Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. novembrī (1)
Lieta C‑337/24 P
Dānijas Karaliste
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Valsts atbalsts – Dānija – Valsts finansējums Fēmarnbelta fiksētajam dzelzceļa‑autoceļa savienojumam – Dānijas piešķirtie pasākumi valsts uzņēmumam Femern – Lēmums, ar kuru šie pasākumi atzīti par “valsts atbalstu” – LESD 107. panta 1. punkts – Jēdzieni “uzņēmums” un “saimnieciska darbība” – Valsts varas prerogatīvu īstenošana – Fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības saskaņā ar komerciālo modeli – Konkurējošu uzņēmumu esība dzelzceļa un autoceļu transporta pakalpojumu tirgū Fēmarnbelta šķērsošanai
Ievads
1.        Ar apelācijas sūdzību Dānijas Karaliste lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 28. februāra spriedumu Dānija/Komisija (T‑364/20, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:125), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja šīs dalībvalsts prasību atcelt Komisijas Lēmumu C(2020) 1683 final (2020. gada 20. marts) par valsts atbalstu SA.39078–2019/C (ex 2014/N), ko Dānija piešķīrusi Femern A/S (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) (2), ciktāl tā par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir kvalificējusi kapitāla iepludināšanu, kā arī valsts aizdevumus un valsts garantijas uzņēmumam Femern Fēmarnbelta dzelzceļa un autoceļa fiksētā savienojuma projektā. Šis projekts
ietver, pirmkārt, dzelzceļa un autoceļa tuneli (turpmāk tekstā – “fiksētais savienojums”) (3) un, otrkārt, citu papildu infrastruktūru (turpmāk tekstā kopā – “projekts”).
2.        Šī lieta dod Tiesai iespēju precizēt judikatūru par to, kas ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē lielu ceļu un dzelzceļa infrastruktūras projektu finansēšanas pasākumu kontekstā, un jo īpaši izskatīt jautājumu, vai liela mēroga infrastruktūras būvniecības un ekspluatācijas darbības, ko dalībvalsts uzticējusi uzņēmumam, kuru tā kontrolē, kopā vai atsevišķi ir valsts varas prerogatīvu īstenošana vai vismaz darbība, kurai nav saimnieciska rakstura.
Tiesvedības priekšvēsture
3.        Pirms projekta, kas apstiprināts ar Dānijas Karalistes un Vācijas Federatīvās Republikas līgumu par Fēmarnbelta fiksēto savienojumu, kurš parakstīts 2008. gada 3. septembrī un ratificēts 2009. gadā (turpmāk tekstā – “Fēmarnbelta līgums”), tika veikts plānošanas posms, par kura finansēšanu, it īpaši attiecībā uz fiksēto savienojumu, tika paziņots Komisijai, kura to apstiprināja (4).
4.        Pēc sākotnēji aprēķināto summu atjaunināšanas fiksētā savienojuma plānošanas un būvniecības kopējās izmaksas tika lēstas 52,6 miljardu Dānijas kronu (DKK) (aptuveni 7,1 miljards EUR) apmērā un projekta kopējās izmaksas tika lēstas 62,1 miljarda DKK (aptuveni 8,4 miljardi EUR) apmērā.
5.        Saskaņā ar piemērojamo starptautisko un valsts regulējumu (5) projekta īstenošana tika uzticēta diviem valsts uzņēmumiem. Pirmajam uzņēmumam, 2005. gadā reģistrētajam Femern, tika uzticēta fiksētā savienojuma finansēšana, būvniecība un ekspluatācija (6) un
pēc tam tas kļūs par tā īpašnieku, savukārt otrs uzņēmums, 2009. gadā reģistrētais Femern Landanlæg A/S, tika izraudzīts, lai pārvaldītu citu infrastruktūru būvniecību un ekspluatāciju (7). Projektu finansē Femern un Femern Landanlæg, izmantojot kapitāla iepludināšanu, valsts garantētos aizdevumus, kā arī Dānijas iestāžu piešķirtos aizdevumus. Sākot no fiksētā savienojuma nodošanas ekspluatācijā, Femern iekasēs lietotāju nodevas, lai atmaksātu savu parādu, un izmaksās Femern Landanlæg dividendes, ko pēdējā minētā izmantos, lai atmaksātu savu pašas parādu.
6.        Par minēto projektu ir pieņemti vairāki Komisijas lēmumi, kā arī pasludināti Vispārējās tiesas un Tiesas spriedumi. Konkrēti, pēc tam, kad Komisija bija pieņēmusi pirmo lēmumu necelt iebildumus attiecībā uz Dānijas iestāžu paziņotajiem pasākumiem (8), kas tika daļēji atcelts ar diviem Vispārējās tiesas spriedumiem (9), kuri tika apstiprināti apelācijas tiesvedībā ar Tiesas spriedumu (10), Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu (11). Ar šo lēmumu Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka pasākumi, ko veido kapitāla iepludināšana un valsts aizdevumu un valsts garantiju kopums un ko Dānijas Karaliste ir piešķīrusi Femern fiksētā savienojuma plānošanai, būvniecībai un ekspluatācijai, ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un, otrkārt, nosprieda, ka šie pasākumi ir saderīgi ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu (12).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
7.        Lai pamatotu strīdīgā lēmuma atcelšanas prasību, Dānijas Karaliste izvirzīja divus pamatus, pirmais no kuriem attiecas uz to, ka Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka Femern finansējums bijis valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (13), un otrais – uz to, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatējot, ka Femern
jau pirms fiksētā savienojuma darbības uzsākšanas veikusi saimniecisko darbību, konkurējot ar trešām personām (14).
8.        Attiecībā uz argumentiem, kuru mērķis ir izslēgt, ka fiksētā savienojuma būvniecība un ekspluatācija ir uzskatāma par “saimniecisku darbību”, ko veic Femern, un tāpēc to var kvalificēt kā “uzņēmumu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa, apstiprinot strīdīgā lēmuma 188.–198. apsvērumā sniegto Komisijas vērtējumu, būtībā secināja, ka Femern veiktās fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības nav valsts varas prerogatīvu īstenošana (15), bet ir saimnieciskas darbības (16).
9.        Attiecībā jo īpaši uz fiksētā savienojuma būvniecības darbībām Vispārējā tiesa tāpat kā Komisija no sprieduma Mitteldeutsche Flughafen un Flughafen Leipzig‑Halle/Komisija (17) secināja – ja infrastruktūra tiek izmantota saimnieciskas darbības vajadzībām un izmantošanas nodevas ir galvenais tās būvniecības finansējuma avots, ir uzskatāms, ka šīs infrastruktūras būvniecības un ekspluatācijas darbības principā ir saimnieciskas darbības.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
10.      Dānijas Karaliste 2024. gada 7. maijā iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Tā lūdz Tiesu atcelt šo spriedumu un – galvenokārt – tā lūdz to atcelt strīdīgā lēmuma 2. pantu, ciktāl tajā ir noteikts, ka “pasākumi, ko veido kapitāla iepludināšana, kā arī valsts aizdevumu un valsts garantiju
kombinācija par labu uzņēmumam [Femern], ko Dānija vismaz daļēji ir īstenojusi nelikumīgi, ir valsts atbalsts [LESD] 107. panta 1. punkta izpratnē”, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī – pakārtoti – Dānijas Karaliste lūdz Tiesu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
11.      Komisija lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
12.      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2025. gada 9. septembra tiesas sēdē.
Juridiskā analīze
13.      Dānijas Karaliste apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza trīs pamatus, ar kuriem tā būtībā apstrīd fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas finansējuma kvalificēšanu par “valsts atbalstu” un, konkrētāk, ka Femern, kas ir valsts iestāde, kurai uzticēta konkrēti šī savienojuma būvniecība un ekspluatācija, ir kvalificēta kā “uzņēmums” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (18).
14.      Neiesniedzot pretapelācijas sūdzību, Komisija izsaka šaubas par pirmās instances prasības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajā tika prasīts atcelt tikai strīdīgā lēmuma 2. panta pirmo teikumu, nekādā veidā neapstrīdot šā panta otro teikumu, kurā, atzīstot atbalsta pasākumu par saderīgu ar iekšējo tirgu, ir ietverts netiešs lēmums, ka minētais pasākums ir valsts atbalsts. Man tomēr šķiet, ka šis arguments pirmšķietami ir acīmredzami nepamatots (19).
15.      Attiecībā uz lietas būtību vispirms jānorāda – lai gan principā dalībvalsts suverēnais lēmums uzņemties un īstenot infrastruktūras būvniecību – it īpaši saistībā ar svarīgiem projektiem visas Eiropas interesēs (turpmāk tekstā – “IPCEI”) – ir dalībvalstu ekskluzīva kompetence un prerogatīva, šādu projektu finansējumu, ko veic valsts iestādes, parasti kontrolē Komisija valsts atbalsta jomā, ciktāl tie ir paredzēti saimnieciskai darbībai. Šī pārbaude attiecas gan uz jautājumu, vai valsts iejaukšanās ir kvalificējama par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, gan attiecīgā gadījumā uz šādas iejaukšanās saderību ar iekšējo tirgu, it īpaši saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu (20).
16.      Attiecībā uz jautājumu, vai Femern ir “uzņēmums” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (21), proti, jautājumu, kas ir triju apelācijas sūdzības pamatu priekšmets, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jēdziens “uzņēmums” ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida (22) un ka “saimnieciska darbība” ir visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū (23), neatkarīgi no tā, vai šī darbība rada peļņu (24).
17.      Tādējādi jēdziens “saimnieciska darbība” ir LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas priekšnosacījums. Tomēr Tiesas judikatūrā līdz šim nav sniegta izsmeļoša šī jēdziena definīcija (25), kas pastāvīgi attīstās un katrā ziņā jāpiemēro katrā gadījumā atsevišķi. Principā darbība nav saimnieciska darbība, ja tā pēc sava rakstura, normām, kuras uz to attiecas, un mērķa ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu (26) vai neietilpst saimnieciskās darbības jomā (27).
18.      Šo secinājumu turpmākajos punktos analizēšu apelācijas sūdzībā izvirzītos pamatus, proti, vispirms argumentus par valsts varas prerogatīvu esību (pirmais pamats), pēc tam argumentus par saimnieciskas darbības esību (otrais pamats) un, visbeidzot, argumentus, kas jo īpaši saistīti ar fiksētā savienojuma būvniecības darbības kvalificēšanu par saimniecisku darbību (trešais pamats).
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
19.      Pirmais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz tiesību kļūdu, interpretējot jēdzienu ““valsts varas prerogatīvu” īstenošana”, un uz to, ka šajā ziņā nav visaptveroši izvērtētas darbības, ko Dānijas valsts uzticējusi uzņēmumam Femern (28). Šis pamats būtībā balstās uz trim argumentiem.
20.      Ar pirmo argumentu Dānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini ierobežojusi jēdzienu ““valsts varas prerogatīvu” īstenošana”, attiecinot to tikai uz darbībām, kas ir saistītas ar valsts “galvenajām funkcijām” (29), lai gan valsts var rīkoties, īstenojot valsts varu “attiecībā uz jebkuru darbību” (30).
21.      Atgādināšu, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka subjekts rīkojas valsts iestādes statusā vai īstenojot valsts varas prerogatīvas, ja tā darbība pēc savas būtības, mērķa un piemērojamiem noteikumiem ir saistīta ar valsts “galvenajām funkcijām” (31), un norādīja, ka jēdziens “darbība, kas ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu”, saskaņā ar Tiesas judikatūru it īpaši attiecas uz darbībām, kuras ietver “tādu prerogatīvu izmantošanu, kuras pārsniedz parastās tiesības”, piemēram, darbībām, kuru mērķis ir nodrošināt valsts teritoriālo integritāti, uzturēt likumību un kārtību un aizsargāt valsts drošību (32). Turklāt Vispārējā tiesa noraidīja argumentu, ka dalībvalstis var brīvi definēt darbības, uz kurām attiecas valsts varas prerogatīvas, ņemot vērā, ka jēdzieni “uzņēmums” un “saimnieciska darbība” ir objektīvi jēdzieni, kas tieši izriet no LESD un ir atkarīgi no faktiskajiem apstākļiem, nevis no valsts iestāžu subjektīvas izvēles vai vērtējumiem (33).
