62003CC0109_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Esillä oleva College van Beroep voor het bedrijfslevenin (kaupallisia ja teollisia asioita käsittelevä hallintotuomioistuin) (Alankomaat) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee kysymystä, joka liittyy telepalvelumarkkinoiden vapauttamiseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, missä laajuudessa puhelintoiminnan tarjoajilla on velvollisuus toimittaa tietoja yleisiin puhelinluetteloihin. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan direktiivin 98/10/EY(2) 6 artiklan 3 kohtaa. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset ja pääasian olosuhteet antavat aiheen tarkastella EY 82 artiklan mahdollista soveltamista.
I Luettelopalveluja koskeva yhteisön lainsäädäntö oikeusriidan tosiseikkojen ajankohtana
2. Kolmeen direktiiviin sisältyi erityissäännös puhelinluettelopalveluista nyt käsiteltävänä olevan oikeusriidan kannalta merkityksellisenä ajankohtana; nämä direktiivit ovat direktiivi 98/10/EY, direktiivi 97/66/EY(3) ja direktiivi 96/19/EY.(4)
3. Direktiivi 98/10/EY perustuu aikaisempaan EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklaan ja koskee niiden ehtojen yhdenmukaistamista, joilla säädellään vapaata ja tehokasta pääsyä kiinteisiin yleisiin puhelinverkkoihin ja kiinteisiin yleisiin puhelinpalveluihin sekä niiden käyttöä avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteiden mukaisesti kilpailulle avoimilla markkinoilla.(5) Sen tarkoituksena on ”määritellä ne palvelut, joihin kaikilla käyttäjillä, kuluttajat mukaan lukien, olisi oltava pääsy yleispalvelun yhteydessä kohtuulliseen hintaan erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen”.(6)
4. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan yleispalvelulla tarkoitetaan määriteltyä tietynlaatuisten palvelujen vähimmäismäärää, joka on kaikkien käyttäjien saatavilla käyttäjien maantieteellisestä sijainnista riippumatta erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen kohtuulliseen hintaan.
5. Direktiivissä sisällytetään kattavat luettelopalvelut määriteltyihin tietynlaatuisiin palveluihin, jotka voidaan rahoittaa yleispalvelun yhteydessä. Johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa selitetään tätä menettelyä seuraavasti: ”luettelopalvelujen tarjoaminen on kilpailulle avointa toimintaa; – – käyttäjät ja kuluttajat haluavat kattavia luetteloja ja numeropalvelua, jotka kattavat kaikki luetteloidut puhelimen tilaajat ja kunkin numerot (mukaan lukien kiinteät, matkaviestin‑ ja henkilökohtaiset puhelinnumerot); tämä direktiivi ei vaikuta tilanteeseen, jossa tiettyjä puhelinluetteloja ja luettelopalveluja tarjotaan kuluttajan kannalta ilmaiselta tuntuvalla tavalla”.
6. Direktiivin 98/10/EY 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tämän artiklan säännöksiä sovelletaan, jollei henkilötietojen ja yksityisyyden suojaa koskevasta lainsäädännöstä, muun muassa direktiivistä 95/46/EY ja (annettavasta) direktiivistä 97/66/EY muuta johdu.
2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
(a) tilaajilla on oikeus saada luetteloteksti yleisesti saatavilla oleviin luetteloihin, tarkastaa ja tarvittaessa korjata se tai pyytää luettelotekstin poistamista,
(b) luettelot kaikista tilaajista, jotka eivät ole kieltäneet merkitsemistään luetteloihin, mukaan lukien kiinteät, matkaviestin‑ ja henkilökohtaiset numerot, ovat käyttäjien saatavilla kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksymässä joko painetussa tai sähköisessä muodossa tai molemmissa ja ne saatetaan ajan tasalle säännöllisesti,
(c) vähintään yksi puhelinluettelopalvelu, jossa on kaikkien luettelotekstin antaneiden tilaajien numerot, on kaikkien käyttäjien, myös maksullisten yleisöpuhelimien käyttäjien saatavilla.
3. Edellä 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettujen palvelujen tarjoamisen varmistamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki tilaajille puhelinnumeroita jakavat organisaatiot vastaavat kaikkiin kohtuullisiin pyyntöihin antamalla asiaankuuluvat tiedot sovitussa muodossa oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin.
4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettua palvelua tarjoavat organisaatiot noudattavat syrjimättömyyden periaatetta niille annettujen tietojen käsittelyssä ja esittämisessä.”
7. Direktiivi 97/66/EY koskee henkilötietojen käsittelyä ja yksityisyyden suojaa televiestinnän alalla. Sen 11 artikla koskee ”tilaajaluetteloita”. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Yleisön saatavilla olevissa tai puhelinluettelopalveluista saatavissa painetuissa tai sähköisissä puhelinluetteloissa olevat henkilötiedot pitäisi rajoittaa tietyn tilaajan tunnistamiseen tarvittaviin tietoihin, ellei tilaaja ole antanut yksiselitteistä suostumustaan muiden henkilötietojen julkaisemiseen. Tilaajalla on oltava veloituksetta oikeus siihen, että häntä ei hänen niin pyytäessään mainita painetussa tai sähköisessä puhelinluettelossa, oikeus ilmoittaa, että hänen henkilötietojaan ei saa käyttää suoramarkkinointiin, oikeus siihen, että osa hänen osoitteestaan jätetään pois, ja oikeus esiintyä luettelossa ilman hänen sukupuoltaan ilmaisevaa tietoa, jos tämä on kielellisesti toteutettavissa.”
8. Komission direktiivin 96/19/EY (jolla muutetaan direktiivin 90/388/ETY(7) 4 artiklaa) 1 artiklan 6 kohdassa säädetään muun muassa seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että kaikki yksinoikeudet numerotiedotusten perustamiseen ja tarjoamiseen niiden alueella poistetaan, mukaan lukien sekä puhelinluetteloiden julkaiseminen että numerotiedustelupalvelut.”
9. Edellä mainitut direktiivit – vaikka ne olivatkin sovellettavissa pääasian tapahtumien ajankohtana – eivät ole voimassa enää tällä hetkellä. Tilaajaluetteloita ja henkilötietojen suojaa koskevaa direktiivin 97/66/EY 11 artiklaa suurin piirtein vastaava säännös on sisällytetty direktiiviin 2002/58/EY, kun taas puhelinluettelopalveluja koskevat säännökset on sisällytetty sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen uuteen yhteiseen sääntelyjärjestelmään.(8) Jäsenvaltioiden on yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22/EY(9) (yleispalveludirektiivi) 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti varmistettava, että loppukäyttäjien saatavilla on vähintään yksi kattava asianomaisen viranomaisen hyväksymässä muodossa oleva painettu tai sähköinen luettelo tai molemmat ja että se saatetaan ajan tasalle säännöllisesti (vähintään kerran vuodessa). Direktiivin 2002/22/EY 25 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki tilaajille numeroita osoittavat yritykset täyttävät kaikki kohtuulliset pyynnöt, jotka koskevat asianmukaisten tietojen asettamista saataville yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja luettelojen tarjontaa varten sovitussa muodossa oikeudenmukaisin, puolueettomin, kustannuslähtöisin ja syrjimättömin ehdoin.”
