Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)
26 päivänä maaliskuuta 2026(*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tuotevastuu – Direktiivi 85/374/ETY – 13 artikla – Suhde tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevaan järjestelmään – Valmistajan tuottamus, joka liittyy tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen – 10 artikla – Kolmen vuoden vanhentumisajan alkamisajankohta silloin, kun vahinko muodostuu etenevästä sairaudesta – Käsite ”tieto vahingosta” – 11 artikla – Vahinkoa kärsineen oikeuksien lakkaaminen – Pätevyys – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla – Oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa
Asiassa C‑338/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Cour d’appel de Rouen (Rouenin ylioikeus, Ranska) on esittänyt 25.4.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 7.5.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
LF
vastaan
Sanofi Pasteur SA,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe, unionin tuomioistuimen presidentti K. Lenaerts, joka hoitaa toisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit F. Schalin (esittelevä tuomari), M. Gavalec ja Z. Csehi,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: hallintovirkamies G. Chiapponi,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 26.3.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        LF, edustajanaan M. Leroux, avocate,
–        Sanofi Pasteur SA, edustajinaan A. Aviges, D. Lapillonne, F. Molinié ja F. Monteret-Amar, avocats,
–        Ranskan hallitus, asiamiehinään M. de Lisi, B. Fodda ja B. Travard,
–        Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller, M. Hellmann ja A. Sahner,
–        Alankomaiden hallitus, asiamiehinään M. K. Bulterman ja J.M. Hoogveld,
–        Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään D. Bringuier ja N. Brzezinski,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään M. Owsiany-Hornung ja C. Valero,
kuultuaan julkisasiamiehen 19.6.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY (EYVL 1985, L 210, s. 29) 10 ja 13 artiklan tulkintaa sekä kyseisen direktiivin 11 artiklan pätevyyttä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklaan nähden.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat luonnollinen henkilö LF ja Sanofi Pasteur SA ja jossa on kyse rokotuksesta väitetysti aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevasta vaatimuksesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3        Direktiivin 85/374 johdanto-osan 1, 9-11 ja 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”on tarpeen lähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, joka koskee valmistajan vastuuta tuotteen puutteellisen turvallisuuden aiheuttamasta vahingosta, koska vallitsevat erilaisuudet saattavat vääristää kilpailua ja vaikuttaa tavaroiden liikkuvuuteen yhteismarkkinoilla sekä johtaa eroihin kuluttajan suojaamisessa vahingolta, jonka tuotteen puutteellinen turvallisuus aiheuttaa hänen terveydelleen tai omaisuudelleen,
– –
kuluttajan suojaamiseksi on korvattava kuolema ja muut henkilövahingot sekä esinevahingot; – –
yhdenmukainen vanhentumisaika vahingonkorvauskanteen nostamiselle on sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun mukainen,
tuotteet kuluvat, entistä ankarampia turvallisuusmääräyksiä kehitetään ja tiede ja tekniikka kehittyvät; tästä syystä ei olisi kohtuullista pitää valmistajaa vastuussa tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta rajoittamatonta aikaa; vastuun olisi sen vuoksi lakattava kohtuullisen ajan kuluttua tämän kuitenkaan vaikuttamatta vireillä oleviin korvauskanteisiin,
– –
jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten mukaan vahinkoa kärsineellä saattaa olla oikeus vaatia vahingonkorvausta sopimukseen perustuvan vastuun tai muun kuin tässä direktiivissä tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella; sikäli kuin tällaiset säännökset edistävät myös tehokasta kuluttajansuojaa, tämä direktiivi ei saisi vaikuttaa niihin; jos lääkevalmisteita koskeva kuluttajansuoja on jäsenvaltiossa tehokkaasti turvattu erityisellä vastuujärjestelmällä, tällaiseen järjestelmään perustuvien korvausvaatimusten tulisi olla edelleen mahdollisia”.
4        Direktiivin 85/374 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta.”
5        Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys.”
6        Kyseisen direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen, jos se ei ole niin turvallinen kuin on ollut aihetta odottaa ottaen huomioon kaikki seikat, kuten:
a)      tuotteesta annetut tiedot;
b)      tuotteen kohtuudella ennakoitavissa oleva käyttö;
c)      ajankohta, jona tuote laskettiin liikkeelle.
2.      Tuotetta ei pidetä turvallisuudeltaan puutteellisena pelkästään sen vuoksi, että myöhemmin on laskettu liikkeelle parempi tuote.”
7        Direktiivin 10 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että tässä direktiivissä tarkoitettuihin korvausvaatimuksiin sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa. Vanhentumisaika alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta.
2.      Tämä direktiivi ei estä soveltamasta vanhentumisajan pysäyttämistä tai keskeyttämistä koskevia jäsenvaltioiden säännöksiä.”
8        Direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan.”
9        Kyseisen direktiivin 13 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei rajoita vahinkoa kärsineen oikeutta korvaukseen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla taikka sellaisen erityisen vastuujärjestelmän perusteella, joka on olemassa tämän direktiivin tiedoksiantohetkellä.”
Ranskan oikeus
10      Siviilikoodeksin 1240 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön teosta aiheutuu jollekulle toiselle vahinkoa, vahingon tuottamuksellisesti aiheuttanut henkilö on velvollinen korvaamaan aiheuttamansa vahingon.”
11      Siviilikoodeksin 1245 §:n sanamuoto on seuraava:
”Valmistaja on vastuussa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteensa aiheuttamasta vahingosta riippumatta siitä, onko se sopimussuhteessa vahingonkärsijään.”
