62020CC0433
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GERARD WILLIAM HOGAN
esitatud 23. septembril 2021 (
1
)
Kohtuasi C‑433/20
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH
versus
Strato AG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Wien (liidumaa kõrgeim kohus Viinis, Austria))
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2001/29/EÜ – Artikkel 2 – Reprodutseerimisõigus – Artikli 5 lõike 2 punkt b – Isiklikuks tarbeks kopeerimise erand – Kolmandate isikute omandis olevad serverid, mis on antud füüsiliste isikute käsutusse isiklikuks kasutamiseks – Pilvandmetöötlusteenuse osutamine – Fraasi „mis tahes kandjal“ tõlgendamine – Õiglane hüvitis
I. Sissejuhatus
1.
Äriliseks kasutamiseks mõeldud koopiamasina kasutuselevõtt 1950ndate aastate lõpus oli ehk üksnes esimene tehnilise arengu edusammude reas, mis panid proovile traditsioonilised arusaamad autoriõigusest ja sellega kaasnevatest õigustest, eriti nendega seotud eranditest ja piirangutest. Koopiamasina turuletulek tähendas, et autoriõigusega kaitstud materjali oli lihtne reprodutseerida viisil, mille jälgimine või tuvastamine oli praktiliselt võimatu. Interneti ja veebi esilekerkimisega 1990ndate aastate alguses käima läinud digirevolutsioon on need traditsioonilised arusaamad üha suurema kahtluse alla seadnud.
2.
Selles eelotsusetaotluses käsitletakse selle probleemi järjekordset tahku. Kas füüsilisel isikul, kes on autoriõigusega kaitstud materjali seaduslik omanik, on õigus teha sellest materjalist koopiat puhtalt iseenda tarbeks ja säilitada seda tasulises kommertsserveris pilvandmetöötluse abil ning juhul, kui see nii on, siis millist tasu tuleb maksta autoriõiguse omanikule, kui üldse? Sisuliselt just seda küsis Oberlandesgericht Wien (liidumaa kõrgeim kohus Viinis, Austria) oma eelotsusetaotluses, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 15. septembril 2020. Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (
2
) artikli 5 lõike 2 punkti b tõlgendamist.
3.
Eelotsusetaotlus esitati seoses menetlusega, mille pooled on autorite õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (edaspidi „Austro-Mechana“) ühelt poolt ja andmete pilvtalletusteenust osutav Saksamaa äriühing Strato AG (edaspidi „Strato“) teiselt poolt. Menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus käsitleb küsimust, kas Strato peab maksma salvestusseadme ja -kandja tasu seoses pilvepõhise talletusruumiga, mida ta võimaldab Austrias elavatel füüsilistel isikutel isiklikuks tarbeks kasutada.
4.
Käesolev eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule võimaluse analüüsida olukorda, kus füüsilised isikud kopeerivad autoriõigusega kaitstud sisu isiklikuks tarbeks digitaalses ruumis ja konkreetsemalt reprodutseerivad või talletavad sellist sisu pilves (
3
).
5.
Oluline on rõhutada, et olukorras, kus liikmesriik on kehtestanud direktiivi 2001/29 artiklis 2 sätestatud reprodutseerimise ainuõigusele selle direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti b kohaselt „isiklikuks tarbeks kopeerimise“ erandi, on selline kopeerimine õiguspärane tingimusel, et õiguste omajale makstakse õiglaseks hüvitiseks nimetatav summa. Kui kõnealune liikmesriik artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erandit ei võimalda, on selline autoriõigustega kaitstud materjali reprodutseerimine ilma õiguste omaja nõusolekuta loomulikult lihtsalt ebaseaduslik, kuna see on vastuolus artikliga 2. (
4
)
6.
Käesolevas kohtuasjas peab Euroopa Kohus esmalt uurima, kas ja kui, siis mil määral kohaldub isiklikuks tarbeks kopeerimise erand ka pilves asuvatele reproduktsioonidele, mille füüsilised isikud on teinud autoriõigusega kaitstud sisust isiklikuks tarbeks. Juhul kui Euroopa Kohus peaks leidma, et isiklikuks tarbeks kopeerimise erand kohaldub ka sellistele reproduktsioonidele, peaks Euroopa Kohus seejärel käsitlema küsimust, milline (kui üldse) oleks direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b kohaselt „õiglane hüvitis“, mida tuleks õiguste omajatele maksta seoses pilvtalletusteenusega, mida internetiteenuste osutajad osutavad füüsilistele isikutele isiklikuks tarbeks.
7.
Arvestades asjaolu, et füüsilised isikud võivad olla autoriõigusega kaitstud sisu talletamist ja seega pilves reprodutseerimist võimaldavate seadmete, kandjate või vahendite (nt nutitelefonide, tahvel- või lauaarvutite (
5
)) eest juba tasu maksnud ning seega maksnud õiguste omajatele kopeerimise tulemusena tekkiva kahju eest (õiglast) hüvitist, tekib eelkõige küsimus, kas pilves talletamise võimalust pakkuvad internetiteenuste osutajad peaksid sellesama sisu eest maksma (lisa)tasu „õiglase hüvitise“ kujul, mis on nõutud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b.
8.
Enne nende küsimuste käsitlemist on siiski kõigepealt vaja kirjeldada käesoleva kohtuasja õiguslikku raamistikku.
II. Õiguslik raamistik
A.
Direktiiv 2001/29
9.
Direktiivi 2001/29 põhjendused 2, 5, 9, 10, 31, 32, 35, 38 ja 44 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)
24. ja 25. juunil 1994. aastal Kérkyral kohtunud Euroopa Ülemkogu rõhutas vajadust luua ühenduse tasandil üldine ja paindlik õigusraamistik Euroopa infoühiskonna arengu toetamiseks. Selleks on muu hulgas tarvis siseturgu uute toodete ja teenuste jaoks. Sellise reguleeriva raamistiku tagamiseks vajalikud olulised ühenduse õigusaktid on juba vastu võetud või võetakse varsti vastu. Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused etendavad kõnealuse küsimuse puhul olulist rolli, sest nendega kaitstakse ja edendatakse uute toodete ja teenuste arendamist ja turustamist ning nende loova sisu väljatöötamist ja kasutamist.
[…]
(5)
Tehnika areng on suurendanud ja mitmekesistanud loomise, tootmise ja kasutamise võimalusi. Kuigi intellektuaalomandi kaitseks ei ole vaja uusi käsitusviise, tuleks olemasolevaid seadusi autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kohta kohandada ning täiendada, et need vastaksid piisavalt majanduslikule tegelikkusele, näiteks uutele kasutusviisidele.
[…]
(9)
Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste ühtlustamise aluseks peab olema kõrgetasemeline kaitse, sest nimetatud õigused on olulised intellektuaalse loomingu seisukohalt. Nende kaitse aitab tagada loovuse säilimise ja arengu autorite, esitajate, tootjate, tarbijate, kultuuri, tööstuse ja laiema üldsuse huvides. Intellektuaalomand on seetõttu tunnistatud omandi lahutamatuks osaks.
(10)
Jätkamaks oma loome- ja kunstilist tegevust, peavad autorid ja esitajad saama oma töö kasutamise eest nõuetekohast tasu, samasugust tasu peavad saama tootjad, et neil oleks võimalik nimetatud tegevust rahastada. […]
[…]
(31)
Tuleb tagada õiguste ja huvide tasakaal eri liiki õiguste valdajate huvide vahel, samuti eri liiki õiguste valdajate ning kaitstud objekti kasutajate vahel. […]
(32)
Käesoleva direktiiviga nähakse ette ammendav loetelu eranditest ja piirangutest reprodutseerimisõiguse ja üldsusele edastamise õigusega. Mõningaid erandeid kohaldatakse vajaduse korral üksnes reprodutseerimisõiguse suhtes. Nimetatud loetelus on asjakohaselt arvesse võetud ka liikmesriikide õigustavasid, püüdes samal ajal tagada siseturu toimimise. Liikmesriigid peaksid neid erandeid ja piiranguid kohaldama ühtsel viisil, hinnates neid uuesti tulevikus, kui vaadatakse läbi rakendusakte.
[…]
(35)
Teatavate erandite ja piirangute puhul peaksid õiguste valdajad saama õiglast hüvitist, mis nõuetekohaselt kompenseeriks nende kaitstud teoste või muude objektide kasutamise. Sellise õiglase hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja võimaliku suuruse kindlaksmääramisel tuleks arvesse võtta iga juhtumi konkreetseid asjaolusid. Nende asjaolude hindamisel võiks olla kasulik kriteerium nimetatud toimingutest tuleneda võiv kahju õiguste valdajale. Kui õiguste valdajad on juba saanud tasu muus vormis, näiteks osana litsentsitasust, ei tule täiendavat või eraldi tasu maksta. Õiglase tasu määra kindlaksmääramisel tuleks täielikult arvesse võtta käesolevas direktiivis osutatud tehniliste kaitsemeetmete kasutamise ulatust. Teatud olukordades, kus mõju õiguste valdajale on minimaalne, võib tasu maksmise kohustust mitte tekkida.
[…]
(38)
Liikmesriikidel tuleks lubada ette näha reprodutseerimisõiguse erand või piirang teatud liiki auditoorse, visuaalse ja audiovisuaalse materjali isiklikuks kasutamiseks reprodutseerimise kohta ning näha ette õiglane hüvitis. Sealhulgas võib sisse seada või edasi kasutada tasusüsteeme, et hüvitada mõju õiguste valdajatele. […]
[…]
(44)
Käesoleva direktiiviga ette nähtud erandeid ja piiranguid tuleb kohaldada kooskõlas rahvusvaheliste kohustustega. Neid erandeid ega piiranguid ei tohi kohaldada viisil, mis mõjutab õiguste valdaja õiguspäraseid huve või on vastuolus tema teose või muu objekti tavapärase kasutamisega. Liikmesriikidel tuleb neid erandeid või piiranguid sätestades eelkõige nõuetekohaselt arvesse võtta senisest suuremat majanduslikku mõju, mida sellised erandid või piirangud võivad kaasa tuua uue elektroonilise keskkonna tingimustes. Seepärast võib olla vajalik veelgi kärpida teatavate erandite või piirangute ulatust autoriõigustega kaitstud teoste ja muude objektide teatavate uute kasutusviiside puhul.“
10.
Direktiivi 2001/29 artiklis 2 „Reprodutseerimisõigus“ on sätestatud:
„Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult, on:
a)
autoritel nende teoste osas;
b)
esitajatel nende esituste salvestuste osas;
c)
fonogrammitootjatel nende fonogrammide osas;
d)
filmide esmasalvestuste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate osas;
e)
ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestuste osas.
11.
Direktiivi 2001/29 artiklis 3 „Õigus teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid näevad ette, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sh nende teoste sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
2.   Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata üldsusele kättesaadavaks tegemist kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu nii, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal, on:
a)
esitajatel nende esituste salvestuste osas;
b)
fonogrammitootjatel nende fonogrammide osas;
c)
filmide esmasalvestuste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate osas;
d)
ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestuste osas.“
3.   Käesoleva artikli kohase üldsusele edastamise ja üldsusele kättesaadavaks tegemise toiminguga seoses ei lõpe lõigetes 1 ja 2 nimetatud õigused.“
12.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 „Erandid ja piirangud“ lõike 2 punktis b on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad artiklis 2 sätestatud reprodutseerimisõiguse puhul näha ette erandeid ja piiranguid järgmistel juhtudel, kui kõne all on:
[…]
b)
mis tahes kandjal reproduktsioonid, mille füüsiline isik on teinud isiklikuks tarbeks ning mille kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, tingimusel, et õiguste valdajad saavad õiglase hüvitise, mille puhul võetakse arvesse, kas asjaomase teose või objekti puhul on või ei ole kasutatud artiklis 6 osutatud tehnilisi meetmeid.“
13.