II Tosiseikat, kansallinen oikeus ja ennakkoratkaisukysymykset
10. KPN Telecom BV (jäljempänä KPN) on teleyleispalvelujen tarjoaja Alankomaissa. Sillä on lakiin perustuva velvollisuus televiestintälain (Telecommunicatiewet) nojalla julkaista yleinen puhelinluettelo. KPN on ulkoistanut kyseisen luettelon varsinaisen julkaisemisen ja jakelun Telefoongids Media BV:lle.
11. Denda Multimedia BV, joka on väliintulijana tässä menettelyssä (jäljempänä Denda), ja Topware CD-Service AG (jäljempänä Topware), joiden tarkoituksena oli julkaista kilpailevia puhelinluetteloja CD-ROMilla ja internetissä, pyysivät KPN:ää antamaan niiden käytettäväksi kaikkien KPN:n tilaajien perustiedot (eli nimi, osoite, kaupunki, puhelinnumero ja postinumero ja tieto siitä käytetäänkö numeroa yksinomaan faksin numerona), sekä kaikki KPN:n ”valkoisilla sivuillaan” julkaisemat lisätiedot mainoksia lukuun ottamatta (eli matkaviestinnumero, ammatti, luetteloon merkitseminen toisella nimellä tai muissa kunnissa).
12. KPN kieltäytyi toimittamasta lisätietoja. Lisäksi se kieltäytyi toimittamasta perustietoja alle 0,85 Alankomaiden guldenin (NLG) (0,39 euron) hinnalla luettelotekstiä kohti.
13. Vuonna 1997 Denda ja Topware valittivat KPN:n menettelystä Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteitille (Alankomaiden riippumaton posti‑ ja televiestintäviranomainen; jäljempänä OPTA) väittäen, että KPN:n kieltäytyminen toimittamasta lisätietoja ja perustiedoista veloitettu hinta olivat ristiriidassa televiestintälain ja erityisesti ONP kiinteitä yhteyksiä ja puhelintoimintaa koskevan päätöksen 43 §:n kanssa (Besluit ONP huurlijnen en telefonie) (jäljempänä BOHT).(10)
14. BOHT:n 43 §:n nojalla jokaisen, joka toimittaa käytettäväksi kiinteän yleisen puhelinpalvelun numeroita, yleisen matkaviestinpalvelun numeroita ja henkilökohtaisen numeropalvelun numeroita, on toimitettava kyseiset numerot sekä lisätiedot, jotka ovat pyynnöstä saatavilla, sovitussa muodossa ja oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin, Besluit universele dienstverleningissä (päätös yleispalvelun tarjoamisesta) tarkoitetun puhelinluettelo‑ ja tilaajapalvelun tarjoamiseksi. BOHT:n 43 §:llä pannaan Alankomaissa täytäntöön direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohta.
15. OPTA teki 29.9.1999 päätöksen, jonka mukaan KPN oli velvollinen toimittamaan ainoastaan tilaajiensa perustiedot. KPN:n veloittama hinta ei kuitenkaan saanut ylittää perustietojen varsinaisesta toimittamisesta aiheutuneita marginaalisia kustannuksia mahdollisesti lisättynä kohtuullisella lisämaksulla tuoton saamiseksi. Toisin sanoen KPN:n oli veloitettava alle 0,005 NLG (0,0023 euroa) luettelotekstiä kohti. KPN, Denda ja Topware valittivat tästä päätöksestä.
16. OPTA muutti 4.12.2000 tekemällään päätöksellä syyskuussa 1999 tekemäänsä päätöstä ja katsoi, että KPN:n oli toimitettava kaikki tiedot, jotka se saa käyttövalmiina (”kant en klaar”) tilaajiltaan. Näihin sisältyi liittymän puhelinnumero, nimi ja alkukirjaimet, mahdollisesti yhtiön nimi; täydellinen osoite, mukaan lukien postinumero; puhelinnumeron mahdollinen ylimääräinen luetteloteksti eri nimellä; luetteloteksti siitä, käytetäänkö liittymää (yksinomaan) faksilinjana; matkaviestinpuhelinnumeron (‑numerojen) lisäteksti; ammattiin liittyvä lisäteksti ja ylimääräiset luettelotekstit muissa kunnissa. OPTA pysytti aikaisemman kantansa, joka koski sallittua maksua luettelotekstiä kohti.
17. KPN valitti OPTA:n päätöksestä Rotterdamin Arrondissementsrechtbankiin (alueellinen tuomioistuin). Kyseinen valitus hylättiin 21.6.2001 annetulla tuomiolla. KPN haki tämän jälkeen muutosta College van Beroep voor het bedrijfslevenilta. Koska College katsoi, että BOHT:n 43 §:llä pannaan täytäntöön direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohta, se päätti esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko direktiivin 98/10/EY (EYVL L 101, s. 24) 6 artiklan 3 kohdassa mainittujen ’asiaankuuluvien tietojen’ tulkittava tarkoittavan ainoastaan kyseisten organisaatioiden jakamia puhelinnumeroita sekä sen henkilön nimeä, osoitetta, kotipaikkaa ja postinumeroa, jolle kyseinen numero on annettu, ja mahdollista mainintaa siitä, käytetäänkö numeroa (yksinomaan) faksinumerona, vai kattavatko ’asiaankuuluvat tiedot’ myös muut kyseisten organisaatioiden käytössä olevat tiedot, kuten ammattia, muuta nimeä, muuta kuntaa tai matkapuhelinnumeroa koskevat lisätiedot?
2) Onko ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettuun säännökseen sisältyvän ilmaisun ’vastaavat – – kohtuullisiin pyyntöihin – – oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin’ tulkittava tarkoittavan, että
a) numeroiden sekä sen henkilön nimen, osoitteen, kotipaikan ja postinumeron, jolle numero on annettu, on oltava saatavilla korvausta vastaan, joka kattaa vain tietojen saataville asettamisesta todella aiheutuvat marginaalikustannukset, ja että
b) muut kuin a alakohdassa tarkoitetut tiedot on pidettävä saatavilla sellaista korvausta vastaan, jonka tarkoituksena on kattaa kustannukset, joiden kyseisten tietojen toimittaja osoittaa aiheutuneen itselleen tietojen hankkimisesta tai toimittamisesta?”
III Arviointi
A Mitkä tiedot ovat direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla asiaankuuluvia?
18. Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa saada selville, mitkä tiedot ovat kyseessä olevan direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”asiaankuuluvia”.
19. Direktiivin 98/10/EY tarkka sanamuoto ei tarjoa juurikaan konkreettista apua sen suhteen, mitä 6 artiklan 3 kohdassa mainituilla ”asiaankuuluvilla tiedoilla” tarkoitetaan. Vastauksen antamiseksi kansallisen tuomioistuimen esittämään ensimmäiseen kysymykseen on tarkasteltava kyseisen säännöksen lauseyhteyttä ja direktiivin tarkoitusta.(11)
20. Kuten on havaittu, direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että kaikkialla yhteisössä on saatavilla laadukkaat, kiinteät yleiset puhelinpalvelut ja määritellä ne palvelut, joiden olisi oltava kaikkien käyttäjien, myös kuluttajien saatavilla kohtuulliseen hintaan. Pyrkimys määritellä ja yhdenmukaistaa teleyleispalvelut ja erityisesti luettelopalvelut on selvästi luonnollinen seuraus puhelintoimintamarkkinoiden vapauttamisesta. Kuluttajien kannalta olisi epäkäytännöllistä, jos sen seurauksena, että puhelintoiminnan tarjoajia on useita, luettelotiedot olisivat hajallaan useissa puhelinluetteloissa. Lisäksi tarjoajan vaihtaminen olisi vähemmän kiinnostavaa, jos tämä merkitsisi tarpeetonta poisjättämistä puhelinluetteloista. Näillä loppukäyttäjille aiheutuvilla haitoilla olisi mahdollisesti jopa haitallinen vaikutus kilpailuun puheensiirtopalvelujen markkinoilla. Direktiivin 6 artiklalla suojellaan näin ollen yleisten luettelopalvelujen olemassaoloa siltä varalta, että markkinat eivät turvaisi niitä. Sillä helpotetaan yleisten puhelinluettelojen tuottamista edellyttämällä, että jäsenvaltiot varmistavat, että kaikki puhelintoiminnan tarjoajat asettavat saataville luettelotiedot. Kyseisen säännöksen osana käsitettä ”asiaankuuluvat tiedot” olisi tarkasteltava vastoin sitä taustaa, että direktiivin tavoite on pääasiallisesti käyttäjäsuuntautunut.
21. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin kolme pääasiallista ilmaisun ”asiaankuuluvat tiedot” tulkintaa koskevaa lähestymistapaa. KPN:n tulkinnassa liitetään ”asiaankuuluva” siihen, mikä on tarpeellista puhelinliittymän perustamiselle ja ylläpidolle. KPN esittää, että ”asiaankuuluviin tietoihin” kuuluvat ainoastaan tiedot, jotka tilaajat antavat julkaistavaksi puhelinluettelossa ja jotka samalla liittyvät erottamattomasti kiinteiden puhelinpalvelujen tarjoamiseen.
22. Toisessa tulkinnassa, jota OPTA ja Denda kannattavat, liitetään ilmaisu ”asiaankuuluva” siihen, mitä vaaditaan kilpailun aikaansaamiseksi luettelopalveluiden markkinoilla. OPTA:n ja Dendan mukaan ”asiaankuuluvat tiedot” sisältää kaikki tiedot, jotka KPN on itse julkaissut omassa puhelinluettelossaan. Tätä tulkintaa tukee halu tasapainottaa KPN:n puhelinluettelopalveluiden markkinoilla saamaa etua, joka on seurausta sen historiasta pääasiallisena ja viime aikoihin asti ainoana puhelintoiminnan tarjoajana ja yleisten puhelinluetteloiden julkaisijana Alankomaissa. Jotta kilpailijat voisivat julkaista puhelinluettelon, joka voi riittävästi kilpailla KPN:n luettelon kanssa, niillä on välttämättä oltava käytettävissään kaikki kyseisessä luettelossa mainitut tiedot.
23. Kolmannessa vaihtoehdossa, jota komissio puoltaa, liitetään ”asiaankuuluva” siihen, mikä on tarpeen yleisten luettelopalveluiden tarjoamiseksi.
24. Ainoastaan kolmas vaihtoehto tekee oikeutta direktiivin 98/10/EY tavoitteelle. Kuten komissio on aivan oikein esittänyt, direktiivin tarkoituksen kannalta ”asiaankuuluva” ei tarkoita asiaankuuluvaa kilpailu n mahdollistamiseksi yleisten luettelopalveluiden markkinoilla vaan asiaankuuluvaa kyseisten palvelujen tarjoamisen varmistamiseksi. Direktiivissä – linjassa komission direktiivin 96/19/EY 6 artiklan kanssa – todetaan, että luettelopalveluiden tarjoaminen on kilpailulle avointa toimintaa ja siinä helpotetaan tämän vuoksi monenlaisten kattavien puhelinluetteloiden laatimista sekä edellytetään vähintään yhden luettelon olemassaoloa, mutta tämä ei tarkoita sitä, että direktiivin tavoitteena olisi edistää kilpailua luettelopalveluiden markkinoilla määrätynlaatuisen yleispalvelun säilyttämisen sijasta.
25. Direktiivin 98/10/EY tavoitteesta seuraa myös, että toisin kuin KPN väittää, ”asiaankuuluvia tietoja” ei voida rajoittaa pelkästään tietoihin, jotka liittyvät erottamattomasti puheensiirtopalvelujen tarjoamiseen. Puhelintoiminnan tarjoajien velvollisuus toimittaa ”asiaankuuluvia tietoja” yleisen puhelinluettelon tarjoamiseksi käsittää myös velvollisuuden kerätä kyseistä tietoa, vaikka tämä ei olekaan ehdottomasti välttämätöntä puhelintoiminnan tarjoamiseksi.(12) On selvää, että tarjoajilla oleva velvollisuus kerätä asiaankuuluvia luettelotietoja ei saa loukata tilaajien oikeuksia olla antamatta henkilökohtaisia tietoja ja estää niiden julkaiseminen yleisissä puhelinluetteloissa.
26. Kun otetaan huomioon, ettei direktiiviin 98/10/EY sisälly selvää määritelmää ja että yleispalvelun käsitteeseen vaikuttavat markkinoiden kehittyminen ja kansalliset erot käyttäjäkysynnässä, kunkin jäsenvaltion asiana on määritellä ilmaisun ”asiaankuuluvat tiedot” täsmällinen ulottuvuus erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen.(13) Kaikissa tulkinnoissa on kuitenkin otettava huomioon seuraavat näkökohdat.
