62007CC0317
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2008 m. rugsėjo 11 d. (
1
)
Byla C-317/07
Byla, pradėta
Lahti Energia Oy
„Direktyva 2000/76/EB — Atliekų deginimas — Išvalymas ir deginimas — Iš atliekų pagamintos neapdorotos dujos — Atliekų sąvoka — Atliekų deginimo įmonė — Bendro atliekų deginimo įmonė“
I — Įvadas
1.
Ši byla susijusi su 2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/76/EB dėl atliekų deginimo (
2
) (toliau – Atliekų deginimo direktyva) išaiškinimu. Kalbama apie įmonę, atliekas perdirbančią į degias dujas, kurios po išvalymo kaip papildomas kuras deginamos akmens anglimis kūrenamoje elektrinėje. Reikia nustatyti, kiek Atliekų deginimo direktyva gali būti taikoma tokiam procesui.
II — Teisinis pagrindas
A — Atliekų deginimo direktyva
2.
Atliekų deginimo direktyvos 1 straipsnyje nustatyti jos tikslai:
„Šios direktyvos tikslas – kiek įmanoma užkirsti kelią arba apriboti neigiamą atliekų deginimo poveikį aplinkai, ypač oro, dirvožemio, paviršinio ir požeminio vandens užteršimą išmetamais teršalais ir dėl to kylantį pavojų žmonių sveikatai.
Šio tikslo siekiama nustatant atliekų deginimo įmonėms ir įmonėms, be kita ko, deginančioms atliekas, griežtas eksploatacijos sąlygas bei techninius reikalavimus, išmetamųjų teršalų ribines vertes bei laikantis Direktyvos 75/442/EEB reikalavimų (
3
).“
3.
2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva taikoma atliekų deginimo ir bendro atliekų deginimo įmonėms.
4.
Atliekų, atliekų deginimo įmonės ir bendros atliekų deginimo įmonės apibrėžimai pateikiami 3 straipsnio 1, 4 ir 5 dalyse:
„Šioje direktyvoje:
1.
„Atliekos“ – tai bet kurios kietos arba skystos atliekos, apibrėžtos Direktyvos 75/442/EEB 1 straipsnio a dalyje;
< … >
4.
„Deginimo įmonė“ – tai bet kuris stacionarus arba mobilus techninis vienetas ir įrengimas, skirtas termiškai apdoroti atliekas panaudojant ar nepanaudojant pagaminamą šilumą. Tai sudaro deginimas oksiduojant atliekas ir kiti terminiai procesai, pvz., pirolizė, pavertimas dujomis arba plazminiai procesai, jei susidariusios medžiagos po to yra sudeginamos.
Į šį apibrėžimą įeina vieta ir visa deginimo įmonė su visomis deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrenginiais, atliekų kuro ir oro tiekimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis, deginimo operacijų tikrinimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančioms deginimo sąlygų monitoringą;
5.
„bendro atliekų deginimo įmonė“ – tai bet kuri stacionari arba mobili įmonė, kurios pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba ir
—
kuri naudoja atliekas kaip įprastinį arba kaip papildomą kurą; arba
—
kurioje atliekos yra termiškai apdorojamos tam, kad būtų sunaikintos.
Jei bendras atliekų deginimas atliekamas tokiu būdu, kad pagrindinis įmonės tikslas yra ne energijos arba materialių produktų gamyba, o terminis atliekų apdorojimas, įmonė vadinama deginimo atliekų įmone, kaip apibrėžta 4 punkte.
Šis apibrėžimas apima vietą ir visą deginimo įmonę su visomis bendro deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrengimais, atliekų, kuro ir oro tiekimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis ir deginimo operacijų kontroliavimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančiomis deginimo sąlygų monitoringą.“
5.
Direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies pirmojoje pastraipoje nustatytos į orą išmetamų teršalų ribinės vertės:
„1.   Atliekų deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad nebūtų viršijamos V priede nurodytos išmetamų dujų ribinės vertės.
2.   Bendro atliekų deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad nebūtų viršijamos išmetamų dujų ribinės vertės, nustatytos remiantis II priedo nuostatomis arba jame nurodytos.
< …>“
6.
Bendro atliekų deginimo atveju Atliekų deginimo direktyva nustato dvi ribinių verčių kategorijas. Vienokia ribinė vertė atitinkamai taikoma deginamų atliekų daliai, o kitokia ribinė vertė – įprasto kuro daliai. Iš šių dviejų ribinių verčių taikant vadinamąją maišymo taisyklę atitinkamai apskaičiuojama konkretaus teršalo ribinė vertė.
B — Bendro atliekų deginimo įmonės ir didelių kurą deginančių įrenginių reikalavimų palyginimas
7.
Akmens anglimis kūrenamų elektrinių į orą išmetamų teršalų kiekis reglamentuojamas 2001 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2001/80/EB dėl tam tikrų teršalų, išmetamų į orą iš didelių kurą deginančių įrenginių, kiekio apribojimo (
4
).
8.
Jei palyginsime pagal maišymo taisyklę apskaičiuotas ribines vertes, nustatytas įprastam kietam kurui, kuris kartu su atliekomis deginamas bendro atliekų deginimo įmonėse, ir reikalavimus dideliems kurą deginantiems įrenginiams, numatytus Direktyvos 2001/80 4 straipsnyje ir III, VI ir VII prieduose, pamatysime toliau išdėstytus skirtumus.
9.
Esamiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams, nelygu jų dydis, leidžiama SO2 emisija – nuo 400 iki 2000 mg SO2 /Nm3, tačiau bendro atliekų deginimo įmonėms – tik nuo 200 iki 850 mg SO2 /Nm3, t. y. 42,5–50 % dideliems kurą deginantiems įrenginiams nustatytų ribinių verčių dydžio. Tačiau naujiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams nustatytos tokios pat griežtos ribinės vertės kaip ir bendro atliekų deginimo įmonėms, arba netgi griežtesnės – būtent 200 mg SO2 /Nm3.
10.
Iki 2016 m. esamiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams, nelygu jų dydis, nustatytos išmetamojo NOx 500–600 mg/Nm3 ribinės vertės, o bendro atliekų deginimo įmonėms, nelygų jų dydis, leidžiama maksimali šio teršalo emisija siekia atitinkamai 200 mg/Nm3, 300 mg/Nm3 arba 400 mg/Nm3. Po 2016 m. patiems didžiausiems iš šių didelių kurą deginančių įrenginių bus taikomos tokios pačios vertės kaip ir panašioms bendro atliekų deginimo įmonėms, o mažesniems įrenginiams bus taikomi griežtesni reikalavimai. Tačiau naujai pastatytiems įrenginiams bus taikomi tokie patys reikalavimai kaip ir bendro atliekų deginimo įmonėms, o tiems, kurių galia 100–300 MWth, taikomos netgi griežtesnės ribinės vertės, nustatytos didesniems įrenginiams.
11.
Galiausiai bendro atliekų deginimo įmonėms, kaip ir naujiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams, nelygu jų dydis, nustatytos kietųjų dalelių ribinės vertės – nuo 30 iki 50 mg/Nm3. Esamiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams leidžiama kur kas didesnė kietųjų dalelių emisija į orą – nuo 50 iki 100 mg/Nm3. Vadinasi, bendro atliekų deginimo įmonėms, nelygu jų dydis, nustatytos ribinės vertės sudaro 30–50 % dideliems kurą deginantiems įrenginiams nustatytų ribinių verčių dydžio.
12.
