62024CJ0453
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
22. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Raamotsus 2005/214/JSK – Rahaliste karistuste vastastikune tunnustamine – Artikli 7 lõike 2 punkt g – Mittetunnustamise või mittetäitmise põhjused – Asjaomase isiku teavitamine tema õigusest otsus vaidlustada ja sellise õiguskaitsevahendi kasutamise tähtaegadest – Artikli 7 lõige 3 – Kohustus konsulteerida otsuse teinud riigi pädeva asutusega
Kohtuasjas C‑453/24 [Hadenov] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Sofiyski gradski sadi (Sofia linnakohus, Bulgaaria) 26. juuni 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 26. juunil 2024, kriminaalmenetluses järgmise isiku suhtes:
BC,
menetluses osales:
Sofiyska gradska prokuratura,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe (ettekandja), Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: J. Richard de la Tour,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Euroopa Komisjon, esindajad: M. Wasmeier ja I. Zaloguin,
olles 3. juuli 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsuse 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta (ELT 2005, L 76, lk 16), muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (ELT 2009, L 81, lk 24) (edaspidi „raamotsus 2005/214“), artikli 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõike 3 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud menetluses, mille algatas Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (Neusiedl am See ringkonna valitsus, Austria) (edaspidi „BHM“), et saavutada Bulgaaria kodanikule BC‑le Austrias kiirteemaksu tasumata jätmise eest määratud rahalise karistuse tunnustamine ja täitmine Bulgaarias.
Õiguslik raamistik
3
Raamotsuse 2005/214 põhjendused 1, 2, 4 ja 5 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)
Euroopa Ülemkogu 15. ja 16. oktoobri 1999. aasta Tampere istungil kiideti heaks vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis peaks liidus saama nii tsiviil‑ kui ka kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö nurgakiviks.
(2)
Vastastikuse tunnustamise põhimõtet peaks kohaldama liikmesriigi kohtu‑ või haldusasutuse määratud rahaliste karistuste teises liikmesriigis sundtäitmise hõlbustamise eesmärgil.
[…]
(4)
Raamotsus peaks samuti hõlmama liiklussüütegude eest määratud rahalisi karistusi.
(5)
Käesolev raamotsus austab põhiõigusi ja järgib põhimõtteid, mida tunnustatakse [ELL] artiklis 6 ning mis on kajastatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas […]“.
4
Raamotsuse artiklis 1 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas raamotsuses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
otsus – lõplik otsus, mille alusel nõutakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult rahalise karistuse summa tasumist ning otsuse vastuvõtjaks oli:
[…]
iii)
muu asutus kui kohus otsuse teinud riigis, siseriikliku õiguse kohaselt süüteona karistatavate tegude suhtes ning tingimusel, et asjaomasel isikul on olnud võimalus juhtumi arutamisele eelkõige kriminaalasjades pädevas kohtus;
[…]
[…]“.
5
Raamotsuse artiklis 4 „Otsuste edastamine ja keskasutusele tuginemine“ on sätestatud:
„1.   Otsuse koos käesolevas artiklis ettenähtud tunnistusega võib edastada pädevatele asutustele liikmesriigis, kus füüsilisel või juriidilisel isikul, kelle kohta otsus on tehtud, on vara või sissetulek, alaline elukoht, või juriidilise isiku korral tema registrijärgne asukoht.
2.   Otsuse teinud riigi pädev asutus peab tunnistuse, mille tüüpvorm on toodud lisas, allkirjastama ja selle sisu õigeks tunnistama.
[…]“.
6
Raamotsuse 2005/214 artikkel 6 „Otsuste tunnustamine ja täitmine“ näeb ette:
„Täidesaatva riigi pädevad asutused tunnustavad täiendavate formaalsusteta artikli 4 kohaselt edastatud otsust ja võtavad viivitamata vajalikud meetmed selle täitmiseks, välja arvatud, kui pädev asutus ei otsusta tugineda ühele artiklis 7 sätestatud mittetunnustamise või mittetäitmise põhjustest.“
7
Raamotsuse artiklis 7 „Mittetunnustamise või mittetäitmise põhjused“ on sätestatud:
„1.   Juhul, kui artiklis 4 ettenähtud tunnistust ei esitata, kui see on ebatäielik või otsusele selgelt mittevastav, võivad täidesaatva riigi pädevad asutused keelduda otsuse tunnustamisest ja täitmisest.
