62008CC0526_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Komisija teigia, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė netinkamai perkėlė 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvą 91/676/EEB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių(2) (toliau – Direktyva dėl nitratų). Konkrečiai kalbant, yra nagrinėjami draudimo tręšti tam tikrais laikotarpiais nebuvimas, mėšlo sandėliavimo patalpų pajėgumai, labai nuolaidžios dirvos tręšimas, taip pat tręšimo būdai.
2. Ši byla yra vis dėlto kažkiek neįprasta, nes Teisingumo Teismas 2001 m. kovo 8 d. dėl panašių trūkumų priėmė sprendimą(3) . Todėl reikia patikrinti, kiek ši aplinkybė neleidžia pareikšti ieškinio. Kita procesinės teisės problema kyla dėl to, kad Komisija prie ieškinio pridėjo dvi ekspertizės išvadas anglų kalba, tačiau procesas vyksta prancūzų kalba.
II – Teisinis pagrindas
3. Nagrinėjant ieškinio priimtinumą ypač svarbus EB 228 straipsnis (po pakeitimo – SESV 260 straipsnis):
„1) Jei Teisingumo Teismas nustato, kad valstybė narė neįvykdė kokios nors pareigos pagal šią Sutartį, reikalaujama, kad ta valstybė narė imtųsi būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti.
2) Jei Komisija mano, kad atitinkama valstybė narė tokių priemonių nesiėmė, tai ji, suteikusi tai valstybei galimybę pateikti savo samprotavimus, pareiškia pagrįstą nuomonę, nurodydama, kurių Teisingumo Teismo sprendimo punktų ta valstybė narė neįvykdė.
Jei atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą terminą nesiima būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, Komisija gali kreiptis į Teisingumo Teismą. Tai darydama, ji nurodo iš tos valstybės narės pagal aplinkybes atitinkamai reikalaujamo sumokėti vienkartinio arba baudos mokesčio dydį.
Jei Teisingumo Teismas nustato, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė jo sprendimo, jis gali paskirti jai už tai sumokėti vienkartinį arba baudos mokestį.
Ši procedūra nepažeidžia 227 straipsnio nuostatų.“
4. Šioje byloje nagrinėjamas Direktyvos dėl nitratų perkėlimas. Jos tikslai išdėstyti 1 straipsnyje:
„Šios direktyvos tikslas:
– mažinti vandens taršą, kurią sukelia ar skatina žemės ūkyje naudojami nitratai, ir
– stabdyti tolesnį tokį teršimą.“
5. Šiai bylai svarbūs 2 straipsnio e–g punktuose pateikti apibrėžimai:
„e) „trąšos“ – tai medžiaga, kurios sudėtyje yra azoto junginių ir kuri yra naudojama dirvoje augmenijos augimui skatinti; tai gali būti gyvulių mėšlas, žuvų ūkių atliekos ar nuotekų dumblas;
f) „cheminės trąšos“ – tai bet kokios pramoniniu būdu pagamintos trąšos;
g) „gyvulių mėšlas“ – tai gyvulių ekskrementai ar pakratų ir gyvulių ekskrementų mišinys, netgi apdorotas.
6. 5 straipsnio 4 dalyje reglamentuojama ginčijama veiksmų programa:
„Veiksmų programos turi būti įgyvendintos per ketverius metus nuo jų sukūrimo ir jose turi būti numatytos tokios privalomos priemonės:
a) III priede nurodytos priemonės;
b) priemonės, kurias valstybės narės nustatė pagal 4 straipsnį sudarytame (‑uose) geros žemės ūkio praktikos kodekse (‑uose), išskyrus tas priemones, kurias pakeičia III priede nustatytos priemonės.
7. Konkrečiai kalbama apie šias II ir III prieduose nurodytas priemones:
„II priedas
Geros žemės ūkio praktikos kodeksas (‑ai)
A. Geros žemės ūkio praktikos kodekse (ar kodeksuose), kurio tikslas –
mažinti taršą nitratais ir atsižvelgti į skirtingų Bendrijos regionų sąlygas, turi būti tam tikros nuostatos, kuriose prireikus atsispindėtų tokie punktai:
1) laikotarpiai, kai netinka žemę tręšti trąšomis;
2) stačių šlaitų dirvų tręšimas;
3) < … > ;
4) < … > ;
5) gyvulių mėšlo sandėliavimo talpyklos ir jų konstrukcijos bei priemonės, kurių reikia imtis siekiant neleisti nutekančiam vandeniui ar prasiskverbiančiam į požeminius ir paviršinius vandenis skysčiui, kuriame yra gyvulių mėšlo ir saugomų augalinių medžiagų, pavyzdžiui, siloso nuotekų, teršti vandenį;
6) tręšimo tvarka nurodant ir tręšimo cheminėmis trąšomis bei gyvulių mėšlu normas bei paskleidimo tolygumą, kad būtų galima išlaikyti patenkančių į vandenis maistingųjų medžiagų leistiną lygį.
B. < … > “
„III priedas
Į veiksmų programas, kurios numatytos 5 straipsnio 4 dalies a punkte, įtrauktinos priemonės
1. Šios priemonės turi apimti taisykles, reglamentuojančias:
1) laikotarpius, kada draudžiama tręšti dirvą tam tikrų rūšių trąšomis;
2) gyvulių mėšlo saugojimo talpyklų dydį; šios talpyklos turi būti didesnės negu reikia gyvulių mėšlui saugoti ilgiausią laiką, kai pažeidžiamose zonose tręšti yra draudžiama, išskyrus atvejus, kai galima kompetentingai institucijai įrodyti, kad visas mėšlo kiekis, kuris viršija talpyklų tūrį, bus sutvarkytas taip, kad aplinkai žalos nedarys;
3. < … > “
III – Bylos aplinkybės ir reikalavimai
8. Liuksemburgas įgyvendino Direktyvą dėl nitratų pirmiausia 1994 m. rugsėjo 20 d. Hercogystės reglamentu dėl organinių trąšų naudojimo žemės ūkyje, iš dalies keičiančiu pakeistą 1990 m. balandžio 14 d. Hercogystės reglamentą dėl nuotekų(4) (toliau – 1994 m. Hercogystės reglamentas).
9. Pirmoji byla dėl įsipareigojimų nevykdymo buvo iškelta dėl šio reglamento. 2001 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismas konstatavo, kad Liuksemburgas neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą dėl nitratų, nes nepriėmė visų būtinų
įstatymų ir kitų teisės aktų, įgyvendinančių šios direktyvos 5 straipsnio 4 ir 6 dalis ir 10 straipsnio 1 dalį kartu su II priedo A dalimi, III priedo 1.3 punktu ir V priedo 4 punkto e papunkčiu(5) .
10. Dar per pirmąjį teismo procesą Liuksemburgas pakeitė 1994 m. Hercogystės reglamentą 2000 m. lapkričio 24 d. Hercogystės reglamentu dėl azoto turinčių trąšų naudojimo žemės ūkyje(6) (toliau – 2000 m. Hercogystės reglamentas).
11. 2006 m. gruodžio 15 d. Komisija, vadovaudamasi EB 226 straipsniu (dabar SESV 258 straipsnis), dar kartą oficialiu pranešimu paragino Liuksemburgą pareikšti savo poziciją dėl trūkumų perkeliant Direktyvą dėl nitratų. Kadangi Liuksemburgas atsakymo nepateikė, 2007 m. birželio 29 d. Komisija pareiškė pagrįstą nuomonę, kurioje nustatė dviejų mėnesių laikotarpį, per kurį reikėjo pašalinti Komisijos nustatytus direktyvos perkėlimo trūkumus.
12. Po to, kai 2008 m. gegužės 29 d. Liuksemburgas pareiškė poziciją, Komisija kai kurių kaltinimų atsisakė, tačiau kiti liko galioti. Todėl Komisija 2008 m. gruodžio 8 d. pareiškė ieškinį ir prašė:
– pripažinti, kad nepriėmusi 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/676/EEB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių 4 ir 5 straipsniams, kartu su II priedo A dalies 1 punktu ir III priedo 1 punkto 1 papunkčiu, II priedo A dalies 5 punktu ir III priedo 1 punkto 2 papunkčiu, II priedo A dalies 2 punktu ir II priedo A dalies 6 punktu, visiškai ir teisingai įgyvendinti būtinų įstatymų ir kitų teisės aktų, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
13. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prašo ieškinį pripažinti negaliojančiu
arba atmesti kaip nepriimtiną.