Esamiems įrenginiams Direktyvoje 2001/80 gali būti nustatytos dar palankesnės ribinės vertės, jei įrenginiui taikomas išmetamų teršalų sumažinimo planas, numatytas direktyvos 4 straipsnio 6 dalyje.
C — 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvos 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės nuostatos (
5
)
13.
Galiausiai svarbios yra kai kurios Direktyvos 96/61 nuostatos. Šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalyje apibrėžiama įrenginio sąvoka:
„Sąvokos šioje direktyvoje
<... >
3.
„įrenginys“ yra stacionarus technikos objektas, kuriame vykdoma viena arba kelios I priede išvardytų veiklos rūšių, ir bet kuri kita tiesiogiai susijusi veikla, kuri techniškai siejasi su toje vietoje vykdoma veikla, galinčia sukelti teršalų išmetimą ir taršą;“
14.
Direktyvos 96/61 3 straipsnyje nustatyti veiklos vykdytojo pagrindiniai įsipareigojimai. Čia pirmiausia nurodoma, kad būtina taikyti geriausią prieinamą gamybos būdą:
„Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad kompetentingos institucijos garantuotų tokį įrenginių eksploatavimą, kad
a)
būtų imamasi visų atitinkamų taršos prevencijos priemonių, ypač taikant geriausią prieinamą gamybos būdą;“
15.
Direktyvos 96/61 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nuo 2007 m. spalio 30 dienos šie reikalavimai taikomi esamiems įrenginiams (
6
).
III — Faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
16.
Šios bylos dalykas – prašymas išduoti leidimą dėl įrenginio pakeitimo. Esamas dujinimo įrenginys turėtų būti išplėstas įrengiant išgautų dujų valymo įtaisą. Prašymą pateikė Lahti Energia Oy (toliau – Lahti Energia), nuosavybės teise Lahčio miestui priklausanti įmonė. Jos veiklą, be kita ko, sudaro elektros energijos, šilumos ir gamtinių dujų tiekimas bei kitos energijos tiekimo formos ir su tuo susijusių produktų gamyba ir pirkimas.
17.
Lahti Energia eksploatuoja Kymijärvi elektrinę ir toje pačioje vietovėje pastatytą dujinimo įrenginį. Elektrinės naudingumo koeficientas gaminant šilumą ir elektros energiją yra didesnis nei 70 %. Kaip kurą ji pirmiausia naudoja akmens anglis ir papildomai – 5 % gamtinių dujų ir 15 % dujinimo įrenginyje išgautų neapdorotų dujų.
18.
Dujinimo įrenginyje dujos išgaunamos taikant vadinamąją cirkuliuojančio verdančio sluoksnio technologiją. Iš kietųjų atliekų maždaug 850–900 laipsnių Celsijaus temperatūroje vykstant oksidacijos procesui išgaunamos degios dujos. Tam naudojama apie 30 % medienos atliekų, gautų iš medžio apdirbimo pramonės, apie 10 % griautinės medienos, apie 30 % antrinio kuro, išgauto iš rūšiuotų komunalinių atliekų, bei maždaug 30 % plastiko atliekų ir senų padangų.
19.
Neapdorotose dujose ypač gausu kietųjų dalelių, sunkiųjų metalų ir chloro priemaišų. Todėl Lahti Energia ketina prie esamo dujinimo įrenginio papildomai įrengti dujų grynintuvą. Dujos būtų atvėsinamos iki 350 laipsnių ir filtruojamos. Taip iš dujų būtų pašalinama 99,9 % kietųjų dalelių, t. y. nuo 96 % iki 99 % sunkiųjų metalų ir 95 % chloro. Vadinasi, jų tarša būtų mažesnė negu naudojamos akmens anglies.
20.
Išvalytas dujas iš principo sudaro degios frakcijos – tai vandenilis, anglies monoksidas ir metanas, bei nedegios – vanduo, anglies dioksidas ir azotas.
21.
Išvalytos dujos transportuojamos ir deginamos pagrindiniame elektrinės katile kartu su akmens anglimis. Palyginti tiek su nefiltruotomis dujomis, tiek su daugeliu įprasto kuro rūšių, išvalytų dujų chloro, sunkiųjų metalų, dioksinų ir furano emisija yra mažesnė.
22.
2002 m. gruodžio 4 d.Lahti Energia pateikė prašymą dėl planuojamų dujinimo įrenginio pakeitimų. 2004 m. kovo 19 d. išduodama leidimą Aplinkos tarnyba (Ympäristölupavirasto) pripažino, kad paruoštų degiųjų medžiagų dujinimo įrenginys su dujomis kūrenama elektrine sudaro bendro atliekų deginimo įmonę Atliekų deginimo direktyvos prasme. Tokiomis aplinkybėmis sprendime dėl leidimo ji nustatė ribines vertes, kurios numatytos šioje direktyvoje ir ją perkeliančiuose Suomijos teisės aktuose.
23.
Lahti Energia šį sprendimą apskundė. 2006 m. liepos 11 d. pirmosios instancijos teismas šį skundą atmetė. Šiuo metu apeliacinis skundas nagrinėjamas Korkein hallinto-oikeus teisme, kuris pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
1.
Ar Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad direktyva netaikoma dujinėms atliekoms deginti?
2.
Ar dujinimo įrenginys, kuriame pirolizės būdu iš atliekų išgaunamos dujos, laikytinas atliekų deginimo įmone Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalies prasme, net jei šiame įrenginyje nėra deginimo linijos?
3.
Ar dujinimo įrenginyje po pavertimo dujomis proceso išgautų ir išvalytų dujų deginimas elektrinės katile laikytinas į Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio taikymo sritį patenkančiu procesu? Ar šiuo atveju reikšminga aplinkybė, kad išvalytos dujos naudojamos vietoj iškastinio kuro, o elektrinės teršalų emisija naudojant iš atliekų išgautas ir išvalytas dujas energijos vienetui pagaminti yra mažesnė nei naudojant kitą kurą? Ar aiškinant Atliekų deginimo direktyvos taikymo sritį turi reikšmės tai, kad dujinimo įrenginys ir elektrinė techniniu funkciniu požiūriu ir atsižvelgiant į atstumą tarp jų sudaro vieną įmonę, arba tai, kad dujinimo įrenginyje išgautos ir išvalytos dujos gali būti transportuojamos ir panaudojamos kaip kuras, pavyzdžiui, energijai tiekti arba kitiems tikslams?
4.
Kokiomis sąlygomis dujinimo įrenginiu išgautos ir išvalytos dujos gali būti laikomos produktu, kuriam nebetaikomos nuostatos dėl atliekų?
24.
Rašytinėje proceso dalyje dalyvavo Lahti Energia Oy, Häme regiono aplinkos centras (Hämeen ympäristökeskus), Salpausselkä gamtos bičiulių asociacija (Salpausselän luonnonystävät ry), Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika, Suomijos Respublika ir Europos Bendrijų Komisija. Be to, Lahti Energia, Gamtos bičiulių asociacija, Suomijos vyriausybė ir Komisija dalyvavo 2008 m. liepos 10 d. posėdyje.
IV — Vertinimas
25.
Korkein hallinto-oikeus turi nuspręsti, ar akmens anglimi kūrenamai Kymijärvi elektrinei reikia taikyti bendro atliekų deginimo įmonei nustatytas ribines vertes pagal Atliekų deginimo direktyvą, ar esamiems įrenginiams nustatytas palankesnes vertes pagal Direktyvą 2001/08 dėl didelių kurą deginančių įrenginių.
A — Pirminės pastabos
26.
Skirtingas ribines vertes lemia Atliekų deginimo direktyvos pereinamojo laikotarpio nuostatos ir Direktyva 2001/80 dėl didelių kurą deginančių įrenginių.
