TIESAS SPRIEDUMS1993. gada 24. novembrī (*)Preču brīva aprite – Aizliegums veikt tālākpārdošanu ar zaudējumiemApvienotās lietas C‑267/91 un C‑268/91par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Tribunal de grande instance de Strasbourg (Francija), lai krimināllietās pretBernard KeckunDaniel Mithouardsaņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma noteikumus par konkurenci un brīvu apriti Kopienā.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Dūe [O. Due], palātu priekšsēdētāji Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], M. Diess de Velasko [M. Díez de Velasco] un D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], tiesneši K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], R. Žolijē [R. Joliet], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler], G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], F. Greviss [F. Grévisse], M. Culēgs [M. Zuleeg], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn] un Dž. L. Marejs [J. L. Murray]_ģenerāladvokāts V. van Gervens [W. Van Gerven]_sekretāre D. Lutermane‑Ibo [D. Louterman‑Hubeau], galvenā administratore_izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesnieguši:–        D. Mituāra vārdā – M. Meijers [M. Meyer], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas_–        B. Keka vārdā – Ž. P. Vaksmans [J.‑P. Wachsmann], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas_–        Francijas
valdības vārdā – Ārlietu ministrijas Juridisko lietu departamenta
direktora palīgs [Sous-Directeur] F. Puzulē [Ph. Pouzoulet] un tās pašas ministrijas Juridiskā departamenta ārlietu sekretāre E. Dišēna [H. Duchêne], pārstāvji_–        Grieķijas
valdības vārdā – Valsts Juridiskā dienesta juriskonsulta vietnieks
F. P. Georgakopuls [F. P. Georgakopoulos], pārstāvis_–        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – juriskonsults R. Veinraits [R. Wainwright] un darbam Komisijas Juridiskajā dienestā norīkotā dalībvalsts ierēdne V. Melgara [V. Melgar], kuriem palīdz E. Lēmans [H. Lehman], advokāts no Parīzes Advokātu kolēģijas_ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē_noklausījusies
mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 1993. gada 9. martā
sniedza D. Mituārs – kuru pārstāv Meijers un Ijē [Huet], advokāts no Strasbūras Advokātu kolēģijas, – Francijas valdība un Komisija_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1993. gada 28. aprīlī_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
diviem 1991. gada 27. jūnija spriedumiem, kas Tiesā saņemti
1991. gada 16. oktobrī, Tribunal de grande instance de Strasbourg
atbilstoši EEK līguma 177. pantam ir uzdevusi divus prejudiciālus
jautājumus par to, kā interpretēt EEK līguma noteikumus par konkurenci
un brīvu apriti Kopienā.2        Šie
jautājumi ir uzdoti saistībā ar tiesvedību krimināllietās pret Keku un
Mituāru, kuri ir apsūdzēti par nepārveidotu ražojumu tālākpārdošanu par
cenām, kas ir zemākas par faktisko pirkuma cenu (“tālākpārdošana ar
zaudējumiem”), pārkāpjot 1. pantu Francijas 1963. gada
2. jūlija Likumā Nr. 63‑628, kas grozīts ar 1986. gada
1. decembra Rīkojuma Nr. 86‑1243 32. pantu.3        Keks
un Mituārs savai aizstāvībai apliecināja, ka šajās normās paredzētais
vispārējais aizliegums attiecībā uz tālākpārdošanu ar zaudējumiem ir
pretrunā Līguma 30. pantam, kā arī personu brīvas pārvietošanās,
pakalpojumu brīvas aprites, kapitāla brīvas aprites un brīvas
konkurences Kopienā principiem.4        Uzskatot, ka ir vajadzīga atsevišķu Kopienu tiesību normu interpretācija, Tribunal de grande instance de Strasbourg apturēja tiesvedību abās lietās un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:“Vai
