiivien 2008/118 ja 2020/262 V luvussa säädetään kolmesta eri järjestelmästä. Ne ovat direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklassa säädetty yksityishenkilön hankintoja koskeva järjestelmä, direktiivin 2008/118 33 ja 34 artiklassa ja direktiivin 2020/262 32–43 artiklassa säädetty hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskeva järjestelmä sekä direktiivin 2008/118 36 artiklassa ja direktiivin 2020/262 44 artiklassa säädetty etämyyntiä koskeva järjestelmä.
31.      Yhtäältä hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevaa järjestelmää ei sovelleta, jos valmisteveron alaiset tavarat kuuluvat etämyyntiä koskevan järjestelmän piiriin.
32.      Toisaalta julkisasiamies Jacobs on ratkaisuehdotuksessaan Joustra todennut yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän ja direktiivissä 92/12 säädetyn hallussapitoa kaupallisiin tarkoituksiin koskevan järjestelmän välisestä suhteesta, että ”yksityishenkilön omiin tarpeisiin hankitut tavarat ja kaupallisiin tarkoituksiin hallussa pidetyt tavarat ovat toisensa pois sulkevia käsitteitä”.(15) Samoin unionin tuomioistuin on tuomioon Metro Cash & Carry Danmark johtaneessa asiassa muistuttanut, että ”tuotteet, joita ei pidetä hallussa henkilökohtaisiin tarkoituksiin, on väistämättä katsottava pidetyiksi hallussa kaupallisiin tarkoituksiin”.(16) Tämä yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän ja hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevan järjestelmän toisensa pois sulkeva suhde ilmenee myös sääntelyn kehityksestä. Direktiivin 2008/118 33 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ja direktiivin 2020/262 33 artiklan 2 kohdassa nimittäin säädetään, että hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevaa järjestelmää ei sovelleta, jos valmisteveron alaiset tavarat kuuluvat kyseisten direktiivien 32 artiklan 1 kohdassa säädetyn yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän piiriin. Kun yksityishenkilö hankkii tuotteita toisessa jäsenvaltiossa, kaikki tuotteet, joita hän ei hanki omaan käyttöönsä, kuuluvat näin ollen hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevan järjestelmän piiriin. Se, että jälkimmäisen järjestelmän nimessä viitataan kaupallisiin tarkoituksiin, ei tarkoita, että yksityishenkilön kolmannelle henkilölle vastikkeetta luovuttamat valmisteveron alaiset tavarat jäävät automaattisesti hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevan järjestelmän ulkopuolelle. On nimittäin niin, että hallussapitoa tai luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevaa järjestelmää jätetään soveltamatta ainoastaan silloin, kun tällaista vastikkeetta kolmannelle henkilölle luovuttamista pidetään tilanteena, jossa tavarat on tarkoitettu ne hankkineen henkilön omaan käyttöön.
33.      Pyrittäessä ratkaisemaan, kattaako oman käytön käsite valmisteveron alaisten tavaroiden hankinnat, jotka yksityishenkilö on tehnyt tarkoituksenaan luovuttaa tavarat vastikkeetta kolmannelle henkilölle, asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta ilmenee, että direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 2 kohdassa säädettyjä kriteerejä tarkastelemalla ei voida yksiselitteisesti päätellä tämän käsitteen ulottuvuutta. Näistä kriteereistä, joita jäsenvaltioiden on käytettävä määrittääkseen, onko valmisteveron alaiset tavarat tarkoitettu yksityishenkilön omaan käyttöön, 32 artiklan 2 kohdan a–d alakohdassa säädetyt kriteerit ovat nimittäin niin yleisluonteisia ja epätäsmällisiä, ettei niiden avulla voida selvästi ratkaista, kattaako oman käytön käsite tilanteen, jossa yksityishenkilö luovuttaa tällaiset tuotteet vastikkeetta kolmannelle henkilölle. Minkään seikan avulla ei myöskään voida päätellä, että kyseisten direktiivien 32 artiklan 3 kohdassa mainittuja ohjetasoja,(17) jotka ovat varsin korkeat, vahvistettaessa olisi otettu huomioon, että hankkija käyttää tuotteet poikkeuksetta itse, vai ovatko kyseessä tasot, joista alkaen on olemassa riski, että hankkija luovuttaa tuotteet kolmannelle henkilölle maksua vastaan.
34.      Koska asiayhteyteen perustuva tulkinta ei ole osoittautunut ratkaisevaksi, tarkastelen seuraavaksi yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän syntyhistoriaa ja kehitystä.