14. Per 2009 m. gruodžio 2 d. posėdį Teisingumo Teismas paragino valstybes nares ir institucijas pareikšti poziciją prieštaravimo dėl priimtinumo klausimu, nes tariamai buvo pažeistas ne bis in idem principas. Posėdyje, be Liuksemburgo ir Komisijos, taip pat dalyvavo Danija, Vokietija, Graikija, Prancūzija, Italija, Nyderlandai, Austrija, Lenkija, Suomija, Švedija, Jungtinė Karalystė ir Europos Parlamentas.
IV – Teisinis vertinimas
A – Dėl priimtinumo
15. Liuksemburgas laiko ieškinį negaliojančiu arba bent jau nepriimtinu, nes buvo pažeistas įtvirtintas kalbų vartojimas. Be to, nepriimtinu jį laiko todėl, kad buvo pažeistas principas ne bis in idem, t. y. draudimo skirti dvi bausmes principas, nes Teisingumo Teismas dėl kai kurių ieškinio motyvų jau nusprendė.
1. Dėl įtvirtinto kalbų vartojimo
16. Liuksemburgas savo prieštaravimus dėl įtvirtinto kalbų vartojimo grindžia tuo, kad pateikdama ieškinį Komisija pridėjo dviejų tyrimų ataskaitas anglų kalba, nepateikdama vertimo į prancūzų kalbą.
17. Pagal Procedūros reglamento 29 straipsnio 2 dalies a punktą šio proceso kalba yra prancūzų, nes Liuksemburgo oficialioji kalba yra prancūzų kalba. Todėl pagal 29 straipsnio 3 dalies pirmą ir antrą sakinius ši kalba turi būti vartojama rašytiniuose šalių pareiškimuose bei pridedamuose dokumentuose, o visi dokumentai ar jų priedai kita nei proceso kalba pateikiami kartu su vertimu į proceso kalbą.
18. Vadinasi, pagal EB 226 straipsnį pareikštas ieškinys galėtų būti laikomas nepriimtinu tada, jei Komisija pasirinktų kalbą, kurios ji šios valstybės narės atžvilgiu vartoti negali. Teisingumo Teismo įtvirtintas kalbų vartojimas visų pirma užtikrina, kad valstybėms narėms procedūroje dėl įsipareigojimų nevykdymo ieškinys galėtų būti pareikštas tik jų oficialiąja kalba. Tai palengvina jų gynybą.
19. Šioje byloje ieškinys yra surašytas prancūzų kalba. Todėl Liuksemburgas galėjo be kliūčių susipažinti su visomis Komisijos pretenzijomis. Todėl, priešingai nei teigia Liuksemburgas, ieškinys negali būti laikomas iš viso nepriimtinu dėl to, kad buvo pažeistas įtvirtintas kalbų vartojimas.
20. Tiesa, gali būti neleista pateikti anglų kalba surašytų dokumentų. Tačiau šiuo klausimu Komisija teisingai nurodo Procedūros reglamento 29 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą. Pagal šią nuostatą, jeigu dokumentas (anglų k. documents, prancūzų k. pièces et documents ) yra didelės apimties, gali būti pateikiami jo ištraukų vertimai. Taip šiuo atveju ir įvyko, nes Komisija ieškinyje perteikė prancūzų kalba atskiras dalis, kurios, jos manymu, yra reikšmingos.
21. Tuo atveju, jei pasirodo būtina visapusiškai įvertinti šiuos dokumentus, Procedūros reglamento 29 straipsnio 3 dalies trečios pastraipos antrame sakinyje numatyta, kad Teisingumo Teismas savo iniciatyva arba vienos iš šalių prašymu gali bet kuriuo metu pareikalauti viso ar papildyto vertimo. Taip atsitiko ir šiuo atveju, po to, kai Liuksemburgas pareiškė pretenzijas dėl vertimo nebuvimo.
22. Vis dėlto gynyba Liuksemburgui pasunkėjo bent jau todėl, kad pasibaigus terminui pateikti atsiliepimą į ieškinį vertimas dar nebuvo pateiktas. Tačiau Liuksemburgas galėjo šį trūkumą pašalinti, pagal Procedūros reglamento 40 straipsnio 2 dalį pateikdamas prašymą pratęsti terminą.
23. Kita vertus, vadovaudamasis Procedūros reglamento 91 straipsnio 1 dalimi, pateikdamas prašymą atskiru dokumentu Liuksemburgas galėjo pasiekti, kad jo prieštaravimai dėl priimtinumo būtų išnagrinėti kaip atskiras procesinis klausimas. Vykstant šiam nagrinėjimui jis būtų galėjęs dar kartą pareikšti šioje byloje savo poziciją(7) .
24. Tai, kad Liuksemburgas neišnaudojo šios galimybės išvengti galimų sunkumų ginantis, nereiškia, kad byloje pateikti Procedūros reglamentą atitinkantys dokumentai turi būti išimti iš bylos medžiagos kaip nepriimtini.
25. Vadinasi, įtvirtintu kalbų vartojimu pagrįstą Liuksemburgo prieštaravimą reikia atmesti.
2. Dėl 2001 m. kovo 8 d. sprendimo pasekmių.
26. Be to, Liuksemburgas laikosi nuomonės, kad ieškinys yra nepriimtinas, nes buvo pažeistas principas ne bis in idem (draudimo skirti dvi bausmes principas), kadangi Teisingumo Teismas 2001 m. kovo 8 d. jau nusprendė dėl kai kurių nagrinėjamo ieškinio motyvų. Todėl geriausiu atveju Komisija gali pasinaudoti procedūra pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, bet negali reikšti ieškinio pagal EB 226 straipsnį.
27.
Mano nuomone, šiems prieštaravimams negali būti pritarta. Principas ne bis idem nėra taikomas procedūroms dėl įsipareigojimų neįvykdymo (šiuo klausimu žr. toliau a dalį). 2001 m. kovo 8 d. sprendimo res judicata
galia galėtų iš tiesų neleisti pareikšti naują ieškinį, tačiau Komisijos ieškinio pagrindai nėra susiję su res judikata galią įgijusiais Teisingumo Teismo konstatavimais (šiuo klausimu žr. toliau b dalį). Taigi Komisija neturi taikyti procedūros pagal EB 228 straipsnį vietoje procedūros pagal EB 226 straipsnį (šiuo klausimus žr. toliau c dalį).
a) Dėl principo ne bis in idem
28. Principas ne bis in idem draudžia, siekiant apsaugoti tą patį teisinį gėrį, tą patį asmenį už tą patį neteisėtą elgesį bausti(8) arba persekioti(9) daugiau kaip vieną kartą. Teisingumo Teismas panašius prieštaravimus procedūrose dėl įsipareigojimų neįvykdymo jau nagrinėjo ir juos atmetė argumentuodamas, kad dalykas nėra tas pats(10) . Tačiau jis niekada aiškiai nenusprendė, ar šis principas apskritai yra taikytinas procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo(11) .
29. Įvairios valstybės narės laikosi nuomonės, kad principo ne bis in idem procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį negalima taikyti. Jos argumentuoja, kad tokioje procedūroje neskiriama bauda, tačiau daromas tik objektyvus konstatavimas(12) .
30. Tačiau, pavyzdžiui, Lenkija pabrėžė, kad procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį sudaro vieną visumą su EB 228 straipsnyje numatyta vykdymo tvarka. Periodines ir vienkartines baudas pagal EB 228 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas laiko sankcijomis, kurioms iš esmės yra taikytinas principas ne bis in idem (13) .
31. Aš nesu įsitikinusi, kad principas ne bis in idem yra taikomas vienai procedūros dėl įsipareigojimų nevykdymo stadijai.
32. Kaip ir pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnį, taip ir pagal EŽTK 7 protokolo 4 straipsnį(14) jis galioja baudžiamosioms byloms, kurioms taip pat galima priskirti sankcijų taikymą pagal administracinę teisę, pavyzdžiui, sankcijų skyrimo procedūrą konkurencijos teisėje(15) . Taip pat Konvencijos, įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, 54 straipsniu siekiama apsaugoti Europos Sąjungos piliečius nuo pakartotinio baudžiamojo persekiojimo kitoje Susitariančiojoje Valstybėje už tą pačią veiką(16) .
33. Tačiau EB 228 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra laikytina specialia teismine sprendimų vykdymo procedūra, kitais žodžiais – priverstinio vykdymo procedūra(17) . Sprendimų vykdymą skatinančios sankcijos yra skirtingo pobūdžio nei represinės sankcijos. Nors sprendimo negalima įvykdyti pakartotinai, vis dėlto galima pakartotinai pritaikyti prievartos priemones, jeigu jos būtinos įvykdyti tam tikrą sprendimą.
