62011CJ0578
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
2014. gada 12. jūnijā (
*1
)
“Apelācija — Aizliegtas vienošanās — Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums — Atbrīvojums no naudas sodiem — Pienākums sadarboties — Tiesības uz aizstāvību — Pārbaudes tiesā robežas — Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu — Liecinieku vai lietas dalībnieku nopratināšana — Saprātīgs termiņš — Vienlīdzīgas attieksmes princips”
Lieta C‑578/11 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 18. novembrī iesniedza
Deltafina SpA
, Orvjeto [Orvieto] (Itālija), ko pārstāv J.‑F. Bellis, F. Di Gianni un G. Coppo, avvocati,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv É. Gippini Fournier un L. Malferrari, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], Dž. Arestis [G. Arestis], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 13. novembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 27. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar savu apelācijas sūdzību Deltafina SpA (turpmāk tekstā – “Deltafina”) prioritāri lūdz, pirmkārt, atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu T‑12/06 Deltafina/Komisija (EU:T:2011:441, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa noraidīja tās prasību atcelt un, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai tika uzlikts ar Komisijas 2005. gada 20. oktobra Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL 81. panta 1. punktu] (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un, otrkārt, atcelt šo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz Deltafina, kā arī atcelt vai samazināt tai ar minēto lēmumu uzlikto naudas sodu un, pakārtoti, nodot lietu Vispārējai tiesai jaunai izskatīšanai.
Tiesvedības priekšvēsture
2
Deltafina ir Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde un apstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā pilnībā pieder Universal Corp. (turpmāk tekstā – “Universal”), sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Ričmondā [Richmond] (Amerikas Savienotās Valstis).
3
2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Eiropas Komisija veica pārbaudes atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. pantam tostarp Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācijas telpās Briselē (Beļģija) un trīs Spānijas lielāko jēltabakas pārstrādātāju telpās. Šī federācija par šīm pārbaudēm nekavējoties informēja tās locekļus, tostarp Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (turpmāk tekstā – “APTI”).
4
2002. gada 19. februārī Deltafina iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) A sadaļu. Šis pieteikums attiecās uz iespējamo aizliegto vienošanos starp jēltabakas pārstrādātājiem Itālijas tirgū.
5
2002. gada 6. martā Komisija informēja Deltafina, ka tās pieteikums atbilst nosacījumiem, kas minēti 2002. gada paziņojumā par sadarbību, un ka Komisija pēc administratīvā procesa nobeiguma tai piemēros prasīto atbrīvojumu no naudas soda, ja vien Deltafina izpildīs visus nosacījumus, kas norādīti minētā paziņojuma 11. punktā.
6
2002. gada 14. martā notika Komisijas dienestu un Deltafina un Universal pārstāvju sanāksme, lai apspriestu Deltafina sadarbības ar Komisiju noteikumus (turpmāk tekstā – “2002. gada 14. marta sanāksme”).
7
Šajā sanāksmē Komisijas dienesti precizēja, ka saistībā ar Deltafina norādīto aizliegto vienošanos tie plāno veikt pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma, ka šīs pārbaudes varēs notikt ne agrāk par 2002. gada 18. aprīli un ka tādējādi līdz šim datumam ir jānodrošina konfidencialitāte, lai neapdraudētu pārbaužu efektivitāti (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 412. punkts).
8
Deltafina paskaidroja, ka gaidāmo APTI sanāksmju, kurās esot grūti saglabāt pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, un nepieciešamības par pieteikumu informēt tās vidējā līmeņa vadītājus, kā arī nepieciešamības izpaust šo pieteikumu saistībā ar finanšu darījumiem, kuros Universal iesaistīta Amerikas Savienotajās Valstīs, dēļ Deltafina neesot iespējams neizpaust savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda līdz datumam, kad paredzēts veikt šīs pārbaudes (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 413. punkts).
9
Komisija ņēma vērā šīs grūtības un, ievērojot, ka šīs informācijas paziņošana citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem radīja paredzēto pārbaužu apdraudējuma risku, lūdza Deltafina tai vēl īsākā termiņā sniegt pierādījumus un informācijas virkni, vai varētu veikt šīs pārbaudes (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 413.–417. punkts).
10
2002. gada 22. martā notika telefonsaruna (turpmāk tekstā – “2002. gada 22. marta telefonsaruna”) starp Deltafina pārstāvjiem un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni par vairākiem jautājumiem, kas attiecas uz Deltafina sadarbību ar Komisiju (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 418.–420. punkts, kā arī pārsūdzētā sprieduma 10., 157. un 158. punkts).
