62005CC0389
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2008 m. balandžio 3 d. (
1
)
Byla C-389/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Prancūzijos Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — EB 43 ir 49 straipsniai — Įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas — Gyvūnų sveikata — Galvijų dirbtinio sėklinimo centras — Nacionalinės teisės aktai, suteikiantys patvirtintiems centrams išimtinę teisę teikti galvijų dirbtinio sėklinimo paslaugą tam tikroje teritorijoje ir sėklintojo licencijai gauti nustatantys sąlygą sudaryti sutartį su vienu iš šių centrų“
I — Įvadas
1.
Šioje byloje, kurią Europos Bendrijų Komisija iškėlė Prancūzijos Respublikai pareikšdama ieškinį pagal EB 226 straipsnį, Teisingumo Teismo prašoma dar kartą Bendrijos teisės aspektu išnagrinėti Prancūzijos teisės aktus dėl galvijų dirbtinio veisimo, kuriems visų pirma būdinga tai, kad jie įtvirtina paslaugų, kurias regioniniu pagrindu pavesta teikti patvirtintiems dirbtinio galvijų patelių sėklinimo centrams, monopolį (
2
).
2.
Teisingumo Teismas jau turėjo keletą progų šiuos teisės aktus išnagrinėti atsižvelgiant į EB sutarties 37 straipsnį (po pakeitimo – EB 31 straipsnis) dėl valstybinių komercinio pobūdžio monopolijų (
3
), EB 86 straipsnį, skaitomą kartu su 90 straipsnio 1 dalimi (dabar – EB 82 straipsnis ir 86 straipsnio 1 dalis) dėl išimtines teises turinčios įmonės piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi (
4
), taip pat atsižvelgiant į Direktyvų 77/504/EEB (
5
) ir 87/328/EEB (
6
) nuostatas dėl grynaveislių veislinių galvijų (
7
), o dabar prašoma tai padaryti atsižvelgiant į EB 43 ir 49 straipsnius, atitinkamai skirtus įsisteigimo laisvei ir laisvei teikti paslaugas (
8
). Taigi Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad leidusi vykdyti su galvijų dirbtiniu veisimu susijusią veiklą tik Prancūzijoje patvirtintiems galvijų sėklinimo centrams Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius.
3.
Vykstant procesui Prancūzijos Respublika pakeitė Komisijos ginčijamą teisinį reglamentavimą ir panaikino tuos jo aspektus, dėl kurių Komisija šiame ieškinyje buvo pateikusi kaltinimus. Vis dėlto Prancūzijos vyriausybė patikslina, kad šiais teisės aktų pakeitimais buvo siekiama ne suderinti nacionalinės teisės sistemą su įsipareigojimais, kylančiais pagal EB 43 ir 49 straipsnius, bet paprasčiausia pritaikyti teisės aktus atsižvelgiant į pasikeitusius šio sektoriaus reikalavimus. Prancūzijos vyriausybė nesutinka, kad ankstesnis teisinis reglamentavimas buvo nesuderinamas su Bendrijos teise tais aspektais, dėl kurių kaltina Komisija.
4.
Taigi šioje byloje siekiama įrodyti įsipareigojimų neįvykdymą, kurį Prancūzijos Respublika neigia ir kuris bet kuriuo atveju jau neegzistuoja.
II — Nacionalinės teisės aktai
5.
Iki 2006 m. sausio 5 d. Žemės ūkio orientavimo įstatymo Nr. 2006-11 (
9
), 2006 m. gruodžio 7 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 2006-1548 dėl ūkiuose auginamų galvijų identifikavimo, sėklinimo veiklos sanitarinės kontrolės ir genetiško pagerinimo (
10
) ir 2006 m. gruodžio 21 d. Respublikos Prezidento Dekreto Nr. 2006-1662 dėl galvijų identifikavimo ir genetiško pagerinimo (
11
), kuriais iš esmės reformuotas Prancūzijos teisinis reglamentavimas galvijų, avių, kiaulių ir ožkų dirbtinio veisimo srityje ir kurie įsigaliojo 2007 m. sausio 1 dieną, t. y. vykstant procesui šioje byloje, galvijų dirbtinį veisimą Prancūzijoje reglamentavo šios teisės nuostatos:
—
Žemės ūkio kodekso (Code rural), kuris, remiantis 1998 m. liepos 8 d. Įstatymu Nr. 98-565 (
12
), kodifikavo atitinkamas 1966 m. gruodžio 28 d. Gyvulininkystės įstatymo Nr. 66-1005 (
13
), Įstatymu Nr. 98-565 pripažintu netekusiu galios, nuostatas, L. 653-1–L. 653-10 straipsniai;
—
Žemės ūkio kodekso R.* 653-102–R.* 653-114 straipsniuose išdėstytos įgyvendinimo nuostatos, kurios, remiantis 2003 m. rugsėjo 1 d. Ministro Pirmininko dekretu Nr. 2003-851 (
14
), kodifikavo atitinkamas 1969 m. kovo 22 d. Ministro Pirmininko dekreto Nr. 69-258 dėl dirbtinio sėklinimo (
15
), Dekretu Nr. 2003-851 pripažinto netekusiu galios, nuostatas;
—
1969 m. balandžio 17 d. Žemės ūkio ministro potvarkis dėl dirbtinio sėklinimo centrų veiklos leidimų (
16
), iš dalies pakeistas 1969 m. lapkričio 12 d. Žemės ūkio ministro potvarkiu (
17
) ir 1989 m. sausio 24 d. Žemės ūkio ir miškų ministro potvarkiu (
18
);
—
1991 m. lapkričio 21 d. Žemės ūkio ir miškų ministro potvarkis dėl sėklintojų ir centro vadovų rengimo bei atitinkamų licencijų suteikimo (
19
), iš dalies pakeistas 1997 m. gegužės 30 d. Žemės ūkio, žvejybos ir maisto ministro potvarkiu (
20
);
—
2000 m. gruodžio 27 d. Žemės ūkio ir žvejybos ministro potvarkis dėl gyvulių augintojų atliekamo galvijų sėklinimo (
21
).
6.
Remiantis šiais teisės aktais, kaip juos apibūdino Prancūzijos vyriausybė, galvijų dirbtinio sėklinimo centrai steigiami gavus ministerijos leidimą (Žemės ūkio kodekso L. 653-5 straipsnis). Skirstoma į sėklos gamybos ir sėklinimo centrus, tačiau tas pats centras gali vykdyti abi veiklos rūšis. Gamybos veikla apima veislinių galvijų patinų rezervo priežiūrą, jų palikuonių genetinį vertinimą, taip pat sėklos surinkimą, paruošimą, saugojimą ir perdavimą. Sėklinimo veikla yra susijusi su patelių sėklinimu naudojant gamybos centrų tiekiamą sėklą (Žemės ūkio kodekso R.* 653-103 straipsnis).
7.
Leidimas įsteigti dirbtinio sėklinimo centrą ir vykdyti su tuo susijusią veiklą gali būti suteikiamas fiziniams arba juridiniams asmenims. Išduodant leidimą nedaroma jokio skirtumo tarp Prancūzijos ir kitų Bendrijos valstybių narių piliečių (iš dalies pakeisto 1969 m. balandžio 17 d. Potvarkio 1 straipsnis).
8.
Kiekvienas dirbtinio sėklinimo centras (toliau – DSC) aptarnauja leidime apibrėžtą vietovę, kurioje jis vienintelis gali vykdyti šią veiklą. Tačiau gyvulių augintojai, esantys DSC veiklos vietovėje, gali prašyti šio centro tiekti jiems pačių pasirinktuose gamybos centruose pagamintą sėklą (Žemės ūkio kodekso L. 653-7 straipsnis).
9.
