62022CJ0608
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
4. oktoober 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Ühine varjupaigapoliitika – Direktiiv 2011/95/EL – Tingimused, millele peavad pagulasseisundi saamiseks vastama kolmandate riikide kodanikud – Artikli 2 punktid d ja e – Mõiste „tagakiusamine“ – Nõutav raskusaste – Artikkel 9 – Naiste vastu suunatud diskrimineerivate meetmete piisavalt raske kogum – Artikli 9 lõike 1 punkt b – Tagakiusamise vormid – Artikli 9 lõige 2 – Rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamine – Artikli 4 lõige 3 – Individuaalse läbivaatamise kohustus – Ulatus
Liidetud kohtuasjades C‑608/22 ja C‑609/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) 14. septembri 2022. aasta otsustega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 22. septembril 2022, menetlustes
AH (C‑608/22)
FN (C‑609/22)
versus
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe, Euroopa Kohtu president K. Lenaerts kolmanda koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud N. Piçarra (ettekandja), N. Jääskinen ja M. Gavalec,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
AH, esindaja: Rechtsanwältin N. Lorenz,
–
FN, esindaja: Rechtsanwältin S. Moschitz-Kumar,
–
Austria valitsus, esindajad: A. Posch, J. Schmoll ja M. Kopetzki,
–
Belgia valitsus, esindajad: M. Jacobs, A. Van Baelen, ja M. Van Regemorter,
–
Hispaania valitsus, esindajad: A. Gavela Llopis ja A. Pérez-Zurita Gutiérrez,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: B. Fodda ja J. Illouz,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Azéma, J. Hottiaux ja H. Leupold,
olles 9. novembri 2023. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlused puudutavad küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artikli 9 lõike 1 punkte a ja b.
2
Taotlused on esitatud ühelt poolt vastavalt AH ja FNi ning teiselt poolt Bundesamt für Fremdenwesen und Asyli (föderaalne migratsiooni- ja varjupaigaamet, Austria) vahelistes kohtuvaidlustes, mis puudutavad nimetatud ameti nende otsuste õiguspärasust, millega jäeti rahuldamata AH ja FNi taotlused pagulasseisundi tunnustamiseks.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Genfi konventsioon
3
Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), mis jõustus 22. aprillil 1954 ja mida on täiendatud New Yorgis 31. jaanuaril 1967 sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi „Genfi konventsioon“), artikli 1 jaotise A lõige 2 näeb ette:
„Konventsioonis käsitatakse pagulasena isikut, […] kes […] põhjendatult kartes tagakiusamist rassi, usu, rahvuse, sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste pärast viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ega suuda või kartuse tõttu ei taha saada sellelt riigilt kaitset […]“.
Konventsioon naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta
4
ÜRO Peaassamblee poolt 18. detsembril 1979 vastu võetud ja 3. septembril 1981 jõustunud konventsiooni naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta (United Nations Treaty Series, 1249. kd, nr I-20378, lk 13) (edaspidi „naiste diskrimineerimise likvideerimise konventsioon“), millega kõik liikmesriigid on ühinenud, artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas konventsioonis tähendab mõiste „naiste diskrimineerimine“ mis tahes vahede või erandite tegemist või piiranguid soo järgi, mille eesmärgiks on luua olukord, kus inimõiguste ja põhivabaduste olemasolu naistel tunnistatakse vähem või üldse mitte, kus naistel on vähem võimalusi või puuduvad võimalused kasutada või realiseerida inimõigusi ja põhivabadusi poliitikas, majanduses, sotsiaal-, kultuuri-, tsiviil- või mis tahes muus valdkonnas meeste ja naiste võrdõiguslikkuse alusel olenemata nende perekonnaseisust“.
5
Konventsiooni artiklis 3 on sätestatud, et osavõtvad riigid rakendavad kõigis valdkondades, eriti poliitikas, ühiskondlikus elus, majanduses ja kultuuri alal kõiki vastavaid meetmeid, ka seadusandlikke, et tagada naiste igakülgne areng ja progress, et kindlustada neile meestega võrdsetel alustel inimõiguste ja põhivabaduste realiseerimine ja kasutamine.
6
Nimetatud konventsiooni artikli 5 kohaselt rakendavad osavõtvad riigid kõiki vastavaid abinõusid, et eelkõige muuta meeste ja naiste käitumise sotsiaalseid ja kultuurilisi mudeleid, et välja juurida eelarvamused ning kaotada tavad ja kogu muu praktika, mis rajanevad ideel, et üks sugu on mittetäisväärtuslik või teisest üle, või ideel, et mehed ja naised peavad täitma stereotüüpseid rolle.
7
Konventsiooni artiklite 7, 10 ja 16 kohaselt rakendavad osavõtvad riigid kõiki vastavaid abinõusid, et likvideerida naiste diskrimineerimine riigi poliitilises ja ühiskondlikus elus, hariduse valdkonnas ning kõigis abielu ja perekonnasuhteid puudutavates küsimustes.