–       Yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän syntyhistoria ja kehitys
35.      Aluksi voidaan todeta, että direktiivin 92/12 antamiseen johtaneessa komission ehdotuksessa ei ehdotettu yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän käyttöönottoa.(18) On nimittäin niin, että koska valmisteverokantoja ei ollut tosiasiassa yhdenmukaistettu, jäsenvaltiot pyysivät järjestelmän sisällyttämistä tämän direktiivin 8 artiklaan, jotta valmisteveron alaisten tavaroiden liikkumiseen sovellettaisiin tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohdassa mainittuja kolmea edellytystä.(19)
36.      Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 valmisteluasiakirjoista(20) ilmenee, että koska valmisteverokantoja ei ollut yhdenmukaistettu, yksityishenkilön hankintoja koskeva järjestelmä oli yksi jäsenvaltioiden ja etenkin sellaisten jäsenvaltioiden suurimpia huolenaiheita, joissa sovellettiin korkeampia valmisteverokantoja kuin naapurijäsenvaltioissa.(21)
37.      Komission ehdotuksessa 2008 oli ehdotettu useita merkittäviä muutoksia yksityishenkilön hankintoja koskevaan järjestelmään.(22) Tarkemmin sanoen ehdotuksena oli, että yksityishenkilö voisi lähettää toiselle yksityishenkilölle ilman suoraa tai välillistä korvausta kaikkia valmisteveron alaisia tavaroita, vaikka tietyt jäsenvaltiot halusivat, että yksityishenkilöiden hankkimien tuotteiden vapaan liikkuvuuden periaatetta tulkittaisiin suppeasti.(23) Tästä ehdotuksesta ilmenee siis, että komission mielestä oman käytön käsitteen olisi pitänyt katsoa kattavan hankinnat, jotka yksityishenkilö on tehnyt luovuttaakseen tuotteet vastikkeetta kolmannelle henkilölle. Komissio ehdotti myös mahdollisuutta, että yksityishenkilö voisi hankkia toisen yksityishenkilön puolesta muita valmisteveron alaisia tavaroita kuin tupakkaa. Se ehdotti lisäksi, että jäsenvaltioiden mahdollisuus soveltaa ohjetasoja poistettaisiin. Voidaan vain todeta, ettei lainsäätäjä toteuttanut direktiivissä 2008/118 yhtäkään näistä yksityishenkilön hankintoja koskevaan järjestelmään ehdotetuista muutoksista. On siis mahdollista, ettei lainsäätäjä halunnut hyväksyä komission pyrkimystä sisällyttää yksityishenkilöiden väliset vastikkeettomat tavaraluovutukset oman käytön käsitteen piiriin, koska tietyt jäsenvaltiot halusivat järjestelmää tulkittavan suppeasti.
38.      Direktiivin 2020/262 antamismenettelyn yhteydessä komissio teki yksityishenkilön hankintoja koskevaan järjestelmään vain sanamuotoihin liittyviä muutoksia,(24) jotka lainsäätäjä enimmäkseen hyväksyi. Voidaan todeta, että direktiivin 2020/262 antamiseen johtaneessa menettelyssä komission kanta oli erilainen kuin vuoden 2008 ehdotusmenettelyssä, koska se katsoi oman käytön käsitteen kattavan yksinomaan hankkijan henkilökohtaisen käytön ja muille henkilöille tarkoitettujen lahjojen jäävän sen ulkopuolelle.(25) Komission kanta on siis muuttunut ajan saatossa, mutta lainsäätäjän yksityishenkilön hankintoja koskevaa järjestelmää koskeva kanta näyttää pysyneen samana, sillä se ei ole merkittävästi muuttunut sitten direktiivin 92/12.
–       Teleologinen tulkinta
39.      Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 tarkoituksena on ottaa käyttöön yhdenmukaistettu yleinen valmisteverojärjestelmä kyseessä olevien tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja siten sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi.(26) Direktiivin 2008/118 johdanto-osan 27 perustelukappaleesta ja direktiivin 2020/262 johdanto-osan 40 perustelukappaleesta ilmenee, että yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän tarkoituksena on sisämarkkinoiden periaatteen soveltaminen. Tästä on muistutettava, että – kuten tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohdasta ilmenee – lainsäätäjä sisällytti tämän järjestelmän direktiiviin 92/12, koska valmisteveroja ei ollut tosiasiassa yhdenmukaistettu, jotta valmisteveron alaisten tavaroiden liikkumiseen sovellettaisiin kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädettyjä kolmea edellytystä, jotka sisältyvät myös direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohtaan.