22.      Šajā ziņā jāuzsver – lai arī saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru darbībām, kas attiecas uz valsts varas prerogatīvu īstenošanu, nav saimnieciska rakstura (34), Tiesa līdz šim nav izsmeļoši definējusi jēdzienu “valsts varas prerogatīvu īstenošana”, nedz arī analogo jēdzienu “(līdzdalība) valsts varas īstenošanā” (35).
23.      Tiesa ir konstatējusi valsts varas prerogatīvu īstenošanu, jo īpaši, piedaloties valsts pilnvaru īstenošanā (36), savukārt tā nav piemērojusi šādu kvalifikāciju pasākumiem, kurus attiecībā uz saviem biedriem ir pieņēmušas noteiktas profesijas regulējošās organizācijas, pat ja tie ir saistoši (37). Konkrētāk attiecībā uz infrastruktūras finansēšanu Tiesa spriedumā Aéroports de Paris/Komisija (38), mainot iedibināto praksi un judikatūru, apstiprināja nošķīrumu, ko bija izmantojusi Vispārējā tiesa, nodalot, no vienas puses, lidostu infrastruktūras vadības iestādes veiktās tīri administratīvās darbības, uz kurām attiecas valsts varas prerogatīvas (piemēram, policijas uzdevumi), un, no otras puses, šīs infrastruktūras vadības darbības, uz kurām šīs prerogatīvas neattiecas (39). Turklāt spriedumā Leipzig‑Halle Tiesa precizēja, ka tādi paši apsvērumi attiecas uz lidostas skrejceļa būvniecību (40).
24.      Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu 17. punktā Komisija uzskatīja, pamatojoties uz šo judikatūru, ka subjektu var uzskatīt par tādu, kurš rīkojas, īstenojot valsts varu, ja attiecīgā darbība pieder pie “valsts galvenajām funkcijām” vai pēc savas būtības, mērķa un tai piemērojamajiem noteikumiem ir saistīta ar šīm funkcijām (41).
25.      Manuprāt, lai gan Tiesa vēl nav tieši sašaurinājusi jēdzienu “valsts varas prerogatīvas”, attiecinot to tikai uz jēdzienu “valsts galvenās funkcijas”, kā to izmantoja Komisija un pārņēma Vispārējā tiesa (42), no Tiesas iepriekš minētās judikatūras izriet – lai iestādi varētu kvalificēt kā “iestādi, kas īsteno valsts varas prerogatīvas”, tai ar likumu jābūt piešķirtām pilnvarām, kas pārsniedz privāttiesību subjektiem parasti piešķirtās pilnvaras un ir raksturīgas valsts varai vai pārvaldei, piemēram, it īpaši tiesībām pieņemt normatīvos aktus vai lēmumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām, tiesībām piemērot sankcijas vai pieņemt sertifikāciju, kas ir obligāta un saistoša. Tādējādi man šķiet, ka attiecīgajam jēdzienam, ņemot vērā, ka tas attiecas uz valsts varu, noteikti ir “subjektīva” konotācija tādā nozīmē, kā to pamatoti norāda Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, ka šis jēdziens prasa, lai attiecīgajam subjektam neatkarīgi no veicamās darbības būtu “prerogatīvas, kuras pārsniedz parastās tiesības”.
26.      Turklāt nevaru piekrist Dānijas Karalistes argumentam, ka darbības ir uzskatāmas par valsts varas prerogatīvu īstenošanu tikai tāpēc, ka tās attiecīgajā dalībvalstī ir šādi kvalificētas (43). Kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā ir pamatoti uzsvērusi, jēdzieni “uzņēmums” un “saimnieciska darbība” (tāpat kā citi elementi, kas veido valsts atbalstu) ir objektīvi jēdzieni, kas tieši izriet no LESD un ir atkarīgi no faktiskajiem apstākļiem, nevis no valsts iestāžu subjektīvas izvēles vai vērtējumiem (44). Turklāt tas, ka dalībvalsts rezervē noteiktas darbības valsts iestādēm, arī nenozīmē, ka šiem subjektiem tiek piešķirtas valsts varas prerogatīvas Savienības tiesību izpratnē.
27.      Šajos apstākļos uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 50.–57. punktā secinādama, tādējādi apstiprinot Komisijas vērtējumu strīdīgajā lēmumā, ka subjekts rīkojas, īstenojot valsts varas prerogatīvas, ja tā darbība pēc savas būtības, mērķa un piemērojamiem noteikumiem pieder pie “valsts galvenajām funkcijām”.
28.      Jebkurā gadījumā, pat ja pieņem, ka atsauce uz “valsts galvenajām funkcijām”, kas ir ļoti vispārīga, prasa veikt jēdziena “”valsts varas prerogatīvu īstenošana”
pārāk šauru interpretāciju, jākonstatē, ka attiecībā uz fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbībām Dānijas Karaliste nav pierādījusi (un pat nav apgalvojusi), ka Femern saskaņā ar valsts attiecīgo tiesisko regulējumu ir saņēmis īpašas pilnvaras, kas ļautu to kvalificēt kā subjektu, kas pilda funkcijas, kuras, pat ja nav “valsts galvenās funkcijas”, tomēr tam piešķir prerogatīvas, kas pārsniedz valsts vai privātuzņēmumiem parasti piešķirtās pilnvaras un ir raksturīgas valsts varai vai pārvaldei (45).
29.      Ar otro argumentu Dānijas Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi metodi, kuru Komisija ir izmantojusi, lai noteiktu, vai Femern darbības var uzskatīt par valsts varas prerogatīvu īstenošanu, un atzinusi, ka Femern veic saimniecisko darbību, pamatojoties vienīgi uz to, ka projekts paredz nodevas iekasēšanu no lietotājiem, nepārbaudot, vai Komisija ir veikusi Femern darbību visaptverošu vērtējumu (46).
30.      Atgādināšu, ka strīdīgajā lēmumā Komisija vispirms secināja, ka Dānijas iestāžu argumenti par izvērtētās darbības mērķi, raksturu un tai piemērojamajiem noteikumiem nav pietiekami, lai secinātu, ka Femern rīkojas, īstenojot valsts varu (47). Pēc tam tā balstījās uz diviem rādītājiem, kas liecināja, ka pastāv “saimnieciska darbība”, proti, pirmkārt, ka pati Dānijas Karaliste bija izvēlējusies tādu saimniecisko modeli, kura pamatā ir nodevu iekasēšana no fiksētā savienojuma lietotājiem, un, otrkārt, ka konkrētais tirgus ir Fēmarnbelta šauruma šķērsošanas tirgus, kurā darbojas prāmju operators (48). Visbeidzot, Komisija izslēdza iespēju, ka Femern bija piešķirtas īpašas valsts varas prerogatīvas, ņemot vērā, ka, pirmkārt, lielu infrastruktūras projektu būvniecība un komerciāla izmantošana pati par sevi nav valsts varas īstenošana, otrkārt, apstāklis, ka Femern mērķis nav gūt maksimālu peļņu, arī nav noteicošais faktors un ka šajā lietā Dānijas iestādes ir ieviesušas tirgus mehānismu, un, treškārt, neraugoties uz Transporta ministrijas iejaukšanos fiksētā savienojuma izmantošanas nodevu noteikšanā, Femern bija zināma brīvība lemt par savu cenu noteikšanu (49).
31.      Pretēji Dānijas Karalistes nostājai man nešķiet, ka Komisija būtu balstījusies uz pieņēmumu, ka nodevu iekasēšana no lietotājiem apstiprina saimnieciskās darbības loģiku un raksturu un ka tādējādi nav bijis iespējams konstatēt, ka Femern darbībām tomēr ir pazīmes, kas raksturo valsts iestādes darbības (50).
32.      Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 77.–89. punktā Vispārējā tiesa pārbaudīja un noraidīja Dānijas Karalistes izvirzītos argumentus, pirmkārt, ka valsts iestādes īstenojušas stingru kontroli (51), otrkārt, ka Femern bija uzdots pildīt starptautiskas saistības (52), treškārt, ka Dānijā dzelzceļa un autoceļu infrastruktūras būvniecība un ekspluatācija nav liberalizēta (53), un, ceturtkārt, ka Femern pildīja funkcijas ceļu pārvaldes iestādes un dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāja statusā, kā arī tam bija jāizstrādā fiksētā savienojuma drošības plāni (54). Vispārējā tiesa sprieduma 90. punktā secināja, ka informācija, ko Dānijas iestādes iesniegušas Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras gaitā, nav bijuši tādi pierādījumi, kuri, “skatīti atsevišķi vai kopumā”, varētu likt konstatēt, ka visas attiecīgās Femern darbības, proti, fiksētā savienojuma būvniecība un ekspluatācija, ir saistītas ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu.
33.      Lai gan Vispārējā tiesa būtībā tikai noraidīja Dānijas iestāžu sniegto informāciju “atsevišķi vai kopumā”    (55), neveicot patiesu analīzi kopumā, šajā analīzē tomēr nav pieļauta tiesību kļūda. Jāņem vērā, ka pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija konstatējusi, ka Femern ir pakļauta valsts kontrolei un tai ir uzliktas valsts saistības, kas tomēr tai nepiešķir valsts varas prerogatīvas (56), tā atzina, ka argumentam par saistībām, kuras izriet no līguma par Fēmarnbelta šaurumu, nav nozīmes, par ko šajā apelācijas sūdzībā nav strīda, un norādīja, un Dānijas iestādes to nav apstrīdējušas – tam, ka dzelzceļa un autoceļu infrastruktūra Dānijā nav liberalizēta, nav saistības ar tirgu, uz kuru attiecas fiksētā savienojuma ekspluatācijas darbība (57), un ka Dānijas Karalistes apgalvojums par valsts varas prerogatīvām neattiecas uz konkrēto tirgu (58).
34.      Tādējādi, ja Vispārējā tiesa ir pareizi izvērtējusi katru no šiem argumentiem, un, manuprāt, tas tā ir, nesaskatu nekādu kļūdu Vispārējās tiesas analīzes “metodē”. Proti, tā kā, izvērtējot atsevišķi un detalizēti katru Dānijas Karalistes izvirzīto argumentu, Vispārējā tiesa attiecībā uz katru no tiem ir noraidījusi tā nozīmīgumu vai pierādījuma spēku, tad, veicot šo argumentu visaptverošu vērtējumu, ja tas vispār ir iespējams, rezultāts būtu tāds pats kā vērtējot katru argumentu atsevišķi (59).
35.      Ar trešo argumentu Dānijas Karaliste apgalvo, ka pretēji Vispārējās tiesas vērtējumam (60) Dānijas autoceļu un dzelzceļa infrastruktūras būvniecība un ekspluatācija nav liberalizēta un tādējādi attiecas uz valsts varas prerogatīvu īstenošanu.
36.      Šajā ziņā ir skaidrs – tas, ka Dānijas Karaliste nav liberalizējusi savu valsts autoceļu un dzelzceļa infrastruktūru, nenozīmē, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības attiecas uz valsts varas prerogatīvu īstenošanu. Turklāt neatkarīgi no tā, kāda ir Femern loma valsts autoceļu un dzelzceļa tīkla tirgos, ir paredzēts, ka tas darbosies arī starptautiskajā Fēmarnbelta šķērsošanas tirgū, kas ir tirgus, kuru Komisija novērtējusi saistībā ar valsts atbalsta esību (61).