27.
Atliekų deginimo direktyva bendro atliekų deginimo įmonėms nustato dvi ribinių verčių kategorijas: deginamų atliekų daliai taikoma vienokia ribinė vertė, o įprasto kuro daliai – kitokia ribinė vertė. Iš šių dviejų ribinių verčių taikant vadinamąją maišymo taisyklę apskaičiuojama atitinkamo teršalo ribinė vertė.
28.
Iš atliekų išgautos ir išvalytos dujos beveik nesukelia išmetamųjų teršalų. Todėl nagrinėjamu atveju svarbios yra tik įprastam kurui deginti nustatytos ribinės vertės. Šia prasme naujiems įrenginiams abiejose direktyvose iš principo nustatytos tos pačios išmetamųjų teršalų ribinės vertės. Pirmiausia tai matyti iš Atliekų deginimo direktyvos II priedo II.2.1 punkto, pagal kurį čia nustatytos vertės bus suderintos su griežtesnėmis ribinėmis vertėmis, numatytomis direktyvoje dėl didelių kurą deginančių įrenginių.
29.
Pagal Atliekų deginimo direktyvos 20 straipsnio 1 dalį tokie naujiems įrenginiams nustatyti reikalavimai nuo 2005 m. gruodžio 28 d. bus taikomi visoms atliekų deginimo įmonėms ir bendro atliekų deginimo įmonėms. Todėl vėliausiai iki tos dienos reikia suderinti šių įrenginių eksploatavimo sąlygas.
30.
Tačiau direktyvoje dėl didelių kurą deginančių įrenginių esamiems ir naujiems įrenginiams numatytos skirtingos ribinės vertės. Palyginti su Atliekų deginimo direktyva, čia esamiems dideliems kurą deginantiems įrenginiams nustatytos ne tokios griežtos ribinės vertės (
7
).
31.
Jei elektrinę laikysime esamu dideliu kurą deginančiu įrenginiu, ji, remiantis turima informacija, galėtų atitikti nustatytas ribines vertes. Tačiau kiltų sunkumų, jei elektrinė turėtų atitikti bendro atliekų deginimo įmonei nustatytas ribines vertes. To priežastis būtų ne deginamų išgautų dujų, o akmens anglies dalis. Bendrai deginant dujas iš esmės išmetamų teršalų kiekis mažėja, nes jose yra palyginti nedaug priemaišų, dėl kurių atsiranda išmetamieji teršalai. Tačiau akivaizdu, kad dėl akmens anglies naudojimo išmetamųjų teršalų kiekis taip padidėja, kad tampa neįmanoma neviršyti bendro atliekų deginimo įmonei nustatytų ribinių verčių.
32.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad dėl griežtesnių ribinių verčių taikymo išgautų dujų naudojimas tampa nepatrauklus, nors jas naudojant mažiau išmetama teršalų ir jos pakeičia kitas kuro rūšis. Vadinasi, iš esmės kyla klausimas, ar elektrinė kartu su dujinimo įrenginiu turi būti laikoma bendro atliekų deginimo įmone pagal Atliekų deginimo direktyvą, ar jie yra du savarankiški įrenginiai ir todėl bent jau elektrinei direktyva nėra taikoma. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateikdamas įvairius prejudicinius klausimus, siekia nustatyti tinkamus kriterijus, kuriais remiantis būtų galima atsakyti į šį klausimą.
33.
Pirmiausia išnagrinėsiu pirmąjį ir ketvirtąjį prejudicinius klausimus, susijusius su dujinimo būdu išgautomis dujomis, o tada – antrąjį ir trečiąjį klausimus, susijusius su abiem įrenginiais.
B — Dėl pirmojo prejudicinio klausimo: dujinių atliekų deginimas
34.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar dujinių atliekų deginimas patenka į Atliekų deginimo direktyvos taikymo sritį. Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog dujinimo įrenginyje išgautų dujų deginimas elektrinėje nėra atliekų deginimas direktyvos prasme.
35.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį savo klausimą sieja su Atliekų direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, kurioje yra apibrėžiama „atliekų“ sąvoka, ši apibrėžtis direktyvos taikymo sričiai yra svarbi tik netiesiogiai. Kaip pabrėžia Gamtos bičiulių asociacija, direktyva taikoma ne konkrečioms atliekoms, o remiantis jos 2 straipsnio 1 dalimi, atliekų deginimo ir bendro atliekų deginimo įmonėms.
36.
Šios dvi įmonių kategorijos apibrėžiamos Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 ir 5 dalyse. Joms būdingas skirtingas atliekų apdorojimas – būtent viena jų skirta atliekoms termiškai apdoroti, o kita jas naudoja kaip kurą. Tokiomis aplinkybėmis atliekų apibrėžtis 3 straipsnio 1 dalies prasme yra svarbi. Direktyva taikoma tik tokiai įmonei, kuri atitinkamai apdoroja atliekas šios apibrėžties prasme.
37.
Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad atliekomis laikomos bet kurios kietos arba skystos atliekos, apibrėžtos Pagrindų direktyvos dėl atliekų 1 straipsnio a punkte (
8
). Todėl, kaip nurodo ypač Austrijos vyriausybė ir Komisija, ši direktyva netaikoma įmonėms, kurios degina ar termiškai apdoroja ne kietas arba skystas, o tik dujines atliekas.
38.
Vis dėlto, priešingai nei mano Lahti Energia, Italija ir Suomija, tai nereiškia, kad Atliekų deginimo direktyva netaikoma dujinėms medžiagoms deginti. Kaip nurodo Aplinkos centras, Gamtos bičiulių asociacija, Nyderlandų ir Austrijos vyriausybės bei Komisija, ši direktyva taikoma ir dujinėms medžiagoms, išgautoms iš atliekų, deginti.
39.
Tai ypač aiškėja iš Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalies, kurioje nurodyta, kad terminis apdorojimas apima pirolizę ir pavertimą dujomis, jei apdorojant susidariusios medžiagos paskui yra sudeginamos. Jei terminio apdorojimo būdu susidariusios medžiagos nepatektų į Atliekų deginimo direktyvos taikymo sritį, ji nebeapimtų ir paties šių medžiagų deginimo proceso. Vadinasi, didelė direktyvos dalis, būtent nuostatos dėl deginimo (
9
), pavertimo dujomis paskui jas sudeginant, taptų neveiksmingos.
40.
Nagrinėjamu atveju darytina išvada, kad pati elektrinė negali būti laikoma įmone Atliekų deginimo direktyvos prasme, nes joje nėra deginamos ar termiškai apdorojamos atliekos, apibrėžtos šioje direktyvoje. Vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad dėl išgautų dujų deginimo elektrinę su dujinimo įrenginiu reikėtų laikyti bendro atliekų deginimo įmone šios direktyvos prasme. Tai reikės nustatyti nagrinėjant trečiąjį prejudicinį klausimą.
41.
Todėl į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Atliekų deginimo direktyva netaikoma įmonėms, kurios degina arba termiškai apdoroja tik dujines atliekas.
C — Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo: atliekų savybės praradimas
42.
Ketvirtuoju klausimu, kurį reikia išnagrinėti prieš nagrinėjant antrąjį ir trečiąjį klausimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kokiomis sąlygomis dujinimo įrenginiu išgautos ir išvalytos dujos gali būti laikomos produktu, kuriam nebetaikomos nuostatos dėl atliekų.