40.      Oikeuskäytännöstä ilmenee, että direktiivin 2008/118 tavoitteena on myös veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estäminen.(27) Tämä on myös yksi direktiivin 2020/262 tavoitteista, mikä ilmenee etenkin tämän direktiivin johdanto-osan 41 perustelukappaleesta, jossa todetaan, että koska jäsenvaltioiden erityisesti tupakkatuotteisiin soveltamat valmisteverotasot vaihtelevat edelleen, joissakin tapauksissa merkittävästi, jäsenvaltioiden on kyettävä rajoittamaan riskejä, jotka voivat johtaa veropetosten, veron välttämisen ja muiden väärinkäytösten helpottumiseen tai yleisen järjestyksen tai ihmisten terveyden ja elämän suojelun uhkaamiseen tai horjuttamiseen.
41.      Erityisesti tupakkatuotteista voidaan todeta, että direktiivien 2008/118 ja 2020/262 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa viitataan direktiivin 2011/64/EU soveltamisalaan kuuluvaan valmistettuun tupakkaan.(28) Viimeksi mainitun direktiivin johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että tupakkatuotteita koskevalla unionin verolainsäädännöllä varmistetaan sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja samalla SEUT 168 artiklassa edellytetty korkeatasoinen terveyden suojelu. Olen tästä syystä sitä mieltä, että koska direktiivit 2008/118 ja 2020/262 koskevat tupakkatuotteita, niiden on katsottava olevan osa tupakkaa koskevaa verolainsäädäntöä.
42.      Oman käytön käsitettä on näin ollen tulkittava veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estämistä sekä ihmisten terveyden suojelua koskevien tavoitteiden valossa.
43.      Ensinnäkin on todettava, että oman käytön käsitteen laaja tulkinta, jonka mukaan yksityishenkilön olisi sallittua hankkia tupakkatuotteita jäsenvaltiossa, jossa näiden tuotteiden valmisteverokannat ovat alhaiset (hankintajäsenvaltio), luovuttaakseen ne sitten vastikkeetta kolmannelle henkilölle toisessa jäsenvaltiossa, jossa valmisteverokannat ovat korkeammat (määräjäsenvaltio), on omiaan edistämään veronkiertoa ja verotukseen liittyviä petoksia tai väärinkäytöksiä.
44.      Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että unionin tuomioistuin on todennut savukemarkkinoiden olevan erityisen otollisia laittoman kaupan kehittymiselle.(29) Se, että on mahdollista hyödyntää direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädettyä järjestelmää pelkästään sillä perusteella, että tupakkatuotteita hankkinut yksityishenkilö väittää tarkoituksenaan olevan niiden luovuttaminen vastikkeetta kolmannelle henkilölle määräjäsenvaltiossa, aiheuttaa paitsi veronkierron tai veropetoksen riskin myös verotukseen liittyvien väärinkäytösten riskin.
45.      Yhtäältä on niin, että erityisesti silloin, kun yksityishenkilö luovuttaa tupakkatuotteita kolmannelle henkilölle, joka ei ole hänen puolisonsa tai hänen huollettavanaan oleva perheenjäsen, on olemassa huomattava riski siitä, että luovutetuista tuotteista maksetaan korvaus suoraan tai välillisesti. Koska yksityishenkilöt siirtävät merkittävän määrän tupakkaa hankintajäsenvaltioista, joissa valmisteverokannat ovat alemmat, korkeampien valmisteverokantojen määräjäsenvaltioihin,(30) kansalliset viranomaiset eivät kykene valvomaan hankkijoiden ja niiden henkilöiden välisiä rahavirtoja, joille tupakkatuotteita luovutetaan, kuten Saksan hallitus huomautuksissaan toteaa. Kun yksityishenkilö hankkii yhdessä jäsenvaltiossa tupakkatuotteita, jotka hän luovuttaa suoraa tai välillistä korvausta vastaan kolmannelle henkilölle toisessa jäsenvaltiossa, hän kuitenkin toimii direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten vastaisesti riippumatta luovutetun tupakan määrästä. Tällainen toiminta, joka voidaan rinnastaa siihen, että yksityishenkilö hankkii tupakkatuotteita toisen yksityishenkilön puolesta, on nimittäin sekä omaa käyttöä että itse kuljettamista koskevan vaatimuksen vastaista. Sitä voidaan näin ollen pitää veronkiertona tai verotukseen liittyvänä väärinkäytöksenä.