37.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu noraidīt pirmo apelācijas sūdzības pamatu.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu
38.      Otrais apelācijas sūdzības pamats, kas izvirzīts pakārtoti, attiecas uz
tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, vērtējot jautājumu, vai Femern uzticētās fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības pilnībā vai daļēji ir darbības, kam nav saimnieciska rakstura (62). Ar šo pamatu, kas formulēts ar pieciem argumentiem, Dānijas iestādes pēc pārmetumiem Vispārējai tiesai, ka tā nav visaptveroši izvērtējusi pirmajā instancē izvirzītos argumentus (63), pārmet Vispārējas tiesas vērtējumu attiecībā uz diviem apstākļiem, uz kuriem būtībā tika balstīts Komisijas vērtējums, proti, pirmkārt, ka fiksētā savienojuma projekts ir balstīts uz “saimniecisku loģiku” (64), un, otrkārt, ka pastāv konkurencei atvērts tirgus (65).
39.      Kā jau atgādināju šo secinājumu 16. punktā, Tiesas judikatūrā par “uzņēmumu” tiek uzskatītas visas struktūras, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida, un “saimnieciskā darbība” tajā ir definēta kā visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū, neatkarīgi no tā, vai šī darbība rada peļņu. Tomēr šo jēdzienu aprises pastāvīgi mainās un atkarībā no katras attiecīgās nozares var būtiski atšķirties.
40.      Konkrētāk, jēdziena “saimnieciska darbība” piemērošana, attīstot liela mēroga infrastruktūru, piemēram, fiksēto savienojumu (66), joprojām ir ļoti strīdīga. Lai gan infrastruktūras būvniecība un ekspluatācija tradicionāli tika uzskatīta par tādu, uz kuru neattiecas valsts atbalsta noteikumi (67), Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā tirgus attīstību un to, ka infrastruktūra, kas iepriekš tika izmantota tikai sabiedrības interesēs, tika paredzēta komerciālai izmantošanai, no tā brīža uz šīm darbībām lielākoties attiecās valsts atbalsta noteikumi. Tas jo īpaši attiecas uz lidostu infrastruktūru pēc spriedumiem Aéroports de Paris un Leipzig‑Halle (68).
41.      Šajā lietā, kad Vispārējā tiesa izvērtēja “saimnieciskās darbības” esību, tā apstiprināja Komisijas secinājumu, kas balstījās uz diviem iepriekš minētajiem rādītājiem, proti, pirmkārt, transporta pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību (citiem vārdiem sakot, kā to formulēja Vispārējā tiesa, fiksēta savienojuma ekspluatāciju saskaņā ar “saimniecisko loģiku”) un, otrkārt, konkurences tirgus pastāvēšanu attiecībā uz šādiem pakalpojumiem (69).
42.      Šajā ziņā jau sākotnēji jānoraida Dānijas Karalistes pirmais arguments, kas balstīts uz to, ka Vispārējā tiesa nav veikusi izvērtēto apstākļu visaptverošu analīzi. Vispārējā tiesa, no vienas puses, apstiprināja Komisijas vērtējumu attiecībā uz saimnieciskās darbības esību, pamatojoties uz diviem iepriekš minētajiem attiecīgajiem rādītājiem (70), un vienlaikus izslēdza to, ka apstākļi, kurus sniedza Dānijas Karaliste, kā arī personas, kas iestājušās lietā (71), varētu likt apšaubīt šo vērtējumu. Tādēļ, manuprāt, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā šos argumentus kopumā (72).
43.      Tādēļ jāpārbauda, vai saskaņā ar Dānijas Karalistes otro, trešo, ceturto un piekto argumentu Vispārējās tiesas vērtējumā ir pieļautas tiesību kļūdas. Manuprāt, šajā pārbaudē, kas attiecas uz pašu “saimnieciskās darbības” jēdziena būtību, var izmantot divas alternatīvas pieejas: pirmā paredz šī jēdziena “objektīvu” interpretāciju atbilstoši Komisijas nesenajai praksei un attiecīgajai Vispārējās tiesas judikatūrai, bet otrā paredz minētā jēdziena “pragmatisku” interpretāciju, kas, manuprāt, labāk atbilst dalībvalstu un Komisijas kompetenču līdzsvaram.
44.      Pirmā piedāvātā pieeja liecina par labu Komisijas un Vispārējās tiesas vērtējumam. Tā balstās uz abiem iepriekš minētajiem rādītājiem, proti, projekta “saimniecisko loģiku” un konkurences tirgus esību.
45.      Pirmām kārtām, attiecībā uz projekta “saimniecisko loģiku” no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pakalpojumi, kas parasti tiek sniegti par atlīdzību, ir pakalpojumi, kurus var kvalificēt kā “saimniecisku darbību”. Atlīdzības būtiska pazīme ir tā, ka tā ir attiecīgā pakalpojuma ekonomiskais ekvivalents (73). Šajā lietā tas, ka piekļuve infrastruktūrai ir atkarīga no nodevas samaksas, kā to atzinusi Vispārējā tiesa, ir svarīgs rādītājs, ka attiecīgā infrastruktūra tiek saimnieciski izmantota (74). Savukārt apstāklis, ka attiecīgās nodevas ir paredzētas, lai finansētu fiksētā savienojuma būvniecību, kā arī iekšējos savienojumus ar iekšzemi, un tādējādi Femern būs liegts gūt maksimālu peļņu, principā nevar likt apšaubīt šo secinājumu. Proti, kā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, kas izklāstīta šo secinājumu 16. punktā, “saimnieciskā darbība” ir visu veidu darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū, neatkarīgi no tā, vai šī darbība rada peļņu (75).
46.      Šajā ziņā Dānijas Karalistes izvirzītie argumenti, šķiet, neliek apšaubīt Vispārējās tiesas vērtējumu. Vispirms, arguments, ka Femern darbojas slēgtā ekonomikas ciklā un darbības nozarē, kas nav ne liberalizēta, ne privatizēta, nav atbalstāms, ciktāl, kā norādīju šo secinājumu 30. punktā, Vispārējā tiesa pamatoti secinājusi un Dānijas Karaliste apelācijas sūdzībā to neapstrīd, ka liberalizācijas neesība neattiecas uz tirgu, kas saistīts ar fiksētā savienojuma ekspluatācijas darbību, proti, transporta pakalpojumiem Fēmarnbelta šaurumā. Tālāk, arguments, kas pamatots ar Transporta ministrijas iejaukšanos saistībā ar nodevas apmēra noteikšanu, arī nav atbalstāms, jo tas, ka subjekts ir pakļauts valsts regulētām cenām, nav izšķirošs kritērijs, lai noteiktu, vai šis subjekts veic saimniecisko darbību (76). Visbeidzot, ar attiecīgo atlīdzību saistītās pazīmes, jo īpaši fakts, ka nodevu par fiksētā savienojuma izmantošanu nosaka ar Transporta ministrijas starpniecību, nav pietiekamas, lai to kvalificētu kā “valsts nodevu” vai konkrētāk kā “nodokli”, ņemot vērā, ka maksājums tiks veikts uzņēmumam Femern kā atlīdzība par tā sniegto pakalpojumu (77).
47.      Otrām kārtām, saistībā ar konkurences tirgus pastāvēšanu ir neapstrīdami, ka līdz ar fiksētā savienojuma ekspluatāciju Femern darbība neatkarīgi no tās saimnieciskā mērķa ietekmēs pārvadājumu pakalpojumus, ko sniedz prāmju operatori Fēmarnbelta šaurumā, kas arī liecina, ka fiksētā savienojuma ekspluatācija ir uzskatāma par “saimniecisku darbību” (78). Protams, lai gan dalībvalstīm ir ļauts izvēlēties modernizēt vai attīstīt savu transporta infrastruktūru, šajā lietā nav izslēgts, ka, uzbūvējot jaunu infrastruktūru, piemēram, fiksēto savienojumu, no tirgus var tikt izstumti tirgus dalībnieki, piemēram, prāmju operatori, ja izrādīsies, ka to infrastruktūra vai transporta veidi ir neizdevīgāki vai neefektīvāki. Tomēr tas, ka transporta pakalpojumi, kas tiek sniegti, izmantojot fiksēto savienojumu, var pilnībā vai daļēji aizstāt prāmju pārvadājumu pakalpojumus, jau ir norāde, kas pierāda, ka šie divi transporta veidi savstarpēji konkurē (79). Konkrētāk, konkurence neattiecas uz pašu infrastruktūru, bet gan uz pakalpojumiem, ko Femern sniedz, izmantojot šo infrastruktūru (80). Tādējādi ir acīmredzami, ka tīri no saimnieciskā viedokļa Femern, ekspluatējot fiksēto savienojumu, sniegs pakalpojumus Fēmarnbelta šauruma šķērsošanas tirgū, konkurējot ar privātajiem tirgus dalībniekiem, kas pašlaik darbojas šajā tirgū peļņas gūšanas nolūkā (vai tos aizstājot).
48.      Trešām kārtām, manuprāt, ir lietderīgi pievienot vispārīgāka rakstura apsvērumu. Varētu būt pamatoti jēdzienu “saimnieciska darbība” interpretēt salīdzinoši plaši, jo šis jēdziens ir tikai priekšnoteikums Savienības valsts atbalsta noteikumu piemērošanai un to nedrīkst jaukt ar elementiem, kas veido valsts atbalstu (81). “Saimnieciskas darbības” esības pierādīšana vienkārši nozīmē iespēju piemērot LESD 107. panta 1. punktu, saprotot, ka pārbaudītie pasākumi, kuriem veikts šis vērtējums, varētu tikt neatzīti par valsts atbalstu (82). No šāda viedokļa raugoties, šī pirmā pieeja balstās uz “objektīvu” jēdziena “saimnieciska darbība” koncepciju, kas ņem vērā darbības abstraktās iezīmes un iespējamību, ka to var veikt saskaņā ar saimniecisko loģiku, neatkarīgi no konkrētās situācijas, kādā atrodas subjekts, kas saņem izvērtētos valsts pasākumus. Turklāt šāda pieeja, šķiet, atbilst “mainīgai” jēdzienu “uzņēmums” un “saimnieciska darbība” interpretācijai LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kā arī tā saskan ar Komisijas praksi pēc spriedumiem Aéroports de Paris un Leipzig‑Halle un ir apstiprināta Vispārējās tiesas judikatūrā (83).
49.      Tādējādi pirmšķietami Vispārējā tiesa, šķiet, nebija pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinot Komisijas sniegto jēdziena “saimnieciska darbība” interpretāciju, pamatojoties uz abiem iepriekš minētajiem rādītājiem.
50.      Tomēr uzskatu, ka šī pirmā pieeja, kura, šķiet, atbilst Tiesas judikatūrai,
varētu izrādīties
nepietiekama, lai aptvertu šī konkrētā gadījuma būtību, jo īpaši attiecībā uz fiksētā savienojuma ekspluatācijas modeļa iespējamās “saimnieciskās” loģikas vērtējumu, ko veikušas Dānijas iestādes. Man šķiet, ka padziļinātāka pārbaude parāda, ka šis modelis tikai šķietami balstās uz saimniecisko loģiku, bet patiesībā tas balstās uz klasisku vispārējas nozīmes infrastruktūras publiskas plānošanas mehānismu.
51.      Iesākumā atgādināšu, ka fiksētais savienojums ir ļoti liela mēroga transporta infrastruktūra, kas izstrādāta saskaņā ar divu dalībvalstu noslēgtu starptautisko līgumu, ir Eiropas transporta tīklu neatņemama sastāvdaļa un to līdzfinansē no Savienības līdzekļiem. Kā Komisija atzīmēja strīdīgajā lēmumā, šī infrastruktūra nekad neieraudzītu dienas gaismu bez valsts iejaukšanās (84). Proti, valsts un Eiropas līmeņa stratēģiskas transporta infrastruktūras īstenošana var tikt attiecināta tikai uz valsts iestādēm.