34. Proporcingumo principas yra svarbiausias vykdymo priemonių ribojimo instrumentas(18) . Bendrieji šio principo reikalavimai įpareigoja(19), jog vykdymo priemonės bei jų pakartojimas neviršytų to, kas yra tinkama ir būtina pirminiam sprendimui įgyvendinti, atsižvelgiant į tai, kad iš kelių galimų tinkamų priemonių reikia rinktis mažiausiai ribojančią, o atsiradę nepatogumai neturėtų būti neproporcingi siekiamiems tikslams.
35. Net jeigu į mano nuomonę nebūtų atsižvelgta ir vykdymą skatinančioms sankcijoms būtų taikomas ne bis in idem principas, būtų pernelyg drąsu šį principą taikyti kiekvienam sprendimui, kurį vykdant gali būti taikomos sankcijos. Tada šį principą būtų galima taikyti, pavyzdžiui, visiems civilinės teisės sprendimams, kuriais yra nustatyti įpareigojimai arba atlikti tam tikrus veiksmus, arba nuo jų susilaikyti.
36. Galiausiai šie klausimai nagrinėjamoje byloje yra vis dėlto antraeilės svarbos, nes 2001 m. kovo 8 d. sprendimo res judicata
galia turi tokį pat blokuojantį poveikį kaip ir principas ne bis in idem .
b) Dėl res judicata
galios
37. Res judicata
principas užtikrina teisinę taiką ir teisinių santykių stabilumą bei tinkamą teisingumo vykdymą. Teismų sprendimai, kurie išnaudojus visas apskundimo galimybes arba pasibaigus numatytiems apskundimo terminams tampa galutiniai, nebeturi būti ginčijami(20) . Todėl res judicata
principas procedūroje dėl įsipareigojimų nevykdymo yra susijęs tik su faktiniais ir teisiniais klausimais, kurie realiai arba būtinai išnagrinėti ankstesniame teismo sprendime(21) .
38. Todėl res judicata
principas draudžia iš naujo pareikšti ieškinį, jei yra grėsmė, kad Teisingumo Teismo naujame sprendime padarytos išvados prieštaraus ankstesniojo sprendimo faktinėms ir teisinėms išvadoms. Šiuo atveju yra svarbi ne tik rezoliucinė dalis, bet ir sprendimo motyvai, kurie ją pagrindžia ir todėl yra neatsiejami nuo jos(22) .
39. Prieštaravimo grėsmę galima atmesti todėl, kad Direktyvos dėl nitratų pažeidimas yra nagrinėjamas skirtingais laikotarpiais. 2001 m. kovo 8 d. sprendime buvo nagrinėjamas klausimas, ar Liuksemburgas 2000 m. vasario 26 d. perkėlė Direktyvos dėl nitratų nuostatas(23), tačiau šiuo atveju nagrinėjamas direktyvos perkėlimas 2007 m. rugpjūčio 29 dieną. Konstatavimas, kad Liuksemburgas 2000 m. pažeidė Direktyvą dėl nitratų, negali prieštarauti konstatavimui, kad ši valstybė narė 2007 m. nepažeidė šios direktyvos. Tačiau prie teisinės taikos neprisidėtų tai, jeigu dėl jau nustatyto pažeidimo neteisėtumo iš naujo būtų ginčijamasi vien todėl, kad jis tęsiasi.
40. Tas pats pasakytina ir apie tai, kad 1994 m. Hercogystės reglamentą pakeitė 2000 m. Hercogystės reglamentas. Res judicata
principas draudžia pradėti naują procesą dėl naujų vidaus nuostatų ir tada, jei dėl šių naujų nuostatų nepasikeitė direktyvos normų perkėlimo nuostatų esmė(24) .
41. Todėl yra būtina išsamiai išanalizuoti Komisijos priekaištus šioje byloje, siekiant išsiaiškinti, ar dėl šių priekaištų jau buvo nuspręsta 2001 m. kovo 8 d. sprendime. Šiuo atžvilgiu turi būti išnagrinėtos dvi Komisijos pretenzijos, t. y. pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalis ir trečiasis ieškinio pagrindas.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies
42. Pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalimi Komisija priekaištauja dėl to, kad nėra draudžiama tręšti cheminėmis trąšomis tam tikrais laikotarpiais. Liuksemburgas teigia, kad šis kaltinimas buvo pareikštas pirmajame ieškinio pagrinde, dėl kurio buvo nuspręsta 2001 m. kovo 8 d. sprendimu.
43. Teisingumo Teismas 2001 m. kovo 8 d. sprendime dėl pirmojo ieškinio pagrindo dėl cheminių trąšų konstatavo, kad 1994 m. Hercogystės reglamente numatytas tik organinių trąšų naudojimas žemės ūkyje, nors Direktyvoje dėl nitratų nustatytos pareigos, remiantis jos 2 straipsnio f punktu, galioja taip pat ir
naudojant chemines trąšas(25) .
44. Draudimas tręšti tam tikrais laikotarpiais numatytas Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies a punkte ir III priedo 1.1 punkte. Šios nuostatos nebuvo 2001 m. kovo 8 d. sprendimo dalykas.
45. Todėl Teisingumo Teismas gali konstatuoti arba atmesti tokių draudimų dėl cheminių trąšų būtinumą, neprieštaraudamas 2001 m. kovo 8 d. sprendimui. Taigi ankstesniojo sprendimo res judicata galia neapima šių Komisijos kaltinimų(26) .
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo
46. Trečiajame ieškinio pagrinde šioje byloje Komisija kritikuoja tai, kad nėra nustatytų taisyklių dėl labai nuolaidžių dirvų tręšimo cheminėmis trąšomis. Liuksemburgo nuomone, ir dėl šio ieškinio pagrindo jau buvo nuspręsta 2001 m. kovo 8 d. sprendimu, nagrinėjant antrąjį ieškinio pagrindą.
47. Valstybės narės labai nuolaidžių dirvų tręšimą privalo nustatyti pagal Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies a punktą ir III priedo 1.3 punkto a punktą bei 5 straipsnio 4 dalies b punktą, 4 straipsnį ir II priedo A dalies 2 punktą. 2001 m. kovo 8 d. sprendime Teisingumo Teismas laikė nepakankamu tai, kad Liuksemburgas nenustatė labai nuolaidžių dirvų tręšimo taisyklių neatsižvelgdamas į klimato sąlygas(27) .
48. Priešingai nei būtų galima suprasti skaitant 2001 m. kovo 8 d. sprendimą, 1994 m. Hercogystės reglamente nebuvo jokių taisyklių dėl labai nuolaidžių dirvų tręšimo. Nuoroda į klimato sąlygas buvo susijusi su kitomis tręšimo taisyklėmis, kurios vienodai galioja ir nuolaidžioms, ir lygioms dirvoms.
49. Taigi, Teisingumo Teismas kritikavo tai, kad visiškai nėra taisyklių dėl labai nuolaidžių dirvų tręšimo.
50. Kita vertus, sprendime nebuvo kalbama apie tai, ar tokių taisyklių reikia specialiai tręšiant cheminėmis trąšomis. Todėl Teisingumo Teismas, neprieštaraudamas 2001 m. kovo 8 d. sprendimui, šiame procese galėtų konstatuoti, kad Liuksemburgas turi nustatyti nuolaidžių dirvų tręšimo cheminėmis trąšomis taisykles arba nuspręsti, kad jis to neturi daryti.
51. Taigi ieškinio teiginys taip pat neprieštarauja ankstesniojo sprendimo res judicata
galiai.
c) Dėl EB 228 straipsnio
52. Galiausiai reikia išnagrinėti Liuksemburgo argumentą, kad Komisija ieškinį dėl 2001 m. kovo 8 d. sprendime išnagrinėtų dalykų turėjo grįsti EB 228 straipsniu.
53. Pagal EB 228 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių teismo sprendimui, remiantis EB 226 straipsniu, įvykdyti. To nepadarius, Komisija, iš naujo pradėjusi ikiteisminę procedūrą, gali kreiptis į Teisingumo Teismą pagal EB 228 straipsnio 2 dalį(28) . Jei Teisingumo Teismas nustato, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė jo sprendimo, jis gali paskirti už tai sumokėti vienkartinį arba baudos mokestį.
54. Liuksemburgo prieštaravimai būtų priimtini, jei būtų įvykdytos dvi sąlygos, pirma, jei teisminė procedūra pagal EB 228 straipsnį apskritai būtų įmanoma, ir antra, jeigu dėl to negalima būtų pareikšti ieškinio pagal EB 226 straipsnį.
Dėl galimybės pradėti teisminę procedūrą pagal EB 228 straipsnį
55. Įvertinus res judicata
galią iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad nėra galimybės pradėti procedūros pagal EB 228 straipsnį. Kadangi EB 228 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra laikytina specialia Teisingumo Teismo sprendimų vykdymo teismine procedūra, jos pagrindas gali būti tik valstybei narei tenkančių pareigų neįvykdymas, kurį Teisingumo Teismas, remdamasis EB 226 straipsniu, pripažino įrodytu(29) . Jei naujojo ieškinio pagrindui negalioja ankstesniojo sprendimo res judicata
galia, galima teigti, kad naujasis ieškinys taip pat nėra susijęs su ankstesniojo sprendimo vykdymu.