27. Ensinnäkin ”asiaankuuluviin tietoihin” tulisi ainakin sisältyä kiinteiden, matkaviestin‑ ja henkilökohtaisten numeroiden luettelo ja näihin numeroihin liittyvä nimi, osoite ja kaupunki. Nämä ovat vähimmäistiedot, joita puhelinluetteloiden käyttäjät tarvitsevat tunnistaakseen etsimiensä numeroiden tilaajat. Näitä tietoja on sen vuoksi pidettävä ”asiaankuuluvina” direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
28. Toiseksi, kuten edellä on todettu, ”asiaankuuluvalla” tarkoitetaan 6 artiklan 3 kohdassa asiaankuuluvaa yleispalvelun tarjoamisen kannalta. Jäsenvaltioiden olisi otettava huomioon asiaankuuluvia tietoja määrittäessään vähimmäistietojen lisäksi, mitä tyypillinen käyttäjä vaatii puhelinluettelolta, mikä voi vaihdella eri jäsenvaltioissa. Tältä osin ne voivat ottaa huomioon, mitä käyttäjät perinteisesti odottavat löytävänsä puhelinluettelosta – esimerkiksi ammatti, arvo jne. – ja epäilemättä puhelinluetteloiden ainoa vanha tarjoaja on saattanut muovata käyttäjien odotuksia ja toiveita suuressa määrin, kuten OPTA on todennut kirjallisissa huomautuksissaan. Ei voida kuitenkaan automaattisesti olettaa, että kaikki, mitä kyseinen tarjoaja on julkaissut tai aikoo julkaista luetteloissaan, on sen vuoksi luokiteltava direktiivissä tarkoitetulla tavalla asiaankuuluvaksi. Alankomaiden tapauksessa tämä merkitsisi sitä, että yleisten luettelopalveluiden standardi ja jokaisen puhelintoiminnan tarjoajan velvollisuus kerätä ja toimittaa asiaankuuluvia tietoja olisi täysin riippuvainen siitä, mitä KPN päättää julkaista puhelinluettelossaan. Direktiivin 6 artiklan sanamuoto ja tarkoitus eivät tue näin sattumanvaraista tulkintaa.(14)
29. OPTA on esittänyt, että BOHT:n 43 §:n mukaan KPN:llä on velvollisuus toimittaa kaikki sen käytettävissä olevat luettelotiedot, vaikka sillä ei ollutkaan velvollisuutta kerätä kyseisiä tietoja. Itse direktiivi ei kuitenkaan tue tällaista tulkintaa. Direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa asetetaan jokaiselle puhelintoiminnan tarjoajalle samanlainen velvollisuus kerätä ja toimittaa luettelotietoja tekemättä eroa markkinarakenteen tai sen perusteella, että on olemassa lakiin perustuva velvollisuus julkaista kattava puhelinluettelo. KPN:n ei voida odottaa keräävän eikä toimittavan enempää tietoja kuin muidenkaan puhelintoiminnan tarjoajien pelkästään direktiivin 6 artiklan 3 kohdan perusteella.
30. Lisäksi, kuten direktiivin johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa korostetaan, luettelopalvelujen tarjoaminen on kilpailulle avointa toimintaa. Luettelopalvelujen tarjoajien välinen kilpailu saattaa myös edellyttää kilpailua luettelojen sisällöstä. Puhelintoiminnan tarjoajat voivat kyllä hankkia enemmän tietoja kuin on tarpeen direktiivin 6 artiklan 3 kohdan päämäärien kannalta, kunhan tämä ei ole ristiriidassa yksityisyyden ja tietosuojan vaatimusten kanssa. Niillä on yhtä lailla vapaus julkaista – tai antaa julkaista puolestaan – luettelo, joka sisältää enemmän kuin ”asiaankuuluvat” tiedot. Se mahdollisuus, että jotkut puhelinluettelot voivat tarjota muita enemmän tietoja, ei heikennä yleisten luettelopalvelujen saatavuutta, kunhan käyttäjät voivat löytää tiedot, joita ne tyypillisesti pitävät asiaankuuluvina.
31. Luetteloiden sisältöä koskeva kilpailu voidaan luultavasti estää, jos KPN on asemassa, jossa se voi kieltäytyä antamasta kilpailun mahdollistamiseksi olennaisia tietoja. Siltä osin on huomattava, että yleisiä kilpailusääntöjä voidaan soveltaa yhdessä direktiivien 98/10/EY ja 96/19/EY alakohtaisten sääntöjen kanssa. Jos KPN on velvollinen toimittamaan enemmän tietoja kuin mitä pidetään asiaankuuluvana yleisen luettelopalvelun tarjoamiseksi, tämä ei seuraisi direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdasta vaan mahdollisesti EY 82 artiklan soveltamisesta.
EY 82 artiklan soveltaminen
32. OPTA ja Denda ovat väittäneet, että KPN:n luettelossa julkaistut tilaajatiedot ovat välttämätön tuotantopanos niille, jotka haluavat tuottaa puhelinluettelon, joka voi tehokkaasti kilpailla KPN:n luettelon kanssa. EY 82 artiklaa koskevasta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että kieltäytyminen toimittamasta tietoja voi merkitä määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä silloin, kun sillä estetään tuotteen pääsy johdannaisille markkinoille kilpailemaan määräävän markkina-aseman omaavan yrityksen oman tuotteen kanssa kyseisillä markkinoilla.(15) Direktiiviä koskevan analyysini lisäksi käsittelen kyseisen oikeuskäytännön (johon usein viitataan ”olennaisia toimintaedellytyksiä koskevana oppina”)(16) mahdollista soveltamista kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan asiaan. En käsittele kaikkia EY 82 artiklan soveltamisen edellytyksiä vaan keskityn siihen, voiko puhelintoiminnan tarjoajan kieltäytyminen toimittamasta pyydettyjä tilaajatietoja olla määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.(17)
33. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Magill,(18) että yksinoikeuden haltija voi käyttää oikeuttaan niin, että tämän käyttäytymistä on pidettävä väärinkäyttönä. Kyseisessä asiassa kolme televisiolähetystoimintaa harjoittavaa yhtiötä turvautui yksinoikeuksiin kieltäytyessään toimittamasta tietoja televisio-ohjelmistaan kustantajalle, joka halusi tuottaa viikoittaisen televisio-ohjelmalehden. Kieltäytymällä toimittamasta perustietoja, jotka olivat välttämättömiä tällaisen ohjelmalehden laatimiseksi, kyseiset yhtiöt varasivat itselleen viikoittaisten ohjelmalehtien johdannaiset markkinat ja näin estivät kaiken kilpailun näillä markkinoilla. Kieltäytyminen merkitsi kyseisen tapauksen olosuhteissa EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan (josta on tullut EY 82 artikla) vastaista määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.(19)