52.      Šajā ziņā, Femern pienākums izmantot ieņēmumus no fiksētā savienojuma ekspluatācijas, lai atmaksātu aizņēmumus, kas ņemti šī fiksētā savienojuma un iekšējo savienojumu plānošanai un būvniecībai, norāda, ka nav nekādas “tiešas saiknes” starp minētā savienojuma lietotāju maksāto nodevu apmēru un tiem sniegto pakalpojumu apmēru (85), kas izslēdz iespēju, ka šis savienojums tiek izmantots komerciāliem nolūkiem. Turklāt, lai gan patiešām tam, ka darbība ne vienmēr rada peļņu, principā nav nozīmes, lai to kvalificētu vai nekvalificētu kā “saimniecisko darbību”, ir grūti iedomāties, ka darbība ir uzskatāma par “saimniecisku darbību”, ja ar to vismaz ilgtermiņā netiek gūti ieņēmumi, kas rada peļņu vai vismaz ļauj segt radušos izdevumus (86).
53.      Turklāt šo domu drīzāk pastiprina valsts iestāžu (šajā gadījumā – Transporta ministrijas) iejaukšanās attiecībā uz nodevu noteikšanu, kas būtiski ierobežo Femern
rīcībā esošās iespējas brīvi noteikt nodevu apmēru.
54.      Pie tam, lai gan saskaņā ar “valsts atbalsta” jēdziena funkcionālo raksturu tas, ka valsts līmenī darbība ir vai nav kvalificējama kā saimnieciska darbība, nav izšķiroši, lai to kvalificētu Savienības tiesību izpratnē (87), konkrētajai kārtībai, saskaņā ar kuru darbību regulē valsts likumdevējs, šajā ziņā tomēr noteikti ir nozīme (88).
55.      Protams, attiecībā uz otro rādītāju, uz kuru Komisija atsaucas, lai pamatotu secinājumu par “saimnieciskas darbības” esību, ir skaidrs – kad tiks pabeigta jaunā infrastruktūra, tā ļaus Femern sniegt transporta pakalpojumus Fēmarnbelta šauruma šķērsošanai, kas prāmju operatoriem radīs lielas grūtības vai pat izstumšanu no tirgus (89). Tomēr, ņemot vērā pieņemtā modeļa konkrētos aspektus un raksturlielumus, tas, ka pastāv iespējamā ietekme uz saimnieciskās darbības subjektiem un Fēmarnbelta šauruma šķērsošanas tirgū ir noteikta veida konkurence, nav pietiekami, lai apšaubītu iepriekš minēto secinājumu (90).
56.      Visbeidzot, atšķirībā no pirmās pieejas, kas ir balstīta uz “objektīvu” jēdziena “saimnieciska darbība” koncepciju (91), šī otrā interpretācija ir balstīta uz šī jēdziena koncepciju, ko varētu definēt kā “pragmatisku”. Citiem vārdiem sakot, lai pārbaudītu “saimnieciskas darbības” esību, uzskatu, ka ir svarīgi ņemt vērā nevis (vai drīzāk ne tikai) darbības abstrakto vai tās iezīmju potenciālo raksturu, bet (arī) šīs darbības veicēja raksturīgās iezīmes un darbības veikšanas konkrētos nosacījumus.
57.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu apmierināt apelācijas sūdzības otro pamatu un līdz ar to atcelt pārsūdzēto spriedumu; saistībā ar otro pieeju nav vajadzības izskatīt apelācijas sūdzības trešo pamatu (92).
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu
58.      Trešais apelācijas sūdzības pamats, kas izvirzīts turpmāk pakārtoti (93), ir saistīts ar to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi uzskatot, ka fiksētā savienojuma būvniecība tāpat kā šā savienojuma ekspluatācija ir konkurencei atvērta saimnieciska darbība (94).
59.      Šajā ziņā norādīšu, ka strīdīgā lēmuma 198. apsvērumā Komisija pēc secinājuma, ka fiksētā savienojuma ekspluatācija ir saimnieciska darbība, piebildusi vienīgi to, ka no sprieduma Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija (95) izriet, ka Femern pārvaldītās infrastruktūras būvniecība arī ir saimnieciska darbība, nesniedzot papildu paskaidrojumus šajā ziņā. Tādējādi Komisija savu vērtējumu balstīja vienīgi uz minētajā spriedumā Tiesas izklāstīto principu piemērošanu pēc analoģijas.
60.      Vispārējā tiesa, pamatojoties uz to pašu judikatūru, ir secinājusi – ja pastāv transporta pakalpojumu tirgus, kurā jau darbojas uzņēmumi, kuru mērķis ir peļņas gūšana, jaunas transporta infrastruktūras būvniecība, kura ir paredzēta saimnieciskai izmantošanai, var tikpat lielā mērā traucēt konkurenci tāpat kā iepriekš pastāvošas infrastruktūras paplašināšana (96). Tā arī uzskatījusi – tā kā Femern vēl nedarbojas konkrētajā tirgū fiksētā savienojuma būvniecības posmā, šī darbība nav nodalāma no infrastruktūras saimnieciskas izmantošanas nākotnē tirgū, kurā sāk darbību tirgus dalībnieks peļņas gūšanas nolūkā (97).
61.      Iesākumā norādīšu, ka infrastruktūras būvniecība pati par sevi ir saimnieciskā darbība. Tomēr šajā lietā Femern nebūvē fiksēto savienojumu, bet galvenokārt darbojas kā Dānijas iestāžu starpnieks, piešķirot būvdarbus uzņēmumiem šajā tirgū ar publisko iepirkumu starpniecību. Būvniecības darbība, ko pārvalda Femern, atbilstoši Komisijas vērtējumam, ko pārņēmusi Vispārējā tiesa, tādējādi būtu saimnieciskā darbība tikai kā darbība, kas nenodalāmi saistīta ar fiksētā savienojuma ekspluatāciju atbilstoši spriedumam Leipzig‑Halle (98).
62.      Šajā ziņā uzskatu, ka šajā lietā apstākļi, protams, zināmā mērā līdzinās apstākļiem, kas bija pamatā spriedumiem Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija (99), kā arī Leipzig‑Halle. It īpaši, tā kā saskaņā ar pirmo secinājumu, kas izklāstīts saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu, ir konstatēts, ka fiksētā savienojuma ekspluatācija ir saimnieciskas darbības veikšana un šā savienojuma būvniecība nav saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu, varētu uzskatīt – ņemot vērā būvniecības un ekspluatācijas darbību nenodalāmību, kā arī to, ka fiksētais savienojums ir paredzēts vienīgi (saimnieciskai) ekspluatācijas darbībai, proti, transporta pakalpojumu sniegšanai, ko veic Femern, – ka arī šā savienojuma būvniecība ir saimnieciska darbība (100).
63.      Tomēr šīs analoģijas nevar kompensēt to, ka starp abiem gadījumiem pastāv fundamentāla atšķirība. Proti, jaunais Leipzig‑Halle lidostas skrejceļš tika paredzēts privātuzņēmumam DHL, lai tas to izmantotu vismaz 90 % no saviem gaisa pārvadājumiem, kā to paredzēja līgums, ko šis uzņēmums noslēdza ar lidostas vadību (101). Tādējādi bija pilnīgi acīmredzama šīs infrastruktūras komerciāla izmantošana, un šis gadījums iekļaujas Komisijas praksē attiecībā uz “specializētu infrastruktūru” (102). Savukārt fiksētā savienojuma būvniecība seko citai loģikai, jo ar to tiek attīstīts valsts un Eiropas transporta tīkls, un principā fiksētais savienojums nav paredzēts kādai konkrētai saimnieciskai darbībai.
64.      Tādēļ man šķiet, ka Komisija ir izmantojusi nepareizu parametru, novērtējot, ka Femern piešķirtā būvniecības darbība ir “saimnieciska darbība” (103).
65.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu apmierināt trešo apelācijas sūdzības pamatu un līdz ar to atcelt pārsūdzēto spriedumu.
Par prasību pirmajā instancē
66.      Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. punktu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
67.      Šajā ziņā uzskatu, ka gadījumā, ja Tiesa atzīs, ka jāatceļ pārsūdzētais spriedums, tās rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai lemtu par pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata trešo daļu, kas balstīta uz – kā tiek norādīts – kļūdaino apgalvojumu, ka Femern ir tirgus dalībnieks, kas darbojas atbilstoši komerciālai loģikai, kā arī par minētās prasības otrā pamata otro daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija esot nepareizi konstatējusi, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības ir nenodalāmas.
68.      Konkrētāk, ja Tiesa piekrīt interpretācijai, kas ierosināta šo secinājumu 49.–56. punktā, pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata trešā daļa ir jāapmierina un strīdīgā lēmuma 2. pants jāatceļ. Alternatīvi, gadījumā, ja Tiesa nospriestu noraidīt otro apelācijas sūdzības pamatu, bet apmierināt tās trešo pamatu, būtu jāapmierina pirmajā instancē celtās prasības otrā pamata otrā daļa un līdz ar to arī jāatceļ minētā lēmuma 2. pants (104).
Secinājumi
69.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai apmierināt apelācijas sūdzību un atcelt Komisijas Lēmumu C(2020) 1683 final (2020. gada 20. marts) par valsts atbalstu SA.39078–2019/C (ex 2014/N), ko Dānija piešķīrusi Femern A/S.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2020, L 339, 1. lpp.
3      Konkrētāk, runa ir par iegremdētu tuneli aptuveni 19 km garumā Baltijas jūrā, kas savienos Rēdbiju [Rødby] Lollandes [Lolland] salā Dānijā ar Putgardenu [Puttgarden] Vācijā un kas ietvers
gan elektrificētu dzelzceļa līniju, gan arī automaģistrāli.
4      Ar 2009. gada 13. jūlija Lēmumu par valsts atbalstu N 157/2009 – Finansējums Fēmarnbelta fiksētā savienojuma projektam (OV 2009, C 202, 2. lpp.) Komisija secināja, pirmkārt, ka ar projekta plānošanas finansēšanu saistītie pasākumi varētu nebūt valsts atbalsts, ciktāl Femern ir rīkojusies kā valsts iestāde, un, otrkārt, pat ja šie pasākumi varētu būt izdevīgi fiksētā savienojuma turpmākajam operatoram, tie katrā ziņā ir saderīgi ar iekšējo tirgu. Tādēļ tā nolēma necelt iebildumus Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.), 4. panta 2. un 3. punkta izpratnē.
5      Proti, ar Fēmarnbelta līguma 6. pantu un 2015. gada 4. maija Lov n° 575 om anlæg og drift af en fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark (Likums Nr. 575 par Fēmarnbelta fiksētā savienojuma un iekšzemes savienojumu Dānijā būvniecību un ekspluatāciju; turpmāk tekstā – “2015. gada Būvniecības likums”).
6      Darbus, kas saistīti ar fiksētā savienojuma būvniecību, Femern veica atbilstoši būvniecības līgumiem, kuriem ir piemērojamas publiskā iepirkuma procedūras.
7      Femern Landanlæg ir Dānijas valstij piederošā uzņēmuma Sund & Bælt Holding A/S meitasuzņēmums. Pēc Femern Landanlæg izveides Femern kļuva par tā meitasuzņēmumu.