46.      Toisaalta voidaan tietenkin perustellusti olettaa, että kun yksityishenkilö luovuttaa tupakkatuotteita puolisolleen tai huollettavaan olevalle perheenjäsenelle, hän tekee sen vastikkeetta. On kuitenkin niin, että jos yksityishenkilön puolison ja hänen huollettavinaan olevien perheenjäsenten käytön katsottaisiin olevan kyseisen yksityishenkilön omaa käyttöä, tästä seuraisi verotukseen liittyvän väärinkäytöksen huomattava riski. Yksityishenkilö voisi nimittäin vedota tällaiseen tulkintaan oikeuttaakseen sellaisten savukemäärien siirtämisen jäsenvaltiosta toiseen, jotka ylittäisivät huomattavasti direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 3 kohdassa säädetyt ohjetasot. Tämä verotukseen liittyvän väärinkäytöksen riski on erityisen suuri siksi, että edellä mainittuja ohjetasoja ei ole rajoitettu ajallisesti. Yksityishenkilö, jolla on puoliso ja huollettavanaan kaksi jälkeläistä suoraan etenevässä polvessa, voisikin muutaman päivän kuluessa siirtää jäsenvaltiosta toiseen jopa 3 200 savuketta ”omaan käyttöönsä”.(31) Jos tällaisessa esimerkkitapauksessa kyseinen savukkeet hankkiva yksityishenkilö tupakoi, hän hankkisi hankintajäsenvaltiossa jopa 2 400 savuketta luovuttaakseen ne tosiasiassa muiden käyttöön määräjäsenvaltiossa. Tätä voitaisiin pitää väärinkäytöksenä, kun otetaan huomioon jäsenvaltiosta toiseen siirretyn tupakan määrä. Lisäksi on niin, että koska kansalliset viranomaiset eivät kykene tarkistamaan, luovuttaako kyseinen yksityishenkilö tuotteet tosiasiassa vastikkeetta puolisolleen tai huollettavanaan olevalle perheenjäsenelle, ei myöskään voida sulkea pois veropetoksen riskiä.
47.      Yksityishenkilöiden, jotka käyttävät direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa säädettyä järjestelmää, ei myöskään tarvitse täyttää mitään muodollisuuksia sitä käyttäessään. Komission hiljattain teettämässä selvityksessä todetaan, että kyseistä järjestelmää käytetään väärin etenkin siten, että yksityishenkilöt siirtävät suuria määriä tupakkaa hankintajäsenvaltioista, joiden valmisteverokannat ovat alhaiset, korkeampien valmisteverokantojen määräjäsenvaltioihin; syynä on erityisesti pieni todennäköisyys sille, että yksityishenkilöt tarkastetaan matkansa aikana.(32) Vaikka arvioidut luvut ovat väistämättä epätarkkoja, useita tässä selvityksessä esitettyjä määriä on syytä tuoda esiin.(33) Esimerkiksi Saksassa on arvioitu, että yksityishenkilöt ostivat vuonna 2023 muista jäsenvaltioista 10,5 miljardia savuketta ja 4 000 tonnia hienoksi leikattua tupakkaa, joka on noin 15,9 prosenttia savukkeiden kotimaisesta kulutuksesta ja noin 16 prosenttia hienoksi leikatun tupakan kotimaisesta kulutuksesta ja joka tarkoittaa, että valmistevero- ja arvonlisäverotuloja menetettiin noin 2,8 miljardia euroa. Jäsenvaltioista Ranska, jonka savukkeiden kotimaisesta kulutuksesta noin 23,4 prosenttia ja hienoksi leikatun tupakan kotimaisesta kulutuksesta noin 65 prosenttia oli yksityishenkilöiden muista jäsenvaltioista hankkimaa, menetti vuonna 2023 valmistevero- ja arvonlisäverotuloja arviolta noin 4,5 miljardia euroa. Lisäksi samana vuonna muista jäsenvaltioista tulevan savukevirran osuus kotimaisesta kulutuksesta oli Suomessa noin 28,6 prosenttia, Alankomaissa noin 24,8 prosenttia, Tanskassa noin 23,5 prosenttia ja Irlannissa noin 22,7 prosenttia, mikä tarkoittaa myös, että nämä jäsenvaltiot menettivät huomattavan määrän verotuloja.
48.      Kun otetaan huomioon, että tavoitteena on estää veronkierto ja verotukseen liittyvät petokset tai väärinkäytökset, oman käytön käsite ei näin ollen mielestäni voi kattaa tupakkatuotehankintoja, jotka yksityishenkilö on tehnyt jossakin jäsenvaltiossa luovuttaakseen tuotteet vastikkeetta kolmannelle henkilölle, riippumatta hankitun tupakan määrästä.