Bet kuris ūkio subjektas, išskyrus DSC, kuris importuoja sėklą iš Europos Bendrijos valstybės narės, turi ją pristatyti paties pasirinktam DSC ar gamybos centrui (iš dalies pakeisto 1969 m. balandžio 17 d. Potvarkio 10 straipsnis). Sėkla turi būti laikoma saugykloje, už kurią atsakingas licenciją turinčio centro vadovas; dirbtinio sėklinimo centrai gali turėti „pagrindinę“ ir „pagalbines“ saugyklas, išsidėsčiusias DSC priskirtoje vietovėje, nors pagalbinės saugyklos taip pat gali būti žemės ūkio įmonėje (iš dalies pakeisto 1969 m. balandžio 17 d. Potvarkio 7 straipsnis). Sėkla, paruošta kitame patvirtintame DSC ar kitoje valstybėje narėje arba tiesiogiai importuojama iš trečiosios šalies, dėl gyvūnų sveikatos priežasčių turi būti gabenama į DSC pagrindinę saugyklą, iš kur ji nukreipiama į gavėjo pagalbinę saugyklą (2000 m. gruodžio 27 d. Potvarkio 6 straipsnis).
10.
Tik licenciją turintis DSC vadovas ar sėklintojas gali užsiimti sėklinimu, kurį prižiūri atitinkamoje teritorijoje leidimą turintis DSC ir už kurį techniškai atsakingas šio DSC vadovas (Žemės ūkio kodekso L. 653-4 ir R.* 653-102 straipsniai bei iš dalies pakeisto 1991 m. lapkričio 21 d. Potvarkio 1 straipsnis) (
22
). Sėklintojo licenciją išduoda prefektas, pateikus jam sertifikatą apie pasirengimą vykdyti atitinkamos gyvūnų rūšies sėklintojo pareigas bei atitinkamoje teritorijoje patvirtinto DSC direktoriaus pažymėjimą, patvirtinantį, kad pareiškėjas užsiims sėklinimu šiam prižiūrint. Asmenims, kurie nėra DSC darbuotojai, visų pirma savarankiškai dirbantiems veterinarijos gydytojams, šis pažymėjimas išduodamas suinteresuotajam asmeniui ir DSC vadovui pasirašius sutartį, kur apibrėžiamos techninės, administracinės ir finansinės sąlygos, kuriomis suinteresuotasis asmuo sėklins pagal galiojančius teisės aktus (iš dalies pakeisto 1991 m. lapkričio 21 d. Potvarkio 2 straipsnis).
11.
2006 m. Prancūzijos valdžios institucijų priimtos priemonės nuo 2007 m. sausio 1 d. iš esmės pakeitė šį teisinį reglamentavimą. Visų pirma buvo panaikinta sistema, pagal kurią dirbtinio sėklinimo centrai turėjo išimtines teises tam tikroje teritorijoje, ir ją pakeitė teisės nuostatos, pagal kurias veterinarijos sertifikatą (agrément) turintiems ūkio subjektams, užsiimantiems sėklos surinkimo centro arba jos saugojimo centro veikla, arba sėklintojams, turintiems Žemės ūkio ministro patvirtinto vertinimo centro išduotą pažymėjimą apie pasirengimą atlikti dirbtinį sėklinimą, leidžiama iš anksto pranešus kompetentingoms valdžios institucijoms vykdyti atrajojančių gyvulių dirbtinio sėklinimo veiklą kaip viešąją paslaugą visoje Prancūzijos teritorijoje. „Siekiant, kad būtų prisidėta prie teritorijų planavimo ir išliktų genetinė įvairovė“, įtvirtinta universali sėklos paskirstymo ir sėklinimo paslauga, kurią teikia konkurso būdu parinkti ir teisę nustatytą laikotarpį vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje turintys ūkio subjektai. Panaikinus patvirtintų dirbtinio sėklinimo centrų išimtines teises vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje, taip pat neteko galios reikalavimas gabenti ir laikyti sėklą tai vietovei priskirtame DSC.
III — Procedūra ir šalių reikalavimai
12.
2003 m. balandžio 3 d. Komisija, paskatinta dirbtinio galvijų veisimo srityje veikiančios įmonės skundo, nusiuntė Prancūzijos Respublikai oficialų pranešimą, kaltindama šią valstybę pažeidus EB 43 ir 49 straipsnius, nes, pirma, dėl patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams sukurto monopolio paskirstyti sėklą ir vykdyti sėklinimą tam tikroje geografinėje vietovėje ir, antra, dėl apribojančių bei diskrecinių sąlygų taikymo išduodant sėklintojo licenciją buvo sudarytos įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas šioje srityje kliūtys.
13.
2003 m. liepos 8 d. laiške Prancūzijos vyriausybė ginčijo šių kaltinimų pagrįstumą. Pirmiausia ši vyriausybė nurodė, kad išduodant leidimą įsteigti DSC ir vykdyti veiklą ar suteikiant DSC vadovo ar sėklintojo licenciją kitų valstybių narių piliečiai nėra diskriminuojami pilietybės pagrindu; antra, dirbtinio sėklinimo centrams suteikta išimtinė teisė vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje yra susijusi tik su sėklinimu, bet ne su sėklos paskirstymu, be to, šios išimtinės teisės pateisinamos bendrojo intereso tikslais, susijusiais su sveikatos apsauga, galvijų genetinių savybių išsaugojimu ir gerinimu bei teritorijos planavimu, o jas nustatant tinkamai laikytasi proporcingumo principo; sėklintojų licencijavimo sistema taip pat pateisinama bendrojo intereso tikslais, kaip antai gyvulių sveikatos ir gerovės apsauga, asmenų, kurie užsiima gyvulių sėklinimu, sveikatos apsauga, genetinių savybių apsauga bei galėjimas atsekti produktus, ir atitinka proporcingumo principą.
14.
2003 m. gruodžio 19 d. Komisija nusiuntė Prancūzijai pagrįstą nuomonę, kurioje ji patvirtino ir patikslino oficialiame pranešime išdėstytus kaltinimus, konkrečiai pažymėdama, kad įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūčių negalima pateisinti galvijų genetinių savybių išsaugojimo ir gerinimo tikslu, nes šiam tikslui užtikrinti skirti nacionalinės teisės aktai buvo visiškai suderinti priėmus kelias Bendrijos direktyvas, o kitiems bendrojo intereso tikslams, kuriais remiasi Prancūzijos Respublika, skirti nacionalinės teisės aktai viršija tai, kas reikalinga šiems tikslams pasiekti.
15.
2004 m. kovo 17 d. Prancūzijos Respublika laišku atsakė į pagrįstą nuomonę, ginčydama visus joje pateiktus kaltinimus.
16.
2005 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautu pareiškimu Komisija pareiškė šį ieškinį.
17.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad leidusi vykdyti su galvijų dirbtiniu sėklinimu susijusią veiklą tik Prancūzijoje patvirtintiems galvijų sėklinimo centrams, visų pirma įtvirtinusi bendrą išimtinės teisės vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje sistemą tokių centrų atžvilgiu bei sėklinimo veiklai vykdyti nustačiusi sąlygą turėti sėklintojo licenciją, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius,
—
priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
18.
Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
IV — Teisinė analizė
19.
Pirmiausia svarbu priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog norint nustatyti, ar buvo įvykdyti įsipareigojimai pagal EB 226 straipsnį iškeltoje byloje, ar ne, reikia atsižvelgti į padėtį valstybėje narėje pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (
23
). Todėl šioje byloje negalima atsižvelgti į 2006 m. Prancūzijoje atliktą teisės aktų dėl atrajojančių gyvulių dirbtinio veisimo reformą, kuri įsigaliojo 2007 m. sausio 1 dieną.
A — Dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūčių egzistavimo
1. Šalių argumentai
a) Dėl įsisteigimo laisvės
20.