8      Komisijas Lēmums C(2015) 5023 final (2015. gada 23. jūlijs) par valsts atbalstu SA.39078 (2014/N) (Dānija) Fēmarnbelta fiksētā savienojuma projekta finansēšanai (OV 2015, C 325, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “būvlēmums”). Ar šo lēmumu Komisija it īpaši uzskatīja, ka pasākumi, kas piešķirti uzņēmumam Femern fiksētā savienojuma plānošanai, būvniecībai un ekspluatācijai, pat ja tie būtu uzskatāmi par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir saderīgi ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
9      Spriedumi, 2018. gada 13. decembris, Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (T‑630/15, EU:T:2018:942), un 2018. gada 13. decembris, Stena Line Scandinavia/Komisija (T‑631/15, EU:T:2018:944). Ar šiem spriedumiem Vispārējā tiesa atcēla būvlēmumu, ciktāl Komisija bija nolēmusi necelt iebildumus attiecībā uz pasākumiem, kurus Dānijas Karaliste bija piešķīrusi uzņēmumam Femern fiksētā savienojuma plānošanai, būvniecībai un ekspluatācijai.
10      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:801).
11      Šis lēmums, kas publicēts 2019. gada 5. jūlija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2019, C 226, 5. lpp.), tika pieņemts pēc LESD 108. panta 2. punktā paredzētās formālās izmeklēšanas procedūras, kas tika ierosināta ar Dānijas iestādēm adresētu 2019. gada 14. jūnija vēstuli.
12      Skat. strīdīgā lēmuma 2. pantu. Savukārt minētā lēmuma 1. pantā Komisija norādīja, ka citi pasākumi, kas ir minētā lēmuma priekšmets (proti, aktīvu nolietojums, fiskālo zaudējumu pārnešana, kopīgs nodokļu režīms, dzelzceļa nodevas, valsts īpašuma lietošana bez maksas un valsts garantijas atvasinātajiem instrumentiem), nav valsts atbalsts uzņēmumam Femern.
13      Pirmajā instancē celtās prasības pirmais pamats ir iedalīts četrās daļās, kuras attiecas uz to, ka strīdīgajā lēmumā Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka  i) Femern darbības nav saistītas ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu; ii) Femern piedāvā transporta pakalpojumus tirgū, konkurējot ar citiem tirgus dalībniekiem; iii) Femern ir saimnieciskas darbības subjekts, kas rīkojas atbilstoši komerciālai loģikai, un iv) Femern finansēšana izkropļo konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.
14      Ar pirmajā instancē celtās prasības otro pamatu Dānijas Karaliste būtībā apstrīdēja to, ka Femern darbības var uzskatīt par saimnieciska rakstura darbībām pirms fiksētā savienojuma nodošanas ekspluatācijā. Vispārējā tiesa vispirms izvērtēja pirmā pamata pirmās trīs daļas un otro pamatu, kas attiecas uz Femern darbības kvalificēšanu par saimniecisku darbību, un pēc tam izvērtēja pirmā pamata ceturto daļu, kura attiecas uz LESD 107. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem attiecībā uz konkurences izkropļošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
15      Vispārējā tiesa norādīja, ka subjekts rīkojas valsts iestādes statusā vai īstenojot valsts varas prerogatīvas, ja tā darbība pēc savas būtības, mērķa un piemērojamiem noteikumiem ir saistīta ar valsts galvenajām funkcijām.
16      Vispārējā tiesa tāpat kā Komisija šajā ziņā balstījās uz diviem apstākļiem, proti, uz to, ka piekļuve fiksētajam savienojumam būs pakārtota nodevu samaksai, un uz to, ka Femern piedāvās transporta pakalpojumus Fēmarnbelta šķērsošanai, konkurējot ar tirgus dalībnieku, kura mērķis ir peļņas gūšana.
17      Spriedums, 2012. gada 19. decembris, C‑288/11 P, turpmāk tekstā – “spriedums Leipzig‑Halle”, EU:C:2012:821.
18      Pirmais no šiem pamatiem attiecas uz tiesību kļūdu, kas esot pieļauta, interpretējot jēdzienu “valsts varas prerogatīvu īstenošana”, un uz to, ka Vispārējā tiesa neesot visaptveroši izvērtējusi darbības, ko Dānijas valsts uzticējusi Femern; otrais, pakārtoti – uz tiesību kļūdu, ciktāl Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi, vai Komisija ir veikusi nepieciešamo visaptverošo vērtējumu, lai noteiktu, vai Femern darbībām pilnībā vai daļēji nav saimnieciskā rakstura; trešais, kas izvirzīts turpmāk pakārtoti, ir balstīts uz tiesību kļūdu, ciktāl Vispārējā tiesa esot nepareizi uzskatījusi, ka Femern jau kopš fiksētā savienojuma būvniecības posma ir veikusi konkurencei atvērtu saimniecisko darbību.
19      Strīdīgā lēmuma 2. pants ir formulēts šādi: “Pasākumi, ko veido kapitāla iepludināšana, kā arī valsts aizdevumu un valsts garantiju kombinācija par labu uzņēmumam [Femern], ko Dānija vismaz daļēji ir īstenojusi nelikumīgi, ir valsts atbalsts [LESD] 107. panta 1. punkta izpratnē. Pēc šo pasākumu grozījumiem, kā izklāstīts pārskatītajā paziņojumā, tie ir saderīgi ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz [LESD] 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu.” Prasībā, ko Dānijas Karaliste cēla pirmajā instancē, bija lūgts “atcelt [strīdīgā] lēmuma 2. pantu, ciktāl tajā ir noteikts, ka pasākumi [..] ir valsts atbalsts [LESD] 107. panta 1. punkta izpratnē”. Manuprāt, ir acīmredzams – ja Dānijas Karaliste spēj pierādīt, ka pretēji šā panta pirmajā teikumā sniegtajam Komisijas secinājumam strīdīgie pasākumi nav valsts atbalsts, no tā izriet, ka strīdīgais lēmums pilnībā jāatceļ, jo šā panta otrajā teikumā ietvertajam lēmumam par šo pasākumu saderību ar iekšējo tirgu vairs nav pamata.
20      Jo īpaši finansēšanas pasākumi, kas paredzēti, lai veicinātu IPCEI
īstenošanu, ir iekļauti Komisijas 2021. gada 30. decembra paziņojumā par kritērijiem, pēc kuriem analizē saderīgumu ar iekšējo tirgu valsts atbalstam ar mērķi sekmēt svarīgu projektu īstenošanu visas Eiropas interesēs (OV 2021, C 528, 10. lpp.).
21      No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka “valsts atbalsta” aizliegums ir piemērojams tikai tad, ja labuma guvējs no pasākuma ir “uzņēmums”.
22      Skat. it īpaši spriedumus, 1991. gada 23. aprīlis, Höfner un Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, 21. punkts), kā arī 2012. gada 12. jūlijs, Compass‑Datenbank (C‑138/11, turpmāk tekstā – “spriedums Compass‑Datenbank”, EU:C:2012:449, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Ņemot vērā šo faktu, valsts pati vai valsts iestāde var rīkoties kā uzņēmums (skat. it īpaši spriedumu Compass‑Datenbank, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā jau norādīja ģenerāladvokāts Georgs Kosma [G. Cosmas] secinājumos lietā Diego Calì & Figli (C‑343/95, EU:C:1996:482, 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), Tiesa pastāvīgi plaši interpretē uzņēmuma jēdzienu. Pat īpašu vai ekskluzīvu tiesību piešķiršana konkrētam subjektam, ko veic valsts, neietekmē šī subjekta “uzņēmuma” statusu (skat. it īpaši spriedumu, 1997. gada 18. marts, Diego Calì & Figli, C‑343/95, EU:C:1997:160, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Skat. spriedumu Compass‑Datenbank, 35. punkts un tajā minētā judikatūra.
24      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1980. gada 29. oktobris, van Landewyck u.c./Komisija (no 209/78 līdz 215/78 un 218/78, EU:C:1980:248, 88. punkts); 1995. gada 16. novembris, Fédération française des sociétés d’assurance u.c. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21. punkts), kā arī 2008. gada 1. jūlijs, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, 27. un 28. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Piemēram, apstāklis, ka preču vai pakalpojumu piedāvājums tiek veikts bez peļņas gūšanas nolūka, nav šķērslis, lai subjekts, kas tirgū veic šādus darījumus, tiktu uzskatīts par uzņēmumu, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem, kam ir peļņas gūšanas nolūks (skat. spriedumu, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 46. punkts).
25      Turklāt, kā norādījis ģenerāladvokāts Luišs Migels Pojarešs Pesoa Maduru [L. M. Poiares Maduro] secinājumos lietā FENIN/Komisija (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, 26. punkts), “līdzko [Tiesa] cenšas noskaidrot, vai valsts vai valsts iestādes darbība ir saimnieciska darbība, [tā] aizskar bīstamu jomu, jo tai ir jālīdzsvaro vajadzība aizsargāt patiesu konkurenci kopējā tirgū ar dalībvalstu kompetences ievērošanu”.
26      Skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 19. februāris, Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 57. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Ja savos pirmajos spriedumos šajā jomā Tiesa, šķiet, vienkārši nošķīra, no vienas puses, darbības, kas attiecas uz valsts varu, un, no otras puses, saimnieciskās darbības (skat. it īpaši spriedumus, 1987. gada 16. jūnijs, Komisija/Itālija, 118/85, turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Itālija”, EU:C:1987:283, 7. punkts, un 1997. gada 18. marts, Diego Cal & Figli, C‑343/95, EU:C:1997:160, 16. punkts), no pastāvīgās judikatūras tomēr izriet, ka darbības, kurām nav saimnieciska rakstura, nav tikai ar valsts varu saistītas darbības, bet ir arī citas ar saimniecisko darbību nesaistītas darbības, piemēram, darbības, kas tiek veiktas saskaņā ar solidaritātes principu un kas nav saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu tirgū pret atlīdzību (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija un Slovākijas Reublika/Dôvera zdravotná poist’ovňa, C‑262/18 P un C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 30.–502. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
28      Šis pamats atbilst pirmajā instancē izvirzītā pirmā pamata pirmās daļas pirmajam iebildumam (kas izskatīts pārsūdzētā sprieduma 44.–65. punktā), kas attiecas uz to, ka jēdziens “darbība, kas ir attiecināma uz valsts varu vai kas ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu”, esot interpretēts pārāk šauri, un šā pamata trešā iebilduma pirmajam apakšiebildumam (kas izskatīts minētā sprieduma 75.–91. punktā), kas attiecas uz to, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības pašas par sevi nav attiecināmas uz valsts varas īstenošanu.
29      Skat. pārsūdzētā sprieduma 50.–57. punktu.
30      Dānijas Karaliste tostarp balstās uz spriedumu Komisija/Itālija
(7. punkts).
31      Skat. pārsūdzētā sprieduma 57. punktu. Strīdīgā lēmuma 194. apsvērumā Komisija norādīja, ka Femern nav piešķirtas īpašas valsts varas prerogatīvas, pamatojoties uz to, ka būtībā lielu infrastruktūras projektu būvniecība un komerciāla izmantošana pati par sevi nav valsts varas izpausme un ka fiksētā savienojuma būvniecību un ekspluatāciju regulē saimnieciska loģika, ņemot vērā to, ka to ļoti lielā mērā finansē lietošanas nodevas. Tā arī konstatēja, ka Femern darbības būtiski atšķiras no darbībām, kuras agrāk uzskatīja par tādām, kas attiecināmas uz sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu izpildi.
32      Skat. pārsūdzētā sprieduma 52.–54. punktu. Turklāt minētā sprieduma 56. punktā Vispārējā tiesa noraidīja, ka termins “prerogatīvas” vispārīgāk attiecas uz sabiedriskā pakalpojuma vai valsts iestādes uzdevumiem atbilstoši tam, ko Tiesa ir atzinusi sprieduma Compass‑Datenbank
(40. punkts), no kura izriet, ka šajā lietā aplūkotā darbība ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu, jo datu savākšana ir balstīta uz uzņēmumiem uzliktu juridisku pienākumu, kura ievērošanu var nodrošināt, izmantojot piespiedu pilnvaras.