34. Asian Magill perustelut vahvistettiin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Bronner antamassa tuomiossa, vaikka viimeksi mainitussa asiassa yhteisöjen tuomioistuin katsoikin, että kieltäytyminen myöntämästä pääsyä päivälehtien jakelujärjestelmään ei ollut määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä EY:n perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä.(20)
35. Yhteisöjen tuomioistuin toisti asiassa C‑418/01, IMS Health,(21) 29.4.2004 antamassaan ennakkoratkaisussa asioiden Magill ja Bronner perusteella kumulatiiviset edellytykset, joiden täyttyessä tekijänoikeuden haltijayrityksen kieltäytymistä antamasta oikeutta tietyn toiminnan harjoittamisessa välttämättömään tuotteeseen tai palveluun on pidettävä väärinkäyttönä eli a) kieltäytymisellä estetään kaikki kilpailu johdannaisilla markkinoilla, b) sillä estetään uuden tuotteen, jolle olisi potentiaalista kulutuskysyntää, pääsy markkinoille ja c) siihen ei ole perusteltuja syitä.(22)
36. Jotta EY 82 artiklaa voitaisiin soveltaa toimituksista kieltäytymiseen, on aluksi osoitettava, että on olemassa määräävä markkina-asema, jonka avulla määräävässä markkina-asemassa oleva yritys voi estää kilpailun johdannaisilla markkinoilla. Tämä edellyttää, että tuotantopanosten osalta tunnistetaan ensimarkkinat ja johdannaiset markkinat, joille kyseiset tuotantopanokset ovat olennaisia.(23)
37. Asiassa Magill todettiin, että käsiteltävänä olleet viikoittaiset ohjelmatiedot edustivat erityisiä markkinoita, joita ei voinut samaistaa televisio-ohjelmatietojen markkinoihin yleensä.(24) Tämä tuotemarkkinoiden suppea määritelmä johtui siitä, että televisioyhtiöiden hallussa olevat tiedot eivät olleet vaihdettavissa muiden televisio-ohjelmia koskevien tietojen kanssa. Olosuhteiden pakosta televisioyhtiöt olivat niiden televisio-ohjelmia koskevien tietojen ainoa lähde, ja sen vuoksi televisioyhtiöillä oli tosiasiallinen monopoli kyseisiin tietoihin.(25) Voidaan katsoa, että puhelintoiminnan tarjoajilla on samalla tavoin tosiasiallinen monopoli tilaajatietoihin, jos tiedot eivät ole korvattavissa ja jos ne ovat olennaisia toiminnalle johdannaisilla markkinoilla.
38. Näissä olosuhteissa olisi arvioitava, onko KPN sellaisessa asemassa, että se voi estää tehokkaan kilpailun oman puhelinluettelonsa kanssa kieltäytymällä toimittamasta tilaajatietoja, jotka jäävät direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle. Osana tätä arviointia olisi osoitettava, että kilpailija ei itse voi käytännössä tai kohtuudella kerätä ja päivittää pyydettyjä tilaajatietoja, toisin sanoen, että luettelon julkaiseminen ilman pyydettyjä tietoja tai näiden tietojen kerääminen muulla tavoin ei ole taloudellisesti kannattavaa.(26)
39. Ei ole kuitenkaan pidettävä liian herkästi selvänä sitä, että määräävässä markkina-asemassa olevalla yrityksellä on EY 82 artiklan nojalla velvollisuus auttaa kilpailijoitaan, eikä kieltäytymistä toimituksista kilpailijalle automaattisesti pidetä väärinkäyttönä ainoastaan sen vuoksi, että kyseessä olevat tuotantopanokset ovat välttämättömiä johdannaisilla markkinoilla kilpailemiseksi. Vapaan kilpailun säilyttämistä tai luomista tietyillä markkinoilla koskeva intressi ja se intressi, että investointeja ja innovaatioita ei estetä vaatimalla, että kaupallisen menestyksen hedelmät jaetaan kilpailijoiden kanssa, olisi pidettävä tasapainossa.
40. Objektiivisten perusteiden puuttuessa esimerkiksi kieltäytymistä toimittamasta tuotteita tai palveluja, jotka ovat välttämättömiä kilpailtaessa markkinoilla määräävässä asemassa olevan yrityksen omien tuotteiden kanssa johdannaisilla markkinoilla, voidaan pitää väärinkäyttönä silloin, kun se käsittää toimitusten lopettamisen olemassa olevalle asiakkaalle,(27) tuotteiden kytkemisen,(28) silloin, kun yritys, jolla on lakiin perustuva monopoliasema, syrjii ulkomaisia kilpailijoita,(29) tai kun kieltäytymisellä estetään immateriaalioikeuden yhteydessä uuden tuotteen, jolle olisi potentiaalista kulutuskysyntää, pääsy markkinoille.(30)
41. Määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kieltäytyminen toimituksista voi olla määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, jos kysymyksessä on elinkeinoala, jonka sääntely on äskettäin purettu ja jossa yritys on saanut välttämättömät tuotantopanokset johdannaisille markkinoille suoraan tuloksena aikaisemmasta asemastaan lakiin perustuvana monopolina eikä alakohtaisessa lainsäädännössä säännellä kyseisten tuotantopanosten käyttöä. Näissä olosuhteissa, joissa toimittajalla on etu johdannaisilla markkinoilla, jotka se on pystynyt hankkimaan itselleen, koska se oli aikaisemmin suojattu kilpailulta, toimitusvelvollisuuden asettamisesta johtuva investointeja ja innovaatioita mahdollisesti estävä vaikutus on erittäin pieni ja intressi edistää kilpailua on todennäköisesti tärkeämpi. Kuten eräs kommentaattori on huomauttanut, elinkeinoalojen sääntelyn purkaminen tai vapauttaminen ”ei olisi juuri minkään arvoista, jos kysymyksessä olevat yhtiöt, joista useimmilla on määräävä asema omilla aloillaan, voisivat vapaasti täydentää edelleen toimintojaan ja harjoittaa syrjintää omien tuotantoprosessin toisen vaiheen toimintojensa hyväksi”.(31)
42. Tässä suhteessa olisi huomattava, että riittävä korvaus investoinneista ja innovaatioista voidaan saada, kun pyydetään kohtuullinen korvaus välttämättömän tuotantopanoksen ostajalta. Silloinkin kun kieltäytymistä toimittamasta tätä tuotantopanosta on pidettävä väärinkäyttönä, toimitusehdoista päätettäessä on pidettävä mielessä edellä mainittu tasapaino, mikä tarkoittaa sitä, että kyseisten ehtojen on oltava oikeudenmukaiset ja syrjimättömät ja niissä on otettava huomioon yhtäältä kohtuullinen tuotto, joka on tarpeen tehtyjen investointien ja innovaatioiden korvaamiseksi asianomaisen tapauksen olosuhteiden mukaisesti, ja toisaalta intressi edistää kilpailua kysymyksessä olevilla johdannaisilla markkinoilla.