11
2002. gada 4. aprīlīAPTI vadības sanāksmes laikā Deltafina priekšsēdētājs informēja klātesošos, ka šī sabiedrība sadarbojas ar Komisiju (turpmāk tekstā – “2002. gada 4. aprīļa izpaušana”). Tajā pašā dienā Dimon Italia Srl (turpmāk tekstā – “Dimon Italia”) un Transcatab SpA (turpmāk tekstā – “Transcatab”), kuru pārstāvji piedalījās šajā sanāksmē, arī iesniedza lūgumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, neminot Deltafina priekšsēdētāja APTI sanāksmē veiktos paziņojumus (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 421.–426., 454. un 455. punkts).
12
2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes Dimon Italia un Transcatab, kā arī Trestina Azienda Tabacchi SpA un Romana Tabacchi SpA telpās (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 428. punkts).
13
2002. gada 29. maijā un 11. jūlijā notika divas citas sanāksmes, kurās piedalījās Deltafina pārstāvji un Komisijas dienesti un kurās nedz Komisija, nedz arī Deltafina neizvirzīja jautājumu par šīs sabiedrības pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, un Deltafina tāpat nenorādīja uz to, ka 2002. gada 4. aprīlīAPTI vadības sanāksmē tā bija izpaudusi šo pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda Dimon Italia un Transcatab (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 420. un 429. punkts).
14
2004. gada 25. februārī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem vairākiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, tostarp Deltafina, Universal, Dimon Italia un Transcatab.
15
2004. gada 22. jūnijā notika mutiska uzklausīšana, kurā piedalījās Deltafina. Šīs uzklausīšanas laikā Dimon Italia pārstāvis pievērsa Komisijas uzmanību diviem saistībā ar Dimon Italia telpās veiktajām pārbaudēm lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, kuri ietver ar roku rakstītas piezīmes, kurās ir apkopoti Deltafina priekšsēdētāja paziņojumi APTI2002. gada 4. aprīļa vadības sanāksmē.
16
2004. gada 21. decembrī Komisija pieņēma 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājumu, kurā tā informēja Deltafina un citus attiecīgos uzņēmumus par savu nodomu nepiešķirt šai sabiedrībai prasīto atbrīvojumu no naudas soda, jo tā nebija ievērojusi pienākumu sadarboties, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
17
2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura 1. pantā tā tostarp konstatēja, ka laikposmā no 1995. gada 29. septembra līdz 2002. gada 19. februārim Deltafina un Universal ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās jēltabakas nozarē Itālijā. Saskaņā ar šī lēmuma 2. pantu par minētajā 1. pantā norādītājiem pārkāpumiem Deltafina un Universal tika solidāri uzlikts naudas sods EUR 30 miljonu apmērā.
18
Komisija kā atbildību mīkstinošu apstākli ņēma vērā Deltafina faktisko sadarbību, samazinot šai sabiedrībai uzliekamo naudas sodu par 50 %. Komisija tostarp atzina, ka Deltafina no paša sākuma sniedza būtisku ieguldījumu tās veiktajā izmeklēšanā un nekad nav apstrīdējusi faktus.
19
Saistībā ar Deltafina pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda Komisija uzskatīja, ka pienākums sadarboties, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, ietver arī pienākumu atturēties no jebkādiem pasākumiem, kas var kaitēt Komisijas spējai izmeklēt un/vai konstatēt pārkāpumu. Komisija piebilda, ka ar šo pienākumu netiek pieļauta pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda nekāda veida izpaušana brīdī, kad Komisija vēl nav veikusi pārbaudes un nozarei par gaidāmajām pārbaudēm nav zināms. Šāda izpaušana rada risku nelabojami apdraudēt šīs iestādes spēju efektīvi veikt pārbaudes un tātad konstatēt pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 432. un 433. punkts).
20
Komisija precizē, ka “raksturīgā spriedze” starp šo pienākumu un pienākumu, kas noteikts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējam ir jāpārtrauc sava dalība pārkāpumā ne vēlāk kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas dienā, nedod pieteikuma iesniedzējam tiesības brīvprātīgi informēt citus aizliegtās vienošanās dalībniekus, ka tas ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 434. punkts).
21
Komisija secināja, ka Deltafina šo nosacījumu nav ievērojusi, jo, lai gan tā zināja, ka Komisija bija paredzējusi veikt pārbaudes laikposmā no 2002. gada 18. līdz 20. aprīlim, tās priekšsēdētājs brīvprātīgi informēja savus galvenos konkurentus par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu, pirms minētās pārbaudes uz vietas tika īstenotas (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 441.–444. un 460. punkts).