56. Tačiau sprendimo res judicata
galia ir vykdymu pagal EB 228 straipsnį yra siekiama skirtingų tikslų. Taikant EB 228 straipsnį nėra svarbu tai, ar tam tikri ieškinio pagrindai sukeltų pavojų, kad Teisingumo Teismas gali priimti ankstesniam sprendimui prieštaraujantį sprendimą, tačiau svarbu tai, ar valstybė narė ėmėsi būtinų priemonių įvykdyti įsipareigojimų neįvykdymo procedūroje pagal EB 226 straipsnį priimtą sprendimą. Tačiau klausimas, kokių priemonių reikia imtis, nėra pagal EB 226 straipsnį priimto pirmojo sprendimo dalykas(30) . Todėl ankstesniojo sprendimo res judicata
galia tikrai negali kliudyti nagrinėti ginčo, ar valstybė narė ėmėsi pakankamų priemonių. Kitaip tariant, EB 228 straipsnyje numatyta procedūra yra susijusi su kitomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis nei ankstesnė procedūra pagal EB 226 straipsnį.
57. Nėra būtinybės nagrinėti įsipareigojimų, numatytų pirmajame sprendime, masto pagal EB 228 straipsnio 1 dalį. Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas nagrinėjo naujas valstybių narių nuostatas, siekdamas išsiaiškinti, ar jos visiškai įvykdo pirmąjį sprendimą(31) arba ar jos užkerta kelią visiškam įgyvendinimui, tęsdamos pažeidimą kitais būdais(32) . Pabrėžtina tai, kad pirmasis sprendimas dėl direktyvos neperkėlimo laikomas pažeistu pagal EB 228 straipsnio 1 dalį ir tada, jei tolesnės vykdymo priemonės yra nepakankamos(33) . Todėl kaltinimas dėl neįgyvendinimo apima ir kaltinimą dėl nepakankamo įgyvendinimo(34) .
58. Nagrinėjama byla susijusi su kaltinimu, kad nebuvo visiškai įgyvendintas pirmasis sprendimas. 2001 m. kovo 8 d. sprendime Teisingumo Teismas nustatė, kad Liuksemburgas cheminių trąšų naudojimo atžvilgiu visiškai neįgyvendino įsipareigojimų pagal Direktyvą dėl nitratų(35) . Dabar Komisija tvirtina, kad Liuksemburgas neįgyvendino šioje direktyvoje nustatytų dviejų specialiųjų įpareigojimų dėl cheminių trąšų.
59. 2001 m. kovo 8 d. sprendime šie specialieji įpareigojimai arba visai nebuvo nagrinėti, arba bet kuriuo atveju nebuvo nagrinėti specialiai cheminių trąšų atžvilgiu. Jeigu jie galioja cheminėms trąšoms, tada jie patenka į argumentų, kad direktyvos keliami reikalavimai dėl cheminių trąšų visai nebuvo įgyvendinti, kontekstą.
60. Remdamasi šiais argumentais, Komisija galėjo pradėti procedūrą pagal EB 228 straipsnio 2 dalį dėl pirmojo ieškinio pagrindo trečiosios kaltinimo dalies ir dėl trečiojo ieškinio pagrindo.
Dėl EB 228 straipsnio 2 dalies blokuojančio poveikio
61. Reikia išnagrinėti, ar galimybė pareikšti ieškinį pagal EB 228 straipsnio 2 dalį neleidžia pareikšti ieškinio pagal EB 226 straipsnį. Yra du tokio blokuojančio poveikio pagrindai: pirma, Komisijai gali būti privaloma vykdyti procedūrą pagal EB 228 straipsnį. Antra, EB 228 straipsnio 2 dalis gali būti lex specialis
EB 226 straipsnio atžvilgiu.
62. Generalinis advokatas N. Fennelly, remdamasis EB 228 straipsnio 2 dalies formuluote, išaiškino, kad Komisija privalo vykdyti procedūrą pagal šią nuostatą, jei pirmasis sprendimas nebuvo įgyvendintas visas(36), nes šios nuostatos dėl ikiteisminės procedūros yra suformuluotos kaip privalomos:
„Jei Komisija mano, kad atitinkama valstybė narė nesiėmė tokių priemonių (įgyvendinančių pirmąjį sprendimą)(37), suteikusi tai valstybei galimybę pateikti savo pastabas, ji pareiškia pagrįstą nuomonę“.
63. Vis dėlto šio teksto formuluotė praktiškai atitinka EB 226 straipsnio 1 sakinį, kuris pagal nusistovėjusią teismų praktiką palieka Komisijai diskrecijos teisę pradėti ikiteisminę procedūrą(38) . Iš EB 226 straipsnio 2 sakinio formuluotės išplaukianti Komisijos diskrecijos teisė dėl ieškinio pareiškimo gali būti taikoma ir ikiteisminei procedūrai. Ši ikiteisminė procedūra būtų buvusi nereikšminga, jeigu Komisija nuo pat pradžių nebūtų norėjusi pareikšti ieškinio.
64. Teisingumo Teismo nuomone, pagrindžiant Komisijos diskrecijos teisę pirmiausia yra reikšminga procedūros dėl įsipareigojimų nevykdymo esmė ( l’économie )(39) . Šioje procedūroje nekeliamas tikslas nustatyti kiekvieną atskirą sutarčių ir antrinės teisės aktų pažeidimą; ja siekiama skatinti vieningą šių nuostatų taikymą visose valstybėse narėse. Be to, ikiteisminė procedūra turi leisti valstybei narei savanoriškai įgyvendinti sutarties reikalavimus arba prireikus jai leisti pagrįsti savo poziciją(40) . Iš to kilo idėja, kad procedūroje dėl įsipareigojimų nevykdymo Komisija ir valstybė narė „derasi“, kaip valstybė narė savanoriškai įgyvendins sutarties reikalavimus arba kaip pagrįs savo poziciją(41) .
65. Todėl griežta 226 straipsnio formuluotė Komisijos neįpareigoja esant tam tikroms aplinkybėms pradėti procedūros, tačiau įpareigoja atlikti numatytus procedūros veiksmus tam, kad galėtų pareikšti ieškinį.
66. EB 228 straipsnio 2 daliai jau vien dėl panašios formuluotės galioja ta pati išvada kaip ir EB 226 straipsniui(42) . Taigi Komisija neįpareigota pradėti procedūros pagal EB 228 straipsnį, jeigu mano, kad valstybė narė nesiėmė visų Teisingumo Teismo sprendime numatytų priemonių.
67. Vis dėlto EB 228 straipsnio 2 daliai, kaip specialiai procedūrai, galėtų būti suteikta pirmenybė EB 226 straipsnio atžvilgiu(43) . Generalinis advokatas N. Fennelly pagrindžia šį požiūrį teigdamas, kad EB 228 straipsnio 2 dalimi nėra pažeidžiama procedūra pagal EB 227 straipsnį, tačiau tokia išimtis nesuteikiama EB 226 straipsniui(44) . Taigi Komisija turi diskreciją nuspręsti, ar pradėti procedūrą pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, tačiau ji negali vietoj šio straipsnio taikyti EB 226 straipsnio.
68. Po to, kai buvo įvesta EB 228 straipsnio 2 dalis, Teisingumo Teismas bent vienu atveju leido pateikti ieškinį pagal EB 226 straipsnį dėl ankstesniojo sprendimo neįvykdymo(45), tačiau šiuo atveju ieškinio pareiškimas pagal EB 228 straipsnio 2 dalį tikriausiai vien dėl to nebuvo galimas, nes Komisija ikiteisminę procedūrą įvykdė anksčiau, nei buvo įvesta ši nuostata(46) .
69. Daug svarbiau yra tai, kad Komisija apskritai pradėtų pirmąją procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo ir pareikštų kaltinimus dėl visiško direktyvų perkėlimo nebuvimo ir paskui pradėtų vieną ar netgi keletą procedūrų dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį dėl nevisiško arba nepakankamo direktyvų perkėlimo(47) . Nei Teisingumo Teismas, nei valstybės narės dėl šitokios praktikos iki šiol pretenzijų nereiškė.