12      Kyseisen koodeksin 1245-15 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Valmistajan tämän luvun säännöksiin perustuva vastuu päättyy kymmenen vuoden kuluttua päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan ja jollei valmistaja ole menetellyt tuottamuksellisesti.”
13      Koodeksin 1245-16 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän luvun säännöksiin perustuviin korvausvaatimuksiin sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta.”
14      Siviilikoodeksin 1245-17 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän luvun säännöksillä ei rajoiteta oikeuksia, joihin vahinkoa kärsinyt voi vedota sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan oikeuden nojalla taikka erityisen vastuujärjestelmän nojalla.
Valmistaja on edelleenkin vastuussa tuottamuksensa seurauksista sekä sellaisten henkilöiden tuottamuksen seurauksista, joista se on vastuussa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
15      Sen jälkeen, kun LF oli 20.3.2003 rokotettu kurkkumätää, jäykkäkouristusta ja poliota vastaan Sanofi Pasteurin valmistamalla Revaxis-rokotteella, hän ilmoitti kokeneensa vuodesta 2004 alkaen erilaisia oireita, infektioita ja kipuja (ruoansulatusvaivoja, kurkkukipua, särkyä hartioissa, käsivarsissa ja käsissä, niskakipuja, virtsatietulehduksia, alaselkäkipuja ja hiustenlähtöä). Hän oli 3.12.2005 alkaen toistuvasti sairauslomalla.
16      Koska erilaisissa lääketieteellisissä tutkimuksissa vuonna 2008 todettiin makrofaginen myosiitti, joka osoitti, että LF:n kehossa oli edelleenkin alumiinihydroksidia, jota käytetään adjuvanttina tietyissä rokotteissa, LF saattoi asian 2.6.2015 sairaustapaturmien sovittelu- ja vahingonkorvauslautakunnan (commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux) käsiteltäväksi, ja kyseinen lautakunta tilasi asiantuntijalausunnon. Tässä asiantuntijalausunnossa katsottiin, että LF:n tila oli vakiintunut 20.9.2016 eikä asiassa ollut perusteita katsoa, että LF:n sairaus olisi aiheutunut Revaxis-rokotteella rokottamisesta. Näin ollen lautakunta hylkäsi LF:n hakemuksen.
17      LF ei hyväksynyt asiantuntijalausunnon johtopäätöstä ja nosti kesäkuussa 2020 kanteen erityisesti Sanofi Pasteuria vastaan tribunal judiciaire d’Alençonissa (Alençonin alioikeus, Ranska) saadakseen korvausta vahingoista, joita hän katsoi kärsineensä tästä rokotuksesta, tuotevastuun ja tuottamukseen perustuvan vastuun perusteella.
18      Oikeudenkäynnin valmistelusta tribunal judiciaire d’Alençonissa vastannut tuomari antoi 10.6.2021 määräyksen, jossa LF:n vaatimukset hylättiin ja todettiin, että LF:n kanneoikeus Sanofi Pasteuria vastaan oli siiviilikoodeksin 1245–16 §:n nojalla vanhentunut siltä osin kuin se perustui valmistajan tuotevastuuseen.
19      Cour d’appel de Caen (Caenin ylioikeus, Ranska) pysytti 31.5.2022 antamallaan tuomiolla kyseisen määräyksen olennaisilta osin ja katsoi, että sekä siviilikoodeksin 1245–1 §:ään ja sitä seuraaviin pykäliin että saman koodeksin 1240 ja 1241 §:ään perustuvat LF:n vaatimukset oli jätettävä tutkimatta.
20      Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) kumosi kyseisen tuomion 5.7.2023 erityisesti sillä perusteella, että ”[siviilikoodeksin 1245–16 §:ssä] säädetty vanhentumisaika ei voi alkaa kulua, kun kyse on etenevästä sairaudesta, jonka vuoksi vakiintumispäivän määrittäminen on mahdotonta”. Cour de cassation palautti asian cour d’appel de Roueniin (Rouenin ylioikeus, Ranska), jossa LF väittää voivansa nostaa Sanofi Pasteuria vastaan kanteen sekä tuotevastuun että yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella.
21      Tuottamukseen perustuvasta vastuusta LF väittää yhtäältä, että Sanofi Pasteur teki virheen, joka on erillinen Revaxis-rokotteen puutteellisesta turvallisuudesta, koska huolimatta useista kyseisen rokotteen haitallisia vaikutuksia koskevista varoituksista Sanofi Pasteur ei reagoinut lainkaan eikä toteuttanut minkäänlaista tutkimusta tai valvontaa rokotteen markkinoille saattamisen jälkeen.
22      LF katsoo toisaalta kanteensa tutkittavaksi ottamisesta tuotevastuun perusteella, että siviilikoodeksin 1245–15 §:ssä säädetty kymmenen vuoden vanhentumisaika, joka alkaa kulua hänelle annetun rokotteen liikkeelle laskemisesta, estää häntä käyttämästä oikeuttaan saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, koska hänen sairautensa on monitahoinen ja etenevä. Lisäksi siviilikoodeksin 1245–16 §:ssä säädetty kolmen vuoden vanhentumisaika, joka alkaa kulua siitä, kun on saatu tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, voi hänen mukaansa alkaa kulua vasta vahingon vakiintumispäivästä. Tältä osin on siis otettava huomioon hänen erityistilanteensa, joka johtuu siitä, että hänen kärsimänsä henkilövahinko on aiheutunut etenevästä sairaudesta.
