Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ATHANASIOS RANTOS
21 päivänä toukokuuta 2026 (1)
Asia C‑730/23
Puolan tasavalta
vastaan
Saksan liittotasavalta
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – SEUT 259 artikla – Asetus (EY) N:o 1013/2006 – Jätteiden siirto – 24 artiklan 2 kohta – Lähtömaan toimivaltainen viranomainen ottaa jätteet takaisin, kun siirto on laiton – Saksan liittotasavallan kieltäytyminen varmistamasta, että Saksasta Puolaan siirretyt jätteet otetaan takaisin 30 päivän kuluessa – 28 artikla – Jätteen luokittelua koskevat erimielisyydet – Velvollisuus katsoa jätteiden kuuluvan kyseisen asetuksen liitteessä IV olevaan luetteloon – SEU 4 artiklan 3 kohta – Vilpittömän yhteistyön periaate
I       Johdanto
1.        Puolan tasavalta, jota
Euroopan komissio tukee osittain, vaatii kanteessaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta on jättänyt noudattamatta unionin oikeuden ja erityisesti asetuksen (EY)
N:o 1013/2006(2) sekä SEU
4 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan useissa jätteiden siirroissa Saksasta kuuteen sijaintipaikkaan Puolassa.
2.        Käsiteltävän asian
pääasiallisena kysymyksenä on vapaan todistelun ja vapaan todistusharkinnan periaatteiden soveltaminen kyseisen asetuksen yhteydessä yhdessä harvoista jäsenvaltion vireille panemista jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevista menettelyistä.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
3.        Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan, jonka otsikko on ”Jätteen takaisin ottaminen, kun siirto on laiton”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kun toimivaltainen viranomainen havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, sen on ilmoitettava asiasta välittömästi muille asianomaisille toimivaltaisille viranomaisille.
2.      Jos laiton siirto on ilmoituksen tekijän vastuulla, toimivaltaisen lähtömaan viranomaisen on varmistettava, että:
a)      tosiasiallinen ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin, tai jos ilmoitusta ei ole tehty,
b)      oikeudellisesti vastuussa oleva ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
c)      lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ottaa jätteen takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
d)      lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö hyödyntää jätteen tai huolehtii siitä vaihtoehtoisella tavalla vastaanottomaassa tai lähtömaassa tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
e)      lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö hyödyntää jätteen tai huolehtii siitä vaihtoehtoisella tavalla jossakin muussa maassa, jos kaikki asianomaiset toimivaltaiset viranomaiset ovat asiasta yhtä mieltä.
Tämän jätteen takaisin ottamisen, jätteen hyödyntämisen tai siitä huolehtimisen on tapahduttava 30 päivän kuluessa tai asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten sopimassa muussa ajassa siitä, kun lähtömaan toimivaltainen viranomainen on saanut tiedon asiasta tai saanut vastaanottomaan tai kauttakulkumaan toimivaltaiselta viranomaiselta kirjallisen tiedonannon laittomasta siirrosta ja sen syistä. Tämä tiedonanto voi perustua tietoihin, jotka muun muassa muut toimivaltaiset viranomaiset ovat toimittaneet vastaanottomaan tai kauttakulkumaan toimivaltaisille viranomaisille.
– –
3.      Jos laiton siirto on vastaanottajan vastuulla, vastaanottomaan toimivaltaisen viranomaisen on varmistettava, että kyseisen jätteen hyödyntää tai siitä huolehtii ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla:
a)      vastaanottaja, tai jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
b)      toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö.
– –”
4.        Kyseisen asetuksen 28 artiklan, jonka otsikko on ”Jätteen luokittelua koskevat erimielisyydet”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos lähtömaan ja vastaanottomaan toimivaltaiset viranomaiset eivät pääse yksimielisyyteen siitä, luokitellaanko ilmoitettu jäte liitteessä III, IIIA, IIIB vai liitteessä IV olevaan luetteloon kuuluvaksi, jätteen katsotaan kuuluvan liitteessä IV olevaan luetteloon.”
III  Asian tausta ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
5.        Puolan viranomaiset havaitsivat vuosina 2015–2019 jätteitä, joiden ne katsoivat olevan peräisin asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdassa tarkoitetuista ”laittomista siirroista”, jotka ovat suuntautuneet Saksasta kuuteen sijaintipaikkaan
Puolassa, eli sijaintipaikkoihin nro 1 (Tuplice), 2 (Stary Jawor), 3 (Sobolew), 4 (Gliwice), 5 (Sarbia) ja 6 (Bzowo).
6.        Puolan viranomaisten esitettyä Saksan viranomaisille kyseisten jätteiden takaisin
ottamista koskevia pyyntöjä, joihin ei saatu mitään vastausta, Puolan tasavalta teki 26.7.2023 komissiolle SEUT 259 artiklan toisen alakohdan mukaisen kantelun, jossa se vaati tätä antamaan perustellun lausunnon sillä perusteella, että Saksan liittotasavallan kieltäytyminen ottamasta näitä jätteitä takaisin on unionin oikeuden(3) vastaista.
7.        Tutkittuaan Saksan liittotasavallan esittämät kirjalliset huomautukset ja kuultuaan sitä ja Puolan tasavaltaa komissio antoi 18.10.2023 perustellun lausunnon, jossa se
–        ensinnäkin katsoi, että Saksan liittotasavalta oli
rikkonut yhtäältä velvollisuuttaan ottaa 30 päivän kuluessa takaisin jätteet, jotka oli siirretty laittomasti sijaintipaikkaan nro 1,(4) ja toisaalta nimikkeeseen 17 08 02 luokiteltujen jätteiden hyödyntämiseen liittyviä velvollisuuksiaan siltä osin kuin oli kyse kahden saksalaisen yrityksen järjestämästä siirrosta sijaintipaikkaan nro 2;(5)
–        toiseksi katsoi, ettei se voinut todeta unionin oikeutta rikotun siltä osin kuin oli kyse
muista,
sijaintipaikkoihin nro 2–6
liittyvistä väitteistä; ja
–        kolmanneksi hylkäsi asetuksen N:o 1013/2006 28 artiklan 2 kohdan ja SEU 4 artiklan 3 kohdan rikkomista koskevat
väitteet.
IV     Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
8.        Puolan tasavalta nosti unionin tuomioistuimen kirjaamoon 29.11.2023 jättämällään kirjelmällä nyt käsiteltävän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen
SEUT 259 artiklan perusteella.
Se vaatii, että
unionin tuomioistuin toteaa Saksan liittotasavallan jättäneen noudattamatta unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan Puolaan suuntautuneiden laittomien jätteiden siirtojen yhteydessä ja velvoittaa kyseisen jäsenvaltion korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
9.        Komissio hyväksyttiin 18.4.2024 annetulla päätöksellä väliintulijaksi tukemaan Puolan tasavallan vaatimuksia.(6)
10.      Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää kanteen ja velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V       Asian tarkastelu
11.      Puolan tasavalta esittää Saksan liittotasavaltaa vastaan kolme kanneperustetta, joiden mukaan tämä on ensinnäkin rikkonut velvollisuuttaan ottaa laittomasti siirretyt jätteet takaisin asetuksen N:o 1013/2006 mukaisesti,(7) toiseksi velvollisuuttaan katsoa näiden jätteiden kuuluvan kyseisen asetuksen liitteessä IV olevaan luetteloon(8) ja kolmanneksi velvollisuuttaan vilpittömään yhteistyöhön, kun se ei ole toteuttanut toimenpiteitä jätteiden laittomaan siirtoon liittyvän tosiseikaston selvittämiseksi.(9)
A       Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee laittomasti siirrettyjen jätteiden takaisin ottamista koskevan velvollisuuden rikkomista
1.     Alustavat huomautukset
12.      Ensimmäisessä kanneperusteessaan Puolan tasavalta väittää lähinnä, että Saksan liittotasavalta on rikkonut asetuksen N:o 1013/2006 mukaisia velvollisuuksiaan, kun se ei ole ottanut takaisin kyseessä olevia jätteitä.(10)
13.      Tältä osin on ensinnäkin korostettava, että SEUT 191 artiklan 2 kohdan mukaan unionin ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon unionin eri alueiden tilanteiden erilaisuus huomioon ottaen. Unionin ympäristöpolitiikka perustuu ennalta varautumisen periaatteelle sekä periaatteille, joiden mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä, ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä ja saastuttajan olisi maksettava.(11) Nähdäkseni näistä periaatteista seuraa, että jätteitä tuottavilla yrityksillä on laajempi vastuu, kun ne siirtävät niitä sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa ne on tuotettu.
14.      Tällä perusteella asetuksen N:o 1013/2006 tavoitteena on muun muassa varmistaa ympäristön kannalta hyväksyttävä jätehuolto, sellaisena kuin se määritellään kyseisen asetuksen 2 artiklan 8 kohdassa,(12) mikä edellyttää myös, kuten kyseisen asetuksen 2 artiklan 34 alakohdasta käy ilmi, että jätteiden siirto tapahtuu vain jätteiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista varten.(13)
15.      Tässä yhteydessä kyseisen asetuksen 3 artiklan, joka koskee lähinnä siirtomenettelyjä, 1 kohdassa säädetään ”kirjallisesta ennakkoilmoitus- ja
‑hyväksyntämenettelystä”, jota sovelletaan huolehdittavaksi tarkoitetun jätteen ja useiden hyödynnettäväksi tarkoitettujen jätelajien siirtoihin, ja sen 2 kohdassa tiedonantomenettelystä, jota säännellään kyseisen asetuksen 18 artiklassa ja jossa on muiden, ns. vihreään luetteloon(14) kuuluvien jätteiden siirtojen
osalta
(kun määrä on yli 20 kg) ainoastaan täytettävä tietty lomake ja tehtävä siirron järjestävän henkilön ja vastaanottajan välillä sopimus
jätteen hyödyntämisestä,(15) ja nämä asiakirjat on laadittava kyseisen asetuksen liitteessä VII olevan lomakkeen (jäljempänä
liitteen VII mukainen lomake) ohjeiden mukaisesti.
16.      Siinä tapauksessa, että kyse on jätteiden laittomasta siirrosta, sellaisena kuin se määritellään asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdassa,(16) kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos tämä laiton siirto on ilmoituksen tekijän vastuulla, toimivaltaisen lähtömaan viranomaisen on varmistettava, että jätteet otetaan takaisin lähtökohtaisesti 30 päivän kuluessa tai asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten sopimassa muussa ajassa siitä, kun lähtömaan toimivaltainen viranomainen on saanut tiedon asiasta
tai kun vastaanottomaan toimivaltaiset viranomaiset ovat ilmoittaneet siitä.
17.      Toiseksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja esitettävä unionin tuomioistuimelle tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tarkistaa, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, eikä komissio voi tällöin nojautua minkäänlaisiin olettamiin.(17) Samoja periaatteita sovelletaan silloin, kun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen on nostanut jäsenvaltio SEUT 259 artiklassa tarkoitetulla tavalla.(18) Puolan tasavallan toimittamat todisteet on siis tutkittava näiden seikkojen valossa sekä vapaan todistelun ja vapaan todistusharkinnan periaatteiden kannalta, sellaisina kuin ne
vahvistetaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.(19)
18.      Käsiteltävässä asiassa Puolan tasavallan lausumista ilmenee, että kyseessä olevat jätteet on siirretty tiedonantomenettelyä noudattaen Saksasta Puolaan ja etteivät asetuksessa N:o 1013/2006 säädetyt edellytykset ole täyttyneet siltä osin kuin on kyse siitä, mitä jätelajeja kyseisen menettelyn mukaisesti voidaan siirtää ja mitkä luvat jätteiden käsittelystä vastaavilla yrityksillä on oltava. Sijaintipaikan nro 1 osalta on todettava, että koska Saksan liittotasavalta myöntää siirtojen olleen laittomia, riita koskee yksinomaan sitä, onko kyseinen jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jätteiden takaisin ottamisen määräaikaa, kun taas sijaintipaikkojen nro 2–6 osalta on tutkittava väitettyjen, saksalaisten yritysten vastuulla olevien laittomien siirtojen olemassaolo sinänsä. Jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa tarkastelen näitä kahta tilannetta erikseen.
