62005CC0265
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 13. juulil 2006 (
1
)
Kohtuasi C-265/05
José Perez Naranjo
versus
Caisse régionale d’assurance maladie (CRAM) Nord-Picardie
„Määrus (EMÜ) nr 1408/71 — Artikli 4 lõige 2a, artikkel 10a ja artikkel 95b — Lisavanadushüvitis — Siseriiklikud õigusaktid, mis seavad selle hüvitise andmise sõltuvusse elukoha tingimusest — Mitteosamakseline erihüvitis — Kandmine määruse nr 1408/71 IIa lisasse”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
2
) (edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 4 lõiget 2a ning artiklit 10a koosmõjus IIa lisaga. Cour de cassation soovib eelkõige teada, kas määruse nr 1408/71 IIa lisas nimetatud Fonds national de solidarité (riiklik solidaarsusfond) lisahüvitis on mitteosamakseline erihüvitis selle määruse artikli 4 lõike 2a mõttes.
II. Kohaldatavad õigusnormid
A. Ühenduse õigus
2.
Määruse nr 1408/71 artikli 4 lõige 1 sätestab, kuivõrd see on käesolevas asjas oluline:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
[…]
c)
vanadushüvitised;
[…]”
3.
Määrusega (EÜ) nr 1247/92 (
3
) lisatud artikli 4 lõige 2a kõlab järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse ka mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, mida antakse õigusaktide või kindlustusskeemide alusel, mis ei kuulu lõikes 1 loetletute hulka või on lõike 4 alusel reguleerimisalast välja jäetud, juhul kui sellised hüvitised on mõeldud:
a)
tagama täiendavat, asendavat või lisakaitset lõike 1 punktides a-h loetletud sotsiaalkindlustusliikidega hõlmatud riskide suhtes või
b)
üksnes invaliidide erikaitseks.”
4.
Artikli 4 lõige 4 sätestab, kuivõrd see on käesolevas asjas oluline:
„Käesolevat määrust ei kohaldata sotsiaalabi […] suhtes […].”
5.
Artikli 10 lõige 1, mis näeb ette elamisega seotud tingimusest loobumise, sätestab:
„Välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses on sätestatud teisiti, ei tohi ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel saadavaid rahalisi invaliidsus-, vanadus- või toitjakaotushüvitisi, tööõnnetus- ja kutsehaiguspensione ning matusetoetusi mingil viisil vähendada, muuta, peatada, tühistada või konfiskeerida seetõttu, et nende saaja elab liikmesriigi territooriumil, mis ei ole see liikmesriik, kus asub hüvitiste maksmise eest vastutav asutus.”
6.
Määruse nr 1408/71 artikkel 10a (
4
) sätestab:
„Mitteosamakselised erihüvitised
1.   Olenemata artikli 10 ja III jaotise sätetest antakse isikutele, kelle suhtes on käesolev määrus kohaldatav, artikli 4 lõikes 2a osutatud rahalisi mitteosamakselisi erihüvitisi üksnes nende elukohajärgse liikmesriigi territooriumil vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele tingimusel, et sellised hüvitised on loetletud IIa lisas. Selliseid hüvitisi annab elukohajärgne asutus oma kulul.”
7.
IIa lisa, mis võeti määrusesse seoses artikli 4 lõike 2a ja artikli 10a sisseviimisega, kannab pealkirja „Mitteosamakselised erihüvitised (määruse artikkel 10a)”. Selles lisas sätestatakse „E. Prantsusmaa” punkti a all:
„Lisahüvitis riiklikult solidaarsusfondilt (30. juuni 1956. aasta seadus).”
B. Siseriiklik õigus
8.
1956. aastal loodi Prantsusmaal Fonds national de solidarité (edaspidi „FNS”), mille eesmärk on soodustada pensionilisa maksmisega üldist poliitikat vanemate isikute kaitseks. Alates 1. jaanuarist 1994 asendas FSN-i Fonds de solidarité vieillesse (solidaarsusfond eakatele, edaspidi „FSV”). See fond maksab lisahüvitisi vanadus- või invaliidsushüvitiste saajatele, kelle sissetulekud ei ole piisavad.
9.