Komisija teigia, kad tik dirbtinio sėklinimo centrams suteikus teisę neribotą laiką vykdyti sėklos paskirstymo ir sėklinimo veiklą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, Prancūzijoje praktiškai tampa neįmanoma arba labai sunku įgyvendinti įsisteigimo laisvę, siekiant šioje valstybėje vykdyti tokią veiklą. Kita vertus, toks pats poveikis kyla ir dėl to, kad veterinarai, norėdami verstis sėklinimu kaip savarankiškai dirbantys asmenys, gali gauti sėklintojo licenciją tik pasirašę sutartį su DSC vadovu, be to, tokio susitarimo turinys nėra iš anksto apibrėžtas ir šalys turi dėl jo susitarti, todėl egzistuojanti diskrecinė praktika atgraso veterinarus verstis minėta veikla. Komisija taip pat pažymi, kad įpareigojimas saugoti sėklą DSC yra dar viena įsisteigimo laisvės kliūtis sėklos paskirstymo srityje, kai jo negalima pateisinti sveikatos apsaugos sumetimais atsižvelgiant į paslaugos teikimo sąlygas.
21.
Komisija primena, kad pagal teismo praktiką aplinkybė, jog nacionalinės priemonės taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės, nereiškia, kad tokios priemonės negali būti laikomos prieštaraujančiomis EB 43 straipsniui, jeigu jos Bendrijos piliečiams trukdo pasinaudoti įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja daro mažiau patrauklų (
24
).
22.
Prancūzijos vyriausybė ginčija, kad dėl patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams neribotam laikui suteiktų išimtinių teisių vykdyti veiklą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje kitų valstybių narių subjektams praktiškai tampa neįmanoma arba labai sunku įgyvendinti įsisteigimo laisvę. Ši vyriausybė, be kita ko, nurodo, kad Prancūzijoje buvo vietovių, neturėjusių patvirtintų DSC, kur kitų valstybių narių subjektai galėjo įsteigti DSC ir vykdyti su tuo susijusią veiklą, kreipdamiesi dėl reikiamo leidimo, kurio išdavimo sąlygos buvo vienodos Prancūzijos ir kitų valstybių narių subjektams.
23.
Prancūzijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad įpareigojimas nepriklausomai dirbančiam sėklintojui sudaryti sutartį su patvirtintu DSC nedraudžia savarankiškai dirbančiam veterinarui verstis sėklinimo veikla. Ši vyriausybė pabrėžia, kad tokia sutartis, apibrėžianti nepriklausomai veikiančio asmens sėklinimo veiklos technines, administracines ir finansines sąlygas, skirta užtikrinti, kad būtų laikomasi galiojančių taisyklių ir kad DSC būtų tinkamai informuotas apie tokio subjekto teikiamų paslaugų pobūdį ir turinį. Todėl iš esmės visi ūkio subjektai, kurie yra Prancūzijos ar kitos valstybės narės piliečiai, turintys reikalaujamą profesinę kvalifikaciją, galėjo kreiptis dėl sėklintojo licencijos, ją gauti ir konkuruoti su patvirtintais dirbtinio sėklinimo centrais.
24.
Vis dėlto Prancūzijos vyriausybė pripažįsta, kad nagrinėjami teisės aktai apriboja įsisteigimo laisvę. Tačiau ji tvirtina, kad šios taisyklės jokiu būdu nediskriminuoja kitų valstybių narių ūkio subjektų, palyginti su nacionaliniais ūkio subjektais.
b) Dėl laisvės teikti paslaugas
25.
Komisija nurodo, kad įpareigojimas saugoti sėklą patvirtintuose dirbtinio sėklinimo centruose, kurie vieninteliai užtikrina jos pristatymą gyvulių augintojams, riboja laisvę teikti „paskirstymo paslaugą“, kurią ji apibrėžia kaip „visa produktui pristatyti ir parduoti būtina veikla, t. y. nuo gamybos iki tol, kol produktą įsigyja galutinis vartotojas“. Atsakydama į Prancūzijos vyriausybės argumentus, kad numatyti tokį įpareigojimą iš valstybių narių buvo reikalaujama pagal Direktyvą 88/407 (
25
), Komisija patikslina, kad dėl gyvūnų sveikatos priežasčių šioje direktyvoje nustatytas įpareigojimas saugoti Bendrijos vidaus prekybai skirtą spermą taikomas tik užšaldytai spermai ir tik iki ją išvežant iš gamybos vietos, o Prancūzijos Respublikai pateiktas kaltinimas yra susijęs su įpareigojimu ją saugoti po šio išvežimo.
26.
Be to, Komisija tvirtina, kad laisvė teikti sėklinimo paslaugas buvo ribojama nustačius įpareigojimą asmenims, kurie pageidauja vykdyti šią veiklą, iš anksto pasirašyti sutartį su patvirtinto DSC vadovu, kad galėtų gauti reikalaujamą sėklintojo licenciją. Komisija pabrėžia, kad tokia sutartis iš tikrųjų palikta sudaryti DSC vadovų nuožiūra ir gera valia, tačiau jie atsisako sudaryti tokias sutartis su kai kuriais nepriklausomais sėklintojais, t. y. tais, kurie nėra konkretaus DSC darbuotojai. Nors, Komisijos nuomone, teisėta prieš išduodant sėklintojo licenciją veterinarijos įstaigoms iš anksto tikrinti pareiškėjo pasirengimą, tačiau ši institucija mano, jog neteisėta šį leidimą išduoti tik sudarius sutartį su DSC, nes ši sąlyga visiškai nesusijusi su sėklintojo pasirengimo patikrinimu, o praktiškai ji taikoma savo nuožiūra ir savavališkai. Nustatant šią sąlygą buvo siekiama sustiprinti sėklinimo paslaugų teikimo monopolį, kurį patvirtinti dirbtinio sėklinimo centrai turėjo dėl suteiktų išimtinių teisių tam tikroje vietovėje.
27.
Komisijos teigimu, papildoma paslaugų teikimo laisvei kliūtis atsiranda taip pat dėl to, kad kitų valstybių narių paslaugų teikėjai neturėjo galimybės pasiūlyti dviejų – sėklos paskirstymo ir sėklinimo – paslaugų, nes buvo nustatytas įpareigojimas pristatyti sėklą patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams, kurie vieninteliai galėjo ją tiekti gyvulių augintojams.
28.
Prancūzijos vyriausybė pripažįsta, kad nagrinėjami teisės aktai trukdė naudotis laisve teikti sėklinimo paslaugas, tačiau nesutinka, kad jie taip pat sudarė laisvės teikti sėklos paskirstymo paslaugas kliūtis. Šiuo atžvilgiu ji pabrėžia, kad pagal aptariamus teisės aktus gyvulių augintojai patys galėjo pasirinkti tiesioginį sėklos tiekėją, o sėkla buvo pristatoma į toje vietovėje kompetentingą DSC, kuris ir atliko sėklinimą naudodamas šio tiekėjo pasiūlytą sėklą.
2. Įvertinimas
29.
Kaltinimai, kuriuos Komisija pateikė Prancūzijos Respublikai, susiję su trimis Prancūzijos teisės aktų dėl dirbtinio galvijų veisimo, galiojusių iki 2006 m. gruodžio 31 dienos, aspektais: dirbtinio sėklinimo centrams suteiktomis išimtinėmis teisėmis vykdyti dirbtinį galvijų sėklinimą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje; sėklintojo licencijai išduoti nustatytomis sąlygomis, būtent reikalavimu, kad nepriklausomas sėklintojas iš anksto pasirašytų sutartį su patvirtintu DSC (
26
); ir įpareigojimu, kad iš gamybos vietos išvežta sėkla būtų pristatyta į patvirtintą DSC ir ten saugoma.
30.
Komisijos nuomone, dėl vieno ar kito iš šių aspektų apribojama įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas tiek sėklos paskirstymo paslaugos, tiek sėklinimo paslaugos atžvilgiu.
a) Dėl kaltinimų, susijusių su sėklos paskirstymo paslauga
31.