49.      Toiseksi on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan terveyden suojelun tavoite on asetettava ensisijaiseen asemaan taloudellisiin seikkoihin nähden ja kyseisen tavoitteen tärkeydellä voidaan perustella huomattaviakin epäedullisia taloudellisia seurauksia.(34) Tupakan käytöstä ihmisten terveydelle aiheutuvista riskeistä unionin tuomioistuin on jo todennut, että tupakansavulle altistuminen aiheuttaa kuolemaa, sairautta ja vammautumista.(35) Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut tupakkatuotteista, että verolainsäädäntö on merkittävä ja tehokas väline niiden kulutuksen hillitsemiseksi ja näin ollen kansanterveyden suojelemiseksi.(36)
50.      Oman käytön käsitteen laaja tulkinta, joka kattaa muutakin kuin sellaisten tupakkatuotteiden yksinomaan henkilökohtaisen käytön, jotka yksityishenkilö on hankkinut alhaisia valmisteverokantoja soveltavasta hankintajäsenvaltiosta ja kuljettanut korkeampia valmisteverokantoja soveltavaan määräjäsenvaltioon, aiheuttaa huomattavan riskin määräjäsenvaltion tupakkatuotteita koskevan veropolitiikan tehokkuudelle ja siten myös sen kansanterveyden suojelua koskevalle politiikalle.
51.      Erityisesti silloin, kun yksityishenkilö matkustaa säännöllisesti hankintajäsenvaltioon, jossa tupakkatuotteiden valmisteverokannat ovat alhaiset, ja ostaa siellä säännöllisesti näitä tuotteita ohjetasoa pienempiä määriä ei yksinomaan omaan käyttöönsä vaan esimerkiksi hänen kanssaan korkeampien valmisteverokantojen jäsenvaltiossa työskentelevän ja kanssaan asuvan puolisonsa käyttöön, näiden tuotteiden vastikkeeton luovutus puolisolle kumoaa määräjäsenvaltion harjoittaman veropolitiikan vaikutukset.
Seurauksena on, ettei korkeampi tupakan hinta määräjäsenvaltiossa kannusta yksityishenkilön puolisoa, joka käyttää säännöllisesti hankintajäsenvaltiosta peräisin olevia tuotteita, vähentämään kyseisten tuotteiden kulutusta tai lopettamaan sitä kokonaan.
52.      Ihmisten terveyden suojelua koskevan tavoitteen valossa oman käytön käsitettä ei näin ollen voida tulkita siten, että se kattaa hankinnat, joissa yksityishenkilö ostaa jossakin jäsenvaltiossa tupakkatuotteita luovuttaakseen ne toisessa jäsenvaltiossa vastikkeetta kolmannelle henkilölle, riippumatta luovutettaviksi tarkoitettujen tuotteiden määrästä.
53.      Edellä esitetystä seuraa, että oman käytön käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa vain hankinnat, joissa yksityishenkilö on ostanut tupakkatuotteita yksinomaan oman käyttöönsä, eikä kyseisiä tuotteita voi luovuttaa kolmannelle, luovutettaviksi tarkoitettujen tupakkatuotteiden määrästä riippumatta.
54.      On totta, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, että unionin tuomioistuin on tuomioon Hauptzollamt B (Sampikalojen kaviaari)(37) johtaneessa asiassa tulkinnut asetuksen N:o 338/97(38) 2 artiklan j alakohdassa tarkoitettua henkilökohtaisten tavaroiden tai kotiesineistön käsitettä siten, että se kattaa tavarat, jotka on tarkoitus antaa lahjaksi kolmannelle henkilölle, mikäli
mikään seikka ei osoita kaupallista tarkoitusta. Kyseisen sääntelyn tavoitteena ei kuitenkaan ole veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estäminen eikä myöskään ihmisten terveyden suojelu, joihin direktiiveillä 2008/118 ja 2020/262 pyritään.
55.      Kun yksityishenkilö ilmoittaa kansallisten viranomaisten suorittaman tarkastuksen yhteydessä hankkineensa tupakkatuotteita jossakin jäsenvaltiossa luovuttaakseen ne vastikkeetta kolmannelle toisessa jäsenvaltiossa, tämä yksityishenkilön ilmoitus, jonka mukaan kyseisiä hankintoja ei ole tarkoitettu yksinomaan omaan käyttöön, riittää – riippumatta tuotteiden määrästä – näin ollen perusteeksi sille, että kyseiset viranomaiset eivät sovella direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohtaa.
