62022CC0512
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 16. mail 2024 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑512/22 P ja C‑513/22 P
Finanziaria d’investimento Fininvest S.p.A. (Fininvest)
versus
Silvio Berlusconi,
Euroopa Keskpank (EKP) (C‑512/22 P)
ja
Marina Elvira Berlusconi, Pier Silvio Berlusconi, Barbara Berlusconi, Eleonora Berlusconi ja Luigi Berlusconi kui Silvio Berlusconi õigusjärglased,
Silvio Berlusconi
versus
Finanziaria d’investimento Fininvest S.p.A. (Fininvest),
Euroopa Keskpank (EKP) (C‑513/22 P)
Apellatsioonkaebus – Direktiiv 2013/36/EL – Krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve – Olulise osaluse omandamise hindamine – Määrus (EL) nr 1024/2013 – Ühtne järelevalvemehhanism – Euroopa Keskpanga pädevus – Varasem oluline osalus – Keeldumine lubada finantsasutusel Fininvest omandada oluline osalus Banca Mediolanumis
1.
Euroopa Kohtu 19. detsembri 2018. aasta otsuses Berlusconi ja Fininvest (
2
) selgitati Euroopa Keskpanga (edaspidi „EKP“) otsuste kohtulikku kontrollimist, mis on tehtud haldusmenetluses, mis on algatatud krediidiasutustes olulise osaluse omandamise ja müümise teadete hindamiseks.
2.
Pärast seda kohtuotsust jättis Üldkohus 11. mai 2022. aasta otsusega (
3
) rahuldamata hagi EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsuse (
4
) peale, millega keelduti andmast S. Berlusconile ja Finanziaria d’investimento Fininvest SpA‑le (edaspidi „Fininvest“) luba omandada oluline osalus Banca Mediolanum SpAs.
3.
Nende kahe liidetud apellatsioonkaebuse puhul peab Euroopa Kohus käsitlema:
–
mõistet „olulise osaluse omandamine või suurendamine krediidiasutuses“.
–
lubade andmise menetluse kohaldamist niisuguste oluliste osaluste suhtes, mis olid olemas enne ühtse järelevalvemehhanismi jõustumist.
I. Õigusraamistik
A.
Liidu õigus
4.
Käesolevas kohtuasjas kohaldatavad liidu õigusnormid vastavad sisuliselt neile, mida ma tsiteerisin oma ettepanekus kohtuasjas C‑219/17. (
5
) Viitan seega sellele, ilma et neid oleks vaja uuesti välja tuua.
5.
Tookord tsiteeritud sätted olid järgmised:
–
direktiiv 2013/36/EL, (
6
)
–
määrus (EL) nr 1024/2013, (
7
)
–
määrus (EL) nr 468/2014 (
8
).
B.
Liikmesriigi õigus
6.
Viitan samuti konsolideeritud pangandusseadustiku (
9
) artiklite ja muude Itaalia õigusnormide sõnastusele, mille tõin välja oma ettepanekus kohtuasjas C‑219/17.
II. Asjaolud, menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
7.
Vaidluse tausta on üksikasjalikult kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–13 järgmiselt:
„Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest) on Itaalia valdusühing, milles 61,21% suurune osalus kuulub Silvio Berlusconile osaluse kaudu neljas Itaalia äriühingus.
Mediolanum oli börsil noteeritud segafinantsvaldusettevõtja, kellele kuni 30. detsembrini 2015 kuulus 100% Banca Mediolanum SpA kapitalist.
Fininvestile kuulus 30,1% Mediolanumi aktsiakapitalist ning 26,5% selle äriühingu aktsiakapitalist kuulus Fin. Prog. Italiale.
Pärast seda, kui jõustus seadusandlik dekreet [nr 53/2014 (
10
)], alustas Banca d’Italia (Itaalia keskpank) hagejate Fininvesti ja S. Berlusconi kui segafinantsvaldusettevõtjates olulist osalust omavate aktsionäride hindamismenetlust.
Banca d’Italia asus 7. oktoobri 2014. aasta otsuses seisukohale, et S. Berlusconi puhul ei ole enam täidetud hea maine tingimus, mis tuleneb […] ministri dekreedist [nr 144/1998], kuna Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 1. augusti 2013. aasta kohtuotsusega nr 35729/13 jõustus lõplikult kohtuotsus, millega karistati teda vangistusega maksupettuse toimepanemise eest (edaspidi „7. oktoobri 2014. aasta otsus“).
Seetõttu tegi Banca d’Italia ühelt poolt ettekirjutuse peatada hagejate hääleõigus ning võõrandada nende 9,99% ületav osalus Mediolanumis ning jättis teiselt poolt rahuldamata viimaste taotluse olulise osaluse omandamise loa saamiseks.
Hagejad esitasid 7. oktoobri 2014. aasta otsuse peale kaebuse Tribunale Amministrativo Regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia), kes jättis selle 5. juuni 2015. aasta kohtuotsusega rahuldamata.
Vastupidise ühinemise tulemusel ühines Mediolanum 30. detsembril 2015 oma tütarettevõtja Banca Mediolanumiga.
Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) rahuldas 3. märtsil 2016 hagejate poolt Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse ning tühistas 7. oktoobri 2014. aasta otsuse.
Eespool […] mainitud ühinemisest ja […] Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsusest tingituna asusid Banca d’Italia ja Euroopa Keskpank (EKP) seisukohale, et selle olulise osaluse puhul on nõutav uue loataotluse esitamine vastavalt [direktiivi 2013/36] artiklile 22 ja sellele järgnevatele artiklitele ning [pangandusseadustiku] artiklile 19 ja sellele järgnevatele artiklitele.
Banca d’Italia palus 14. juuli 2016. aasta kirjas, et Fininvest esitaks olulise osaluse omandamise loa taotluse 15 päeva jooksul. Kuna […] taotlust ei esitatud, otsustas Banca d’Italia 3. augustil 2016 alustada omal algatusel Fininvesti suhtes haldusmenetlust, mille tulemusena esitas ta vastavalt [määruse nr 1024/2013] artikli 15 lõikele 2 EKP‑le 23. septembril 2016 otsuse ettepaneku, milles andis Banca Mediolanumis kõnealuse osaluse omandajate mainele negatiivse hinnangu ning tegi EKP‑le ettepaneku olla omandamisele vastu.
EKP otsustas 25. oktoobri 2016. aasta otsusega […] olla vastu hagejate poolt olulise osaluse omandamisele Banca Mediolanumis, kuna hagejad ei vasta hea maine tingimusele ning on tõsiseid kahtlusi, kas nad suudavad tulevikus tagada selle finantsasutuse kindla ja usaldusväärse juhtimise […].
Eelkõige leidis EKP, lähtudes pangandusseadustiku artiklitest 19 ja 25 ning direktiivi 2013/36 ülevõtmiseks antud ministri dekreedi nr 144 artiklist 1, et kuna kaudselt omandab osaluse Banca Mediolanumis Fininvesti enamusaktsionär ja tegelik omanik S. Berlusconi, keda on lõplikult jõustunud kohtuotsusega karistatud nelja aasta pikkuse vangistusega maksupettuse toimepanemise eest, ei ole täidetud olulise osaluse omanikele seatud hea maine tingimus liikmesriigi õigusesse üle võetud direktiivi 2013/36 artikli 23 lõike 1 punkti a tähenduses. EKP tugines ka asjaolule, et sarnaselt teiste Fininvesti juhtorganite liikmetega on S. Berlusconi toime pannud muidki õigusrikkumisi ning talle on mõistetud muidki karistusi.“
8.