70. Ši praktika leidžia manyti, kad EB 228 straipsnio 2 dalies statusą, kaip lex specialis
EB 226 straipsnio atžvilgiu, reikia apriboti tokiems ieškiniams, kuriuose akivaizdžiai nagrinėjamas pirmojo sprendimo pagal EB 226 straipsnį nepakankamas įgyvendinimas. Kita vertus, procedūrose dėl kitų pažeidimų, kurie papildo nepakankamą sprendimų įgyvendinimą, galėtų būti vadovaujamasi EB 226 straipsniu, jei nėra peržengiamos ankstesnių sprendimų res judicata
galios ribos.
71. Kad taip reikėtų spręsti šią problemą, rodo ir procedūros dėl valstybės įsipareigojimų nevykdymo esmė, kuri pagrindžia Komisijos diskreciją dėl tokių procedūrų pradėjimo ir vykdymo. Visų pirma Komisija turi įvertinti, kaip geriausia užtikrinti sutarčių laikymąsi. Šiuo klausimu ji ypač gali remtis lojalaus bendradarbiavimo su valstybėmis narėmis principu, net jei šiuo principu jai neužkertamas kelias pasirinkti tam tikrus teisės įgyvendinimo metodus(48) . Tais atvejais, kai kyla abejonių, ar buvo pažeistas ankstesnis teismo sprendimas, gali būti prasminga spręsti ginčą ne tiesiogiai grasinant sankcijomis pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, tačiau pirmiausia pasirenkant įprastą procedūrą dėl valstybės įsipareigojimų nevykdymo. Tai pirmiausia taikytina tiems atvejams, kai perkėlimo spragų galbūt atsiranda dėl to, kad valstybė narė, spaudžiant Komisijai, skubotai ėmėsi įgyvendinimo priemonių.
72. SESV 260 straipsnio 3 dalyje, kuria buvo papildytas ligšiolinis EB 228 straipsnis, pabrėžiama Komisijos diskrecijos teisės svarba įgyvendinant Bendrijos teisę procedūrose dėl valstybės įsipareigojimų nevykdymo. Ja Komisijai net leidžiama ateityje jau pirmojoje procedūroje pagal SESV 258 straipsnį prašyti skirti
vienkartinį arba baudos mokestį už nepranešimą apie įgyvendinimo priemones. Tačiau Teisingumo Teismas šias priverčiamojo pobūdžio priemones gali paskirti tik tokio dydžio, koks yra nurodomas Komisijos prašyme, kitaip nei pagal ligšiolinio EB 228 straipsnio 2 dalį(49) . Todėl Komisijai paliekama teisė nuspręsti, ar, siekiant pagreitinti Bendrijos teisės įgyvendinimą, šiame etape daryti didesnį spaudimą valstybėms narėms. Tačiau akivaizdu, kad ji nėra įpareigota daryti.
73. Todėl galimybė pareikšti ieškinį pagal EB 228 straipsnio 2 dalį šioje byloje Komisijos pareikštų kaltinimo atžvilgiu nekliudo pareikšti ieškinį pagal EB 226 straipsnį. Todėl yra priimtas visas ieškinys.
B – Dėl pagrįstumo
74. Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo keturis pagrindus, kurių esmę sudaro veiksmų programos, numatytos Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnyje, turinys. Prieš pradedant šiuos pagrindus nagrinėti atskirai, reikėtų pateikti dvi preliminarias pastabas dėl Liuksemburgo argumentų ir dėl veiksmų programų teisinių pagrindų.
1. Dėl Liuksemburgo argumentų
75. Liuksemburgas tik triplike prieštarauja Komisijos iškelto ieškinio pagrindams. Pagal Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalį vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui(50) .
76. Ieškinyje išdėstyti ieškinio pagrindai Liuksemburgui buvo žinomi nuo pat pradžių. Todėl triplike išdėstyti Liuksemburgo prieštaravimai yra pavėluoti.
77. Tad iš esmės peržiūrėsiu ieškinio pagrįstumą, o Liuksemburgo prieštaravimus nagrinėsiu papildomai, jei Teisingumo Teismas vis dėlto norėtų dėl jų priimti sprendimą.
2. Dėl veiksmų programų teisinių pagrindų
78.
Pagal 1 straipsnį Direktyvos dėl nitratų tikslas yra mažinti vandens taršą, kurią sukelia ar skatina žemės ūkyje naudojami nitratai, ir stabdyti tolesnį tokį teršimą.
79. Siekdamos šio tikslo valstybės narės, be kita ko, privalo nurodyti zonas, kurias galėtų užteršti nitratai nesiėmus jokių apsaugos priemonių. Šioms zonoms valstybės narės privalo nustatyti veiksmų programas pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį. Liuksemburgas pagal 3 straipsnio 5 dalį pareiškė, kad sudaro ir vykdo veiksmų programas pagal šią direktyvą visoje valstybės teritorijoje.
80. Pagal direktyvos 11 konstatuojamąją dalį tokiose veiksmų programose turi būti numatytos priemonės, kaip riboti visų azoto turinčių trąšų naudojimą ir ypač kaip nustatyti gyvulių mėšlo naudojimo konkrečias ribas.
81. Pagal Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies a ir b punktus yra nustatytos privalomos veiksmų programų priemonės, kurios nurodytos III priede ir geros žemės ūkio praktikos kodekse (‑uose). Pagal 4 straipsnio 1 dalies a punktą geros žemės ūkio praktikos kodekso nuostatose privalo atsispindėti bent II priedo A dalyje nurodyti punktai.
82. Santykis tarp pagal Direktyvos dėl nitratų III priede nustatytų priemonių ir geros žemės ūkio praktikos kodekso nuostatų yra sureguliuotas 5 straipsnio 4 dalies b punkte. Pastarosios į veiksmų programas yra įtraukiamos tik tada, jeigu nebuvo pakeistos priemonėmis, nurodytomis III priede.
3. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo – Tręšimo laikotarpiai
83. Pirmasis ieškinio pagrindas apima tris dalis, susijusias su tręšimo procedūra ir laikotarpiais. Komisijos teigimu, svarbiausios nuostatos yra išdėstytos Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 1 punkte ir III priedo 1.1 punkte.
84. Pagal Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 1 punktą geros žemės ūkio praktikos kodekse turi būti tam tikros nuostatos, kuriose prireikus atsispindėtų laikotarpiai, kai netinka žemę tręšti trąšomis.
85. Pagal Direktyvos dėl nitratų III priedo 1.1 punktą veiksmų programos turi apimti taisykles, reglamentuojančias laikotarpius, kada draudžiama tręšti dirvą tam tikrų rūšių trąšomis. Ši nuostata pakeičia II priedo A dalies 1 punktą ir tik ji yra taikoma pagal 5 straipsnio 4 dalies b punktą.
Dėl pirmosios ieškinio pagrindo dalies
86. Pirmiausia Komisija teigia, kad Liuksemburgo nuostatose dėl laikotarpių, kada draudžiama tręšti dirvą tam tikrų rūšių trąšomis, nebuvo atsižvelgta į tręšimą cheminėmis trąšomis.
87. Pagal Direktyvos dėl nitratų 2 straipsnio e punktą trąšos yra visos medžiagos, kurių sudėtyje yra azoto junginių ir kurios naudojamos dirvoje augmenijos augimui skatinti. Pagal 2 straipsnio f punktą cheminės trąšos – tai bet kokios pramoniniu būdu pagamintos trąšos. Nuostatos, galiojančios trąšoms, taip pat galioja ir cheminėms trąšoms(51) .
88. Dėl būtinybės neleisti tręšti tam tikrais laikotarpiais Teisingumo Teismas Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 1 punkte nurodytų geros žemės ūkio praktikos kodekso nuostatų atžvilgiu pažymėjo, kad tokie sprendimai turi būti priimami remiantis objektyviais kriterijais, kaip antai geologiniai ir klimatiniai atskirų regionų požymiai(52) . Tai turi galioti ir III priedo 1.1 punktui, nes šia nuostata siekiama to paties tikslo kaip ir gera profesine praktika.
89. Iš esmės darytina prielaida, kad objektyvios priežastys, dėl kurių neleidžiama tręšti mėšlu, galioja ir tręšiant cheminėmis trąšomis. Liuksemburgas teismo procedūroje šiuo klausimu irgi nepateikė jokių argumentų. Žinoma, dėl ekonominių priežasčių yra abejotina, kad ūkininkai tręštų cheminėmis trąšomis tais laikotarpiais, kai nėra naudinga. Mėšlas kaupiasi, kai tręšimas neturi prasmės, o už chemines trąšas dar reikia mokėti. Tačiau draudimo tręšti tam tikrais laikotarpiais atveju neatsižvelgti į chemines trąšas būtų nepateisinama(53) . Be to, siekiant užtikrinti teisinį saugumą reikėtų aiškiai nustatyti, kad per šiuos laikotarpius negalima tręšti ir cheminėmis trąšomis.