43.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo iš biologinių atliekų pagaminto kuro pavyzdį. Jei ši medžiaga būtų laikoma atliekomis, transporto priemones, naudojančias šį kurą, reikėtų laikyti bendro atliekų deginimo įmonėmis Atliekų deginimo direktyvos prasme.
44.
Nagrinėjamos neapdorotos dujos išgaunamos iš atliekų. Pavertimas dujomis nebūtinai panaikina atliekos savybę. Dujinės medžiagos taip pat gali būti atliekos Pagrindų direktyvos dėl atliekų prasme. Pagrindų direktyvos dėl atliekų 2 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad direktyva netaikoma tik dujų išmetimams į atmosferą. Jei dujinės medžiagos, kokios yra nagrinėjamu atveju, į atmosferą neišmetamos, iš principo jos gali būti kvalifikuojamos kaip atliekos.
45.
Tačiau dujinės medžiagos nėra atliekos Atliekų deginimo direktyvos prasme (
10
). Vadinasi, pagal šią direktyvą dujinės medžiagos iš principo negali būti laikomos atliekomis.
46.
Iš esmės Pagrindų direktyva dėl atliekų tokiam atliekų sąvokos apribojimui neprieštarauja, nes jos 2 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad specialios taisyklės, taikomos ypatingais atvejais arba papildančios šios direktyvos taisykles dėl konkrečių atliekų kategorijų tvarkymo, gali būti nustatytos atskiromis direktyvomis. Tokia atskira direktyva gali būti laikoma lex specialis Pagrindų direktyvos dėl atliekų atžvilgiu, taigi jos nuostatos turėtų viršenybę Pagrindų direktyvos dėl atliekų atžvilgiu tais atvejais, kuriuos ji konkrečiai siekia reglamentuoti (
11
).
47.
Tačiau Atliekų deginimo direktyvoje pateikiama atliekų apibrėžtimi nesiekiama įtvirtinti bendrosios atliekų apibrėžties išimties. Joje tik numatomos atliekos, kurių deginimas arba terminis apdorojimas yra būdingas atliekų deginimo ir bendro atliekų deginimo įmonėms. Be to, Atliekų deginimo direktyvą iš esmės galima taikyti ir tada, kai termiškai apdorotos atliekos paverčiamos dujomis (
12
). Todėl Atliekų deginimo direktyva neatmeta galimybės, kad tokiose įmonėse gali atsirasti dujinių atliekų Pagrindų direktyvos dėl atliekų prasme.
48.
Vis dėlto gali būti, kad terminis apdorojimas, o paskui valymas išgautas dujas paverčia medžiaga, kuri neteko atliekos savybių.
49.
Nors nei Atliekų deginimo direktyvoje, nei Pagrindų direktyvoje dėl atliekų nėra aiškaus reglamentavimo, arba, kaip nurodo Gamtos bičiulių asociacija ir Aplinkos centras, nėra nustatomi kokybės standartai, rodantys atliekos savybės netekimą, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad, užbaigus perdirbimo procesą 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (
13
) prasme, atliekos negali būti laikomos atliekomis, o turi būti laikomos produktu (
14
).
50.
Tokį požiūrį į Pakuočių atliekų direktyvą Teisingumo Teismas apibendrino sprendime Niselli. Remiantis šiuo sprendimu, užbaigus geležies atliekų pavertimo geležies ir plieno gaminiais procesą, jos netenka atliekos savybės. Šie gaminiai neturi skirtis nuo kitų plieno gaminių, pagamintų iš pirminių žaliavų (
15
).
51.
Šis teisinis požiūris neapsiriboja geležies atliekomis, jį galima taikyti ir kitoms atliekoms. Vis dėlto nagrinėjamu atveju reikia atmesti galimybę, kad bus prarasta atliekų savybė, nes tam bet kuriuo atveju atliekas reikėtų vėl perdirbti į pirmines žaliavas, iš kurių jos buvo pagamintos. Sunku įsivaizduoti, kad nagrinėjamu atveju apdorojamos atliekos buvo pagamintos iš medžiagos, panašios į išgautas dujas.
52.
Tokio perdirbimo Teisingumo Teismas reikalavo sprendime Mayer Parry Recycling. Čia nagrinėjamas Pakuočių atliekų direktyvoje 94/62 numatytas perdirbimas turįs būti toks, kad atliekoms būtų suteiktas jų pirminis pavidalas ir savybės, būdingos pirminei žaliavai, iš kurios jos buvo pagamintos (
16
).
53.
Vis dėlto ne perdirbimas lemia, kad atliekos netektų atliekų savybės. Perdirbimas yra tik vienas iš galimų atliekų tvarkymo būdų. Daug svarbiau, kad perdirbamos atliekos būtų paruošiamos taip, jog beveik nesiskirtų nuo pirminių žaliavų arba kitų gaminių.
54.
Tai atitinka teismo praktiką dėl subproduktų ir gamybos liekanų atskyrimo. Čia Teisingumo Teismas pabrėžia, kad niekaip negalima pateisinti atliekas reglamentuojančių teisės aktų taikymo produktams, medžiagoms arba žaliavoms, kurie, nepaisant bet kokio perdirbimo, yra ekonomiškai vertingi produktai (
17
).
55.
Iš to nagrinėjamu atveju galima daryti išvadą, kad išgautos ir išvalytos dujos yra numatyto apdorojimo proceso rezultatas. Todėl reikia nustatyti, ar jos yra pakankamai panašios į pirmines žaliavas ar kitus gaminius, kad nebebūtų laikomos atliekomis.
56.
Aiškinantis, ar medžiaga yra atlieka, keliamą klausimą, ar medžiaga neteko atliekos savybės, reikia įvertinti atsižvelgiant į visas aplinkybes (
18
). Pavyzdžiui, svarbu tai, ar perdirbtas produktas turi rinką ir (arba) ar elektrinė gali rinkoje įsigyti panašių savybių turinčio kuro, kuris nelaikomas atliekomis. Vis dėlto vien paklausumo rinkoje nepakanka, nes daiktai ir medžiagos, turintys komercinę vertę, taip pat gali būti atliekos (
19
). Atvirkščiai, daug svarbiau yra tai, ar perdirbtų atliekų savybės yra panašios į atitinkamos pirminės žaliavos ir (arba) atitinkamo gaminio savybes, ypač dėl pavojaus aplinkai.
57.
Galima manyti, kad išgautos, bet nefiltruotos dujos dėl jų sudėtyje esančių priemaišų dar nėra pakankamai panašios į kitus gaminius arba pirmines žaliavas, tačiau išvalytos dujos, galimas dalykas, yra panašios į gamtines dujas arba panašų dujinį kurą. Galiausiai tai nustatyti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
58.
Vadinasi, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad dujinimo įrenginiu išgautos ir išvalytos dujos gali būti laikomos produktu, kuriam nebetaikomos nuostatos dėl atliekų, jei jos pakankamai panašios į pirmines žaliavas ar kitus gaminius.
D — Dėl antrojo prejudicinio klausimo: deginimo linijos nebuvimas
59.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar dujinimo įrenginį, kuriuo iš atliekų pirolizės būdu išgaunamos dujos, galima laikyti atliekų deginimo įmone Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalies prasme, net jei šiame įrenginyje nėra deginimo linijos. Nagrinėjamu atveju iš pirmo žvilgsnio atrodytų, kad būtų teisingiau manyti, jog tai bendro atliekų deginimo įmonė, kuri, galimas dalykas, veikia naudodama elektrinę kaip deginimo liniją. Tačiau, kadangi faktines aplinkybes nustatyti turi nacionalinis teismas, Teisingumo Teismui dėl tokio įspūdžio neturėtų kilti abejonių dėl šio prejudicinio klausimo svarbos.