2.     Sijaintipaikka nro 1 (Tuplice)
19.      Puolan tasavalta arvostelee Saksan liittotasavaltaa siitä, että se on laiminlyönyt velvollisuutensa ottaa 30 päivän kuluessa takaisin noin 20 000 tonnia laittomasti siirrettyjä sinkkikuonajätteitä.(20)
20.      Asianosaiset ja komissio myöntävät, että kyseessä olevat jätteet olivat peräisin laittomista
siirroista,(21) ja ovat yksimielisiä siitä, että jätteet on otettu takaisin joulukuussa 2024.(22)
21.      Aluksi on mielestäni hylättävä Saksan liittotasavallan esittämät argumentit, joiden mukaan kanne on jätettävä tutkimatta tai se on jäänyt vaille kohdetta, koska jätteet on tällä välin otettu takaisin. Jäsenvaltioiden välillä nostetun,
SEUT 259 artiklaan perustuvan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä sitä, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, on nimittäin arvioitava vastaajana olevan jäsenvaltion tilanteen kannalta, sellaisena kuin se oli ajankohtana, jona asia saatettiin kyseisen artiklan toisen kohdan mukaisesti ensin komission käsiteltäväksi.(23) Käsiteltävässä asiassa jätteiden takaisin ottamiselle asetettu määräaika oli kyseisenä ajankohtana selvästi päättynyt.(24)
22.      Ensinnäkin Saksan liittotasavalta väittää, että sen
toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksistä, joilla yhtiö, jolta siirrot olivat peräisin, velvoitettiin ottamaan jätteet takaisin, on pantu vireille
tuomioistuinmenettely. Saksan liittotasavalta
myös väittää, että tällaisen jätemäärän takaisin ottaminen vaatisi useita kuukausia logistiikkaan liittyvien rajoitusten ja sen vuoksi, että tätä varten olisi tarpeen järjestää unionin sääntöjen mukainen hankintamenettely. Näiden seikkojen perusteella asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädettyä 30 päivän määräaikaa ei voida soveltaa.
23.      Tältä osin on huomautettava, ettei kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdassa säädetä mistään poikkeuksesta eikä myöskään perusteista, joiden nojalla kyseinen määräaika voitaisiin katkaista muun muassa jätteiden määrän vuoksi, vaan ainoa tähän
käytettävissä oleva mahdollisuus on se, että toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat vaihtoehtoisen määräajan.(25) Sitä, ettei kyseistä määräaikaa ole noudatettu käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisen viivästyksen vuoksi, joka on kestänyt lähes kymmenen vuotta, ei missään tapauksessa voida perustella logistisilla syillä eikä sillä, että jätteiden määrä vaatisi eurooppalaisen tarjouspyyntömenettelyn järjestämistä.(26)
24.      Toiseksi Saksan liittotasavalta väittää, että asianosaiset pääsivät oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti sopimukseen
siitä, että olisi aiheellista odottaa, kunnes tuomioistuinmenettelyssä on annettu ratkaisu, ennen kuin kyseiset jätteet otettaisiin takaisin, minkä Puolan viranomaiset
kuitenkin kiistävät.(27) Saksan liittotasavalta nojautuu tältä osin Puolan ja Saksan viranomaisten väliseen kirjeenvaihtoon, josta sen mukaan
ilmenee, että ensin mainitut ovat kannattaneet päätöstä odottaa, kunnes vireillä olevassa tuomioistuinmenettelyssä on annettu ratkaisu, eivätkä ole vaatineet jälkimmäisiä ottamaan jätteitä takaisin ennen kuin kyseinen menettely on päättynyt.(28)
25.      Mielestäni kyseisestä kirjeenvaihdosta ilmenee, etteivät Puolan viranomaiset ole ilmaisseet aikovansa saattaa kysymyksen välittömästi unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tästä voitaisiin päätellä, että ne ovat jonkin aikaa seuranneet, miten Saksassa vireillä oleva menettely etenee. Kyseisestä kirjeenvaihdosta ei kuitenkaan ilmene
yksiselitteisesti, että nämä viranomaiset olisivat suostuneet odottamaan siihen asti, kunnes kyseinen menettely on
päättynyt. Asianosaisten kesken on sitä paitsi riidatonta, että Puolan viranomaiset ilmoittivat selvästi viimeistään ollessaan komission kuultavana
20.9.2023,
ettei tällaista sopimusta ole. Näin ollen katson, että
sellaisen sopimuksen olemassaoloa, jonka mukaan olisi aiheellista odottaa siihen asti, kunnes tuomioistuinmenettelyssä on annettu ratkaisu, sellaisena kuin Saksan liittotasavalta siihen viittaa,
ei ole osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla.
26.      Näin ollen ehdotan, että ensimmäinen kanneperuste hyväksytään siltä osin kuin se koskee sijaintipaikkaa nro 1 (Tuplice).
3.     Sijaintipaikat nro 2–6
27.      Sijaintipaikkojen nro 2–6 osalta Puolan tasavalta arvostelee Saksan liittotasavaltaa siitä, että se rikkoi laittomasti siirrettyjen jätteiden takaisinottoa koskevia säännöksiä,(29) kun taas Saksan liittotasavalta kiistää tämän syytöksen ja väittää, ettei mitään
kyseisten saksalaisten yhtiöiden vastuulle kuuluvia laittomia siirtoja
ole tapahtunut.(30)
28.      Tämän ratkaisuehdotuksen seuraavissa kohdissa käsittelen yhdessä tilanteet, jotka ovat keskenään samankaltaisia erityisesti siirrettyjen jätteiden lajin osalta.
a)     Sijaintipaikat nro 2 (Stary Jawor) ja 3 (Sobolew)
29.      Puolan tasavalta väittää, että huhti- ja syyskuun 2018 välisenä aikana Puolan viranomaiset havaitsivat sijaintipaikoilla nro 2 ja 3 tekemissään tarkastuksissa(31) vastaavasti 1 156 ja 1 039 tonnia(32) saksalaisten yhtiöiden(33) tekemistä laittomista siirroista(34) peräisin olevia jätteitä. Puolan tasavallan mukaan kyseiset yritykset ovat siirtäneet tiedonantomenettelyä noudattaen liitteen VII mukaisessa lomakkeessa (nimikkeellä 17 01 01(35)) ilmoitetun betonijätteen
(jäljempänä betonijäte) sijasta
kipsiä sisältäviä sekalaisia rakennusjätteitä (jäljempänä kipsijätteet),(36) jotka eivät kuulu vihreään luetteloon, sellaisia hyödyntämistoimia varten, joihin vastaanottajayrityksillä ei myöskään
ollut vaadittavia lupia.(37) Tietyissä tapauksissa riidanalaiset jätteet oli siitä huolimatta, että saksalaiset lähettäjäyritykset olivat luokitelleet ne kipsijätteeksi, siirretty puolalaisille yrityksille, joilla ei ollut lupaa niiden hyödyntämiseen.(38)
30.      Tältä osin kysymys
riidanalaisten jätteiden siirtojen olemassaolosta
on mielestäni erotettava kyseisten saksalaisten yritysten vastuuta koskevasta kysymyksestä.
31.      Siltä osin kuin on kyse riidanalaisten jätteiden
siirtojen olemassaolosta
(olivat ne laittomia tai eivät), on vielä syytä tehdä ero betonijätteeksi luokiteltujen jätteiden siirtojen ja kipsijätteeksi luokiteltujen jätteiden siirtojen välillä.
32.      Ensinnäkin asianosaisten välillä on riidatonta, että useimmissa näitä yhtiöitä koskevissa asiakirjoissa – erityisesti kuljetussopimuksissa ja liitteen VII mukaisissa lomakkeissa – mainitaan betonijätteiden siirrot.(39) Puolan tasavalta kuitenkin väittää, että kyseisillä siirroilla on tosiasiallisesti peitelty kipsijätteiden siirtoja, mistä sen mukaan ovat osoituksena pääasiallisesti Puolan viranomaisten
tekemien tarkastusten tulokset, sillä nämä olivat havainneet kyseisissä sijaintipaikoissa kipsijätteitä betonijätteiden tai kipsi- ja betonijätteiden seosten lisäksi.
33.      Vaikuttaa siltä, että pelkkä kipsijätteiden havaitseminen Puolan viranomaisten valvonnassa olevien laitosten sijaintipaikoilla on toki osoitus siitä, että kyseisiin sijaintipaikkoihin on siirretty muita jätteitä kuin niitä, joiden hyödyntämiseen oli lupa. Tämä seikka ei kuitenkaan
yksikään osoita, että kyseiset jätteet olivat tosiasiallisesti peräisin riidanalaisista siirroista. Kyseisten siirtojen mukana seurasi nimittäin liitteen VII mukaisia lomakkeita ja muita vastaavia kuljetusasiakirjoja, joista ilmenee, että kyseessä olevat jätteet on lähetetty ja vastaanotettu betonijätteinä. Mikään seikka ei viittaa siihen, että kyseisillä siirroilla olisi peitelty muiden jätelajien siirtoja etenkään, koska kyseisillä sijaintipaikoilla on havaittu myös betonijätteitä, kuten Puolan tasavalta itse myöntää.
34.      Toiseksi asianosaisten kesken on myös riidatonta, että kyseiset yritykset ovat luokitelleet tietyt jätteiden siirrot kipsijätteiden siirroiksi.
35.      Sijaintipaikassa nro 2 on kyse
ensinnäkin yhtäältä ALBA Seehausenin ja Altmärkischenin, jotka ovat saksalaisia lähettäjäyhtiöitä, ja toisaalta Bravetin, joka on puolalainen vastaanottajayhtiö, välisistä siirroista. Ei kuitenkaan ole näytetty toteen, että näistä siirroista olisi esitetty jätteiden takaisin ottamista koskeva pyyntö. Niissä jätteiden takaisin ottamista koskeviin pyyntöihin liittyvissä asiakirjoissa, joihin Puolan tasavalta viittaa, ei nimittäin mainita tällaisia siirtoja.(40)
36.      Toiseksi asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, että saksalaisella lähettäjäyhtiöllä
Parentinilla ja
puolalaisella vastaanottajayhtiöllä Bravetilla on kipsijätteiden siirtosopimus. Kyseisten osapuolten allekirjoittamissa liitteen VII mukaisissa lomakkeissa sen enempää kuin muissakaan niihin liittyvissä asiakirjoissa ei kuitenkaan mainita tällaisia siirtoja. Tämän sopimuksen täyttämisestä ei siis ole näyttöä.(41)
37.      Kolmanneksi asianosaiset myös myöntävät, että saksalaiset lähettäjäyhtiöt
Drekopf ja Recom ovat siirtäneet kipsijätteeksi rekisteröityjä jätteitä puolalaisen vastaanottajayhtiön Bravetin laitoksiin. Puolan tasavallan toimittamien todisteiden mukaan Puolan viranomaiset eivät kuitenkaan ole esittäneet niistä
jätteiden takaisin ottamista koskevaa pyyntöä, koska kyseessä olevat jätteet oli sekoitettu muihin jätteisiin sijaintipaikalla nro 2, joten niiden alkuperää ei ollut Puolan viranomaisten mukaan enää mahdollista määrittää yrityskohtaisesti.(42)
38.      Sijaintipaikan nro 3 osalta kipsijätteenä ilmoitettujen jätteiden siirroissa oli kyse saksalaisen lähettäjäyhtiön Parentinin ja puolalaisen vastaanottajayhtiön PPH LWN:n välisistä siirroista, joita ei kuitenkaan ole tuotu esiin ennen Puolan tasavallan nostamaa kannetta, eivätkä, kuten Saksan liittotasavalta väittää, Puolan viranomaiset ole esittäneet niistä jätteiden takaisin ottamista koskevia pyyntöjä.(43)
39.      Näin ollen katson, että sellaisten laittomien jätteiden siirtojen olemassaoloa, joiden osalta Saksan liittotasavalta on velvollinen varmistamaan jätteiden takaisin ottamisen, ei ole osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla ja että ensimmäinen kanneperuste on siten hylättävä siltä osin kuin on kyse sijaintipaikoista nro 2 ja 3.
40.      Tämän täsmennettyäni tutkin tyhjentävyyden vuoksi myös kysymyksen siitä, ovatko kyseiset saksalaiset yritykset vastuussa kipsijätteenä ilmoitettujen jätteiden siirroista laitoksiin, joilla ei ole niiden hyödyntämiseen vaadittavia lupia.
41.      Tältä osin asianosaiset eivät ole yhtä mieltä siitä, ovatko jätteiden tuottaja tai niiden siirron järjestäjä vastuussa jätteiden vastaanottomaassa tehtyjen hyödyntämistoimien laillisuudesta silloin, kun jätteiden vastaanottajalla tai hyödyntämislaitoksen pitäjällä ei ole voimassa olevaa lupaa näiden jätteiden käsittelyyn tai kun laillisesti siirrettyjä jätteitä ei hyödynnetä asianmukaisesti
vastaanottomaassa. Kysymys koskee erityisesti liitteen VII mukaisessa lomakkeessa olevalle vastaanottajayrityksen allekirjoitukselle tai vastaanottajayrityksen siirron järjestäjän kanssa tekemässään sopimuksessa
antamalle vakuutukselle siitä, että sillä on vaadittavat luvat, annettavaa ulottuvuutta.