Seda ülevaadet võib täiendada teatavate faktiliste asjaoludega, mida ma esitasin oma ettepanekus kohtuasjas C‑219/17:
–
mõlema äriühingu juhatused leppisid kokku Mediolanumi „vastupidise ühinemise“ Banca Mediolanumiga. (
11
) Selline ühinemisprojekt edastati 26. mail 2015 Banca d’Italiale loa saamiseks vastavalt pangandusseadustiku artiklile 57.
–
Banca d’Italia andis 21. juuli 2015. aasta otsusega nr 7969932/21 loa kavandatud ühinemiseks. Selle otsuse 23. juuli 2015. aasta kaaskirjas kinnitas ta 7. oktoobri 2014. aasta otsust, täpsustades, et selles ette nähtud võõrandamiskohustust tuleb mõista „seoses Banca Mediolanumi aktsiatega, mis ühinemise tulemusena eraldatakse [Fininvestile äriühingu] Mediolanumi aktsiate vastu“.
9.
Fininvest ja S. Berlusconi esitasid 23. detsembril 2016 Üldkohtule hagi EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsuse tühistamiseks.
10.
Üldkohus (teine koda laiendatud koosseisus) otsustas avada menetluse suulise osa ja palus menetlust korraldava meetmena pooltel esitada oma seisukohad järelduste kohta, mis tuleb selles kohtuasjas teha 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsusest Berlusconi ja Fininvest.
11.
Seda Euroopa Kohtu otsust arvestades esitasid hagejad 21. jaanuaril 2019 Üldkohtu kodukorra artikli 84 alusel uued tühistamisväited, mille kohta esitasid oma seisukohad EKP ja Euroopa Komisjon.
12.
Hagejad palusid Üldkohtul tühistada vaidlustatud otsus ja mõista kohtukulud välja EKP‑lt, millele EKP ja komisjon vaidlesid vastu.
13.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsusega tühistamishagi tervikuna rahuldamata ning jättis Fininvesti ja S. Berlusconi kohtukulud nende endi kanda ja mõistis neilt välja EKP kohtukulud, kusjuures komisjon pidi kandma enda kohtukulud.
III. Poolte väited ja menetlus Euroopa Kohtus
14.
Fininvest ja S. Berlusconi (
12
) esitasid 22. juulil 2022 vaidlustatud kohtuotsuse peale analoogse sisuga apellatsioonkaebused.
15.
Fininvest ja S. Berlusconi paluvad oma apellatsioonkaebuses:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
sellest tulenevalt tühistada EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsus;
–
teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule otsustamiseks;
–
mõista kohtukulud, sealhulgas esimese astme menetluskulud, välja EKP‑lt.
16.
EKP ja komisjon palusid Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebused osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või rahuldamata tulemusetuse tõttu ning igal juhul põhjendamatuse tõttu, asendades vajaduse korral vaidlustatud kohtuotsuse teatud põhjendused. Teise võimalusena palub komisjon jätta vaidlusaluse otsuse tühistamise hagi rahuldamata. Lisaks paluvad nad mõista kohtukulud välja S. Berlusconilt ja Fininvestilt.
17.
Need kaks apellatsioonkaebust liideti menetluse kirjaliku ja suulise osa huvides ning kohtuotsuse tegemiseks.
18.
Euroopa Kohus otsustas, et kohtuistungi korraldamine ei ole vajalik ning et on vajalik ettepaneku esitamine apellatsioonkaebuse esimese, teise ja üheksanda väite kohta.
IV. Apellatsioonkaebuste vastuvõetavus
19.
EKP väidab vastu, et S. Berlusconi väidetav rehabiliteerimine, mis otsustati 11. mail 2018 (
13
), võimaldab tal nõuda oma maine ümberhindamist, mille puudumine tingis vaidlusaluse otsuse tegemise. Sellest järeldub, et apellantidel puudub huvi selle otsuse ja vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseks.
20.
Vastuväitega ei saa nõustuda, kuna nii S. Berlusconil (nüüd tema pärijatel) kui ka Fininvestil on jätkuvalt huvi tühistada see otsus ja seda kinnitav kohtuotsus, mida nad peavad nende huve kahjustavaks.
V. Esialgsed kaalutlused: Mõiste „olulise osaluse omandamine või suurendamine“
21.
Enne apellatsioonkaebuste väidete analüüsimist juhin tähelepanu sellele, et olulise osaluse lubamise menetluse eesmärk on tagada, et seda saaksid omandada üksnes füüsilised või juriidilised isikud, kes ei ohusta pangandussektori nõuetekohast toimimist.
22.
Hindamise eesmärk on eelkõige kontrollida, kas kavandaval omandajal on hea maine ja oluline maksevõime, nii et üksus, milles osalus omandatakse, jätkab, täites oma usaldatavusnõudeid. Hindamine aitab vältida ka tegevuse rahastamist ebaseaduslikul teel saadud varast. (
14
)
23.
Ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikli 2 punktis 8 viidatakse mõistele „oluline osalus“ kui määruse (EL) nr 575/2013 (
15
) artikli 4 lõike 1 punktis 36 määratletud olulisele osalusele. See on „otsene või kaudne osalus ettevõtjas, mis moodustab vähemalt 10% selle ettevõtja kapitalist või hääleõigustest või mis võimaldab avaldada olulist mõju tema juhtimisele“.
24.
Direktiivi 2013/36 artikli 22 lõikes 1 on sätestatud teavitamiskohustus „[…] üksinda või kooskõlastatult tegutsevatele füüsilistele või juriidilistele isikutele („kavandavad omandajad“), kes on otsustanud otseselt või kaudselt omandada olulise osaluse krediidiasutuses või seda osalust otseselt või kaudselt suurendada nii, et tekkiv osa häälte arvust või kapitalist oleks 20%, 30% või 50% või ületaks neid määrasid, või nii, et kõnealune krediidiasutus muutuks tema või nende tütarettevõtjaks […]“. (
16
)
25.
Nende sätete koostoimes tõlgendamisest tuleneb, et „oluline osalus“ on otsene või kaudne osalus krediidiasutuses, mis:
–
moodustab 10% või rohkem ettevõtja kapitalist või hääleõigustest või
–
võimaldab avaldada märkimisväärset mõju ettevõtja juhtimises või
–
tingib selle, et krediidiasutusest saab kavandatava omandaja tütarettevõtja.
26.
Direktiivi 2013/36 artikli 22 lõikes 1 nõutakse, et krediidiasutuses seda liiki osaluse omandamisest tuleb teatada, ja sellise osaluse otsese või kaudse suurendamisena käsitatakse seda, kui osaluse osakaal hääleõigusest või kapitalist on 20%, 30% või 50% või rohkem.
27.
Oluliste osaluste omandamise ja suurendamise hindamise nõuded on sätestatud direktiivi 2013/36 artiklites 22–27. Riigisisestes õigusaktides ei tohi kehtestada rangemaid nõudeid. (
17
)
28.
Direktiivi 2013/36 artikliga 23 ühtlustatakse olulise osaluse omandamise või suurendamise hindamise sisulised kriteeriumid. (
18
) Liikmesriikide praktika ühtlustamiseks võtsid Euroopa järelevalveasutused 2016. aastal vastu ühised suunised. (
19
)
29.
Seda liiki lubade andmise menetlust reguleerivad ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikli 4 lõike 1 punkt c, artikli 6 lõige 4 ja artikkel 15, mida täiendavad ühtse järelevalvemehhanismi raammääruse artiklid 85–87. Seda menetlust on Euroopa Kohus põhjalikult uurinud 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Berlusconi ja Fininvest.
30.