Visų pirma norėčiau atkreipti dėmesį, kad gana keblu nustatyti, ar dėl minėtų aspektų apribojama įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas tais atvejais, kurie Komisijos rašytiniuose proceso dokumentuose nurodomi kaip susiję su sėklos „paskirstymo paslauga“. Šie sunkumai, mano nuomone, kyla dėl to, kad Komisija nesugebėjo pakankamai aiškiai ir tiksliai apibrėžti konkretaus šios paslaugos turinio. Pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje Komisija nurodo, kad „paskirstymo paslaugą“ ji supranta kaip „visa produktui pristatyti ir parduoti būtina veikla, t. y. nuo gamybos iki tol, kol produktą įsigyja galutinis vartotojas“. Šis apibrėžimas pernelyg neaiškus ir neatrodo, kad Komisija jį būtų kaip nors konkrečiau patikslinusi, kai raštu atsakydama į Teisingumo Teismo šiuo atžvilgiu užduotą klausimą pateikė itin ilgą jo paaiškinimą, kuriame atskyrė paskirstymo paslaugos (kuri kartais nurodoma ir daugiskaitos forma) „techninį“ ir „ekonominį“ aspektus bei rėmėsi itin plačia paskirstymo kaip „komercinės veiklos, kuria gali užsiimti gamintojas, tarpininkas, didmenininkas, mažmenininkas ar kooperatyvas“, samprata, taip pat konkrečiai užsiminė apie „galimybę bet kuriam ūkio subjektui, turinčiam reikalaujamą profesinę kvalifikaciją, siūlyti savo paslaugas Prancūzijoje įsisteigusiems gyvulių augintojams“, „įsivaizduodama“, kad šiuo tikslu galėtų būti vykdoma įvairi veikla, nors ir nėra aišku, jog tokia veikla iš tikrųjų vykdoma kitose aptariamos valstybės narės teritorijos vietovėse, bei pažymėdama, kad „komercinio paskirstymo samprata yra daugialypė ir neapibrėžta“.
32.
Mano nuomone, pakankamai aiškiai ir tiksliai neapibrėžus paslaugos, kitos nei sėklinimo paslauga, kurią teikti Prancūzijoje kitų valstybių narių subjektams tariamai trukdė nacionalinės teisės aktai dėl dirbtinio galvijų veisimo arba jie atgrasė teikti tokią paslaugą, negalima pripažinti, kad ši valstybė narė nevykdė įsipareigojimų nagrinėjamoje srityje.
33.
Šiuo atžvilgiu noriu priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuris negali būti grindžiamas kitais nei šioje nuomonėje nurodytais pagrindais ir motyvais, taip pat kaltinimai turi būti pateikti nuosekliai ir tiksliai, kad valstybė narė ir Teisingumo Teismas galėtų tiksliai įvertinti inkriminuojamo Bendrijos teisės pažeidimo apimtį, kad ši valstybė galėtų veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą, o Teisingumo Teismas – patikrinti nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimą (
27
).
34.
Be to, iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su juo susijusios teismo praktikos išplaukia, jog ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, ir jog ši nuoroda turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis paremtas ieškinys, turi aiškiai ir suprantamai išplaukti iš paties ieškinio teksto (
28
).
35.
Taigi, kadangi Komisijos pateikti kaltinimai dėl tariamų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimų sėklos paskirstymo paslaugos (ar paslaugų) atžvilgiu neatitinka reikalaujamų aiškumo ir tikslumo sąlygų, manau, kad šie kaltinimai turi būti atmesti kaip nepriimtini.
36.
Todėl šioje išvadoje nenagrinėsiu klausimų, susijusių su įpareigojimu iš gamybos vietos išvežtą sėklą pristatyti į patvirtintą DSC ir ten ją saugoti (
29
). Taip pat reikia pridurti, kad tiek ieškinyje, tiek dublike Komisija kaltinimą dėl šio įpareigojimo suformulavo neaiškiai, todėl ir dėl tos priežasties manau, kad šios išvados 33 ir 34 punktuose nurodytos priimtinumo sąlygos nebuvo įvykdytos.
37.
Toliau sutelksiu dėmesį į tariamus įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimus sėklinimo paslaugos atžvilgiu, kylančius dėl patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteiktų išimtinių teisių teikti šią paslaugą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, taip pat dėl sėklintojo licencijai gauti nustatyto reikalavimo sudaryti sutartį su patvirtintu DSC (toliau – nagrinėjami nacionalinės teisės aktai).
b) Dėl kaltinimų, susijusių su sėklinimo paslauga
i) Įvadinės pastabos
38.
Mano nuomone, abu šios išvados 37 punkte minėti nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų aspektai yra dvi to paties medalio pusės.
39.
Kaip Teisingumo Teismas nurodė sprendime Centre d’insémination de la Crespelle (
30
), „nacionalinės teisės aktais, nustačius, kad dirbtinio sėklinimo centrų veiklai reikalingas leidimas, ir numačius, kad kiekvienas centras turi išimtinę teisę aptarnauti apibrėžtą teritoriją, šiems centrams buvo suteiktos išimtinės teisės“, „taip sukuriant šių įmonių monopoliją, kiekvienu konkrečiu atveju apribotą tam tikra teritorija, tačiau kartu apimančią visą valstybės narės teritoriją“.
40.
Iš pirmo žvilgsnio gali pasirodyti, kad nagrinėjamuose teisės aktuose numatyta galimybė licencijas turintiems asmenims, kurie nėra DSC darbuotojai, vykdyti sėklinimo veiklą yra nesuderinama su išimtinėmis teisėmis, kurios tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje suteiktos dirbtinio sėklinimo centrams sėklinimo srityje. Tačiau iš tikrųjų tai yra tik tariamas prieštaravimas, nes iš pačių teisės aktų matyti, kad tokie asmenys galėjo užsiimti sėklinimu, kurį bet kuriuo atveju prižiūrėjo atitinkamai teritorijai patvirtintas DSC ir už kurį techniškai buvo atsakingas tokio DSC vadovas; be to, toks subjektas negalėjo savarankiškai spręsti ne tik dėl tokio sėklinimo administracinių procedūrų, bet ir dėl techninių ir finansinių sąlygų, nes jos turėjo būti nustatomos sutartyje su DSC vadovu. Tokiomis aplinkybėmis sunku įsivaizduoti, kad kiti nei dirbtinio sėklinimo centrai, ūkio subjektai, galėtų iš tikrųjų nepriklausomai teikti sėklinimo paslaugas, nes tai vis tiek būtų nesuderinama su minėtomis išimtinėmis teisėmis. Veikiau atrodo, kad tokie subjektai, užuot teikę šią paslaugą konkuruodami su DSC ir užmegzdami profesinius santykius su klientais, gyvulių augintojais, praktiškai galėjo, gavę reikiamą licenciją, užsiimti sėklinimu bendradarbiaudami su DSC, nors ir būdami nepriklausomi (
31
).
41.
Taigi įpareigojimas iš anksto pasirašyti sutartį su DSC, norint gauti sėklintojo licenciją, ne tiek sustiprino, kaip teigia Komisija, dirbtinio sėklinimo centrams suteiktas išimtines teises tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, bet, mano nuomone, buvo neatskiriamas aspektas sistemos, pagal kurią, patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteikus išimtinę teisę teikti sėklinimo paslaugą, vis dėlto buvo siekiama užtikrinti, kad vykdyti sėklinimo veiklą būtent šiomis išimtinėmis teisėmis paremtoje struktūroje, o ne už jos ribų, galėtų netgi tie kvalifikuoti asmenys, kurie nebūtinai dirba DSC.
42.