Istanbuli konventsioon
8
Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsioon sõlmiti Istanbulis 11. mail 2011, allkirjastati Euroopa Liidu poolt 13. juunil 2017, kiideti liidu nimel heaks nõukogu 1. juuni 2023. aasta otsusega (EL) 2023/1076 (ELT 2023, L 143 I, lk 4) (edaspidi „Istanbuli konventsioon“) ning jõustus liidu suhtes 1. oktoobril 2023. Konventsiooni artikli 1 kohaselt on konventsiooni eesmärgid eelkõige kaitsta naisi vägivalla kõigi vormide eest, ennetada naistevastast vägivalda ja perevägivalda, karistada selle eest ja see kaotada, aidata kaasa naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimisele ning edendada naiste ja meeste sisulist võrdõiguslikkust, sealhulgas naiste võimestamise kaudu.
9
Konventsiooni artiklis 3 on täpsustatud, et mõistet „naistevastane vägivald“ tuleb selle konventsiooni tähenduses käsitada kui naiste inimõiguste rikkumist ja naiste diskrimineerimise vormi; see tähendab kõiki soolise vägivalla akte, mille tulemusena või võimaliku tulemusena tekitatakse naisele füüsilisi, seksuaalseid, psühholoogilisi või majanduslikke kahjusid või kannatusi, sealhulgas selliste aktidega ähvardamist, sundi või omavolilist vabadusest ilmajätmist sõltumata sellest, kas see leiab aset avalikult või eraelus.
10
Konventsiooni artikli 4 lõige 2 sätestab:
„Konventsiooniosalised mõistavad hukka naiste diskrimineerimise kõik vormid ning võtavad viivitamata vajalikke seadusandlikke ja muid meetmeid vägivalla ennetamiseks, eriti:
–
sõnastades oma riigi põhiseaduses või muudes asjakohastes õigusaktides naiste ja meeste võrdõiguslikkuse põhimõtte ning tagades selle põhimõtte rakendamise tegelikkuses;
–
keelustades naiste diskrimineerimise, sealhulgas vajaduse korral sanktsioonide rakendamise kaudu, ning
–
kaotades naisi diskrimineerivad seadused ja tavad.“
11
Istanbuli konventsiooni artikli 60 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Konventsiooniosalised rakendavad seadusandlikke või muid meetmeid tagamaks, et naistevastast soolist vägivalda saaks käsitleda [Genfi] konventsiooni artikli 1 [jaotise] A [lõike] 2 tähenduses tagakiusamise vormi ja tõsise kahju tekitamisena, mis annab aluse täiendavaks/subsidiaarseks kaitseks.“
Liidu õigus
Direktiiv 2011/95
12
Direktiivi 2011/95 põhjendustes 4 ja 16 on märgitud:
„(4)
Genfi konventsioon ja protokoll moodustavad pagulaste kaitse rahvusvahelise õigusraamistiku nurgakivi.
[…]
(16)
Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ning järgitakse iseäranis Euroopa Liidu põhiõiguste hartas [(edaspidi „harta“)] tunnustatud põhimõtteid. Eelkõige püütakse käesoleva direktiiviga tagada varjupaigataotlejate ja nendega kaasas olevate pereliikmete inimväärikuse ja varjupaigaõiguse austamine ning edendada kõnealuse harta artiklite 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 ja 35 kohaldamist ja seetõttu tuleks sellest lähtuda ka direktiivi rakendamisel.“
13
Direktiivi artikkel 2 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)
„pagulane“ – kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud, viibides väljaspool varasemat alalist elukohariiki ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 12;
e)
„pagulasseisund“ – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku tunnustamine pagulasena liikmesriigi poolt;
[…]
h)
„rahvusvahelise kaitse taotlus“ – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta sõnaselgelt väljapoole käesoleva direktiivi reguleerimisala jäävat muud liiki kaitset, mida saab taotleda eraldi;
i)
„taotleja“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille kohta ei ole lõplikku otsust veel tehtud;
[…]
n)
„päritoluriik“ – kodakondsusjärgne riik (kodakondsusjärgsed riigid) või kodakondsuseta isikute puhul varasem alaline elukohariik (-riigid).“
14
Direktiivi artiklis 4 „Faktide ja asjaolude hindamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad pidada taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik andmed, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid andmeid.
[…]
3.   Rahvusvahelise kaitse taotlus vaadatakse läbi individuaalselt ning selle käigus arvestatakse järgmist:
a)
kõik asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal, sealhulgas päritoluriigi õigusnormid ja nende kohaldamise viis;
b)
taotleja esitatud asjaomased avaldused ja dokumendid, sealhulgas teave selle kohta, kas taotlejat on taga kiusatud või talle on tekitatud suurt kahju või teda võidakse taga kiusata või talle tekitada suurt kahju;
c)
taotleja individuaalne seisund ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus, et hinnata, kas taotleja suhtes toime pandud või võimalikud teod võiksid taotleja isiklikest asjaoludest lähtudes osutuda tagakiusamiseks või tekitada suurt kahju;
[…]“.