56.      Nykyisen lainsäädännön mukaan direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun oman käytön käsitteen tulkintaa voidaan soveltaa myös samojen direktiivien 1 artiklan 1 kohdan b kohdassa tarkoitettuihin alkoholijuomiin. On totta, kuten Ruotsin hallitus toteaa huomautuksissaan, että oman käytön käsitteen tällainen tulkinta johtaa siihen, ettei yksityishenkilö voi antaa lahjaksi muussa kuin siinä jäsenvaltiossa hankittuja alkoholijuomapulloja, jossa ne on tarkoitus antaa lahjaksi, jollei hän käytä direktiivissä 2020/262 mukaista etämyyntiä koskevaa järjestelmää tai menettelyä, josta on säädetty luovutusta kaupallisessa tarkoituksessa koskevaa järjestelmää varten. Tästä on kuitenkin riittävää todeta, että jos direktiivin 2020/262 32 artiklan 1 kohdassa on tältä osin puutteita, on unionin lainsäätäjän tehtävänä tarvittaessa korjata ne ryhtymällä tarvittaviin toimenpiteisiin tämän säännöksen muuttamiseksi siten, että siinä säädetään nimenomaisesti mahdollisuudesta soveltaa yksityishenkilön hankintoja koskevaa järjestelmää silloin, kun on kyse lahjaksi annettavista viinipulloista. Tämä lienee mahdollista, sillä alkoholijuomia koskeva unionin lainsäädäntö ei ole yhtä tiukkaa kuin tupakkatuotteisiin sovellettava lainsäädäntö, varsinkaan ihmisten terveyteen kohdistuvien vaikutusten osalta.(39)
57.      Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, että direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 1 kohta ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oman käytön käsite ei kata hankintoja, joissa yksityishenkilö ostaa jossakin jäsenvaltiossa tupakkatuotteita luovuttaakseen ne toisessa jäsenvaltiossa vastikkeetta kolmannelle henkilölle, riippumatta luovutettavien tuotteiden määrästä.
Toinen kysymys
58.      Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen ehdottamani vastaus, toiseen kysymykseen ei mielestäni ole tarpeen vastata.
Ratkaisuehdotus
59.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin yleinen tuomioistuin vastaa Finanzgericht Berlin-Brandenburgin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetun direktiivin 2008/118/EY 32 artiklan 1 kohtaa sekä valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä 19.12.2019 annetun neuvoston direktiivin (EU) 2020/262 32 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oman käytön käsitteen piiriin ei kuulu se, että yksityishenkilö ostaa jossakin jäsenvaltiossa tupakkatuotteita luovuttaakseen ne toisessa jäsenvaltiossa vastikkeetta kolmannelle henkilölle, riippumatta luovutettavien tuotteiden määrästä.
2)      Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Maja Brkan
Esitettiin Luxemburgissa 4 päivänä helmikuuta 2026.
Allekirjoitukset
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Näiden asioidenoiden
2      Direktiivin 2008/118 47 artiklan mukaan sillä kumottiin direktiivi 92/12/ETY 1.4.2010 alkaen.
3      Direktiivin 2020/262 56 artiklan mukaan sillä kumottiin direktiivi 2008/118 13.2.2023 alkaen.
4      [Alaviite koskee direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklojen ranskankielisissä versioissa olevia pieniä eroja.]
5      Kun tässä ratkaisuehdotuksessa käytetään ilmaisua ”tupakkatuotteet”, sillä tarkoitetaan valmistettuun tupakkaan sovellettavan valmisteveron rakenteesta ja verokannoista 21.6.2011 annetun neuvoston direktiivin 2011/64/EU (EUVL L 176, 5.7.2011, s. 24) 2 artiklassa määriteltyä valmistettua tupakkaa.
6      Asiassa T‑686/24 riidanalaiset tuotteet ovat kuumennettavaa tupakkaa sisältäviä kääröjä. Tuomioon f6 Cigarettenfabrik johtaneessa asiassa unionin tuomioistuin on katsonut – edellyttäen, ettei kansallisen tuomioistuimen tarkistuksesta muuta johdu –, että tällaiset tupakkatuotteet kuuluvat direktiivin 2008/118 soveltamisalaan ”piippu- ja savuketupakkana” (tuomio 14.3.2024, f6 Cigarettenfabrik (C‑336/22, EU:C:2024:226, 29–34 kohta)).