EKP‑l on ainuõigus hinnata ja otsustada olulise osaluse omandamise ja suurendamise üle kõikides ühtsesse järelevalvemehhanismi kuuluvates finantsasutustes, (
20
) olenemata sellest, kas need on olulised või vähem olulised ja kas nad kuuluvad EKP või riiklike pädevate asutuste otsese järelevalve alla.
VI. Apellatsioonkaebuse esimene väide
A.
Poolte väited
31.
Apellandid vaidlustavad Üldkohtu arutluskäigu, mille alusel jättis see kohtus rahuldamata esimese tühistamisväite. Apellatsioonkaebuse esimene väide koosneb kuuest alaväitest, mis on tähistatud tähtedega A, B, C, D, E ja F, milles viidatakse järgmistele küsimustele:
–
Apellantide ühine kontroll Banca Mediolanumi üle. Selle tagajärgede väär hindamine.
–
Fininvesti seisund Banca Mediolanumis olulise osaluse omanikuna. Faktide moonutamine ja ilmne õigusnormi rikkumine.
–
Otsuse vastuvõtja põhjenduste asendamine Üldkohtu põhjendustega. ELTL artiklite 263 ja 264 rikkumine.
–
Uus Euroopa mõiste „olulise osaluse omandamine“. Riigisisese õiguse kohaldamata jätmine.
–
Üldkohtu poolt sellise koosseisu loomine, mida liidu õiguses ei ole ette nähtud.
–
Kaudse olulise osaluse ja otsese olulise osaluse eristamine: direktiivi 2013/36 artikli 22 ja pangandusseadustiku artikli 22 rikkumine.
32.
EKP ja komisjon vaidlevad apellantide argumentidele vastu ja paluvad väite tagasi lükata.
B.
Hinnang
1. Esimene ja teine alaväide
33.
Apellatsioonkaebuse esimese väite alaväited A ja B tuginevad nendele argumentidele:
–
Üldkohus (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81) möönis, et S. Berlusconi ja Fininvest omasid Banca Mediolanumis olulist osalust, mis võimaldas neil enne vastupidist ühinemist kontrollida ühiselt Mediolanumi ja Banca Mediolanumi.
–
Olles selle eelduse kindlaks teinud (st möönnud Fininvesti kontrolli Banca Mediolanumi üle enne ühinemist), eksis Üldkohus, kui ta hindas selle asjaolu tagajärgi, mida ta ise oli tunnistanud: kui kontroll eelnes ühinemisele, ei oleks EKP pidanud algatama olulise osaluse omandamiseks loa andmise menetlust. Selline oluline osalus oli olemas juba enne ühtse järelevalvemehhanismi eeskirjade jõustumist.
–
Üldkohus leidis (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 70), et Fininvestile ja S. Berlusconile kuulus Fininvesti kaudu 30,16% osalus Mediolanumis, kellele omakorda kuulus 100% Banca Mediolanumi aktsiatest. Samuti leidis ta (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 71), et kuivõrd hääleõigus, mida Fininvest Mediolanumi kaudu kaudselt teostada sai, moodustas kõigist häältest suurema osa kui piirmäärana sätestatud 20%, kuulus Fininvestile ja seega S. Berlusconile kaudselt oluline osalus Banca Mediolanumis.
–
Nende sedastuste põhjal oleks Üldkohus pidanud järeldama, et ühinemise ja Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta otsuse vahelisest seosest tulenevalt ei ole tegemist omandamisega, kuna Fininvestil ja S. Berlusconil oli Banca Mediolanumis juba oluline osalus. EKP loal puudus seega mõte.
–
Kuna Üldkohus ei teinud faktilistele asjaoludele antud hinnangust loogilisi järeldusi, rikkus ta mitut õigusnormi.
–
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 märkis Üldkohus, et pärast 7. oktoobri 2014. aasta otsust (millega Banca d’Italia peatas apellantide hääleõiguse, keeldus neile Mediolanumis olulise osaluse omamiseks loa andmisest ning tegi neile ettekirjutuse võõrandada 9,99% ületav osalus Mediolanumis) ei olnud apellantide kaudne osalus enam oluline osalus.
–
See järeldus on ekslik, kuna oluline osalus säilib tervikuna seni, kuni ei toimu aktsiate võõrandamine. Mis puudutab hääleõigusi, siis ei tähenda 7. oktoobri 2014. aasta otsus tehniliselt nende õiguste peatamist, võttes arvesse pangandusseadustiku artiklit 24.
–
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 leidis Üldkohus, et pärast Mediolanumi ühendamise teel ühinemist Banca Mediolanumiga, mis toimus 30. detsembril 2015, sai Fininvestist 9,99% Banca Mediolanumi aktsiate otsene omanik.
–
Apellantide sõnul on ka see järeldus väär, sest Fininvesti oluline osalus Mediolanumis oli ja jäi kogu aeg samaks, nimelt 30,16% aktsiakapitalist.
–
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 märkis Üldkohus, et kuna 7. oktoobri 2014. aasta otsus tühistati Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega, sai Fininvestist 30,16% Banca Mediolanumi aktsiate otsene omanik.
–
Apellantide arvates on ka see hinnang, mis tuleneb kahest eelnevast, jällegi ekslik. Kuna 7. oktoobri 2014. aasta otsus tühistati 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega, ei ole osaluse algne positsioon kuidagi muutunud. Fininvest ei ole seega selle kohtuotsuse tulemusel saanud tagasi oma 30,16% osalust Banca Mediolanumis, mida ta ei olnud kunagi kaotanud. See kohtuotsus on osaluse suuruse osas neutraalne.
–
Kokkuvõttes ei vähendatud Fininvesti 30,16% osalust kunagi 9,99%‑le (Banca d’Italia otsusega) ning sellest ei saanud kunagi taas olulist osalust (pärast Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu) otsust). See on alati olnud 30,16% oluline osalus.
34.
Ma leian, et see alaväide on põhjendatud, sest vastavalt Üldkohtu esitatud faktilistele asjaoludele oleks Üldkohus pidanud otsustama, et EKP ei saanud algatada olulise osaluse loa andmise menetlust.
35.
Minu seisukoht lähtub ühtse järelevalvemehhanismi määruse artiklist 15 ja direktiivi 2013/36 artiklist 22. Mõlemad näevad ette EKP kontrolli olulise osaluse omandamise või suurendamise üle alates ühtse järelevalvemehhanismi jõustumisest, mis toimus 4. novembril 2014.
36.
See kontroll ei laiene siiski olulisele osalusele, mida võib nimetada „ajalooliseks“, st enne seda kuupäeva olemas olnud osalusele. Kui ajaloolist olulist osalust finantseerimisasutuses säilitatakse, kuid ei suurendata, ei laiene EKP kontroll sellele.
37.
Just sellele põhiargumendile tuginevad apellandid, kui nad väidavad õigesti, et Üldkohus ei teinud asjakohaseid järeldusi sellest, et ta leidis, et S. Berlusconi ja Fininvesti osalus Mediolanumis ja selle kaudu Banca Mediolanumis oli enne ühtse järelevalvemehhanismi jõustumist ajalooline oluline osalus, mis oli jäänud püsivaks.
38.
Üldkohtu sõnul mõjutasid seda ajaloolist osalust kolm sündmust: a) 7. oktoobri 2014. aasta otsus teha S. Berlusconile ja Fininvestile ettekirjutus võõrandada Mediolanumis üle 9,99% suurune osalus; b) Mediolanumi ühinemine Banca Mediolanumiga 30. detsembril 2015, millega anti Fininvestile otse 9,99% Banca Mediolanumi aktsiatest, ja c) Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta otsusega 7. oktoobri 2014. aasta otsuse tühistamine, mille tulemusel Fininvest ja S. Berlusconi said tagasi kogu oma osaluse Banca Mediolanumis.