Selle hüvitise saamise tingimused on sätestatud Code de la sécurité sociale’i (sotsiaalkindlustusseadustik, edaspidi „CSS”) artiklites L 815-1–L 815-11. Nimetatud sätete kohaselt makstakse lisahüvitist sõltumata sellest, kas asjaomane isik töötas eelnevalt palgalisel töökohal või füüsilisest isikust ettevõtjana. Tegemist on hüvitisega, mis täiendab ükskõik mis liiki sissetulekut kuni Prantsusmaa elukallidust arvestades vajaliku miinimummäärani. Artikkel L 815-11 sätestab lisaks, et isikud, kes kolivad ning asuvad elama väljaspool Prantsusmaad, kaotavad lisahüvitise saamise õiguse. (
5
)
III. Asjaolud ja menetlus
10.
Põhikohtuasja hageja on sündinud 27. septembril 1931 ja tal on Hispaania kodakondsus ning tema praegune elukoht on Hispaanias. Aastatel 1957–1964 töötas ta Prantsusmaal. Alates 1. novembrist 1991 saab ta Prantsusmaa vanaduspensioni.
11.
Hageja esitas taotluse FNS poolt antava lisahüvitise saamiseks, mille maksmisest talle 5. augusti 1999. aasta otsusega keelduti. Cour d’appel jättis hageja hagi rahuldamata põhjendusel, et vaidlusalune lisahüvitis on mitteosamakseline erihüvitis määruse nr 1408/71 artikli 10a mõttes, mida ei anta selle sätte alusel isikutele, kelle elukoht asub mõnes muus liikmesriigis kui Prantsusmaal.
12.
Seepeale esitas hageja kassatsioonkaebuse Cour de cassation’ile, mis peatas menetluse ning esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse õigust tuleb tõlgendada nii, et vaidlusalune lisahüvitis, mis on kantud määruse (EMÜ) nr 1408/71 IIa lisasse, on oma olemuselt mitteosamakseline erihüvitis, mistõttu seda ei ole võimalik vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 10a ja 95b määrata mitteresidendist taotlejale, kes ei vasta 1. juuni 1992. aasta seisuga vanuse suhtes seatud tingimusele, või nii, et määratledes seda sotsiaalkindlustushüvitisena, tuleb seda vastavalt sama määruse artikli 19 lõikele 1 eraldada ükskõik millise liikmesriigi asjaomasele residendile, kes vastab hüvitise määramise tingimustele?”
13.
Kirjalikud märkused esitasid hageja, Prantsusmaa, Hispaania, Soome, Itaalia ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon. Prantsusmaa, Hispaania ning Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon esitasid oma seisukohad 20. juunil 2006. aastal toimunud kohtuistungil.
IV. Osapoolte märkused
14.
Põhikohtuasja hageja esitab, et Prantsuse lisahüvitis ei ole mitteosamakseline erihüvitis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes, vaid sotsiaalkindlustushüvitis, kuna seda ei maksta vanaduspensioni saajale tema isiklike vajaduste kohta tehtud kaalutlusotsuse alusel. Lisaks leiab hageja — teda toetab selles osas Hispaania valitsus —, et lisahüvitist finantseeritakse kaudselt sotsiaalkindlustuse sissemaksetest. Hüvitist maksab FSV, mida rahastatakse eeskätt üldistest sotsiaalmaksetest (contribution sociale généralisée, edaspidi „CSG”). Seetõttu tuleb lisahüvitis tagada olenemata saaja elukohast.
15.
Prantsusmaa valitsus on seisukohal, et vaidlusalune hüvitis on vaadeldav mitteosamakselise erihüvitisena määruse artikli 4 lõike 2a ning artikli 10a mõttes.
16.
Lisahüvitis on erihüvitis, kuna tal on nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi tunnused.
17.
Esiteks on hüvitis seotud sotsiaalkindlustusega. Seda antakse üksnes vanadushüvitiste saajatele, kes on vähemalt 65-aastased või — töövõimetuse korral — vähemalt 60-aastased. Hüvitis on seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis c nimetatud vanadushüvitistega, kuna seda antakse pensionilisana. Lisaks antakse lisahüvitist ühe või mitme vanadushüvitise saajale ilma isiklikku vajadust käsitleva kaalutlusotsuseta artiklis L 815-2 sätestatud tingimuste järgi.