43. Edellä esitetyn perusteella olisi arvioitava, täyttääkö KPN:n tilanne kriteerit, joiden perusteella kieltäytyminen tilaajatietojen toimittamisesta, joka ei kuulu direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan, olisi EY 82 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
44. Lyhyesti sanottuna jäsenvaltioiden olisi määriteltävä kansalliset olosuhteet huomioon ottaen, mitkä tiedot ovat asiaankuuluvia yleisten luettelopalveluiden tarjoamisen kannalta niiden vähimmäistietojen lisäksi, jotka ilmaisu ”asiaankuuluvat tiedot” sisältää. Kaikilla puhelintoiminnan tarjoajilla on velvollisuus, jota ainoastaan niiden tilaajien oikeudet rajoittavat, kerätä tilaajiltaan kyseisiä tietoja ja vastata kaikkiin kohtuullisiin pyyntöihin, jotta tiedot olisivat niiden saatavilla, jotka aikovat julkaista yleisen puhelinluettelon. Sikäli kuin KPN:llä on velvollisuus toimittaa enemmän tietoja kuin ne tiedot, joita on pidettävä asiaankuuluvina yleisen luettelopalvelun tarjoamisen kannalta, tämä ei seuraa direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdasta vaan EY 82 artiklan mahdollisesta soveltamisesta. Olisi arvioitava, onko KPN sellaisessa asemassa, että se voi estää omaan puhelinluetteloonsa kohdistuvan tehokkaan kilpailun kieltäytymällä luovuttamasta tilaajatietoja, jotka eivät kuulu direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan.
B Puhelinpalvelujen tilaajatietojen hinnan laskeminen
45. Toisella kysymyksellään, joka koskee samaa direktiivin 98/10/EY säännöstä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii saamaan tulkinnan sanoille ”vastaavat – – kohtuullisiin pyyntöihin – – oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin” ratkaistakseen, miten on laskettava hinta, joka KPN:llä on lupa veloittaa edellä mainituista tiedoista. Tarkemmin sanoen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, mitkä niistä kustannuksista, jotka aiheutuvat asiaankuuluvien luettelotietojen keräämisen, säilyttämisen ja toimittamisen yhteydessä, voidaan sisällyttää hintaan.
46. On sanomattakin selvää, että puhelintoiminnan tarjoajille aiheutuu kustannuksia tilaajatietojen keruun, säilyttämisen ja toimittamisen yhteydessä. Tämä pitää paikkansa myös luettelon ulkopuolisten tietojen suhteen, toisin sanoen tietojen, joita ei haluta mainittavan puhelinluettelossa. Vaikka kyseisiä tietoja ei ehdottomasti tarvita puhelintoiminnan tarjoamiseen, direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 2 ja 3 kohdasta seuraa, että kaikilla tarjoajilla on velvollisuus pitää luetteloa omista asiakkaistaan, jotka eivät halua tulla merkityiksi luetteloon.
47. Puhelinluettelon ulkopuolisten luettelojen pitämisestä aiheutuneiden kustannusten jakautuminen oli yksi kysymyksistä, joita yhteisöjen tuomioistuin käsitteli asiassa komissio vastaan Ranska 6.12.2001 antamassaan tuomiossa . (32) Asiassa oli kysymys muun muassa kansallisesta järjestelmästä, joka koski yleisten kiinteiden puheensiirtopalvelujen tarjoamisen velvollisuudesta aiheutuvien nettokustannusten jakamista. Järjestelmään sisältyi puhelinluettelon ulkopuolisen luettelon ylläpito kattavan puhelinluettelon laatimista koskevan yleispalvelun tarjoamisen kustannustekijänä. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että puhelinluettelon ulkopuolisen luettelon ylläpito kuuluu tarjoajien omaan asiakashallintaan pikemmin kuin kattavan puhelinluettelon laatimista koskevaan yleispalveluun.(33) Mielestäni samaa on pidettävä selvänä asiaankuuluvien luettelotietojen osalta.
48. Kustannusten jakautumisen osalta sellaisen tietokannan ylläpitoa, joka sisältää asiaankuuluvat luettelo- ja luettelon ulkopuoliset tiedot, on ennen kaikkea pidettävä toimintana, joka liittyy puheensiirtopalvelujen tarjoamiseen, eikä erillisenä toimintana, josta on välttämättä aiheuduttava ylimääräisiä kustannuksia, jotta yleisten puhelinluetteloiden julkaiseminen olisi mahdollista. Puhelintoiminnan tarjoajille on kuitenkin erittäin tärkeää, että sen tilaajat mainitaan puhelinluetteloissa, koska tämä edistää niiden palvelujen käyttöä.
49. Kun 6 artiklan 3 kohdassa viitataan ”asiaankuuluvien tietojen” toimittamiseen kustannuksiin suhteutetuin ehdoin, tämä merkitsee sitä, että korvaus kyseiset tiedot sisältävän tietokannan keräämisen ja ylläpidon kustannuksista ei voi kuulua kyseisiin ehtoihin. Nämä kustannukset aiheutuvat kaikille puhelintoiminnan tarjoajille ja sisältyvät jo normaalin puheensiirtopalvelun kustannuksiin ja tuloihin. Näiden kustannusten siirtäminen henkilöille, jotka pyytävät luettelotietoja, tapahtuipa se takautuvalla jaolla tai muulla tavoin, johtaisi ylikompensaatioon, mitä ei voida sovittaa yhteen 6 artiklan 3 kohdan vaatimusten ja tavoitteen kanssa.
50. KPN:n ehdotusta ”asiaankuuluvien tietojen” hinnan liittämisestä puhelinluettelojen loppukäyttäjien lukumäärään ei voida pitää kustannuksiin suhteutettuna direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kyseisten tietojen keruusta ja ylläpidosta aiheutuvat kustannukset liittyvät puhelinpalvelujen tilaajien lukumäärään eikä yleisten puhelinluettelojen tai niiden käyttäjien lukumäärään.
51. Tilanne olisi erilainen vain, jos puhelintoiminnan tarjoaja voi osoittaa, että asiaankuuluvien luettelotietojen keräämistä ja toimittamista kattavien puhelinluettelojen julkaisijoille koskevan velvollisuuden täyttämisestä on aiheutunut sille erityisiä lisäkustannuksia ja että kyseisiä kustannuksia ei olisi aiheutunut sen oman asiakashallinnan yhteydessä. Luettelotietojen siirtämisestä sivulliselle julkaisijalle aiheutuvat kustannukset ovat selvä esimerkki tästä. Direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa oleva käsite ”oikeudenmukaisin ja kustannuksiin suhteutetuin ehdoin” edellyttää, että puhelinluettelojen julkaisijat vastaavat kyseisistä kustannuksista.