Be to, Prancūzijos vyriausybė rašytiniuose proceso dokumentuose aiškiai nurodo, kad pagal Žemės ūkio kodekso L. 653-7 straipsnį dirbtinio sėklinimo centrams buvo suteikta „išimtinė teisė“, kurią ši vyriausybė apibūdina kaip sėklinimo veiklos „monopolį tam tikroje geografinėje vietovėje“, prieš tai atsakyme į Komisijos pagrįstą nuomonę patvirtinusi, kad įpareigojimas sėklintojui sudaryti sutartį su patvirtintu DSC buvo tiesioginė šiems centrams suteiktų „išimtinių teisių apibrėžtos teritorijos atžvilgiu pasekmė“.
43.
Todėl manau, kad abu aptariamus aspektus reikėtų nagrinėti kartu tiek siekiant nustatyti, ar buvo kaip nors apribota įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas, tiek įvertinant priežastis, kuriomis remiasi Prancūzijos vyriausybė siekdama pateisinti galimus apribojimus.
44.
Kaip žinoma, Bendrijos teisėje nėra bendro draudimo valstybėms narėms įtvirtinti konkrečios ekonominės veiklos monopolį. Tai ypač patvirtina EB 31 straipsnis, kurio 1 dalyje paprasčiausia reikalaujama pertvarkyti visas valstybines komercinio pobūdžio monopolijas, taip pat EB 86 straipsnio 1 dalis, kuri, įtvirtindama bendrą draudimą, pagal kurį valstybės įmonių bei įmonių, kurioms jos suteikia specialias arba išimtines teises, atžvilgiu valstybės narės negali priimti naujų teisės aktų ir palikti galiojančių, prieštaraujančių EB sutartyje nurodytoms taisyklėms, neabejotinai reiškia, kad valstybės narės gali tam tikroms įmonėms suteikti išimtines teises ir monopolį (
32
).
45.
Vis dėlto, kaip Teisingumo Teismas yra išaiškinęs, tai nereiškia, kad visos specialios ir išimtinės teisės bet kuriuo atveju suderinamos su EB sutartimi (
33
).
46.
Būtent dėl paslaugų teikimo monopolio, kuris sukuriamas, kaip buvo konstatuota, nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais suteikus patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams išimtines teises tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, Teisingumo Teismas nusprendė, kad net jeigu toks monopolis nepatenka į EB sutarties 37 straipsnio, susijusio su prekyba, taikymo sritį, jis yra nesuderinamas su laisvo prekių judėjimo principu, kuris išplaukia iš EB sutarties 30 straipsnio, jeigu turi netiesioginį poveikį minėtai prekybai, diskriminuodamas importuojamus produktus, palyginti su nacionaliniais produktais (
34
). Sprendime Société coopérative d'amélioration de l'élevage et d'insémination artificielle du Béarn Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinio teismo nurodytų ir nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme nustatytų aplinkybių neužteko, kad būtų galima padaryti išvadą, jog tokiais teisės aktais, kurie Prancūzijoje reguliuoja dirbtinį galvijų veisimą, buvo netiesiogiai sukurtas laisvo prekių judėjimo principą pažeidžiantis monopolis, nes bet kuris privatus gyvūnų augintojas galėjo laisvai kreiptis į DSC, kuriam jis priklausė, dėl sėklos tiekimo iš savo nuožiūra pasirinkto Prancūzijos ar užsienio valstybės gamybos centro (
35
).
47.
Sprendime Centre d’insémination de la Crespelle Teisingumo Teismas pažymėjo, jog vien tai, kad suteikiant išimtinę teisę EB 90 straipsnio 1 dalies prasme buvo sukurta dominuojanti padėtis, nėra nesuderinama su EB sutarties 86 straipsniu, o valstybė narė pažeidžia šiose dviejose nuostatose nustatytus draudimus tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė vien dėl to, kad naudojasi jai suteikta išimtine teise, pradeda piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. Šioje byloje nagrinėdamas Prancūzijos teisės aktus, kuriais buvo įkurti dirbtinio sėklinimo centrai, turintys išimtinę teisę vykdyti veiklą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, ir jiems suteiktą galimybę reikalauti iš gyvulių augintojų apmokėti papildomas išlaidas tais atvejais, kai tokių gyvulių augintojų prašymu sėkla pristatoma iš kitų jų nuožiūra pasirinktų gamybos centrų, Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors minėti teisės aktai šiems centrams leido nuspręsti dėl tokių išlaidų atlyginimo, vis dėlto jie nesudarė prielaidų šiems centrams reikalauti neproporcingo išlaidų atlyginimo ir atitinkamai piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi (
36
).
48.
Nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismo prašoma – šį kartą tiesiogiai (nes tai yra ne prašymas dėl prejudicinio sprendimo, bet ieškinys dėl pripažinimo, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų) – nuspręsti, ar nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, kuriais buvo sukurta daugybė teritorinių monopolių paslaugų teikimo srityje, yra suderinami su kitomis EB sutarties nuostatomis, kuriomis Bendrijoje užtikrinama įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas (EB 43 ir 49 straipsniai). Todėl aplinkybė, kad Teisingumo Teismas minėtuose sprendimuose neturėjo galimybės konstatuoti, jog šie teisės aktai prieštarauja EB sutarties nuostatoms, jokiu būdu nereiškia, kad Komisijos reikalavimus šioje byloje tenkinantis sprendimas būtų nesuderinamas su Teisingumo Teismo praktika.
49.
Neabejotina, kad Teisingumo Teismas, remdamasis EB 43 ir 49 straipsniais, gali patikrinti, ar valstybės narės suteiktos išimtinės teisės vykdyti ekonominę veiklą atitinka Bendrijos teisę.
50.
Teisingumo Teismas sprendime ERT (
37
) ne tik pripažino, kad paslaugų teikimo monopolis, kaip antai minėtoje byloje nagrinėtas monopolis Graikijos televizijos sektoriuje, visų pirma gali pažeisti, atsižvelgiant į jo organizavimo ir įgyvendinimo pobūdį, EB sutarties nuostatas dėl paslaugų teikimo laisvės, bet ir nusprendė, nurodydamas sprendime Sacchi (
38
) sukurtą precedentą, kad „Bendrijos teisė nedraudžia valstybėms narėms viešojo ne ekonominio pobūdžio intereso tikslais suteikti televizijos monopolį“. Reikalavimas, kad pagal EB sutarties nuostatas dėl paslaugų teikimo laisvės valstybės narės turėtų pateikti pagrįstus motyvus, pateisinančius paslaugų teikimo monopolio įtvirtinimą, dar aiškiau išplaukia iš sprendimo Komisija prieš Nyderlandus (
39
), priimto praėjus mėnesiui po minėto sprendimo ERT, kur Teisingumo Teismas patvirtino, jog „norint konstatuoti, kad valstybė narė, teikdama tam tikras paslaugas, gali netaikyti laisvos konkurencijos taisyklių, reikia nustatyti, ar tokiu būdu sukurti laisvės teikti paslaugas apribojimai gali būti pateisinami (viršesniais bendrojo intereso pagrindais)“.
51.
Taip Teisingumo Teismas sprendime Läärä ir kt. (
40
) galėjo konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais visiems asmenims, išskyrus licenciją turintį viešosios teisės subjektą, buvo draudžiama imtis veiklos įrengiant lošimo automatus ir kurie buvo taikomi nediskriminuojant dėl pilietybės ir nedarant jokio skirtumo visiems šia veikla suinteresuotiems ūkio subjektams, nesvarbu, ar jie įsisteigę nagrinėjamoje valstybėje narėje, ar kitoje valstybėje narėje, yra laisvo paslaugų teikimo kliūtis EB sutarties 59 straipsnio prasme, nes jais kitų valstybių narių ūkio subjektams tiesiogiai arba netiesiogiai buvo kliudoma pateikti aptariamus lošimo automatus viešai naudoti, todėl šie teisės aktai, norint juos pripažinti suderinamais su EB sutartimi, turi būti pateisinami viršesniais bendrojo intereso pagrindais, jeigu jiems netaikomos tiesiogiai Sutartyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos (apribojimai, pateisinami viešosios valdžios funkcijų vykdymu arba viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos pagrindais).