Francijas 1986. gada 1. decembra Rīkojuma Nr. 86‑1243
32. pantā paredzētais aizliegums attiecībā uz tālākpārdošanu ar
zaudējumiem ir saderīgs ar personu brīvas pārvietošanās, pakalpojumu
brīvas aprites, kapitāla brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību
principiem un brīvas konkurences kopējā tirgū principu, kā arī principu,
kas nosaka aizliegumu diskriminēt pilsonības dēļ, kuri noteikti
1957. gada 25. marta EEK dibināšanas līgumā, īpaši tā
3. un 7. pantā, jo Francijas tiesību akti var izkropļot
konkurenci tādējādi, ka:a)      pirmkārt,
tajos tikai tālākpārdošana ar zaudējumiem ir noteikta kā pārkāpums,
neattiecinot to uz ražotāju, kurš var brīvi pārdot tirgū paša ražotos,
pārstrādātos vai pat tikai mazliet uzlabotos ražojumus par cenu, kas ir
zemāka par pašizmaksu;b)      otrkārt,
tie izkropļo konkurences cenas, it īpaši pierobežā, starp dažādiem
uzņēmējiem to pilsonības un reģistrācijas vietas dēļ?”5        Pilnīga
informācija par pamata prāvas faktiem, tiesvedības norisi un Tiesai
iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem ir izklāstīta tiesas sēdes
ziņojumā. Turpmāk šajā spriedumā šī informācija ir minēta vai iztirzāta
tikai tiktāl, cik tas ir nepieciešams Tiesas pamatojumam.6        Vispirms
jānorāda, ka Līguma normas par personu brīvu pārvietošanos, pakalpojumu
brīvu apriti un kapitāla brīvu apriti Kopienā neattiecas uz
tālākpārdošanas ar zaudējumiem vispārēju aizliegumu, kas saistīts ar
preču izplatīšanu; tāpēc šīs normas neattiecas uz pamata prāvas
priekšmetu.7        Attiecībā
uz Līguma 7. pantā noteikto nediskriminācijas principu no
iesniedzējtiesas spriedumiem izriet, ka valsts tiesai ir šaubas par to,
vai tālākpārdošanas ar zaudējumiem aizliegums ir saderīgs ar minēto
normu, jo uzņēmumi, uz kuriem šis aizliegums attiecas, var nonākt
neizdevīgā stāvoklī salīdzinājumā ar to dalībvalstu konkurentiem, kurās
tālākpārdošana ar zaudējumiem ir atļauta.8        Šajā
sakarā ir jāņem vērā – apstāklis, ka uz uzņēmumiem, kuri veic pārdošanu
dažādās dalībvalstīs, attiecas dažādi tiesību akti, kas gan aizliedz,
gan atļauj tālākpārdošanu ar zaudējumiem, nav diskriminācija Līguma
7. panta nozīmē; valsts tiesību akti, kas attiecas uz pamata prāvu,
ir piemērojami jebkurām pārdošanas darbībām valsts teritorijā
neatkarīgi no to personu pilsonības, kas veic pārdošanu (sk.
1988. gada 14. jūlija spriedumu lietā 308/86 Lambert, Recueil, 4369. lpp.).9        Visbeidzot,
no prejudiciālā jautājuma izriet, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot,
kāda ir attiecīgā [valsts] tiesiskā regulējuma iespējamā iedarbība, kas
vērsta pret konkurenci, norādot uz Līguma 3. pantā noteiktajiem
Kopienas pamatiem, nevis uz atsevišķām Līguma normām, ar ko tos īsteno
konkurences jomā.10      Tāpēc,
ņemot vērā Tiesai rakstveidā un mutvārdos sniegtos argumentus un Tiesā
notikušo mutvārdu procesu, un, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu
atbildi, aizliegums veikt tālākpārdošanu ar zaudējumiem ir jāizvērtē
saistībā ar preču brīvu apriti.11      Saskaņā
ar Līguma 30. pantu dalībvalstu starpā ir aizliegti importa
kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jebkuri pasākumi, kas tieši vai netieši,
faktiski vai iespējami var traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir
jāuzskata par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu
iedarbību.12      Nākas
atzīt, ka valsts tiesību akti, kuri nosaka vispārēju aizliegumu
attiecībā uz tālākpārdošanu ar zaudējumiem, nav paredzēti, lai
reglamentētu preču tirdzniecību starp dalībvalstīm.13      Šādi