33      Skat. pārsūdzētā sprieduma 58.–63. punktu.
34      Skat. it īpaši spriedumus, 1994. gada 19. janvāris, SAT Fluggesellschaft (C‑364/92, EU:C:1994:7, 30. punkts), un 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c. (C‑254/23, EU:C:2025:569, 49. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tiesa arī precizēja – ciktāl valsts iestāde īsteno saimniecisku darbību, kas var tikt nošķirta no tās valsts varas prerogatīvu īstenošanas, šī iestāde, ciktāl tas skar šo darbību, rīkojas kā uzņēmums, savukārt, ja šī saimnieciskā darbība nav nošķirama no tās valsts varas prerogatīvu īstenošanas, visas šīs iestādes veiktās darbības paliek ar šo prerogatīvu īstenošanu saistītas darbības (skat. spriedumu Compass‑Datenbank, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Paziņojuma par [LESD] 107. panta 1. punktā minēto valsts atbalsta jēdzienu (OV 2016, C 262, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par valsts atbalsta jēdzienu”) 17. punktā Komisija abas jēdzienu nozīmes pielīdzina, vispirms atsaucoties uz “publiskie[m] subjekt[iem]”, kas rīkojas “publisko iestāžu statusā”, un pēc tam uz “darbīb[ām], kuras ir valsts varas prerogatīvu neatņemama daļa un kuras veic valsts”. Saskaņā ar ģenerāladvokāta A. Meirā [H. Mayras] secinājumiem lietā Reyners (2/74, EU:C:1974:59, 665) “valsts iestādes” jēdziens “izriet no valsts suverenitātes un tās augstākās varas”, un “tas nozīmē, ka tā, kas to īsteno, var izmantot prerogatīvas, kuras pārsniedz parastās tiesības, kā arī izmantot valsts varas privilēģijas un pilnvaras lietot piespiedu līdzekļus pret pilsoņiem”. Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta K. Jakobsa [K. Jacobs] secinājumus lietā Höfner un Elser (C‑41/90, EU:C:1991:14, 22. un 23. punkts), kā arī ģenerāladvokāta G. Kosmas secinājumus lietā Diego Calì & Figli (C‑343/95, EU:C:1996:482, 37. punkts, kā arī 24. zemsvītras piezīme).
36      Skat. it īpaši spriedumus, 1994. gada 19. janvāris, SAT Fluggesellschaft (C‑364/92, EU:C:1994:7, 29. un 30. punkts), kā arī 2009. gada 26. marts, SELEX Sistemi Integrati/Komisija (C‑113/07 P, EU:C:2009:191, 76. punkts), attiecībā uz gaisa satiksmes kontroli un drošību; spriedumu, 1997. gada 18. marts, Diego Cali & Figli (C‑343/95, EU:C:1997:160, 23. punkts) par piesārņojuma novēršanas uzraudzību, kā arī spriedumus
Compass‑Datenbank
(40. punkts) un 2019. gada 7. novembris, Aanbestedingskalender u.c./Komisija (C‑687/17 P, EU:C:2019:932, 45. punkts) attiecībā uz datubāzes, kā arī publiskā iepirkuma elektroniskās iepirkuma platformas pārvaldību, kuras izmantošana ir pamatota ar juridisku pienākumu. Turklāt sertificēšanas vai akreditācijas darbību gadījumā Tiesa ir veikusi nošķīrumu atkarībā no tā, vai darbība tiek veikta par atlīdzību un tikai uz tirgus pieprasījuma pamata (skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, SOA Nazionale Costruttori, C‑327/12, EU:C:2013:827, 29. punkts un tajā minētā judikatūra), vai arī attiecīgās struktūras īsteno lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kā arī kontroles un sankciju pilnvaras (skat. spriedumu, 2021. gada 6. maijs (C‑142/20, EU:C:2021:368, 58. punkts).
37      Skat. spriedumus, 2002. gada 19. februāris, Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 58. punkts); 2013. gada 28. februāris, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, 46. punkts); 2013. gada 18. jūlijs, Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, 44. punkts), kā arī 2024. gada 18. janvāris, Lietuvos notarų rūmai u.c. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 63. punkts).
38      Spriedums, 2002. gada 24. oktobris (C‑82/01 P, EU:C:2002:617; turpmāk tekstā – “spriedums Aéroports de Paris”, 76.–78. punkts).
39      Komisija, kā tā paskaidro Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu 209. punktā, uzskatīja, ka pirms Aéroports de Paris sprieduma pastāvējušās neskaidrības dēļ publiskās iestādes [valsts iestādes] varēja leģitīmi uzskatīt, ka pirms minētā sprieduma piešķirtais publiskais finansējums infrastruktūrai nav uzskatāms par valsts atbalstu un ka līdz ar to par šādiem pasākumiem nav jāpaziņo Komisijai.
40      Skat. spriedumu
Leipzig‑Halle
(40.–42. punkts). Vispārējā tiesa piemēroja šos principus, konsekventi uzskatot, ka ostu vai lidostu infrastruktūras komerciāla izmantošana un būvniecība šādas komerciālas izmantošanas nolūkā ir saimnieciska darbība (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 20. septembris, Le Port de Bruxelles un Région de Bruxelles‑Capitale/Komisija, T‑674/17, EU:T:2019:651, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
41      Komisija arī precizēja, ka parasti un ja vien attiecīgā dalībvalsts nav nolēmusi ieviest tirgus mehānismus, valsts varas prerogatīvās ietilpst šādas darbības: armijas vai policijas darbs, aeronavigācijas drošība un kontrole, jūras satiksmes kontrole un drošība, piesārņojuma novēršanas kontrole, cietumsodu organizēšana, finansēšana un izpilde, valsts zemes attīstīšana un attīrīšana, ko veic publiskās iestādes, un valsts mērķiem izmantojamu datu vākšana, pamatojoties uz attiecīgajiem uzņēmumiem noteiktu tiesisku deklarēšanas pienākumu. Šie piemēri, protams, ir neizsmeļošs saraksts, kas balstīts uz Tiesas judikatūru un Komisijas praksi.
42      Skat. attiecīgi strīdīgā lēmuma 190. un 191. punktu, kā arī pārsūdzētā sprieduma 57. punktu.
43      Šajā ziņā ir jānošķir, no vienas puses, pilnvaru piešķiršanu, kas saskaņā ar Savienības tiesībām ir valsts varas prerogatīvas, un, no otras puses, šo pilnvaru kvalificēšanu par valsts varas prerogatīvām.
44      Proti, ja darbības būtu jāuzskata par tādām darbībām, kas saistītas ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu, tikai tādēļ, ka attiecīgajā dalībvalstī šīs darbības parasti ir valsts varas prerogatīvu īstenošana, “valsts atbalsta” jēdziens zaudētu savu objektīvo raksturu un tādējādi dalībvalstīm tiktu atzīta iespēja “atlasīt”, kuras darbības atbilstoši to nostājai ir šādu prerogatīvu īstenošana un kuras tādas nav.
Turklāt, kā Komisija pamatoti norāda rakstveida apsvērumos, spriedums Komisija/Itālija (7. punkts), uz kuru atsaucas Dānijas Karaliste, neapstiprina tās argumentāciju, bet vienkārši precizē, ka valsts var rīkoties, vai nu īstenojot valsts varu, vai arī veicot rūpnieciskas vai komerciālas darbības, kas saistītas ar preču un pakalpojumu piedāvāšanu tirgū, un, “lai varētu veikt šādu nošķīrumu, [..] jāizvērtē valsts veiktās darbības katrā konkrētajā gadījumā un jānosaka, kādai kategorijai šīs darbības pieder” (mans izcēlums). Tātad no šī teksta fragmenta neizriet, ka valsts varētu rīkoties, īstenojot valsts varu attiecībā uz “visām konkrētām darbībām”.
45      Turklāt pārsūdzētā sprieduma 87.–89. punktā Vispārējā tiesa pamatoti norādīja un Dānijas Karaliste to neapstrīdēja, ka valsts varas prerogatīvas, uz kurām atsaucas Dānijas Karaliste (proti, funkcijas, kas deleģētas Femern kā ceļu pārvaldes iestādei un dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājai, kā arī fakts, ka tai bija jāizstrādā fiksētā savienojuma drošības plāni), neattiecas uz darbībām, kas saistītas ar fiksētā savienojuma būvniecību un ekspluatāciju.
46      Skat. pārsūdzētā sprieduma 78.–90. punktu. Dānijas Karaliste norāda, ka Vispārējā tiesa, no vienas puses, ir tikai apstiprinājusi ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu saistītās izsmeļošās darbības, kuras Komisija uzskaitījusi saskaņā ar Tiesas judikatūru, un, no otras puses, pēc Komisijas parauga atsevišķi pārbaudījusi katru no Dānijas iestāžu minētajiem apstākļiem, lai konstatētu, ka neviens no tiem pats par sevi nav pietiekams, lai secinātu, ka runa ir par valsts iestādi.
47      Skat. strīdīgā lēmuma 191. apsvērumu. Kā tas rezumēts minētā lēmuma 190. apsvērumā, administratīvajā procedūrā Dānijas iestādes vispirms norādīja, ka fiksētā savienojuma mērķi ir daudz vērienīgāki nekā tikai valsts varas īstenošana, jo fiksētais savienojums radītu vajadzīgos apstākļus ciešākai sadarbībai kultūras un ekonomikas jomā, kas nāktu par labu Eiropas Savienībai, abām minētajām valstīm un reģioniem, kuri robežojas ar Fēmarnbeltu; tās arī norādīja, ka fiksētā savienojuma plānošanas, būvniecības un ekspluatācijas raksturs ir saistīts ar valsts varas īstenošanu, jo Dānijas Karaliste īsteno starptautisku nolīgumu un svarīgu Dānijas valsts pieņemtu sabiedriskās plānošanas lēmumu (tādējādi šo darbību veids drīzāk ir salīdzināms ar darbībām, ko veic starptautiskas un valsts transporta iestādes, piemēram, Eurocontrol vai Dānijas autoceļu vai dzelzceļa iestādes), visbeidzot, uz Femern attiecas īpaši noteikumi, piemēram, uz to neattiecas peļņas palielināšanas standarts, kas novērš risku, ka tā finansējumu varētu izmantot, lai šķērssubsidētu darbības, kas nav saistītas ar konkrētajām darbībām, kuru izpildei Femern tika izveidots.
48      Skat. attiecīgi strīdīgā lēmuma 192. un 193. apsvērumu.
49      Skat. strīdīgā lēmuma 194.–197. apsvērumu.
50      Turklāt Komisija vispirms rūpīgi izskatīja (un noraidīja) visus Dānijas iestāžu izvirzītos argumentus attiecībā uz valsts varas prerogatīvu īstenošanu un tikai tad analizēja informāciju, pamatojoties uz kuru tā izdarīja secinājumu par saimnieciskas darbības esību (šajā nozīmē skat. šo secinājumu 46. zemsvītras piezīmi).
51      Pārsūdzētā sprieduma 80. punktā Vispārējā tiesa secināja – apstāklis, ka Femern ir pakļauta stingrai valsts iestāžu kontrolei un ka tai ir jāievēro noteikumi par piekļuvi dokumentiem vai revīzijas veikšanu, nav pietiekams, lai secinātu, ka tās darbība ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu; tā arī norādīja, ka turklāt šis apstāklis pats par sevi neļauj to uzskatīt par valsts pārvaldes iestādi.
52      Pārsūdzētā sprieduma 82. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka formālās izmeklēšanas procedūras gaitā Dānijas Karaliste nav atsaukusies ne uz vienu konkrētu Fēmarnbelta līguma noteikumu, kas ļautu Komisijai konstatēt, ka ar minēto līgumu Femern ir uzticētas darbības, kuras ir saistītas ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu.