39.
Ühinemise osas möönab Üldkohus, et S. Berlusconil oli kogu aeg Banca Mediolanumis osalus „esialgu Fininvesti ja seejärel Mediolanumi kaudu“. (
21
) Ta lisab siiski, et vastupidine ühinemine tõi kaasa muutuse selle osaluse õiguslikus struktuuris, mille EKP võis kvalifitseerida omandamiseks, „olgugi et hagejate olulise osaluse suurus ei muutunud võrreldes sellega, mis neil oli varem Mediolanumi kaudu“. (
22
)
40.
Nagu ma analüüsin viiendat alaväidet käsitledes, ei tundu see vaidlustatud kohtuotsuse lähenemisviis, mis põhineb ettevõtte osaluse õigusliku struktuuri muutumise mõistel, mulle õige.
41.
Samuti ei ole minu arvates õiged Üldkohtu põhjendused nende tagajärgede kohta, mida ta omistab 7. oktoobri 2014. aasta otsusele, eelkõige seoses Fininvesti ja S. Berlusconi olulise osaluse vähendamisega Banca Mediolanumis 9,99%‑le.
42.
Banca d’Italia andis 7. oktoobri 2014. aasta otsusega tõesti korralduse Fininvesti üle 9,99% osaluse võõrandamiseks Mediolanumis. Võõrandamine pidi toimuma 30 kuu jooksul alates müügi eest vastutava usaldusfondi loomisest. Aktsiate võõrandamist aga ei toimunud, kuna Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) peatas kõigepealt Banca d’Italia otsuse täitmise ja tühistas selle seejärel 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega ex tunc.
43.
Nendest järjestikustest aktidest tuleneb, et Fininvesti osalust Banca Mediolanumis esindavad aktsiad olid kogu aeg selle äriühingu käes ja neid ei antud üle ühelegi ostjale.
44.
Seega vastupidi Üldkohtu järeldusele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 72) ei vähenenud Fininvesti ja S. Berlusconi oluline osalus Banca Mediolanumis 9,99%ni, vaid jäi muutumatuks, kui ühtne järelevalvemehhanism käivitus ja EKP sai volitused anda lube olulise osaluse omandamiseks ja suurendamiseks. Ainus, mida lühikese ajavahemiku jooksul piirati, oli võõrandamiskohustusega seotud aktsiatega seotud hääleõigus.
45.
Selle esimese eksimuse tõttu tegi Üldkohus (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 73) veel ühe eksimuse, kinnitades, et pärast Mediolanumi ühinemist Banca Mediolanumiga sai Fininvest 9,99% selle panga aktsiate otseseks omanikuks.
46.
Kuna aga Fininvestile kuulus juba 30,16% osalus Mediolanumis, siis pärast ülevõtmise teel toimunud ühinemist jäi talle Banca Mediolanumis otse sama 30,16% (221828000 aktsiat) suurune oluline osalus, mitte 9,99%, nagu leidis Üldkohus.
47.
Nende mõlema eksimuse tõttu tegi Üldkohus (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 76) veel ühe eksimuse, kui ta leidis, et pärast 7. oktoobri 2014. aasta otsuse tühistamist Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsusega sai Fininvest otseselt 30,16% Banca Mediolanumi aktsiatest.
48.
Vastupidi Üldkohtu seisukohtadele ei suurendanud viidatud Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsus Fininvesti osalust Banca Mediolanumis 9,99%‑lt 30,16%‑le: see osalus, ma kordan, ei olnud 7. oktoobri 2014. aasta otsusega vähenenud.
49.
Need kolm Üldkohtu eksimust muudavad kehtetuks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 tehtud järelduse. (
23
)
50.
Eeltoodust tuleneb, et Fininvesti ja S. Berlusconi osalus Banca Mediolanumis oli alati 30,16% suurune oluline osalus. Kuna see osalus ei suurenenud pärast ühtse järelevalvemehhanismi jõustumist, ei olnud EKP luba vajalik, kuna tegemist oli „ajaloolise“ olulise osalusega.
51.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite esimese ja teise alaväitega (punktid A ja B) nõustuda osas, milles need näitavad, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi seoses tingimustega, mille alusel EKP‑l on õigus kehtestada krediidiasutustes olulise osaluse omandamiseks või suurendamiseks tegevusloa nõue.
2. Kolmas alaväide (punkt C)
52.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et ta kasutas argumente, mida EKP otsuses ei ole, ja rikkus sellega ELTL artikleid 263 ja 264.
53.
Alaväide tugineb pelgalt sellele sõnastusele, teatades, et seda arendatakse järgnevates alaväidetes. Seega puudub sellel eraldiseisev sisu ja see tuleb tagasi lükata.
3. Neljas alaväide (punkt D)
54.
Apellantide sõnul rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikli 4 lõikes 3 ei ole pangas olulise osaluse omandamise mõiste määratlemiseks sõnaselgelt viidatud liikmesriikide õigusele.
55.
Minu arvates ei rikkunud Üldkohus ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikli 4 lõiget 3. (
24
) On tõsi, et selles sättes on ette nähtud õigus, mida EKP peab ühtse järelevalvemehhanismi raames oma järelevalveülesannete täitmisel kohaldama. Kuid ta ei viita liikmesriikide õigusele, et tõlgendada sellist liidu õigusnormis sätestatud mõistet nagu olulise osaluse omandamine. (
25
)
56.
Mis puudutab seda mõistet, siis ei viita ei ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikkel 15 ega direktiivi 2013/36 artikkel 22 sõnaselgelt liikmesriikide õigusele.
57.
Nagu Üldkohus õigesti leidis, (
26
) on olulise osaluse omandamise või suurendamise mõiste liidu õiguse autonoomne mõiste, mida tuleb kõikides liikmesriikides tõlgendada ühetaoliselt. Ühetaolisus kaoks, kui iga liikmesriik saaks seda määratleda oma äranägemise järgi.
58.
Sellisele järeldusele viib Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika: nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise kui ka võrdsuse põhimõtte nõuetest tuleneb, et liidu õiguse sätte sõnastust, mis ei sisalda sõnaselget viidet liikmesriikide õigusele selle tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb üldjuhul tõlgendada kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt. (
27
)
59.
Kokkuvõttes tuleb neljas alaväide tagasi lükata.
4. Viies alaväide (punkt E)
60.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane samastas mõiste „olulise osaluse omandamine“ mõistega „osaluse õigusliku struktuuri muutmine“. Viimati nimetatud mõiste, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kasutas, (
28
) on liidu õigusele võõras ja seda ei saa kasutada sellistes kohtuasjades nagu käesolev.
61.
Apellantide kriitika vaidlustatud kohtuotsuse selle osa suhtes on põhjendatud. Osaluse õigusliku struktuuri muutmine on mõiste, mida ei esine direktiivis 2013/36 ega ühtse järelevalvemehhanismi määruses, et hinnata, kas tegemist on olulise osaluse omandamise või suurendamisega. Nendes sätetes ei ole täpsustatud, et õigusliku struktuuri muutmist võiks mõista osaluse omandamisena.
62.
Nagu ma allpool selgitan, on omandamise või suurendamise hindamisel oluline omandatavate (või suurendatavate) aktsiate arv, (
29
) kuid mitte nende õiguslik struktuur, mis pealegi on mõiste, mis on oma kontuurilt ebaselge ja mis toob kaasa teatava ebakindluse selle kohaldamisel.