22
Komisija piebilda, ka ne pārrunas 2002. gada 14. marta sanāksmē, ne tās turpmākā rīcība neatstāj nekādas šaubas par to, ka tā nekad nav atzinusi, ka Deltafina būtu noteikti jāpaziņo saviem konkurentiem par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, un ka tādējādi pārbaudes vairs nevarēja notikt. Tā norāda, ka ir precizējusi, ka konfidencialitāte ir jāsaglabā papildus viena mēneša laikposmā, lai sagatavotos minētajām pārbaudēm (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 445.–448. punkts).
23
Komisija apstiprināja, ka tā ir atzinusi gan Deltafina praktiskās grūtības attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitātes saglabāšanu, gan to, ka, ja Deltafina būtu pienākums paziņot par savu pieteikumu saviem konkurentiem, paredzētās pārbaudes būtu kļuvušas pilnīgi neiespējamas. Tomēr Komisija uzsvēra, ka, tā kā Deltafina priekšsēdētājs nav rīkojies kādu viņu ierobežojošu draudu iespaidā, 2002. gada 4. aprīļa izpaušana bija brīvprātīga un pēc savas iniciatīvas veikta (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 450.–453. un 459. punkts).
24
Šī iestāde uzskatīja, ka šo rīcību nekādi nevar attaisnot (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 454.–459. punkts).
25
Komisija tāpat norādīja, ka fakts, ka Deltafina to nav informējusi tostarp par 2002. gada 4. aprīļa izpaušanu, liek pieņemt, ka Deltafina nav sagaidījusi, ka šī iestāde apstiprinās tās rīcību (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 449. punkts).
26
Tādējādi Komisija secināja, ka “visu iepriekš minēto iemeslu dēļ [..] Deltafina, 2002. gada 4. aprīļaAPTI sanāksmes laikā brīvprātīgi izpaužot savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, nav izpildījusi pienākumu sadarboties, kas tai ir bijis jāievēro atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktam” (apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 460. punkts).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
27
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. janvārī, Deltafina cēla prasību, ar to prioritāri lūdzot atcelt tai ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu un pakārtoti – samazināt šo naudas sodu.
28
Lai pamatotu savu prasību, Deltafina izvirzīja septiņus pamatus, četri no kuriem ir norādīti prioritāri, atbalstot tās prasījumus attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tai ar to ir uzlikts [pienākums] samaksāt naudas sodu, un trīs – pakārtoti, atbalstot tās prasījumu samazināt šī naudas soda summu.
29
Vispārējā tiesa visus Deltafina norādītos pamatus, izņemot sesto pamatu, kuru Deltafina bija atsaukusi, noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
30
Deltafina prasījumi Tiesai ir šādi:
—
prioritāri, pilnībā vai daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu un – ciktāl apstrīdētais lēmums attiecas uz Deltafina – šo lēmumu, kā arī atcelt vai samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
—
pakārtoti, nodot lietu Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
31
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
piespriest Deltafina atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
32
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus. Vispirms ir jāizskata pirmais un otrais pamats kopā, pēc tam – ceturtais pamats un, visbeidzot, trešais pamats.
Par pirmo un otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
33
Ar savu pirmo pamatu Deltafina vispirms iebilst, ka Vispārējā tiesa neesot spriedusi par pamatu attiecībā uz to, ka pēc 2002. gada 14. marta sanāksmes Deltafina ir varējusi secināt, ka Komisija to ir atbrīvojusi no konfidencialitātes pienākuma, un ka tādējādi ar 2002. gada 4. aprīļa izpaušanu tā neesot pārkāpusi savu pienākumu sadarboties.
34
Turpmāk Deltafina uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā vienīgais pienākuma sadarboties pārkāpums, kas tai tiek piedēvēts, esot 2002. gada 4. aprīļa izpaušana. Tādējādi, atsaucoties uz pienākuma sadarboties pārkāpumu, ko veido Deltafina Komisijas neinformēšana par šo izpaušanu, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību un pārsniegusi savu kompetenci, kura esot ierobežota ar šī lēmuma likumības vērtējumu.
35
Visbeidzot, Deltafina uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa ar savu analīzi attiecībā uz pienākumu sadarboties, kas ir uzlikts šai sabiedrībai, esot aizstājusi to, kas ir bijis saskaņots starp Deltafina un Komisiju 2002. gada 14. marta sanāksmē. Lai noteiktu šī pienākuma sadarboties precīzu saturu, Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā saskaņotā sadarbības kārtība.