18.
Teiseks on hüvitis seotud ka sotsiaalabiga. Sotsiaalabi peaks elamiseks mittepiisava pensioni saajale tagama minimaalse rahuldava elatustaseme. Lisahüvitist antakse isikutele, kes on jõudnud pensioniikka ning kelle sissetulek on allpool seadusega kindlaksmääratud standardit. Selle hüvitise maksmine ei olene töötamise aja pikkusest ega osamaksete tegemisest.
19.
Prantsusmaa valitsus on ka seisukohal, et vaidlusalune hüvitis on mitteosamakseline. Tegemist on maksudest rahastatava solidaarsushüvitisega, mida makstakse FSV kaudu. Maksud koosnevad: Contribution sociale de solidarité à la charge des sociétés, (
6
) CSG ja 2% maks. Lisahüvitist rahastatakse seega eranditult kohustuslikest maksudest, mis on ette nähtud üldiste avalike kulude katmiseks.
20.
Komisjon ning Itaalia valitsus on Prantsusmaa valitsusega samal seisukohal. Komisjon esitab täiendavalt, et lisahüvitist makstakse haigekassa kaudu ning hüvitatakse viimasele FSV poolt. See tähendab, et lõppkokkuvõttes jääb maksmise koorem siiski Fonds’ile, mitte haigekassale. Seejuures ei sõltu hüvitise arvutamine ning selle maksmise tingimused sellest, kas saaja on tasunud kindlustusmakseid või osamakseid.
V. Vastuvõetavus
21.
Soome valitsus leiab oma kirjalikes märkustes, et kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus ei ole määratlenud õiguslikku raamistikku, milles ta oma küsimused esitab, esitades üksnes viited asjaomastele siseriiklikele õigusnormidele, võiks eelotsusetaotluse tunnistada vastuvõetamatuks. Eelotsusetaotluses esitatud andmed peavad võimaldama Euroopa Kohtul anda vajalikud vastused ja andma liikmesriikide valitsustele ja teistele menetluses osalejatele võimaluse esitada kirjalikke märkusi vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 20. (
7
)
22.
Soome valitsusel on õigus selles, et õiguslik raamistik on eelotsusetaotluses esitatud äärmisel napilt. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näitab ära üksnes asjaomaste artiklite numbrid. Eelkõige on puudu lisahüvitise andmise tingimused ning hüvitise eesmärk ja selle rahastamise liik ning viis. Sel põhjusel palus Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtult täiendavat informatsiooni Prantsuse õigusnormide kohta. Selgitused esitati 10. mai 2006. aasta kirjas. Seega said menetluses osalenud isikud 20. juunil 2006 toimunud istungil ka sisuliselt oma seisukohta väljendada.
23.
Kuna liikmesriikide valitsustel ning teistel menetluses osalenud isikutel oli võimalik täiendava informatsiooni osas istungil oma seisukohta väljendada, ei näe ma põhjust käesoleva eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks tunnistamiseks.
VI. Õiguslik analüüs
24.
Käesolevas kohtuasjas tegeletakse küsimusega, kas Prantsusmaa lisahüvitis on mitteosamakseline erihüvitis määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes. Kui vaidlusalust hüvitist saab vaadelda mitteosamakselise erihüvitisena, võib selle saamise õiguse anda määruse artikli 10a lõike 1 kohaselt üksnes isikutele, kes selles liikmesriigis elavad, kui need hüvitised on kantud selle määruse II lisasse. Kui vaidlusalune hüvitis on aga vaadeldav sotsiaalkindlustushüvitisena, kehtivad üldised sätted, see tähendab, et hüvitise andmisel ei oma määruse nr 1408/71 artikli 10 kohaselt mingit tähtsust elukoha tingimus.
25.