15
Direktiivi artikkel 6 „Tagakiusajad või suure kahju põhjustajad“ näeb ette:
„Tagakiusajad või suure kahju põhjustajad on muu hulgas järgmised:
a)
riik;
b)
riiki või olulist osa riigi territooriumist valitsevad parteid või organisatsioonid;
c)
mitteriiklikud osalised, kui on võimalik tõestada, et punktides a ja b nimetatud osalised, sealhulgas rahvusvahelised organisatsioonid, ei saa või ei taha pakkuda kaitset tagakiusamise või suure kahju tekitamise eest vastavalt artiklile 7.“
16
Direktiivi 2011/95 III peatükk „Kvalifitseerumine pagulaseks“ sisaldab artiklit 9 „Tagakiusamine“, milles on sätestatud:
„1.   Selleks et tegu peetaks tagakiusamiseks Genfi konventsiooni artikli 1 punkti A tähenduses, peab tegu
a)
olema olemuse või kordumise poolest piisavalt tõsine, et see kujutaks endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, eelkõige nende õiguste rikkumist, mille suhtes ei saa teha [Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud] Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni [(edaspidi „EIÕK“)] artikli 15 lõike 2 alusel erandit, või
b)
olema kogum mitmesugustest meetmetest, hõlmates inimõiguste rikkumist, mis on piisavalt raske, et mõjutada isikut samal viisil, nagu on nimetatud punktis a.
2.   Tagakiusamine vastavalt lõike 1 määratlusele võib muu hulgas esineda järgmisel kujul:
a)
füüsiline või vaimne vägivald, sealhulgas seksuaalne vägivald;
b)
õigus-, haldus-, politsei- ja/või kohtumeetmed, mis on olemuselt diskrimineerivad või mida rakendatakse diskrimineerival viisil;
c)
süüdimõistmine või karistamine, mis on ebaproportsionaalne või diskrimineeriv;
[…]
f)
soost lähtuvad või laste vastu suunatud teod.
3.   Vastavalt artikli 2 punktile d peab artiklis 10 nimetatud põhjuste ja käesoleva artikli lõikes 1 osutatud tagakiusamise või selliste tegude vastu puuduva kaitse vahel olema seos.“
17
Direktiivi artikli 10 „Tagakiusamise põhjused“ lõike 1 punktis d on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad tagakiusamise põhjuste hindamisel arvesse järgmisi asjaolusid:
[…]
d)
rühma käsitatakse teatava sotsiaalse rühmana, kui eelkõige:
–
selle rühma liikmetel on ühine sünnipärane tunnus või ühine taust, mida ei saa muuta, või ühine tunnus või veendumus, mis on nende identiteedis või teadvuses nii fundamentaalne, et inimest ei tohiks sundida sellest lahti ütlema, ning
–
sellel rühmal on asjaomases riigis selgesti eristuv identiteet, kuna ümbritsev ühiskond tajub seda erinevana.
[…]“.
Direktiiv 2013/32/EL
18
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) artikli 10 „Taotluse läbivaatamise nõuded“ lõikes 3 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et menetlevad ametiasutused võtavad rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsuse vastu pärast taotluse asjakohast läbivaatamist. Sel eesmärgil tagavad liikmesriigid, et:
a)
taotlused vaadatakse läbi ja otsused tehakse individuaalselt, objektiivselt ja erapooletult;
b)
täpset ja ajakohast teavet üldise olukorra kohta taotleja päritoluriigis […] hangitakse erinevatest allikatest, nagu [Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiametilt (EASO)] ja ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ametilt (UNHCR) ning asjakohastelt rahvusvahelistelt inimõiguste organisatsioonidelt, ning et selline teave on kättesaadav taotluste läbivaatamise ja otsuste vastuvõtmise eest vastutavatele töötajatele;
[…]
d)
taotluste läbivaatamise ja otsuste vastuvõtmise eest vastutavatel töötajatel on võimalus küsida vajaduse korral ekspertidelt nõu konkreetsetes küsimustes, nagu meditsiinilised, kultuurilised, usulised, lastega seotud ja sooküsimused.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
19
AH on 1995. aastal sündinud Afganistani kodanik. Ta põgenes koos oma emaga Iraani pärast seda, kui tema narkomaanist isa oli tahtnud teda oma sõltuvuse rahastamiseks müüa. Pärast Kreekas elamist ja seal abiellumist sisenes ta 2015. aastal Austriasse ning esitas selles liikmesriigis, kus elas tema abikaasa, rahvusvahelise kaitse taotluse.
20
FN on 2007. aastal sündinud Afganistani kodanik, kes ei ole kunagi Afganistanis elanud. Ta esitas 2020. aastal Austrias rahvusvahelise kaitse taotluse. Tema vennale, kes on samuti Afganistanist pärit, oli Austrias juba antud täiendav kaitse. FN väitis selles taotluses, et ta põgenes Iraanist, kus ta elas koos oma ema ja kahe õega, et kellelgi neist ei olnud elamisluba, mistõttu ei saanud FN koolis käia ja nende ema töötada, ning et ta soovib elada vabalt ja omada samu õigusi kui mehed.
21
Föderaalne migratsiooni‑ ja varjupaigaamet leidis vastavalt 26. märtsi 2018. aasta ja 14. oktoobri 2020. aasta otsuses, et AH jutustus ei ole usaldusväärne ja FNi puhul ei esine Afganistanis tegelikku tagakiusamise ohtu, ning keeldus nende pagulasseisundi tunnustamisest direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti e tähenduses. Ta andis AH-le ja FNile siiski täiendava kaitse seisundi sisuliselt sel põhjusel, et kuna neil puudub Afganistanis sotsiaalne tugi, tekiksid neil sinna tagasi pöördudes majanduslikud ja sotsiaalsed raskused.