60.
Pagal Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalį deginimo įmonė skirta atliekoms termiškai apdoroti. Terminio apdorojimo sąvoka aiškiai apima pirolizę, pavertimą dujomis arba plazminius procesus, jei susidariusios medžiagos paskui yra sudeginamos.
61.
Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad pagrindinėje byloje šios sąlygos įvykdytos. Kaip nurodo Austrijos vyriausybė, dujinimo įrenginiu iš kietų atliekų išgaunamos degiosios dujos, kurios vėliau deginamos elektrinėje. Nyderlandų vyriausybė mano panašiai, ji teigia, kad deginimo įmonėje nebūtinai turi būti visi Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalies antrojoje pastraipoje išvardyti elementai. Jai nėra būtina deginimo linija.
62.
Tačiau kitos suinteresuotosios šalys mano, kad deginimo linija yra būtinas deginimo įmonės elementas. Komisija pabrėžia, kad deginimo procesas bet kuriuo atveju yra būtina sąlyga taikyti Atliekų deginimo direktyvą, todėl deginama turi būti įmonėje.
63.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Aplinkos centras ir Suomijos vyriausybė teisingai nurodo, kad daugelis Atliekų deginimo direktyvos nuostatų gali būti taikomos tik deginimo procesui, pirmiausia – tai 6 straipsnio nuostatos dėl eksploatacijos sąlygų, 11 straipsnyje numatyti matavimų reikalavimai bei 4 straipsnio 2 dalies b punkte ir 6 straipsnio 6 dalyje nustatyti šilumos naudojimo reikalavimai.
64.
Todėl deginimo katilai iš principo yra tie charakteringi atliekų deginimo ir bendro atliekų deginimo įmonių elementai, kuriais remiantis galima kelias įmones atskirti vieną nuo kitos (
20
).
65.
Nors deginimas yra būtina sąlyga, jis nebūtinai turi būti vykdomas įmonės viduje. Nagrinėjama byla akivaizdžiai parodo, kad atliekos, siekiant jas sudeginti, gali būti termiškai apdorojamos ir neturint savo deginimo linijos.
66.
Be to, Atliekų deginimo direktyvos 1 straipsnyje nustatyta, kad ja siekiama užkirsti kelią arba apriboti ne vien oro, bet ir dirvožemio, paviršinio ir požeminio vandens užteršimą išmetamais teršalais.
67.
Šiems kitiems tikslams yra skirtos kai kurios Atliekų deginimo nuostatos, kurios gali būti taikomos neatsižvelgiant į deginimo liniją. Pirmiausia tai reikalavimai dėl panaudotų atliekų, nustatyti 4 straipsnio 2 dalies a punkte, 4 dalies a punkte ir 5 dalyje bei 5 straipsnyje, reikalavimai dėl likučių mažinimo ir šalinimo, nustatyti 4 straipsnio 2 dalies c ir d punktuose bei 9 straipsnyje, ir, galimas dalykas, taip pat 8 straipsnyje nustatyti reikalavimai dėl išmetamųjų dujų nuotekų, jei jų atsiranda, valymo.
68.
Be to, iš Atliekų deginimo direktyvos 6 straipsnio 4 dalies matyti, kad teisės aktų leidėjas įtraukia ir netipines įmones. Remiantis šia nuostata, galima patvirtinti kitokias sąlygas, jei tik jos atitinka šios direktyvos reikalavimus. Šios nuostatos leidžia atsižvelgti į įmonių, neturinčių deginimo linijos, specifines pavojaus aplinkai rūšis.
69.
Nors negalima atmesti galimybės, kad bendrosios atliekų teisės nuostatos nulemia panašius rezultatus, Atliekų deginimo direktyvos specifiniais reikalavimais, nustatytais jos 1 straipsnio antrajame sakinyje, būtent siekiama patikslinti Pagrindų direktyvos dėl atliekų bendruosius reikalavimus, pritaikant juos prie vienos iš nurodytų įmonių situacijos. Šis tikslas galėtų būti pasiektas net tada, kai nurodytos įmonės neturi deginimo linijos.
70.
Vadinasi, kadangi laikantis tam tikrų sąlygų Atliekų deginimo direktyvą galima pagrįstai taikyti ir deginimo linijos neturinčioms įmonėms, pašalinti šias įmones iš direktyvos taikymo srities, pažeidžiant 3 straipsnio 4 dalyje esančią aiškią deginimo įmonės apibrėžimo formuluotę, nėra tikslinga.
71.
Papildomai reikia nurodyti, kad įmonė, skirta atliekoms termiškai apdoroti, gali būti laikoma ir bendro atliekų deginimo įmone Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 5 dalies prasme. Tam būtina sąlyga, kad jos pagrindinis tikslas būtų energijos arba materialių produktų gamyba (
21
). Kitaip negu 3 straipsnio 4 dalyje esančios atliekų deginimo įmonės apibrėžties atveju, terminiam apdorojimui 3 straipsnio 5 dalyje nėra taip aiškiai nustatyta sąlyga, kad apdorojant susidariusios medžiagos paskui turi būti sudeginamos.
72.
Lahti Energia tam prieštarauja teigdama, kad dujinimo įrenginyje vykstantis procesas, pirolizė, Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 5 dalyje nėra aiškiai nurodytas kaip bendro atliekų deginimo įmonės procesas. Tačiau ten šalia deginimo nurodytas ir terminis apdorojimas (
22
), kuris 3 straipsnio 4 dalyje apibrėžiant atliekų deginimo įmonę, be kita ko, aiškinamas pateikiant pirolizės pavyzdį. Nėra pagrindo terminio apdorojimo sąvoką, kalbant apie bendro atliekų deginimo įmonę ir deginimo įmonę, suvokti skirtingai. Vadinasi, įmonė, kurioje atliekos pirolizės būdu termiškai apdorojamos, gali būti bendro atliekų deginimo įmonė.
73.
Kuris įmonės tipas taikytinas nagrinėjamu atveju ir ar abi įmonės dalys gali būti kvalifikuojamos kaip vienas kompleksas, reikia nustatyti nagrinėjant trečiąjį prejudicinį klausimą.
74.
Tokiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad dujinimo įrenginį, kuriuo iš atliekų pirolizės būdu išgaunamos dujos, galima laikyti atliekų deginimo įmone Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalies prasme, net jei šiame įrenginyje nėra deginimo linijos.
E — Dėl trečiojo prejudicinio klausimo: elektrinės ir dujinimo įrenginio kaip vieno komplekso kvalifikavimas
75.
Trečiuoju klausimu gilinamasi į bylos esmę. Reikia išsiaiškinti, ar ir kokiomis aplinkybėmis dujinimo įrenginiu išgautų ir po dujinimo proceso išvalytų dujų deginimas elektrinės katile gali būti vertinamas kaip vienas procesas, kuris patenka į Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio taikymo sritį.
76.
Kadangi išvalytų dujų deginimo pagrindinis tikslas yra energijos gamyba, reikia išnagrinėti, ar galima elektrinę kvalifikuoti kaip bendro atliekų deginimo įmonę Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio 5 dalies prasme. Bendro atliekų deginimo įmonė – tai bet kuri įmonė, kurios pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba ir kuri naudoja atliekas kaip įprastą arba kaip papildomą kurą, arba kurioje atliekos yra termiškai apdorojamos tam, kad būtų sunaikintos.
77.
Jei vertinsime elektrinę atskirai, joje atliekos nėra naudojamos nei kaip kuras, nei termiškai apdorojamos. Išgautos dujos, būtent kaip dujinė medžiaga, nėra atliekos Atliekų deginimo direktyvos prasme.