52.
Atsižvelgiant į išdėstytus samprotavimus, jau dabar galima numatyti, kokia išvada bus padaryta dėl to, ar šiuo atveju egzistuoja įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimai.
ii) Dėl įsisteigimo laisvės
53.
Iš teismo praktikos išplaukia, kad įsisteigimo laisvės apribojimais pagal EB 43 straipsnį laikomos visos priemonės, kurios draudžia, kliudo naudotis šia laive arba dėl kurių naudotis ja tampa mažiau patrauklu (
41
).
54.
Nors Prancūzijos vyriausybė, priešingai nei tvirtina Komisija, teigia, kad dėl dirbtinio sėklinimo centrams suteiktų išimtinių teisių vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje ir pageidaujantiems gauti sėklintojo licenciją asmenims nustatyto reikalavimo pasirašyti sutartį su atitinkamai teritorijai priskirtu DSC kitų valstybių narių ūkio subjektams nebuvo visiškai užkirstas kelias užsiimti dirbtinio galvijų sėklinimo veikla, ji pripažįsta, kad minėtos išimtinės teisės ir nustatytas reikalavimas apribojo įsisteigimo laisvę.
55.
Visiškai pritariu šiam požiūriui.
56.
Teisingumo Teismas sprendime Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (
42
) nusprendė, kad nacionalinės taisyklės, teisę užsiimti tam tikra veikla suteikdamos tik tam tikriems griežtas sąlygas atitinkantiems teisės subjektams, yra įsisteigimo laisvės apribojimas, nes jos gali apsunkinti ar net visiškai užkirsti kelią kitų valstybių narių ūkio subjektams pasinaudoti teise įsisteigti atitinkamoje valstybėje narėje, siekiant teikti nagrinėjamas paslaugas. Kaip paaiškino generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer (
43
), dėl šių nacionalinių taisyklių atsiranda apribojimas, nes, be kita ko, jomis aptariamoms organizacijoms suteikiama išimtinė teisė teikti tam tikras konsultavimo paslaugas sukuriant du sektorius, kurių viename vykdyti veiklą galima be jokių apribojimų, o kitame leidžiama tik šioms organizacijoms ir draudžiama kitiems atitinkamą profesinę kvalifikaciją turintiems ūkio subjektams, nesvarbu, ar jie yra iš atitinkamos valstybės, ar iš kitų valstybių narių.
57.
Manau, kad reikia a fortiori pripažinti, jog nagrinėjamu atveju apribojama įsisteigimo laisvė. Patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteikus išimtines teises tam tikroje teritorijoje, Prancūzijos teritorijoje buvo apribotas bendras ūkio subjektų, kurie galėjo įsteigti tokius centrus ir vykdyti juose veiklą, skaičius, nes tik vienam subjektui buvo leidžiama vykdyti veiklą ministro patvirtintoje valstybės teritorijos dalyje. Neribota šių išimtinių teisių galiojimo trukmė, kurios Prancūzijos vyriausybė neginčija, tokiems ūkio subjektams, įskaitant kitų valstybių narių ūkio subjektus, trukdė patekti į sėklinimo paslaugų rinką, sustiprindama ir saugodama jau šioje rinkoje veikiančių nacionalinių ūkio subjektų padėtį.
58.
Įsisteigti Prancūzijoje siekiant vykdyti nepriklausomo sėklintojo veiklą nebuvo jokių galimybių, atsižvelgiant į tai, jog patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams buvo suteiktos išimtinės teisės teikti sėklinimo paslaugas ir nustatytas su tuo susijęs reikalavimas, kad asmenys, kurie nėra patvirtinto DSC darbuotojai, gali užsiimti sėklinimo veikla, jeigu jiems vadovauja ir juos kontroliuoja tai teritorijai priskirtas DSC, o tokio centro vadovas yra techniškai atsakingas už jų veiklą, taip pat dėl to, jog tokie asmenys neturėjo galimybių savarankiškai susitarti su gyvulių augintoju dėl teikiamos paslaugos pobūdžio ir finansinių sąlygų, nes tai turėjo būti aptarta sutartyje su DSC.
59.
Todėl aptariamos išimtinės teisės vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje ir su tuo susijęs reikalavimas sudaryti sutartį su DSC, kad būtų galima gauti sėklintojo licenciją, mano nuomone, yra didelė kliūtis patekti į Prancūzijos dirbtinio sėklinimo paslaugų rinką ir atitinkamai EB 43 straipsnyje įtvirtintos įsisteigimo laisvės apribojimas, nepaisant to, kad šios priemonės vienodai taikomos nacionalinių ir kitų valstybių narių ūkio subjektų atžvilgiu (
44
). Aplinkybė, jog nėra diskriminuojami kitų valstybių narių ūkio subjektai, faktiškai svarbi tik tiek, kad, vertinant nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų atitiktį EB 43 straipsniui, siekiant pateisinti nustatytą pažeidimą galima atsižvelgti ne tik į EB 46 straipsnio 1 dalyje išdėstytus, bet ir kitus bendrojo intereso pagrindus.
c) Dėl laisvės teikti paslaugas
60.
Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad EB 49 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas nacionaliniams ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, kai juo draudžiama, trukdoma ar daroma mažiau patraukli kitoje valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veikla (
45
).
61.
Iš pateikto nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų aprašymo matyti, kad norėdamas pasinaudoti paslaugų teikimo laisve ir Prancūzijos teritorijoje vykdyti dirbtinį sėklinimą tarpvalstybines paslaugas teikiantis asmuo būtinai turėjo kreiptis šioje valstybėje dėl sėklintojo licencijos ir ją gauti. Reikia pažymėti, kad, neatsižvelgiant į tokioms licencijoms išduoti nustatytas sąlygas, vien reikalavimas gauti licenciją pagal Teisingumo Teismo praktiką (
46
) yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, jei dėl to draudžiama ar kitaip trukdoma kitose valstybėse narėse įsisteigusiems subjektams, kuriose jie teisėtai teikė analogiškas paslaugas, teikti sėklinimo paslaugas Prancūzijoje.
62.
Papildomą atgrasantį poveikį sukėlė reikalavimas, kad sėklinimo paslaugos turi būti teikiamos vadovaujant ir kontroliuojant tai teritorijai priskirtam patvirtintam DSC ir tokio centro vadovui esant techniškai atsakingam už jų teikimą, taip pat tai, kad su tuo pačiu DSC turėjo būti susitarta dėl sėklinimo veiklos pobūdžio, įskaitant ir jos finansines sąlygas, todėl buvo neįmanoma užsiimti nepriklausoma ir su dirbtinio sėklinimo centrais konkuruojančia dirbtinio sėklinimo veikla.
63.
Taigi aptariamos išimtinės teisės tam tikros teritorijos atžvilgiu ir su tuo susijęs reikalavimas sudaryti sutartį su DSC norint gauti sėklintojo licenciją, mano nuomone, yra rimta laisvės teikti sėklinimo paslaugas Prancūzijoje kliūtis EB 49 straipsnio prasme, nepaisant to, kad šios priemonės vienodai taikomos nacionalinių ir kitų valstybių narių subjektų atžvilgiu. Ta aplinkybė, jog nėra diskriminuojami kitų valstybių narių subjektai, faktiškai svarbi tik tiek, kad, vertinant nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų atitiktį EB 49 straipsniui, siekiant pateisinti nustatytą pažeidimą galima atsižvelgti ne tik į EB 46 straipsnio 1 dalyje išdėstytus pagrindus, kurie pagal EB 55 straipsnį taikomi ir laisvės teikti paslaugas atžvilgiu, bet ir kitus bendrojo intereso pagrindus.