63.
Igal juhul, kui nõustuda, et osaluse õigusliku struktuuri muudatused on asjakohased, siis puudutab see üksnes ühtse järelevalvemehhanismi loomisest hilisemaid muudatusi, mitte varasemaid, nagu ma juba selgitasin.
64.
Enne ühtse järelevalvemehhanismi rakendamist saadud osaluste puhul on EKP luba nõutav ainult siis, kui omandamise tulemusel suureneb omandaja kontrolli tase finantsasutuse üle. Osaluse õigusliku struktuuri muutmine (kui selle uue mõiste asjakohasust aktsepteeritakse, quod non) ei nõua EKP luba, kui oluline osalus jääb stabiilseks ja seda ei suurendata.
65.
Nii on see ka käesolevas kohtuasjas olnud. Fininvestil on kogu aeg olnud Mediolanumis ja seega ka Banca Mediolanumis oluline osalus. Mediolanumi ühinemine Banca Mediolanumi poolt tagurpidi ühendamise teel kujutas endast kontserni õigusliku struktuuri sisemist ümberkorraldamist, kuid ei muutnud Fininvesti (
30
) (ja kaudselt S. Berlusconi) kontrolli taset ega intensiivsust selle finantsasutuse üle.
66.
Selliste tehingute puhul nagu kõnealune, mille puhul säilib samade isikute ja üksuste kontroll ja mõju krediidiasutuse üle samal tasemel, ei ole tegemist olulise osaluse omandamise või suurendamisega. Sellises olukorras ei peaks EKP alustama loa andmise menetlust.
67.
Viienda alaväitega tuleb seega nõustuda.
5. Kuues alaväide (punkt F)
68.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et osaluse otsene või kaudne laad on oluline tegur selle kindlaksmääramisel, kas tegemist on olulise osaluse omandamisega.
69.
Nad väidavad, et direktiivi 2013/36 artikkel 22 ja pangandusseadustiku artikkel 22 käsitlevad ainult olulise osaluse omandamist, olgu see siis otsene või kaudne. Lisaks sellele oli S. Berlusconil (kelle hea maine puudumine on EKP otsuse alus) kaudne osalus krediidiasutuses enne ja pärast ühinemist ning Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsust.
70.
Ka selle alaväitega tuleb nõustuda. Ühtse järelevalvemehhanismi määruse artikli 2 punktist 8, määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktist 36 ja direktiivi 2013/36 artiklist 22 tuleneb, et esimene kriteerium, mille alusel tehakse kindlaks, kas tegemist on olulise osaluse otsese või kaudse omandamise või suurendamisega, (
31
) on kvantitatiivne.
71.
Omandamine peab nimelt moodustama 10% või rohkem ettevõtja kapitalist või hääleõigustest (
32
) ja suurendamine peab tooma kaasa kapitali või hääleõiguste suurenemise 20%, 30% või 50% või rohkem. Teised kaks kriteeriumi (omandaja märkimisväärne mõju ettevõtja juhtimisele ja krediidiasutuse muutumine omandaja tütarettevõtjaks) ei ole antud juhul täidetud.
72.
Täpsemalt võib direktiivi 2013/36 artikli 22 tähenduses olulist osalust krediidiasutuses omandada või suurendada otseselt või kaudselt, ilma et ühe või teise (otsese või kaudse) omandamisviisi kasutamine mõjutaks tulemust.
73.
Seega ei ole määrav, kas olulise osaluse omandamine on otsene või kaudne, vaid kas see on olemas mis tahes vormis, ja kas see võimaldab saavutada teatava kontrolli või mõju krediidiasutuse üle.
74.
Sellest lähtudes tõlgendab Üldkohus direktiivi 2013/36 artikli 22 lõiget 1 vääralt, kui ta omistab tähtsust Fininvesti poolt Banca Mediolanumis kaudse osaluse muutumisele otseseks osaluseks pärast vastupidist ühinemist läbi ühendamise. (
33
)
75.
Direktiivi 2013/36 artikli 22 lõike 1 kohta märgib Üldkohus, et „kui isiku(tele) kahe äriühingu kaudu kaudselt kuulunud oluline osalus hakkab isiku(te)le kaudselt kuuluma üheainsa äriühingu kaudu, muutub kõnealuse olulise osaluse omandisuhete õiguslik struktuur, mis tähendab, et sellist tehingut tuleb käsitada olulise osaluse omandamisena nimetatud sätte tähenduses“. (
34
)
76.
Selle arutluskäiguga, mis tugineb jällegi osaluse õigusliku struktuuri muutmise mõistele (mõiste, mille ma juba kvalifitseerisin selles kontekstis ebasobivaks), ei saa aga nõustuda. Selle kohaldamine faktilistele asjaoludele, mida Üldkohus peab tõendatuks, sõltub esialgsest ekslikust lähenemisest.
77.
Märkisin juba, et Üldkohus möönis, et ühinemise tulemusel „hagejate olulise osaluse suurus ei muutunud võrreldes sellega, mis neil oli varem Mediolanumi kaudu“. (
35
) Teisisõnu ei muutnud üleminek kaudselt osaluselt otsesele osalusele Fininvesti kontrolliolukorda Banca Mediolanumi üle, sest Fininvestile kuulus endiselt 30,16% aktsiatest.
78.
Sama argument kehtib a fortiori S. Berlusconi osaluse suhtes, mis on alati olnud kaudne oluline osalus Banca Mediolanumis. (
36
)
79.
Kui see on nii, (
37
) siis toob asjaolu, et ühelt (otseselt) osaluse viisilt teisele (kaudsele) osaluse viisile üleminek ei ole asjakohane, niisugusel juhul nagu käesolev kaasa selle, et olulise osaluse (uut) omandamist või suurendamist ei toimunud. Selles kontekstis ei olnud EKP sekkumine vajalik.
80.
Kokkuvõttes tuleb apellatsioonkaebuse esimese väite kuuenda (ja viimase) alaväitega nõustuda.
VII. Apellatsioonkaebuse teine väide
A.
Poolte väited
81.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et ta lükkas tagasi nende teise tühistamisväite, mille kohaselt direktiivi 2013/36 artiklite 22 ja 23 kohaldamine enam kui 20 aastat tagasi omandatud osalustele aktsiakapitalis toob kaasa tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumise.
82.
Nad märgivad, et vaatamata sellele, et Üldkohus leiab vaidlustatud kohtuotsuses, et direktiivi 2013/36 ei kohaldatud enne selle jõustumist oluliste osaluste omandamise suhtes, kinnitab ta tegelikult selle tagasiulatuva kohaldamise käesolevas asjas. Samamoodi on apellatsioonkaebuse esimeses väites etteheidetav viga määrav apellatsioonkaebuse teises väites etteheidetavale veale.
83.
EKP ja komisjon vaidlevad nendele argumentidele vastu.
B.
Hinnang
84.
Üldkohus kinnitab õigesti, et direktiivi 2013/36 artiklite 22 ja 23 kohaldamisala ei hõlma enne selle jõustumist omandatud ja seega juba olemas olevate oluliste osaluste omandamisi, vaid üksnes pärast selle jõustumist tehtud oluliste osaluste omandamise otsuseid. (
38
)
85.
Ent nagu apellandid väidavad, muutub see põhimõtteline avaldus siiski tulemusetuks, kui – nagu esimese väite analüüsist nähtub – kohaldatakse direktiivi 2013/36 nimetatud sätteid sellise olulise osaluse suhtes, nagu Fininvesti osalus Banca Mediolanumis, mis ei ole enne ja pärast selle direktiivi jõustumist tegelikult muutunud (krediidiasutuse üle kontrolli ja mõju osas).