Asjaomase direktiivi artikli 5 lõikes 5 on sätestatud:
„Lõigete 1, 2, 3 ja 4 kohaseid erandeid ja piiranguid kohaldatakse üksnes teatavatel erijuhtudel, mis ei ole vastuolus teose või muu objekti tavapärase kasutusega ega mõjuta põhjendamatult õiguste valdaja õiguspäraseid huve.“
B.
Austria õigus
14.
Austria autoriõiguse seaduse (Urheberrechtsgesetz) (
6
) (edaspidi „UrhG“) § 42b lõikes 1 oli põhikohtuasjade faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavas redaktsioonis (
7
) sätestatud:
„(1)   Kui teos […] on niisugust laadi, et seda võib eeldatavasti reprodutseerida andmekandjale salvestades enda tarbeks või isiklikuks kasutamiseks […], siis on autoril õigus õiglasele tasule […] (tasu andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise eest), kui mis tahes laadi andmekandjad, mis sellist reprodutseerimist võimaldavad, viiakse riigi territooriumil kaubanduslikul eesmärgil turule.“
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsusetaotlus
15.
Austro-Mechana on autorite õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon, kes kaitseb enda nimel, ent esindatavate õiguste omajate huvides ja eest usaldussuhte alusel tekstiga või tekstita muusikateoste kasutamise õigusi ja tasu saamise õigusi. Selliste kollektiivse esindamise organisatsioonide nagu Austro-Mechana kaitstavate õiguste hulka kuuluvad eelkõige UrhG § 42b lõikest 1 tulenev tasu saamise õigus, teisisõnu õigus tasule andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise eest.
16.
Austro-Mechana esitas Handelsgericht Wienile (Viini kaubanduskohus, Austria) hagi Strato vastu; see on Saksamaal asutatud äriühing, kes osutab teenust nimega HiDrive. Teenuseosutaja kirjelduse kohaselt on kõnealune teenus „virtuaalne pilvtalletuslahendus, mis toimib sama kiiresti ja sama lihtsalt nagu (väline) kõvaketas“. Strato väidab, et tema talletuslahendus „pakub piisavalt ruumi fotode, muusika ja filmide ühte kesksesse kohta talletamiseks“.
17.
Austro-Mechana taotles kohtumäärust, mis võimaldaks tal esitada arvet ja seejärel saada tasu andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise eest, mille Strato võlgneb UrhG § 42b lõike 1 alusel. Ta väidab, et kuna UrhG § 42b lõikes 1 valitud sõnastus on juba teksti tasandil jäetud teadlikult üldiseks, siis kohaldub andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise tasu ka siis, kui mis tahes laadi andmekandjaid liikmesriigi territooriumil mis tahes viisil ja mis tahes kujul kaubanduslikul eesmärgil „turule viiakse“, sealhulgas olukordades, kus talletusruum tehakse kättesaadavaks pilves. Ta ütleb, et kirjeldavate sõnadega „turule viimine“ ei peeta silmas füüsilist levitamist, vaid jäetakse teadlikult võimalus arvata selle alla kõik protsessid, mille tulemusena tehakse riigi territooriumil kasutajatele kättesaadavaks talletusruum (enda tarbeks või) isiklikuks kasutamiseks reprodutseerimiseks. Lisaks täpsustatakse UrhG § 42b lõikes 3, et oluline ei ole, kas turule viimine toimub riigi territooriumilt või välismaalt.
18.
Strato vaidles kaebusele vastu. Ta väitis, et UrhG kohaldatavas redaktsioonis ei ole ette nähtud tasu pilveteenuste eest ja et seadusandja oli tehnilistest võimalustest teadlik, kuid jättis selle võimaluse tahtlikult kasutamata. Strato sõnul ei saa pilveteenuseid ning füüsilisi andmekandjaid üksteisega võrrelda. Tõlgendus, mis hõlmaks ka pilveteenuseid, ei ole võimalik, kuna tegemist ei ole andmekandjate turule viimisega, vaid võimaldatakse üksnes talletusruumi kasutamist. Strato väitis, et ei müü ega anna Austriasse kasutamiseks füüsilisi andmekandjaid, vaid pakub pelgalt talletusruumi oma Saksamaal majutatavates serverites. Samuti väitis Strato, et on oma serverite eest Saksamaal juba kaudselt (kuna tootja/importija on selle hinna sisse arvestanud) autoriõiguse tasu maksnud. Ka Austria kasutajad on juba maksnud autoriõiguse tasu seadmete eest, ilma milleta ei ole sisu pilve üles laadida üldse võimalikki. Pilvtalletusele täiendava andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise tasu kehtestamine tooks Strato sõnul endaga kaasa kahe- või isegi kolmekordse tasu maksmise kohustuse.
19.
Handelsgericht Wien (Viini kaubanduskohus) jättis hagi rahuldamata. Ta asus sisuliselt seisukohale, et autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste omajatel (edaspidi „õiguste omajad“) on õigus saada õiglast tasu, kui andmekandjaid (riigi territooriumil või välismaal asuvast kohast) liikmesriigis kaubanduslikel eesmärkidel turule viiakse, kui kaitstava objekti laadi tõttu võib eeldada, et seda reprodutseeritakse enda tarbeks või isiklikuks kasutamiseks andmekandjale salvestamise teel (UrhG § 42 lõigetega 2–7 lubatud viisil), ja seda seoses mis tahes laadi andmekandjatega, mis selliseks reprodutseerimiseks sobivad.
20.
Handelsgericht Wien (Viini kaubanduskohus) märkis, et UrhG § 42b lõikes 1 on selgesõnaliselt juttu „mis tahes laadi andmekandjatest“, mis hõlmab nii siseseid kui ka väliseid arvutite kõvakettaid. Samuti märkis ta, et pilveteenustel on väga erinevaid vorme. Teenuse tuumaks on lubadus, et kasutaja käsutuses on teatav talletusruum, ilma et tal oleks õigus nõuda, et sisu talletataks konkreetses serveris või konkreetsetes serverites, vaid ta peab piirduma sellega, et ta saab juurdepääsu talletusruumile „kusagil [teenuseosutaja] pilves“. Selle kohtu sõnul ei anna Strato seega oma klientidele üle andmekandjaid, vaid annab veebipõhise teenusena nende käsutusse talletusruumi. Ta märkis, et Urh-Nov eelnõu eksperdiarvamuses (
8
) nõuti küll selgesõnaliselt ning koos sõnastusettepanekutega pilvtalletuse arvessevõtmist. Siiski otsustas seadusandja sellise sätte teadlikult välja jätta.
21.
Austro-Mechana esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et küsimus, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b hõlmab ka autoriõigusega kaitstud sisu talletamist pilves, ei ole täiesti selge. Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohus otsustas 29. novembri 2017. aasta kohtuotsuses VCAST (C‑265/16, ECLI:EU:C:2017:913, edaspidi „kohtuotsus VCAST“), et kaitstud sisu salvestamist pilve tuleb käsitada üksnes autorile ette nähtud õiguste kasutamisega.
22.
Neil kaalutlustel otsustas Oberlandesgericht Wien (liidumaa kõrgeim kohus Viinis) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2001/29] artikli 5 lõike 2 punktis b kasutatud mõistet „mis tahes kandjal“ tuleb tõlgendada nii, et selle all tuleb mõista ka servereid, mis on kolmandate isikute valduses, kes teevad füüsilistele isikutele (klientidele) isiklikuks tarbeks (ja mitte otseselt ega kaudselt kaubanduslikul kasutuseesmärgil) nendes serverites kättesaadavaks talletusruumi, mida kliendid kasutavad reprodutseerimiseks salvestamise teel (cloud computing)?
2.
Kui küsimusele vastatakse jaatavalt: kas esimeses küsimuses tsiteeritud õigusnormi tuleb tõlgendada nii, et seda tuleb kohaldada riigisisestele õigusnormidele, mille kohaselt on autoril õigus õiglasele tasule (tasu andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise eest),
–
kui teose puhul (mida mängitakse raadios, tehakse avalikkusele kättesaadavaks või mis on salvestatud kaubanduslikul otstarbel valmistatud andmekandjale) on selle laadi tõttu oodata, et seda reprodutseeritakse enda tarbeks või isiklikuks kasutamiseks, salvestades seda „mis tahes laadi andmekandjale, mis sobib selliseks reprodutseerimiseks ja mis on riigis kaubanduslikult turule viidud“,
–
ja kui seejuures kasutatakse esimeses küsimuses kirjeldatud talletusmeetodit?“
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
23.
Kirjalikud seisukohad esitasid Austro-Mechana, Strato, Taani, Prantsusmaa, Madalmaade ja Austria valitsus ning Euroopa Komisjon.
24.
Euroopa Kohtu 7. juuli 2021. aasta istungil esitasid kõik eelnimetatud peale Taani valitsuse suulised seisukohad.
V. Analüüs
A.
Esimene küsimus
25.
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus välja selgitada, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduv isiklikuks tarbeks kopeerimise erand hõlmab reproduktsioone, mille füüsilised isikud on teinud isiklikuks kasutamiseks sellises talletusruumis (pilves), mille on teinud kättesaadavaks või mida pakub kolmas isik, kes on internetiteenuse osutaja. See kohus küsib sisuliselt seda, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduv fraas „mis tahes kandjal reproduktsioonid“ hõlmab reproduktsiooni, mis põhineb kolmanda isiku osutataval pilvandmetöötlusteenusel.
26.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et esimene eelotsuse küsimus kerkis muu hulgas seoses UrhG § 42b lõikes 1 oleva fraasi „viiakse riigi territooriumil […] turule“ kasutusega. Strato on väitnud nii eelotsusetaotluse esitanud kohtus kui ka Euroopa Kohtus, et Austria seadusandja kavatses selle sõnastuse kasutamisega selgelt kehtestada õiguste omajatele hüvitise maksmiseks üksnes füüsiliste salvestusseadmete/aluspõhjade turule keskenduva mudeli ning seega välistada kolmandate isikute osutatavate pilvandmetöötlusteenuste kasutamise. (
9
)
27.
Samuti ilmneb eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib selgitust kohtuotsuse VCAST kohta ja eeskätt selle kohta, mil määral võib seda kohtuotsust kohaldada faktilistele asjaoludele ja vaidlusele põhikohtuasjas.
28.
Tuleb märkida, et erinevalt direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 sisalduvast erandist, mis on oma olemuselt kohustuslik, on selle direktiivi artikli 5 lõigetes 2 ja 3 sisalduvad reprodutseerimisõigust käsitlevad erandid või piirangud liikmesriikide jaoks vabatahtlikud. (
10
)
29.