tiesību akti var ierobežot tirdzniecības apjomu un tādējādi arī citu
dalībvalstu izcelsmes ražojumu tirdzniecības apjomu tiktāl, ciktāl šie
tiesību akti liedz uzņēmējiem tiesības izmantot pārdošanas veicināšanas
metodi. Tomēr neatbildēts paliek jautājums, vai šāda iespējamība ir
pietiekams pamats, lai atzītu attiecīgos tiesību aktus par pasākumiem ar
importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību.14      Ņemot
vērā, ka uzņēmēji arvien biežāk izmanto Līguma 30. pantu,
apstrīdot jebkāda veida tiesisko regulējumu, kas ierobežo to
tirdzniecības brīvību, pat tad, ja šis regulējums neattiecas uz citu
dalībvalstu izcelsmes ražojumiem, Tiesa uzskata, ka ir jāpārskata un
jāprecizē sava judikatūra šajā jautājumā.15      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru lietā Cassis de Dijon (1979. gada 20. februāra spriedums lietā 120/78 Rewe-Zentral, Recueil,
649. lpp.) apstākļos, kad tiesību akti nav saskaņoti, preču brīvas
aprites šķēršļi, ko rada tādu normu piemērošana citā dalībvalstī
likumīgi ražotām un tirgotām precēm, kurās attiecībā uz šīm precēm
izvirzītas konkrētas prasības (piemēram, attiecībā uz nosaukumu, formu,
izmēru, svaru, sastāvu, noformējumu, marķējumu, iepakojumu), ir pasākumi
ar līdzvērtīgu iedarbību, kas aizliegti ar 30. pantu; tā tas ir
pat tad, ja attiecīgie tiesību akti ir vienādi piemērojami visiem
ražojumiem, izņemot gadījumus, kad šo aktu piemērošanu var pamatot ar
sabiedrības interesēm, kas ir pārākas par preču brīvas aprites prasību.16      Jāņem
vērā, ka pretēji līdzšinējai judikatūrai tādu valsts tiesību normu
piemērošana citu dalībvalstu ražojumiem, kas ierobežo vai aizliedz
atsevišķus pārdošanas veidus, nav uzskatāma par tādu, kas tieši vai
netieši, faktiski vai iespējami rada šķēršļus tirdzniecībai starp
dalībvalstīm judikatūras lietā Dassonville nozīmē (1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74, Recueil,
837. lpp.), ja šīs normas attiecas uz visiem attiecīgajiem
uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un ja to juridiskā un
faktiskā ietekme uz attiecīgās valsts un citu dalībvalstu izcelsmes
ražojumu tirdzniecību ir vienāda.17      Ja
minētie nosacījumi ir izpildīti, šāda tiesiskā regulējuma piemērošana
citu dalībvalstu izcelsmes ražojumiem, kas atbilst attiecīgo valstu
noteiktajām prasībām, nav uzskatāma par tādu, kas liedz citu dalībvalstu
izcelsmes ražojumiem pieeju tirgum vai traucē šo pieeju vairāk nekā
vietējiem ražojumiem. Tāpēc Līguma 30. pants uz šādu tiesisko
regulējumu neattiecas.18      Tātad
uz iesniedzējtiesas [jautājumiem] ir jāatbild, ka EEK līguma
30. pants ir interpretējams tādā veidā, ka tas neattiecas uz
dalībvalsts tiesību aktiem, kas paredz vispārēju aizliegumu attiecībā uz
tālākpārdošanu ar zaudējumiem. Par tiesāšanās izdevumiem19      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Francijas un Grieķijas valdībām un Eiropas
Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija
procesā, ko izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.Ar šādu pamatojumu TIESA, atbildot uz jautājumiem, ko tai ar diviem 1991. gada 27. jūnija spriedumiem iesniegusi Tribunal de grande instance de Strasbourg, nospriež:EEK
līguma 30. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas neattiecas uz
dalībvalstu tiesību aktiem, kas paredz vispārēju aizliegumu attiecībā uz
tālākpārdošanu ar zaudējumiem.DueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleegKapteyn       Murray       Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1993. gada 24. novembrī. Sekretārs       PriekšsēdētājsJ.‑G. Giraud       O. Due* Tiesvedības valoda – franču.