22
AH ja FN esitasid mõlemad nende otsuste peale kaebuse Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus, Austria), väites eelkõige esiteks, et nad on üle võtnud nii läänelikud väärtused kui ka elustiili, ning teiseks, et pärast Talibani võimuletulekut 2021. aasta suvel on olukord Afganistanis muutunud nii, et sellest ajast peale on aset leidnud laiaulatuslik naiste tagakiusamine.
23
Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) jättis mõlemad kaebused põhjendamatuse tõttu rahuldamata, märkides muu hulgas, et arvestades AH ja FNi elutingimusi Austrias, ei ole nad üle võtnud „läänelikku“ elustiili, mis oleks muutunud nende identiteedi sedavõrd oluliseks osaks, et neil oleks võimatu sellest loobuda, et pääseda oma päritoluriigis ähvardavast tagakiusamisest.
24
AH ja FN esitasid kassatsioonkaebuse eelotsusetaotlused esitanud kohtule, Verwaltungsgerichtshofile (Austria kõrgeim halduskohus), väites uuesti, et ainuüksi naiste olukorra tõttu Talibani uue režiimi all on nende pagulasena tunnustamine põhjendatud.
25
Eelotsusetaotlused esitanud kohtu sõnul kuuluvad Afganistani kodanikest naised „teatavasse sotsiaalsesse rühma“ direktiivi 2011/95 artikli 10 lõike 1 punkti d tähenduses ning esineb seos selles sättes nimetatud tagakiusamise põhjuse ja nende naiste „tagakiusamise“ vahel, nagu nõuab selle direktiivi artikli 9 lõige 3.
26
Nimetatud kohus tuletab meelde, et aastatel 1996–2001 valitsenud Talibani režiimi ajal otsustas ta, et naiste olukorda Afganistanis tuleb tervikuna pidada piisavalt raskeks, et asuda seisukohale, et nende suhtes võetud diskrimineerivad meetmed kujutavad endast iseenesest tagakiusamist Genfi konventsiooni tähenduses. Järelikult tunnustati sel ajal rahvusvahelise kaitse taotleja pagulasseisundit ainuüksi asjaolu tõttu, et ta on Afganistani kodanikust naine.
27
Pärast Talibani selle režiimi kokkukukkumist muutis eelotsusetaotlused esitanud kohus enda sõnul oma kohtupraktikat, asudes seisukohale, et pagulasseisundi võivad saada ainult naised, kellel on oht langeda tagakiusamise ohvriks „lääneliku elustiili“ ülevõtmise tõttu, mis on muutunud nende identiteedi sedavõrd oluliseks osaks, et ei saa nõuda, et nad sellest tagakiusamisohust pääsemiseks loobuksid, kusjuures see hinnang tuleb anda üksikjuhtumi asjaolude in concreto hindamise põhjal. Ta leiab siiski, et Talibani poolt alates selle võimule naasmisest naiste suhtes võetud meetmed, olgu siis tegemist diskrimineerimise, seksuaalse vägivalla või tapmisega, on oma ulatuselt võrreldavad eelmise režiimi kohaldatud meetmetega.
28
Selles uues kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esimesena kindlaks teha, kas meetmed, mille Taliban naiste suhtes on võtnud, on nii rasked, et neid võib käsitada „tagakiusamisena“ direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 tähenduses. Ta märgib, et kõik need meetmed eraldivõetuna ei kujuta endast põhiõiguste rasket rikkumist, eelkõige nende põhiõiguste rikkumist, millest EIÕK artikli 15 lõike 2 kohaselt ei ole võimalik erandit teha, ega kuulu seega selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti a kohaldamisalasse. Tal on siiski tekkinud küsimus, kas need meetmed kogumis on piisavalt rasked nimetatud direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses.
29
Teisena on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas Afganistani naisele saab anda pagulasseisundi direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti e tähenduses, ilma et tema olukorda individuaalselt hinnataks.
30
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgerichtshof (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas selliste meetmete kogumit, mida rakendab, toetab või talub riigis tegeliku valitsemisvõimu kandja ja mis seisnevad eelkõige selles, et
–
naistel keelatakse tegutseda poliitilistel ametikohtadel ja osaleda poliitilistes otsustusprotsessides,
–
naistele ei ole kättesaadavad õiguskaitsevahendid, mille abil oleks võimalik saada kaitset soopõhise ja perevägivalla eest,
–
naisi ohustavad üldiselt sundabielud; olgugi et tegeliku valitsemisvõimu kandja on need keelustanud, ei pakuta naistele sundabielude vastu tõhusat kaitset ja selliseid abielusid sõlmitakse mõnikord ka tegelikult riigivõimu kandjaks olevate isikute osalemisel, kes teavad, et tegemist on sundabieluga,
–
naistel ei ole lubatud käia tööl või on neil lubatud piiratud ulatuses valdavalt vaid kodus töötada,
–
naistel on raskem pöörduda meditsiiniasutustesse,
–
naistelt võetakse täielikult võimalus omandada haridust või piiratakse seda võimalust ulatuslikult (näiteks lubatakse tüdrukutel omandada vaid algharidus),
–
naistel ei ole lubatud ilma meessoost saatjata (kellega peab naine olema teatavas sugulussuhtes) viibida või liikuda avalikkuses, seda vähemasti juhul, kui elukohast ollakse teatavas kauguses,
–
naised peavad oma keha avalikkuses täielikult kinni katma ja varjama oma nägu looriga,
–
naised ei tohi teha sporti,
tuleb [direktiivi 2011/95] artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses pidada piisavalt raskeks, et mõjutada naist samal viisil, nagu on nimetatud selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a?