Oma ettepanekus liidetud kohtuasjades VG Wort (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:34, punktid 35–37) märkis kohtujurist Sharpston, et erandite või piirangute valikulisus annab liikmesriikidele selles valdkonnas teatava tegevusvabaduse. Seega leidis ta, et liikmesriik võib kehtestada meetme, mis ei lähe nii kaugele kui kõnealused sätted. Näiteks on liikmesriigil kohtujurist Sharpstoni sõnul direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b alusel õigus kehtestada erand, mille kohaselt füüsiline isik võib teha reproduktsioone üksnes paberil ja ainult eraviisiliseks uurimiseks, kuna selle erandi kohaldamisala on lubatust kitsam, kuid jääb siiski täielikult selle piiresse.
30.
Märkigem siiski, et hiljem asus Euroopa Kohus oma 5. märtsi 2015. aasta otsuses Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 33) seisukohale, et liikmesriigid ei saa näha ette sellist õiglase hüvitise üksikasjalikku korda, mille alusel kohaldatakse põhjendamatult ebavõrdselt eri liiki ettevõtjaid, kes turustavad võrdväärseid isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi alla kuuluvaid esemeid, või kaitstud objektide eri liiki kasutajaid.
31.
Mina omalt poolt leian, et sama lähenemist tuleks kohaldada ka teenustele. Üldistatumalt võib öelda, et ehkki liikmesriikidel on tõepoolest ulatuslik kaalutlusõigus (
11
) selle osas, mil viisil nad artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erandit riigisiseses õiguses ära kasutavad, ei saa nad siiski sel eesmärgil kehtestada õigusnorme, mis oleksid vastuolus direktiivi 2001/29 eesmärgiga või lahkneksid sellest muul viisil. (
12
) Näiteks oleks tähtis rõhutada, et liikmesriigid, kes otsustavad artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erandit ära kasutada, peavad seda tegema tehnoloogiliselt neutraalsel (
13
) viisil.
32.
Seega on praeguses kohtuasjas kõne all direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tegelik kohaldamisala, mitte niivõrd see, millises ulatuses võib liikmesriik seda kohaldamisala piirata, kui võtab selle sätte liikmesriigi õigusse üle nii, et isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu kohaldatakse (võib-olla õigustamatult) üksnes teatavatele kaupadele või teenustele. Siin on direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b sõnastus üpriski selge: liikmesriikidel on õigus kehtestada direktiivi artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimise ainuõiguse erandid ja piirangud mis tahes kandjal reproduktsioonide suhtes, mille füüsiline isik (
14
) on teinud isiklikuks tarbeks ning mille kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, tingimusel et nimetatud ainuõiguse omajad saavad õiglase hüvitise. (
15
)
33.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb selliseid sätteid nagu direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b, milles on sätestatud erand selle direktiivi artiklis 2 kehtestatud reprodutseerimisõigusest, tõlgendada kitsalt, nii et tõlgendus ei tohi minna kaugemale selles sättes otseselt ette nähtud juhtudest. (
16
) Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et seda, kui füüsiline isik kopeerib teost isikliku kasutamise eesmärgil, tuleb käsitada toiminguna, mis võib asjaomasele õiguste omajale kahju tekitada, kui see toimub õiguste omajalt eelnevalt luba küsimata. (
17
) Lisaks on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et kuigi direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb mõista nii, et isiklikuks tarbeks tehtud koopia erand ei anna küll õiguste omajale alust tugineda oma ainuõigusele lubada või keelata reprodutseerimist isikutel, kes teevad tema teostest koopiaid isikliku kasutamise eesmärgil, ei tule seda sätet mõtestada nii, et see kohustab autoriõiguse omajat väljaspool sõnaselgelt väljendatud piirangut leppima oma õiguste rikkumistega, mis võivad isiklikuks tarbeks koopiate tegemisega kaasneda. (
18
)
34.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis eelotsusetaotluses, et UrhG § 42b lõikega 1 on üle võetud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduv isiklikuks tarbeks kopeerimise erand. Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b ei kasutata siiski sõnastust, mis oleks võrdväärne UrhG § 42b lõikes 1 oleva fraasiga „viiakse riigi territooriumil […] turule“. Samuti ei ole mingeid märke sellest, nagu oleks liidu seadusandja soovinud piirata direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b kohaldamisala üksnes füüsilistele kandjatele või aluspõhjadele.
35.
Vastupidi, selgelt jääb mulje, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b laia ja tehnoloogiliselt neutraalse fraasi – „mis tahes kandjal reproduktsioonid“ (
19
) – kasutamine ei toeta sellist tõlgendust. (
20
) Minu arvates võib juba ainuüksi selle fraasi grammatilisel tõlgendamisel veenduda (
21
), et erand ei piirdu vaid nende reproduktsioonidega, mis on füüsilistel kandjatel või aluspõhjadel või analoogsel ehk mittedigitaalsel kujul. (
22
) Seega hõlmab see erand muu hulgas nii analoogsel kui ka digitaalsel kujul olevaid reproduktsioone (
23
) ning reproduktsioone, mis on füüsilisel aluspõhjal, näiteks paberil või CD‑del/DVD‑del, või mõnevõrra mittemateriaalsematel kandjatel/aluspõhjadel, näiteks talletusruumis (
24
), mille internetiteenuse osutaja on pilves kättesaadavaks teinud. Sellega seoses tuleb direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b sõnastust eristada sama direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti a sõnastusest, kuna viimases nähakse sõnaselgelt ette, et selle kohaldamisala piirdub „paber- ja muul samalaadsel kandjal reproduktsioonid[ega]“. (
25
)
36.
Pealegi toetab seda järeldust üks direktiivi 2001/29 põhieesmärke, nimelt tagada, et autoriõiguse kaitse liidus ei aeguks ega vananeks tehnoloogilise arengu ning autoriõigusega kaitstud sisu uute kasutusviiside tekke tõttu. (
26
) See eesmärk oleks aga kahjustatud, kui selle kaitse erandeid ja piiranguid, mis on vastu võetud direktiivi 2001/29 põhjenduse 31 kohaselt uut elektroonilist keskkonda arvesse võttes, tõlgendataks viisil, mille tulemusena välistataks samalaadne tehnoloogilise arengu ning eelkõige digitaalse meedia ja pilvandmetöötlusteenuste arvesse võtmine. (
27
)
37.
Minu järeldust selles küsimuses ei mõjuta asjaolu, et autoriõigusega kaitstud sisu reprodutseeritakse pilves asuvas talletusruumis, mille on kättesaadavaks teinud või mida pakub kolmas isik, kes on internetiteenuse osutaja. Kohtuotsuses VCAST, (
28
) mis samuti käsitles pilvandmetöötlusteenuseid – ehkki teistsuguses, autoriõigustega kaitstud telesaate ebaseadusliku allalaadimise lihtsustamise kontekstis – kinnitas Euroopa Kohus väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktile b tuginemiseks ei ole vaja, et asjaomased füüsilised isikud omaksid reprodutseerimiseks kasutatavaid seadmeid. Seega võib seadmetega varustada või kopeerimisteenust osutada ka kolmas isik, mis kujutab endast vajalikku faktilist eeldust selleks, et neil füüsilistel isikutel tekiks võimalus isikliku kasutamise eesmärgil valmistatud koopiaid saada. (
29
)
38.
Nagu äsja välja tõin, kasutas VCAST kohtuotsuse VCAST aluseks olevas kohtuasjas pilvetehnoloogiat, et võimaldada ärilist juurdepääsu Itaalia teleorganisatsioonide toodetud (autoriõigustega kaitstud) telesaadetele. Selles kohtuasjas tegi VCAST ebaseaduslikult oma klientidele internetis kättesaadavaks videosalvestussüsteemi, kasutades selleks pilvepõhist talletusruumi. (
30
) Põhikohtuasjas seevastu käsitletakse lihtsalt pilvepõhise talletusruumi kättesaadavaks tegemist ja seda, et füüsilised isikud võivad potentsiaalselt salvestada autoriõigustega kaitstud õiguspäraselt omandatud materjali isiklikuks tarbeks teenuseosutaja arvutitesse/serveritesse. Siiski ei tohiks need tänapäevased tehnoloogilised edusammud varjutada asjaolu, et õiguslikust aspektist võib see olla võrdsustatav kogu raamatu kopeerimisega või CD-st koopia „kõrvetamisega“ arvuti kõvakettale juhul, kui nende näidete kohaselt on kõnealune tarbija endale ostnud nii raamatu kui ka CD. (
31
)
39.
Kohtuotsuses VCAST ilmsiks tulnud autoriõiguste rikkumine oli õiguste omajate jaoks tõepoolest rängem ja kahjulikum kui see, mis võib ilmneda praeguse kohtuasja asjaoludest, kuna selles kohtuasjas toimus üldsusele edastamine saadete ebaseadusliku edastamisena, milleks õiguste omaja ei olnud luba andnud. Siiski tuleb tõdeda, et mõlemas kohtuasjas on tegemist olukorraga, kus füüsiline isik reprodutseerib autoriõigusega kaitstud sisu „kandjale“. Seega nähtub kohtuotsusest VCAST (ja õigupoolest ka varasemast kohtupraktikast) selgelt, et Euroopa Kohus on juba vaikimisi nõustunud, et see kohtupraktika ja direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b kohalduvad autoriõigusega kaitstud sisu pilves olevatele reproduktsioonidele. (
32
) Taas ei tohi tähelepanuta jätta asjaolu, et olukordades, kus liikmesriik kasutab artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduvat võimalust, ei ole füüsilise isiku isiklikuks otstarbeks tehtud reproduktsioon ebaseaduslik, (
33
) tingimusel et sellisel juhul makstakse õiglast hüvitist.
40.
Selliste reprodutseerimisseadmete tarnija või kopeerimisteenuste osutaja ei või aga autoriõigustega kaitstud sisu teha kättesaadavaks ilma õiguste omaja loata. Seega võib direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktist b järeldada, et muus osas ei ole õiguste omaja jäetud ilma õigusest keelata või lubada juurdepääsu kaitstud sisule, mida füüsilised isikud võivad kooskõlas selle sätetega tahta kopeerida isiklikuks tarbeks. (
34
) Tõepoolest märkis Euroopa Kohus 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsuses ACI Adam jt (C‑435/12, EU:C:2014:254, punkt 41), et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole hõlmatud ebaseaduslikust allikast isiklikuks tarbeks tehtud koopiad. (
35
)
41.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b kohaselt on selles sätestatud erand või piirang seotud üksnes direktiivi artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimisõigusega. (
36
) See ei laiene muu hulgas sama direktiivi artiklis 3 sätestatud õigusele teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha.
42.
Kohtuotsuse VCAST asjaoludest on selge, et selles asjas oli internetiteenuse osutaja osutanud kahte teenust, mis koosnesid teenusega hõlmatud teoste ja objektide reprodutseerimisest ja nende kättesaadavaks tegemisest; seejärel salvestati need pilves asuvasse talletusruumi, mille kasutaja ostis teiselt teenuseosutajalt. (
37
) Nagu olen juba näidanud, ei nähtu eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud asjaoludest, et Strato oleks füüsilistele isikutele osutanud isiklikuks tarbeks muid teenuseid peale pilves asuva talletusruumi.
43.