42.      Käsiteltävässä asiassa asianosaiset myöntävät, ettei jätteiden vastaanottajayrityksillä ollut vaadittuja lupia kipsijätteen hyödyntämiseen.(44) Lisäksi sijaintipaikasta nro 2 on todettava Puolan tasavallan tapaan, että myöskään puolalaisen vastaanottajayhtiön Bravetin lupa kipsijätteiden ”keräykseen”, sellaisena kuin se määritellään direktiivin 2008/98 3 artiklan 10 alakohdassa,(45) ei sisällä mahdollisuutta näiden jätteiden ”alustavaan varastointiin”, kuten hyödyntämistoimen R 13 yhteydessä vahvistetaan.(46) Vaikka nimittäin näiden määritelmien sanamuodot voivat aiheuttaa sekaannusta, käsitteen ”jätteen varastoiminen”, joka vastaa kyseisen direktiivin liitteessä II mainittua hyödyntämistoimea
R 13, määritelmässä on nimenomaisesti suljettu pois kyseisen direktiivin 3 artiklan 10 alakohdassa tarkoitettu ”väliaikainen varastointi”.
43.      Siltä osin kuin kyseiset luvat eivät kata niitä hyödyntämistoimia (R 5 tai R 13), joita varten jätteet on siirretty, on näin ollen tutkittava, voidaanko siirron järjestäneiden saksalaisten yritysten katsoa olevan vastuussa siitä erityisesti tilanteessa, jossa jätteiden vastaanottajayhtiö on siirron järjestäjän kanssa tekemänsä sopimuksen yhteydessä antanut liitteen VII mukaisella lomakkeella (kentät 13 ja 14) vakuutuksen siitä, että sillä on vaadittavat luvat.(47)
44.      Tältä osin on selvää, että jos kyseisten yritysten osoitetaan tienneen siitä, ettei vastaanottajayrityksillä ole vaadittavia lupia tai että jätteet on laittomasti siirretty muualle kuin niiden alkuperäisiin vastaanottopaikkoihin, niiden on katsottava olevan vastuussa näistä laittomista siirroista. Jos sitä vastoin tällaisesta tiedosta ei ole näyttöä, on määritettävä sen huolellisuusvelvoitteen laajuus, joka näillä yrityksillä on kyseisiin laittomuuksiin nähden.
45.      Yleisesti ottaen katson, että
koska
jätteiden lähettäjä on velvollinen noudattamaan suurempaa huolellisuutta tilanteessa, jossa jätteitä siirretään sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa ne on tuotettu,(48) se ei voi pysytellä passiivisena sen suhteen, onko vastaanottajalla vaadittavat luvat. Toisin kuin Saksan liittotasavalta väittää, jätteiden lähettäjä ei siis voi vain tehdä jätteiden siirtosopimusta ja täyttää liitteen VII mukaista lomaketta. Tältä lähettäjältä voidaan kuitenkin – sille liian sitovia velvoitteita asettamatta – odottaa sitä, että se pyytää toimittamaan jäljennökset asiaankuuluvista luvista, vaikkei se olekaan velvollinen tekemään perusteellisia selvityksiä, kuten näiden asiakirjojen pätevyyteen liittyviä tutkimuksia tai tarkastuksia, sillä ne kuuluvat yksinomaan viranomaisten toimivaltaan.(49)
46.      Käsiteltävässä asiassa
sijaintipaikkaan nro 2 siirretyistä jätteistä on todettava, että
kyseistä sijaintipaikkaa hoitava puolalainen yhtiö Bravet oli esittänyt saksalaisille lähettäjäyrityksille eli yhtäältä ALBA Seehausenille ja
Altmärkischelle(50) ja toisaalta
Drekopfille ja
Recomille(51) luvat, jotka sillä oli nimikkeisiin 17 01 01 ja 17 08 02 kuuluvien jätteiden keräykseen ja ainoastaan sellaisten jätteiden hyödyntämiseen, jotka kuuluvat nimikkeeseen 17 01 01 (eivät nimikkeeseen 17 08 02). Näistä tiedoista huolimatta kyseiset yritykset ovat järjestäneet
nimikkeeseen 17 08 02 kuuluvien jätteiden
siirtoja
hyödyntämistoimia R 13 varten.
47.      Näin ollen
vaikuttaa siltä, että kyseisille saksalaisille yrityksille on syntynyt vastuu, koska ne olivat tietoisia vastaanottajayrityksen tilanteesta liitteen VII mukaisen lomakkeen täyttämisajankohtana, sanotun kuitenkaan rajoittamatta
edellä tämän ratkaisuehdotuksen 35 ja 37 kohdassa mainittuja selityksiä.
48.      Sitä vastoin en voi yhtyä Puolan tasavallan argumenttiin, jonka mukaan saksalaisten yhtiöiden vastuu on syntynyt myös siksi, että saksalaiset lähettäjäyhtiöt ALBA Seehausen ja
Altmärkische ovat ilmoittaneet
liitteen VII mukaisten lomakkeidensa kentässä 7 hyödyntämislaitokseksi
ainoastaan puolalaisen vastaanottajayhtiön Bravetin, vaikka
väliaikaiseen laitokseen suuntautuneen siirron osalta olisi pitänyt mainita myös ei-väliaikainen hyödyntämislaitos. Koska nimittäin
liitteen VII mukaisen lomakkeen
kenttä 7 koskee ainoastaan hyödyntämislaitosta, on riittävää ilmoittaa laitos, jonka on
– kentässä 8 ilmoitettujen tietojen mukaan –
toteutettava hyödyntämistoimi R 13, vaikka
viimeksi mainittu toimi edellyttääkin jätteiden varastoimista
ennen toista hyödyntämistoimea (lukuun ottamatta väliaikaista varastointia jätteen syntypaikalla ennen keräystä).(52)
49.      Toisaalta en myöskään voi yhtyä
siihen Saksan liittotasavallan näkemykseen, jonka mukaan uudessa asetuksessa N:o 1013/2006 asetettu nimenomainen velvollisuus mainita ei-väliaikaiset laitokset
osoittaa, että
tällainen maininta vaaditaan vasta sen jälkeen, kun kyseinen asetus on tullut voimaan.(53)
50.      Siltä osin kuin on kyse sijaintipaikkaan nro 3 siirretyistä jätteistä, asianosaisten kesken on riidatonta, että
kyseistä sijaintipaikkaa pitävällä puolalaisella
PPH LWN:llä ei ollut vaadittavia lupia niille nimenomaisille alueille, joille jätteet purettiin.
51.      Tältä osin vaikuttaa siltä, että
vaikka jätteet tuottaneen tai ne lähettäneen yrityksen onkin katsottava olevan velvollinen noudattamaan suurempaa huolellisuutta,(54) kyseiseltä yritykseltä ei kuitenkaan voida vaatia sitä, että se on tietoinen ja vastaa jätteiden täsmällisestä purkupaikasta siinä käsittelylaitoksessa, johon ne sijoitetaan ja joka on asianmukaisesti yksilöity asiaa koskevissa asiakirjoissa. Tällainen vaatimus ylittäisi kyseisen yrityksen valvontavelvollisuuden, sillä tämä kysymys kuuluu yksinomaan käsittelylaitoksen toiminnanharjoittajan vastuulle.(55)
b)     Sijaintipaikat nro 4 (Gliwice) ja 5 (Sarbia)
52.      Puolan tasavalta väittää, että helmi- ja toukokuun 2018 välisenä aikana Puolan viranomaiset havaitsivat sijaintipaikoilla nro 4 ja 5 tekemissään tarkastuksissa(56) vastaavasti 1 300 ja 8 700 tonnia
saksalaisten yritysten(57) tekemistä laittomista siirroista(58) peräisin olevia jätteitä. Toisin kuin liitteen VII mukaisissa lomakkeissa, joissa mainittiin (nimikkeen 19 12 04) muovi- ja kumijätteet (jäljempänä muovijätteet), oli ilmoitettu, kyseiset yritykset olivat Puolan tasavallan mukaan siirtäneet tiedonantomenettelyä noudattaen hyödyntämistoimia varten jätteitä, jotka eivät kuuluneet vihreään luetteloon.
53.      Tarkemmin sanottuna
sijaintipaikassa nro 4 havaitut jätteet olivat muovia ja muita materiaaleja sisältävistä elintarvikkeiden komposiittipakkauksista koostuvia jätteitä (jäljempänä
sekalaiset yhdyskuntajätteet),(59) jotka oli tuottanut saksalainen Wurzer ja jotka oli siirretty Gliwiceen tietyn
sopimusketjun perusteella.(60) Sijaintipaikassa nro 5 havaitut jätteet olivat Lobben ja
Böhmen(61) tuottamia rautalangalla sidotuiksi paaleiksi puristettuja jätteitä, jotka eivät kuuluneet mihinkään yksilöitävissä olevaan nimikkeeseen,(62) joista huomattavassa osassa oli merkintöjä ja viivakoodeja, jotka osoittivat jätteiden olevan peräisin Saksasta, ja jotka –
vaikka niiden muodollinen määränpää oli Chełmek –
oli tosiasiallisesti siirretty Sarbiaan sen jälkeen, kun kuljetusasiakirjat oli ”neutraloitu”.(63) Lisäksi sijaintipaikkaan nro 4 siirrettyjen jätteiden vastaanottajayritys
oli toiminut vain välittäjänä(64) ja sillä oli lupa ainoastaan muovijätteiden keräykseen, eikä sijaintipaikkaan nro 5 siirrettyjen jätteiden vastaanottajayrityksellä ollut mitään lupaa näiden jätteiden hyödyntämiseen.(65)
54.      Sijaintipaikan nro 4 osalta Puolan tasavallan toimittamista todisteista (liitteen VII mukaiset lomakkeet, CMR-rahtikirjat ja punnitustodistukset) ilmenee, että Wurzerin tuottamat jätteet oli luokiteltu vihreään luetteloon kuuluvaksi muovijätteeksi ja siirretty puolalaiselle Markolle, jolla oli lupa näiden jätteiden hyödyntämistoimia varten ja joka ilmoitti vastaanottaneensa ne Jawiszowicessa (eikä Gliwicessä).(66) Puolan tasavallan esittämät, Gliwiceen suuntautuneisiin siirtoihin liittyvät kuljetusasiakirjat koskevat ainoastaan toimia, joissa olivat mukana puolalaiset yhtiöt Marko (lähettäjänä) ja A&P (vastaanottajana).(67) Vaikka oletettaisiin, kuten Puolan tasavalta väittää, että Marko on ottanut Saksasta peräisin olevat jätteet haltuunsa
fiktiivisesti, koska kyseiset lastit on kuljetettu suoraan Wurzerilta Gliwiceen,(68) tämä seikka ei ilmene niiden saksalaisten yhtiöiden laatimista asiakirjoista, joilta siirrot olivat peräisin, eikä sitä etenkään voida liittää suoraan näihin yhtiöihin. Tämä seikka kuuluu tapauksen mukaan asianomaisten puolalaisten yritysten vastuulle. Myöskään muut Puolan tasavallan esittämät todisteet eivät ole tältä osin ratkaisevia.(69) Kanteessa ei sitä paitsi täsmällisesti määritetä kyseisten kahden saksalaisen yhtiön vastuulle luettavien jätteiden määriä.