23      Sanofi Pasteur puolestaan kiistää kaikki LF:n argumentit. Kyseinen yhtiö väittää ensinnäkin, että nyt käsiteltävässä asiassa tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskeva kanne on jätettävä tutkimatta, koska LF:n väittämää tuottamusta eli huolellisuuden ja tuotteen valvonnan laiminlyöntiä tuotteen markkinoille saattamisen jälkeen ei voida erottaa tuotteen väitetystä puutteellisesta turvallisuudesta, johon vedotaan tuotevastuun yhteydessä. Sanofi Pasteur esittää tämän jälkeen, että siviilikoodeksin 1245–15 §:ssä säädetty vanhentumisaika on päättynyt, koska Revaxis-rokotteen markkinoille saattamisesta on kulunut yli kymmenen vuotta. Lopuksi siviilikoodeksin 1245–16 §:ssä säädetty kolmen vuoden vanhentumisaika, joka alkaa kulua siitä päivästä, jona LF sai tiedon vahingosta, on myös päättynyt.
24      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii ensinnäkin direktiivin 85/374 13 artiklan ulottuvuutta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut sitä 25.4.2002 antamassaan tuomiossa González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255). Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että mainittua 13 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion lainsäädännössä annettua oikeutta saada korvausta turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta sellaisen yleisen vastuujärjestelmän nojalla, jolla on sama perusta kuin kyseisellä direktiivillä käyttöön otetulla järjestelmällä, voidaan rajoittaa, kun jäsenvaltio saattaa direktiivin osaksi kansallista oikeusjärjestystään. Cour de cassation on puolestaan katsonut, että turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta aiheutuneen vahingon kärsijä voi nostaa tämän tuotteen valmistajaa vastaan vahingonkorvauskanteen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella, jos hän osoittaa, että hänelle aiheutunut vahinko on aiheutunut valmistajan
tuottamuksellisen menettelyn takia, esimerkiksi, jos valmistaja on pitänyt markkinoilla tuotteen, jonka puutteellisesta turvallisuudesta valmistaja oli tietoinen, tai jos valmistaja on laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa tuotteeseen liittyvien riskien osalta. Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko tämä cour de cassationin oikeuskäytäntö yhteensopiva unionin tuomioistuimen kyseisestä 13 artiklasta tekemän tulkinnan kanssa.
25      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma direktiivin 85/374 11 artiklan pätevyydestä. Koska kyseisessä säännöksessä säädetään, että vahinkoa kärsineille kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle, kyseinen tuomioistuin pohtii, johtaako tämän järjestelmän soveltaminen siihen, ettei vahingonkärsijä, jolle aiheutunut vahinko on turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttama etenevä vahinko, voi käyttää oikeuttaan saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.
26      Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii direktiivin 85/374 10 artiklan tulkinnan osalta kyseisessä säännöksessä säädetyn kolmen vuoden vanhentumisajan alkamisajankohdan määrittämistä. Cour de cassationin oikeuskäytännön mukaan siviilikoodeksin 1245–16 §:ää, jolla kyseinen 10 artikla on saatettu osaksi Ranskan oikeutta, on nimittäin tulkittava siten, että henkilövahinkojen osalta kyseisen vanhentumisajan olisi alettava vahingon vakiintumispäivästä. Tällainen tulkinta näyttää kuitenkin poikkeavan mainitun 10 artiklan sanamuodosta, jossa ainoastaan vahvistetaan alkamisajankohta päiväksi, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta.
27      Tässä tilanteessa cour d’appel de Rouen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 85/374] 13 artiklaa, sellaisena kuin sitä on tulkittu 25.4.2002 annetussa tuomiossa [González Sánchez (C 183/00, EU:C:2002:255; jäljempänä tuomio González Sánchez)], jonka mukaan vahinkoa kärsinyt voi vaatia korvausta sellaisten sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien järjestelmien perusteella, joilla on jokin muu perusta kuin kyseisen direktiivin mukaisella järjestelmällä, tulkittava siten, että tuotteen puutteellisen turvallisuuden vuoksi vahinkoa kärsinyt voi vaatia vahingonkorvausta valmistajalta yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella, jos hän vetoaa esimerkiksi kyseisen tuotteen pitämiseen markkinoilla, tuotteen riskejä koskevan valmistajan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömiseen tai yleisesti siihen, että kyseinen tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen?
2) Onko [direktiivin 85/374] 11 artikla, jonka mukaan vahinkoa kärsineelle kyseisen direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenen vuoden kuluttua päivästä, jona vahinkoa aiheuttanut tuote laskettiin liikkeelle, ristiriidassa [perusoikeuskirjan] 47 artiklan määräysten kanssa, kun sillä evätään vahingonkärsijältä, joka kärsii turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta etenevästä vahingosta, oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa?
(3) Voidaanko [direktiivin 85/374] 10 artiklaa, jonka mukaan kolmen vuoden vanhentumisaika alkaa ”päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta”, tulkita siten, että kyseinen vanhentumisaika voi alkaa vasta päivänä, jona on saatu tieto koko vahingosta – esimerkiksi siten, että vahvistetaan tilan vakiintumispäivä, jolla sen määritelmän mukaan tarkoitetaan hetkeä, josta alkaen henkilövahingon kärsineen henkilön tila ei enää etene, joten kun on kyse etenevästä sairaudesta, vanhentumisaika ei ala kulua – eikä siis päivänä, jona vahinko on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
28      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko direktiivin 85/374 13 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että tuotteen puutteellisen turvallisuuden vuoksi vahinkoa kärsinyt vaatii vahingonkorvausta valmistajalta yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella vedoten kyseisen tuotteen, jonka puutteellisesta turvallisuudesta tämä valmistaja on tietoinen, pitämiseen markkinoilla, tai tuotteen riskejä koskevan valmistajan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömiseen tai muuhun virheelliseen toimintaan, joka liittyy kyseisen tuotteen turvallisuutta koskeviin puutteisiin.