86.
Seega tuleb apellatsioonkaebuse teise väitega nõustuda.
VIII. Apellatsioonkaebuse üheksas väide
A.
Poolte väited
87.
Apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta tunnistas vastuvõetamatuks kaks talle esitatud uut tühistamisväidet, mis käsitlevad Banca d’Italia vastuvõetud ettevalmistavate aktide õigusvastasust. (
39
)
88.
Väidetavalt rikuti õigusnormi Üldkohtu kodukorra artikli 84 kohaldamisel seoses uute väidetega, mis esitati pärast 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsust Berlusconi ja Fininvest.
89.
Tegemist on ilmse hindamisveaga „uue õigusliku asjaolu“ olemasolu osas, samuti on esitatud põhjendused puudulikud ja ilmselgelt ebaloogilised ning uute väidete omal algatusel uurimata jätmist ei ole põhjendatud. Nad heidavad seega ette tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 rikkumist.
90.
Apellatsioonkaebuse põhjendustes esitavad apellandid järgmised argumendid:
–
Uued tühistamisväited on tihedalt seotud varem esitatud väidetega.
–
19. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Berlusconi ja Fininvest sisaldab väga uuenduslikke tõlgenduslikke elemente, mis lähevad kaugemale sellest, et olla varasemat kohtupraktikat väidetavalt kinnitavat laadi. Selles kohtuotsuses tõlgendatakse EKP pädevust selles valdkonnas esimest korda erga omnes, lahendades täiesti uudseid ja keerukaid küsimusi.
–
Nende uute väidete vastuvõetamatuks tunnistamine rikub apellantide õigust tõhusale ja täielikule kohtulikule kaitsele. Selle kaitse huvides võinuks Üldkohus neid väiteid omal algatusel analüüsida, tuginedes oma kodukorra artiklile 84.
91.
EKP ja komisjon vaidlevad nendele argumentidele vastu.
B.
Hinnang
92.
19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Berlusconi ja Fininvest otsustas Euroopa Kohus, et:
–
ELTL artikkel 263 ei võimalda riigisisestel kohtutel kontrollida riiklike pädevate asutuste poolt olulise osaluse omandamise või suurendamise loa andmise menetluses vastu võetud menetlust algatavate või ettevalmistavate aktide või mittesiduvate ettepanekute õiguspärasust. (
40
)
–
Liidu kohtul, kellel on ELTL artikli 263 alusel ainupädevus kontrollida liidu akti õiguspärasust, tuleb otsustada EKP lõpliku otsuse õiguspärasuse üle, ja selleks, et tagada huvitatud isikute tõhus kohtulik kaitse, analüüsida riigisisese asutuse ettevalmistavates aktides või ettepanekutes niisuguseid võimalikke puudusi, mis võivad mõjutada lõpliku otsuse kehtivust. (
41
)
93.
Pärast selle kohtuotsuse avaldamist ja pärast seda, kui Üldkohus oli palunud esitada oma seisukohad selle tagajärgede kohta hagile, (
42
) esitasid hagejad kaks uut tühistamisväidet, millega nad vaidlustasid Banca d’Italia poolt vastu võetud ettevalmistavate aktide (eelkõige menetluse algatamise otsuse ja EKP‑le esitatud otsuse ettepaneku) õiguspärasuse.
94.
Üldkohus tunnistas mõlemad uued väited vastuvõetamatuks, kuna a) need ei olnud tihedalt seotud hagiavalduses esitatud tühistamisväidetega ja b) Euroopa Kohtu otsust ei saa pidada õiguslikuks asjaoluks, mis tuli ilmsiks menetluse käigus Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõike 1 tähenduses. (
43
)
95.
Apellantide argumendid näivad mulle olevat põhjendatud.
96.
Mis puudutab tiheda seose puudumist uute tühistamisväidete ja hagiavalduses esialgu esitatud väidete vahel, siis leian, et vaidlustatud kohtuotsuses oleks tulnud seda seost hinnata.
97.
On tõsi, et esialgses kaebuses ei tõstatatud Banca d’Italia ettevalmistavate aktide õigusvastasuse küsimust. Nagu Euroopa Kohus aga 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuses Berlusconi ja Fininvest otsustas, on krediidiasutustes olulise osaluse omandamiseks või suurendamiseks loa andmine osa kombineeritud haldusmenetlusest, milles osalevad liikmesriikide asutused ja EKP. Viimasel on lõpliku otsuse tegemise pädevus, mis tähendab, et nende menetluste raames vastu võetud aktide õiguspärasust hindavad Üldkohus ja Euroopa Kohus.
98.
Järelikult ei saa eitada, et riigisiseste asutuste ettevalmistavate aktide ja EKP lõpliku akti vahel on otsene ja tihe seos, kuna need on ühe ja sama haldusmenetluse osad. (EKP) lõpliku akti kehtivust käsitlev otsus võib sõltuda selliste (riigisiseste asutuste) ettevalmistavate aktide olulistest rikkumistest, millele hagejad soovisid Üldkohtus tugineda.
99.
Mis puudutab 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuse Berlusconi ja Fininvest arvesse võtmist kui menetluse käigus ilmsiks tulnud uut õiguslikku asjaolu, mis õigustab uute tühistamisväidete esitamist, siis ei ole Üldkohtu arutluskäik samuti õige.
100.
Vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohus:
–
tugineb Euroopa Kohtu praktikale, (
44
) mille kohaselt kohtuotsust, mis üksnes kinnitab apellandile apellatsioonkaebuse esitamisel teadaolevat õiguslikku olukorda, ei saa pidada asjaoluks, mis võimaldab esitada uue väite;
–
lisab, et […] „menetluse ajal tehtud kohtuotsusele ei saa tugineda kui uuele asjaolule, kuna selles kohtuotsuses antakse üksnes ex tunc-tõlgendus liidu õigusele […]“; (
45
)
–
märgib, et eelotsusel ei ole mitte konstitutiivne ja ex tunc, vaid üksnes deklaratiivne väärtus; (
46
)
–
kinnitab, et „Euroopa Kohtu poolt antud tõlgendus oli hagejatele teada hagi esitamise ajal“; (
47
)
–
märgib, et 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsust Berlusconi ja Fininvest „ei saa käsitada [Üldkohtu] kodukorra artikli 84 lõike 1 tähenduses õigusliku asjaoluna, mis tuli ilmsiks menetluse käigus“ (
48
).
101.
Ma ei nõustu selle arutluskäigu ega järeldustega, mille Üldkohus sellest teeb.
102.
Üldkohus on teistes kohtuotsustes ise möönnud, et uute tühistamisväidete esitamiseks on menetluse käigus tehtud Euroopa Kohtu otsus asjakohane, kui see sisaldab uusi täpsustusi kohaldatavate õigusnormide kohta. (
49
)
103.
Kohtuotsused, mis üksnes kordavad varasemat kohtupraktikat, ei õigusta kindlasti uute väidete esitamist. See ei kehti Euroopa Kohtu otsuste kohta, mis sisaldavad varasema kohtupraktika edasiarendusi või loovad uut kohtupraktikat: sellistel juhtudel saab neid kohtuotsuseid kasutada selleks, et esitada menetluses olevates tühistamishagides uusi väiteid.
104.