36
Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz kļūdainu premisu, saskaņā ar kuru Deltafina pieļautā Komisijas neinformēšana par tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu katrā ziņā ir pienākuma sadarboties neievērošana, jo šo faktu kvalifikācija esot atkarīga no saskaņotās kārtības. Kā ir apstiprināts Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.) 12. punkta a) apakšpunktā, Komisija esot varējusi atļaut minētā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu.
37
Šajā lietā šī atļauja izrietot no 2002. gada 14. maija sanāksmes. Pamatojoties uz minētās sanāksmes laikā sastādītajiem protokoliem un attiecīgo lietas dalībnieku turpmāko rīcību, Vispārējai tiesai esot bijis jākonstatē, ka Deltafina un Komisija ir nonākušas pie vienošanās par šīs izpaušanas neizbēgamo raksturu un smagāko prasību, kas tādējādi ir tikusi izvirzīta pret šo sabiedrību, ātri sniegt citus pierādījumus.
38
Deltafina precizē, ka no 2002. gada 14. marta sanāksmes protokola izrietot, ka jautājums par to, vai šī izpaušana ir bijusi “brīvprātīga un pēc savas iniciatīvas veikta”, vai “nebrīvprātīga un pieprasītā”, neesot ticis aplūkots, un tā uzskata, ka tādējādi Vispārējās tiesas vērtējums, kurā tiek ņemta vērā minētās izpaušanas forma, esot balstīts uz faktu rekonstrukciju ex post, kas neesot pieļaujams. Katrā ziņā Deltafina uzskata, ka visas šaubas par iespējamās vienošanās saturu attiecībā uz tās sadarbības kārtību esot jātulko tai par labu.
39
Ar savu otro pamatu Deltafina norāda, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi sava reglamenta 65. un 68. pantu, tiesas sēdē par pieļaujamām atzīstot tās advokāta R. un Komisijas ierēdņa V. E., kas bija atbildīgs par šo lietu, tos [aplūkojot kā] 2002. gada 14. marta sanāksmes dalībniekus un tātad lieciniekus, mutvārdu liecības, neizdodot rīkojumu, lai precizētu konstatējamos faktus, neliekot šiem lieciniekiem nodot zvērestu un nesastādot protokolu, kas atspoguļotu šīs darbības.
40
Deltafina uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 159. punktā Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz V. E. liecību, lai konstatētu, ka viņš nebija sapratis, ka Deltafina bija nodoms veikt 2002. gada 4. aprīļa izpaušanu, un ka viņš katrā ziņā tai nebūtu devis savu piekrišanu. Nesalīdzinot šo liecību ar J. liecību, kuram tā neesot lūgusi liecināt, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Deltafina tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
41
Komisija apstrīd Deltafina argumentus.
Tiesas vērtējums
42
Saistībā ar šī sprieduma 33. punktā kopsavilkuma veidā norādītās argumentācijas pieņemamību, ko Komisija apstrīd, ir jākonstatē, ka Deltafina lūdz Tiesu nevis veikt faktu jaunu vērtējumu, bet konstatēt pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu. Tādējādi šis arguments ir pieņemams.
43
Attiecībā uz šī sprieduma 35. un 36. punktā kopsavilkuma veidā norādītās argumentācijas pieņemamību ir jānorāda, ka Deltafina pārmet Vispārējai tiesai, ka, nosakot tai uzliktu pienākumu sadarboties, minētā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tātad šis arguments tāpat ir pieņemams.
44
Turpretim, kā pamatoti norāda Komisija, ar šī sprieduma 37. un 38. punktā kopsavilkuma veidā norādīto argumentāciju Deltafina apstrīd Vispārējās tiesas veiktu faktisku vērtējumu, nenorādot uz pierādījuma sagrozīšanu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šāda pārbaude ir ārpus tās kompetences, tādēļ šī argumentācija ir jānoraida kā nepieņemama.
45
Aplūkojot pēc būtības, ir jānorāda, ka ar šī sprieduma 33. un 34. punktā kopsavilkuma veidā norādīto argumentāciju Deltafina iebilst, ka Vispārējā tiesa, pirmkārt, neesot spriedusi par pamatu, saskaņā ar kuru Komisija to būtu atbrīvojusi no konfidencialitātes pienākuma, kā arī, otrkārt, esot veikusi prettiesisku pamatojuma aizstāšanu un tādējādi esot pārsniegusi savu kompetenci.
46
Saistībā ar pirmo Deltafina argumentācijas daļu ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 160. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisija nevarēja dot Deltafina iepriekšēju atļauju pēc savas iniciatīvas veikt 2002. gada 4. aprīļa izpaušanu, jo šī sabiedrība nav pierādījusi, ka tā iepriekš būtu pienācīgi informējusi Komisiju par savu nodomu.