7      Unionin tuomioistuin on katsonut, ettei direktiivin 2008/118 32–34 artiklassa tehdä huomattavia muutoksia valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY (EYVL 1992, L 76, s. 1) 7–9 artiklaan, vaan niissä toistetaan näiden artiklojen sisältö selventäen niitä (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, Metro Cash & Carry Danmark (C‑315/12, EU:C:2013:503, 42 kohta)), joten direktiiviä 92/12 koskevaa oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa myös direktiiviin 2008/118 (tuomio 9.6.2022, IMPERIAL TOBACCO BULGARIA (C‑55/21, EU:C:2022:459, 37 kohta)).
8      Tuomio 2.4.1998, EMU Tabac ym. (C‑296/95, EU:C:1998:152, 26 kohta) ja tuomio 23.11.2006, Joustra (C‑5/05, EU:C:2006:733, 33 kohta).
9      Yksityishenkilön hankintoja koskevan järjestelmän ja kaupallisessa tarkoituksessa tapahtuvaa hallussapitoa tai luovutusta koskevan järjestelmän suhteesta ks. tämän ratkaisuehdotuksen 32 kohta.
10      Tuomio 23.11.2006, Joustra (C‑5/05, EU:C:2006:733, 35 kohta).
11      Asiassa Joustra yksityishenkilön hankkima viinin kokonaismäärä ylitti huomattavasti direktiivin 92/12 9 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyt ohjetasot.
12      Tuomio 2.4.1998, EMU Tabac ym. (C‑296/95, EU:C:1998:152, 30 kohta).
13      Ks. vastaavasti tuomio 7.8.2018, Bichat ym. (C‑61/17, C‑62/17 ja C‑72/17, EU:C:2018:653, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Tuomio 10.12.2018, Wightman ym. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 47 kohta) ja tuomio 11.11.2025, Tanska v. parlamentti ja neuvosto (Riittävät vähimmäispalkat) (C‑19/23, EU:C:2025:865, 106 kohta).
15      Julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus Joustra (C‑5/05, EU:C:2005:737, 62 kohta).
16      Tuomio 18.7.2013, Metro Cash & Carry Danmark (C‑315/12, EU:C:2013:503, 45 kohta).
17      Direktiivien 2008/118 ja 2020/262 32 artiklan 3 kohdassa säädetyt ohjetasot liittyvät valmisteveron alaisten tavaroiden määrää koskevaan kriteeriin, josta säädetään 32 artiklan 2 kohdan e alakohdassa. Näistä tasoista alkaen jäsenvaltiot voivat olettaa (mutta olettama on kumottavissa), että yksityishenkilön hankkimia tuotteita ei ole tarkoitettu omaan käyttöön.
18      Ehdotus neuvoston direktiiviksi valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta ja liikkumisesta (KOM(90) 431 lopullinen (EYVL 1990, C 322, s. 1)).
19      Ks. vastaavasti direktiivin 92/12/ETY 7–10 artiklan soveltamisesta Euroopan parlamentille, neuvostolle sekä Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle 2.4.2004 annettu komission kertomus (KOM(2004) 0227 lopull.), johon oli liitetty ehdotus direktiivin 92/12/ETY muuttamisesta (jäljempänä komission kertomus 2004), erityisesti 3.4.2 kohta.
20      Kulutukseen luovutettujen valmisteveron alaisten tavaroiden siirrosta voidaan todeta, että 26.2.2008 annetussa ehdotuksessa direktiiviksi valmisteveroa koskevasta yleisestä järjestelmästä (COM(2008) 78 lopullinen/2) (jäljempänä komission ehdotus 2008), erityisesti s. 11, viitataan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 19 mainittuun komission kertomukseen 2004.
21      Menettelystä, joka johti direktiivin 2008/118 antamiseen, ks. erityisesti komission kertomus 2004, erityisesti 3.4.1.3 kohta. Menettelystä, joka johti direktiivin 2020/262 antamiseen, ks. erityisesti 8.3.2019 julkaistu neuvoston pääsihteeristön asiakirja FISC 161, ECOFIN 279, IA 92, 6–8 kohta.
22      Komission ehdotus 2008, erityisesti s. 33.
23      Komission kertomus 2004, erityisesti 3.4.2 kohta, jossa otsikko ”Edellä 3.4.2.1 kohdassa tarkoitettu ei-kaupallinen liikkuminen”.
24      Ehdotus neuvoston direktiiviksi valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä (COM(2018) 346 final), erityisesti s. 51–52.