Artikli 10a kohaldatavus sõltub sellest, kas vaidlusalust hüvitist tuleb vaadelda mitteosamakselise erihüvitisena artikli 4 lõike 2a mõttes. Selle hüvitise iseloomulike tunnuste kindlakstegemiseks tuleb arvestada esiteks määrust nr 1247/92, millega viidi määrusesse nr 1408/71 sisse artikli 4 lõige 2a ja artikkel 10a, samuti IIa lisa. Määruse tagapõhja ning eesmärki kirjeldavad selle põhjendused 3 ja 4. Need kõlavad järgmiselt:
„arvesse tuleb võtta ka neid Euroopa Kohtu pretsedente, mille kohaselt võivad teatavad siseriiklike õigusaktide kohased hüvitised kuuluda samal ajal nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi alla nende õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvate isikurühmade, nende eesmärkide ja kohaldamisviisi tõttu;
Euroopa Kohus on väitnud, et õigusaktid, mille alusel selliseid hüvitisi antakse, sarnanevad mõneti sotsiaalabiga selles osas, et nende rakendamise oluline kriteerium on vajadus ning hüvitise saamise õiguse aluseks ei ole tööperioodide ega sissemaksete liitmine, samas kui muudelt omadustelt sarnanevad need sotsiaalkindlustusega selles osas, et kõnealuste õigusaktide alusel hüvitiste andmise korral ei kohaldata kaalutlusõigust ja hüvitisesaajate seisund on õiguslikult määratletud.”
26.
Määruse nr 1247/92 põhjendustest tuleneb, et selle määrusega tehtud muudatused põhinevad valdavas osas Euroopa Kohtu praktikal, mille kohaselt võivad teatavad siseriiklike õigusaktide kohased hüvitised kuuluda samal ajal nii sotsiaalkindlustuse (mis kuulub artikli 4 lõike 1 kohaselt määruse kohaldamisalasse) kui ka sotsiaalabi (mis jääb artikli 4 lõike 4 kohaselt väljapoole määruse kohaldamisala) alla nende õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvate isikurühmade, nende eesmärkide ja kohaldamisviisi tõttu. Nende hüvitiste puhul on seega tegemist „segalaadi” või „hübriidsete” hüvitistega.
27.
Aastast 1987 pärinev kohtuotsus Giletti on üks esimesi, kus Euroopa Kohus võttis seisukoha segalaadsete hüvitiste kohta. Ta kontrollis selles asjas, kas Prantsuse vanadus-, toitjakaotus- või invaliidsuspensioni saajatele makstav täiendav hüvitis kuulub määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse. (
8
) Selles kohtuasjas tegi Euroopa Kohus kindlaks, et FNS-i hüvitised — mis peaksid tagama esiteks abivajavatele isikutele eksistentsimiinimumi ning teiseks ebapiisava sotsiaalkindlustushüvitise saajatele täiendava sissetuleku — kuuluvad sotsiaalkindlustushüvitiste hulka määruse nr 1408/71 mõttes.
28.
Nimetatud kohtuotsus puudutas — ka käesolevas asjas vaidlustatud — Prantsusmaa vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensionilisa või lisahüvitist. See hüvitis oli muide hiljem ka Prantsusmaa vastu algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse ese, (
9
) seda seoses elukoha tingimuse kasutamisega Prantsusmaal eksistentsimiinimumi tagamiseks täiendava hüvitise andmisel. Selles kohtuotsuses tugines Euroopa Kohus otsusele Giletti (
10
) ning tuvastas, et Prantsusmaa rikkus oma kohustusi.
29.
Selle kohtuotsuse tagajärjeks oli ka määruse nr 1408/71 muutmine määrusega nr 1247/92, millega mitteosamakselised erihüvitised toodi sõnaselgelt määruse kohaldamisalasse. Nende hüvitiste seotuse tõttu sotsiaalabiga on nad siiski välistatud üldreeglist, mille kohaselt on sotsiaalkindlustushüvitised eksporditavad.
30.
Nagu juba eespool punktis 25 mainitud, tuleb erandit hüvitiste eksporditavuse üldreeglist kohaldada vaid siis, kui tegemist on hüvitistega, mis täidavad määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 2a sätestatud tingimused, see tähendab tegemist on mitteosamakseliste erihüvitistega, mis on loetletud selle määruse IIa lisas.