2.   Samuti võib täidesaatva riigi pädev asutus otsuse tunnustamisest ja täitmisest keelduda, kui on kindlaks tehtud, et:
[…]
g)
vastavalt artiklis 4 sätestatud tunnistusele ei teavitatud asjaomast isikut kirjaliku menetluse korral otsuse teinud riigi õigusaktide kohaselt isiklikult või siseriikliku õiguse alusel pädeva esindaja kaudu tema õigusest otsus vaidlustada ja sellise õiguskaitsevahendi kasutamise tähtaegadest;
[…]
3.   Lõikes 1 ja lõike 2 punktides c, g, i ja j osutatud juhtudel konsulteerib täidesaatva riigi pädev asutus enne otsuse täieliku või osalise mittetunnustamise või mittetäitmise otsuse vastuvõtmist kohasel viisil otsuse teinud riigi pädeva asutusega ja palub endale vajaduse korral viivitamata edastada mis tahes vajalikku teavet.“
8
Asjaomase raamotsuse artikli 9 „Täitmise suhtes kohaldatav seadus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks käesoleva artikli lõike 3 ja artikli 10 kohaldamist, reguleerib täidesaatva riigi õigus otsuse täitmist samamoodi nagu täidesaatva riigi rahalise karistuse korral. Üksnes täidesaatva riigi asutused on pädevad otsustama täitmismenetlust ja määrama kõik sellega seotud meetmed, sealhulgas täitmise lõpetamise põhjused.“
9
Raamotsuse artiklis 12 „Täitmise lõpetamine“ on sätestatud:
„1.   Otsuse teinud riigi pädev asutus teavitab viivitamatult täidesaatva riigi pädevat asutust igast otsusest või meetmest, mille tulemusena otsust ei ole enam võimalik täitmisele pöörata või on see täidesaatvast riigist mis tahes muul põhjusel tagasi võetud.
2.   Täidesaatev riik lõpetab otsuse täitmise niipea, kui otsuse teinud riigi pädev asutus teavitab teda vastavast otsusest või meetmest.“
10
Raamotsuse 2005/214 artikli 20 „Rakendamine“ lõikes 3 on ette nähtud:
„Kõik liikmesriigid võivad vaidlustada otsuste tunnustamist ja täitmist, kui artiklis 4 viidatud tunnistusest tuleneb Euroopa Liidu lepingu artiklis 6 kirja pandud põhiõiguste või õiguse üldpõhimõtete võimalik rikkumine. Kohaldatakse artikli 7 lõikes 3 osutatud menetlust.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11
BHM määras 24. novembri 2023. aasta otsusega Bulgaaria kodanikule BC‑le 350 euro suuruse rahalise karistuse selle eest, et ta oli rikkunud 16. juuli 2002. aasta föderaalse maanteemaksu seaduse (Bundesstraβen Mautgesetz 2002) (BGBl. I, 155/2021) mitut sätet.
12
BHM kui raamotsuse 2005/214 alusel täitmiseks pädev asutus esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Sofiyski gradski sadile (Sofia linnakohus, Bulgaaria), taotluse 24. novembri 2023. aasta otsuse tunnustamiseks ja täitmiseks raamotsuse 2005/214 alusel.
13
Raamotsuse 2005/214 artikli 4 alusel väljastatud tunnistusest, mis on lisatud 24. novembri 2023. aasta otsusele, nähtub, et asja käsitleti kirjalikus menetluses ning et Austria õiguse kohaselt teavitati BCd 28. detsembril 2023 isiklikult või pädeva esindaja kaudu tema õigusest otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast. Tunnistuses täpsustatakse, et BC ei ole määratud tähtaja jooksul otsuse peale kaebust esitanud ning et 24. novembri 2023. aasta otsus muutus 12. jaanuaril 2024 lõplikuks.
14
Tunnistusel on siiski märge „kättetoimetamine tõendamata“, mistõttu on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas see otsus on BC‑le tegelikult kätte toimetatud.