52. Klassinen seuraus direktiivin 6 artiklan 3 kohdasta olisi, että puheensiirtopalvelujen loppukäyttäjät maksavat luettelotietojen keräämiseen ja ylläpitoon liittyvät kustannukset,(34) kun taas puhelinluettelon loppukäyttäjät maksavat kustannukset, jotka liittyvät kyseisten tietojen toimittamiseen ”heidän” luettelonsa julkaisijalle.(35)
53. Näin ollen on pääteltävä, että käsite ”kustannuksiin suhteutettu” edellyttää, että puhelintoiminnan tarjoajat voivat saada korvauksen yleisen puhelinluettelon julkaisijalta todellisista kustannuksista, jotka aiheutuvat asiaankuuluvien luettelotietojen siirtämisestä kyseiselle julkaisijalle. Loput kustannukset voidaan ottaa huomioon, jos puhelintoiminnan tarjoaja voi osoittaa, että kyseiset kustannukset ovat aiheutuneet asiaankuuluvien luettelotietojen keräämistä ja toimittamista koskevan velvollisuuden täyttämisestä ja että kyseisiä kustannuksia ei olisi aiheutunut sen oman asiakashallinnan yhteydessä.
54. Sitä vastoin sellaisten tilaajatietojen toimittamista koskevissa ehdoissa, jotka eivät kuulu direktiivin 6 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan mutta jotka olisi toimitettava EY 82 artiklan nojalla, voidaan sallia kohtuullinen tuotto investoinneille, jotka on tehty kyseisten tietojen keräämiseksi ja säilyttämiseksi.
55. Sekä direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa että EY 82 artiklassa edellytetään kuitenkin, että toimitusehdot ovat syrjimättömiä. Kyseisissä ehdoissa ei sen vuoksi voida ilman objektiivista perustetta asettaa kilpailevia puhelinluetteloiden julkaisijoita epäedulliseen asemaan verrattuna kilpailijaan, joka on sidoksissa tilaajatietoja koskevan pyynnön kohteena olevaan puheensiirtopalvelujen tarjoajaan.
IV Ratkaisuehdotus
56. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa College van Beroep voor het Bedrijfslevenille seuraavasti:
1) Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä 26 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetaan asiaankuuluvilla tiedoilla tietoja, jotka on sisällytettävä puhelinluetteloon yleisten luettelopalvelujen tarjoamisen yhteydessä erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen. Näihin sisältyvät välttämättä vähimmäistiedot, joita puhelinluettelojen käyttäjät yleensä tarvitsevat niiden tilaajien tunnistamiseksi, joiden numeroita he etsivät.
2) Mitä tulee direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun ”asiaankuuluvien tietojen” toimittamiseen ”oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin”, huomioon olisi otettava ainoastaan kyseisten tietojen varsinaisesta toimittamisesta aiheutuneet kustannukset ja muut kustannukset, joiden puhelintoiminnan tarjoaja voi osoittaa aiheutuneen asiaankuuluvien luettelotietojen keräämistä ja toimittamista koskevan velvollisuuden täyttämisestä ja joita ei olisi aiheutunut sen oman asiakashallinnan yhteydessä.
(1) .
(2)
–	Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä 26 päivänä helmikuuta 1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/10/EY (EYVL L 101, s. 24). Direktiivillä korvattiin avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta pientaajuuspuheviestitykseen 13 päivänä joulukuuta 1995 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/62/EY (EYVL L 321, s. 6).
(3)
–	Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta televiestinnän alalla 15 päivänä joulukuuta 1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/66/EY (EYVL 1998, L 24, s. 1).
(4)
–	Täydellisen kilpailun toteuttamista televiestintämarkkinoilla pohjustavan direktiivin 90/388/ETY muuttamisesta 13 päivänä maaliskuuta 1996 annettu komission direktiivi 96/19/EY (EYVL L 74, s. 13).
(5)
–	Ks. myös vuonna 1995 annettu direktiivi avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta pientaajuuspuheviestitykseen.
(6)
–	Direktiivin 1 artiklan 1 kohta.
(7)
–	Kilpailusta telepalvelumarkkinoilla 28 päivänä kesäkuuta 1990 annettu komission direktiivi 90/388/ETY (EYVL L 192, s. 10).
(8)
–	Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12 päivänä heinäkuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL L 201, s. 37) ja sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7 päivänä maaliskuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL L 108, s. 33).
(9)
–	Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7 päivänä maaliskuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51).
(10)
–	Staatsblad 1998, s. 639.
(11)
–	Ks. esim. asia C‑245/00, Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) v. Nederlandse Omroep Stichting (NOS), tuomio 6.2.2003 (Kok. 2003, s. I‑1251, 23 kohta); asia C‑287/98, Linster, tuomio 19.9.2000 (Kok. 2000, s. I‑6917, 43 kohta) ja asia 327/82, Ekro BV Vee‑ en Vleeshandel v. Produktschap voor Vee en Vlees, tuomio 18.1.1984 (Kok. 1984, s. 107, 11 kohta).
(12)
–	Tilanne on samanlainen puhelinluettelon ulkopuolisten tietojen suhteen, toisin sanoen sellaisten tietojen, joita joku ei halua mainittavan puhelinluettelossa. Vaikka kyseisiä tietoja ei ehdottomasti tarvita puhelintoiminnan tarjoamiseksi, puhelintoiminnan tarjoajilla on velvollisuus pitää luetteloa omista asiakkaistaan, jotka eivät halua tietojaan luetteloon.
(13)
–	Ks. direktiivin 98/10/EY 1 artiklan 1 kohta.
(14)
–	Eri asia on, estääkö direktiivi jäsenvaltioita asettamasta puhelintoiminnan tarjoajille velvoitetta toimittaa muita tilaajatietoja kuin tietoja, jotka ovat tarpeen yleisen luettelopalvelun varmistamiseksi. Vaikka tällaisten toimenpiteiden olisi tietenkin oltava yhteisön oikeuden sääntöjen mukaisia, katson, ettei direktiivissä sinänsä ole mitään, mikä estäisi jäsenvaltioita asettamasta tällaisia lisävelvoitteita.
(15)
–	Ks. tältä osin yhdistetyt asiat 6/73 ja 7/73, Commercial Solvents v. komissio, tuomio 6.3.1974 (Kok. 1974, s. 223, Kok. Ep. II, s. 229); asia 311/84, CBEM v. CLT ja IPB, tuomio 3.10.1985 (Kok. 1985, s. 3261); yhdistetyt asiat C‑241/91 P ja C‑242/91 P, RTE ja ITP v. komissio (ns. Magill-tapaus), tuomio 6.4.1995 (Kok. 1995, s. I‑743) ja julkisasiamies Jacobsin antama ratkaisuehdotus asiassa C‑7/97, Bronner v. Mediaprint, tuomio 26.11.1998 (Kok. 1998, s. I‑7791, ratkaisuehdotuksen 43 kohta). ”Johdannaisista markkinoista” käytetään joskus nimitystä ”lähimarkkinat” tai ”johdannaismarkkinat”.