29      Direktiivin 85/374 1 artiklassa esitetään periaate, jonka mukaan valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta, kun taas kyseisen direktiivin 4 artiklassa täsmennetään, että vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys. Näissä säännöksissä, kun niitä luetaan kyseisen direktiivin johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen valossa, vahvistetaan valmistajan tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaate, jonka perusteena on tuotteen puutteellinen turvallisuus, joka määritellään saman direktiivin 6 artiklassa siten, että tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen, jos se ei ole niin turvallinen kuin kuluttajalla on ollut aihetta odottaa ottaen huomioon kaikki seikat.
30      Tässä yhteydessä direktiivin 85/374 13 artiklan mukaan direktiivi ei rajoita vahinkoa kärsineen oikeutta korvaukseen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla taikka sellaisen erityisen vastuujärjestelmän perusteella, joka on olemassa tämän direktiivin tiedoksiantohetkellä.
31      Unionin tuomioistuin täsmensi 25.4.2002 antamassaan tuomiossa González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255), että kyseistä 13 artiklaa ei voida tulkita siten, että siinä annettaisiin jäsenvaltioille mahdollisuus pitää voimassa yleinen tuotevastuujärjestelmä, joka poikkeaa direktiivissä 85/374 säädetystä järjestelmästä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan mainitulla direktiivillä pyritään nimittäin siinä säänneltyjen kysymysten osalta jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten täydelliseen yhdenmukaistamiseen (tuomio 21.12.2011, Dutrueux, C‑495/10, EU:C:2011:869, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, että kansallista valmistajan vastuuta koskevaa järjestelmää, jolla on sama perusta kuin kyseisellä direktiivillä käyttöön otetulla järjestelmällä ja joka ei rajoitu määrätylle tuotannonalalle, ei voida pitää voimassa (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2002, González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, 33 kohta).
32      Näin ei sitä vastoin ole 13 artiklassa tarkoitettujen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien järjestelmien osalta, joilla on jokin muu perusta kuten piileviä virheitä koskeva takuu tai tuottamus. Kyseisessä säännöksessä ei nimittäin suljeta pois sitä, että vahingonkärsijä voi vaatia korvausta tästä vahingosta näiden muiden vastuujärjestelmien nojalla (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2002, González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255, 31 kohta).
33      Nyt käsiteltävässä asiassa LF on nostanut Sanofi Pasteuria vastaan vahingonkorvauskanteen sekä siviilikoodeksin 1245 §:n, jolla direktiivissä 85/374 säädetty tuotevastuujärjestelmä on saatettu osaksi Ranskan oikeutta, että kyseisen koodeksin 1240 §:n, jossa säädetään tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevasta yleisestä järjestelmästä, nojalla. Erityisesti LF:n tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan vaatimuksen osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että LF väittää, että Sanofi Pasteur menetteli virheellisesti pitäessään pääasiassa kyseessä olevan rokotteen markkinoilla siitä huolimatta, että kyseinen yhtiö oli tietoinen tämän rokotteen puutteellisesta turvallisuudesta. Kyseinen yhtiö laiminlöi myös mainitun tuotteen tunnettuja riskejä koskevan huolellisuusvelvollisuutensa.
34      Tältä osin on huomautettava, että tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevassa kansallisessa järjestelmässä edellytetty virheellinen toiminta on eri perusta kuin tuotteen puutteellinen turvallisuus, sellaisena kuin se on määritelty direktiivin 85/374 6 artiklassa. Tämä perustan erilaisuus on nimenomaan kriteeri, jonka avulla voidaan määrittää kyseisen direktiivin 13 artiklan mukaisesti, voidaanko kansalliseen vastuujärjestelmään vedota samanaikaisesti mainitussa direktiivissä säädetyn vastuujärjestelmän kanssa.
35      Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 85/374 13 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että tuotteen puutteellisen turvallisuuden vuoksi vahinkoa kärsinyt vaatii vahingonkorvausta valmistajalta yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella vedoten kyseisen tuotteen, jonka puutteellisesta turvallisuudesta tämä valmistaja on tietoinen, pitämiseen markkinoilla, tai tuotteen riskejä koskevan valmistajan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömiseen tai muuhun virheelliseen toimintaan, joka liittyy kyseisen tuotteen turvallisuutta koskeviin puutteisiin.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
36      Kolmannella kysymyksellä, joka on tutkittava ennen toista kysymystä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tässä säännöksessä säädetyn vanhentumisajan alkamisajankohta on päivä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto sekä vahingosta, joka on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin, että tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, ja
että se on esteenä sille, että tämä alkamisajankohta voidaan vahvistaa vain vahingon vakiintumispäiväksi.
37      On huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto, myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (ks. tuomio 6.10.1982, Cilfit ym., 283/81, EU:C:1982:335, 20 kohta ja tuomio 19.12.2024, Ford Italia, C‑157/23, EU:C:2024:1045, 42 kohta).