15
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et ükski toimiku dokument ei võimalda tuvastada, et selline kättetoimetamine oleks aset leidnud. Kõnealuse otsuse tunnustamise ja täitmise menetluses tõdeb ta sellega seoses, et BC ei ela aadressil, kuhu see otsus saadeti, samuti ei ole tõendatud, et ta elab teisel kohalikule omavalitsusele teatatud aadressil, ning BC‑l ei ole kontakti talle riigi poolt määratud advokaadiga.
16
Eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab sellest, et BCd ei teavitatud ei isiklikult ega pädeva esindaja kaudu 24. novembri 2023. aasta otsusest ega tema õigusest see otsus vaidlustada. Neil asjaoludel leiab ta, et ta võiks raamotsuse 2005/214 artikli 7 lõike 2 punkti g alusel keelduda selle otsuse tunnustamisest ja täitmisest.
17
Lisaks leiab see kohus, et sellise teabe puudumine tähendab ka seda, et ei ole järgitud raamotsuse 2005/214 artikli 20 lõiget 3.
18
Kuna see keeldumispõhjus on aga vabatahtlik, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et praktikas on tal olemas ka alternatiivne võimalus. Ta võib kas keelduda 24. novembri 2023. aasta otsuse tunnustamisest ja täitmisest, mis võib õõnestada kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö mehhanismi ja soodustab karistamatust, või selle otsuse tunnustada ja lubada see täitmisele pöörata, millega rikutakse BC õigusi, mis tulenevad liidu õigusest.
19
Neil asjaoludel kaalub see kohus kolmandat võimalust, mis seisneb otsuse teinud asutusega koostöö tegemises, selleks et kontrollida, kas arvestades asjaolu, et 24. novembri 2023. aasta otsust ei toimetatud nõuetekohaselt kätte, on BC‑l veel õigus seda otsust vaidlustada. Kui otsust saab veel vaidlustada, siis plaanib eelotsusetaotluse esitanud kohus ise, kasutades selleks tal Bulgaaria õiguse kohaselt olevaid vahendeid, toimetada BC‑le kätte 24. novembri 2023. aasta otsus ja teavitada teda vaidlustamise tähtajast.
20
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski tekkinud küsimus, kas raamotsust 2005/214 on võimalik nii tõlgendada.
21
Nendel asjaoludel otsustas Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„Kas raamotsuse 2005/214 artiklist 6 tulenevat tunnustamiskohustust, õigust konsulteerida vastavalt raamotsuse artikli 7 lõikele 3 ja karistamatuse vältimise põhimõtet saab tõlgendada nii, et need annavad – juhul kui otsust täitev asutus on tuvastanud, et [kõnealuse] raamotsuse artikli 7 lõike 2 punktis g ette nähtud mittetunnustamise või mittetäitmise vabatahtlik põhjus on olemas – otsust täitvale asutusele õiguse:
1)
konsulteerida otsuse teinud asutusega vastavalt [sama] raamotsuse artikli 7 lõikele 3, et teha kindlaks, kas [asjaomasel] isikul on praegu võimalus vaidlustada rahalise karistuse määramise otsus;
2)
kui vastus on jaatav, siis toimetada rahalise karistuse määramise otsus [asjaomasele] isikule kätte ja teavitada teda õigusest see vaidlustada;
3)
oodata ära võimaliku vaidlustamise tulemus ja võtta seda arvesse oma otsuse tegemisel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Vastuvõetavus
22
Komisjon väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, sest esimene küsimus on hüpoteetiline, ning leiab lisaks, et teisele ja kolmandale küsimusele vastamiseks on vaja see ümber sõnastada.
23
Komisjon leiab nimelt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on juba tuvastanud, et esineb raamotsuse 2005/214 artikli 7 lõike 2 punktis g ette nähtud täitmata jätmise vabatahtlik põhjus, ilma et ta oleks enne seda täitnud raamotsuse artikli 7 lõikes 3 ette nähtud kohustust konsulteerida otsuse teinud riigi pädeva asutusega.