31.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt saab erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes „määratleda hüvitise eesmärgi kaudu. See peab olema mõeldud mõne sotsiaalkindlustushüvitise asendamiseks või täiendamiseks ning selle olemus peab vastama sotsiaalabile, mida antakse majanduslikel ja sotsiaalsetel põhjustel ning objektiivseid kriteeriume sisaldava õigusakti alusel” (
11
). Mitteosamakselise erihüvitisega on tegemist siis, kui hüvitist rahastatakse üksnes üldiste avalike kulude katmiseks ette nähtud kohustuslikest maksudest. Siinjuures on määrav kriteerium hüvitiste tegelik rahastamine. Euroopa Kohus uurib, kas rahastamine toimub otseselt või kaudselt sotsiaalkindlustuse sissemaksetest või riigi ressurssidest. (
12
)
32.
Hüvitiste hulka, mida Euroopa Kohus on pärast määruse nr 1247/92 vastuvõtmist tunnustanud mitteosamakseliste erihüvitistena, kuuluvad puudega inimeste ülalpidamistoetus, (
13
) puudega inimeste hooldajatoetus, (
14
) sissetulekutoetus (
15
) ning hüvitis füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes saavad pensioni (
16
). Toetuste hulka, mida Euroopa Kohus ei ole mitteosamakseliste erihüvitistena tunnustanud, kuuluvad Luksemburgi rasedus- ja sünnihüvitis (
17
) ning Austria hooldajatoetus (
18
).
33.
Käesolev vaidlusalune lisahüvitis on kantud määruse nr 1408/71 IIa lisas loetletud mitteosamakseliste erihüvitiste hulka selle määruse artikli 4 lõike 2a mõttes.
34.
Käesolevas asjas ei vaielda selle üle, kas Prantsuse lisahüvitis kuulub sotsiaalkindlustushüvitiste hulka. Hüvitist antakse sotsiaalpensioni suurendamiseks. See on seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis c nimetatud vanadushüvitistega. Lisaks annab see saajale seadusega kindlaksmääratud õigusliku seisundi, millega seoses ei ole sotsiaalkindlustusorganitel, kes on pädevad hüvitise määramise otsust tegema, kaalutlusõigust tema vajaduste ning olukorra suhtes. Kui esitatud tingimused on täidetud, on asjaomasel isikul õigus lisahüvitist saada.
35.
Pooled vaidlevad selle üle, kas Prantsuse lisahüvitis omab sarnaseid tunnuseid sotsiaalabiga. Välja arvatud hageja, on kõik teised menetluses osalenud seisukohal, et see on nii. Hageja vaidleb sellele vastu, kuid ei esita selles osas ühtegi argumenti.
36.
Vastupidi hagejale arvan ma, et lisahüvitisel on sotsiaalabi meetme tunnused. See peab ebapiisava pensioni korral tagama saajale rahuldava minimaalse elatustaseme. Lisahüvitist antakse isikutele, kes on jõudnud pensioniikka ning kelle sissetulek on allpool seadusega kindlaksmääratud standardit. Hüvitise maksmine ei olene töötamise aja pikkusest ega osamaksete tegemisest.
37.
Sellest järeldub, et Prantsusmaa lisahüvitis on segalaadi ning seda tuleb vaadelda erihüvitisena.
38.
Nüüd tuleb uurida, kas Prantsusmaa lisahüvitis on mitteosamakseline hüvitis.
39.
Kõigepealt tuleb märkida, et nii täiendavatest dokumentidest kui Prantsuse valitsuse selgitustest tuleneb, et lisahüvitis vanadus-, toitjakaotus- ja invaliidsuspensioni saajatele makstakse Prantsusmaal FSV poolt haigekassa kaudu ning FSV-d ja seega kaudselt ka lisahüvitist rahastatakse kolmest allikast. Esiteks rahastatakse Contribution sociale de solidarité à la charge des sociétés kaudu, mille puhul on arvestamise aluseks maksukohustuslike ettevõtjate poolt makstud käibemaks. Teisel kohal on 2% maks, millega maksustatakse Prantsusmaa residentidest füüsiliste isikute omandist ning investeeringutest saadud sissetulekud. Kolmas allikas on CSG, mida arvestatakse omanditulult, investeeringutulult, mängupanustelt ning -võitudelt, samuti töötasult ja tööotsijatasult.