Esitatud põhjendustest lähtudes leian, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduv fraas „mis tahes kandjal reproduktsioonid“ hõlmab reproduktsiooni, mis põhineb kolmanda isiku osutatavatel pilvandmetöötlusteenustel.
B.
Teine küsimus
44.
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, on vaja vastata ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt kindlaks teha, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b nõuab, et isiklikuks otstarbeks kopeerimist käsitlevad liikmesriigi õiguse sätted, näiteks UrhG § 42b lõige 1, näeksid ette õiguste omajatele õiglase hüvitise maksmise seoses pilves asuva talletusruumiga, mille kolmandad isikud on teinud füüsilistele isikutele isiklikuks tarbeks kättesaadavaks. See küsimus esitati seoses asjaoluga, et UrhG § 42b lõikes 1 ei ole pilveteenuste eest tasu maksmist ette nähtud. Siiski nähakse selles sättes ette tasud terve hulga kandjate puhul.
45.
Sellega seoses tuleb meenutada Strato väidet eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et ta on „oma serverite eest Saksamaal juba kaudselt (kuna tootja/importija on selle hinna sisse arvestanud) autoriõiguse tasu maksnud ja ka (Austria) kasutajad on juba maksnud autoriõiguse tasu seadmete eest, mis sisu pilve üleslaadimist võimaldavad. Täiendav andmekandjatele reprodutseerimise õiguse kasutamise tasu pilvsalvestite eest tooks endaga kaasa kahe- või isegi kolmekordse maksukohustuse“.
1. Väited
46.
Austro-Mechana leiab, et pilves asuvad reproduktsioonid kahjustavad õiguste omajaid samaväärselt andmekandjate või reprodutseerimisseadmete levitajate või reprodutseerimisteenuste osutajatega ning seetõttu tuleb neile kohaldada õiglase hüvitise nõuet. Seetõttu on ta seisukohal, et UrhG § 42b lõiget 1 tuleb tõlgendada kooskõlas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b nii, et selles sätestatud õiglane hüvitis tuleb tasuda ka pilves reprodutseerimise teenuste eest.
47.
Strato leiab, et Austria seadusandja jättis pilvandmetöötlusteenused UrhG § 42b lõikest 1 välja taotluslikult, et vältida kahe- või lausa kolmekordseid tasusid. Sellega seoses märgib ta, et pilvandmetöötlusteenuste kasutamiseks peab kaitstud materjal olema andmekandjal, enne kui seda saab pilve laadida. Austria õiguse kohaselt tuleb autoriõigusega seotud tasu maksta selle andmekandja – mobiiltelefoni, laua- või tahvelarvuti – eest, mille abil isiklikuks tarbeks mõeldud koopia tehakse. Samuti maksab kasutaja originaalile juurdepääsu saamiseks Strato sõnul litsentsitasu. Peale selle väidab Strato, et kasutaja ei saa isiklikuks tarbeks pilve tehtud koopia pelga salvestisega suurt midagi teha. Pigem kasutab isiklikuks tarbeks kasutaja pilve selleks, et tutvuda allalaaditud sisuga mõnes muus lõppseadmes või see sisu sinna salvestada. Kuid sellisel seadmel on oma andmekandja, mille eest tuleb tasu maksta. Seega saavad õiguste omajad Strato sõnul puhtalt kasutaja poole pealt tulu kolmest allikast: esiteks teose algse omandamise eest, teiseks selle salvestamise eest üleslaadimiseks kasutataval lõppseadmel, mille eest tuleb tasu maksta, ja kolmandaks selle salvestamise eest allalaadimiseks kasutataval lõppseadmel, mille eest tuleb samuti tasu maksta. Samuti leiab Strato analoogiliselt 27. juuni 2013. aasta kohtuotsusega VG Wort jt (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426, punkt 78), et kui isiklikuks tarbeks kopeerimiseks kasutatakse seadmeahelat, võib õiglase hüvitise nõude kehtestada vaid ühele ahelasse kuuluvale seadmele.
48.
Austria valitsus leiab, et server, mille kaudu osutatakse füüsilistele isikutele pilvandmetöötlusteenuseid, kujutab endast andmekandjat, mille eest tootja või importija kohustub maksma tasu. See tasu kandub edasi pilvandmetöötlusteenuste osutajale. Seetõttu on pilveteenuse osutajale lisatasu maksmise nõude esitamine tarbetu ja tekitab ülemäärase hüvitamise ohtu.
49.
Taani valitsus leiab, et pilvandmetöötlusteenuseid ei saa võrdsustada digitaalse reprodutseerimise seadmete, aparaatide ja kandjate füüsilistele isikutele kättesaadavaks tegemisega või neile reprodutseerimisteenuste osutamisega. Seetõttu leiab ta, et kohtuotsus Padawan, mida kohaldatakse füüsilistele andmekandjatele, näiteks CD-dele ja DVD-dele, ning mis tehti enne pilvandmetöötluse teket, ei ole praeguse kohtuasja faktilistele asjaoludele kohaldatav. Taani valitsuse sõnul ei ole pilvandmetöötlus füüsilistele isikutele isiklikuks tarbeks mõeldud koopiate saamiseks vajalik. Pilvandmetöötlusteenus pole muud kui digitaalse sisu tarbeks mõeldud digitaalne talletusruum ja üksikisikud saavad sel viisil talletatavale sisule juurde pääseda üksnes sellist liiki andmekandjate abil, millega salvestamist üleüldse alustatakse, nimelt nutitelefonide või arvutite abil. Seetõttu on üksikisikutel isiklikuks kasutamiseks mõeldud koopia enda valdusse saamiseks vältimatult vaja neid algseid andmekandjaid, kuid mitte pilvandmetöötlusteenust. Seega tundub, et süsteem, kus pilvandmetöötlusteenuse pealt nõutakse tasu, ei ole kooskõlas direktiivi 2001/29 põhjenduses 31 sisalduva „tasakaalu“ nõudega. Taani valitsus leiab, et võib esineda märkimisväärne ülemäärase hüvitamise oht ehk oht maksta mitu korda ühe ja sama isiklikuks tarbeks mõeldud koopia eest. See võib esineda eelkõige olukordades, kus makstakse kaks eri tasu – andmekandja eest, millel koopia tehakse, ja sellele järgneva talletusteenuse (näiteks pilvandmetöötlusteenus) eest.
50.
Prantsuse valitsus märgib, et teenuseosutajate kasutatavaid servereid, isegi kui nende eest makstakse isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu, ei lasta tingimata ringlusse ega omandata selle liikmesriigi territooriumil, kus isiklikuks tarbeks kopeerimine toimub. Seetõttu ei tohiks asjaolu, et topelthüvitamist ei ole võimalik välistada, viia selleni, et liikmesriigid jäetakse ilma võimalusest nõuda nende territooriumil elavatele kasutajatele teenuseid osutavatelt pilvtalletusteenuste osutajatelt tasu. Vastasel juhul ei pruugi selles kontekstis tehtud isiklikuks tarbeks mõeldud koopiatest tuleneva kahju hüvitamist tegelikult toimuda. (
38
) Igal juhul ei kujuta sisu pilveteenusest üles laadimiseks vajalike seadmete eest asjaomases liikmesriigis makstud isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu endast selle teenuse käitaja makstava tasu topeltmaksmist. Nendel seadmetel tehtud reproduktsioonid, mis annavad alust isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu sissenõudmiseks, kujutavad endast pilveteenusega võrreldes teistsugust isiklikuks tarbeks kopeerimist. Iga reprodutseerimistoiming tekitab asjaomases liikmesriigis selgelt määratletava kahju ja nõuab õiglase hüvitise maksmist.
2. Kohtuotsus Padawan
51.
Kuna Euroopa Kohus käsitles kogu isiklikuks tarbeks kopeerimise ja õiglase hüvitise teemat esmalt kohtuotsuses Padawan, võib osutuda otstarbekaks käsitleda seda otsust üksikasjalikumalt.
52.
Selles kohtuasjas soovis Hispaania kollektiivse esindamise organisatsioon nõuda Hispaania õiguses ette nähtud isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu sisse äriühingult, kes turustas CD-sid, DVD-sid ja MP3-seadmeid. See vaidlustati, kuna nimetatud tasu kohaldamine on digitaalandmekandjate vahel vahet tegemata ning sõltumata sellest, milliseks kasutamiseks need on mõeldud, direktiiviga 2001/29 vastuolus.
53.
Esmalt märkis Euroopa Kohus, et see, „kui füüsiline isik reprodutseerib teost isikliku kasutamise eesmärgil, võib tekitada asjaomase teose autorile kahju“. (
39
) Ehkki ta tunnistas, et põhimõtteliselt tuleb nimetatud isikul „reprodutseerimisega seotud kahju seega heastada, rahastades õiguse omajale ülekantavat hüvitist“ (
40
), juhtis ta ühtlasi tähelepanu sellele, et praktikas on füüsiliste isikute toimepandud rikkumisi märkimisväärselt keeruline tuvastada, ning asjaolule, et selliste üksikute rikkumiste tekitatud kahju võib olla lihtsalt de minimis ning seega maksekohustust mitte tekitada.
54.
Seejärel märkis Euroopa Kohus, et „liikmesriigid [võivad] õiglase hüvitise rahastamiseks seada sisse isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu, mida ei pea maksma asjaomased üksikisikud, vaid need, kelle käsutuses on digitaalseks reprodutseerimiseks kasutatavad seadmed, aparaadid ja andmekandjad ning kes teevad need reprodutseerimisseadmed ja andmekandjad õiguslikult või faktiliselt üksikisikutele kättesaadavaks või osutavad neile reprodutseerimisteenust. Nimetatud süsteemi kohaselt tuleb isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimise tasu maksta asjaomastel seadmeid käsutavatel isikutel. Vastupidi sellele, mida direktiivi 2001/29 põhjendus 31 näib sätestavat, ei ole asjaomases süsteemis õiglast hüvitist rahastama kohustatud isikud kaitstud objektide kasutajad. Siiski tuleb märkida ühelt poolt, et asjaomast hüvitist rahastama kohustatud isikute tegevus, nimelt reprodutseerimiseks kasutatavate seadmete, aparaatide ja andmekandjate isiklikul eesmärgil kasutajatele kättesaadavaks tegemine või neile osutatav reprodutseerimisteenus kujutab endast vajalikku faktilist eeldust selleks, et füüsilistel isikutel tekib võimalus isikliku kasutamise eesmärgil valmistatud reproduktsioone saada. Teiselt poolt ei takista miski rahastama kohustatud isikutel teenida isikliku kasutamise eesmärgil valmistatud reproduktsiooni eest tasuna makstud summat tagasi reprodutseerimiseks kasutatavate seadmete, aparaatide ja andmekandjate müügihinnas või osutatud reprodutseerimisteenuse hinnas. Nii lasub tasumiskohustus lõpuks seda hinda maksvatel isiklikul eesmärgil kasutajatel. Neil asjaoludel tuleb isiklikul eesmärgil kasutajat, kellele tehakse kättesaadavaks digitaalseks reprodutseerimiseks kasutatavad seadmed, aparaadid ja andmekandjad või kellele osutatakse reprodutseerimisteenust, tegelikult käsitada õiglast hüvitist kaudselt maksma kohustatud isikuks“. (
41
)
55.