24
Siinkohal tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute koostöövahend, mille abil annab Euroopa Kohus liikmesriigi kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida liikmesriigi kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks. Eelotsusetaotluse esitamise mõte ei ole nõuandvate arvamuste saamine üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, vaid see peab olema kohtuvaidluse tegelikuks lahendamiseks vajalik (vt 1. detsembri 1965. aasta kohtuotsus Schwarze, 16/65, EU:C:1965:117, lk 1094; 18. oktoobri 1990. aasta kohtuotsus Dzodzi, C‑297/88 ja C‑197/89, EU:C:1990:360, punkt 33, ning 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny, C‑558/18 ja C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 44).
25
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega saada täpsustusi selle kohta, millise eseme ja ulatusega on raamotsuse 2005/214 artikli 7 lõikes 3 ette nähtud kohustus konsulteerida otsuse teinud riigi pädeva asutusega, selleks et ta saaks pärast konsulteerimist otsustada, kas ta kohaldab raamotsuse artikli 7 lõike 2 punktis g ette nähtud tunnustamata ja täitmata jätmise põhjust.
26
Sellest tuleneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole veel teinud otsust selle täitmata jätmise vabatahtliku põhjuse kohaldamise kohta ja ta kavatseb enne seisukoha võtmist kohustuslikus korras konsulteerida otsuse teinud riigi pädeva asutusega. Eeltoodust järeldub, et esimene küsimus ei ole hüpoteetiline.
27
Seega on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
Esimene küsimus
28
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamotsuse 2005/214 artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et seoses kohustusega konsulteerida enne sellise otsuse tegemist, millega jäetakse tunnustamata ja täitmata rahalise karistuse määramise otsus, peab täidesaatva riigi pädev asutus juhul, kui tal on kahtlusi selles suhtes, kas asjaomast isikut on tõhusalt teavitatud õigusest selle karistuse määramise otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast, kontrollima otsuse teinud riigi pädevalt asutuselt, kas sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada.
29
Kõigepealt tuleb märkida, et nagu tuleneb eeskätt raamotsuse 2005/214 artiklitest 1 ja 6 ning põhjendustest 1 ja 2, on raamotsuse eesmärk kehtestada selliste otsuste piiriülese tunnustamise ja täitmise tõhus mehhanism, millega määratakse lõplikult rahaline karistus füüsilisele või juriidilisele isikule mõne raamotsuse artiklis 5 nimetatud süüteo eest (14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 27).
30
Vastastikuse tunnustamise põhimõte, mis on raamotsuse 2005/214 alustala, tähendab raamotsuse artikli 6 kohaselt, et liikmesriigid on põhimõtteliselt kohustatud täiendavate formaalsusteta tunnustama raamotsuse artikli 4 kohaselt edastatud otsust, millega määratakse rahaline karistus, ja võtma viivitamata kõik vajalikud meetmed selle täitmiseks, mistõttu tuleb sellise otsuse tunnustamata või täitmata jätmise põhjusi tõlgendada kitsendavalt (vt selle kohta 14. novembri 2013. aasta kohtuotsus Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, punkt 29, ja 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus LU (liiklustrahvide sissenõudmine), C‑136/20, EU:C:2021:804, punkt 38).
31
Raamotsuse 2005/214 artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on sõnaselgelt loetletud selle raamotsuse kohaldamisalasse kuuluvate otsuste tunnustamata ja täitmata jätmise põhjused.
32
Nimetatud raamotsuse artikli 7 lõike 2 punktis g on nimelt ette nähtud, et täidesaatva riigi pädev asutus võib keelduda rahalise karistuse määramise otsuse tunnustamisest ja täitmisest, kui on kindlaks tehtud, et vastavalt raamotsuse artiklis 4 sätestatud tunnistusele ei teavitatud asjaomast isikut kirjaliku menetluse korral otsuse teinud riigi õigusaktide kohaselt isiklikult või riigisisese õiguse alusel pädeva esindaja kaudu tema õigusest rahalise karistuse määramise otsus vaidlustada ja sellise õiguskaitsevahendi kasutamise tähtaegadest.