40.
Põhikohtuasja hageja arvates tuleb lisahüvitist vaadelda mitteosamakselise erihüvitisena, kuna seda rahastatakse kaudselt ka CSG-st. Hageja tugineb siinkohas kohtuotsusele komisjon vs. Prantsusmaa, mille ese oli nimelt CSG. (
19
)
41.
Selles kohtuasjas alustas komisjon lepingu rikkumise menetlust, kuna CSG-d arvestati niisuguste töötajate ning füüsilisest isikust ettevõtjate töötasult ning tööotsijatasult, kes elavad küll Prantsusmaal, kuid kellele ei kohaldata Prantsuse sotsiaalkindlustusõigust. Euroopa Kohus leidis, et erinevalt avaliku võimu üldkulude katmiseks mõeldud maksudest on CSG konkreetselt ja otseselt määratud Prantsusmaa sotsiaalkindlustuse rahastamiseks, kuna Caisse nationale des allocations familiales (peretoetuste keskkassa) sissetulekud lähevad FSV-le ning seaduslikule tervisekindlustussüsteemile. Euroopa Kohus leidis, et „CSG peaks rahastama eelkõige määruse nr 1408/71 artiklis 4 nimetatud sotsiaalkindlustusliike, mis puudutavad vanadus-, toitjakaotus- ja haigushüvitisi ning perehüvitisi.”
42.
Prantsusmaa valitsuse arvates ei ole Euroopa Kohus nimetatud otsuses võtnud seisukohta selles osas, kas CSG on vaadeldav maksuna või mitte. (
20
) Euroopa Kohus tegi üksnes kindlaks, et CSG ning määruse nr 1408/71 artiklis 4 nimetatud sotsiaalkindlustusliike sätestavate seaduste vahel on otsene ning piisavalt asjakohane seos, mistõttu võiks seda osamakset vaadelda maksuna, mille suhtes kehtib topeltsissemaksete keeld.
43.
Nagu Prantsuse valitsus õigesti märgib, ei kontrollinud Euroopa Kohus kohtuotsuses komisjon vs. Prantsusmaa määruse artikli 13 rikkumist uurides, kas CSG on vaadeldav „maksuna” või „osamaksena”.
44.
Minu arvates ei ole võimalik vaadelda CSG-d Prantsusmaa lisahüvitise osamaksena. CSG tasujatel ei ole nimelt mingit õigust osamaksete tasumisel vastutasuna sotsiaalkindlustushüvitiste saamiseks, samas kui kõigil Prantsusmaal elavatel isikutel on sõltumata sellest, kas nad töötavad või mitte, õigus saada elukohast tulenevalt CSG-ga rahastatud riikliku solidaarsuse valdkonda kuuluvaid sotsiaalhüvitisi, see tähendab FSV antavaid hüvitisi. CSG maksmine ei anna õigust vastutasu saamiseks otsese ning identifitseeritava rahalise hüvitise vormis.
45.
Sellest järeldub, et Prantsusmaa lisahüvitist tuleb vaadelda mitteosamakselise erihüvitisena määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes.
46.
Täiendavalt sooviksin peatuda komisjoni argumendil, et hagejale võib tulla õigusi määruse nr 1408/71 (
21
) artiklis 95b sisalduvatest üleminekusätetest.
47.
Artikli 95b lõike 9 kohaselt ei või määruse nr 1247/92 artikli 1 kohaldamine põhjustada sellise taotluse tagasilükkamist, mis on esitatud pensionilisana antava mitteosamakselise erihüvitise saamiseks ning mille esitas selle hüvitise saamise tingimustele [enne 1. juunit 1992] vastav asjaomane isik […], seda ka juhul, kui asjaomane isik elab muu liikmesriigi kui pädeva riigi territooriumil, tingimusel et taotlus hüvitise saamiseks on esitatud viie aasta jooksul alates 1. juunist 1992. [täpsustatud tõlge]
48.