47
Ievērojot tostarp šo apsvērumu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 173. punktā ir apstiprinājusi Komisijas vērtējumu, ka Deltafina ir pārkāpusi savu pienākumu sadarboties.
48
Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 441., 450. un 460. punkta izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka uzņēmuma, kas ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, brīvprātīgi un pēc savas iniciatīvas veiktai tā sadarbības ar Komisiju izpaušanai citiem uzņēmumiem, kas ir bijuši tās pašas aizliegtās vienošanās dalībnieki, kura ir tikusi veikta posmā, kad bija paredzēta pārbaužu veikšana uz vietas pie šiem pašiem uzņēmumiem, ir cits raksturs nekā šo uzņēmumu šīs sadarbības atklāšanai tā iemesla dēļ, ka pirmajam minētajam uzņēmumam ir praktiskas grūtības saglabāt savas sadarbības konfidencialitāti.
49
Komisija ir uzskatījusi, ka šī brīvprātīgā un pēc savas iniciatīvas veiktā izpaušana pati par sevi pierāda pienākumu sadarboties pārkāpumu, ja vien nav viennozīmīgi konstatēts, ka šī iestāde šādu atklāšanu iepriekš ir tieši atļāvusi.
50
Taču Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šajā lietā tas tā nav bijis, un tādējādi pārsūdzētā sprieduma 160. un 173. punktā tā ir apstiprinājusi, ka Deltafina ir pārkāpusi pienākumu sadarboties, ko Komisija bija konstatējusi apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 460. punktā.
51
Pretēji tam, ko norāda Deltafina, šis vērtējums nekādā ziņā nav kļūdains.
52
It īpaši Deltafina nav apstrīdējusi Vispārējās tiesas veikto faktisko vērtējumu, ka Komisija nav devusi tiešu iepriekšēju piekrišanu pēc savas iniciatīvas veikt 2002. gada 4. aprīļa izpaušanu. Šajos apstākļos Vispārējai tiesai nav bijis tieši jānoraida Deltafina argumentācija, kura ir vērsta uz to, lai pierādītu, ka ir bijusi vienošanās par tās sadarbības izpaušanas neizbēgamo raksturu.
53
Tā kā 2002. gada 4. aprīļa izpaušana ir notikusi pēc savas iniciatīvas, tā nav bijusi neizbēgama. Pat ja pieņemtu, ka Komisija būtu akceptējusi iespējamu nebrīvprātīgu Deltafina sadarbības atklāšanu, šī akceptēšana nevarētu attaisnot šīs pēdējās minētās veiktu izpaušanu pēc savas iniciatīvas un tātad nevarētu padarīt par spēkā neesošu konstatējumu, ka šī sabiedrība ir pārkāpusi savu pienākumu sadarboties. No tā izriet, ka šī argumentācija nav iedarbīga.
54
Attiecībā uz pirmā pamata atbalstam izvirzītās argumentācijas otro daļu, tas ir, argumentāciju attiecībā uz prettiesisku pamatojuma aizstāšanu, no pārsūdzētā sprieduma 143.–145. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa tajos ir veikusi uzņēmumam, kas lūdz iespēju administratīvā procesā beigās piemērot galīgo atbrīvojumu, uzliktā pienākuma sadarboties vispārīgu analīzi. Šis 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā paredzētais pilnīgas, pastāvīgas un ātras sadarbības pienākums tostarp ietver pilnīgas informācijas sniegšanas pienākumu attiecībā uz visiem Komisijas izmeklēšanā nozīmīgiem apstākļiem.
55
Turklāt no apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 429., 449. un 459. punkta izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā noteiktas informācijas, kas uzņēmumam ir bijis jāiesniedz it īpaši attiecībā uz 2002. gada 4. aprīļa sanāksmes apstākļiem, neesamību.
56
Tātad pārsūdzētā sprieduma 152.–162. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi atbildējusi uz minētajā tiesā izvirzīto Deltafina argumentāciju, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 151. punkta. Tādējādi, tā kā Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav veikusi pamatojuma aizstāšanu, Deltafina argumentācijas otrā daļa ir jānoraida.
57
Turklāt, ciktāl Deltafina ar savu otro pamatu norāda, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi šīs sabiedrības tiesības uz taisnīgu tiesu, jo, pirmkārt, tā, pārkāpjot sava reglamenta 65. un 68. pantu, tiesas sēdē esot atzinusi par pieļaujamām Deltafina advokāta, kā arī Komisijas ierēdņa, kas bija atbildīgs par lietu, mutvārdu liecības un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 159. punktā ir balstījusies uz vienu no šīm liecībām, to nesalīdzinot ar J. liecību, kuram neesot ticis prasīts liecināt, ir jānorāda šādi apsvērumi.