55.      Sijaintipaikan nro 5 osalta kaikki asiakirjat (erityisesti liitteen VII mukaiset lomakkeet), jotka voidaan liittää
Lobbeen ja
Böhmeen, koskevat muovijätteiden siirtoja (Lobbelta ja
Böhmeltä) puolalaiselle Havelille
ja (Böhmeltä) puolalaiselle Recoverylle Chełmekiin.(70) Muut Puolan tasavallan toimittamat todisteet(71) osoittavat kyllä, että Sarbian sijaintipaikalla oli jätteitä, jotka voitiin yhdistää saksalaisiin yrityksiin Lobbeen ja
Böhmeen ja joiden osalta on saatettu poiketa virallisesta määränpäästä ja kuljettaa jätteet suoraan Saksasta Sarbiaan. Nämä seikat eivät kuitenkaan riitä osoittamaan, että kyseiset saksalaiset yhtiöt olisivat järjestäneet nämä siirrot tai hyväksyneet ne tai että niille olisi edes ilmoitettu niistä. Kun otetaan huomioon erityisesti puolalaisten yritysten väliset kuljetustoimeksiannot, joihin sisältyi ”neutralointimääräys”,(72) ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että kyseessä olevien jätteiden kuljetuksen poikkeaminen alkuperäisestä määränpäästä on salattu näiltä saksalaisilta yhtiöiltä ja kuuluu yksinomaan kyseisten puolalaisten yhtiöiden vastuulle.(73) Puolan tasavallan toimittamien todisteiden
perusteella ei myöskään voida määrittää riittävän täsmällisesti niiden jätteiden määrää, jotka nämä saksalaiset yhtiöt ovat siirtäneet kyseessä olevaan sijaintipaikkaan, jolla on todistettavasti havaittu myös Puolasta ja muista maista peräisin olevia jätteitä. Nämä olosuhteet eivät ole sellaiset, että kyseessä olevat jätteet pystyttäisiin yksilöimään, ja estävät näin ollen niiden takaisin ottamisen väitetysti laittomista siirroista peräisin olevien jätteinä.(74)
c)     Sijaintipaikka nro 6 (Bzowo)
56.      Puolan tasavalta väittää, että huhti- ja syyskuun 2017 välisenä aikana sen viranomaiset havaitsivat sijaintipaikalla nro 6 tekemissään tarkastuksissa(75) 600 tonnia saksalaisten yhtiöiden(76) tekemistä laittomista siirroista(77) peräisin olevaa sekalaisia yhdyskuntajätteitä.(78) Nämä jätteet
eivät kuuluneet vihreään luetteloon eikä puolalaisella vastaanottajayrityksellä ollut lupaa niiden hyödyntämiseen.
57.      Tältä osin Puolan tasavallan toimittamat todisteet(79) näyttävät osoittavan yhtäältä,
että varastossa oli todennäköisesti Saksasta peräisin olevia sekalaisia yhdyskuntajätteitä, ja toisaalta, ettei näiden jätteiden hyödyntämiseen ollut lupia eikä Bzowon sijaintipaikassa ollut tähän soveltuvaa laitosta.(80)
58.      Minkään todisteiden perusteella ei kuitenkaan voida todeta, että kyseiset saksalaiset yritykset olisivat suoraan osallistuneet näihin siirtoihin.(81) Etenkään niissä kuljetusasiakirjoissa, jotka voidaan yhdistää kyseisiin saksalaisiin yhtiöihin, ei mainita näitä siirtoja.(82) Vaikka pitää paikkansa, että yhteen näistä liitteen VII mukaisista lomakkeista, jonka on täyttänyt
Vorberg, ei sisälly mitään mainintaa hyödyntämislaitoksesta,(83) minusta ei vaikuta siltä, että kyseisen yhtiön vastuu voitaisiin todeta pelkästään tämän seikan perusteella, kun otetaan huomioon myös, että tämä asiakirja vahvistaa muovijätteiden (eikä Puolan viranomaisten
kyseisellä sijaintipaikalla havaitsemien kaltaisten sekalaisten yhdyskuntajätteiden) lähetyksen ja ettei kyseisellä sijaintipaikalla olleiden jätteiden luonteesta ole tietoa.(84)
4.     Ensimmäistä kanneperustetta koskeva päätelmä
59.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ensimmäinen kanneperuste hyväksytään siltä osin kuin on kyse siitä, että Saksan liittotasavalta otti
sijaintipaikkaan nro 1 liittyvät jätteet takaisin myöhässä. Sitä vastoin ehdotan, että kyseinen kanneperuste hylätään siltä osin kuin se koskee tämän jäsenvaltion vastuuta sen varmistamisesta, että sijaintipaikoille nro 2–6 siirretyt jätteet otetaan takaisin.
B       Toinen kanneperuste, joka perustuu jätteen kohtelua koskevan velvollisuuden rikkomista
60.      Puolan tasavalta väittää, ettei Saksan liittotasavalta ole noudattanut velvollisuuttaan kohdella sijaintipaikoilla nro 3–6 havaittuja jätteitä asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä IV olevaan luetteloon kuuluvana jätteenä, vaikka lähtö- ja vastaanottomaan toimivaltaisilla viranomaisilla oli erimielisyyttä niiden luokituksesta. Tästä se päättelee, että Saksan liittotasavalta on rikkonut
kyseisen asetuksen 28 artiklan 2 kohtaa.
61.      Toisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta
on todettava, että on selvää, että Puolan tasavallan komissiolle tekemän kantelun mukaan
se on vedonnut tähän perusteeseen ainoastaan sijaintipaikan nro 5 osalta.(85) Katson näin ollen, että kyseinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee sijaintipaikkoja nro 3, 4 ja 6.
62.      Joka tapauksessa ja kuten jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa esitän, kyseinen kanneperuste on myös perusteeton siltä osin kuin se koskee kaikkia Puolan tasavallan toisen kanneperusteensa yhteydessä mainitsemia sijaintipaikoista.
63.      Toisen kanneperusteen
perusteltavuudesta on muistutettava, että asetuksen N:o 1013/2006 28 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos lähtömaan ja vastaanottomaan toimivaltaiset viranomaiset eivät pääse yksimielisyyteen siitä, luokitellaanko ilmoitettu jäte(86) vihreään luetteloon (liitteessä III, IIIA, IIIB olevaan luetteloon) vai liitteessä IV olevaan luetteloon kuuluvaksi, jätteen katsotaan kuuluvan liitteessä IV olevaan luetteloon.(87)
64.      Ensinnäkin kyseisen säännöksen
sanamuodosta
mielestäni ilmenee, että kyseinen erimielisyys voi koskea ainoastaan jätteiden ”luokittelua” eikä laittoman jätteiden siirron olemassaoloa sinänsä, tällaisen siirron suorittajan yksilöinti mukaan luettuna.
65.      Kun tarkastellaan kyseisen säännöksen asiayhteyttä, on ilmeistä, että asetuksen N:o 1013/2006 28 artiklan, jonka otsikko on ”Jätteen luokittelua koskevat erimielisyydet”,
1–3 kohdassa määritetään kolme erityistilannetta, eli ensinnäkin erimielisyydet siitä, luokitellaanko jokin erä jätteeksi vai ei, toiseksi erimielisyydet siitä, luokitellaanko
ilmoitettu jäte vihreään luetteloon kuuluvaksi jätteeksi vai ei – mistä käsiteltävässä asiassa juuri on kyse –, ja kolmanneksi erimielisyydet siitä,
miten ilmoitettu jätteenkäsittelytoimi luokitellaan.
Siinä ei siis missään kohden mainita kysymystä laittoman siirron olemassaolosta.
66.      Siltä osin kuin on kyse kyseisen säännöksen tarkoituksesta, vaikuttaa siltä, että sillä pyritään poistamaan siirretyn jätemateriaalin kohteluun liittyvä menettelyllinen umpikuja
eikä ratkaisemaan etukäteen kysymystä tällaisen siirron olemassaolosta.
67.      Näin ollen siirron olemassaoloa koskeva kysymys, eli käsiteltävässä asiassa tarkasteltava kysymys kuuluu todistelua ja todisteiden arviointia koskevien yleisten sääntöjen eikä asetuksen N:o 1013/2006 28 artiklassa vahvistettujen erityisten olettamien soveltamisalaan. Tässä yhteydessä edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission tai kanteen nostaneen jäsenvaltion on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja
esitettävä unionin tuomioistuimelle seikat, jotka ovat välttämättömiä, jotta unionin tuomioistuin voi tutkia, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, eikä se voi tällöin nojautua minkäänlaisiin olettamiin.
68.      Tästä seuraa, ettei komissio tai kantajana oleva jäsenvaltio voi vain vedota kyseisen asetuksen 28 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun olettamaan eikä tukeutua yksinomaan siihen toteamukseen, että lähtömaan ja vastaanottomaan toimivaltaisten viranomaisten välillä on ollut erimielisyyttä laittoman jätteiden siirron olemassaolosta, päätelläkseen tästä,
että tiettyyn jätteiden siirtoon on sovellettava
kirjallista ennakkoilmoitus- ja hyväksyntämenettelyä.
69.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että toinen kanneperuste hylätään.
C       Kolmas kanneperuste, joka perustuu vilpitöntä yhteistyötä koskevan velvollisuuden rikkomiseen
70.      Puolan tasavalta väittää, että Saksan liittotasavalta rikkoi SEU 4 artiklan 3 kohdan mukaista velvollisuuttaan vilpittömään yhteistyöhön, kun se ei toteuttanut toimenpiteitä kyseisiin sijaintipaikkoihin suuntautuneisiin laittomiin
jätteiden siirtoihin liittyvän tosiseikaston selvittämiseksi eikä näin ollen mahdollistanut kyseessä olevien asetuksen N:o 1013/2006 säännösten noudattamisen tehokasta valvontaa. Puolan tasavalta arvostelee Saksan liittotasavaltaa ensinnäkin siitä, että se pysytteli täysin passiivisena tietojenvaihtojen aikana, mistä on osoituksena se, etteivät Saksan viranomaiset vastanneet lainkaan tai vastasivat myöhässä tiettyihin Puolan viranomaisten lähettämiin kirjeisiin, toiseksi siitä, että Saksan liittotasavalta yksinkertaisesti palautti asian alueelliselle tasolle sen jälkeen, kun asiassa oli käännytty liittovaltion viranomaisten puoleen, koska toimivaltaisilta alueellisilta viranomaisilta ei ollut saatu mitään vastausta, kolmanneksi siitä, että Saksan liittotasavalta oli kieltäytynyt osallistumasta yhteisiin tarkastuksiin, ja neljänneksi siitä, ettei Saksan liittotasavalta ollut ryhtynyt kahdeksaan vuoteen toimenpiteisiin sijaintipaikkaan nro 1 (Tuplice) liittyvien jätteiden takaisin ottamiseksi.
71.      Kolmannen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta, johon Saksan liittotasavalta suhtautuu epäillen, on todettava ainoastaan, että Puolan tasavalta esitti komissiolle tekemässään kantelussa, vaikkakin hyvin yleisesti, vilpitöntä yhteistyötä koskevan velvollisuuden rikkomista koskevan perusteen.
72.      Siltä osin kuin on kyse SEU 4 artiklan 3 kohdan sovellettavuudesta, jonka Saksan liittotasavalta riitauttaa jätteiden siirtomenettelyyn sovellettavien erityissäännösten olemassaolon perusteella,(88) on katsottava, että se, että asetukseen N:o 1013/2006 sisältyy asianomaisten jäsenvaltioiden yhteistyötä koskevia yksittäisiä säännöksiä, ei ole esteenä sille, että
kysymyksissä, joista kyseisessä asetuksessa ei säädetä nimenomaisesti, voidaan soveltaa kyseisessä määräyksessä vahvistettua jäsenvaltioiden välistä vilpitöntä yhteistyötä koskevaa yleistä periaatetta.(89)
73.      Tältä osin on todettava
sijoituspaikasta nro 1 (Tuplice), että Puolan tasavalta viittaa SEU 4 artiklan 3 kohdan rikkomista koskevalla kolmannella kanneperusteellaan lähinnä samaan käyttäytymiseen, joka merkitsee asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa asetetun jätteiden takaisin ottamisen määräajan noudattamatta jättämistä. Koska tähän noudattamatta jättämiseen vedottiin ja se todettiin jo ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä, kyseinen jäsenvaltio ei voi vedota myös kyseisen 4 artiklan 3 kohdan, joka on yleisluonteisempi oikeussääntö, rikkomiseen.(90)
74.      Kolmannen kanneperusteen, jonka mukaan Saksan viranomaiset eivät väitetysti tehneet yhteistyötä
Puolan viranomaisten kanssa, perusteltavuudesta on todettava, että huolimatta
kyseisiin sijaintipaikkoihin liittyvien asiakirja-aineistojen monitahoisuudesta ja siitä, että asianosaisilla on huomattavia näkemyseroja useimpien menettelyn aikana vaihdettujen tietojen ja todisteiden osalta, ne ovat kuitenkin tehneet yhteistyötä ratkaisujen löytämiseksi, vaikkakin tämä on useimmissa tapauksissa ollut turhaa.