38      Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että valmistajaan kohdistuviin vaatimuksiin sovelletaan ”kolmen vuoden vanhentumisaikaa[, joka] alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta”. Näin ollen kyseistä säännöstä ei voida tulkita siten, että siinä pidettäisiin päivää, jona vahingonkärsijän tila vakiintui, eli päivää, jona tämä vahinko lakkasi etenemästä, vanhentumisajan alkamisajankohtana. Tässä säännöksessä nimittäin tyydytään asettamaan tämän määräajan alkamisen edellytykseksi se, että tiedossa on kolme seikkaa, joihin kuuluu tieto vahingosta, viittaamatta vahingon vakiintumiseen tai vakiintumisen ajankohtaan.
39      Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan asiayhteydestä on muistutettava, että direktiivin 4 artiklan mukaan vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys. Toisaalta on korostettava, että mainitun direktiivin 9 artiklassa määritellään vahinko siten, että sillä tarkoitetaan muun muassa kuolemaa tai muuta henkilövahinkoa, kun taas saman direktiivin yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan, että kuluttajansuoja edellyttää muun muassa henkilövahinkojen korvaamista. Näistä säännöksistä tai kyseisestä johdanto-osan perustelukappaleesta ei kuitenkaan voida päätellä, että korvauksen olisi oltava erityisjärjestelmän mukainen ja että korvauksen edellytyksenä olisi vahingonkärsijän tilan vakiintuminen tai se, että vahingonkärsijä on saanut tiedon koko vahingosta.
40      Lisäksi on niin, että koska mainitun direktiivin 11 artiklassa säädetään, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, vanhentumisajan alkamisajankohdan vahvistaminen vahingon vakiintumispäiväksi voisi vaarantaa direktiivillä 85/374 käyttöön otetun suojan tehokkuuden. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että vahinko vakiintuu tämän kymmenen vuoden määräajan päättymisen jälkeen tuotteen liikkeelle laskemisesta lukien siten, että vahinkoa kärsineen on mahdotonta saattaa valmistaja vastuuseen.
41      Direktiivin 85/374 tavoitteista on todettava, että direktiivillä pyritään, kuten sen johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, poistamaan kansallisten oikeuksien väliset erilaisuudet, jotka saattavat johtaa eroihin kuluttajien suojelun tasossa unionin alueella. Tällä direktiivillä yhdenmukaistettujen sääntöjen tavoitteena on sen johdanto-osan 11 perustelukappaleen mukaan myös valmistajan vastuun rajaaminen unionin tasolla kohtuulliseksi ajaksi. Lopuksi kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, että on sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun mukaista, että vahingonkorvauskanteeseen sovelletaan yhdenmukaista kolmen vuoden vanhentumisaikaa. Tässä yhteydessä yksi direktiivin 85/374 10 artiklan tavoitteista on täyttää oikeusvarmuuden vaatimukset asianomaisten edun nimissä (ks. vastaavasti tuomio 9.2.2006_O’Byrne, C‑127/04, EU:C:2006:93, 26 kohta).
42      Kolmen vuoden vanhentumisajan alkamisajankohdan vahvistaminen vahingon vakiintumispäiväksi voisi kuitenkin vaarantaa nämä eri tavoitteet. Kuten tämän tuomion 40 kohdasta nimittäin ilmenee, tällainen direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan tulkinta ei välttämättä takaisi kuluttajansuojaa ja kuluttajille turvallisuudeltaan puutteellisista tuotteista aiheutuneiden vahinkojen korvaamista. Lisäksi tämä olisi oikeusvarmuuden säilyttämisen vastaista, koska direktiivin 85/374 mukaisen vastuujärjestelmän täytäntöönpano riippuisi sattumanvaraisesta edellytyksestä. Tältä osin on huomautettava, että etenevien sairauksien tapauksessa vahingon vakiintumispäivä on epävarma ja voi lisäksi olla vahingonkärsijän kuolinpäivä.
43      Sitä vastoin silloinkin, kun vahinko muodostuu etenevästä sairaudesta, se, että kolmen vuoden vanhentumisajan alkamisajankohdaksi vahvistetaan päivä, jona kantaja on saanut tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, joka on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin, sekä tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, mahdollistaa oikeusvarmuuden periaatteen noudattamisen varmistamisen sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun mukaisesti.
Tämän perusteella voidaan erityisesti määrittää varma ja yhtenäinen päivämäärä, josta alkaen kolmen vuoden vanhentumisaika alkaa kulua.
44      Lopuksi on korostettava, että tällainen direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohdan tulkinta ei loukkaa vahinkoa kärsineen oikeutta saada täysi korvaus vahingostaan.
45      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta vahinkoa kärsineille henkilöille on tarjottava täysi ja asianmukainen korvaus kyseisessä direktiivissä määritellyissä rajoissa vahingoista, jotka johtuvat tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta aiheutuneesta kuolemasta tai henkilövahingosta (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, Boston Scientific Medizintechnik, C‑503/13 ja C‑504/13, EU:C:2015:148, 45 ja 46 kohta).
46      Tältä osin on kuitenkin todettava, että vaikka tällainen korvaus on taattava, direktiivissä 85/374 ei säännellä kaikkia tällaiseen korvaukseen liittyviä näkökohtia.