33
Liidu seadusandja jättis liikmesriikide õigusnormidele viidates liikmesriikidele võimaluse otsustada, kuidas teavitada asjaomast isikut tema õigusest vaidlustada rahalise karistuse määramise otsus ja selleks ette nähtud tähtajast ning samuti kuupäevast, mil see tähtaeg hakkab kulgema, tingimusel et teave loetakse kätte toimetatuks ning tagatud on õigus tõhusale kohtulikule kaitsele ja kaitseõiguste teostamine (vt selle kohta 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 35).
34
Lisaks tuleb märkida, et vastavalt raamotsuse 2005/214 artiklile 3 ei mõjuta see raamotsus kohustust austada põhiõigusi ja õiguse aluspõhimõtteid, mis on kirja pandud ELL artiklis 6, mistõttu on raamotsuse artikli 20 lõikes 3 samuti ette nähtud, et täidesaatva riigi pädev asutus võib rahalise karistuse määramise otsuse tunnustamisest ja täitmisest keelduda juhul, kui on rikutud ELL artiklis 6 määratletud põhiõigusi või õiguse üldpõhimõtteid (5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 37).
35
Liidu õigusest õigussubjektidele tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, millele on viidatud ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus, on liidu õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, mida on tunnustatud Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 ning mida nüüd on kinnitatud põhiõiguste harta artiklis 47 (27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 35, ja 5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Centraal Justitieel Incassobureau (rahaliste sanktsioonide tunnustamine ja täitmine), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punkt 38).
36
Euroopa Kohus on aga otsustanud, et õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele järgimine eeldab, et asjaomane isik on rahalise karistuse määramise otsuse tegelikult ja tõhusalt kätte saanud, see tähendab, et otsus on talle kätte toimetatud tingimustel, mis võimaldab tal täpselt teada saada otsuse aluseks olevad põhjused, tema käsutuses olevad õiguskaitsevahendid raamotsuse 2005/214 artikli 1 punkti a alapunkti iii tähenduses ja nende kasutamiseks määratud tähtaja, et ta saaks tõhusalt oma õigusi kaitsta ning otsustada täielikult informeerituna, kas on mõttekas niisugune otsus kohtus vaidlustada (vt selle kohta 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Seega peab täidesaatva riigi pädev asutus enne rahalise karistuse määramise otsuse tunnustamist ja täitmist kontrollima, kas on toimunud tegelik ja tõhus vastuvõtmine, nagu on kirjeldatud eelmises punktis.
38
Vastavalt vastastikuse tunnustamise põhimõttele, mis – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 30 – on raamotsuse 2005/214 alustala, põhineb see kontroll raamotsuse 2005/214 artiklis 4 nimetatud tunnistuses sisalduval teabel.
39
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 50 ja 52 sisuliselt märkis, peab täidesaatva riigi pädev asutus juhul, kui see tunnistus sisaldab vastuolulisi märkeid, mis võivad tekitada kahtlusi otsuse – mille tunnustamist ja täitmist taotletakse – kättetoimetamise suhtes, enne selle raamotsuse artikli 7 lõike 2 punktis g ette nähtud tunnustamata ja täitmata jätmise põhjuse kohaldamist konsulteerima vastavalt raamotsuse artikli 7 lõikele 3 otsuse teinud riigi pädeva asutusega. Selle konsulteerimise käigus peab täidesaatva riigi pädev asutus püüdma saada teavet, mis võimaldab kõrvaldada ebakindluse küsimuses, kas vastavalt otsuse teinud riigi riigisisesele õigusele teavitati asjaomast isikut tõhusalt tema õigusest otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast.
40
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 sisuliselt märkis, saab otsuse peale kaebuse esitamise tähtaeg otsuse teinud riigi õiguse kohaselt hakata kulgema alles kuupäevast, mil rahalise karistuse määramise otsus asjaomasele isikule tõhusalt kätte toimetati ning mil teda teavitati tema õigusest see otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast. Sellisel juhul võib asjaomase isiku teavitamata jätmine seada kahtluse alla selle otsuse lõplikkuse.