75.      Ensinnäkään ei vaikuta siltä, että Saksan viranomaiset rikkoivat
SEU 4 artiklan 3 kohtaa, kun ne eivät vastanneet Puolan viranomaisten lukuisiin jätteiden takaisin ottamista koskeviin pyyntöihin, kun otetaan erityisesti huomioon, että yhtäältä Saksan viranomaiset tekivät yhteistyötä Puolan viranomaisten kanssa erityisesti
suorittamalla tarkastuksia yhtiöissä, joista laittomien jätteiden siirtojen epäiltiin olevan peräisin,(91) ja toisaalta toimitetut todisteet eivät olleet riittäviä oikeuttamaan takaisin ottamista koskevien määräysten antamista.(92)
76.      Se Puolan tasavallan esiin tuoma
seikka, että Saksan liittovaltion viranomaiset ovat tietyissä tapauksissa palauttaneet
asian kyseisille alueellisille viranomaisille, ei sellaisenaan ole todiste siitä, että ensin mainitut ovat jättäneet noudattamatta yhteistyövelvollisuuttaan, kun otetaan huomioon jälkimmäisillä jätehuollon alalla oleva toimivalta.(93)
77.      Lopuksi se, etteivät Saksan viranomaiset väitetysti halunneet osallistua sijaintipaikkoja nro 5 ja 6 koskeviin yhteisiin tarkastuksiin, oli oikeutettua, koska jätteiden luonteesta ja alkuperästä ei ollut riittävästi tietoa. Mielestäni tällä tilanteella voidaan pätevästi selittää erimielisyydet Puolan viranomaisten kanssa, mutta se ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että vilpitöntä yhteistyötä koskevaa velvollisuutta on jätetty noudattamatta.
78.      Näin ollen on selvää, että Saksan viranomaiset ovat vastanneet Puolan viranomaisten esittämiin pyyntöihin ja yhteydenottoihin ja tehneet omia tutkimuksiaan
Puolan viranomaisten ilmoittamien saksalaisten jätteiden tuottajien luona. Vaikka pitää paikkansa, että vastaukset kyseisiin pyyntöihin ja yhteydenottoihin ovat viivästyneet useita kertoja, näitä viivästyksiä on tapahtunut molemmille osapuolille, joten Saksan liittotasavalta ei ole ainoa, jota voidaan arvostella ”passiivisena” pysymisestä.
79.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että kolmas kanneperuste hylätään.
VI     Ratkaisuehdotus
80.      Kaikkien edellä esitettyjen
seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
–        ensimmäinen kanneperuste, joka koskee sijaintipaikkaa nro 1 (Tuplice), hyväksytään ja
–        kanne hylätään muilta osin.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Jätteiden siirrosta 14.6.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2006, L 190, s. 1).
3      Tarkemmin sanottuna asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan ja 28 artiklan 2 kohdan sekä SEU 4 artiklan 3 kohdan. Kannekirjelmän mukaan kantelu koski myös jätteiden siirtoja sijaintipaikkaan nro 7 (Babin), joka ei ole nyt käsiteltävän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen kohteena.
4      Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta luettuina yhdessä sen 2 artiklan 35 kohdan e alakohdan ja g alakohdan iii alakohdan kanssa.
5      Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta luettuina yhdessä sen 2 artiklan 35 kohdan g alakohdan iii alakohdan kanssa.
6      Komissio tukee kannekirjelmän vaatimuksia siltä osin kuin ne koskevat sen perustellussa lausunnossa mainittuja laiminlyöntejä.
7      Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta luettuina yhdessä sen 2 artiklan 35 kohdan a, b ja e alakohdan sekä g alakohdan i ja iii alakohdan kanssa.
8      Kyseisen asetuksen 28 artiklan 2 kohta.
9      SEU 4 artiklan 3 kohta.
10      Kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta luettuina yhdessä 2 artiklan 35 kohdan a, b ja e alakohdan ja g alakohdan i ja iii alakohdan kanssa.
11      Periaatteen, jonka mukaan ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä, tai läheisyysperiaatteen mukaisesti unionin lainsäädännössä kannustetaan huolehtimaan jätteistä tai hyödyntämään niitä mahdollisimman lähellä paikkaa, jossa ne on tuotettu, ja jätteiden siirtoa koskevat säännöt ovat tältä osin poikkeuksellisia, minkä vuoksi niitä on tulkittava suppeasti. Ks. erityisesti jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta
19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY (EUVL 2008, L 312, s. 3) 16 artiklan 3 kohta ja asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan 20 perustelukappale. Ks. analogisesti myös tuomio 4.3.2010, komissio v. Italia (C‑297/08, EU:C:2010:115, 64–66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
12      Asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan on tärkeää järjestää jätteiden siirtojen valvonta ja tarkastus ja säännellä niitä siten, että otetaan huomioon tarve säilyttää, suojella ja parantaa ympäristön laatua ja ihmisten terveyttä (ks. tuomio 9.6.2016, Nutrivet, C‑69/15, EU:C:2016:425, 32 kohta).
13      Ks. tuomio 23.10.2025, Naturvårdsverket (Jätteiden käsittely takaisin ottamisen jälkeen) (C‑221/24 ja C‑222/24, EU:C:2025:818, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä III olevaa luetteloa jätteistä, joihin sovelletaan 18 artiklassa tarkoitettuja yleisiä tietojen antamista koskevia vaatimuksia, nimitetään ”vihreäksi jäteluetteloksi”.
15      Direktiivin 2008/98 3 artiklan 15 kohdan mukaan
”hyödyntämisellä” tarkoitetaan ”tointa, jonka pääasiallisena tuloksena jätettä voidaan käyttää hyödylliseen tarkoitukseen joko tuotantolaitoksessa tai yleensä taloudessa korvaamalla muita materiaaleja, joita olisi muutoin käytetty erityiseen tarkoitukseen, tai jätteen valmistelemista tällaista tarkoitusta varten”. Kyseisen direktiivin liitteessä II on ei-tyhjentävä hyödyntämistoimien luettelo, johon sisältyvät toimet R 5 (Muiden epäorgaanisten aineiden kierrätys tai talteenotto) ja R 13 (Jätteen varastoiminen ennen sen toimittamista johonkin toimista R 1–R 12 (lukuun ottamatta väliaikaista varastointia jätteen syntypaikalla ennen keräystä)).
16      Kyseisen säännöksen mukaan ”laittomalla siirrolla” tarkoitetaan lähinnä siirtoja, jotka toteutetaan noudattamatta kirjallista ennakkoilmoitus- ja hyväksyntämenettelyä (a ja b alakohdan tapaukset) tai tavalla, joka johtaa jätteen hyödyntämiseen tai siitä huolehtimiseen asiaa koskevien sääntöjen vastaisesti (e alakohdan tapaus), tai siirtoja, joissa noudatetaan tiedonantomenettelyä
sellaisten jätteiden osalta, joita ei ole lueteltu liitteessä III, IIIA tai IIIB, tai jotka toteutetaan tavalla, jota ei ole eritelty liitteen VII mukaisessa lomakkeessa (g alakohdan i ja iii alakohdan tapaukset).
17      Ks. erityisesti tuomio 14.3.2019, komissio v. Tšekin tasavalta (C‑399/17, EU:C:2019:200, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18      Ks. tältä osin erityisesti Prete, L., Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2017, s. 191.
19      Ks. erityisesti tuomio 18.12.2025, Hamoudi v. Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977, 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      Asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdan e alakohdassa ja g alakohdan iii alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
21      Saksalaisen Befesa Zinc Freiberg GmbH:n tuottamat jätteet toimitti Puolaan marraskuun 2013 ja kesäkuun 2015 välisenä aikana
toinen saksalainen yhtiö Mineral Projekt Gesellschaft fur Planung und Konstruktion GmbH nimikkeellä 10 05 01, ja
ne oli tarkoitettu hyödyntämistoimia R 13 ja R 5 varten. Jätteet toimitettiin puolalaiselle yhtiölle POO RYNIED S.C:lle, joka oli asetuksen N:o 1013/2006 liitteen VII mukaisessa lomakkeessa
nimetty vastaanottajaksi, jolle ne oli tarkoitus siirtää hyödynnettäviksi. Sillä ei ollut lupaa näiden
jätteiden hyödyntämiseen, joten se siirsi ne EURO-TOR RECYCLING sp. z o.o:lle. Kyseisellä yhtiöllä oli lupa hyödyntää vain osaa tästä siirrosta, ja lisäksi sitä ei ollut mainittu liitteen VII mukaisessa lomakkeessa.
22      Saksan viranomaiset olivat alun perin vaatineet siirron järjestänyttä yhtiötä ottamaan jätteet takaisin, ja kun
tämä oli ajautunut konkurssiin, ne olivat kehottaneet jätteiden tuottajaa korvaamaan jätteiden takaisin ottamisesta aiheutuneet kulut.
23      Ks. julkisasiamies Pikamäen ratkaisuehdotus Tšekin tasavalta v. Puola (Turówin kaivos) (C‑121/21, EU:C:2022:74, 49 kohta). Tämä tilanne nimittäin poikkeaa SEUT 258 artiklan nojalla nostetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen tilanteesta, jonka osalta unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun arvioidaan sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä unionin tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia
(ks. tuomio 5.11.2019, komissio v. Puola (Yleisten tuomioistuinten riippumattomuus) (C‑192/18, EU:C:2019:924, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
24      On muuten huomautettava, että tämä määräaika ylittyisi myös, jos sen katsottaisiin alkaneen kulua komission perustellun lausunnon antamispäivästä, kuten komissio väittää kirjallisissa huomautuksissaan.
25      Ennen asetusta N:o 1013/2006 voimassa olleen säännöstön eli Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1.2.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93 (EYVL 1993, L 30, s. 1) 26 artiklan 2 kohdassa säädettiin samanlaisesta määräajasta lähes identtisin sanamuodoin: ”kolmenkymmenen päivän kuluessa siitä, kun toimivaltainen viranomainen on saanut laittoman siirron tietoonsa, tai missä tahansa toimivaltaisten viranomaisten keskenään sopimassa määräajassa” (ks. myös komission ehdotus neuvoston asetukseksi (ETY) Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta (KOM(90) 415 lopullinen), 10.10.1990, 14 artiklan 2 kohta, jonka sanamuoto on hyvin samankaltainen.
26      Lisäksi on niin, että julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU (EUVL 2014, L 94, s. 65) 32 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan neuvottelumenettelyä, josta ei julkaista ilmoitusta, voidaan käyttää rakennusurakka-, tavarahankinta- ja palveluhankintasopimusten tekemisessä ”sikäli kuin se on ehdottoman tarpeellista, kun avoimille tai rajoitetuille menettelyille taikka tarjousperusteisille neuvottelumenettelyille asetettuja määräaikoja ei voida hankintaviranomaisten kannalta ennalta arvaamattomista tapahtumista aiheutuneen äärimmäisen kiireen vuoksi noudattaa”.
27      On muistutettava, ettei asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdassa aseteta tällaiselle sopimukselle
mitään erityisiä muotovaatimuksia.
28      Kyseessä ovat otteet 19.1.2021 päivätystä kirjeessä (liite B.6) ja 2.5.2023 päivätystä sähköpostiviestistä (liite B.7), jotka Puolan viranomaiset olivat lähettäneet Saksan viranomaisille. Ensin mainitussa todetaan seuraavaa: ”please inform the Chief Inspector of Environmental Protection what measures have been taken and whether the approximate date of return the waste to Germany is already known” (”pyytäisimme ilmoittamaan ympäristönsuojelun päätarkastajalle, mihin kaikkiin toimenpiteisiin on ryhdytty ja onko jätteiden arvioitu palauttamisajankohta Saksaan jo tiedossa” (vapaa käännös)). Jälkimmäisestä ilmenee seuraavaa: ”– – could you provide current stage of the case? Has the court already issued a ruling on the case?” [(– – voitteko antaa tietoa siitä, mihin vaiheeseen asian käsittely on edennyt? Onko tuomioistuin jo antanut ratkaisun? (vapaa käännös)). Tältä osin unionin tuomioistuimen on arvioitava tosiseikat soveltamalla vapaan todistusharkinnan
periaatetta tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohdassa mainittujen periaatteiden mukaisesti.
29      Puolan tasavallan mukaan kyseessä olevien jätteiden
takaisin ottamista asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti olisi tietyissä tapauksissa vaadittu sillä perusteella, että saksalaiset yritykset olivat siirtäneet ne vihreään luetteloon kuuluvina jätteinä (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 14) käyttämällä tiedonantomenettelyä, vaikka nämä jätteet, jotka eivät kuulu kyseiseen luetteloon, olisi pitänyt siirtää kirjallista ennakkoilmoitus- ja hyväksyntämenettelyä noudattaen (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta). Tietyissä muissa tapauksissa takaisin ottamista olisi edellytetty sillä perusteella, että kyseessä olevat jätteet vastaanottaneilla puolalaisilla yrityksillä ei ollut niiden käsittelyyn vaadittavia lupia.
30      Saksan liittotasavallan mukaan ei ole osoitettu, että mitään laittomia siirtoja olisi tehty ja että mahdollisten laittomien siirtojen voitaisiin katsoa olevan kyseisten saksalaisten yhtiöiden vastuulla. Komissio puoltaa tätä näkemystä lukuun ottamatta osaa sijaintipaikkaan nro 2 liittyvistä siirroista.