2.
Kas pagulasseisundi andmiseks on piisav, et kõnealused meetmed mõjutavad naist tema päritoluriigis vaid tema soo tõttu, või tuleb hinnates, kas nimetatud meetmed kogumina direktiivi [2011/95] artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses naist mõjutavad, hinnata naise individuaalset olukorda?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
31
Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tagakiusamine“ hõlmab kogumit sellistest naiste suhtes diskrimineerivatest meetmetest, mille on võtnud või mida on talunud „tagakiusaja“ direktiivi artikli 6 tähenduses ja mis seisnevad eelkõige nende ilmajätmises igasugusest õiguskaitsest soolise ja perevägivalla ning sundabielude vastu, samuti kohustuses katta täielikult oma keha ja varjata nägu, neile meditsiiniteenustele juurdepääsu ja nende liikumisvabaduse piiramises, nende töölkäimise keelamises või selle piiramises, neil hariduse omandamise ja spordiga tegelemise keelamises ning poliitilises elus osalemise välistamises.
32
Esimesena on direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti d kohaselt, millega korratakse Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A lõiget 2, „pagulane“ määratletud eelkõige kui kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ega saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha saada selle riigi kaitset. Selle direktiivi artikli 2 punktis e on „pagulasseisund“ omakorda määratletud kui kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku tunnustamine pagulasena liikmesriigi poolt.
33
Direktiivi 2011/95 sätteid ei tule seega tõlgendada mitte ainult direktiivi üldist ülesehitust ja eesmärki arvestades, vaid ka kooskõlas Genfi konventsiooniga – mis selle direktiivi põhjenduse 4 kohaselt moodustab „pagulaste kaitse rahvusvahelise õigusraamistiku nurgakivi“ – ja teiste ELTL artikli 78 lõikes 1 viidatud asjakohaste lepingutega. Nende lepingute hulka kuuluvad eelkõige Istanbuli konventsioon ja naiste diskrimineerimise likvideerimise konventsioon (16. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Intervyuirasht organ na DAB pri MS (naised, kes on perevägivalla ohvrid), C‑621/21, EU:C:2024:47, punktid 37 ja 44–47, ning 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 36).
34
Nagu on kinnitatud Istanbuli konventsiooni artiklites 1 ja 3 ning artikli 4 lõikes 2, tähendab sooline võrdõiguslikkus eelkõige iga naise õigust olla kaitstud igasuguse soolise vägivalla eest, õigust mitte olla sunnitud abielluma, õigust võtta mõni usutunnistus omaks või mitte, õigust omada poliitilisi arvamusi ja neid väljendada ning õigust teha ise enda elu kujundavaid otsuseid – eelkõige mis puudutab haridust, ametialast karjääri või avalikus elus osalemist. Sama kehtib naiste diskrimineerimise likvideerimise konventsiooni artiklite 3, 5, 7, 10 ja 16 kohta (11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 37).
35
Lisaks on Istanbuli konventsiooni artikli 60 lõikes 1 sätestatud, et naistevastast soolist vägivalda – mida tuleb selle konventsiooni artikli 3 kohaselt käsitada kui inimõiguste rikkumist ja naiste diskrimineerimise vormi – tuleb käsitada tagakiusamise vormina Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A lõike 2 tähenduses (11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 55).
36
Samuti tuleb direktiivi 2011/95 põhjenduse 16 kohaselt tõlgendada selle direktiivi sätteid kooskõlas hartas tunnustatud õigustega, kusjuures harta kohaldamise edendamine on selle direktiivi eesmärk ja harta artikli 21 lõikes 1 on keelatud igasugune diskrimineerimine, sealhulgas diskrimineerimine soo tõttu (vt selle kohta 13. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Palestiina päritolu kodakondsuseta isiku pagulasseisund), C‑507/19, EU:C:2021:3, punkt 39; 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (mõiste suur kahju), C‑125/22, EU:C:2023:843, punkt 60, ja 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 38).