B — Dėl Prancūzijos vyriausybės pateiktų pateisinimų
64.
Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad nacionalinės priemonės, galinčios trukdyti naudotis įsisteigimo laisve ar laisve teikti paslaugas arba naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų, kurios taikomos visiems asmenims arba įmonėms, vykdančioms savo veiklą priimančioje valstybėje narėje, gali būti pateisinamos viršesniais bendrojo intereso pagrindais, jei yra tinkamos įgyvendinti jomis siekiamą tikslą ir neviršija to, kas reikalinga šiam tikslui pasiekti (
47
), ir jei nėra Bendrijos suderinimo priemonių, numatančių šių interesų apsaugai užtikrinti būtinų priemonių (
48
).
65.
Nagrinėjamos bylos medžiagoje nėra įrodymų, patvirtinančių, kad aptariamos ribojančios priemonės buvo taikomos diskriminuojant. Be to, Komisija neginčijo Prancūzijos vyriausybės argumento, kad šios priemonės buvo vienodai taikomos nacionalinių ir kitų valstybių narių subjektų atžvilgiu.
66.
Todėl toliau įvertinsiu, ar pagrindai, kuriais Prancūzijos vyriausybė remiasi siekdama pateisinti nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, atitinka šios išvados 64 punkte nurodytus kriterijus.
67.
Atsiliepime į ieškinį ši vyriausybė rėmėsi galvijų genetinių savybių apsauga, teritorijos planavimo reikalavimais ir visuomenės sveikatos apsauga.
1. Dėl galvijų genetinių savybių apsaugos
68.
Prancūzijos vyriausybė tvirtina, jog nagrinėjamais teisės aktais siekiama užtikrinti, kad būtų pagerintos galvijų genetinės savybės, o Teisingumo Teismas sprendime Nilsson ir kiti (
49
) jau yra pripažinęs, kad galvijų genetinių savybių apsauga yra viršesnis bendrojo intereso pagrindas. Ji priduria, kad nors Direktyvos 77/504 ir 87/328 suderino grynaveislių galvijų ir jų sėklos judėjimo sąlygas Bendrijoje, jos nesuderino taisyklių, susijusių su galvijų patelių sėklinimu.
69.
Ši vyriausybė, remdamasi palikuonių atrankos ir genetinio išsaugojimo programų įgyvendinimu savo teritorijoje, taip pat teigia, kad patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteikta išimtinė teisė vykdyti veiklą tam tikroje teritorijoje ir sėklintojo licencijos išdavimo sąlygos yra vienintelė priemonė siekiant užtikrinti, kad bus surinkta tiksli ir išsami genetinė informacija apie galvijus, kuri būtina norint genetiškai pagerinti šią rūšį. Šios priemonės iš tikrųjų leido viename centre surinkti visus duomenis apie gyvulių veisimą dirbtinio sėklinimo būdu konkrečioje vietovėje, kurioje centras turi išimtines teises.
70.
Komisija nurodo, kad galvijų genetinių savybių apsaugos tikslas, kuris susijęs su zootechnikos ir kilmės reikalavimais, yra visiškai suderintas Bendrijos lygiu, kaip tai pripažino Teisingumo Teismas sprendime Centre d’insémination de la Crespelle (
50
). Be to, Komisija teigia, kad praktiškai nėra jokio ryšio tarp šio tikslo ir sėklinimo veiklai nustatytų sąlygų, nes pastaroji veikla, kuri daugių daugiausia susijusi su gyvūnų sveikata, neturi įtakos nei sėklinimui naudojamos sėklos kokybei, nei jos kilmei.
71.
Mano nuomone, samprotavimai dėl visiško suderinimo Bendrijos lygiu, kuris pagal minėtąjį sprendimą buvo pasiektas zootechnikos ir kilmės reikalavimų atžvilgiu, nėra reikšmingi.
72.
Sprendimo Centre d’insémination de la Crespelle 33 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „kiek tai susiję su galvijų genetinių savybių pagerinimu“, „Direktyvos 87/328, kuri buvo skirta pašalinti dėl zootechninių priežasčių Bendrijos vidaus prekybai galvijų sperma kylančias kliūtis, 2 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad valstybės narės panaikintų visas kliūtis įvežti į jų teritoriją iš kitų valstybių narių importuojamą galvijų spermą ir ją naudoti laikantis šios direktyvos 4 straipsnyje išdėstytų sąlygų“, o „Direktyvos 91/174 (
51
) 2 straipsnyje numatyta, kad negali būti draudžiama, ribojama arba trukdoma parduoti grynaveislių gyvūnų spermą dėl priežasčių, susijusių su kilme“. Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog „iš šių nuostatų matyti, kad zootechniniai ir kilmės reikalavimai yra visiškai suderinti Bendrijos lygiu“.
73.
Mano manymu, iš šių argumentų galima daryti išvadą, jog Teisingumo Teismo nurodytas visiškas teisės nuostatų suderinimas yra susijęs su nacionalinėmis priemonėmis, kurios skirtos užtikrinti zootechninių ir kilmės reikalavimų laikymąsi nustatant apribojimus galvijų sėklos importui, prekybai ar naudojimui (
52
). Be to, sprendimuose Gervais ir kt. (
53
) bei Nilsson ir kt. (
54
) Teisingumo Teismas nurodė, kad Direktyvos 77/504 ir 87/328 yra skirtos suderinti grynaveislių galvijų ir jų sėklos pateikimo veisti sąlygas, siekiant panaikinti dėl zootechninių priežasčių kylančias laisvo galvijų sėklos judėjimo kliūtis. Remdamasis šiais argumentais Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad, viena vertus, „bet koks reikalavimas, kurio tikslas ar poveikis yra kontroliuoti ar tikrinti galvijų sėklą dėl zootechninių ar kilmės priežasčių, gali būti nustatytas tik šias direktyvas atitinkančiu būdu (
55
)“ ir, kita vertus, „šios direktyvos nereglamentuoja pačio sėklinimo ar sėklintojų rengimo sąlygų, taip pat pažymėjimų ar licencijų, leidžiančių jų turėtojams vykdyti reglamentuojamas sėklintojo funkcijas, išdavimo klausimų“ (
56
).
74.
Nagrinėjama byla iš esmės susijusi su apribojimais, taikytais asmenims, turintiems teisę vykdyti sėklinimą – taigi ir su sąlygomis, kurios nustatytos pačiam sėklinimui ar skirtos siekiantiems užsiimti sėklintojo veikla asmenims, – neatsižvelgiant į tai, kokia sėkla yra naudojama, o Komisija nekaltina, kad šie apribojimai buvo taikomi siekiant kontroliuoti veislinių galvijų sėklos genetinę kokybę Bendrijos direktyvose nenumatytu būdu (
57
).
75.
Kaip ir Prancūzijos vyriausybė, nemanau, kad dėl Direktyvomis 77/504, 87/328 ir 91/174 atlikto teisės suderinimo valstybėms narėms draudžiama remtis zootechniniais ar kilmės reikalavimais, siekiant pateisinti nacionalines priemones, kurios, kaip ir šioje byloje nagrinėjami teisės aktai, reglamentuoja galvijų sėklinimo paslaugą, nesukeldamos apribojimų kitose valstybėse narėse paruoštos galvijų sėklos importui, prekybai ar naudojimui.
76.
Kitas klausimas, ar sėklinimo veiklai taikomos sąlygos iš tikrųjų gali daryti poveikį gerinant ir išsaugant galvijų genetines savybes. Šiuo klausimu bylos šalių požiūriai visiškai skiriasi: Komisija siūlo atsakyti į šį klausimą neigiamai, o Prancūzijos vyriausybė yra už teigiamą atsakymą. Vis dėlto, mano manymu, Teisingumo Teismui nebūtina spręsti šį ginčą, kuris yra daugiau techninio pobūdžio.
77.