Seejärel asus Euroopa Kohus seisukohale, et kuna tasude süsteem võimaldab õiguste omajaid esindavatele kollektiivse esindamise organisatsioonidele tasu maksma kohustatud isikul teenida see kulu tagasi isiklikuks otstarbeks kasutajatelt, kes ostavad näiteks salvestusseadmeid, tuleb sedastada, et põhimõtteliselt loob selline süsteem nõutava õiguste ja huvide tasakaalu õiguste omajate ja teiste isikute huvide vahel. (
42
)
56.
Samuti leidis Euroopa Kohus, et on olemas vajalik seos eratarbijatele maksu kohaldamise ning õiguste omajatele isiklikuks tarbeks kopeerimisega tekkida võiva kahju vahel. Kuna eeldatakse, et need tarbijad „kasutavad kõiki nende seadmete võimalikke funktsioone, sh reprodutseerimist“, ja saavad neist kasu, tuleneb sellest, et ainuüksi nende seadmete või aparaatide omadusest teoseid reprodutseerida „piisab isikliku kasutamise eesmärgil reprodutseerimise tasu kohaldamise õigustamiseks, tingimusel et need seadmed või aparaadid on tehtud füüsilistele isikutele kui isiklikul eesmärgil kasutajatele kättesaadavaks“. (
43
)
3. Analüüs
57.
Nagu nägime, on direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud, et liikmesriigid, kes otsustavad kehtestada „isiklikuks tarbeks“ kasutamise erandi, peavad oma pädevuse raames tagama, et õiguste omajatele hüvitise maksmiseks mõeldud õiglane hüvitis reaalselt sisse nõutakse. (
44
) Arvestades, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b kohaldamine on vabatahtlik ja selles ei ole selle alusel kehtestatava õiglase hüvitise süsteemi erinevaid tingimusi rohkem täpsustatud, on selge, et liikmesriikidele on paratamatult antud ulatuslik kaalutlusõigus nende tingimuste riigisiseses õiguses kindlaksmääramisel. (
45
) Liikmesriigid võivad seega määrata kindlaks isikud, kes peavad seda õiglast hüvitist maksma, (
46
) ning määrama direktiivi 2001/29 ja üldisemalt liidu õigust järgides kindlaks hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja suuruse, isegi kui õiglase hüvitise küsimus on iseenesest autonoomne liidu õiguse mõiste, nagu Euroopa Kohus on juba öelnud. (
47
) Nagu ilmneb direktiivi 2001/29 põhjendustest 35 ja 38, väljendab artikli 5 lõike 2 punkt b liidu seadusandja tahet luua eriomane kompensatsioonisüsteem, mille rakendamise kutsub teatavates olukordades esile ümberlükatav eeldus, et õiguste omajatele on tekkinud kahju, tekitades kasutajatele põhimõtteliselt kohustuse see kahju hüvitada. (
48
)
58.
Arvestades, et kopeerimise võimalus on üldlevinud ja valdav, kehtestas liidu seadusandja direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi tagamaks, et õiguste omajad ei saa põhjendamatult kahju (
49
) sellise kopeerimise (
50
) tõttu. Kui liikmesriigid otsustavad kehtestada direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi, on nad eelkõige kohustatud ette nägema õiguste omajale õiglase hüvitise maksmise.
59.
Õiglane hüvitis on selline, mille puhul ei maksta õiguste omajatele hüvitist isiklikuks tarbeks kopeerimisega tekitatud kahju eest ei liiga palju ega liiga vähe (
51
). Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud nõue maksta sellise kopeerimisega seoses õiglast hüvitist kujutab endast oma olemuselt üksnes õiguste omajatele põhjustatud kahju asendust või üldistust. Arvestades sellise kopeerimise eraviisilist iseloomu on seda keeruline – õigupoolest praktiliselt võimatu – kontrollida või märgata ja seetõttu on Euroopa Kohus lubanud liikmesriikidel oma kaalutlusõiguse piires kehtestada isiklikuks tarbeks kopeerimisega seoses teatavaid ümberlükatavaid eeldusi. (
52
)
60.
Nagu märkis Euroopa Kohus 11. juuli 2013. aasta otsuse Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515) punktis 51, on isiklikuks tarbeks reprodutseerimise tasu kogumise süsteem praegu suurema osa andmekandjate suhtes paratamatult ebatäpne, kuna praktikas on võimatu kindlaks teha, milline kasutaja millisel andmekandjal millist teost reprodutseeris. (
53
) Seoses digitaalseks reprodutseerimiseks kasutatavate seadmete, aparaatide ja andmekandjatega on Euroopa Kohus märkinud, et on selge, et enne reprodutseerimistegevust kindlaks määratud tasu summat ei saa määrata kindlaks tegeliku kahju kriteeriumi põhjal, kuna kahju maht on asjaomaste seadmete liikmesriigis turule viimise staadiumis teadmata. See tasu peab seetõttu paratamatult olema ette nähtud kindlasummalisena. (
54
)
61.
Samuti on direktiivi 2001/29 põhjenduses 35 selgelt väljendatud, et kui õiguste omajad on juba saanud tasu „muus vormis, näiteks osana litsentsitasust“, ei tule täiendavat või eraldi tasu maksta. (
55
) Nagu ilmneb selgelt direktiivi 2001/29 põhjendusest 35, võib seega esineda olukordi, kus „mõju õiguste valdajale on minimaalne [ja] tasu maksmise kohustust [võib] mitte tekkida“. Märgiksin ühtlasi, et kooskõlas direktiivi 2001/29 artikliga 6, nagu seda tõlgendas Euroopa Kohus oma 5. märtsi 2015. aasta otsuses Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 72), võib asjaomane liikmesriik seada õiguste omajatele makstava õiglase hüvitise konkreetse suuruse sõltuvusse sellest, kas neid meetmeid kohaldatakse või mitte, selleks et tegelikult ajendada õiguste omajaid selliseid meetmeid võtma ja andma nii vabatahtlikult isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi nõuetekohasesse kohaldamisse oma panuse.
62.
Peale selle märkis Euroopa Kohus 27. juuni 2013. aasta otsuse VG Wort jt (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426) punktis 78, et „[j]uhul kui asjaomased koopiad tehakse tervikmeetodit kasutades seadmeahela abil, võivad liikmesriigid samuti tugineda koopia tegemise varasematele etappidele ja kehtestada vastavalt vajadusele süsteemi, mille raames tasuvad õiglast hüvitist need isikud, kelle valduses on mainitud ahelasse kuuluv seade, mille roll ei ole meetodi seisukohalt autonoomne, niivõrd kui neil isikutel on võimalik nõuda sellele lõivule tehtud kulutused omakorda sisse oma klientidelt. Siiski ei või õiguste omajatele seoses mainitud tervikmeetodiga tekkinud kahju eest kompensatsiooniks makstava õiglase hüvitise kogusumma sisuliselt olla erinev summast, mis on ette nähtud ainult ühe seadmega tehtud reproduktsiooni korral“.
63.
Möödaminnes öeldes ei saa ma lahti mõttest, et liidu seadusandjal tasuks direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b see aspekt uuesti läbi mõelda. (
56
) Mõiste „õiglane hüvitis“ on nii lai ja piiramatu, et teatav subjektiivne hindamine on vältimatu. Peale direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 5 ning mõnedes selle direktiivi põhjendustes, eeskätt põhjendustes 31 ja 35 sisalduvate suuniste on vähe muid õigusnorme, millest oleks kasu kas liikmesriigi kohtutele või Euroopa Kohtule selle hindamisel, millist hüvitist (kui üldse) võiks praeguses kontekstis käsitada „õiglasena“. (
57
)
64.
Sellega seoses näeb direktiivi 2001/29 artikli 5 lõige 5 sisuliselt ette, et selle direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erand või piirang ei tohi olla vastuolus teose või muu kaitstud objekti tavapärase kasutusega (
58
) ega põhjendamatult kahjustada õiguste omaja õiguspäraseid huve (
59
).
4. Nende põhimõtete kohaldamine käesolevas kohtuasjas
65.
Minnes nüüd praeguse kohtuasja juurde, on vaja hinnata, mil määral (kui üldse) on õiguste omajatel õigus saada (lisa)hüvitist seoses pilves oleva talletusruumiga, mis on tehtud füüsilistele isikutele kättesaadavaks isiklikuks tarbeks (
60
), arvestades et – nagu praeguses kohtuasjas – liikmesriigi õiguses näib juba olevat sätestatud tasu maksmine väga mitmesuguste kandjate puhul.
66.
Iga etapp autoriõigusega kaitstud sisu seadmetest või kandjatelt (näiteks nutitelefonidest) pilve üles- ja allalaadimisel kujutab endast selle sisu reprodutseerimist, mis on põhimõtteliselt direktiivi 2001/29 artikli 2 rikkumine, välja arvatud juhul, kui sellist reprodutseerimist õigustab mõni selle direktiivi artiklis 5 sätestatud erand või piirang. Arvestades, et nii direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b kui ka artikli 5 lõige 5 püüavad vältida õiguste omajale nii liiga suure kui ka liiga väikese hüvitise maksmist ning seeläbi tagada tasakaal isiklikul eesmärgil kasutaja ja õiguste omaja vahel, tekib küsimus, kas eraldi tasu tuleb maksta sellise kopeerimiste jada iga etapi eest, sealhulgas pilves reprodutseerimise/salvestamise eest, arvestades et kasutaja võib olla selles jadas kasutatavate seadmete ja kandjate eest juba piisavat tasu maksnud. (
61
)
67.
7. juuli 2021. aasta istungil märkisid nii Austro-Mechana kui ka Austria valitsus, et Austrias ei tule isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu maksta mitte seadmete, vaid üksnes kandjate eest. Ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda kontrollima, tundub, et uuring Private Copying Global Study 2020 kinnitab seda väidet. (
62
) Siiski tuleb märkida (
63
), et selle uuringu kohaselt makstakse tasusid paljude eri liiki kandjate eest. (
64
) Seega tundub, et tasu tuleb maksta muu hulgas muusika ja/või video esitamise võimekusega mobiiltelefonide sisseehitatud mälude, mitmesuguste laua- ja tahvelarvutite sisseehitatud mälude, sisseehitatud mäluga nutikellade, DVD-de, mälupulkade jne puhul. Pilves asuva talletusruumi võimaldamise eest tasu maksta ei tule. (
65
) Samuti märgiti selle uuringu Austriat käsitlevas punktis „Selgitus arengute kohta“, et „siiski väheneb füüsiliste kandjate, välja arvatud mobiiltelefonide, müük märkimisväärselt. Inimesed kasutavad isiklikuks tarbeks kopeerimiseks ja/või voogedastuseks üha rohkem pilveteenuseid. Seetõttu on Austro-Mechana strateegiline lähieesmärk, et kehtestataks tasu isiklikuks tarbeks pilve kopeerimise eest“.
68.
Seega näib Euroopa Kohtu toimiku põhjal, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda kontrollima, et füüsiliste isikute isiklikuks tarbeks kopeerimist puudutav käitumine (
66
) on muutumas ning järjest rohkem kasutatakse väheseid seadmeid ja kandjaid, näiteks nutitelefone ja tahvelarvuteid, koos pilvandmetöötlusteenustega, selmet kasutada üksnes arvukaid seadmeid ja kandjaid. Samuti tundub – ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda kontrollima –, et tasu nõutakse pigem seadmete ja kandjate kui pilvandmetöötlusteenuste pealt.