90. Taigi Liuksemburgas pažeidė Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies b punktą ir III priedo 1.1 punktą, nes taisyklėse, reglamentuojančiose laikotarpius, per kuriuos yra draudžiama tręšti dirvas tam tikromis trąšų rūšimis, neatsižvelgta į tręšimą cheminėmis trąšomis.
Dėl antrosios ieškinio pagrindo dalies
91. Antrojoje ieškinio pagrindo dalyje Komisija teigia, kad Liuksemburgo nustatytos taisyklės, reglamentuojančios laikotarpius, per kuriuos yra draudžiama tręšti dirvas tam tikromis trąšų rūšimis, nėra taikomos pievoms. Ji teisingai nurodo, kad nėra aiškiai numatytų išimčių dėl tam tikros rūšies žemės ūkio paskirties plotų tręšimo.
92. Nepaisant to, šiuo klausimu taip pat reikia taikyti objektyvius kriterijus, ypač geologinius ir klimatinius Liuksemburgo ypatumus. Komisija remiasi tyrimais, pagal kuriuos pievos Liuksemburgo geografinėmis ir klimato sąlygomis, kitaip nei dirvos be augmenijos, rudenį ir žiemą taip pat pasisavina nedidelius azoto kiekius, tačiau net vadovaujantis šiais tyrimais tręšti turi būti draudžiama. Šis požiūris iš esmės atitinka Teisingumo Teismo išvadas dėl Nyderlandų(54), kuriuose dėl klimato sąlygų azoto pasisavinimas rudenį ir žiemą turėtų būti lengvesnis nei Liuksemburge, kuris yra aukščiau, klimato sąlygomis.
93. Pavėluoti Liuksemburgo atsikirtimai nepakeitė Komisijos pozicijos. Tvirtinimą, kad pievos pasisavina daugiau azoto, nei mano Komisija, reiktų moksliškai įrodyti, tačiau tai padaryti Liuksemburgas aiškiai atsisakė. Net jei būtų naudojamas nedidelis azoto trąšų kiekis, didžiausias leistinas kiekis – 80 kg hektarui – bet kuriuo atveju būtų labai perdėtas. Direktyvos dėl nitratų III priedo 2 dalyje nustatytas kiekis hektarui yra 170 kg per metus. Jei beveik pusę šio kiekio būtų leidžiama naudoti žiemą, tai reikštų, kad augmenija žiemą pasisavina beveik lygiai tiek pat azoto, kiek ir vasarą.
94. Taigi Liuksemburgas pažeidė Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies b punktą ir III priedo 1.1 punktą, nes nuostatos, reglamentuojančios laikotarpius, kada draudžiama tręšti dirvą tam tikrų rūšių trąšomis, yra netaikomos pievoms.
Dėl trečiosios ieškinio pagrindo dalies
95. Galiausiai Komisija kritikuoja tai, kad pagal 2000 m. Hercogystės reglamento 7 straipsnį atsakingi ministrai dėl ypatingų klimato sąlygų arba neįprastų įvykių, turinčių įtakos žemės ūkio veiklai, gali nustatyti draudimo laikotarpių išimtis. Komisija mano, kad nuostatos dėl išimčių turi būti tiksliau apibrėžtos.
96. Direktyvoje dėl nitratų nenumatyta jokių draudimo tręšti išimčių. Todėl išimtys gali būti leidžiamos tik kaip draudimų patikslinimai.
97. Vienas iš šitokių patikslinimų būtų galimas dėl ypatingų klimato sąlygų, nes draudimas tręšti turi būti nustatytas pagal objektyvius klimato kriterijus. Esant įprastam draudimo laikotarpiui, nustatytam pagal klimato statistiką, pavyzdžiui, būtų galima pradėti tręšti anksčiau tais metais, kai gerokai anksčiau prasideda vegetacinis periodas. Tačiau šiuos objektyvius išimčių kriterijus reikia nurodyti tiksliai, nes tik taip galima užtikrinti, kad kompetentingos institucijos gerbtų Direktyvos dėl nitratų nuostatas.
98. Atvirkščiai, išimtims dėl ypatingų veiklos situacijų nėra jokio pagrindo Direktyvoje dėl nitratų. Taigi jos bet kuriuo atveju yra neleistinos.
99. Pavėluotų Liuksemburgo prieštaravimų nebuvo galima priimti ir šiuo atveju. Visiškai nėra svarbu, ar Komisijos siūlymas suformuluoti išimtis geriau perkeltų Direktyvą dėl nitratų nei esamos taisyklės. Svarbiausia, ar esamos išimtys yra suderinamos su direktyva. Tačiau nepakanka, kad Liuksemburge tik atsakingi ministrai galėtų nustatyti išimtis. Žinoma, šie pareigūnai yra aukštos kvalifikacijos, tačiau paprasta administracinė praktika, kuri dėl savo pobūdžio gali būti pakeista administracijos nuožiūra ir kuri nėra tinkamai skelbiama, negali būti laikoma tinkamu iš Sutarties kylančių įsipareigojimų įvykdymu(55) . Kalbant apie Direktyvą dėl nitratų, kuri įtvirtina kompleksines ir technines taisykles aplinkos apsaugos teisėje, pažymėtina, kad valstybės narės privalo prižiūrėti, kad jų teisės aktai, skirti užtikrinti direktyvos perkėlimą, būtų aiškūs ir tikslūs (56) .
100. Todėl 2000 m. Hercogystės reglamento 7 straipsnio nuostatose įtvirtintos išimtys yra nesuderinamos su Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies b punktu ir III priedo 1.1 punktu.
4. Dėl antrojo ieškinio pagrindo – Gyvulių mėšlo saugojimo pajėgumai
101. Antrajame ieškinio pagrinde Komisija teigia, kad pagal 2000 m. Hercogystės reglamento 8 straipsnį tik naujuose ir modernizuotuose įrenginiuose privalo būti įrengtos pakankamo dydžio talpyklos srutoms. Ši pareiga negalioja esamiems nepakeistiems įrenginiams.
102.
Pagal Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 5 punktą geros žemės ūkio praktikos kodekso nuostatos prireikus turi apimti ir gyvulių mėšlo sandėliavimo talpyklas, ir jų konstrukcijas bei priemones, kurių reikia imtis siekiant neleisti nutekančiam vandeniui ar prasiskverbiančiam į požeminius ir paviršinius vandenis skysčiui, kuriame yra gyvulių mėšlo ir saugomų augalinių medžiagų, pavyzdžiui, siloso nuotekų, teršti vandenį.
103.
Pagal III priedo 1.2 punktą veiksmų programos apima nuostatas, reglamentuojančias gyvulių mėšlo saugojimo talpyklų dydį; šios talpyklos turi būti didesnės negu reikia gyvulių mėšlui saugoti ilgiausią laiką, kai pažeidžiamose zonose tręšti yra draudžiama, išskyrus atvejus, kai galima kompetentingai institucijai įrodyti, kad visas mėšlo kiekis, kuris viršija talpyklų dydį, bus sutvarkytas taip, kad aplinkai žalos nedarys.
104. Geros žemės ūkio praktikos reikalavimai papildo III priedą, kiek tai susiję su talpyklų statybos metodais. Tačiau šioje ieškinio pagrindo dalyje ginčijamo talpyklų dydžio klausimu yra svarbus tik III priedo 1.2 punktas.
105. Pagal Direktyvos dėl nitratų 2 straipsnio g punktą sąvoka „gyvulių mėšlas“ apima visus gyvulių ekskrementus, tad ir srutas. Todėl srutoms turi būti įrengta pakankamai talpyklų.
106. Išimtys dėl esamų, nemodernizuotų įrenginių nėra numatytos Direktyvoje dėl nitratų. Vienintelė leidžiama išimtis yra įrodymas, kad susikaupusios organinės trąšos, kurių negalima saugoti, sutvarkomos taip, kad nesukeltų žalos aplinkai(57) . Tačiau 2000 m. Hercogystės reglamento 8 straipsnyje tokių sąlygų nėra.
107. Priešingai nei mano Liuksemburgas, per vėlai pareiškęs poziciją, būtų neteisinga saugoti esamas įmones. Jeigu šios įmonės neturi nei pakankamai talpyklų, nei gali užtikrinti, kad trąšos būtų sutvarkytos taip, kad nekeltų žalos aplinkai, jos yra priverstos organinėmis trąšomis tręšti ne laiku. Taip neišvengiamai kiltų aplinkos tarša, kuriai užkirsti kelią siekiama Direktyva dėl nitratų.
108. Be to, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad Direktyvos dėl nitratų reikalavimai ir nuostatos dėl pakankamo dydžio talpyklų yra suderinami su proporcingumo principu, su principu „teršėjas moka“ ir su pagrindine teise į nuosavybę(58) .