53      Pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējā tiesa secināja – darbības nozares liberalizācijas neesība nav norāde, kas ļautu secināt, ka darbība principiāli ir saistīta ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu.
54      Pārsūdzētā sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa secināja – apstāklis, ka subjektam vienas daļas no tā darbībām veikšanai ir valsts varas prerogatīvas, pats par sevi neliedz to kvalificēt kā “uzņēmumu” LESD konkurences tiesību normu izpratnē attiecībā uz tā pārējo saimniecisko darbību.
55      Skat. pārsūdzētā sprieduma 90. punktu.
56      Skat. šo secinājumu 51. zemsvītras piezīmi.
57      Pieņemot, kā apgalvo Dānijas Karaliste, ka jēdziens “valsts varas prerogatīvu īstenošana” vismaz zināmā mērā ir atkarīgs no apstākļiem, kas pastāv katrā dalībvalstī, jāatzīst, ka šī dalībvalsts savu argumentāciju pamato vienīgi ar to, ka Dānijas autoceļu un dzelzceļa infrastruktūras būvniecības un ekspluatācijas tirgi nav liberalizēti, savukārt Vispārējā tiesa, apstiprinot Komisijas vērtējumu, konstatēja, ka fiksētā savienojuma ekspluatācijas darbība ietver pakalpojumu sniegšanu, lai nodrošinātu Fēmarnbelta šķērsošanu, kas – un minētā dalībvalsts to neapstrīd – ir liberalizēts tirgus, kurā darbojas arī prāmju operatori (skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 113. un 200. punktu).
58      Šajā nozīmē skat. pārsūdzētā sprieduma 87. punktu.
59      Turklāt Dānijas Karaliste vienīgi pārmet Vispārējai Tiesai (tieša) kopīga vērtējuma neesamību, nepierādot, ka tā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama katru no tās argumentiem, un nepaskaidrojot, kā kopīga analīze būtu varējusi novest pie atšķirīga secinājuma. Pie tam, tas, ka strīdīgā lēmuma 194. apsvērumā Komisija kā piemēru uzskaita Tiesas judikatūrā un Komisijas praksē atzītās darbības kā tādas, kas ietilpst valsts varas īstenošanā, nenozīmē, ka Komisija būtu konstatējusi un Vispārējā tiesa apstiprinājusi, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības neietilpstu valsts varas prerogatīvu īstenošanā, jo tās nav iekļautas šajā uzskaitījumā.
60      Skat. pārsūdzētā sprieduma 86. punktu.
61      Skat. šo secinājumu 33. punktu un 57. zemsvītras piezīmi. Vispārīgāk, manuprāt, Dānijas Karaliste, šķiet, jauc jēdzienu “valsts varas prerogatīvu īstenošana” ar plašāku jēdzienu “(ne)saimnieciska darbība”, kā arī jēdzienu “(ne)liberalizēta darbība”. Šie pēdējie divi jēdzieni savukārt ir attiecināmi uz otrā un trešā apelācijas sūdzības pamata analīzi.
62      Otrais apelācijas sūdzības pamats atbilst pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata trešajai daļai (kas izskatīta pārsūdzētā sprieduma 141.–164. punktā), kas balstīta uz, kā tiek norādīts, kļūdaino apgalvojumu, ka Femern ir tirgus dalībnieks, kas darbojas atbilstoši komerciālai loģikai. Lai gan šis pamats attiecas gan uz fiksētā savienojuma būvniecību, gan ekspluatāciju, savā analīzē koncentrēšos tikai uz ekspluatācijas darbību, jo būvniecības darbība tiek aplūkota tikai kā ekspluatācijas darbību papildinoša darbība un pēdējā minētā konkrētāk un dziļāk tiks vērtēta saistībā ar trešo apelācijas sūdzības pamatu.
63      Pirmais arguments, kuru Dānijas Karaliste izvirzījusi saistībā ar šo pamatu.
64      Kā norādījušas Dānijas iestādes, Vispārējā tiesa tāpat kā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka fiksētā savienojuma projekts balstās uz komerciālu loģiku, tādējādi piešķirot izšķirošu nozīmi no infrastruktūras lietotājiem iekasētajām nodevām (šajā pamatā izvirzītais otrais arguments), kas ir nevis atlīdzība par saimnieciskās darbības veikšanu, bet iemaksas valstij (piektais arguments), un nepareizi novērtējusi nosacījumus, kādiem Femern ir pakļauta savas darbības veikšanai, un jo īpaši to, ka tā rīkojas pēc transporta ministra norādījumiem (ceturtais arguments).
65      Dānijas iestādes uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka pastāv tirgus, kaut arī fiksētais savienojums nekonkurē ar prāmju pārvadājumiem, bet attīsta Vācijas un Dānijas autoceļu un dzelzceļu infrastruktūru pāri Fēmarnbelta šaurumam (šajā pamatā izvirzītais trešais arguments).
66      Tā kā jēdziens “infrastruktūra” ir ļoti plašs, jāprecizē, ka šajā lietā ir runa par fizisko transporta infrastruktūru, jo īpaši autoceļu un dzelzceļa infrastruktūru (skat. it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2024/1679 (2024. gada 13. jūnijs) par Savienības pamatnostādnēm Eiropas transporta tīkla attīstībai un ar ko groza Regulas (ES) 2021/1153 un (ES) Nr. 913/2010 un atceļ Regulu (ES) Nr. 1315/2013 (OV 2024, L 1679, 1. lpp.)). Attiecībā uz šī jēdziena etimoloģiju skat. Ruechardt, C., EU State Aid Control of Infrastructure Funding, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2018, 19.–30. lpp.
67      To pati Komisija ir atzinusi Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu 201. punktā.
68      Saskaņā ar Komisijas viedokli šajos spriedumos izklāstītie principi ir piemērojami arī citu veidu infrastruktūras izbūvei, kas ir nesaraujami saistīta ar saimniecisko darbību (skat. Paziņojumu par valsts atbalsta jēdzienu, 202. punkts).
69      Skat. strīdīgā lēmuma 192. un 193. apsvērumu. Būtībā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, secināja, ka Femern veiks saimniecisko darbību, ievērojot, ka tas sniegs transporta pakalpojumus par atlīdzību Fēmarnbelta šauruma šķērsošanas tirgū (skat. pārsūdzētā sprieduma 145.–153. punktu), un, otrkārt, noraidīja Dānijas Karalistes, Vācijas Federatīvās Republikas un Luksemburgas Lielhercogistes argumentus, kas būtībā balstījās uz to, ka Femern nemēģināja gūt maksimālu peļņu un rīkojās saskaņā ar Transporta ministrijas norādījumiem, tostarp attiecībā uz nodevu noteikšanu par fiksētā savienojuma izmantošanu (skat. minētā sprieduma 154.–162. punktu).
70      Proti, fiksētā savienojuma projekta saimnieciskā loģika, kā arī tirgus un konkurentu esība attiecībā uz tādiem pašiem pakalpojumiem, kādus piedāvā Femern.
71      Proti, nav mērķa gūt maksimālu peļņu un Transporta ministrijas iejaukšanās.
72      Turklāt Dānijas Karaliste vienkārši pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav veikusi visaptverošu analīzi, nepaskaidrojot, kā šī analīze būtu bijusi jāveic un kā tā varētu novest pie atšķirīga secinājuma.
73      Skat. spriedumu, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 47. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt apstāklis, ka preču vai pakalpojumu piedāvājums tiek veikts bez peļņas gūšanas nolūka, nevar būt šķērslis, lai subjekts, kas tirgū veic šādus darījumus, tiktu uzskatīts par “uzņēmumu”, ja šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem, kam ir peļņas gūšanas nolūks (skat. arī minētā sprieduma 46. punktu un tajā minēto judikatūru).
74      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania C‑74/16, ECLI:EU:C:2017:496, 45.–50. punkts).
75      Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pat pakalpojumi, kurus dalībvalsts uzliek uzņēmumam kā sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, saglabā saimniecisku raksturu, pat ja tiek piedāvāti saņēmējiem par cenu, kura ir zemāka par to tirgus vērtību, vai bez maksas (skat., piemēram, ģenerāladvokāta A. Bjondi [A. Biondi] secinājumus lietā Staten genom Sjöfartsverket, C‑401/24, EU:C:2025:415, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
76      Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas minēta šo secinājumu 16. punktā, nav nozīmes tam, vai subjektam ir valsts vai privātas struktūras statuss, lai izvērtētu, vai tas kvalificējams kā “uzņēmums” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, tādējādi pati valsts vai valsts iestāde var darboties kā uzņēmums.
77      Komisija strīdīgā lēmuma 169. punktā min arī to, ka autoceļu satiksmes tarifi tiks noteikti, ekstrapolējot 2007. gadā piemērotās prāmju cenas. Turklāt šajā ziņā spriedumam Compass‑Datenbank, uz kuru atsaucas Dānijas Karaliste, nav nozīmes, jo tas attiecās uz pakalpojumu, ko sniedza valsts iestāde un kas bija saistīts ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu (skat. it īpaši minētā sprieduma 39. punktu), ko Dānijas Karaliste apelācijas sūdzības pirmā pamata ietvaros nav spējusi pierādīt.
78      Tiesa jo īpaši nosprieda, ka pat bankas fonds, kas darbojas sabiedrības interešu vai sociālo vajadzību jomās, ir uzskatāms par saimnieciskās darbības veicēju, neskatoties uz apstākli, ka tas piedāvā preces vai pakalpojumus bez nav peļņas gūšanas nolūka, jo šis piedāvājums konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvājumiem, kuriem ir šāds nolūks (skat. spriedumu, 2006. gada 10. janvāris, Cassa di Risparmio di Firenze u.c. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 122. un 123. punkts). Turklāt lietās, kurās tika pasludināti spriedumi, 2018. gada 13. decembris, Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (T‑630/15, EU:T:2018:942) un Stena Line Scandinavia/Komisija (T‑631/15, EU:T:2018:944), kas apstiprināti ar spriedumiem, 2021. gada 6. oktobris, Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:801), kā arī Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:801), ne Vispārējā tiesa, ne arī Tiesa neapšaubīja to, ka prasības, ko cēluši prasītāji uzņēmumi, kas nodarbojas ar prāmju satiksmi un ir Femern konkurenti un kas apstrīdēja šajos spriedumos izskatītos strīdīgos lēmumus, ir pieņemamas.
79      Šādā gadījumā efektīvāka transporta veida parādīšanās, kā Komisija to uzsvēra tiesas sēdē, varētu nozīmēt viena monopola aizstāšanu ar citu atbilstoši konkurences loģikai.
80      Konkurēs nevis attiecīgā infrastruktūra, ne arī līdzīgas konkurējošas infrastruktūras, bet gan pakalpojumi, kas sniegti, izmantojot šo infrastruktūru (proti, Fēmarnbelta šauruma šķērsošana pa autoceļu vai dzelzceļu, izmantojot fiksēto savienojumu), konkurēs ar pakalpojumiem, kas tiek sniegti, izmantojot atšķirīgu uzņēmējdarbības modeli (proti, šauruma šķērsošana ar prāmjiem).