47      Niinpä direktiivin 85/374 10 artiklan 2 kohdan mukaan vanhentumisen keskeyttämistä tai katkaisemista koskevia säännöksiä, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, sovelletaan tämän direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa säädettyyn määräaikaan. Samalla tavoin tämän direktiivin 11 artiklassa säädetään, että vahinkoa kärsineelle kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan. Näin ollen kyseinen direktiivi ei ole esteenä sille, että sen jälkeen, kun vahingonkorvauskanne on nostettu näiden vanhentumisaikojen puitteissa, nämä vanhentumisajat katkeavat tai keskeytyvät kansallisen oikeuden nojalla odotettaessa sairauden etenemistä, minkä seurauksena kantaja voi saada täyden korvauksen hänelle aiheutuneesta vahingosta mainitun direktiivin perusteella. Kyseisessä direktiivissä ei kuitenkaan täsmennetä edellytyksiä, joiden täyttyessä nämä vanhentumisajat voivat katketa tai keskeytyä.
48      Näissä olosuhteissa menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla kunkin jäsenvaltion on vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen asettamissa rajoissa määritettävä sisäisessä oikeusjärjestyksessään säännöt,
joiden nojalla turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta aiheutunut vahinko voidaan korvata asianmukaisesti ja täysimääräisesti (ks. vastaavasti tuomio 21.6.2017, W ym., C‑621/15, EU:C:2017:484, 25 kohta).
49      Siltä osin kuin erityisemmin on kyse tehokkuusperiaatteesta, on todettava, että se edellyttää, että menettelysäännöillä, jotka koskevat oikeussuojakeinoja, joilla pyritään turvaamaan yksityisillä olevat unionin oikeuteen perustuvat oikeudet, ei saa tehdä unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tuomio 21.6.2017, W ym., C‑621/15, EU:C:2017:484, 26 kohta).
50      Edellä esitetyn perusteella kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä säädetyn vanhentumisajan alkamisajankohta on päivä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto sekä vahingosta, joka on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin, että tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, ja
että se on esteenä sille, että tämä alkamisajankohta voidaan vahvistaa vain vahingon vakiintumispäiväksi.
Toinen kysymys
51      Aluksi on yhtäältä huomautettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toinen kysymys liittyy erityiseen kansalliseen asiayhteyteen. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kyseinen tuomioistuin pohtii direktiivin 85/374 11 artiklan pätevyyttä siitä lähtökohdasta, että artiklassa säädetty kymmenen vuoden määräaika, joka alkaa tuotteen liikkeelle laskemisesta ja jonka päätyttyä vahinkoa kärsineelle kyseisessä direktiivissä annetut oikeudet lakkaavat, ei ole riittävä, jotta vahinkoa kärsinyt, jolle on aiheutunut turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta etenevä sairaus, voisi nostaa vahingonkorvauskanteen.
52      Tämän tuomion 26 kohdassa mainitun cour de cassationin oikeuskäytännön mukaan nimittäin kyseisen direktiivin 10 artiklassa, joka on saatettu osaksi Ranskan oikeutta siviilikoodeksin 1245–16 §:llä, säädetyn vahingonkorvauskannetta koskevan kolmen vuoden vanhentumisajan alkamisajankohdan pitäisi olla ajankohta, jona vahinko on vakiintunut. Etenevien sairauksien tapauksessa tämä vakiintumispäivä voi kuitenkin toteutua tämän kymmenen vuoden vanhentumisajan päätyttyä eli sen jälkeen, kun vahinkoa kärsineelle direktiivin 85/374 11 artiklan nojalla kuuluvat oikeudet ovat lakanneet. Jos mainitun direktiivin 10 artiklaa tulkittaisiin tällä tavoin, tämä merkitsisi sitä, että vahingonkorvauskanne, joka voitaisiin nostaa vasta sen jälkeen, kun vahinko on vakiintunut, olisi vaarassa jäädä vaille kohdetta niiden vahinkoa kärsineiden osalta, joilla on etenevä sairaus ja joiden tila vakiintuu kymmenen vuoden jälkeen.
53      Unionin tuomioistuimen kolmanteen kysymykseen antamasta vastauksesta, joka on esitetty tämän tuomion 50 kohdassa, ilmenee kuitenkin, ettei tätä tulkintaa voida hyväksyä. Direktiivin 85/374 10 artiklaa on nimittäin tulkittava siten, että tässä säännöksessä säädetyn vanhentumisajan alkamisajankohta on päivä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto sekä vahingosta, joka on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin, että tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, ja että se on esteenä sille, että tämä alkamisajankohta voidaan vahvistaa vain vahingon vakiintumispäiväksi.
54      Näin määriteltynä kyseisessä 10 artiklassa säädetty vanhentumisaika voi alkaa ennen direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyn kymmenen vuoden määräajan päättymistä myös etenevistä sairauksista kärsivien vahinkoa kärsineiden osalta, joten tällaisten vahinkoa kärsineiden oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin voidaan taata.
55      Toisaalta on korostettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista lainsäädäntöä, niiden on tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle kyseisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta sillä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja siten noudatettaisiin SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa (tuomio 6.11.2018, Bauer ja Willmeroth, C‑569/16 ja C‑570/16, EU:C:2018:871, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      On myös kiinnitettävä huomiota siihen, että yhdenmukaisen tulkinnan periaate edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet tekevät toimivaltansa rajoissa kaiken mahdollisen ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan direktiivin täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen (tuomio 6.11.2018, Bauer ja Willmeroth, C569/16 ja C570/16, EU:C:2018:871, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Kuten unionin tuomioistuin on todennut, vaatimus tällaisesta unionin oikeuden mukaisesta tulkinnasta sisältää muun muassa kansallisille tuomioistuimille velvollisuuden muuttaa tarvittaessa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jos se perustuu sellaiseen kansallisen oikeuden tulkintaan, joka ei sovi yhteen direktiivin tavoitteiden kanssa. Niinpä kansallinen tuomioistuin ei muun muassa voi katsoa pätevästi, että sen on mahdoton tulkita kansallista säännöstä unionin oikeuden mukaisesti vain sen takia, että sitä on vakiintuneesti tulkittu merkityksessä, joka ei sovi yhteen unionin oikeuden kanssa (tuomio 17.4.2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 72 ja 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on nyt käsiteltävässä asiassa noudatettava mahdollisimman pitkälle unionin oikeudesta johtuvaa velvollisuuttaan tarkastaa tämän tuomion kolmessa edeltävässä kohdassa mieleen palautettujen periaatteiden valossa, onko tällainen unionin oikeuden mukainen tulkinta mahdollinen.