78.
Tačiau tokios rūšies atliekos yra apdorojamos dujinimo įrenginyje. Vadinasi, išgautos dujos deginamos bendro atliekų deginimo įmonėje tik tada, jei elektrinė ir dujinimo įrenginys vertinami kaip viena įmonė, skirta bendram atliekų deginimui.
79.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Atliekų deginimo direktyvoje nėra bendrai apibrėžiama įrenginio sąvoka, toks apibrėžimas jau yra Direktyvos 96/61 2 straipsnio 3 dalyje. Pagal ją „įrenginys“ yra stacionarus technikos objektas, kuriame vykdoma viena arba kelios Direktyvos 96/61 I priede išvardytų veiklos rūšių, ir bet kuri kita tiesiogiai susijusi veikla, kuri techniškai siejasi su toje vietoje vykdoma veikla, galinčia sukelti teršalų išmetimą ir taršą.
80.
Nors nėra aiškiai nurodyta, kad ši apibrėžtis taikoma Atliekų deginimo direktyvai, atrodo logiška ją atitinkamai taikyti siekiant užtikrinti nuoseklų įrenginių leidimų reglamentavimą. Atliekų deginimo direktyvoje šiandien nėra jokios nuorodos, leidžiančios manyti, kad įrenginio sąvoką, nurodytą joje ir Direktyvoje 96/61, reikėtų suprasti skirtingai. Atvirkščiai, abi direktyvos yra bendros nuoseklios sistemos dalis. Pirmiausia Atliekų deginimo direktyvos 12, 13 ir 26 konstatuojamosiose dalyse, taip pat 4 straipsnio 2, 4, 7 ir 8 dalyse, 12 straipsnio 1 ir 2 dalyse, 14 ir 15 straipsnyje yra nuorodos į Direktyvą 96/61. Reikia daryti prielaidą, kad abi direktyvos iš esmės grindžiamos vienoda įrenginio sąvoka.
81.
Be to, Komisija pateikė pasiūlymą ateityje sujungti Direktyvą 96/61, Atliekų deginimo direktyvą ir Direktyvą dėl didelių kurą deginančių įrenginių bei kitas direktyvas į vieną (
23
). Jei teisės aktų leidėjas pritars šiam siūlymui, Direktyvos 96/61 įrenginio sąvoka, be jokių abejonių, ateityje bus vienodai taikoma ir bendro atliekų deginimo įmonėms.
82.
Tačiau taikant tokią įrenginio sąvoką ir Atliekų deginimo direktyvai negalima reikalauti, kad būtų vykdomos Direktyvos 96/61 I priede išvardytos veiklos rūšys; turi būti vykdomos ir Atliekų deginimo direktyvoje nurodytos veiklos rūšys.
83.
Todėl reikia nustatyti, ar elektrinė ir dujinimo įrenginys yra stacionarus technikos objektas, kuriame deginamos arba termiškai apdorojamos atliekos bei vykdoma kita tiesiogiai susijusi veikla, kuri techniškai siejasi su toje vietoje vykdoma veikla, galinčia sukelti teršalų išmetimą ir taršą.
84.
Taigi įmonės branduolį sudaro dujinimo įrenginys, kuriame atliekos termiškai apdorojamos, o elektrinėje vykdomas dujų deginimas yra kita tiesiogiai susijusi veikla, kuri techniškai susijusi su dujinimo procesu ir gali sukelti teršalų išmetimą ir taršą.
85.
Aiškinant tiesioginės sąsajos ir techninio ryšio požymius, reikia turėti mintyje, kad negalima apeiti teisės aktų aplinkos apsaugos srityje reikalavimų, suskaidant susijusius projektus ir atskirai vertinant kiekvieną jų dalį (
24
). Tai ypač pabrėžia Aplinkos centras, Gamtos bičiulių asociacija, Austrijos vyriausybė ir Komisija.
86.
Aplinkybė, kad dujinimo įrenginys buvo pastatytas siekiant išgautas dujas naudoti elektrinėje ir kad ketinama toliau tęsti tokią eksploataciją, nagrinėjamu atveju rodo tarp jų esant tiesioginį ryšį ir techninę sąsają. Šio įspūdžio teisingumą patvirtina Lahti Energia pateikta abiejų įrenginių schema. Nėra pagrindo manyti, kad dujas ketinama naudoti kitoms reikmėms.
87.
Be to, Atliekų deginimo direktyvoje numatytas ryšys tarp atliekų terminio apdorojimo ir neapdorotų dujų deginimo. Nors tik apibrėžiant terminį apdorojimą atliekų deginimo įmonėje nustatoma sąlyga, kad susidariusios medžiagos paskui sudeginamos, iš bendro direktyvos konteksto aišku, kad deginimo procesas vykdomas visose nurodytosiose įmonėse. Tai ypač matyti iš ribinių verčių, nustatytų į orą išmetamiems teršalams.
88.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyti aspektai, kad esą pakeičiamas iškastinis kuras ir sumažėja išmetamųjų teršalų, šia prasme neturi tiesioginės reikšmės Atliekų deginimo direktyvos taikymui. Nors toks poveikis yra sveikintinas, tačiau, kaip pažymi Austrijos vyriausybė, būtent iškastinio kurio pakeitimas yra būdingas bendro atliekų deginimo įmonės bruožas (
25
).
89.
Kad neapdorotos dujos sudaro santykinai mažą elektrinėje naudojamo kuro dalį, taip pat neprieštarauja tiesioginio ryšio ir techninės sąsajos buvimui. Atliekų deginimo direktyva taikoma neatsižvelgiant į atliekų dalį bendro atliekų deginimo procese. Kaip rodo praktika, atliekos dažniausiai sudaro tik nedidelę naudojamo kuro dalį (
26
).
90.
Tačiau Italijos vyriausybės nesutinka, kad abi įmonės dalys tiesiogiai susijusios, ir nurodo, kad jų ryšys grindžiamas ne technine būtinybe, o vien sprendimu jas sujungti.
91.
Abiejų įmonės dalių pirmiausia nebūtina techniškai sujungti tada, kai išvalytos dujos laikomos ne atliekomis, o gaminiu. Tokiu atveju jas be problemų galima pakeisti panašiu produktu, pavyzdžiui, gamtinėmis dujomis. O išgautos dujos lygiai taip pat galėtų būti naudojamos kitoms reikmėms, pavyzdžiui, dėl sezoniškumo sumažėjus elektrinės energijos poreikiui.
92.
Be to, jei išgautos dujos nėra atliekos, bendro atliekų deginimo įmonės reikalavimų taikymas elektrinei prieštarautų vienodo požiūrio arba nediskriminacijos principui, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos nebūtų vertinamos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (
27
).
93.
Kadangi Bendrijos antrinės teisės aktas turi būti aiškinamas kiek įmanoma laikantis bendrųjų Bendrijos teisės principų (
28
), reikia atmesti tiesioginės sąsajos ir techninio ryšio buvimą įmonės apibrėžimo prasme, kai deginamos išgautos dujos nebelaikomos atliekomis. Tokią išvadą daro Suomijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybės.
94.
Tačiau, jei išgautos dujos laikomos atliekomis, jų bendras deginimas pakankamai skiriasi nuo įprasto kuro deginimo, kad būtų galima pateisinti Atliekų deginimo direktyvos taikymą.
95.
Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad teisės aktų leidėjas pateikia prieštaringą vertinimą, nes esamoms energijos gamybos įmonėms jis nustato skirtingas ribines vertes, atsižvelgdamas į tai, ar jos naudoja (ir) atliekas, ar ne. Aplinkos taršos požiūriu yra tas pats, iš kur atsiranda išmetamieji teršalai – iš atliekų ar įprasto kuro. Šis prieštaravimas iš esmės gali trukdyti siekiui pakeisti pirmines žaliavas atliekomis ir nagrinėjamu atveju lemti didesnį bendrą išmetamųjų teršalų kiekį.
96.
Tačiau nustatydamas skirtingas taisykles teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją (
29
). Šios diskrecijos apimtis priklauso nuo tikslo, kurio jis siekia daromais skirtumais. Priimant sudėtingus politinius sprendimus paprastai ji yra didelė (
30
).
97.
Nagrinėjamu atveju kalbama apie sudėtingas aplinkos srities taisykles. Todėl Teisingumo Teismas gali svarstyti tik klausimą, ar teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas šiuos tikslus, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą (
31
).
98.
Per posėdį Komisija šiuo klausimu nurodė, kad Direktyvoje dėl didelių kurą deginančių įrenginių ir Atliekų deginimo direktyvoje nustatytos ribinės vertės yra tik minimalūs (būtinieji) reikalavimai. Kaip matyti iš Atliekų deginimo direktyvos 13 konstatuojamosios dalies ir Direktyvos dėl didelių kurą deginančių įrenginių 8 konstatuojamosios dalies, griežtesni reikalavimai gali pirmiausia atsirasti iš Direktyvos 96/61.
99.
Direktyvos 96/61 3 straipsnio a punkte numatytas įpareigojimas nurodytoms įmonėms taikyti geriausią prieinamą gamybos būdą ir laikytis atitinkamų ribinių verčių. Komisija teigia, kad nagrinėjamai įmonei pagal šią nuostatą taikytinos ribinės vertės yra griežtesnės už nustatytąsias Atliekų deginimo direktyvoje. Iš to matyti, kad teisės aktų leidėjas, Atliekų deginimo direktyvoje ir Direktyvoje dėl didelių kurą deginančių įrenginių senoms įmonėms nustatydamas skirtingas ribinės vertes, nemanė nustatantis jau galutinius reikalavimus.
100.
Toliau per posėdį atsakydama į klausimus Komisija nurodė, kad Atliekų deginimo direktyvoje senesnėms įmonėms nustatant griežtesnes ribines vertes siekiama užtikrinti, kad atliekos būtų šalinamos tik tose įmonėse, kuriose taikomas geriausias prieinamas gamybos būdas Direktyvos 96/61 prasme.
101.
Be to, ypač Gamtos bičiulių argumentai rodo, kad negalima besąlygiškai pritarti atliekų kaip kuro naudojimui. Kuo mažesni reikalavimai keliami atliekų deginimui ir bendram atliekų deginimui, tuo mažiau patrauklios šios alternatyvos. Tai pirmiausia turi neigiamą poveikį atliekų prevencijai ir jų pakartotinam panaudojimui. Šios alternatyvos aplinkai gali būti naudingesnės. Todėl Pagrindų direktyvos dėl atliekų 3 straipsnyje ir Atliekų deginimo direktyvos 8 konstatuojamoje dalyje numatyta, kad pirmenybė turi būti teikiama atliekų prevencijai, bent jau tada, kai kita alternatyva yra atliekų šalinimas jas deginant (
32
).
102.
Galiausiai 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvoje 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų (
33
) numatytas reikalavimas prieš išverčiant atliekas apdoroti (
34
). Atliekų deginimas yra vienas labiausiai paplitusių apdorojimo būdų (
35
). Jei nustačius griežtesnes ribinės vertes šis būdas įmonių eksploatuotojams taptų ne toks patrauklus, galiausiai atitinkamai padidėjusios sąnaudos būtų perkeltos atliekų gamintojui. O tai atitinka principą „teršėjas moka“ (
36
).
103.
Vadinasi, nustatant ribines vertes esamoms įmonėms pagal Atliekų deginimo direktyvą reikėjo atsižvelgti ir įvertinti įvairius aspektus. Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, nevienodas požiūris į esamas bendro atliekų deginimo įmones ir esamus didelius kurą deginančius įrenginius nėra akivaizdžiai nepateisinamas.
104.
Todėl į trečiąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad dujinimo įrenginyje po pavertimo dujomis proceso išgautų ir išvalytų dujų deginimas su dujinimo įrenginiu sujungtos elektrinės katile laikytinas procesu, kuris patenka į Atliekų deginimo direktyvos 3 straipsnio taikymo sritį, jei išgautos dujos deginimo momentu laikomos atliekomis.
F — Santrauka
105.
Iš atsakymų į skirtingus prejudicinius klausimus aiškėja, kad Atliekų deginimo direktyva iš principo taikoma tada, kai iš atliekų dujinimo įrenginyje išgaunamos degios dujos, skirtos sudeginti. Bent jau dujinimo įrenginys patenka į direktyvos taikymo sritį. Direktyva taip pat taikoma dujoms deginti, jei atitinkama įmonė yra tiesiogiai sujungta su dujinimo įrenginiu ir (arba) tarp jų yra techninė sąsaja. Manoma, kad sujungimui toks tiesioginis ryšys bet kuriuo atveju būdingas tada, kai deginimo momentu dujos laikomos atliekomis. Tačiau tuo galima suabejoti, kai išvalytos dujos yra pakankamai panašios į pirmines žaliavas arba kitus gaminius.
106.
Ateityje dėl tokių aplinkybių gali kilti ir kitų klausimų. Galima situacija, kai atliekomis laikomos neapdorotos dujos deginamos įmonėse, kurios su dujinimo įrenginiu nesujungtos, o dujos, pavyzdžiui, atgabenamos talpyklose. Taip pat kyla klausimas, kaip vertinti dujinimo procesą, jei dujos skirtos ne sudeginti, o kitiems produktams, pavyzdžiui, plastikams gaminti. Vis dėlto nagrinėjamu atveju į šiuos klausimus atsakyti nereikia.
V — Išvada
107.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„1.
2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/76/EB dėl atliekų deginimo netaikoma įmonėms, kurios degina arba termiškai apdoroja tik dujines atliekas.
2.
Dujinimo įrenginys, kuriuo iš atliekų pirolizės būdu išgaunamos dujos, gali būti laikomas atliekų deginimo įmone Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio 4 dalies prasme, net jei šiame įrenginyje nėra deginimo linijos.
3.
Dujinimo įrenginyje po pavertimo dujomis proceso išgautų ir išvalytų dujų deginimas su dujinimo įrenginiu sujungtos elektrinės katile laikytinas procesu, kuris patenka į Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio taikymo sritį, jei išgautos dujos deginimo momentu laikomos atliekomis.
4.
Dujinimo įrenginiu išgautos ir išvalytos dujos gali būti laikomos produktu, kuriam nebetaikomos nuostatos dėl atliekų, jei jos pakankamai panašios į pirmines žaliavas ar kitus gaminius.“
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių
(
2
)	OL L 332, p. 91; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 353.
(
3
)	Autorės papildymas: Direktyva 75/442 (toliau – Pagrindų direktyva dėl atliekų) buvo panaikinta ir kodifikuota 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/12/EB dėl atliekų (OL L 114, p. 9).
(
4
)	OL L 309, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 299.
(
5
)	OL L 257, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80, kodifikuota 2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/1/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės, OL L 24, p. 8.
(
6
)	Žr. 2005 m. lapkričio 3 d. Komisijos ataskaitą dėl Direktyvos 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės įgyvendinimo, COM(2005) 540 galutinis, p. 4.