69.
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud õiglase hüvitise saamise õiguse rakendamise kutsub teatavates olukordades esile ümberlükatav eeldus, et õiguste omajatele on tekkinud kahju, ja tekitab kasutajatele põhimõtteliselt kohustuse see kahju hüvitada. Sellega seoses esineb õiguste omajatele tekitatud kahju hindamisel eelkõige ümberlükatav eeldus, et füüsilised isikud kasutavad neile kättesaadavate elektrooniliste seadmete või kandjate reprodutseerimis- ja salvestusvõimekuse täielikult ära. (
67
) Peale selle eeldatakse, et isiklikuks tarbeks kopeerimine tekitab õiguste omajale kahju selles liikmesriigis, kus elab lõppkasutaja. (
68
)
70.
Minu arvates tuleb seadmetele või kandjatele kehtestatud ühekordsete tasude paratamatult ebatäpset olemust arvestades olla ettevaatlik, enne kui selliseid ühekordseid tasusid kombineeritakse teiste tasusüsteemidega või poogitakse nende külge teisi pilveteenustega seotud tasusid, tegemata selle kohta eelnevat empiirilist uuringut – ja eelkõige otsustamata, kas selliste seadmete/kandjate ja teenuste kombineeritud kasutamine põhjustab õiguste omajatele lisakahju –, kuna see võib põhjustada ülemäärast hüvitamist ning rikkuda õiguste omajate ja kasutajate vahelise tasakaalu, millele on viidatud direktiivi 2001/29 põhjenduses 31.
71.
Kui pilves reprodutseerimist/talletamist arvesse ei võeta, võib esineda oht, et õiguste omajale kahju eest makstav hüvitis on liiga väike. Kuna autoriõigusega kaitstud sisu seadmete või kandjate abil pilve üles- ja allalaadimist võib isiklikuks tarbeks kopeerimise puhul käsitada ühe protsessina, on liikmesriikidel nende ulatuslikku kaalutlusõigust arvestades võimalus kehtestada vajaduse korral süsteem, kus õiglast hüvitist makstakse üksnes nende seadmete või kandjate eest, mis kujutavad endast selle protsessi vajalikku osa, tingimusel et see kajastab kõnealuses protsessis õiguste omajatele tekitatud kahju.
72.
Kokkuvõttes ei pea seega juhul, kui füüsiline isik teeb kolmanda isiku osutatud pilvandmetöötlusteenuse vahendusel endale isiklikuks tarbeks reproduktsiooni, eraldi tasu või lõivu maksma, tingimusel et kõnealuses liikmesriigis seadmete/kandjate eest makstud tasud kajastavad ka õiguste omajale sellise reprodutseerimisega tekitatud kahju. Kui liikmesriik on de facto otsustanud kehtestada seadmete/kandjate suhtes tasusüsteemi, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul põhimõtteliselt õigus eeldada, et see iseenesest kujutab endast „õiglast hüvitist“ direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b mõistes, välja arvatud juhul, kui õiguste omaja (või tema esindaja) suudab selgelt ära näidata, et kõnealuse juhtumi asjaoludel on see makse ebapiisav.
73.
Selle õigusliku hinnangu – mis nõuab märkimisväärseid eksperditeadmisi majandusest ja teadmisi mitmest valdkonnast – peab liikmesriigi tasandil tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.
VI. Ettepanek
74.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Wieni (liidumaa kõrgeim kohus Viinis, Austria) küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 2 punktis b kasutatud fraas „mis tahes kandjal reproduktsioonid“ hõlmab ka kolmanda isiku osutatud pilvandmetöötlusteenusel põhinevat reproduktsiooni.
Juhul, kui füüsiline isik teeb kolmanda isiku osutatud pilvandmetöötlusteenuse vahendusel endale isiklikuks tarbeks reproduktsiooni, ei pea selle eest eraldi tasu või lõivu maksma, tingimusel et kõnealuses liikmesriigis seadmete/kandjate eest makstud tasud kajastavad ka õiguste omajale sellise reprodutseerimisega tekitatud kahju. Kui liikmesriik on de facto otsustanud kehtestada seadmete/kandjate suhtes tasusüsteemi, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul põhimõtteliselt õigus eeldada, et see iseenesest kujutab endast „õiglast hüvitist“ direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b mõistes, välja arvatud juhul, kui õiguste omaja (või tema esindaja) suudab selgelt ära näidata, et kõnealuse juhtumi asjaoludel on see makse ebapiisav.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230.
(
3
)	Pilvandmetöötluse kirjelduse võib leida kohtujurist Szpunari ettepanekust kohtuasjas VCAST (C‑265/16, EU:C:2017:649, punktid 1–3). Pilvandmetöötluse mõiste määratles USA riiklik standardite ja tehnoloogia instituut (National Institute of Standards and Technologies, NIST) 2011. aasta septembris nii: „mudel, mis võimaldab kõikjal kättesaadavat, mugavat ja tellitavat võrgujuurdepääsu konfigureeritavate andmetöötlusressursside (nt võrkude, serverite, talletusruumi, rakenduste ja teenuste) ühisfondile, mille kiireks eraldamiseks ja vabastamiseks piisab minimaalsest jõupingutusest või teenusepakkuja sekkumisest. […]“ Kättesaadav aadressil: https://nvlpubs.nist.gov/nistpubs/Legacy/SP/nistspecialpublication800-145.pdf. Selle määratluse autorid märkisid, et „pilvandmetöötlus on järjest arenev paradigma“. Tundub, et pilvandmetöötlusel ega pilvepõhistel teenustel ei ole üldtunnustatud õiguslikku määratlust. Kahtlemata on see tingitud nimetatud tehnoloogia ja sellega seotud teenuste üldlevinud olemusest ja ülikiirest arengust. Siiski leian, et pilvtalletuse mõistet kirjeldavad hästi Michael Muchmore ja Jill Duffy oma artiklis „The Best Cloud Storage and File-Sharing Services for 2021“, kus seda määratletakse kui „oma failide talletamist kuskil mujal kui oma arvuti kõvakettal, enamasti teenuseosutaja serverites. Nagu üks tehnikaekspert seda väljendas: „Mingit pilve pole olemas. See on lihtsalt kellegi teise arvuti.“ Andmete hoidmine pilves annab võimaluse neile failidele interneti vahendusel ligi pääseda.“ Kättesaadav aadressil: https://www.pcmag.com/picks/the-best-cloud-storage-and-file-sharing-services.
(
4
)	Välja arvatud juhul, kui kohaldub mõni muu direktiivi 2001/29 artiklis 5 sätestatud erand või piirang.
(
5
)	Vanasti olid eelistatuimad kandjad käegakatsutavad tühjad salvestid, näiteks audio- ja videokassetid, seejärel tulid CD-d ja DVD-d ning hiljem lisandusid mälupulgad. Selliseid seadmeid nagu lauaarvutid, nutitelefonid ja välised kõvakettad kasutatakse pilvandmetöötlus-talletusteenuste kõrval ka tänapäeval.
(
6
)	9. aprill 1936 (BGBl. Nr. 111/1936).
(
7
)	16. august 2018 (BGBl. I Nr. 63/2018). Eelotsusetaotluses märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et autoriõiguse seaduse 1980. aasta muutmise seadusega (Urheberrechtsgesetznovelle), BGBl. Nr. 321/1980, nägi Austria seadusandja ette õiguse nõuda õiglast tasu kõigilt, kes viivad teatavaid reprodutseerimiseks ja salvestamiseks mõeldud andmekandjaid riigi territooriumil kaubanduslikul eesmärgil turule. Seda regulatsiooni on sellest ajast peale muutunud oludega ja Euroopa õigusest tulenevate nõuetega kohandatud autoriõiguse seaduse muutmise 2015. aasta seadusega (Urheberrechtsgesetz-Novelle) (edaspidi „Urh-Nov“), BGBl. I Nr. 99/2015, millega eelkõige laiendati kohaldamisala arvuti kõvaketastele kui „mis tahes laadi andmekandjatele“.
(
8
)	Enne seaduseelnõu esitamist Austria parlamendile.
(
9
)	Kõigepealt märgiksin, et minu arvates kujutab autoriõigusega kaitstud sisu pilves salvestamine endast selle sisu reprodutseerimist. Taani valitsus märkis, et „pilve salvestamine toimub nii, et kasutaja saadab valitud sisu internetiühenduse ja sisseehitatud mäluga andmekandjalt, näiteks nutitelefonist või lauaarvutist, salvestamiseks pilveteenuse serverisse. Seeläbi teeb kasutaja samal ajal valitud sisust digitaalse reproduktsiooni, kuna sisu talletatakse nüüd nii kasutaja andmekandjal kui ka pilveteenuse serveris. Seejärel võib kasutaja sisu kas oma andmekandjal alles hoida või selle kustutada, näiteks oma andmekandjal mäluruumi vabastamiseks, nii et see jääb alles üksnes pilveteenuses. Seejärel võib kasutaja pilveteenuse serveris olevale sisule juurde pääseda pilveteenusega ühenduda suutvalt mis tahes seadmelt, mis on tavaliselt üks kasutaja enda andmekandjatest ja väga sageli tõenäoliselt just see andmekandja, mille vahendusel kasutaja pilvtalletuse seadistas.“ Kohtujuristi kursiiv.
(
10
)	10. aprilli 2014. aasta kohtuotsuses ACI Adam jt (C‑435/12, EU:C:2014:254, punkt 21) märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/29 artikli 2 kohaselt näevad liikmesriigid autoritele ette ainuõiguse lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist oma teoste reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult, kusjuures neil liikmesriikidel on sama direktiivi artikli 5 lõike 2 alusel õigus näha nimetatud ainuõiguse suhtes ette erandeid ja piiranguid.
(
11
)	5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
12
)	Vt ka direktiivi 2001/29 artikli 5 lõige 5.
(
13
)	Tehnoloogianeutraalsuse põhimõte nõuab, et direktiivi 2001/29 sätetele antav tõlgendus ei piiraks innovatsiooni ja tehnoloogilist arengut. Vt analoogia alusel 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Eutelsat (C‑515/19, EU:C:2021:273, punkt 48).
(
14
)	Juriidilised isikud seda erandit kasutada ei saa ja neil ei ole õigust teha isiklikuks tarbeks koopiaid ilma asjaomase teose või objekti õiguste omaja eelneva loata. Euroopa Kohus on seega asunud seisukohale, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikega 2 ei ole kooskõlas kohaldada isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu muu hulgas selliste digitaalseks reprodutseerimiseks kasutatavate seadmete, aparaatide ja andmekandjate liikide suhtes, mille on omandanud muud kui füüsilised isikud eesmärgil, mis ilmselgelt erineb isiklikuks tarbeks kopeerimisest. 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt (C‑470/14, EU:C:2016:418, punktid 30 ja 31). Kuid 11. juuli 2013. aasta otsuses Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punkt 37) leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette isiklikuks tarbeks reprodutseerimise tasu vahet tegemata kohaldamise selle liikmesriigi territooriumil kaubanduslikul eesmärgil tasu eest reprodutseerimiseks sobivate andmekandjate esmakordse turule viimise suhtes, nähes samal ajal ette õiguse makstud tasu tagastamisele juhul, kui nende andmekandjate lõppkasutamise puhul ei ole tegemist selles sättes nimetatud juhtumiga, kui iga siseriikliku süsteemi konkreetseid asjaolusid ja selle direktiiviga seatud piiranguid arvesse võttes õigustavad praktilised raskused sellist õiglase hüvitise rahastamise süsteemi ja see õigus makstud tasu tagastamisele on tegelik ega muuda makstud tasu tagasisaamist ülemäära raskeks.