37
Teisena on direktiivi 2011/95 artiklis 9 määratletud, milliste asjaolude põhjal saab järeldada, et tegemist on tagakiusamisega Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses. Kõnealuse direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a on täpsustatud, et asjaomane tegu peab olema olemuse või kordumise poolest piisavalt tõsine, et see kujutaks endast põhiliste inimõiguste rasket rikkumist, eelkõige nende õiguste rikkumist, mille suhtes ei saa teha EIÕK artikli 15 lõike 2 alusel erandit, nimelt õigus elule (artikkel 2), õigus mitte saada piinamise ega ebainimliku või alandava kohtlemise ega karistamise osaliseks (artikkel 3), õigus mitte elada orjuses (artikli 4 lõige 1) või õigus sellele, et isikut ei mõisteta süüdi kuriteos, mis ei ole seaduse järgi kuritegu (artikkel 7).
38
Määrsõna „eelkõige“ kasutamisest selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a ilmneb, et viide EIÕK artikli 15 lõikele 2 on indikatiivne ja näitab, milline raskusaste on nõutav selleks, et tegu saaks kvalifitseerida „tagakiusamiseks“ Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses (vt selle kohta 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus Y ja Z, C‑71/11 ja C‑99/11, EU:C:2012:518, punkt 57).
39
Direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkt b, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, võimaldab kvalifitseerida „tagakiusamiseks“ ka kogumit mitmesugustest meetmetest, hõlmates inimõiguste rikkumist, mis „on piisavalt raske“, et mõjutada isikut „samal viisil“, nagu on nimetatud selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis a.
40
Nendest sätetest tuleneb, et selleks, et inimõiguste rikkumist võiks pidada tagakiusamiseks Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses, peab see olema teatud raskusastmega (19. novembri 2020. aasta kohtuotsus Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (sõjaväeteenistus ja varjupaik), C‑238/19, EU:C:2020:945, punkt 22 ning seal viidatud kohtupraktika). See raskusaste on iga direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punktides a ja b nimetatud juhtumi puhul võrreldav.
41
Mis puudutab konkreetselt selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b, siis tuleb selline raskusaste lugeda saavutatuks eelkõige siis, kui mitu selliste õiguste rikkumist, mis ei pruugi tingimata olla õigused, millest erandi tegemine EIÕK artikli 15 lõike 2 alusel ei ole võimalik, kahjustavad kogumis inimväärikuse täielikku austamist, nagu see on sätestatud harta artiklis 1, mille tagamine on direktiivi 2011/95 põhjenduse 16 kohaselt sõnaselgelt selle direktiivi eesmärk.
42
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 sisuliselt rõhutas, ei ole käesoleval juhul mingit kahtlust, et sõltumata sellest, millised repressioonid ähvardavad Afganistani naisi Talibani režiimi kehtestatud ettekirjutuste järgimata jätmise korral – mis juba iseenesest võivad kujutada endast tagakiusamist direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 tähenduses –, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud diskrimineerivad meetmed nõutava raskusastmega nii nende intensiivsuse ja kumulatiivse mõju kui ka tagajärgede poolest, mida need toovad puudutatud naisele.
43
Ühelt poolt tuleb osa neist meetmetest juba iseenesest kvalifitseerida „tagakiusamiseks“ direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses. See puudutab eelkõige sundabielu, mis on samastatav teatavat liiki orjapidamisega, mis on EIÕK artikliga 4 keelatud, ning kaitse puudumist soolise vägivalla ja perevägivalla vastu, mis kujutavad endast EIÕK artikliga 3 keelatud ebainimlikku ja alandavat kohtlemist.
44
Teiselt poolt, kui oletada, et naiste suhtes kohaldatavad diskrimineerivad meetmed, mis piiravad juurdepääsu tervishoiule, poliitilisele elule ja haridusele ning samuti kutse- või sporditegevusele või mis piiravad liikumisvabadust või kahjustavad vabadust end riietada, ei kujuta endast eraldivõetuna põhiõiguse piisavalt rasket rikkumist direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti a tähenduses, siis mõjutavad need meetmed kogumis naisi nii, et need saavutavad nõutava raskusastme selleks, et need kujutaksid endast tagakiusamist selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti b tähenduses. Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 56–58 sisuliselt märgib, viivad need meetmed nende kumulatiivse mõju ning teadliku ja süstemaatilise kohaldamise tõttu selleni, et Afganistani naised jäetakse nende soo tõttu ilmselgelt ja järjekindlalt ilma inimväärikusega seotud põhiõigustest. Need meetmed annavad tunnistust niisuguse ühiskonnakorra kehtestamisest, mis rajaneb segregatsiooni ja rõhumise režiimil, kus naised on kodanikuühiskonnast ära lõigatud ning neilt on võetud õigus elada oma päritoluriigis inimväärset igapäevaelu.
45
Niisugust tõlgendust toetab direktiivi 2011/95 artikli 9 lõige 2, mis sisaldab näitlikku loetelu tagakiusamisaktidest selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, mille hulgas on muu hulgas selle lõike punktide a–c ja f kohaselt füüsiline või vaimne vägivald, sealhulgas seksuaalne vägivald, õigus‑, haldus‑, politsei‑ ja/või kohtumeetmed, mis on olemuselt diskrimineerivad või mida rakendatakse diskrimineerival viisil, ebaproportsionaalne või diskrimineeriv süüdimõistmine või karistamine ning samuti isikute vastu soost lähtuvad teod.