109. Todėl 2000 m. Hercogystės reglamento 8 straipsnio nuostatos yra nesuderinamos su Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies b punktu ir III priedo 1.2 punktu.
5. Dėl trečiojo ieškinio pagrindo – Labai nuolaidžių dirvų tręšimas cheminėmis trąšomis
110. Trečiajame ieškinio pagrinde Komisija, kuriai niekas neprieštaravo, kritikuoja tai, kad Liuksemburgo taisyklės dėl labai nuolaidžių dirvų tręšimo, išdėstytos 2000 m. Hercogystės reglamento 6 straipsnio A dalies 6 punkte, neapima cheminių trąšų.
111. Pagal Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 2 punktą geros žemės ūkio praktikos kodekse turi būti tam tikros nuostatos, kuriose prireikus atsispindėtų stačių šlaitų dirvų tręšimas. Šitokios nuostatos yra labai reikalingos Liuksemburgo atveju(59) . Išimčių dėl tręšimo cheminėmis trąšomis nenumatyta(60) .
112. Taigi Liuksemburgas pažeidė Direktyvos dėl nitratų 5 straipsnio 4 dalies a punktą ir II priedo A dalies 2 punktą, nes nepriėmė taisyklių dėl nuolaidžių dirvų tręšimo cheminėmis trąšomis.
6. Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo – Dirvų tręšimo technika
113. Ketvirtajame ieškinio pagrinde Komisija teigi a, kad Liuksemburgas nepriėmė nuostatų dėl dirvų tręšimo technikos, konkrečiai kalbant, dėl paskleidimo tolygumo ir efektyvumo.
114. Direktyvos dėl nitratų II priedo A dalies 6 punkte numatyta, kad geros žemės ūkio praktikos kodekse turi būti tam tikros nuostatos, kurios prireikus turi apimti tręšimo tvarką nurodant ir tręšimo cheminėmis trąšomis bei gyvulių mėšlu normas bei paskleidimo tolygumą, kad būtų galima išlaikyti patenkančių į vandenis maistingųjų medžiagų leistiną lygį.
115. Kadangi tokių taisyklių Liuksemburgas nepriėmė, reikia konstatuoti šios nuostatos pažeidimą.
116. Pavėluoti Liuksemburgo argumentai nepakeitė šio konstatavimo. Klausimas, ar Liuksemburgui dėl jo techninio žemės ūkio lygio reikia, ar nereikia taisyklių dėl dirvų tręšimo būdų, nedaro įtakos pareigai teisingai ir visiškai įgyvendinti direktyvą.
V – Bylinėjimosi išlaidos
117. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai, taigi Liuksemburgui, nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
VI – Išvada
118. Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1. Pripažinti, kad nesiėmusi 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių 5 straipsnio 4 daliai kartu su II priedo A dalies 2 ir 6 punktais bei III priedo 1.1 ir 1.2 punktais įgyvendinti būtinų priemonių, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
2. Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)  –	OL L 375, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 68, pakeista 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003, suderinančiu su Tarybos sprendimu 1999/468/EB nuostatas, susijusias su komitetais, padedančiais Komisijai naudotis savo įgyvendinimo įgaliojimais, nustatytais dokumentuose, priimtuose vadovaujantis EB sutarties 251 straipsnyje nustatyta tvarka (OL L 284, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 124).
(3)  –	2001 m. kovo 8 d. Sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑266/00, Rink. p. I‑2073).
(4)  –	Žr. 3 išnašoje minėto Sprendimo 14 punktą. Šis reglamentas paskelbtas Memorial
A 1994, 1648 p.
(5)  –	Minėta 3 išnašoje.
(6)  –	Memorial
A 2000, 2856 p.
(7)  –	2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimas M prieš EMEA
(C‑197/09 RX‑II, Rink. p. I‑0000, 48 ir paskesni punktai).
(8)  –	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
(C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas) ir 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Coop de Frankreich Bétail ir Viande prieš Komisiją
(C‑101/07 P ir C‑110/07 P, Rink. p. I‑0000, 127 punktas).
(9)  –	Žr. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnį; 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
(C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 59 punktas) ir mano 2008 m. rugpjūčio 6 d. išvadą byloje Santesteban Goicoechea
(C‑296/08 PPU, Rink. p. I‑630, 53 punktas)
(10)  –	2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑127/99, Rink. p. I‑8305, 27 punktas); 2008 m. balandžio 8 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C‑337/05, Rink. p. I‑2173, 25 punktas) ir 2008 m. spalio 2 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C‑157/06, Rink. P. I‑7313, 19 punktas); panašiai generalinio advokato L. A. Geelhoed 2001 m. gegužės 31 d. išvada byloje Komisija prieš Italiją
(C‑127/99, Rink. p. I‑8305, 46 punktas) ir 2004 m. spalio 21 d. išvada byloje Komisija prieš Prancūziją
(C‑212/03, Rink. p. I‑4213, 23 punktas); taip pat generalinio advokato J. Mazák 2007 m. liepos 10 d. išvada byloje Komisija prieš Italiją
(C‑157/06, Rink. p. I‑0000, 32 punktas).
(11)  –	2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją (C‑416/02, Rink. p. I‑7487, 65 punktas) šis klausimas akivaizdžiai neišspręstas.
(12)  –	Žr. 2005 m. gegužės 12 d. generalinės advokatės Ch. Stix‑Hackl išvadą byloje Komisija prieš Ispaniją
(C‑416/02, Rink. p. I‑7487, 155 punktas).
(13)  –	2005 m. liepos 12 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 84 punktas).
(14)  –	Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 protokolas su pakeitimais, padarytais 11 protokolu, Strasbūras, 1984, European Treaty Series Nr. 117 . Šį protokolą iki šiol ratifikavo 23 valstybės narės, bet neratifikavo Belgija, Vokietija, Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė.
(15)  –	Žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer 2008 m. sausio 28 d. išvadą byloje Michaeler ir Subito GmbH (C‑55/07 ir C‑56/07, Rink. p. I‑3135, 56 punktas).
(16)  –	2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimas Gasparini ir kt . (C‑467/04, Rink. p. I‑9199, 27 punktas ir jame pateiktos nuorodos).
(17)  –	Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(minėtas 13 išnašoje, 92 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Komisija prieš Portugaliją (C‑457/07, Rink. p. I‑0000, 47 punktas).
(18)  –	Dėl proceso pagal EB 228 straipsnio 2 dalį žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑387/97, Rink. p. I‑5047, 90 punktas) ir 2003 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją
(C‑278/01, Rink. p. I‑14141, 41 ir 49 punktai).
(19)  –	Žr., pavyzdžiui, 1989 m. liepos 11 d. Sprendimą Schräder
(265/87, Rink. p.  2237, 21 punktas); 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Fedesa ir kt . (C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 13 punktas); 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Jippes ir kt . (C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 81 punktas); 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Zuid‑Hollandse Milieufederatie ir Natuur en Milieu
(C‑174/05, Rink. p. I‑2443, 28 punktas) ir 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimą Maatschap Schonewille‑Prins
(C‑45/05, Rink. p. I‑3997, 45 punktas).
(20)  –	2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Köbler
(C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 38 punktas); 2006 m. kovo 16 d. Sprendimas Kapferer (C‑234/04, Rink. p. I‑2585, 20 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas Fallimento Olimpiclub
(C‑2/08, Rink. p. I‑0000, 22 punktas).
(21)  –	1991 m. vasario 19 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją
(C‑281/89, Rink. p. I‑347, 14 punktas); 9 išnašoje minėtas Sprendimas Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, 44 punktas) ir 2008 m. birželio 19 d. Sprendimas Komisija prieš Portugaliją
(C‑462/05, Rink. p. I‑4183, 23 punktas). Vertime į vokiečių kalbą nurodoma sąvoka „aptariamo teismo sprendimo dalykas“ ( Gegenstand der betreffenden gerichtlichen Entscheidung ), tiesa, pirminėje versijoje prancūzų kalba minimi klausimai, dėl kurių buvo „nuspręsta“ ( tranchés ).
(22)  –	1988 m. balandžio 26 d. Sprendimas Asteris ir kt . prieš Komisiją
(97/86, 193/86, 99/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 27 punktas); 2006 m. birželio 1 d. Sprendimas P & O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją (C‑442/03 P ir C‑471/03 P, Rink. p. I‑4845, 44 ir 47 punktai) ir 2009 m. vasario 19 d. Sprendimas Gorostiaga Atxalandabaso prieš Europos Parlamentą
(C‑308/07 P, Rink. p. I‑0000, 57 punktas). Pavyzdžiu šioje srityje gali būti 2009 m liepos 16 d. Sprendimas Komisija prieš Schneider Electric
(C‑440/07 P, Rink. p. I‑0000, 113 punktas) ir dėl principo ne bis in idem – 10 išnašoje minėto Sprendimo C‑127/99 28 punktas.