59      Tämän täsmennyksen jälkeen on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko direktiivin 85/374 11 artikla, jossa säädetään kymmenen vuoden vanhentumisajasta tuotteen liikkeelle laskemisesta lukien, pätevä perusoikeuskirjan 47 artiklaan nähden siltä osin kuin vahingonkärsijältä, jolle on aiheutunut turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttama etenevä sairaus, voitaisiin evätä oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, kun otetaan huomioon tällaisen sairauden erityispiirteet.
60      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettu oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan ei ole ehdoton ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan sitä voidaan rajoittaa tietyin edellytyksin. Ensinnäkin näistä rajoituksista on säädettävä lailla, toiseksi niissä on kunnioitettava kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä, ja kolmanneksi rajoitusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisesti välttämättömiä ja vastattava tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia
(tuomio 26.1.2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Poliisin suorittama biometristen ja geneettisten tietojen rekisteröinti), C‑205/21, EU:C:2023:49, 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Aluksi on todettava edellisessä kohdassa tarkoitetun ensimmäisen edellytyksen osalta, että kymmenen vuoden vanhentumisaika mainitaan nimenomaisesti direktiivin 85/374 11 artiklassa. Unionin tuomioistuin totesi 2.12.2009 antamassaan tuomiossa Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744), että kyseinen 11 artikla perustuu pyrkimykseen täydellisestä yhdenmukaistamisesta unionin tasolla, koska siinä säädetään yhdenmukaisesta määräajasta, jonka päätyttyä direktiivillä 85/374 vahinkoa kärsineelle annetut oikeudet lakkaavat. Samoin kyseisessä 11 artiklassa määritetään pakottavalla tavalla kyseisen määräajan alkamishetkeksi päivä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, ja todetaan määräajan keskeytyvän ainoastaan sillä perusteella, että tätä valmistajaa vastaan nostetaan kanne (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 37 ja 38 kohta).
62      Seuraavaksi on todettava tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden keskeisen sisällön kunnioittamista koskevasta edellytyksestä, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden keskeiseen sisältöön kuuluu muiden seikkojen ohella tämän oikeuden haltijan oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, jolla on toimivalta varmistaa unionin oikeudessa hänelle taattujen oikeuksien kunnioittaminen. Tässä tarkoituksessa kyseisen tuomioistuimen on voitava tutkia kaikki sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan ratkaisun kannalta merkitykselliset tosiseikka- ja oikeuskysymykset (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, Luxemburgin valtio (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön), C‑245/19 ja C‑246/19, EU:C:2020:795, 66  kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63      Nyt käsiteltävässä asiassa kolmanteen kysymykseen annetun vastauksen perusteella voidaan todeta, että direktiivillä 85/374 käyttöön otetuilla järjestelyillä ei puututa tämän oikeuden keskeiseen sisältöön.
64      Kun vahinko nimittäin muodostuu etenevästä sairaudesta, tämän tuomion 47 kohdasta ilmenee, että direktiivi 85/374 mahdollistaa joka tapauksessa sen, että etenevästä sairaudesta kärsivä vahingonkärsijä voi saattaa asiansa toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona vahinko, joka liittyy tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen, on varmasti ilmennyt, joten vahingonkärsijä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää tämän vahingon olemassaolosta riippumatta sen myöhemmästä etenemisestä.
65      Tämän tuomion 53 ja 54 kohdasta ilmenee myös, että se, että tämä kolmen vuoden vanhentumisaikaa sisältyy kyseisen direktiivin 11 artiklassa säädettyyn kymmenen vuoden määräaikaan, ei myöskään ole omiaan loukkaamaan tätä oikeutta. Tästä on huomautettava, että kyseisessä artiklassa säädetään tämän jälkimmäisen määräajan keskeyttämisestä, jos vahingonkärsijä panee tämän kymmenen vuoden ajanjakson aikana vireille oikeudenkäynnin valmistajaa vastaan.
66      Kuten ensimmäisen kysymyksen tarkastelusta ilmenee, tällaisen järjestelmän käyttöönotolla ei myöskään ole vaikutusta sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kansallisen järjestelmän tai sellaisen erityisen vastuujärjestelmän mahdolliseen soveltamiseen, joka oli olemassa direktiivin 85/374 tiedoksiantohetkellä. Kuten tämän direktiivin 13 artiklasta ja johdanto-osan 13 perustelukappaleesta ilmenee, direktiivi ei vaikuta tällaiseen soveltamiseen (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 43 kohta).
67      Lisäksi kyseisen tuomion 47 kohdasta ilmenee, että direktiivi 85/374 ei myöskään ole esteenä sille, että vahingonkärsijä, jonka on todettu kärsineen vahingon tämän direktiivin perusteella ja joka on saanut alkuperäisen korvauksen, voi tämän jälkeen vaatia – tarvittaessa useassa vaiheessa – täydentävää korvausta tästä vahingosta, jos se etenee, mistä jäsenvaltioiden on kuitenkin säädettävä.