Samas tähenduses tegi Euroopa Kohus otsuse direktiivi 2013/32/EL konkreetses kontekstis. (
50
) Ta leidis, et tema otsus võib kuuluda mõiste „uus asjaolu“ alla selle direktiivi artikli 33 lõike 2 punkti d ja artikli 40 lõigete 2 ja 3 tähenduses. (
51
) Seda järeldust ei sea kahtluse alla eelotsusemenetluses tehtud kohtuotsuste ex tunc mõju. (
52
)
105.
19. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Berlusconi ja Fininvest sisaldas olulisi (ja uusi) seisukohti kohtuliku kontrolli kohta pangandusliidu raames kehtestatud keerukates haldusmenetlustes, sealhulgas olulise osaluse omandamiseks loa andmise kohta. Seda kohtuotsust ei saa pidada lihtsalt varasema kohtupraktika kinnituseks.
106.
Fininvest ja S. Berlusconi ei saanud oma hagi esitamisel ette teada, et Banca d’Italia ettevalmistavaid akte, mis on seotud osaluse omandamise loa andmise menetlusega, saab vaidlustada üksnes Üldkohtus, mitte aga Itaalia kohtutes.
107.
Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta tunnistas kaks uut tühistamisväidet vastuvõetamatuks.
108.
Neil asjaoludel kujutab hagi vastuvõetamatuks tunnistamine endast apellantide harta artikliga 47 kaitstud õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele rikkumist, kuna see takistas neil tugineda lõplikku otsust ettevalmistavate aktide võimalikule õigusvastasusele, et Üldkohus saaks seda kontrollida.
109.
Seega tuleb apellatsioonkaebuse üheksanda väitega nõustuda, mis koos apellatsioonkaebuse esimese väitega (osalise) nõustumisega ja teise väitega nõustumisega toob kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise.
IX. Üldkohtule esitatud tühistamishagi suhtes otsuse tegemine
110.
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Ta võib sellisel juhul ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
111.
Siinses kohtuasjas on Euroopa Kohtul olemas vajalik teave, et teha lõplik otsus EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsuse peale esitatud tühistamishagi kohta.
112.
Eelnevates punktides esitatud põhjustel tuleb apellantide esitatud esimese tühistamisväitega nõustuda ja EKP 25. oktoobri 2016. aasta otsus tervikuna tühistada.
X. Kohtukulud
113.
Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
114.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
115.
Apellandid on nõudnud kohtukulude väljamõistmist EKP‑lt. Kui nende nõuded rahuldatakse, nagu ma soovitan, tuleb kohtukulud välja mõista EKP‑lt ja jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
XI. Ettepanek
116.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
rahuldada apellatsioonkaebused ja tühistada Üldkohtu 11. mai 2022. aasta otsus Fininvest ja Berlusconi vs. EKP (T‑913/16, EU:T:2022:279);
–
tühistada Euroopa Keskpanga 25. oktoobri 2016. aasta otsus ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4;
–
mõista kohtukulud välja Euroopa Keskpangalt ja jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	C‑219/17, EU:C:2018:1023. Edaspidi „19. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Berlusconi ja Fininvest“.
(
3
)	Üldkohtu otsus Fininvest ja Berlusconi vs. EKP (T‑913/16, EU:T:2022:279, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“).
(
4
)	Otsus ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4.
(
5
)	27. juuni 2018. aasta ettepanek (EU:C:2018:502).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ (ELT 2013, L 176, lk 338).
(
7
)	Nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määrus, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63) (edaspidi „ühtse järelevalvemehhanismi määrus“).
(
8
)	Euroopa Keskpanga 16. aprilli 2014. aasta määrus, millega kehtestatakse raamistik Euroopa Keskpanga ja riiklike pädevate asutuste vaheliseks ning riiklike määratud asutustega tehtavaks koostööks ühtse järelevalvemehhanismi raames (ühtse järelevalvemehhanismi raammäärus) (ELT 2014, L 141, lk 1).
(
9
)	1. septembri 1993. aasta seadusandlik dekreet nr 385 – Itaalia pangandus- ja krediidialaste seaduste konsolideeritud redaktsioon (decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia) (GURI nr 230 regulaarne lisa, 30.9.1993), mida on muudetud 12. mai 2015. aasta seadusandliku dekreediga nr 72 (decreto legislativo n. 72), millega võeti Itaalia õigusesse üle direktiiv 2013/36 (edaspidi „pangandusseadustik“).
(
10
)	4. märtsi 2014. aasta seadusandlik dekreet nr 53, millega võetakse üle direktiiv 2011/89/EL, millega muudetakse direktiive 98/78/EÜ, 2002/87/EÜ, 2006/48/EÜ ja 2009/138/EÜ seoses finantskonglomeraati kuuluvate finantsüksuste täiendava järelevalvega (Attuazione della direttiva 2011/89/UE, che modifica le direttive 98/78/CE, 2002/87/CE, 2006/48/CE e 2009/138/CE, per quanto concerne la vigilanza supplementare sulle imprese finanziarie appartenenti a un conglomerato finanziario) (GURI nr 76, 1.4.2014, lk 1790).
(
11
)	Tegemist oli „kontsernisisese ühinemisega, mille puhul aktsiate vahetamise suhe oli 1: 1“, et saavutada äriühingu lihtsustamine ja panganduskontserni organisatsiooniline ratsionaliseerimine, kuna äriühing Mediolanum kontrollis 100% Banca Mediolanumi aktsiatest.
(
12
)	Kuna S. Berlusconi suri 12. juunil 2023, võtsid tema pärijad käesolevas apellatsioonkaebuses üle tema menetlusseisundi.
(
13
)	Sellele rehabiliteerimisele on osutatud mõlema apellatsioonkaebuse neljandas väites.
(
14
)	Vt EKP Guide to qualifying holdings procedures, 2023, https://www.bankingsupervision.europa.eu/ecb/pub/pdf/ssm.supervisory_guides230523_qualifyingholdingprocedure.en.pdf.
(
15
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1).
(
16
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. mai 2023. aasta määruse (EL) 2023/1114, mis käsitleb krüptovaraturge ning millega muudetakse määrusi (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 1095/2010 ning direktiive 2013/36/EL ja (EL) 2019/1937 (ELT 2023, L 150, lk 40), artiklites 41 ja 42 on sätestatud kontrollimenetlus (varapõhise tokeni emitendis olulise osaluse omandamise ja suurendamise puhul) nii nagu direktiivis 2013/36.
(
17
)	Direktiivi 2013/36 artikli 22 lõikes 8 on sätestatud, et „liikmesriigid ei tohi kehtestada käesolevas direktiivis sätestatust rangemaid nõudeid pädevate asutuste teavitamisele või heakskiitmisele seoses hääleõiguste või kapitali otsese või kaudse omandamisega“.
(
18
)	Selleks on lõikes 1 sätestatud, et eesmärgiga tagada omandatava krediidiasutuse kindel ja usaldusväärne juhtimine ning arvestades krediidiasutuse kavandava omandaja tõenäolist mõju, hindavad pädevad asutused kavandava omandaja sobivust ning kavandatava omandamise rahastamise usaldusväärsust järgmiste kriteeriumide põhjal: kavandava omandaja maine; juhtorgani uute liikmete maine ja kogemused; kavandava omandaja finantsseisundi tugevus; kas krediidiasutus suudab jätkata usaldatavusnõuete järgimist; ja oht, et esinevad seosed rahapesu või terrorismi rahastamise tehingutega.
(
19
)	Euroopa Pangandusjärelevalve, Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve ja Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve ühissuunised finantssektoriga seotud olulise osaluse omandamise ja suurendamise usaldatavushindamiseks
(JC/GL/2016/01) (edaspidi „ühissuunised“), Frankfurt, detsember 2016. Saadaval aadressil https://www.eiopa.europa.eu/system/files/2020-10/jc_qh_gls_et.pdf.