58
Vispirms nav strīda par to, ka tiesas sēdē Vispārējā tiesa ir uzklausījusi R. un V. E. kā 2002. gada 14. marta sanāksmes dalībniekus un V. E. – kā 2002. gada 22. marta telefonsarunas dalībnieku. Tāpat nav strīda par to, ka Vispārējā tiesa ir uzdevusi jautājumus ieinteresētajām personām par minētās sanāksmes un sarunas satura uztveri, ka šī jautājumu uzdošana ir notikusi ārpus Reglamenta 68. pantā paredzētajām Vispārējās tiesas procesuālajām darbībām un ka šajā tiesas sēdē Deltafina šajā ziņā nav izvirzījusi nekādus iebildumus.
59
Šajā ziņā, pirmkārt, pretēji tam, ko norāda Komisija, tas, ka minētajā tiesas sēdē Deltafina nav izvirzījusi nekādus iebildumus, nepadara otro pamatu nepieņemamu (šajā ziņā skat. spriedumu Corus UK/Komisija, C‑199/99 P, EU:C:2003:531, 32. un 35. punkts).
60
Otrkārt, kā pamatoti norāda Komisija, protams, pastāv bieži izmantojamā un leģitīmā Vispārējās tiesas prakse par tehniskiem jautājumiem vai kompleksiem faktiem uzdot jautājumus personām, kas pārstāv lietas dalībniekus, kurām ir zināšanas par nozīmīgiem apstākļiem.
61
Tomēr šajā lietā, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 116. un 117. punktā, jautājumi, ko Vispārējā tiesa ir uzdevusi R. un V. E., ir attiekušies tostarp uz strīdīgiem faktiem, par kuriem starp lietas dalībniekiem nav bijis vienprātības. Turklāt runa nav ne par kādiem tehniskiem vai kompleksiem jautājumiem, un turklāt nerodas iespaids, ka R. un V. E. jautājumi būtu uzdoti saistībā ar to rīcībā esošām īpašām tehniskām zināšanām.
62
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Deltafina pamatoti norāda, ka, tiesas sēdē uzdodot jautājumus tās advokātam un par lietu atbildīgajam Komisijas ierēdnim par viņu uztveri attiecībā uz to, kas ir ticis saskaņots 2002. gada 14. marta sanāksmē un 2002. gada 22. marta telefonsarunā, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi tās rīcības robežas, kas var tikt veikta, izmantojot šo praksi, jo Vispārējās tiesas veiktā jautājumu uzdošana ir attiekusies uz faktiem, kas attiecīgajā gadījumā ir bijuši nosakāmi ar liecinieku liecībām, piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 68. punktā paredzēto procedūru.
63
Tomēr pretēji tam, ko norāda Deltafina, šis procesuālais pārkāpums nav uzskatāms par tās tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu.
64
Kā pamatoti norāda Komisija un pretēji tam, ko uzskata Deltafina, pārsūdzētā sprieduma 159. punktā Vispārējā tiesa Komisijas par lietu atbildīgā ierēdņa paziņojumus ir ņēmusi vērā vienīgi saistībā ar argumentāciju, kas ir tikusi sniegta pilnības labad, jo tās argumentācija ir bijusi būtībā balstīta uz pārsūdzētā sprieduma 153.–158. punktā izskatītajiem rakstveida pierādījumiem, tas ir, tostarp 2002. gada 14. marta sanāksmes un 2002. gada 22. marta telefonsarunas protokoliem.
65
Kā ģenerāladvokāte tāpat ir norādījusi savu secinājumu 120. punktā, Vispārējā tiesa ir varējusi balstīt savus secinājumus vienīgi uz šiem dokumentārajiem pierādījumiem.
66
It īpaši ņemot vērā, pirmkārt, ka minētajos rakstveida pierādījumos nav nekādu norāžu nedz par Deltafina [sniegtu] tiešu informāciju par tās nodomu brīvprātīgi izpaust tās sadarbību ar Komisiju, nedz arī par Komisijas tiešu piekrišanu šai izpaušanai, un, otrkārt, šādas tiešas piekrišanas nozīmi gan Deltafina, gan arī paredzētajām pārbaudēm, ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu, ir varējusi secināt, ka ar minētajiem dokumentārajiem pierādījumiem informācijas sniegšanas un tiešas piekrišanas neesamība ir tiesiski pietiekami pierādīta.