41
Kuid niisuguse otsuse tunnustamine ja täitmine täidesaatvas liikmesriigis sõltub sellest, kas see otsus on lõplik. Raamotsuse 2005/214 kontekstis on „otsus“ raamotsuse 2005/214 artikli 1 punktis a määratletud kui „lõplik otsus, mille alusel nõutakse füüsiliselt või juriidiliselt isikult rahalise karistuse summa tasumist“. Asjaolu, et see säte viitab asjaomase otsuse „lõplikule“ laadile, rõhutab erilist tähtsust, mis on omistatud sellele, et asjaomast otsust ei saa vaidlustada (vt analoogia alusel 25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, punkt 27). Need asjaolud toetavad konsulteerimiskohustuse tõlgendust, mis on esitatud käesoleva otsuse punktis 39.
42
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et raamotsuse 2005/214 artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et seoses kohustusega konsulteerida enne sellise otsuse tegemist, millega jäetakse tunnustamata ja täitmata rahalise karistuse määramise otsus, peab täidesaatva riigi pädev asutus juhul, kui tal on kahtlusi selles suhtes, kas asjaomast isikut on tõhusalt teavitatud õigusest selle karistuse määramise otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast, kontrollima otsuse teinud riigi pädevalt asutuselt, kas sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada.
Teine ja kolmas küsimus
43
Teise ja kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamotsuse 2005/214 artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kui otsuse teinud riigi pädeva asutusega konsulteerimisest tuleneb, et asjaomast isikut ei ole teavitatud õigusest vaidlustada rahalise karistuse määramise otsus ega vaidlustamiseks ette nähtud tähtajast, ning sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada, võib täidesaatva riigi pädev asutus esiteks edastada selle teabe asjaomasele isikule ja teiseks peatada selles asutuses alustatud tunnustamis‑ ja täitmismenetluse kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni või vaidlustamiseks ette nähtud tähtaja möödumiseni.
44
Mis puudutab esimesena teabe edastamist asjaomasele isikule, siis tuleb tõdeda, et üheski raamotsuse 2005/214 sättes ei ole täpsustatud, milline asutus on selleks edastamiseks pädev. Seevastu nähtub esiteks raamotsuse artikli 7 lõike 2 punktist g, et asjaomast isikut tuleb otsuse teinud liikmesriigi õigusaktide kohaselt teavitada tema õigusest otsus vaidlustada ja sellise õiguskaitsevahendi kasutamise tähtaegadest.
45
Teiseks tuleb märkida, et raamotsuse 2005/214 artiklis 6 on ette nähtud, et täidesaatva riigi pädevad asutused tunnustavad raamotsuse artikli 4 kohaselt edastatud otsust ja võtavad viivitamata vajalikud meetmed selle täitmiseks. Sellega seoses on nimetatud raamotsuse artikli 9 lõikes 1 ette nähtud, et tunnustamise ja täitmise menetlust reguleerib täidesaatva riigi õigus samamoodi nagu täidesaatva riigi rahalise karistuse korral ning et üksnes täidesaatva riigi asutused on pädevad otsustama täitmismenetluse üle ja määrama kõik sellega seotud meetmed, sealhulgas täitmise lõpetamise põhjused.
46
Nendest sätetest tuleneb – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 69 sisuliselt märkis –, et rahalise karistuse määramise etappi tuleb eristada selle karistuse tunnustamise ja täitmise etapist. Kui otsuse teinud riigi asutused on pädevad esimeses etapis, siis teises etapis on pädevad täidesaatva riigi asutused.
47
Kuna asjaomasele isikule rahalise karistuse määramise otsuse kättetoimetamine ning selle isiku teavitamine õigusest otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast kuuluvad rahalise karistuse määramise etappi, siis on need otsuse teinud riigi asutuse pädevuses. Sellest järeldub, et täidesaatva riigi asutusel ei ole raamotsuse 2005/214 alusel pädevust teavitada asjaomast isikut otsuse vaidlustamise õigusest ja vaidlustamise tähtajast.
48
Mis puudutab teisena võimalust peatada rahalise karistuse määramise otsuse tunnustamise ja täitmise menetlus, siis ei anna raamotsus 2005/214 täidesaatva riigi pädevale asutusele niisugust võimalust.