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et hageja taotlus lisahüvitise saamiseks jäeti rahuldamata, kuna hageja ei olnud 1. juunil 1992 vanuses, mis oli vajalik tollal kehtinud CSS artiklite L 815-2 ja R 815-2 kohaselt. Lisahüvitist antakse ainult sellistele vanaduspensioni saajatele, kes on vähemalt 65-aastased või — töövõimetuse korral — 60-aastased. Hageja saab alates 1. novembrist 1991 Prantsuse tavalist vanaduspensioni ja seda mitte töövõimetuse tõttu, mistõttu kehtib vanusepiir 65 aastat.
49.
Komisjoni arvates tuleks käesolevas asjas kohaldada vanusepiiri 60 aastat, mitte 65 aastat. Toimikust nähtub, et hagejale on Hispaanias väljastatud arstitõend, mille kohaselt on ta alates aastast 1991 töövõimetu; seda arstitõendit ei tunnistanud siseriiklik kohus õiguslikult kehtivaks. Kui vanusepiiriks on 60 aastat, saab hageja tuletada õiguse määruse nr 1408/71 artikli 95b lõikest 9, kuna ta on täitnud lisahüvitise andmise tingimused, nimelt saanud 60-aastaseks enne 1. juunit 1992.
50.
Kõigepealt tuleks meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt kohtulike ülesannete jagunemise raames siseriiklike kohtute ning Euroopa Kohtu vahel EÜ artikli 234 järgi suudab siseriiklik kohus, kes on otseselt uurinud asjaolusid ning kuulanud ära pooled ning kellel on pädevus otsuse tegemiseks, kõiki asjaolusid teades paremini hinnata, kas õiguslikud küsimused, mis kerkisid tema menetluses olevas kohtuasjas, on olulised ning kas otsuse tegemiseks on vaja esitada eelotsusetaotlus. Euroopa Kohtul on siiski õigus juhul, kui küsimused on ebasobivalt sõnastatud või väljuvad talle EÜ artikliga 234 antud pädevuse raamest, tuletama siseriikliku kohtu poolt esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need ühenduse õiguse aspektid, mida peab vaidluse eset silmas pidades tõlgendama. (
22
)
51.
Nii võib Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks võtta arvesse neid ühenduse õigusnorme, millele siseriiklik kohus oma küsimustes ei ole viidanud. Seevastu on siseriikliku kohtu otsustada, kas ühenduse õiguse sätet, nagu seda tõlgendas Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 234, saab kohaldada tema menetluses olevas kohtuasjas. (
23
)
52.
Nagu komisjon õigesti leidis, võivad hagejale tulla õigused määruse nr 1408/71 artiklist 95b ning nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord, (
24
) artikli 51 lõike 1 punktidest b ja f. Viimati nimetatud säte kõlab järgmiselt:
„Kui isik, kes saab hüvitist, eelkõige:
[…]
b)
vanadushüvitist, mis on määratud töövõimetuse korral,
[…]
f)
hüvitist, mis on määratud tingimusel, et hüvitise saaja vahendid ei ületa ettenähtud norme,
viibib või elab muu liikmesriigi territooriumil kui see, kus on hüvitise maksmise eest vastutav asutus, korraldab hüvitise saaja viibimis- või elukohajärgne asutus vastutava asutuse taotlusel ametliku kontrolli ja arstliku läbivaatuse vastavalt korrale, mis on ette nähtud selle viibimis- või elukohajärgse asutuse kohaldatavates õigusaktides. Hüvitise maksmise eest vastutaval asutusel säilib siiski õigus valida ise arst kõnealuse isiku läbivaatuseks.”
53.
Lisaks on Euroopa Kohus kohtuotsuses Dafeki otsustanud, et „menetluses ühendusest pärit võõrtöötaja õiguse üle sotsiaalhüvitiste saamiseks on liikmesriigi sotsiaalkindlustusasutused ja kohtud kohustatud arvestama teise liikmesriigi pädeva asutuse poolt väljastatud tõendeid ning sarnaseid kirjalikke dokumente isiku õigusliku olukorra kohta, välja arvatud juhul, kui nende dokumentide õigsuses võib tõsiselt kahelda konkreetsete, selle üksikjuhtumiga seotud asjaolude tõttu” (
25
).
54.