(
20
)	EKP 23. juuli 2019. aasta otsuses (EL) 2019/1376 krediidiasutuste üleeuroopaliste tegevuslubade, oluliste osaluste omandamise ja tegevusloa kehtetuks tunnistamise osas otsuste tegemise pädevuse delegeerimise kohta (EKP/2019/23) (ELT 2019, L 224, lk 1) on kehtestatud kriteeriumid, mille alusel delegeeritakse EKP tööüksuste juhtidele pädevus võtta vastu delegeeritud otsuseid olulise osaluse korra kohta (artikkel 4).
(
21
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 79.
(
22
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 80. Sama kohtuotsuse punktis 81 kordab Üldkohus, et hagejatel oli juba „[…] Fininvesti ja Fin. Prog. Italia vahel sõlmitud aktsionäride kokkulepe, mis võimaldas neil ühiselt kontrollida Mediolanumit ja Banca Mediolanumit juba enne kõnealust ühinemist, […]“.
(
23
)	Üldkohtu hinnangul „sai Fininvesti kaudsest osalusest Banca Mediolanumis kõnealuse ühinemise ja Consiglio di Stato (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsuse tõttu otsene oluline osalus“.
(
24
)	Selles õigusnormis on sätestatud, et „EKP kohaldab talle käesoleva määrusega antud ülesannete täitmisel ja järelevalve kõrgete standardite tagamise eesmärki silmas pidades kogu asjakohast liidu õigust ja kui kõnealusteks liidu õigusaktideks on direktiivid, neid direktiive siseriiklikusse õigusesse ülevõtvaid õigusakte. Kui asjakohane liidu õigus koosneb määrustest ja kui kõnealused määrused tagavad praegu liikmesriikidele sõnaselgelt valikuvõimalused, kohaldab EKP ka kõnealuseid valikuvõimalusi võimaldavaid siseriiklikke õigusakte“.
(
25
)	EKP peab kohaldama riigisisest õigust (kui sellega võetakse direktiivid üle või kasutatakse ühte määruste alusel antud võimalustest), kuid see ei tähenda, et olulise osaluse omandamise ja suurendamise mõiste on jäetud liikmesriikide otsustada.
(
26
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 49.
(
27
)	11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punkt 36); 1. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Planet49 (C‑673/17, EU:C:2019:801, punkt 47) ja 22. juuni 2021. aasta kohtuotsus Latvijas Republikas Saeima (karistuspunktid) (C‑439/19, EU:C:2021:504, punkt 81).
(
28
)	Vastupidi sellele, mida EKP ja komisjon väidavad, ei saa selle mõiste kasutamist vaidlustatud kohtuotsuses, mille põhielement see on, devalveerida. Esineb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57, 78, 80, 81, 84 ja 88. Seejuures ei ole Üldkohus üksnes „kirjeldanud konteksti“ või „kasutanud mitteõiguslikke, kuid peamiselt majanduslikke mõisteid“, nagu EKP alusetult väidab (vastustaja vastuse punkt 20).
(
29
)	Või kui omandamine võimaldaks avaldada märkimisväärset mõju ettevõtja juhtimisele või tooks kaasa krediidiasutuse muutumise kavandatava omandaja tütarettevõtteks.
(
30
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 80 ja 81.
(
31
)	Ühissuuniste II jao 1. peatüki punktis 6 on ette nähtud kaks kriteeriumi, mille alusel määratakse kindlaks, kas osalus on kaudne: kontrollikriteerium ja korrutamiskriteerium. Kontrollikriteerium tähendab, et iga füüsilist või juriidilist isikut, kes omandab kontrolli sihtettevõtjas olulist osalust omava isiku üle, tuleb pidada olulise osaluse kaudseks omandajaks. Teise etapina kohaldatav korrutamiskriteerium seisneb selles, et korrutatakse kontserni kogu kontrolliahela osaluste protsendid, alustades sihtettevõtja otsesest osalusest, ja nii mööda kontrolliahelat edasi, kuni tulemus on jätkuvalt vähemalt 10%.
(
32
)	Direktiivi 2013/36 artiklis 27 on sätestatud, et „et määrata kindlaks, kas artiklites 22, 25 ja 26 osutatud olulise osaluse kriteeriumid on täidetud, võetakse arvesse [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 2004. aasta direktiivi 2004/109/EÜ läbipaistvuse nõuete ühtlustamise kohta teabele, mis kuulub avaldamisele emitentide kohta, kelle väärtpaberid on lubatud reguleeritud turul kauplemisele, ning millega muudetakse direktiivi 2001/34/EÜ (ELT 2004, L 390, lk 38)] artiklites 9, 10 ja 11 osutatud hääleõigust ning samuti kõnealuse direktiivi artikli 12 lõigetes 4 ja 5 sätestatud osaluste summeerimise tingimusi“.
(
33
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 77.
(
34
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 57.
(
35
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 80.
(
36
)	Üldkohus tunnistab seda asjaolu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79: „Kui varem kuulus S. Berlusconile kaudne osalus Banca Mediolanumis kõigepealt Fininvesti ja seejärel Mediolanumi kaudu, siis nüüd oli tal kaudne osalus Banca Mediolanumis üksnes Fininvesti kaudu“.
(
37
)	Apellandid, EKP ja komisjon on eriarvamusel selles, mis taseme osalusega on tegu ja kas osalus on otsene või kaudne, kuid apellatsioonimenetluses tuleb eelistada Üldkohtu esitatud faktiliste asjaolude versiooni.
(
38
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 98.
(
39
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 237–266.
(
40
)	19. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Berlusconi ja Fininvest, resolutsioon.
(
41
)	Ibidem, punkt 44.
(
42
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 19.
(
43
)	Selle sätte kohaselt on „menetluse käigus uute väidete esitamine keelatud, välja arvatud juhul, kui need tuginevad faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus“.
(
44
)	Ta tugineb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 251 Euroopa Kohtu 20. septembri 2018. aasta kohtuotsusele Hispaania vs. komisjon (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, punkt 39) ning 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusele Buono jt vs. komisjon (C‑12/13 P ja C‑13/13 P, EU:C:2014:2284, punktid 58 ja 60).
(
45
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 255.
(
46
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 252.
(
47
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 256.
(
48
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 257.
(
49
)	22. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Stavytskyi vs. nõukogu (T‑242/16, EU:T:2018:166, punkt 125) ja 24. septembri 2019. aasta kohtuotsus Yanukovich vs. nõukogu (T‑301/18, EU:T:2019:676, punktid 78–80) koostoimes 19. detsembri 2018. aasta kohtuotsusega Azarov vs. nõukogu (C‑530/17 P, EU:C:2018:1031).
(
50
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
51
)	8. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (hilisema taotluse vastuvõetavus) (C‑216/22, EU:C:2024:122, punkt 40). See on nii „[…] sõltumata sellest, kas kohtuotsus tehti enne või pärast varasema taotluse kohta otsuse tegemist või kas kohtuotsuses tuvastatakse otsuse aluseks olnud riigisisese õigusnormi vastuolu liidu õigusega või piirdutakse vaid liidu õiguse, sealhulgas otsuse tegemise ajal juba kehtinud õiguse tõlgendamisega“.
(
52
)	Ibidem, punkt 41: „ei ole muu hulgas tähtsust asjaolul […], et ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule antud pädevust kasutades tehtud kohtuotsusel, milles Euroopa Kohus tõlgendab liidu õigusnormi, on üldjuhul tagasiulatuv mõju alates tõlgendatava õigusnormi jõustumisest“.