(23)  –	Dėl papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos žr. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(minėtas 3 išnašoje, 18 punktas).
(24)  –	Procedūros dėl įsipareigojimų nevykdymo dalyko klausimu žr. 1992 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑105/91, Rink. p. I‑5871, 13 punktas); 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑417/02, Rink. p. I‑7973, 17 punktas) ir 2005 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑221/03, Rink. p. I‑8307, 39 punktas), o dėl naujų vienodų Sąjungos nuostatų, žr. 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 36 punktas) ir 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą (C‑33/04, Rink. p. I‑10629, 49 punktas).
(25)  –	Minėta 3 išnašoje, 29 punktas.
(26)  –	Dėl principo ne bis in idem
žr. 10 išnašoje minėto Sprendimo C‑127/99 29 punktą.
(27)  –	Minėta 3 išnašoje, 33 punktas.
(28)  –	Pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį sutrumpėja ikiteisminė procedūra: nėra būtina pateikti pagrįstos nuomonės.
(29)  –	17 išnašoje minėtas Sprendimas Komisija prieš Portugaliją .
(30)  –	2007 m. liepos 18 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 15 punktas).
(31)  –	1985 m. spalio 15 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(281/83, Rink. p. 3397). Ši byla buvo susijusi su prekybos actu taisyklėmis. Pagal 1981 m. gruodžio 9 d. pradinį Sprendimą Komisija prieš Italiją
(193/80, Rink. p. 3019) Italija pažeidė laisvo prekių judėjimo principą, uždrausdama pateikti į rinką ir transportuoti kitokios agrarinės kilmės actą nei gaminamą fermentacijos būdu rauginant vyną, o pavadinimu „actas“ leido vadinti tik „vyno actą“. Antrasis teismo sprendimas buvo susijęs tik su apribojimu pavadinimą „actas“ naudoti tik vyno actui, kuris buvo įtrauktas į pradinį teismo sprendimą įgyvendinančio akto nuostatas. Šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. kovo 14 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C‑177/04, Rink. p. I‑2461, 36 punktas) ir 2006 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 28–32 punktai).
(32)  –	Remiantis 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimu Komisija prieš Belgiją
(324/82, Rink. p. 1861), su Šeštąja PVM direktyva buvo nesuderinama tai, kad pridėtinės vertės mokestis automobiliams buvo nustatomas pagal katalogą, neatsižvelgiant į faktinę pirkimo kainą. Vėliau Belgija pakeitė nuostatas dėl pridėtinio vertės mokesčio ir priėmė nuostatas dėl registracijos mokesčio rinkimo, taip šiuo mokesčiu kompensuodama pridėtinės vertės mokesčio sumažinimą. 1988 m. vasario 4 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją
(391/85, Rink. p. 579) buvo nuspręsta, kad tokie veiksmai pažeidė pradinį sprendimą.
(33)  –	Dėl Direktyvos 75/439/EEB dėl naudotų alyvų šalinimo žr. 1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(30/81 iki 34/81, Rink. p. 3379) ir 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑366/89, Rink. p. I‑4201), dėl 1978 m. liepos 18 d. Tarybos direktyvos 78/659/EEB dėl gėlojo vandens, kuriam reikalinga apsauga arba kurį reikia gerinti, kad būtų išsaugoma žuvų gyvybė, kokybiško perkėlimo žr. 1988 m. liepos 12 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(322/86, Rink. p. 3995) ir 1994 m. kovo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑291/93, Rink. p. I‑859); taip pat ir dėl 1979 m. gruodžio 17 d. Tarybos direktyvos 80/68/EEB dėl požeminio vandens apsaugos nuo tam tikrų pavojingų medžiagų keliamos taršos perkėlimo Valonijos regione žr. 1987 m. birželio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(1/86, Rink. p. 2797) ir 1993 m. gegužės 5 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑174/91, Rink. p.  I‑2275).
(34)  –	2005 m. birželio 16 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑456/03, Rink. p. I‑5335, 40 punktas) ir mano 2009 m. sausio 15 d. išvadą byloje Komisija prieš Airiją
(C‑427/07, Rink. p. I‑0000, 42 punktas). Šiuo klausimu dėl specifinės situacijos procedūroje pagal EB 228 straipsnio 2 dalį žr. 31 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 38 punktą.
(35)  –	Minėta 3 išnašoje, 29 punktas.
(36)  –	1995 m. lapkričio 16 d. išvada byloje Komisija prieš Prancūziją
(C‑334/94, Rink. p I‑1307, 13 punktas).
(37)  – Papildyta mano.
(38)  –	Žr., pavyzdžiui, 1989 m. vasario 14 d. Sprendimą Star Fruit prieš Komisiją
(247/87, Rink. p. 291, 11 punktas); 1990 m gegužės 17 d. Sprendimą Sonito ir kt. prieš Komisiją
(C‑87/89, Rink. p. I‑1981, 6 punktas) ir 2009 m. kovo 24 d. Sprendimą Danske Slagterier
(C‑445/06, Rink. p. I‑0000, 44 punktas).
(39)  –	38 išnašoje minėti sprendimai Star Fruit prieš Komisiją
ir Sonito, 6 punktas. Taip pat žr. 1971 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(7/71, Rink. p. 1003, 5 punktas).
(40)  –	1997 m. spalio 23 d. sprendimai Komisija prieš Nyderlandus
(C‑157/94, Rink. p. I‑5699, 60 punktas); Komisija prieš Italiją
(C‑158/94, Rink. p. I‑5789, 56 punktas) ir Komisija prieš Prancūziją (C‑159/94, Rink. p. I‑5815, 103 punktas) bei 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 44 punktas).
(41)  –	1999 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Bavarian Lager prieš Komisiją
(T‑309/97, Rink. p. II‑3217, 46 punktas) ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas API prieš Komisiją
(T‑36/04, Rink. p. II‑3201, 121 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. mano išvadą byloje Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
(C‑139/07 P, Rink. p. I‑0000, 105–110 punktai).
(42)  –	Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 7 d. Pirmosios instancijos teismo nutartį LPN prieš Komisiją
(T‑186/08, yra tik portugalų ir prancūzų kalbomis, 49 punktas).
(43)  –	Žr. 36 išnašoje minėtos generalinio advokato N. Fennelly išvados byloje Komisija prieš Prancūziją
13 punktą.
(44)  –	36 išnašoje minėtos išvados byloje Komisija prieš Prancūziją
14 punktas.
(45)  –	1996 m. kovo 7 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(C‑334/94, Rink. p. I‑1307).
(46)  –	Taip nurodyta 2000 m. liepos 4 d. Sprendime Komisija prieš Graikiją (C‑387/97, Rink. p. I‑5047, 42 punktas).
(47)  –	Žr., pavyzdžiui, 1999 m. vasario 25 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C‑195/97, Rink. p. I‑1169) ir Direktyvos dėl nitratų klausimu – 10 išnašoje minėtą 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją ; taip pat 1997 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑83/97, Rink. p. I‑7191) ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑98/03, Rink. p. I‑53) dėl 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102–145).
(48)  –	Žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑562/07, Rink. p. I‑0000, 18 punktas).
(49)  –	13 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją
90 punktas.
(50)  –	Žr. 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑471/98, Rink. p. I‑9681, 41 punktas).
(51)  –	Šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(C‑322/00, Rink. p. I‑11267, 133 punktas.).
(52)  –	51 išnašoje minėtas Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus, 136 punktas. Dar plačiau aiškinama šio sprendimo 155 punkte: „Siekiant išsiaiškinti, ar Direktyvos II priedo A punkte išvardyti teiginiai yra svarbūs, turi būti atsižvelgiama tik į objektyvius atskirų regionų kriterijus, kaip antai fizinės, geologinės ir klimato sąlygos“.
(53)  –	51 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
135 punktas.
(54)  –	51 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
137 punktas.
(55)  –	1980 m. gegužės 6 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(102/79, Rink. p. 1473, 11 punktas); 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją
(C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 54 punktas); 2007 m. liepos 12 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją
(C‑507/04, Rink. p. I‑5939, 162 punktas) ir 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C‑465/05, Rink. p. I‑11091, 65 punktas).
(56)  –	Dėl Direktyvos 92/43 žr. 2005 m. spalio 20 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑6/04, Rink. p. I‑9017, 26 punktas).
(57)  –	51 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
47 punktas.
(58)  –	1999 m. balandžio 29 d. Sprendimas Standley ir kt.
(C‑293/97, Rink. p. I‑2603, 46–57 punktai).
(59)  –	3 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą
33 punktas.
(60) –	51 išnašoje minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
134 punktas.