(16)
–	Ajatuksena on, että kilpailu johdannaisilla markkinoilla poistuu, jos kieltäydytään toimittamasta olennaista tuotantopanosta tai olennaista toimintaedellytystä. Oppi on myös luokiteltu ”pikemminkin määreeksi kuin opiksi, joka viittaa johonkin poikkeukseen oikeudesta pitää luomuksensa itsellään mutta joka ei kerro meille, mitä nuo poikkeukset ovat” (Areeda, P., ”Essential Facilities: An Epithet in Need of Limiting Principles”, Antitrust Law Journal, osa 58, 1990, s. 841). Yksityiskohtainen analyysi yhteisöjen tuomioistuimen viimeaikaisesta tätä aihetta koskevasta oikeuskäytännöstä löytyy julkisasiamies Tizzanon 2.10.2003 antamasta ratkaisuehdotukseta asiassa C‑418/01, IMS Health GmbH & Co. OHG v. NDC Health GmbH & Co. KG. Julkisasiamies Jacobs on tehnyt yhteenvedon asiaankuuluvasta oikeuskäytännöstä ja käytännöstä Euroopan unionissa ja Yhdysvalloissa em. asiassa Bronner v. Mediaprint 28.5.1998 antamansa ratkaisuehdotuksen 35–53 kohdassa. Ks. olennaisia toimintaedellytyksiä koskevan opin nykytilan osalta Yhdysvaltojen oikeudessa Yhdysvaltain Supreme Courtin äskettäin tekemä päätös asiassa Verizon Communications Inc. v. Law Offices of Curtis V. Trinko, 13 January 2004, 540 U.S. ___ (2004). Yhdysvaltain Supreme Court ei hyväksy eikä hylkää olennaisia toimintaedellytyksiä koskevaa oppia, jonka ”ovat muotoilleet muutamat alemman oikeusasteen tuomioistuimet”.
(17)
–	Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt tiedot eivät riitä yksityiskohtaisemman analyysin tekoon EY 82 artiklan nojalla, mihin normaalisti sisältyisi valtioiden välisen kaupan vaikutuksen ja määräävää markkina-asemaa yhteismarkkinoiden merkittävässä osassa koskevan edellytyksen huomioon ottaminen.
(18)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat RTE ja ITP v. komissio.
(19)
–	Kyseisen tuomion 46–57 kohta.
(20)
–	Asia C‑7/97, Bronner v. Mediaprint, tuomio 26.11.1998 (Kok. 1998, s. I‑7791, 41–47 kohta).
(21)
–	Asia C‑418/01, IMS Health GmbH & Co. OHG v. NDC Health GmbH & Co. KG, tuomio 29.4.2004 (Kok. 2004, s. I‑0000).
(22)
–	Em. asia IMS Health, tuomion 38 kohta.
(23)
–	Näin siinäkin tapauksessa, että kyseiset markkinat ovat vain potentiaaliset. Vrt. edellä alaviitteessä 16 mainittu julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus asiassa IMS Health, 57 ja 59 kohta.
(24)
–	Asia T‑69/89, RTE v. komissio, tuomio 10.7.1991 (Kok. 1991, s. II‑485, 61 kohta).
(25)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainittu asia Magill, tuomion 47 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 20 mainittu asia Bronner, tuomion 33–35 kohta.
(26)
–	Sen määrittelemiseksi, mikä on taloudellisesti kannattavaa, ei voida yksinkertaisesti olettaa, että johdannaisilla markkinoilla toimivilla mahdollisilla kilpailijoilla on taloudellista valtaa tai että ne voivat hankkia sitä sellaisten pitkäaikaisista sijoituksista aiheutuvien kustannusten tukemiseksi, jotka liittyvät samanlaisen aseman hankkimiseen, joka on määräävässä markkina-asemassa ensimarkkinoilla olevalla taloudellisella toimijalla.
(27)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainitut yhdistetyt asiat Commercial Solvents v. komissio, tuomion 25 kohta.
(28)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainittu asia, CBEM v. CLT ja IPB, tuomion 26 kohta ja asia C‑18/88, GB-Inno-BM, tuomio 13.12.1991 (Kok. 1991, s. I‑5941, 18 ja 19 kohta).
(29)
– 	Asia C‑260/89, ERT, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I‑2925, 37 kohta).
(30)
–	Edellä alaviitteessä 15 mainittu asia Magill, tuomion 54 kohta ja edellä alaviitteessä 21 mainittu asia IMS Health, tuomion 38 kohta.
(31)
–	Temple Lang, J., ”Defining legitimate competition: companies’ duties to supply competitors and access to essential facilities”, Fordham International Law Journal, osa 18 (1994), s. 437–524, sivulla 483.
(32)
–	Asia C‑146/00, komissio v. Ranska (Kok. 2001, s. I‑9767).
(33)
–	Tuomion 68 kohta.
(34)
–	Samalla tavoin puhelintoiminnan loppukäyttäjät maksavat kustannukset, jotka aiheutuvat tietojen keräämisestä ja säilyttämisestä puhelinluettelon ulkopuolisen luettelon osalta. Direktiivin 97/66/EY 11 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tilaajalla on oltava veloituksetta oikeus siihen, että häntä ei mainita puhelinluettelossa. Tämä merkitsee sitä, ettei ole sallittua kohdistaa puhelinluettelon ulkopuolisten tietojen keräämisestä ja säilyttämisestä aiheutuneita kustannuksia tietylle tilaajalle, jota ei ole mainittu luettelossa. Voidaan kuitenkin olettaa, että puhelinluettelon tai puhelinluettelon ulkopuolisen luettelon tietojen säilyttämisestä aiheutuvat kustannukset siirretään puhelintoiminnan loppukäyttäjille, ei puhelinluettelon loppukäyttäjille.
(35)
–	Kustannusten lopullinen jakautuminen voi eittämättä todellisuudessa olla monimutkaisempi esimerkiksi sen vuoksi, että muita tulolähteitä (esim. mainostuloja) käytetään kattamaan näitä kustannuksia tai että yritys on sekä puhelintoiminnan tarjoaja että yleisen puhelinluettelon julkaisija. Viimeksi mainitussa tilanteessa tarjoaja voisi – edellyttäen, että kilpailusäännöt sen sallisivat – päättää jakaa kustannukset eri tavalla loppukäyttäjien kahden ryhmän välillä. Kuitenkin se mahdollisuus, että yritys rahoittaa ristiin omia toimintojaan ei vaikuta sen arviointiin, mitkä ovat asiaankuuluvien tietojen toimittamista toiselle yritykselle koskevat oikeudenmukaiset ja kustannuksiin suhteutetut ehdot.