67
Saskaņā ar Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru Vispārējā tiesa vienīgā var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt informāciju, kas ir tās rīcībā par lietām, kuras tā izskata. To, vai pierādījumi ir pārliecinoši, izvērtē vienīgi Vispārējā tiesa pati, vērtējot faktus, un uz to netiek attiecināta pārbaude Tiesā apelācijas tiesvedībā, izņemot Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas gadījumā vai tad, ja Vispārējās tiesas veikto konstatāciju būtiska neprecizitāte izriet no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem (spriedums Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, 163. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Šīs lietas apstākļos, ņemot vērā, ka Deltafina nebija sniegusi nevienu lūgumu nopratināt lieciniekus, un to, ka tā nenorāda ne uz vienu pierādījumu, ko ir ņēmusi vērā Vispārējā tiesa, sagrozīšanas gadījumu, šī tiesa ir varējusi uzskatīt, ka R. un J. vai V. E. nopratināšana liecinieku statusā nav jāveic.
69
No minētā izriet, pirmkārt, ka otrais pamats nav pamatots un, otrkārt, ka uz pārsūdzētā sprieduma 153.–160. punktā minēto Vispārējās tiesas argumentāciju nekādā ziņā nav attiecināms tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
70
Šajos apstākļos pirmais un otrais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
71
Deltafina lūdz Tiesu samazināt tai uzlikto naudas sodu. lai labotu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ko Komisija esot pieļāvusi, tai piešķirot tādu pašu naudas soda samazinājumu kā Dimon Italia.
72
Deltafina uzskata, ka, atzīstot, ka šis tiesas sēdē pirmajā instancē iesniegtais lūgums ir jauns pamats, kas nav pamatots ar tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanās laikā, un tādējādi ir nepieņemems, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. [Vispārējā tiesa uzskatīja, ka] Deltafina argumenti balstās uz judikatūru, kas izriet no Vispārējās tiesas sprieduma Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija (T‑13/03, EU:T:2009:131), kurš ir ticis pieņemts tikai pēc procesa rakstveidu posma beigām.
73
Komisija apstrīd šo Deltafina argumentāciju.
Tiesas vērtējums
74
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktam un Tiesas Reglamenta 127. panta 1. punktam tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā (rīkojums Arbos/Komisija, C‑615/12 P, EU:C:2013:742, 35. punkts).
75
Vispārējā tiesā Deltafina nav norādījusi nevienu apstākli, ar ko varētu pierādīt, ka attiecīgais pamats ir balstīts uz tiesisku apstākli, kas ir kļuvis zināms iztiesāšanas laikā. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 127. punktā, Deltafina minētais vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārīgs Savienības tiesību princips un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa un Vispārējā tiesa nodrošina tā ievērošanu tostarp naudas sodu par konkurences tiesību pārkāpumiem jomā.
76
Tādējādi tādu spriedumu, kurā ir precizēti Komisijas pienākumi saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kādu ir norādījusi Deltafina, nevar uzskatīt par jaunu tiesisku apstākli, kas attaisnotu novēlotu jauna pamata iesniegšanu.
77
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
78
Deltafina norāda, ka tiesvedība Vispārējā tiesā esot turpinājusies piecus gadus un astoņus mēnešus, un precizē, ka starp rakstveida procesa pabeigšanu un lēmumu uzsākt mutvārdu procesu esot pagājuši četrdesmit trīs mēneši. Tā uzskata, ka šī tiesvedība esot bijusi pārmērīgi ilga, un lūdz Tiesu, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, atcelt vai būtiski samazināt tai uzlikto naudas sodu, lai labotu Deltafina pamattiesību saņemt nolēmumu saprātīgā termiņā, ko garantē Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 1. punkts un 47. panta otrā daļa, pārkāpumu.
79
Komisija apstrīd Deltafina argumentus.
Tiesas vērtējums
80
Ir jāatgādina, ka saprātīga lietas izskatīšanas termiņa pārsniegšanai kā procesuālam pārkāpumam, ar kuru tiek pārkāptas pamattiesības, jāsniedz attiecīgajam lietas dalībniekam efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas tam nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu (spriedums Gascogne Sack Deutschland/Komisija, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, 80. punkts).
81
Ciktāl Deltafina lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru, jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja nav nekādu norāžu, ka pārmērīgais tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā būtu ietekmējis strīda iznākumu, saprātīga lietas izskatīšanas termiņa neievērošana nav pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai (spriedums litā Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
82
Šī judikatūra ir balstīta tostarp uz apsvērumu, ka, ja saprātīga lietas izskatīšanas termiņa neievērošana nav ietekmējusi strīda iznākumu, pārsūdzētā sprieduma atcelšana nelabotu Vispārējās tiesas pieļauto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu (spriedums Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
83
Šajā lietā Deltafina Tiesai nav sniegusi nekādas norādes par to, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, varētu būt ietekmējis tās izskatāmā strīda iznākumu.