46
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/95 artikli 9 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tagakiusamine“ hõlmab kogumit sellistest naiste suhtes diskrimineerivatest meetmetest, mille on võtnud või mida on talunud „tagakiusaja“ direktiivi artikli 6 tähenduses ja mis seisnevad eelkõige nende ilmajätmises igasugusest õiguskaitsest soolise ja perevägivalla ning sundabielude vastu, samuti kohustuses katta täielikult oma keha ja varjata nägu, neile meditsiiniteenustele juurdepääsu ja nende liikumisvabaduse piiramises, nende töölkäimise keelamises või selle piiramises, neil hariduse omandamise ja spordiga tegelemise keelamises ning poliitilises elus osalemise välistamises, kuna need meetmed kahjustavad oma kumulatiivse mõjuga harta artikliga 1 tagatud inimväärikuse austamist.
Teine küsimus
47
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/95 artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see paneb pädevale riigisisesele asutusele, kui ta vaatab individuaalselt läbi naise esitatud rahvusvahelise kaitse taotlust selle direktiivi artikli 2 punkti h tähenduses, kohustuse võtta selle kindlakstegemisel, kas – arvestades naise päritoluriigis tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise ajal valitsevaid tingimusi – kujutavad endast diskrimineerivad meetmed, mida naise suhtes tema päritoluriigis rakendati või võidakse rakendada, tagakiusamist selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, arvesse tema isikliku olukorraga seotud muid asjaolusid kui tema sugu või kodakondsus.
48
Direktiivi 2011/95 artikli 4 kohaselt vaadatakse iga rahvusvahelise kaitse taotlus põhimõtteliselt läbi individuaalselt (vt eelkõige 7. novembri 2013. aasta kohtuotsus X jt, C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, punkt 73; 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 41, ning 19. novembri 2020. aasta kohtuotsus Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (sõjaväeteenistus ja varjupaik), C‑238/19, EU:C:2020:945, punkt 23).
49
Selle direktiivi artikli 4 lõike 3 kohaselt tuleb pädevate riigisiseste asutuste individuaalne hindamine selle kohta, kas taotleja tagakiusamiskartus on põhjendatud, igal üksikjuhul tähelepanelikult ja ettevaatlikult läbi viia, tuginedes üksnes faktide ja asjaolude konkreetsele hindamisele, et teha kindlaks, kas tuvastatud faktid ja asjaolud kujutavad endast niisugust ohtu, et puudutatud isik võib tema isiklikku olukorda arvestades põhjendatult karta, et oma päritoluriiki tagasipöördumise korral võib ta langeda tegelikult tagakiusamise ohvriks (vt selle kohta 16. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Intervyuirasht organ na DAB pri MS (naised, kes on perevägivalla ohvrid), C‑621/21, EU:C:2024:47, punkt 60, ning 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 59).
50
Selles sättes on loetletud asjaolud, mida liikmesriigi pädevad asutused peavad rahvusvahelise kaitse taotluse individuaalsel läbivaatamisel arvesse võtma. Nende hulka kuuluvad asjaomased faktid, mis on seotud päritoluriigiga taotluse kohta otsuse tegemise ajal, taotleja individuaalne seisund ja isiklikud asjaolud, sealhulgas sellised tegurid nagu taust, sugu ja vanus.
51
Ehkki direktiivi 2011/95 artikkel 4 on kohaldatav kõigile rahvusvahelise kaitse taotlustele, sõltumata taotluste põhjendamiseks esitatud tagakiusamise põhjusest, peavad pädevad asutused kohandama tingimusi, mille alusel hinnatakse avaldusi ja dokumentaalseid või muid tõendeid lähtuvalt rahvusvahelise kaitse taotluste iga kategooria eritunnustest, järgides hartaga tagatud õigusi (2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus A jt, C‑148/13–C‑150/13, EU:C:2014:2406, punkt 54, ning 25. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F, C‑473/16, EU:C:2018:36, punkt 36).
52
Lisaks kohustab direktiivi 2013/32 artikli 10 lõike 3 punkt b liikmesriike tagama ühelt poolt, et otsused rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võetakse vastu pärast taotluse asjakohast läbivaatamist, mille käigus hangitakse täpset ja ajakohast teavet üldise olukorra kohta erinevatest allikatest taotleja päritoluriigis, nagu Euroopa Liidu Varjupaigaametilt (EUAA) (EASO õigusjärglane) ja UNHCRilt ning asjakohastelt rahvusvahelistelt inimõiguste organisatsioonidelt. Teiselt poolt nõuab see säte, et selline teave oleks kättesaadav taotluste läbivaatamise ja otsuste vastuvõtmise eest vastutavatele töötajatele (11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 60).
53
Nagu on märgitud UNHCRi rahvusvahelise kaitse suuniste nr 1, mis käsitlevad soolist tagakiusamist Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A lõike 2 raames, punkti 36 alapunktis x, tuleb pädevatel riigiasutustel koguda päritoluriigi kohta teavet, mis on asjakohane naiste taotluste läbivaatamiseks, nagu naiste olukord seaduse seisukohalt, nende poliitilised, majanduslikud ja sotsiaalsed õigused, riigi kultuurilised ja sotsiaalsed tavad ning tagajärjed nende tavade järgimata jätmise korral, kahjustavate tavade sagedus, teatavaks tehtud naistevastase vägivalla mõju ja vormid, naistele kättesaadav kaitse, niisuguse vägivalla toimepanijate suhtes kohaldatavad karistused ning naisele pärast niisuguse taotluse esitamist oma päritoluriiki tagasipöördumise korral tekkivad ohud (16. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Intervyuirasht organ na DAB pri MS (naised, kes on perevägivalla ohvrid), C‑621/21, EU:C:2024:47, punkt 61, ning 11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest), C‑646/21, EU:C:2024:487, punkt 61).