25      Komission kanta ilmenee 10.12.2019 pidetyn neuvoston kokouksen pöytäkirjaan liitetystä lausumasta. Tältä osin voidaan muistuttaa vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän, että direktiivin antamista edeltäneiden esitöiden aikana esitettyjä lausumia ei voida käyttää hyväksi direktiivin tulkinnassa silloin, kun lausumien sisältöä ei ole millään tavalla ilmaistu kyseisen säännöksen sanamuodossa, eikä lausumalla siten ole oikeusvaikutuksia (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2020, WEG Tevesstraße (C‑449/19, EU:C:2020:1038, 44 kohta)).
26      Ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 13.1.2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, 28 kohta).
27      Ks. vastaavasti tuomio 29.6.2017, komissio v. Portugali (C‑126/15, EU:C:2017:504, 59 kohta); tuomio 10.6.2021, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Viaton toimija) (C‑279/19, EU:C:2021:473, 31 kohta) ja tuomio 9.6.2022, IMPERIAL TOBACCO BULGARIA (C‑55/21, EU:C:2022:459, 55 kohta).
28      Direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa viitataan muista valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvista veroista kuin liikevaihtoveroista 27.11.1995 annettuun neuvoston direktiiviin 95/59/EY (EYVL 1995, L 291, s. 40), savukkeiden verojen lähentämisestä 19.10.1992 annettuun neuvoston direktiiviin 92/79/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 8) sekä muun valmistetun tupakan kuin savukkeiden verojen lähentämisestä 19.10.1992 annettuun neuvoston direktiiviin 92/80/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 10), jotka on kumottu direktiivillä 2011/64 sen 21 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti. Direktiivin 2011/64 21 artiklan toisessa kohdassa täsmennetään, että viittauksia kumottuihin direktiiveihin pidetään viittauksina direktiiviin 2011/64.
29      Tuomio 13.12.2007, BATIG (C‑374/06, EU:C:2007:788, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohta.
31      Hän voisi esimerkiksi ensimmäisenä päivänä siirtää 800 savuketta vetoamalla yksinomaan omaan käyttöönsä. Kaksi päivää myöhemmin hän voisi siirtää puolisonsa käyttöön toiset 800 savuketta ja muutama päivä myöhemmin vielä 800 savuketta yhden huollettavanaan olevan lapsen käyttöön sekä jälleen pari päivää myöhemmin 800 savuketta toisen huollettavanaan olevan lapsen käyttöön.
32      Euroopan komissio, Verotuksen ja tulliliiton pääosasto, ”Study on theimpactanalysis of a review of tobaccotaxationrules, Update withrecent market and regulatorydevelopments: final report”, vol. 1, kesäkuu 2025, erityisesti s. 20 ja 21.
33      Euroopan komissio, Verotuksen ja tulliliiton pääosasto, ”Study on the impact analysis of a review of tobacco taxation rules, Update with recent market and regulatory developments: final report”, vol. 2, kesäkuu 2025, erityisesti s. 44–49. On tärkeää korostaa, että tämän selvityksen niteessä 2 esitetyt arviot vahvistavat saman niteen sivuilla 22–26 mainituissa muissa selvityksissä jo todetun suuntauksen.
34      Ks. vastaavasti tuomio 24.2.2022, Agenzia delle dogane e dei monopoli et Ministero dell'Economia e delle Finanze (C‑452/20, EU:C:2022:111, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35      Ks. vastaavasti tuomio 4.5.2016, Philip Morris Brands ym. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 152 kohta).
36      Ks. vastaavasti tuomio 5.10.2006, Valeško (C‑140/05, EU:C:2006:647, 58 kohta) ja tuomio 29.6.2017, komissio v. Portugali (C‑126/15, EU:C:2017:504, 67 kohta).
37      Tuomio 12.5.2021, Hauptzollamt B (Sampikalojen kaviaari) (C‑87/20, EU:C:2021:382, 37 kohta).
38      Luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä 9.12.1996 annettu neuvoston asetus N:o (EY) 338/97 (EYVL 1997, L 61, s. 1).
39      Alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/83/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 21) tai alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen määrien lähentämisestä 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/84/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 29) nimenomaisena tavoitteena ei vaikuta olevan ihmisten terveyden suojelu. Erityisesti audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) (EUVL L 95, s. 1) kuvastaa alkoholijuomia koskevan politiikan lievemmyyttä. Tämän direktiivin 9 artiklan 1 kohdan d alakohdassa nimittäin kielletään kaikenlainen savukkeita ja muita tupakkatuotteita koskeva audiovisuaalinen kaupallinen viestintä, mutta saman 1 kohdan e alakohdassa säädetään, ettei alkoholijuomia koskevaa tällaista viestintää saa kohdistaa erityisesti alaikäisille, eikä se saa kannustaa tällaisten juomien kohtuuttomaan käyttöön.