84
Turklāt, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Savienības konkurences tiesību ievērošanu, Tiesa nevar ļaut apelācijas sūdzības iesniedzējai, balstoties tikai uz saprātīga lietas izskatīšanas termiņa neievērošanu, apšaubīt naudas soda pamatotību vai apmēru, ja visi tās pamati par Vispārējās tiesas veiktajiem konstatējumiem par šo naudas sodu un darbībām, kas ar to tiek sodītas, tikuši noraidīti (spriedums Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
No tā izriet, ka pretēji tam, ko norāda Deltafina, ar trešo pamatu nevar panākt kaut daļēju pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
86
Ciktāl Deltafina lūdz atcelt vai samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā finanšu sekas, kas attiecībā uz to ir izrietējušas no tiesvedības Vispārējā tiesā pārmērīgā ilguma, Tiesa ir nospriedusi, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi savu no Hartas 47. panta otrās daļas izrietošo pienākumu saprātīgā termiņā izskatīt tai nodotās lietas, var būt pamats prasījumam par zaudējumu atlīdzību un ka tādējādi šāds pārkāpums var tikt sankcionēts ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, jo šāda prasība ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis (spriedums Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, 87. un 89. punkts).
87
No tā izriet, ka Vispārējai tiesai, kuras kompetence izriet no LESD 256. panta 1. punkta, ir jālemj par šādiem prasījumiem par zaudējumu atlīdzību, lemjot citā iztiesāšanas sastāvā, kas ir atšķirīgs no tā, kādā tika izskatīta lieta, kuras izskatīšanas ilgums tiek kritizēts, un ka šie prasījumi nevar tikt izvirzīti tieši Tiesā apelācijas sūdzības ietvaros (spriedums Gascogne Sack Deutschland/Komisija, EU:C:2013:768, 90. un 96. punkts).
88
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, runājot par prasību par zaudējumu atlīdzību, kas ir saistīta ar to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otro daļu, neievērojot prasības saistībā ar saprātīga lietas izskatīšanas termiņa ievērošanu, un tā kā šī neievērošana ir pietiekami nopietns tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru privātpersonām tiek piešķirtas tiesības (skat. tostarp spriedumu Komisija/CEVA un Pfizer, C‑198/03 P, EU:C:2005:445, 63. punkts un tajā minētā judikatūra), Vispārējai tiesai, izsakot savus vērtējumus par minēto neievērošanu, ir jāņem vērā īpaši katras konkrētas lietas apstākļi, tādi kā strīda sarežģītība un lietas dalībnieku rīcība, fundamentālā tiesiskās noteiktības prasība, kas ir piemērojama par labu saimnieciskās darbības subjektiem, un mērķis nodrošināt, ka netiek izkropļota konkurence, kā tas izriet no sprieduma Gascogne Sack Deutschland/Komisija (EU:C:2013:768) 91.–95. punkta.
89
Vispārējai tiesai ir jānovērtē arī apgalvoto zaudējumu faktiskā pastāvēšana un cēloņsakarība starp tiem un tiesvedības pārmērīgo ilgumu, kā arī jāņem vērā dalībvalstu tiesību sistēmās prasību par līdzīgiem pārkāpumiem izskatīšanai piemērojamie vispārīgie tiesību principi.
90
Ņemot vērā iepriekš minēto, tā kā šajā lietā ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami nopietni pārkāpusi savu pienākumu izskatīt lietu saprātīgā termiņā, un šajā ziņā lietas dalībniekiem nav jāsniedz pierādījumi, Tiesa var to konstatēt.
91
Tiesvedības Vispārējā tiesā ilgumu, tas ir, gandrīz piecus gadus un astoņus mēnešus, kuru veido tostarp trīs gadu un septiņu mēnešu laikposms starp rakstveida procesa pabeigšanu un tiesas sēdi, nevar attaisnot nedz ar zināmu lietas sarežģītības pakāpi, nedz ar to, ka seši apstrīdēta lēmuma adresāti ir iesnieguši par to prasību atcelt tiesību aktu, nedz ar Deltafina pieteikumu, lai rakstveida procesā Vispārējā tiesā viņai tiktu izsniegts Komisijas rīcībā esošs dokuments.
92
Tomēr no šī sprieduma 81.–87. punktā minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats ir jānoraida.
93
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
94
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
95
Tā kā Deltafina spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Deltafina jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Deltafina SpA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.