31      Ks. vastaavasti liitteet A.14 ja A.29 (Puolan viranomaisten kyseisillä sijaintipaikoilla tekemien tarkastusten pöytäkirjat).
32      Puolan tasavalta ilmoitti kanteessaan, että sijaintipaikassa nro 3 havaittu määrä oli 3 360 tonnia, ja vastauksessaan, että se oli 1 039 tonnia (ks. liite C.2). Istunnossa se täsmensi, että kyse oli
likimääräisestä arviosta.
33      Jätteiden siirrot sijaintipaikkaan nro 2 koskevat yhtäältä saksalaisia tuottaja- tai lähettäjäyrityksiä
ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH:ta (kotipaikka Braunschweig, Saksa), ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH:ta (kotipaikka Seehausen, Saksa; jäljempänä ALBA Seehausen), Altmärkische Entsorgung und Transport GmbH:ta (jäljempänä Altmärkische), Schutt-Karl GmbH:ta,
Parentin GmbH:ta, Drekopf Recyclingzentrum Leipzig GmbH:ta (jäljempänä Drekopf) ja Recom Entsorgungia (jäljempänä Recom), ja toisaalta puolalaista
vastaanottajayritystä Bravet sp. z o.o:ta. Jätteiden siirrot sijaintipaikkaan nro 3 koskevat saksalaista lähettäjäyritystä
Parentinia ja
puolalaista
vastaanottajayritystä PPH LWN sp. z o.o:ta.
34      Asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdan e alakohdassa ja g alakohdan iii alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä siltä osin kuin on kyse sijaintipaikasta nro 2 ja kyseisen asetuksen 2 artiklan 35 kohdan a, b ja e alakohdassa sekä g alakohdan i ja iii alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä siltä osin kuin on kyse sijaintipaikasta nro 3.
35      Viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa Euroopan jäteluetteloon (EWC) ja siinä vahvistettuun luokitukseen, sellaisena kuin se esitetään jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta tehdyn komission päätöksen 94/3/EY ja vaarallisista jätteistä annetun neuvoston direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta tehdyn neuvoston päätöksen 94/904/EY korvaamisesta
3.5.2000 tehdyssä komission päätöksessä 2000/532/EY (EYVL 2000, L 226, s. 3). Kyseistä päätöstä on viimeksi muutettu 18.12.2014 tehdyllä komission päätöksellä 2014/955/EU (EUVL 2014, L 370, s. 44).
36      Tarkemmin sanottuna nimikkeeseen 17 08 02 kuuluvat jätteet eli ”muut kuin nimikkeessä 17 08 01 mainitut kipsipohjaiset rakennusaineet” (jälkimmäinen nimike käsittää ”kipsipohjaiset rakennusaineet, jotka ovat vaarallisten aineiden saastuttamia”).
37      Puolalaisella
Bravetilla, joka oli sijaintipaikkaan nro 2 siirrettyjen jätteiden vastaanottaja, oli lupa betonijätteen hyödyntämiseen (toimet R 5) ja keräykseen, mutta ei kipsijätteen hyödyntämiseen. Sitä vastoin puolalaisella PPH LWN:llä, joka oli sijaintipaikkaan nro 3 siirrettyjen jätteiden vastaanottaja, ei ollut lupaa näiden jätteiden keräykseen eikä niiden hyödyntämiseen (toimet R 5) ainakaan
alueilla, joille nämä jätteet oli purettu.
38      Kyseiset saksalaiset yritykset, jotka olivat tietoisia tästä lupien puuttumisesta, ovat siten vastuussa kyseessä olevista laittomista siirroista.
39      Tämä koskee
yhtäältä kaikkia Puolan tasavallan ALBA Braunschweigin ja
Schutt-Karlin tehtäväksi antamia jätteiden siirtoja
ja toisaalta
osaa kyseisen jäsenvaltion ALBA Seehausenin, Altmärkischen, Parentinin, Drekopfin ja
Recomin tehtäväksi antamista jätteiden siirroista.
40      Ks. 11.1.2019 päivätty sähköpostiviesti (liite A.24) ja 5.3.2019 päivätty kirje (liite A.25). Puolan tasavalta ei esitä tältä osin mitään lisähuomautuksia vastauksessaan.
41      Toisin kuin Puolan tasavalta väittää, pelkästään sen perusteella, että
sijaintipaikalla nro 2 oli havaittu kipsijätteitä, ei voida osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että nämä jätteet olivat peräisin saksalaiselta lähettäjäyhtiöltä Parentinilta.
42      Saksan viranomaisille kyseisistä siirroista
lähettämiensä ilmoitusten yhteydessä Puolan viranomaiset nimittäin täsmensivät 11.1.2019 lähettämässään sähköpostiviestissä (liite A.24), joka on laadittu englanniksi, seuraavaa: ”Normally in this situation we would request for take back but the waste has been mixed together with other plasterboard waste that was already deposited on the land. Therefore it is impossible to distinguish which waste came from which company. I do not know whether take-back in this situation is possible”
(”Tavallisesti pyytäisimme tässä tilanteessa ottamaan jätteet takaisin, mutta ne on sekoitettu alueelle jo ennestään sijoitettuihin kipsilevyjätteisiin. Sen vuoksi on mahdotonta erottaa, mitkä jätteet ovat peräisin miltäkin yritykseltä. En tiedä, onko jätteiden takaisin ottaminen tässä tilanteessa mahdollista”). Kyseiset viranomaiset myös kysyivät vastapuoltensa näkemystä tästä tilanteesta (”please let me know your views on this”; ”kertokaa näkemyksenne tältä osin”) ja pyysivät niitä ilmoittamaan kyseisille saksalaisille yhtiöille (eli
Drekopfille ja
Recomille), että puolalainen vastaanottajayhtiö Bravet ei voinut käsitellä nimikkeeseen 17 08 02 kuuluvia jätteitä ja että näiden jätteiden myöhemmät siirrot olisi estettävä. 5.3.2019 päivätyssä kirjeessä (liite A.25), josta kyseiset viranomaiset toimittivat englanninkielisen käännöksen, toistettiin, että kyseessä olevat siirrot ”were mixed with each other and with the waste already on the site, which made it impossible to distinguish between them and take-back was not possible” (”on sekoitettu yhteen ja sijaintipaikalla jo olevaan jätteeseen, minkä seurauksena
jätteitä on mahdotonta erotella toisistaan eikä niiden takaisin ottaminen ole mahdollista” (vapaa käännös)). Vastauksessaan Puolan tasavalta täsmensi, että jätteet oli purettu ja levitetty puskutraktorilla sijaintipaikkaan nro 2.
43      Näitä siirtoja,
jotka liitteen VII mukaisissa lomakkeissa oli
ilmoitettu kipsijätteiden siirtoina, ei nimittäin mainittu Puolan viranomaisten lähettämässä
ensimmäisessä jätteiden takaisin ottamista koskevassa pyynnössä (liite A.35) eikä myöhempien tietojenvaihtojen yhteydessä (liitteet A.36–A.44). Vastauksessaan Puolan tasavalta täsmensi, että tämä seikka oli tuotu esiin sen osoittamiseksi, että
saksalainen lähettäjäyhtiö Parentin ei, päinvastoin kuin se väitti, ollut lähettänyt ainoastaan betonijätteitä vaan myös kipsijätteitä. Istunnossa Puolan tasavalta viittasi 11.1.2024 lähetettyyn sähköpostiviestiin
(liite A.24) (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 42).
44      Unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee erityisesti, että puolalaisella Bravetilla, joka oli sijaintipaikkaan nro 2 siirrettyjen jätteiden vastaanottaja, oli lupa sekä betonijätteen keräykseen että sen hyödyntämiseen (hyödyntämistoimet R 5) ja kipsijätteen keräykseen mutta ei sen hyödyntämiseen (ks. liitteet A.15, A.17 ja B.12) ja että puolalaisella PPH LWN:llä, joka oli sijaintipaikkaan nro 3 siirrettyjen jätteiden vastaanottaja, oli lupa
betonijätteen keräykseen (tietyillä alueilla), mutta ei sen hyödyntämiseen (liite A.30).
45      Kyseistä säännöstä sovellettaessa ”keräyksellä” tarkoitetaan ”jätteen kokoamista, mukaan lukien jätteen alustava lajittelu ja alustava varastointi sen kuljettamiseksi jätteenkäsittelylaitokseen”. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleessa korostetaan, että ”on tarpeen tehdä ero ennen jätteen keräystä tapahtuvan jätteen alustavan varastoinnin, jätteen keräyksen ja ennen jätteen käsittelyä tapahtuvan jätteen varastoinnin välillä” ja että ”laitosten tai yritysten, jotka tuottavat jätettä toimintansa aikana, ei olisi katsottava osallistuvan jätehuoltoon eikä niiltä olisi vaadittava lupaa jätteidensä varastoimiseen ennen niiden keräystä”. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 16 perustelukappaleessa täsmennetään muun muassa, että ”keräyksen määritelmän piiriin kuuluvaa jätteen alustavaa varastointia pidetään ennen jätteen keräystä tapahtuvana varastointina laitoksissa, joissa jäte puretaan, jotta sitä voidaan valmistella kuljetettavaksi muualla tapahtuvaa hyödyntämistä tai loppukäsittelyä varten”. Kyseisessä perustelukappaleessa lisätään, että ”tämän direktiivin tarkoituksen mukaisesti olisi jätteen lajin, varastoinnin laajuuden, keston ja keräyksen tarkoituksen mukaan erotettava toisistaan ennen jätteen keräystä tapahtuva alustava varastointi ja ennen jätteen käsittelyä tapahtuva varastointi”.
46      Direktiivin 2008/98 liitteen II mukaan hyödyntämistoimella R 13 tarkoitetaan ”jätteen varastoimista ennen sen toimittamista johonkin toimista R 1–R 12 (lukuun ottamatta väliaikaista varastointia jätteen syntypaikalla ennen keräystä)”. Tähän määritelmään liittyvässä alaviitteessä
täsmennetään vielä, että ”väliaikainen varastointi tarkoittaa [direktiivin 2008/98] 3 artiklan 10 kohdassa tarkoitettua alustavaa varastointia” (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 45). Käsiteltävässä asiassa on selvää, että
puolalaiselle vastaanottajayhtiölle Bravetille jätteiden ”keräykseen”
annetussa luvassa (liitteet A.17 ja B.12) ei mainita hyödyntämistoimia R 13 ja että joka tapauksessa kyseisen luvan 2 kohdan 3 alakohdan a alakohdassa kuvataan jätteenkeräysmenetelmää toimenpiteeksi, jonka avulla jätteet muun muassa ”varastoidaan tietyksi ajaksi, kunnes niitä on kerätty riittävä määrä, minkä jälkeen ne siirretään kuljetusvälineillä toiselle haltijalle, jolla on asianmukainen jätteenkäsittelylupa”. Mielestäni tämä määritelmä vastaa direktiivin 2008/98 3 artiklan 10 alakohdan mukaista ”keräyksen” määritelmää ja eroaa ”varastoinnin” määritelmästä, sellaisena kuin se esitetään hyödyntämistoimen R 13
yhteydessä.
47      Näin ollen herää kysymys riskin jakautumisesta yhtäältä jätteiden tuottaja- tai lähettäjäyritysten ja toisaalta niiden vastaanottajayritysten välillä tilanteessa, jossa liitteen VII mukaisessa lomakkeessa tai muissa näiden jätteiden siirtoon liittyvissä asiakirjoissa on virheellisiä tietoja.
48      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 11.