(
15
)	21. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, edaspidi „kohtuotsus Padawan“, punkt 30).
(
16
)	5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
17
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 45.
(
18
)	Vt selle kohta kohtuotsus VCAST, punktid 32–34 ja seal viidatud kohtupraktika. Vt analoogia alusel ka 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:856, punkt 70).
(
19
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Tuleb tõdeda, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b ei ole ühtki sõnaselget viidet liikmesriikide õigusele. Sellega seoses näeb väljakujunenud kohtupraktika ette, et vajadus tagada liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõude ja võrdsuse põhimõtte järgimine nõuab, et liidu õigusnorme, mis ei viita otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tõlgendada kogu Euroopa Liidus autonoomselt ja ühetaoliselt. Vt analoogia alusel kohtuotsus Padawan, punktid 31–33, mis puudutab direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b viidatud „õiglase hüvitise“ mõistet. Seetõttu leian, et fraasi „mis tahes kandjal reproduktsioonid“ tuleb kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt.
(
21
)	Vt seevastu 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, punkt 37). Selles kohtuasjas märkis Euroopa Kohus, et muu hulgas direktiivi 2001/29 artikli 4 sõnastusest jääb ebaselgeks, kas e-raamatu veebist allalaadimise teel alaliseks kasutamiseks pakkumine kujutab endast üldsusele edastamist selle direktiivi artikli 3 kohaselt ehk täpsemalt teose sellisel viisil kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb sellele ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal, või levitamistoimingut selle direktiivi artikli 4 tähenduses. Olles arvesse võtnud muu hulgas direktiivi 2001/29 artiklite 3 ja 4 eesmärke, 20. detsembril 1996 Genfis vastu võetud WIPO autoriõiguse lepingut (edaspidi „autoriõiguse leping“), mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsusega 2000/278/EÜ (EÜT 2000, L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208) ja mis jõustus Euroopa Liidu suhtes 14. märtsil 2010 (ELT 2010, L 32, lk 1), ning direktiivi 2001/29 seadusandlikku kujunemislugu, leidis Euroopa Kohus, et e-raamatu veebist allalaadimise teel üldsusele alaliseks kasutamiseks pakkumine on hõlmatud mõistega „üldsusele edastamine“ selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.
(
22
)	Ehkki direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erandit tuleb tõlgendada kitsalt, peegeldab selle sätte sõnastus siiski suuresti sellele vastavat direktiivi 2001/29 artiklis 2 olevat laialt määratletud ja tehnoloogiliselt neutraalset reprodutseerimise ainuõigust. Selle sätte kohaselt peavad liikmesriigid ette nägema ainuõiguse lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis. Vt ka Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsiooni (Pariisi 24. juuli 1971. aasta redaktsioon) 28. septembril 1979 muudetud redaktsiooni artikli 9 lõige 1.
(
23
)	Oma 27. juuni 2013. aasta otsuses VG Wort jt (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426, punkt 67) välistas Euroopa Kohus direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a kohaldamisalast kõik muud kui analoogkandjad, see tähendab eelkõige digitaalkandjad, kuna paberile kui reproduktsiooni kandjale sarnanemiseks peab aluspõhi olema suuteline kandma füüsilist kujutist, mida saab inimmeeltega tajuda. Vt seevastu 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsust Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 25), kus Euroopa Kohus leidis, et kui kopeerimisvõimekusega digitaalse kopeerimise seadmed, aparaadid ja andmekandjad on tehtud füüsilistele isikutele kui isiklikuks tarbeks kasutajatele kättesaadavaks, piisab isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu kohaldamise põhjendamiseks ainuüksi sellest kopeerimisvõimekusest.
(
24
)	Tunnistan, et sõnad „mõnevõrra mittemateriaalsematel kandjatel“ on tahtlikult ebatäpsed. Isegi pilvandmetöötlusteenuste ja pilvepõhiste või internetis talletamise teenuste puhul säilitab pilvandmetöötlusteenuste osutaja kõnealuseid andmeid – mis võivad, kuid ei pruugi sisaldada autoriõigusega kaitstud sisu – lõppkokkuvõttes digitaalses vormingus füüsilistel kandjatel/aluspõhjadel, näiteks serverites.
(
25
)	Kohtujuristi kursiiv. Oma 27. juuni 2013. aasta otsuses VG Wort jt (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426, punktid 65 ja 66) märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktist a, milles on otsesõnu mainitud paberit, järeldub, et selles sättes ette nähtud erandi kohaldamisalasse ei kuulu kandjad, mille omadused ei ole paberi omadustega võrreldavad ja samaväärsed. Kui oleks teisiti, ei oleks nimelt tagatud selle sätte kasulik mõju, eriti kui arvestada direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b ette nähtud erandit, mis käib „mis tahes kandjal reproduktsioonide“ kohta. Oma ettepanekus liidetud kohtuasjades VG Wort (C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:34, punkt 39), märkis kohtujurist Sharpston, et artikli 5 lõike 2 punktis a sätestatud määratlus on piiritletud üksnes reprodutseerimisvahendite ja kasutatava kandja kaudu, artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatu aga viitab üksnes reproduktsiooni tegevale isikule ja reprodutseerimise eesmärgile. Hinnangu direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a ja artikli 5 lõike 2 punkti b kohaldamisalade erinevusele võib leida ka kohtujurist Cruz Villalóni ettepanekust kohtuasjas Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:389, punktid 35–54). Vt ka 12. novembri 2015. aasta kohtuotsust Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, punktid 28–43), kus käsitletakse direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti a ja artikli 5 lõike 2 punkti b kohaldamisalade kattuvust.
(
26
)	Vt direktiivi 2001/29 põhjendus 5.
(
27
)	Direktiivi 2001/29 põhjenduses 31 on konkreetselt viidatud asjaolule, et olemasolevad erandid ja piirangud, mis nende õiguste puhul liikmesriikides on ette nähtud, tuleb uut elektroonilist keskkonda arvesse võttes läbi vaadata. Sellega seoses märkis Euroopa Kohus oma 4. oktoobri 2011. aasta otsuses Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punktid 161–164) seoses direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 sätestatud kohustusliku erandiga reprodutseerimisõigusest, et selles sättes kehtestatud tingimuste tõlgendus peab võimaldama kaitsta sellega kehtestatud erandi kasulikku mõju ja järgida selle eesmärki, mis tuleneb eeskätt selle direktiivi põhjendusest 31. Samuti märkis Euroopa Kohus, et „[v]astavalt selle eesmärgile peab kõnealune erand seega tegema võimalikuks ja tagama uute tehnoloogiate arengu ja toimimise ning säilitama õiguste ja huvide tasakaalu ühelt poolt õiguste omanike ning teiselt poolt kaitstud teoste kasutajate vahel, kes soovivad neid uusi tehnoloogiaid kasutada“. Vt ka 5. juuni 2014. aasta kohtuotsus Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 24). Ma ei näe põhjust läheneda praeguses kohtuasjas teisiti, hoolimata direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sisalduva erandi vabatahtlikkusest ja nõudest tõlgendada selle kohaldamisala kitsalt.
(
28
)	Vt kohtuotsus VCAST, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
29
)	5. märtsi 2015. aasta kohtuotsuses Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 86) märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b sõnastus ei täpsusta sugugi nende seadmete olemust, millega või mille abil isiklikuks tarbeks koopia tehakse. Eelkõige ei ole selles midagi märgitud isiklikuks tarbeks reproduktsiooni teinud füüsilise isiku ja tema kasutatud seadme vahelise seose õigusliku olemuse, näiteks omandiõiguse kohta. Selle otsuse punktis 91 leidis Euroopa Kohus ühtlasi, et direktiiviga 2001/29 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette õiglase hüvitise kaitstud teosest füüsilise isiku poolt kolmandale isikule kuuluva seadmega või selle abil tehtud reproduktsiooni eest.
(
30
)	Kohtuotsuse VCAST punktis 15 märkis Euroopa Kohus, et „praktikas valib kasutaja välja ühe saate VCASTi veebilehel, kus on esitatud kõik selle äriühingu pakutava teenusega hõlmatud telekanalite programmid. Kasutaja võib ära märkida kas teatud saate või siis ajavahemiku. Seejärel võtab VCASTi hallatav süsteem omaenda antennide abil vastu televisioonisignaali ja salvestab valitud saate edastamise ajavahemiku kasutaja valitud pilves asuvasse talletusruumi. Seda talletusruumi ostab viimane mõnelt teiselt teenusepakkujalt.“ Kohtujuristi kursiiv.
(
31
)	Prantsuse valitsus märkis, et füüsiline isik võib õiguspäraselt omandatud muusika- või videoteegi pilve salvestada eesmärgiga sellele hõlpsasti ligi pääseda, ilma et ta peaks neid teoseid füüsiliselt kasutama.
(
32
)	Oma ettepanekus kohtuasjas VCAST (C‑265/16, EU:C:2017:649, punktid 23–28) leidis kohtujurist Szpunar, et miski ei viita sellele, nagu ei hõlmaks direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud erand reprodutseerimist pilves asuvas talletusruumis. Kohtujurist Szpunar tunnistas, et reproduktsioonide tegemine ja pilves talletamine nõuab kolmandate isikute sekkumist. Ta leidis siiski, et seda reprodutseerimise vormi ei peaks jätma direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi kohaldamisalast välja ainuüksi kolmanda isiku osalemise tõttu, mis läheb kaugemale kui lihtsalt andmekandjate või seadmete kättesaadavaks tegemine. Kohtujurist Szpunar asus seisukohale, et niikaua, kui reprodutseerimise algatus tuleb kasutajalt ja kasutaja määratleb selle eesmärgi ja viisi, ei ole olulist erinevust niisuguse toimingu ja reprodutseerimise vahel, mida seesama kasutaja teeb otseselt tema käsitsetavate seadmete abil.
(
33
)	Tingimusel, et neil on autoriõigusega kaitstud sisule õiguspärane juurdepääs.
(
34
)	Kohtuotsus VCAST, punkt 39.
(
35
)	5. märtsi 2015. aasta otsuses Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 82) kinnitas Euroopa Kohus, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b näeb ette erandi õiguste omaja ainuõiguse suhtes lubada või keelata asjaomase teose reprodutseerimist. See eeldab paratamatult, et selle sättega hõlmatav reprodutseerimise objekt on kaitstud teos, mitte võltsing või piraatkoopia.
(
36
)	Vt direktiivi 2001/29 põhjendus 32, kus on muu hulgas sätestatud, et „[m]õningaid erandeid kohaldatakse vajaduse korral üksnes reprodutseerimisõiguse suhtes“. Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandit kohaldatakse teoste reprodutseerimisele, esituste salvestustele, fonogrammidele, filmide salvestustele ja saadete salvestustele.