Eeltoodust järeldub, et siseriiklik kohus on seotud teise liikmesriigi pädeva asutuse poolt väljastatud dokumentidega, mis puudutavad töövõimetuse algust ning kestust.
55.
Siseriikliku kohtu pädevuses on otsustada, kas käesolevas asjas saab kohaldada määruse nr 1408/71 artikli 95b lõiget 9 koosmõjus määruse nr 574/72 artikliga 51.
VII. Ettepanek
56.
Seepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes artiklit 10a ning selle määruse IIa lisa tuleb tõlgendada nii, et lisahüvitis Code de la sécurité sociale’i (sotsiaalkindlustusseadustik) mõttes on mitteosamakseline erihüvitis selle määruse artikli 4 lõike 2a mõttes.
(
1
)	Algkeel: hollandi.
(
2
)	EÜT L 28, 1997, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3.
(
3
)	Nõukogu 30. aprilli 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 1247/92, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 136, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 41).
(
4
)	Viidi sisse eespool 3. joonealuses märkuses viidatud määrusega nr 1247/92.
(
5
)	Vt kohtuistungi ettekanne Euroopa Kohtu 24. veebruari 1987. aasta otsuses kohtuasjades 379/85, 380/85, 381/85 ja 93/86: Giletti (EKL 1987, lk 955) ja 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas 236/88: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1990, lk I-3163).
(
6
)	Äriühingute poolt makstav sotsiaalne solidaarsussumma.
(
7
)	2. märtsi 1999. aasta määrus kohtuasjas C-422/98: Colonia Versicherung jt (EKL 1999, lk I-1279, punkt 5).
(
8
)	Viidatud eespool 5. joonealuses märkuses, punkt 11.
(
9
)	12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas 236/88: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1990, lk 3163, punkt 6).
(
10
)	Euroopa Kohus tugines kohtuotsusele Biason. Selles otsuses oli tegemist lisahüvitisega invaliidsuspensioni korral, mida ei makstud pärast põhikohtuasja hageja teise liikmesriiki elama asumist. Euroopa Kohus tegi kindlaks, et liikmesriigid ei tohi määruse nr 1408/71 artikli 10 järgi seada teatud hüvitiste (sealhulgas vanadus- ja invaliidsuspensioni) andmist sõltuvusse sellest, et hüvitise saaja elukoht oleks hüvitist maksvas liikmesriigis (9. oktoobri 1974. aasta otsus kohtuasjas 24/74, EKL 1974, lk 999).
(
11
)	Vt mh 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-160/02: Skalka (EKL 2004, lk I-5613, punkt 25).
(
12
)	Vt mh eespool viidatud kohtuotsus Skalka, punkt 28.
(
13
)	4. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-20/96: Snares (EKL 1997, lk I-6057).
(
14
)	11. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-297/96: Partridge (EKL 1998, lk I-3467).
(
15
)	25. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-90/97: Swaddling (EKL 1999, lk I-1075).
(
16
)	Eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Skalka.
(
17
)	31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-43/99: Leclere jt (EKL 2001, lk I-4265).
(
18
)	8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-215/99: Jauch (EKL 2001, lk I-1901).
(
19
)	15. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-169/98: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2000, lk I-1049).
(
20
)	Eespool viidatud otsus kohtuasjas C-169/98: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 32.
(
21
)	Muudetud nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määrusega (EÜ) nr 3095/95, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, määrust (EMÜ) nr 574/72, millega on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord, määrust (EMÜ) nr 1247/92, millega on muudetud määrust (EMÜ) nr 1408/71, ja määrust (EMÜ) nr 1945/93, millega on muudetud määrust (EMÜ) nr 1247/92 (EÜT L 335, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 267).
(
22
)	Vt mh 29. novembri 1978. aasta otsus kohtuasjas 83/78: Pigs Marketing Board (EKL 1978, lk 2347, punktid 25 ja 26) ja 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C-425/98: Marca Mode (EKL 2000, lk I-4861, punkt 21).
(
23
)	Vt mh 20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 35/85: Tissier (EKL 1986, lk 1207, punkt 9).
(
24
)	EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83.
(
25
)	2. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-336/94: Dafeki (EKL 1997, lk I-6761, punkt 21).