49      Tältä osin en voi täysin yhtyä
komission perustellussa lausunnossaan esittämään näkemykseen, jonka mukaan järjestäjillä on vastuu vain, jos
lupia koskevat tiedot ovat ”helposti” niiden ”saatavilla” liitteen VII mukaista lomaketta täytettäessä. Tämä lähestymistapa vaikuttaa nimittäin liian epämääräiseltä ja suppealta jätteiden tuottajan tai lähettäjän vastuun osalta, sillä kyseinen tuottaja tai lähettäjä ei voi – vaikkei sen tarvitsekaan tarkastaa vaadittavien asiakirjojen aitoutta (koska näiden asiakirjojen mahdollinen väärentäminen on tietenkin yksin ne toimittaneen yrityksen vastuulla) – vain tyytyä vastaanottajan ilmoituksiin, vaan sen on toimittava ennakoivasti niin, että se vähintäänkin pyytää jäljennöksen vastaanottajalla olevasta luvasta (paitsi jos sille on esimerkiksi jo toimitettu tällainen jäljennös aikaisempien siirtojen yhteydessä). Komissio ei kyennyt istunnossa täsmentämään mitään konkreettisia tilanteita, joissa lupia koskevat tiedot olisivat helposti yrityksen
saatavilla, sillä tämä riippuu tosiasiallisista olosuhteista, jotka ovat usein kyseisen yrityksen tahdosta riippumattomia ja jotka eivät näin ollen ole ratkaisevia arvioitaessa sen huolellisuutta. Mielestäni tämä jätteiden tuottajaan tai lähettäjään nähden suhteellisen suppea lähestymistapa perustuu myös yhtäältä direktiivin 2008/98 15 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan silloin, kun jäte siirretään alkuperäiseltä tuottajalta tai haltijalta kauppiaalle tai jätteenkäsittelytoimia suorittavalle laitokselle tai yritykselle taikka jätteiden kerääjälle esikäsiteltäväksi, vastuu hyödyntämis- tai loppukäsittelytoimen suorittamisesta ei yleensä lakkaa, ja toisaalta
asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan 18 perustelukappaleeseen, jossa todetaan, että koska jätteiden tuottajilla on vastuu ympäristön kannalta hyväksyttävästä jätehuollosta, olisi näiden itsensä täytettävä jätteiden siirtoa koskevat ilmoitus- ja siirtoasiakirjat, mikäli se on käytännössä mahdollista. Ks. vastaavasti ja analogisesti myös tuomio 3.10.2013, Brady (C‑113/12, EU:C:2013:627, 78 kohta).
50      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohta.
51      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohta.
52      Pitää paikkansa, että liitteen VII mukaisessa lomakkeessa viitataan asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä I C oleviin ohjeisiin ja että kyseisen liitteen 21 kohdassa täsmennetään muun muassa, että hyödyntämislaitoksen tapauksessa ”olisi ilmoitettava – – vastaavat tiedot muusta laitoksesta tai muista laitoksista, joissa suoritetaan tai voidaan suorittaa myöhemmin toimia R12/R13 – – ”. On kuitenkin huomautettava yhtäältä, että nämä ohjeet koskevat ilmoitusasiakirjoja ja niitä sovelletaan ilmoitusmenettelyn asiakirjoihin ainoastaan täydentävästi. Vaatimuksesta, joka koskee tietojen antamista ei-väliaikaisia hyödyntämistoimia toteuttavista laitoksista, säädetään ainoastaan kyseisen asetuksen 15 artiklan a alakohdassa, ja tämä artikla sisältyy sen 1 lukuun, joka koskee kirjallista ennakkoilmoitus- ja
‑hyväksyntämenettelyä eikä tiedonantomenettelyä (kyseisessä säännöksessä täsmennetään, että ”jos jäte siirretään väliaikaista hyödyntämis- tai huolehtimistointa varten, kaikki laitokset, joissa myöhempiä väliaikaisia ja ei-väliaikaisia hyödyntämis- ja huolehtimistoimia on tarkoitus toteuttaa, on myös ilmoitettava ilmoitusasiakirjassa ensimmäisen väliaikaisen hyödyntämis- tai huolehtimistoimen lisäksi”). Toisaalta on huomautettava, että tiedonantomenettelyä koskevat ohjeet eivät sisällä kyseisen asetuksen liitteessä II, joka koskee ilmoitukseen liittyviä tietoja, olevan 5 kohdan toisessa alakohdassa esitettyä täsmennystä, josta ilmenee, että ”jos jäte siirretään väliaikaisia huolehtimis- tai hyödyntämistoimia varten, edellä mainitut tiedot on annettava kaikista niistä laitoksista, joissa väliaikaiset hyödyntämis- tai huolehtimistoimet on tarkoitus myöhemmin toteuttaa”. Siitä, että tiedonantomenettelyä koskevista ohjeista puuttuu tämä täsmennys, on pääteltävä, että kyseiseen menettelyyn liittyvät vaatimukset ovat väljemmät kuin se kirjalliseen ilmoitus- ja hyväksyntämenettelyyn liittyvä vaatimus, joka koskee tietojen antamista hyödyntämislaitoksista.
53      Jätteiden siirroista sekä asetusten (EU) N:o 1257/2013 ja (EU) 2020/1056 muuttamisesta ja [asetuksen N:o 1013/2006]
kumoamisesta 11.4.2024 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2024/1157 (EUVL 2024, L 1157). Tämän uuden asetuksen 18 artiklan 7 kohdassa säädetään ensimmäistä kertaa ja nimenomaisesti, että ”jos siirron tarkoituksena on väliaikainen hyödyntäminen, [liitteen VII mukaisessa lomakkeessa] on ensimmäisen väliaikaisen hyödyntämisen lisäksi ilmoitettava myös laitos, jossa väliaikainen tai muu kuin väliaikainen hyödyntäminen välittömästi ensimmäisen väliaikaisen hyödyntämisen jälkeen on tarkoitus toteuttaa, ja kyseisten toimien R-koodit sekä silloin, kun se on käytännössä mahdollista, laitokset, joissa myöhempi hyödyntäminen tai väliaikainen hyödyntäminen on tarkoitus toteuttaa, ja niihin liittyvien hyödyntämistoimien R-koodit”. Mielestäni tästä säännöksestä ei välttämättä käy ilmi, että myöhempien laitoksien mainitseminen ei, jos siirron tarkoituksena on väliaikainen hyödyntäminen (”silloin, kun se on käytännössä mahdollista”), ole pakollista ennen kuin kyseinen asetus tulee voimaan eli ennen 21.5.2026. Koska asetuksen 2024/1157
johdanto-osan perustelukappaleissa tai kyseisen asetuksen antamiseen johtaneissa valmisteluasiakirjoissa ei mitenkään viitata tähän, kyseistä säännöstä voitaisiin tulkita siten, että siinä täsmennetään velvoite, josta säädettiin – vaikkakaan sitä ei nimenomaisesti yksilöity – jo asetuksessa N:o 1013/2006.
54      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 11 ja 45 kohta.
55      Jo pelkkien tosiseikkojen perusteella voidaan mielestäni kysyä, kuinka lähettäjä, joka tavallisesti turvautuu kolmanteen kuljetusyritykseen kuljetuksen toteuttamiseksi hyödyntämislaitokseen, voisi mitenkään vaikuttaa siihen, mihin paikkaan jätteet tarkkaan ottaen puretaan hyödyntämislaitoksen alueella,
tai edes olla tietoinen siitä.
56      Ks. vastaavasti liitteet A.48 ja A.61 (Puolan viranomaisten kyseisillä sijaintipaikoilla tekemien tarkastusten pöytäkirjat).
57      Jätteiden siirrot sijaintipaikkaan nro 4 koskevat yhtäältä on saksalaista tuottajaa
Wurzer Wertstoff GmbH:ta (jäljempänä Wurzer) ja saksalaista viejää Trade & Service GmbH:ta ja toisaalta puolalaisia väliaikaisia laitoksia Inter-Nicco sp. z
o.o. sp. k:ta
ja F.H.U. Markoa (jäljempänä Marko)
sekä puolalaisia vastaanottajia Ekobiopell Invest sp. z
o.o:ta (jäljempänä Ekobiopell) ja A&P sp. z
o.o:ta, ja jätteiden siirrot sijaintipaikkaan nro 5 koskevat yhtäältä saksalaisia lähettäjiä Böhme GmbH:ta ja Lobbe RSW GmbH:ta (jäljempänä Lobbe) ja toisaalta puolalaisia vastaanottajia Havel Investment sp. z
o.o:ta (jäljempänä Havel) ja Recovery Green Recycling sp. z
o.o:ta (jäljempänä Recovery),
ja ne on toteutettu RS Robert Szymkowiczille kuuluvilla alueilla. Kanteessaan Puolan tasavalta mainitsee vielä toisen, tarkemmin täsmentämättömän saksalaisen yrityksen tunnuksen, mutta vaatii jätteiden takaisin ottamista ainoastaan Lobben ja
Böhmen osalta. Myös vastauksessaan Puolan tasavalta viittaa saksalaisilta PB Solutions GmbH:lta, Borchers Kreislaufwirtschaft GmbH:lta ja ALBA Recycling GmbH:lta peräisin oleviin ja
väitetysti laittomiin jätteiden siirtoihin esittämättä kuitenkaan riittäviä todisteita siitä, että nämä yhtiöt olisivat osallistuneet jätteiden siirtoihin sijaintipaikkaan nro 5. Väitetysti kyseisten yritysten vastuulla oleviin jätteiden siirtoihin ei sitä paitsi edes viitata liitteessä C.2, jossa on yhteenveto muun muassa sijaintipaikkaan nro 4 suuntautuneista, väitetysti laittomista jätteiden siirroista tehtyyn kanteluun sisältyvistä tiedoista ja todisteista.
58      Asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdan a, b ja e alakohdassa ja g alakohdan i ja iii alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
59      Tarkemmin sanottuna nimikkeeseen 19 12 12 kuuluvat jätteet eli ”muut kuin nimikkeessä 19 12 11 mainitut, jätteiden mekaanisessa käsittelyssä syntyvät jätteet (eri materiaalien seokset mukaan luettuina)”
(jälkimmäinen nimike käsittää muut jätteiden mekaanisessa käsittelyssä syntyvät jätteet (eri materiaalien seokset mukaan luettuina), jotka sisältävät vaarallisia aineita).
60      Wurzer siirsi jätteet järjestäjäyritys Trade & Servicen välityksellä, ja tämä puolestaan teki jätteiden siirtoa koskevan sopimuksen Inter-Niccon kanssa. Sen jälkeen Inter-Nicco kuljetti jätteet Markon kanssa tekemänsä välityssopimuksen perusteella
Gliwicessä sijaitsevaan laitokseen, jota pitävät Ekobiopell ja A&P, joiden kanssa Marko oli tehnyt jätteiden siirtoa koskevat sopimukset.
61      Ks. muiden yhtiöiden
osallistumisesta, johon Puolan tasavalta viittaa,
edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 58.
62      Kyseiset muovijätteet olivat siinä määrin muiden aineiden saastuttamia, ettei niitä voitu lukea mihinkään muovijätteiden nimikkeeseen.
63      Sen jälkeen, kun kuljetukset olivat saapuneet Puolan alueelle, alkuperäiset liitteen VII mukaiset lomakkeet korvattiin uusilla liitteen VII mukaisilla lomakkeilla, joissa siirrosta vastaavaksi yhtiöksi ilmoitettiin Spółdzielnia Socjalna ”PLUS” Żagań ja vastaanottajaksi Sarbia 3. Lisäksi kuljetustoimeksiannoissa ja laskuissa ilmoitettiin lastauspaikoiksi ne saksalaiset paikkakunnat, joille Lobbe ja Böhme ovat sijoittautuneet, ja purkupaikaksi
Sarbia.
64      Kyseessä olevat jätteet siirrettiin ensin kyseiselle yritykselle Jawiszowiceen ja sen jälkeen muille vastaanottajille Gliwiceen.
65      Lisäksi näitä jätteitä ei kuljetettu kuljetusasiakirjoissa ja liitteen VII mukaisissa lomakkeissa yksilöityyn hyödyntämislaitokseen
vaan suoraan Sarbiaan, jossa ei ole minkäänlaista hyödyntämislaitosta, ja vielä
väärennetyillä kuljetusasiakirjoilla.
66      Ks. liite B.20.
67      Ks. liite A.59 (asiakirjat, jotka liittyvät jätteiden toimitukseen Saksasta Gliwiceen).
68      Puolan tasavallan toimittamien asiakirjojen (kuten laskut, kuljetustoimeksiannot, CMR-rahtikirjat, punnitustodistukset ja liitteen VII mukaisten lomakkeet, ks. tältä osin liite A.59) perusteella vaikuttaa nimittäin todennäköiseltä, että tietyt jätteiden siirrot on tehty suoraan Saksasta Gliwiceen.
69      Erityisesti
erään rikostutkinnan yhteydessä annetut kuljettajien todistajanlausunnot (liite A.58) ja Markon edustajan antama lausunto (liite A.56). Vastaavasti myöskään tarkastuksen aikana otetut valokuvat, joissa näkyy saksalaisista (ja itävaltalaisista) tuotteista syntynyttä jätettä, eivät yksinään riitä siihen, että
kyseisten saksalaisten yhtiöiden voitaisiin katsoa olevan vastuussa näistä jätteistä (liite A.48). Se, että
A&P:llä ja Ekobiopellillä ei ole minkäänlaista lupaa jätteiden käsittelyyn, ei sitä paitsi voi synnyttää nämä jätteet tuottaneiden saksalaisten yhtiöiden vastuuta, jos asianomaisten puolalaisten ja saksalaisten yhtiöiden välillä ei ole suoraa yhteyttä.