49
Seevastu juhul, kui – nagu nähtub esimesele eelotsuse küsimusele antud vastusest – raamotsuse artikli 7 lõike 3 alusel toimunud konsulteerimisest ilmneb, et asjaomane isik võib rahalise karistuse määramise otsust veel vaidlustada, ei saa tunnustamise ja täitmise menetlust jätkata, kuna puudub lõplik otsus kõnealuse raamotsuse artikli 1 punkti a tähenduses.
50
Sellisel juhul saab uut tunnustamis‑ ja täitmismenetlust alustada alles siis, kui rahalise karistuse määramise otsus on muutunud lõplikuks. Seega peab otsuse teinud riigi pädev asutus juhul, kui ta soovib selle otsuse täitmist mõnes liikmesriigis, edastama raamotsuse 2005/214 artikli 4 kohaselt uue tunnistuse siis, kui asjaomane isik on asjakohasel juhul selle otsuse peale esitanud kaebuse ja kui kaebus on lahendatud või selle esitamise tähtaeg on möödunud.
51
Seda tõlgendust kinnitab raamotsuse artikli 12 lõige 1, mis kohustab otsuse teinud riigi pädevat asutust teavitama viivitamatult täidesaatva riigi pädevat asutust igast otsusest või meetmest, mille tulemusena otsust ei ole enam võimalik täitmisele pöörata või see on täidesaatvast riigist mis tahes muul põhjusel tagasi võetud. Tulenevalt selle artikli lõikest 2, mis on sõnastatud kindla kõneviisi olevikus, ei ole täidesaatval riigil muud valikut, kui lõpetada otsuse täitmine niipea, kui otsuse teinud riigi pädev asutus teda sellisest otsusest või meetmest teavitab.
52
Sellest järeldub, et täidesaatva riigi pädev asutus ei või peatada rahalise karistuse määramise otsuse tunnustamise ja täitmise menetlust, oodates selle kaebuse lahendust, mille asjaomane isik võib selle otsuse peale esitada, või selle kaebuse esitamiseks ette nähtud tähtaja möödumist.
53
Eespool toodud põhjendusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et raamotsuse 2005/214 artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kui otsuse teinud riigi pädeva asutusega konsulteerimisest tuleneb, et asjaomast isikut ei ole teavitatud õigusest vaidlustada rahalise karistuse määramise otsus ega vaidlustamiseks ette nähtud tähtajast, ning sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada, ei või täidesaatva riigi pädev asutus edastada ise seda teavet asjaomasele isikule ega peatada selles asutuses alustatud tunnustamis‑ ja täitmismenetlust kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni või vaidlustamiseks ette nähtud tähtaja möödumiseni. Nimetatud asutus on aga kohustatud selle menetluse lõpetama.
Kohtukulud
54
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsuse 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3
tuleb tõlgendada nii, et
seoses kohustusega konsulteerida enne sellise otsuse tegemist, millega jäetakse tunnustamata ja täitmata rahalise karistuse määramise otsus, peab täidesaatva riigi pädev asutus juhul, kui tal on kahtlusi selles suhtes, kas asjaomast isikut on tõhusalt teavitatud õigusest selle karistuse määramise otsus vaidlustada ja vaidlustamise tähtajast, kontrollima otsuse teinud riigi pädevalt asutuselt, kas sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada.
2.
Raamotsuse 2005/214 (muudetud raamotsusega 2009/299) artiklit 6 ning artikli 7 lõike 2 punkti g ja lõiget 3,
tuleb tõlgendada nii, et
kui otsuse teinud riigi pädeva asutusega konsulteerimisest tuleneb, et asjaomast isikut ei ole teavitatud õigusest vaidlustada rahalise karistuse määramise otsus ega vaidlustamiseks ette nähtud tähtajast, ning sellist õiguskaitsevahendit saab veel kasutada, ei või täidesaatva riigi pädev asutus edastada ise seda teavet asjaomasele isikule ega peatada selles asutuses alustatud tunnustamis‑ ja täitmismenetlust kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni või vaidlustamiseks ette nähtud tähtaja möödumiseni. Nimetatud asutus on aga kohustatud selle menetluse lõpetama.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.