(
7
)	Šiuo klausimu žr. 8 ir paskesnius punktus.
(
8
)	Pagal šią nuostatą „atliekos“ reiškia medžiagą ar daiktą, kurių atliekų turėtojas atsikrato, ketina atsikratyti arba privalo atsikratyti, žr. galiausiai 2008 m. birželio 24 d. Sprendimą Commune de Mesquer (C-188/07, Rink. p. I-4501, 37 ir paskesni punktai). Pakeitimų nebuvo padaryta ir kodifikuojant Direktyva 2006/12.
(
9
)	Žr. 63 punktą.
(
10
)	Žr. 37 punktą.
(
11
)	2007 m. gegužės 10 d. Sprendimas Thames Water Utilities (C-252/05, Rink. p. I-3883, 39 punktas).
(
12
)	Žr. 38 punktą.
(
13
)	OL L 365, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 13 t., p. 349.
(
14
)	2003 m. birželio 19 d. Sprendimas Mayer Parry Recycling (C-444/00, Rink. p. I-6163, 61 ir paskesni punktai).
(
15
)	2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Niselli (C-457/02, Rink. p. I-10853, 52 punktas).
(
16
)	Nurodyta šios išvados 14 išnašoje, 67 ir kt. punktai.
(
17
)	Žr. 2002 m. balandžio 18 d. Sprendimą Palin Granit ir Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (C-9/00, Rink. p. I-3533, 35 punktas); sprendimą Commune de Mesquer (minėtas šios išvados 8 išnašoje, 43 punktas) ir 2004 m. sausio 15 d. Nutartį Saetti ir Frediani (C-235/02, Rink. p. I-1005, 35 punktas).
(
18
)	Dėl subproduktų ir gamybos liekanų išskyrimo žr. 2000 m. birželio 15 d. Sprendimą ARCO Chemie Nederland ir kt. (C-418/97 ir C-419/97, Rink. p. I-4475, 73 ir 88 punktai); 2007 m. kovo 1 d. Sprendimą KVZ retec (C-176/05, Rink. p. I-1721, 63 punktas) ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimus Komisija prieš Italiją (C-194/05, Rink. p. I-11661, 41 punktas, C-195/05, Rink. p. I-11699, 42 punktas ir C-263/05, Rink. p. I-11745, 40 punktas).
(
19
)	Sprendimas Palin Granit ir Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (minėtas šios išvados 17 išnašoje, 29 punktas) ir sprendimas KVZ (minėtas šios išvados 18 išnašoje, 61 punktas).
(
20
)	Žr. mano 2008 m. gegužės 22 d. išvadą, pateiktą byloje Gävle Kraftvärme (C-251/07, Rink. p. I-7047, 19 ir paskesni punktai).
(
21
)	Žr. mano išvadą, pateiktą byloje Gävle Kraftwärme (minėta šios išvados 20 išnašoje, 34 punktas).
(
22
)	Komisijos pradiniame pasiūlymo projekte (COM(1998) 558, OL C 372, p. 11) terminis apdorojimas dar nebuvo įtrauktas į bendro atliekų deginimo įmonės apibrėžtį, tačiau jis įtrauktas per teisėkūros procedūrą; žr. dešimtą siūlomą pakeitimą iš pirmojo Parlamento svarstymo, OL C 219, p. 249, ir 1999 m. lapkričio 25 d. Tarybos bendrąją poziciją (EB) Nr. 7/2000, OL C 25, p. 17.
(
23
)	Žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl pramoninių išmetamųjų teršalų (taršos integruotos prevencijos ir kontrolės ) 2 straipsnio 3 dalį, COM(2007) 844 galutinis.
(
24
)	Dėl 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248) žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją (C-392/96, Rink. p. I-5901, 76 punktas) ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-227/01, Rink. p. I-8253, 53 punktas).
(
25
)	Žr. mano išvadą, pateiktą byloje Gävle Kraftwärme (minėta šios išvados 20 išnašoje, 38 punktas).
(
26
)	Žr. 2006 m. birželio mėn. dokumentą Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, p. 489 ir paskesni (http://ec.europa.eu/comm./environment/ipps/brefs/Icp_bref_0706.pdf). Komisija šį dokumentą parengė Direktyvos 96/61 pagrindu, bendradarbiaudama su valstybių narių ekspertais.
(
27
)	2006 m. sausio 10 d. Sprendimas IATA ir ELFAA (C-344/04, Rink. p. I-403, 95 punktas); 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Eman ir Sevinger (C-300/04, Rink. p. I-8055, 57 punktas) bei 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas Lindorfer prieš Tarybą (C-227/04 P, Rink. p. I-6767, 63 punktas).
(
28
)	2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Lindqvist (C-101/01, Rink. p. I-12971, 87 punktas); 2006 m. birželio 27 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą (C-540/03, Rink. p. I-5769, 105 punktas); 2007 m. spalio 4 d. Sprendimas Schutzverband der Spirituosen-Industrie (C-457/05, Rink. p. I-8075, 22 punktas); 2008 m. sausio 29 d. Sprendimas Promusicae (C-275/06, Rink. p. I-271, 68 punktas) ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimas Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala (C-413/06 P, Rink. p. I-4951, 174 punktas).
(
29
)	Žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimą Karlsson ir kt. (C-292/97, Rink. p. I-2737, 35 ir 49 punktai) ir sprendimą Lindorfer (minėtas šios išvados 27 išnašoje, 78 punktas). Taip pat žr. 2008 m. balandžio 3 d. Generalinio advokato Poiares Maduro išvadą (pateikta byloje C-524/06, byla dar nagrinėjama__ 29 punktas) ir 2008 m. gegužės 21 d. Sprendimą Arcelor (C-127/07, byla dar nagrinėjama__ 30 ir paskesni punktai).
(
30
)	Dėl užimtumo politikos tikslų žr., pavyzdžiui, 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Steinicke (C-77/02, Rink. p. I-9027, 61 punktas) ir 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Mangold (C-144/04, Rink. p. I-9981, 63 punktas).
(
31
)	Dėl EB 174 straipsnio taikymo kriterijų žr. 1998 m. liepos 14 d. Sprendimą HI-Tech (C-284/95, Rink. p. I-4301, 37 punktas) ir 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Graikija prieš Komisiją (C-86/03, Rink. p. I-10979, 88 punktas) atitinkamai dėl teisės aktų leidėjo.
(
32
)	Dabar Parlamentas siūlo šiuo metu svarstomoje Pagrindų direktyvos dėl atliekų naujoje redakcijoje numatyti atliekų hierarchiją, pagal kurią pirmenybė būtų teikiama atliekų prevencijai, jų pakartotiniam panaudojimui ir medžiagų utilizavimui, o ne naudojimui energijai gauti (2008 m. birželio 17 d. Nuomonės priede pateikto suvestinio projekto 4 straipsnis, TA/2008/282).
(
33
)	OL L 182, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 228.
(
34
)	Žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimą Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, Rink. p. I-2753).
(
35
)	Žr. 2005 m. kovo 30 d. Komisijos ataskaitą Tarybai ir Europos Parlamentui dėl į sąvartynus vežamų biologiškai skaidžių atliekų mažinimo įgyvendinimo nacionalinių strategijų, nurodytų Direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų 5 straipsnio 1 dalyje, COM(2005) 105 galutinis.
(
36
)	Šiuo klausimu žr. mano 2008 m. kovo 13 d. Išvadą, pateiktą byloje Commune de Mesquer (nurodyta 8 išnašoje, 120 ir kt. punktai).