70      Kyseisten kahden saksalaisen yhtiön täyttämissä liitteen VII mukaisissa lomakkeissa
luokitellaan nämä jätteet vihreään luetteloon kuuluvaksi muovijätteeksi ja ilmoitetaan yhtäältä siirron järjestäjäksi
Lobbe ja
vastaanottajaksi ja hyödyntämislaitokseksi Chełmekissä sijaitseva Havel ja toisaalta siirron järjestäjäksi
Böhme, vastaanottajaksi Recovery ja hyödyntämislaitokseksi Havel.
71      Näistä on mainittava
erityisesti Puolan viranomaisten tekemä tarkastus (liite A.61) ja
Tarnówin alueellisen syyttäjän tekemän tutkinnan päätelmät (liite A.67).
72      Tämä ”neutralointimääräys”
tarkoitti lähinnä
alkuperää osoittavien asiakirjojen (erityisesti liitteen VII mukaiset lomakkeet) korvaamista väärennetyillä asiakirjoilla. Puolan tuo esiin esimerkiksi puolalaisten yhtiöiden Karolin ja
Hunters Investmentin välillä tehdyssä kuljetussopimuksessa olevan lisämaininnan, jonka mukaan ”on olennaisen tärkeää, ettei kuljettaja täsmennä tavaroiden määränpäätä lastauksen aikana” (ks. liite A.66).
73      Ei nimittäin ole mitään todisteita siitä, että saksalaiset yhtiöt ovat voineet saada tiedon tästä alkuperäisestä määränpäästään poikenneesta kuljetuksesta, joka kuuluu pääasiallisesti puolalaisten yhtiöiden vastuulle. Tältä osin Puolan tasavalta vetoaa liitteen VII mukaiseen lomakkeeseen (liite A.70), jolla on tarkoitus osoittaa, että Lobben ja
Logistics Huntersin, jonka oletetaan vastanneen jätteiden kuljetuksesta suoraan Saksasta Sarbiaan, välillä on ollut yhteistyötä. Muiden saatavilla olevien liitteen VII mukaisten lomakkeiden tapaan tämä asiakirja koskee kuitenkin todellisuudessa jätteiden siirtoa
Havelin laitokseen Chełmekiin. Tässä tilanteessa se, miltä osin olevat jätteet voitiin luokitella nimikkeeseen 19 12 04 (joka vastaa vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvonnasta 22.3.1989 tehdyn Baselin yleissopimuksen, joka hyväksyttiin Euroopan talousyhteisön puolesta 1.2.1993 tehdyllä neuvoston päätöksellä 93/98/ETY
(EYVL 1993, L 39, s. 1) nimikettä B 3010), kun otetaan huomioon niiden sisältämien epäpuhtauksien määrä, ei ole ratkaisevaa. Joka tapauksessa vaikuttaa siltä, ettei ole näytetty toteen, että nämä jätteet ovat ylittäneet Baselin sopimuksen nimikkeen B 3010 määritelmässä, sellaisena kuin sitä tulkitaan komission asiakirjassa ”Frequently Asked Questions (FAQs) on Regulation (EC) 1013/2006 on shipments of waste”, joka on saatavilla englanninkielisenä osoitteesta
https://ec.europa.eu/environment/pdf/waste/shipments/faq.pdf, sallitun epäpuhtauden tason.
74      Tältä osin Puolan tasavalta ainoastaan vahvistaa vastauksessaan, että Sarbiassa olevien jätteiden
määräksi arvioitiin noin 8 700 tonnia, josta suurin osa oli peräisin Saksasta.
75      Ks. liitteet A.72 (Puolan viranomaisten kyseisellä sijaintipaikalla tekemän tarkastuksen pöytäkirja) ja A.73 (kyseisellä sijaintipaikalla otetut valokuvat).
76      Jätteiden siirrot kyseiseen sijaintipaikkaan koskevat yhtäältä saksalaisia yrityksiä
Lobbea, Vorberg Recycling GmbH:ta, WAZ Werstoff-Aufberentulgs-Zentrum GmbH:ta ja TAK GmbH:ta ja toisaalta puolalaista yritystä
Ecomed Adam Macechia, joka on Bzowossa sijaitsevan varaston vuokralainen.
77      Asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 kohdan a, b ja e alakohdassa ja g alakohdan i ja iii alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
78      Nimikkeeseen 19 12 12 kuuluvaa sekalaista yhdyskuntajätettä
(n. 70 % kyseessä olevista jätteistä), joka oli orgaanisten aineiden saastuttamaa, ja nimikkeeseen 19 12 04 kuuluvia muita muovijätteitä (n. 30 % kyseessä olevista jätteistä), jotka sisälsivät mineraalipohjaisia epäpuhtauksia.
79      Erityisesti Puolan viranomaisten tekemä tarkastus
ja Tarnówin alueellisen syyttäjän tekemän rikostutkinnan päätelmät (ks. liite A.74, Tarnówin alueellisen syyttäjän kirje).
80      Ks. Ecomedille muovijätteiden keräykseen annettu lupa (liite A.72, s. 3042).
81      Esim. sijaintipaikalla nro 6 otetut valokuvat (liitteet A.72 ja A.73), joissa näkyy Lobben tunnusnumeron (10999) sisältävillä lipukkeilla merkittyjä jätteitä, kyllä viittaavat siihen, että mainitulla sijaintipaikalla oli kyseiseltä yritykseltä peräisin olevia jätteitä, mutta niiden perusteella
ei voida osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kyseinen yritys olisi osallistunut niiden kuljetukseen. Vaikkei voida sulkea pois sitä, että se on saanut tiedon tästä kuljetuksesta, on myös mahdollista, että puolalaiset yhtiöt ovat järjestäneet laittomat siirrot kyseisen yrityksen osallistumatta niihin mitenkään.
82      Esim. liitteen VII mukaisten lomakkeiden ne osat, jotka voidaan yhdistää Lobbeen, koskivat vain nimikkeeseen 19 12 04 kuuluvien muovijätteiden siirtoja Havelille Chełmekiin (ks. liite B.33).
83      Ks. liite A.74 (Tarnówin alueellisen syyttäjän asiakirjat), erityisesti s. 3146.
84      Toisin kuin Puolan tasavalta väittää, minusta ei vaikuta siltä, että 9.6.2016 annetulla tuomiolla
Nutrivet (C‑69/15, EU:C:2016:425, 37 ja 38 kohta) on tältä osin merkitystä. Kyseisessä asiassa oli nimittäin näytetty toteen, että pääasiassa kyseessä olleissa saateasiakirjoissa
ei ollut mainittu pääasiassa kyseessä olleiden jätteiden siirtojen tosiasiallista vastaanottajaa vaan eräs toinen erääseen toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yhtiö, joka oli mainittu hyödyntämislaitoksena, vaikka se ei sijainnut kyseisissä asiakirjoissa ilmoitetussa vastaanottomaassa.
85      Ks. kantelun 214 kohta (liitteet A.81 ja B.5). Tästä syystä Saksan liittotasavalta vaatii, että kyseinen kanneperuste jätetään tutkimatta siltä osin kuin siihen vedotaan sijaintipaikkojen nro 3, 4 ja 6 osalta, kun taas Puolan tasavalta väittää – vaikka se myöntääkin viitanneensa kantelussaan ainoastaan sijaintipaikkaan nro 5 –
ettei se, että kanteessa mainitaan sijaintipaikat nro 3, 4 ja 6, merkitse toisen kanneperusteen laajentamista
vaan ainoastaan sen täsmentämistä. Ks. vastaavasti Prete, L., Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2017, s. 203.
86      Vaikka asetuksen N:o 1013/2006 28 artiklan 2 kohdassa käytetään ilmausta ”’ilmoitettu’ jäte”,
vaikuttaa siltä, että tämä ilmaus pätee myös jätteisiin, joihin on alun perin sovellettu tiedonantomenettelyä. Toisenlainen tulkinta johtaisi nimittäin siihen paradoksaaliseen lopputulokseen, että kyseistä säännöstä sovellettaisiin (ja sillä luotaisiin näin ilmoitusvelvollisuus) vain, jos jätteistä on jo tehty ilmoitus. Ehdottamani tulkinta sitä vastoin vastaa mainitun säännöksen, joka sisältyy kyseisen asetuksen 3 lukuun, jonka otsikko on
”Yleiset hallinnolliset säännökset”, asiayhteyttä ja sen tarkoitusta, joka on nimenomaan ratkaista viranomaisten välille kyseisen asetuksen 3 artiklan soveltamisesta syntyneet erimielisyydet.
87      Toisin sanoen asetuksen N:o 1013/2006
28 artiklan 2 kohdassa otetaan käyttöön toissijainen jäteluokitus, jota sovelletaan silloin, kun kyseiset viranomaiset eivät pääse yksimielisyyteen, ja joka johtaa kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädetyn kirjallisen ennakkoilmoitus- ja hyväksyntämenettelyn soveltamiseen. Tämä lähestymistapa vastaa ennalta varautumisen periaatetta ja
periaatetta, jonka mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä, koska sillä taataan korkein kyseisen asetuksen mukainen valvonnan ja tarkastusten taso. Tästä seuraa, että kirjallista ennakkoilmoitus- ja hyväksyntämenettelyä on pidettävä oletusarvoisena menettelynä, jonka avulla varmistetaan jätteiden siirtojen mahdollisimman tehokas valvonta ja tarkastus unionissa ympäristön ja ihmisten terveyden suojelemiseksi. Tiedonantomenettely sitä vastoin soveltuu vain jätteille, joiden osalta riittää vähäisempi valvonnan ja tarkastusten taso.
88      Tämä jäsenvaltio kyseenalaistaa SEU 4 artiklan 3 kohdan soveltamisen käsiteltävässä asiassa, koska asetukseen N:o 1013/2006 sisältyy jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä koskevia erityissäännöksiä ja koska se on näin ollen lex specialis.
89      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että
SEU 4 artiklan 3 kohtaan perustuvan yleisen vilpittömän yhteistyön velvoitteen laiminlyönti on erillinen sellaisten erityisten velvoitteiden laiminlyönnistä, joissa yleinen velvoite konkretisoituu. Yleisen velvoitteen laiminlyönti voidaan näin ollen todeta vain siltä osin kuin se koskee kyseisten erityisten velvoitteiden laiminlyömistä merkitsevästä toiminnasta erillistä toimintaa (tuomio 17.12.2020, komissio v. Slovenia (EKP:n arkistot), C‑316/19, EU:C:2020:1030, 121 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
90      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 89 mainittu oikeuskäytäntö. Ks. myös tuomio 30.4.2024, Latvia v. Ruotsi (Talletusten vakuusjärjestelmät) (C‑822/21, EU:C:2024:373, 99 ja 100 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
91      SEUT 258 artiklaan perustuvan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä unionin tuomioistuin on nimittäin täsmentänyt, että komissio, jolla ei ole omia tutkintavaltuuksia tällä alalla, on suuressa määrin riippuvainen tiedoista, joita mahdolliset kantelijat, asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivat yksityiset ja julkiset yhteisöt sekä asianomainen jäsenvaltio itse toimittavat, ja että on ennen kaikkea kansallisten viranomaisten tehtävä suorittaa tarpeelliset tarkastukset paikan päällä vilpittömän yhteistyön hengessä sen velvoitteen mukaisesti,
jonka mukaan jäsenvaltioiden on helpotettava komissiota sen yleisen tehtävän täyttämisessä
(ks. vastaavasti tuomio 16.7.2015, komissio v. Slovenia, C‑140/14, EU:C:2015:501, 40–43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Mielestäni samaa periaatetta sovelletaan analogisesti SEUT 259 artiklaan perustuviin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin kanteisiin.
92      Ks. ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä sijaintipaikoista nro 2–6 esittämäni analyysi.
93      Vaikka nimittäin unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että jäsenvaltio ei voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan
eikä myöskään liittovaltion järjestämiseen liittyviin seikkoihin
vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut unionin oikeudessa säädettyjä velvoitteita ja määräaikoja (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2002, komissio v. Saksa, C‑383/00, EU:C:2002:289, 20 kohta), ainoa tapaus, johon Puolan viranomaiset tältä osin vetoavat
ja joka liittyy sijaintipaikkaan nro 3, päättyi
useiden tietojenvaihtojen (liitteet A.37, A.39 ja A.40) jälkeen ratkaisuun, jossa toimivaltaiset viranomaiset antoivat
kieltävän vastauksen (liite A.44).