81      Saskaņā ar Tiesas judikatūru pats saraksts, kurā uzskaitīti elementi, kas veido valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, mainās atkarībā no tā, ka noteiktos apstākļos daži šie veidojošie elementi tiek vērtēti apvienojumā. Aplūkojot sīkāku uzskaitījumu, ir jāizšķir šādi elementi – pasākuma attiecināmība uz valsti un valsts līdzekļu izmantošana (skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 2. marts, Komisija/Itālija u.c., C‑425/19 P, EU:C:2021:154, 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), ekonomiska priekšrocība saņēmējam (skat. it īpaši spriedumu, 2003. gada 24. jūlijs, Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, 84. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), pasākuma selektivitāte (skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 10. septembris, Komisija/Īrija u.c., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), konkurences izkropļošana (skat. it īpaši spriedumu, 2000. gada 19. septembris, Vācija/Komisija, C‑156/98, EU:C:2000:467, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī šķēršļi tirdzniecībai starp dalībvalstīm (skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 7. marts, Fallimento Esperia un GSE (C‑558/22, EU:C:2024:209, 64. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
82      Piemēram, izskatītie pasākumi varētu nedot priekšrocības saņēmējam vai neradīt konkurences izkropļošanu. Šie aspekti, kurus dažkārt izvirza lietas dalībnieki, neattiecas uz konkrētas darbības saimnieciskā rakstura sākotnējo vērtējumu, bet gan uz valsts atbalstu veidojošo elementu konkrētu vērtējumu.
83      Skat., piemēram, spriedumu, 2019. gada 20. septembris, Le Port de Bruxelles un Région de Bruxelles‑Capitale/Komisija (T‑674/17, EU:T:2019:651, 61.–89. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Ilustrācijai atgādināšu – Komisija nolēma, ka saderīgs atbalsts ir finansējums infrastruktūrām, kuras ir ļoti līdzīgas attiecīgajam fiksētajam savienojumam, piemēram, Lamanša tuneļa dzelzceļa savienojuma būvniecībai (OV 2002, C 130, 5. lpp.), kā arī Ēresunda fiksētā savienojuma būvniecībai un ekspluatācijai (OV 2014, C 418, 8. lpp.). It īpaši attiecībā uz Ēresunda fiksētā savienojuma projektu pēc vairākos posmos veiktas pārbaudes, kas apstiprināta ar 2018. gada 19. septembra spriedumu HH Ferries u.c./Komisija (T‑68/15, EU:T:2018:563), Komisija nesen konstatēja, ka daži pasākumi, kurus Dānijas iestādes piešķīrušas Ēresunda fiksētā savienojuma būvniecībai un ekspluatācijai, ir nelikumīgs valsts atbalsts, kas ir atgūstams no šīm iestādēm (skat. Komisijas 2024. gada 13. februāra lēmumu C(2024)959 final, valsts atbalsts SA.52162 un SA.52617, ko Dānija un Zviedrija īstenoja Øresundsbro Konsortiet labā). Turklāt pašreizējā lietā Komisija bija pieņēmusi pirmo lēmumu necelt iebildumus (paziņojot it īpaši, ka atbalsts uzņēmumam Femern fiksētā savienojuma valsts finansējumam ir saderīgs ar iekšējo tirgu), kurš tika atcelts ar 2018. gada 13. decembra spriedumu Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (T‑630/15, EU:T:2018:942), kā arī 2018. gada 13. decembra spriedumu Stena Line Scandinavia/Komisija (T‑631/15, EU:T:2018:944). Lai gan jautājums par atbalsta esību nav tieši atrisināts, tomēr visā šajā darbietilpīgajā administratīvajā un tiesas procesā (kas vēl nav pabeigts) valsts atbalsta esība būtībā tika uzskatīta par pierādītu. Piemēram, 2021. gada 6. oktobra spriedumā Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:801) pat iekšējās infrastruktūras finansēšanas pasākumi, attiecībā uz kuriem Komisija konstatēja valsts atbalsta neesību, tika pārbaudīti, nevis ņemot vērā “saimnieciskas darbības” neesības prizmu, bet gan drīzāk, vai nepastāv konkurences izkropļošana un ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
84      Strīdīgā lēmuma 306.–308. apsvērumā Komisija, pamatojoties uz Dānijas iestāžu 2000. gadā veikto izmaksu un ieguvumu analīzi un 2001. gadā veikto pētījumu par projekta komerciālo interesi, norādīja, ka, neraugoties uz ievērojamo interesi, ko izraisīja pētījums, neviens racionāls privātais investors nebija gatavs iesaistīties šāda projekta finansēšanā normālos tirgus apstākļos.
85      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija un Slovākijas Republika/Dôvera zdravotná poist’ovňa (C‑262/18 P un C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 59. punkts).
86      Piemēram, saskaņā ar doktrīnu darbība, pat ja tā spēj segt visas savas izmaksas, bet neparedz dividenžu izmaksu akcionāriem un nenodrošina ienākumus ieguldītājiem, nav saimnieciskā darbība (šajā nozīmē skat. Nicolaides, P., “Not Even the Church Is Absolved from State Aid Rules: The Essence of Economic Activity”, European State Aid Law Quarterly, 16. sēj., 2017, Nr. 4, 527.–536. lpp., it īpaši 534.–536. lpp.). Turklāt šajā gadījumā privāto ieguldītāju intereses trūkums varētu būt pazīme, kas liecina par nepieciešamību veikt valsts ieguldījumus attiecīgajā darbībā (šajā nozīmē skat. Wilson, T., “Infrastructure Financing and State Aid Post Leipzig‑Halle”, European State Aid Law Quarterly, 13. sēj., 2014., Nr. 1, 24.–27. lpp., it īpaši 26. lpp.).
87      Šajā nozīmē skat. spriedumu Komisija/Itālija (10. un 11. punkts).
88      Ir, piemēram, darbības, kas attiecas uz konkrētām nozarēm, piemēram, izglītību, veselības aprūpi vai sociālo nodrošinājumu, un to “saimnieciskās darbības” statuss galvenokārt ir atkarīgs no tā, kā šīs nozares ir organizētas attiecīgajā dalībvalstī. Principā šīm darbībām nav saimnieciska rakstura, ja tās ir integrētas universālā publiskā sistēmā, kuru kontrolē valsts un kuras pamatā ir nekomerciāla, bet sociālā un solidaritātes loģika, un ar kuras palīdzību valsts pilda savu misiju šajās nozarēs (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija un Slovākijas Republika/Dôvera zdravotná poist’ovňa, C‑262/18 P un C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 58.–65. punkts, kā arī ģenerāladvokāta A. Bjondi secinājumus lietā Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:415, 8. punkts un tajā minētā judikatūra).
89      Skat. šo secinājumu 48. punktu.
90      Piemēram, sabiedrības veselības jomā Tiesa ir nospriedusi, ka sistēmu, kas īsteno solidaritātes principu, papildinot ar konkurences elementu, kura mērķis ir mudināt uzņēmējus veikt savu darbību saskaņā ar labas pārvaldības principiem, šādas sistēmas būtība nemainās (skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo/Komisija (C‑492/21 P, EU:C:2023:354, 104. punkts). Skat. arī Buts, C., Cyndecka, M. A., De Cock, W., Skovgaard Ølykke, G., un Segura, M., “Review of EU Case Law on State Aid – 2023 Part One: Notion of State Aid”, European State Aid Law Review Quarterly, 23. sēj., 2024, Nr. 2, 173.–199. lpp., it īpaši 174. lpp.
91      Skat. šo secinājumu 48. punktu.
92      Ja Tiesai būs jāsecina, ka fiksētā savienojuma ekspluatācija šajā lietā nav uzskatāma par saimniecisko darbību, šis secinājums attieksies vēl jo vairāk uz būvniecības darbību, kuras iespējamais saimnieciskais raksturs izriet no tā, ka tā ir ekspluatācijas darbību papildinoša darbība.
93      Šis pamats izrādīsies neiedarbīgs, ja Tiesa, ņemot vērā otro pieeju, kas ierosināta saistība ar otro apelācijas sūdzības pamatu, atzīs, ka Femern darbībām kopumā nav “saimnieciska” rakstura.
94      Šis pamats atbilst pirmajā instancē izvirzītā otrā pamata otrajai daļai (kas izskatīta pārsūdzētā sprieduma 176.–207. punktā), kas ir saistīts ar to, ka Komisija esot nepareizi konstatējusi, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības nav nodalāmas.
95      Spriedums, 2011. gada 24. marts (T‑443/08 un T‑455/08, EU:T:2011:117), kas apelācijas tiesvedībā apstiprināts ar spriedumu Leipzig‑Halle.
96      Skat. pārsūdzētā sprieduma 188.–191. punktu.
97      Skat. pārsūdzētā sprieduma 192.–198. punktu. Turklāt nākamajos minētā sprieduma punktos, kas nav šīs apelācijas sūdzības priekšmets, Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus par to, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības pašas par sevi nav liberalizētas (minētā sprieduma 199.–202. punkts), par fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbību nodalāmību (saskaņā ar 2019. gada 30. aprīļa spriedumu UPF/Komisija, T‑747/17, EU:T:2019:271; pārsūdzētā sprieduma 203. un 204. punkts), par iespēju veikt izmaiņas fiksētā savienojuma ekspluatācijas nosacījumos (minētā sprieduma 205. punkts) un par nepieciešamību jēdzienu “uzņēmums” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē interpretēt šauri (šī sprieduma 206. un 207. punkts).
98      Faktiski, ņemot vērā to, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības ietilpst vienā projektā, kam piešķirti finansēšanas pasākumi par labu Femern, nevar izslēgt, ka būvniecības finansēšana nodrošinās
Femern ekonomisku priekšrocību, pat ja tā varētu izpausties kā plašākas sekas (spill‑over), kādu šis finansējums atstāj uz Femern saimniecisko darbību, proti, transporta pakalpojumiem pāri Fēmarnbelta šaurumam. Manuprāt, Vispārējās tiesas secinājums pārsūdzētā sprieduma 196. punktā ir balstīts uz šo loģiku – ja būvniecības darbība tiktu uzskatīta par nodalāmu no ekspluatācijas un līdz ar to par tādu, kam nav saimnieciska rakstura, fiksētā savienojuma ekspluatācijas stadijā Femern gūtu priekšrocību, ko sniedz iespēja izmantot infrastruktūru, kas subsidēta, pateicoties šī savienojuma būvniecībai piešķirtajam preferenciālajam finansējumam. Tomēr šī argumentācija neizriet no strīdīgā lēmuma pamatojuma, kas balstīts vienīgi uz minētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbību “nenodalāmību”.
99      Spriedums, 2011. gada 24. marts, T‑443/08 un T‑455/08, EU:T:2013:117.
100      Skat. spriedumu Leipzig‑Halle
(40.–44. punkts un tajos minētā judikatūra).
101      Skat. spriedumu Leipzig‑Halle
(3. punkts).
102      Skat. jo īpaši definīciju, kas sniegta Komisijas paziņojuma “Par Komisijas paziņojuma “Vadlīnijas valsts atbalstam sauszemes un multimodālajiem pārvadājumiem” projekta satura apstiprināšanu” (OV 2024/C 5046, 1. lpp.) 54. punkta f) apakšpunktā, saskaņā ar kuru “specializēta infrastruktūra” ir “infrastruktūra, kas izbūvēta iepriekš nosakāmam(-iem) uzņēmumam(-iem) un pielāgota tā (to) vajadzībām”.
103      Manuprāt, diskutabla ir pat Komisijas pamatojuma pietiekamība, jo Komisija būtībā ir tikai norādījusi uz analoģiju ar situāciju, kas bija izskatīta spriedumā Leipzig‑Halle, neprecizējot, kādi no Tiesas šajā spriedumā izklāstītajiem principiem ir attiecināmi uz konkrēto lietu.
104      Šis secinājums izraisīs strīdīgā lēmuma 2. panta atcelšanu pilnībā, jo, pirmkārt, Komisijas vērtējums par valsts atbalsta esību ir balstīts uz to, ka fiksētā savienojuma būvniecības un ekspluatācijas darbības ir vērtētas kopā, un, otrkārt, paziņoto pasākumu saderīguma pārbaude acīmredzami ir atkarīga no to kvalificēšanas par “valsts atbalstu”.