68      Lopuksi kolmannesta edellytyksestä on todettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että kuten direktiivin 85/374 kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, unionin lainsäätäjä on halunnut yhdenmukaistaa direktiivin mukaiset vanhentumisajat sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun nimissä (tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 39 kohta).
69      Tämä yhdenmukaistaminen auttaa yhtäältä toteuttamaan direktiivin 85/374 ensimmäisessä perustelukappaleessa esitettyä direktiivin yleistä tavoitetta eli pyrkimystä poistaa kansallisten oikeuksien väliset erilaisuudet, jotka saattavat johtaa eroihin kuluttajien suojelun tasossa unionin alueella. Direktiivin 85/374 11. perustelukappaleen mukaan direktiivillä pyritään toisaalta rajoittamaan unionin tasolla tuotteen valmistajan vastuu kohtuullisen pituiseen aikaan, kun otetaan huomioon tuotteiden vähittäinen kuluminen, entistä ankarammat turvallisuusmääräykset ja tieteen ja tekniikan jatkuva kehittyminen (tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 40 ja 41 kohta).
70      Unionin tuomioistuin on todennut myös, että unionin lainsäätäjän tahtona on asettaa erityiset ajalliset rajat direktiivillä 85/374 luodulle järjestelmälle, jossa säädetään tuottamuksesta riippumattomasta vastuusta. On nimittäin otettava huomioon, että mainittuun järjestelmään sisältyy valmistajalle suurempi rasite kuin perinteisissä vastuujärjestelmissä, ja tämän tarkoituksena on se, että tekniikan kehitystä ei estettäisi ja että tähän erityiseen vastuuseen liittyvät riskit voidaan kattaa vakuutuksin (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 42 kohta).
71      Lisäksi on huomautettava, että unionin tuomioistuin on todennut, että kuluttajansuoja ei ole luonteeltaan ehdoton ja että kohtuullisten preklusiivisten määräaikojen asettaminen oikeusvarmuuden vuoksi oikeussuojakeinojen käyttämiselle on unionin oikeuden mukaista (tuomio 22.4.2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72      On myös todettava, että etenevästä sairaudesta kärsivän vahingonkärsijän tilanne eroaa piilevästä sairaudesta kärsivän vahingonkärsijän tilanteesta.
73      Viimeksi mainitussa tapauksessa pitää paikkansa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on 11.3.2014 antamassaan tuomiossa Howald Moor ym. v. Sveitsi (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710, 78 ja 79 kohta) katsonut, että ”se, että [vahingonkärsijän] on mahdotonta tietää, että hänellä on tietty sairaus, [oli] seikka, [joka] olisi otettava huomioon vanhentumisaikaa laskettaessa”. Näiden poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi kyseinen tuomioistuin saattoi katsoa, että tällaisen vanhentumisajan soveltaminen oli rajoittanut vahingonkärsijän asian saamista käsitellyksi tuomioistuimessa koskevan oikeuden sisältöä.
74      Vaikka etenevästä sairaudesta kärsivä on epävarma tilansa kehittymisestä, häneltä ei kuitenkaan viedä hänen oikeuttaan saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi, koska tuotteen puutteelliseen turvallisuuteen liittyvän vahingon varma ilmeneminen saattaa tapahtua direktiivin 85/374 11 artiklassa säädetyssä kymmenen vuoden määräajassa, joten hänen oikeuksiaan ei loukata.
75      Näin ollen periaatteisiin, jotka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on vahvistanut 11.3.2014 antamassaan tuomiossa Howald Moor ym. v. Sveitsi (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710), ei voida vedota direktiivin 85/374 11 artiklan pätevyyden riitauttamiseksi tilanteessa, jossa vahinkoa kärsinyt kärsii turvallisuudeltaan puutteellisesta tuotteesta aiheutuneesta etenevästä sairaudesta.
76      Edellä esitetystä seuraa, ettei toisen kysymyksen tarkastelussa ole tullut esille mitään sellaista seikkaa, joka voisi vaikuttaa direktiivin 85/374 11 artiklan pätevyyteen.
Oikeudenkäyntikulut
77      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY 13 artiklaa
2)      on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että tuotteen puutteellisen turvallisuuden vuoksi vahinkoa kärsinyt vaatii vahingonkorvausta valmistajalta yleisen tuottamukseen perustuvaa vastuuta koskevan järjestelmän perusteella vedoten kyseisen tuotteen, jonka puutteellisesta turvallisuudesta tämä valmistaja on tietoinen, pitämiseen markkinoilla, tai tuotteen riskejä koskevan valmistajan huolellisuusvelvollisuuden laiminlyömiseen tai muuhun virheelliseen toimintaan, joka liittyy kyseisen tuotteen turvallisuutta koskeviin puutteisiin.
3)      Direktiivin 85/374 10 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
tässä säännöksessä säädetyn vanhentumisajan alkamisajankohta on päivä, jona kantaja sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto sekä vahingosta, joka on ilmennyt siten, että se on varma ja sillä on yhteys turvallisuudeltaan puutteelliseen tuotteeseen, riippumatta siitä, miten vahinko etenee myöhemmin, että tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, ja että se on esteenä sille, että tämä alkamisajankohta voidaan vahvistaa vain vahingon vakiintumispäiväksi.
4)      Toisen kysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esille mitään sellaista seikkaa, joka voisi vaikuttaa direktiivin 85/374 11 artiklan pätevyyteen.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: ranska.