54
Eeltoodust tuleneb, et rahvusvahelise kaitse taotluse individuaalse läbivaatamise nõue ise eeldab, et liikmesriigi pädevad asutused kohandavad faktiliste asjaolude ja tõendite hindamise viisi lähtuvalt iga taotluse asjaoludest ja erisustest.
55
Lisaks tuleb märkida, et direktiivi 2011/95 artikli 3 kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada või säilitada soodsamaid norme, mis seisnevad eelkõige pagulasseisundi andmise tingimuste pehmendamises, kui need normid ei ohusta selle direktiivi üldist ülesehitust ega eesmärke (vt selle kohta 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, punktid 70 ja 71, ning 9. novembri 2021. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (perekonna ühtsuse säilitamine), C‑91/20, EU:C:2021:898, punktid 39 ja 40).
56
Käesoleval juhul järeldab EUAA oma viimases Afganistani käsitlevas aruandes „Country guidance: Afghanistan“ (2023. aasta jaanuar) (punkt 3.15), et arvestades alates 2021. aastast Talibani režiimi võetud meetmeid, esineb üldiselt Afganistani naiste ja tütarlaste suhtes põhjendatud kartus, et neile saab osaks tagakiusamine direktiivi 2011/95 artikli 9 tähenduses. Samuti märgib UNHCR 25. mail 2023 käesoleva kohtuasja kontekstis tehtud avalduses, mis käsitleb tagakiusamise mõistet, mis on tingitud selliste meetmete kogumist, mis puudutavad naiste ja tütarlaste praegust olukorda Afganistanis, et võttes arvesse Talibani poolt Afganistani naiste ja tütarlaste suhtes üksnes nende soo tõttu toime pandud tagakiusamisakte, eeldatakse nende pagulasseisundi tunnustamist.
57
Neil asjaoludel võivad liikmesriigi pädevad asutused Afganistani kodanikest naiste esitatud rahvusvahelise kaitse taotlusi menetledes asuda seisukohale, et praegu ei ole rahvusvahelise kaitse taotleja olukorra individuaalsel hindamisel vaja kindlaks teha, et taotleja päritoluriiki tagasipöördumisel oleks tal reaalne ja konkreetne oht sattuda tagakiusamise ohvriks, kui on kindlaks tehtud tema individuaalse seisundiga seotud asjaolud, nagu tema kodakondsus või sugu.
58
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/95 artikli 4 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see ei pane pädevale riigisisesele asutusele, kui ta vaatab individuaalselt läbi naise esitatud rahvusvahelise kaitse taotlust selle direktiivi artikli 2 punkti h tähenduses, kohustust võtta selle kindlakstegemisel, kas – arvestades naise päritoluriigis tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise ajal valitsevaid tingimusi –diskrimineerivad meetmed, mida selle naise suhtes rakendatakse või võidakse rakendada, kujutavad endast tagakiusamist selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, arvesse tema isikliku olukorraga seotud muid asjaolusid kui tema sugu või kodakondsus.
Kohtukulud
59
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 9 lõike 1 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
mõiste „tagakiusamine“ hõlmab kogumit sellistest naiste suhtes diskrimineerivatest meetmetest, mille on võtnud või mida on talunud „tagakiusaja“ direktiivi artikli 6 tähenduses ja mis seisnevad eelkõige nende ilmajätmises igasugusest õiguskaitsest soolise ja perevägivalla ning sundabielude vastu, samuti kohustuses katta täielikult oma keha ja varjata nägu, neile meditsiiniteenustele juurdepääsu ja nende liikumisvabaduse piiramises, nende töölkäimise keelamises või selle piiramises, neil hariduse omandamise ja spordiga tegelemise keelamises ning poliitilises elus osalemise välistamises, kuna need meetmed kahjustavad oma kumulatiivse mõjuga Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 1 tagatud inimväärikuse austamist.
2.
Direktiivi 2011/95 artikli 4 lõiget 3
tuleb tõlgendada nii, et
see ei pane pädevale riigisisesele asutusele, kui ta vaatab individuaalselt läbi naise esitatud rahvusvahelise kaitse taotlust selle direktiivi artikli 2 punkti h tähenduses, kohustust võtta selle kindlakstegemisel, kas – arvestades naise päritoluriigis tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise ajal valitsevaid tingimusi – diskrimineerivad meetmed, mida selle naise suhtes rakendatakse või võidakse rakendada, kujutavad endast tagakiusamist selle direktiivi artikli 9 lõike 1 tähenduses, arvesse tema isikliku olukorraga seotud muid asjaolusid kui tema sugu või kodakondsus.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.