(
37
)	VCAST tegi oma klientidele internetis kättesaadavaks videosalvestussüsteemi, mis võimaldab pilves asuvasse talletusruumi salvestada telesaateid, mida maapealses levis kannavad üle Itaalia televisiooniorganisatsioonid. Kasutaja valis VCASTi veebisaidilt programmi või ajavahemiku. Seejärel võttis VCASTi hallatav süsteem vastu televisioonisignaali ja salvestas valitud saate edastamise ajavahemiku kasutaja valitud pilves asuvasse talletusruumi. Seda talletusruumi ostis kasutaja mõnelt teiselt teenusepakkujalt. Käesolev kohtuasi on seega uudne, sest erinevalt Stratost ei pakkunud VCAST ise andmete talletamise võimalust.
(
38
)	Prantsuse valitsus osundas 11. juuli 2013. aasta kohtuotsust Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punktid 64 ja 65), milles viidati, et isik, kes on selle tasu juba eelnevalt ära maksnud teises liikmesriigis, millel puudus selle tasu kogumiseks territoriaalne pädevus, võib taotleda selle tasu tagastamist vastavalt tema suhtes kohaldatavale liikmesriigi õigusele.
(
39
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 44.
(
40
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 45.
(
41
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 46–48.
(
42
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 49. Soov leida tasakaal autoriõiguste kontekstis võib esiplaanile tuua ka vajaduse leida tasakaal Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 17 lõikega 2 tagatud intellektuaalomandiõiguste, harta artikliga 11 tagatud sõna- ja teabevabaduse ning avaliku huvi vahel. Vt 9. märtsi 2021. aasta kohtuotsus VG Bild-Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka üldist arutelu direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 2 ja 3 sisalduvate erandite ja piirangute olemuse ja keerukuse üle 29. juuli 2019. aasta kohtuotsuses Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punktid 34–54). Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et direktiivi 2001/29 artiklis 5 ette nähtud erandite kohaldamisel tuleb järgida liidu õiguse üldpõhimõtteks olevat võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20 ja mis Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud. 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt (C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 44).
(
43
)	Kohtuotsus Padawan, punktid 55 ja 56.
(
44
)	9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt (C‑470/14, EU:C:2016:418, punkt 21).
(
45
)	Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 2 või 3 ette nähtud konkreetse erandi või piirangu riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel liikmesriikidel oleva kaalutlusruumi ulatust tuleb hinnata juhtumipõhiselt, lähtudes eelkõige selle sätte sõnastusest, kusjuures erandite ja piirangute ühtlustamise tase, mida liidu seadusandja taotleb, lähtub nende mõjust siseturu tõrgeteta toimimisele, nagu on meelde tuletatud direktiivi 2001/29 põhjenduses 31. 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punkt 40).
(
46
)	Tingimusel, et lõplik hüvitamiskohustus lasub isiklikuks tarbeks kasutajatel. Arvestades, et õiglase hüvitise kogumine isiklikuks tarbeks kasutajatelt on praktilisest aspektist keeruline, on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et liikmesriigid võivad õiglase hüvitise rahastamiseks kehtestada tasu isikutele, kes teevad reprodutseerimiseks kasutatavad seadmed, aparaadid ja andmekandjad füüsilistele isikutele kättesaadavaks. Kuna isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu saab isiklikul eesmärgil kasutajatele edasi kanda reprodutseerimiseks kasutatavate seadmete, aparaatide ja andmekandjate müügihinnas või osutatud reprodutseerimisteenuse hinnas, on selline süsteem lubatav, kuna maksukoormus lasub lõpuks isiklikul eesmärgil kasutajal. Sellele vastukaaluks on direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b vastuolus isiklikuks tarbeks kopeerimise eest makstava õiglase hüvitise süsteem, mida rahastatakse riigieelarvest nii, et ei ole võimalik tagada, et kõnealuse õiglase hüvitise kulud kannavad lõppastmes isiklikuks tarbeks tehtud koopiate kasutajad. Vt selle kohta 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt (C‑470/14, EU:C:2016:418, punktid 33–42).
(
47
)	Kohtuotsus Padawan, punkt 37.
(
48
)	Vt 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punkt 40) ning 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt (C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 26).
(
49
)	Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkt b kohustab liikmesriiki, kes on oma siseriiklikus õiguses kehtestanud isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi, saavutama sellise tulemuse, et see riik tagab oma pädevuse piires sellise õiglase hüvitise tegeliku saamise, mille eesmärk on heastada õiguste valdajatele tekitatud kahju, eelkõige kui see on tekkinud asjaomase liikmesriigi territooriumil. Sellega seoses eeldatakse, et isiklikuks tarbeks kopeerimine tekitab õiguste omajale kahju selles liikmesriigis, kus elab lõppkasutaja. 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punktid 57 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
50
)	Tuleb meenutada, et isiklikuks tarbeks kopeerimise erand kohaldub üksnes juhul, kui isiklikuks tarbeks reprodutseerimine toimub seaduslikust allikast. Euroopa Kohus leidis 10. aprilli 2014. aasta otsuses ACI Adam jt (C‑435/12, EU:C:2014:254), et isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu süsteem, mis ei erista seaduslikust ja ebaseaduslikust allikast tehtud reproduktsioone, ei taga õiguste omajate ja kasutajate vahel õiglast tasakaalu.
(
51
)	Sellistes olukordades ei oleks direktiivi 2001/29 põhjenduses 31 nõutud tasakaal tagatud. 12. novembri 2015. aasta kohtuotsus Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, punkt 86) ning 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt (C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 51).
(
52
)	11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punktid 41–45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
53
)	Vt ka 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt (C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 35). Seetõttu on tõsi, et puhtalt teoreetilisest vaatepunktist ei asenda sellise maksu tasumise asjaolu õiguste omajatele igal konkreetsel juhul tekitatud kahju individuaalset hindamist.
(
54
)	12. novembri 2015. aasta kohtuotsus Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, punktid 70 ja 71).
(
55
)	Oma ettepanekus kohtuasjas Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2014:2001, punktid 60 ja 61) märkis kohtujurist Cruz Villalón, et direktiivi 2001/29 põhjenduses 35 on öeldud, et „[k]ui õiguste valdajad on juba saanud tasu muus vormis, näiteks osana litsentsitasust, ei tule täiendavat või eraldi tasu maksta“. Ta leidis, et „[s]ellest põhjendusest võib järeldada, et direktiiv 2001/29 annab liikmesriikidele võimaluse vältida ülekompenseerimist, st olukorda, kus kasutajad peavad kaks korda maksma tasu, mis on mõeldud õiglase hüvitisena isiklikuks tarbeks kopeerimise eest, esimest korda siis, kui nad ostavad seaduslikul teel failid, mis sisaldavad teoseid, ning teist korda siis, kui ostavad salvestuskandjad, ning näib, et põhikohtuasjas võibki see nii olla“.
(
56
)	Peale selle tuleb kohtuotsuses Padawan antud suuniseid tõlgendada ikkagi 2010. aastal, mil otsus tehti, valitsenud tehnoloogilise olukorra ja kasutajate harjumuste kontekstis ja valguses, olgugi et Euroopa Kohus on selles otsuses sisalduvaid seisukohti hilisemates kohtuotsustes järjepidevalt täpsustanud.
(
57
)	Kaalutlusruum, mis liikmesriikidel on direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 2 ja 3 mainitud erandite ja piirangute kehtestamiseks, on seega märkimisväärne, ehkki seda ei tohi kasutada viisil, mis kahjustaks selle direktiivi eesmärke, mis on tagada autorite kõrgetasemeline kaitse ja siseturu tõrgeteta toimimine. 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika). Peale selle nähtub direktiivi 2001/29 põhjendusest 44 Euroopa Kohtu sõnul selgelt, et liidu seadusandja nägi ette, et teatavate erandite või piirangute ulatust võib autoriõigustega kaitstud teoste ja muude objektide teatavate uute kasutusviiside puhul veelgi kärpida. Vt 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus ACI Adam jt (C‑435/12, EU:C:2014:254, punkt 27).
(
58
)	Ka see fraas on määratlemata.
(
59
)	Ka see fraas on määratlemata.
(
60
)	Ja kasutuseesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik.
(
61
)	Eri liikmesriikides paistab selliste tasude olemasolu märkimisväärselt varieeruvat, kuna on võimalik, et mõnele konkreetsele seadmele (näiteks lauaarvutile või nutitelefonile) ühes liikmesriigis kohaldatakse tasu, teises aga mitte. Sama võib kehtida selliste tasude suuruse puhul, mis võib liikmesriigiti varieeruda. Vt sellega seoses üleilmset isiklikuks tarbeks kopeerimise uuringut Private Copying Global Study 2020. Kättesaadav aadressil: https://www.irma.asso.fr/IMG/pdf/sg20-1067_private_copying_global_study_2020_2020-11-23_en.pdf. Nii näiteks ilmneb sellest uuringust, et Iirimaa on isiklikuks tarbeks kopeerimisele kehtestanud erandi autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste 2000. aasta seaduse (Copyright and Related Rights Act 2000) artikli 101 kohaselt, kuid isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu ei ole ette nähtud.
(
62
)	Vt uuringu lk 286–296.
(
63
)	Vt uuringu lk 286–296.
(
64
)	Sellega seoses lisas Strato oma seisukohtadele ka Austro-Mechana tasumäärade loetelu seoses alates 1. jaanuarist 2018 turule viidud andmekandjatega. Vt lisa 12.
(
65
)	Strato märgib, et praegu ei ole üheski liikmesriigis sätestatud isiklikuks tarbeks kopeerimise tasu pilvepõhiste teenuste puhul. Prantsuse valitsus märkis 7. juuli 2021. aasta kohtuistungil, et Prantsusmaal on kehtestatud võrgupõhiste isiklikuks tarbeks videote salvestamise teenuste tasu.
(
66
)	Vähemalt Austrias, kuid ma kahtlustan, et see on nii kõigis liikmesriikides.
(
67
)	Mul on veidi raske selliste eeldustega nõustuda, arvestades et selliste veebiteenuste tekkimine, kus litsentsitakse autoriõigusega kaitstud sisu, näiteks raamatuid, muusikat ja filme, võib märkimisväärselt vähendada olukordi, kus füüsilised isikud rikuvad kaitstud sisu kopeerimisel direktiivi 2001/29 artiklit 2. Leian, et tasude kehtestamisel peab arvesse võtma seda nähtust ning samuti asjaolu, et seadmeid ja kandjaid võidakse järjest rohkem kasutada sellise sisu säilitamiseks, mis reprodutseerimisõigust lihtsalt ei rikugi, näiteks seadme omaniku tehtud isiklike fotode säilitamiseks.
(
68
)	Viimase punktiga seoses ei ole asjaolul, et Strato võib enda väitel olla maksnud tasusid oma Saksamaal asuvate serverite eest, praeguse menetluse kontekstis erilist tähtsust. Kui Austrias elavatele füüsilistele isikutele osutatud pilvandmetöötlusteenuste osutamise eest tuleb maksta mingit tasu, tuleb seda teha Austrias. 11. juuli 2013. aasta kohtuotsuse Amazon.com International Sales jt (C‑521/11, EU:C:2013:515, punkt 37) kohaselt võib Strato siiski taotleda (osalist) Saksamaal makstud tasude tagastamist.