Mano nuomone, pakanka konstatuoti, kad nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais, remiantis Prancūzijos vyriausybės pareiškimais, buvo siekiama apsaugoti galvijų genetines savybes tuo aspektu, kad jie suteikė galimybę centralizuotai rinkti informaciją apie jos teritorijoje atliktą veisimą dirbtinio sėklinimo būdu, kuri buvo reikalinga įgyvendinant palikuonių atrankos ir genetinio išsaugojimo programas.
78.
Vis dėlto nematau priežasčių, kodėl toks centralizuotas informacijos surinkimas negalėjo būti įgyvendintas mažiau ribojančiomis priemonėmis nei patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteikiant sėklinimo paslaugų monopolį tam tikrame regione. Manau, kad galvijų dirbtinį sėklinimą atliekantiems subjektams nustačius įpareigojimą perduoti šiuo tikslu paskirtai įstaigai su sėklinimu susijusius duomenis šią informaciją taip pat būtų galima surinkti centralizuotai, tačiau nesukuriant dėl tokio monopolio kylančių didelių įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas kliūčių.
79.
Todėl sutinku su Komisijos pastebėjimu, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai viršija tai, kas būtina galvijų genetinių savybių apsaugos tikslui pasiekti.
2. Dėl teritorijos planavimo reikalavimų
80.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad nagrinėjamomis priemonėmis taip pat įgyvendinamas teritorijos planavimo tikslas ir kad Teisingumo Teismas sprendime TK-Heimdienst (
58
) tokį tikslą pripažino viršesniu bendrojo intereso pagrindu. Atsižvelgiant į šį tikslą, galvijų augintojams turėjo būti suteikta galimybė visoje Prancūzijos teritorijoje naudotis vienodomis sėklinimo paslaugų sąlygomis.
81.
Be to, ši paslauga, nesuteikus išimtinių teisių ją teikti tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje, beveik neduoda pelno, todėl ji nebūtų siūloma vietovėse, kuriose nedaug gyvulininkystės ūkių ir kurios sudaro beveik tris ketvirtadalius Prancūzijos teritorijos. Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, kad išsaugodama gyvulininkystės ūkius tokiose vietovėse, kur klimato ir geografinės sąlygos nėra palankios auginti bet kokius pasėlius, suteikė galimybę išlaikyti vertimąsi žemės ūkio veikla ir kokybiškų didelės pridėtinės vertės produktų, kaip antai kalnų sūris, gamybą.
82.
Mano nuomone, šiuo atžvilgiu pakaktų pažymėti, kaip tai padarė Komisija, kad šie Prancūzijos vyriausybės tvirtinimai nėra paremti jokia informacija ar statistikos duomenimis, kurie leistų juos patvirtinti. Todėl nėra pateikta jokių išsamių įrodymų, kad patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteiktos išimtinės teisės tam tikroje teritorijoje buvo būtinos siekiant užtikrinti sėklinimo paslaugų teikimą visose Prancūzijos teritorijoje esančiose vietovėse.
83.
Todėl, nesant būtinybės nagrinėti, ar teritorijos planavimo reikalavimai gali apskritai pateisinti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimus, negalima konstatuoti, kad buvo įrodyta, jog šioje byloje yra tokių reikalavimų ir kad dėl jų buvo būtina sukurti sėklinimo paslaugų teikimo monopolį tam tikrose teritorijose.
84.
Be to, kaip pabrėžia Komisija, aptariamas pateisinimo pagrindas būtų netinkamas kalbant apie tas Prancūzijos teritorijos vietoves, kur nėra Prancūzijos vyriausybės nurodytų ypatumų.
3. Dėl visuomenės sveikatos apsaugos
85.
Prancūzijos vyriausybė taip pat remiasi visuomenės sveikatos tikslais, susijusiais ir su gyvūnų, ir su žmonių sveikatos apsauga.
86.
Visų pirma Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad sėklinimą atliekančių asmenų profesinei kvalifikacijai skirtos taisyklės buvo priimtos siekiant apsaugoti gyvūnų sveikatą, nes sėklinimo veikla turi atitikti veterinarijos normas ir higienos taisykles tiek ruošiant sėklą, tiek turint sąlytį su gyvūnu. Tokia veikla reikalauja labai didelio meistriškumo, kad būtų išvengta žalos sėklinamo gyvūno fiziniam vientisumui. Be to, šios vyriausybės teigimu, net pasirinkus gyvūnus sukergti gali kilti padarinių jų sveikatai, ypač vaisingumui, pavyzdžiui, nerūpestingai sukryžminus.
87.
Antra, sėklintojų licencijavimo sistema, kuri leidžia patikrinti tinkamumą sėklinti, yra būtina siekiant apsaugoti sėklinimu besiverčiančio asmens sveikatą, nes sėklinimas yra rizikingas ir dėl glaudaus sąlyčio su daug sveriančiu gyvūnu, ir dėl skysto azoto, kuris yra ypač pavojinga medžiaga, sąlyčio metu galinti sukelti sunkių nudegimų, naudojimo.
88.
Galiausiai išduodant licencijas taip pat buvo siekiama apsaugoti žmonių sveikatą maisto saugos požiūriu, nes jos padeda atsekti produktus; šį reikalavimą Bendrijos teisės aktų leidėjas pripažino Reglamente (EB) Nr. 178/2002 (
59
). Prancūzijos vyriausybė teigia, kad galėjimo atsekti produktus principas taikomas ir sėklai, gyvam biologiniam produktui, nuo kurio prasideda gyvulininkystės produkcijos procesas, ir nurodo, jog nacionalinės teisės aktuose buvo reikalaujama, kad sėklintojas kontroliuotų sėklinti atrenkamas gyvulių pateles (
60
) ir pildytų sėklinimo žurnalą, kuriame būtų informacija, be kitų, apie buliaus ir karvės tapatybę bei duomenys, kiek kartų buvo sėklinama (
61
). Šios vyriausybės nuomone, dirbtinio sėklinimo centrai užtikrino galėjimą atsekti sėklą, vykdydami šio produkto dokumentų, fizinę ir tapatumo kontrolę neatsižvelgiant į jo kilmę.
89.
Man atrodo akivaizdu, kaip nurodė ir Komisija, kad šios išvados 86 ir 87 punktuose išdėstyti samprotavimai negali pateisinti aptariamų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimų. Iš tikrųjų, kaip Komisijos atstovas patvirtino per posėdį, šioje byloje suinteresuotajai valstybei narei nebuvo pateikti kaltinimai dėl reikalavimo gauti sėklintojo licenciją ar dėl šios licencijos išdavimo sąlygos, reikalaujančios pateikti pažymėjimą dėl tinkamumo vykdyti sėklintojo funkcijas. Šioje byloje iš tiesų ginčijamasi dėl patvirtintiems dirbtinio sėklinimo centrams suteiktų išimtinių teisių vykdyti veiklą tam tikroje apibrėžtoje teritorijoje ir dėl konkrečios licencijai gauti nustatytos sąlygos, būtent reikalavimo sudaryti sutartį su patvirtintu DSC. Prancūzijos vyriausybė nepaaiškino, kodėl nepriėmus šių priemonių ir, nepaisant sėklintojo tinkamumo atlikti tokį darbą patikros, kuri numatyta licencijos išdavimą reglamentuojančiose nacionalinėse taisyklėse, kiltų pavojus žmonių ir gyvūnų sveikatai.
90.
Dėl galėjimo atsekti produktus reikalavimo pakanka pažymėti, kad nei sėklintojams nustatyti reikalavimai, kuriuos nurodė Prancūzijos vyriausybė, nei patvirtintų dirbtinio sėklinimo centrų atliekami patikrinimai nebūtinai suponuoja, kad šiems centrams turi būti suteiktos išimtinės teisės teikti sėklinimo paslaugas tam tikroje teritorijoje. Man atrodo visiškai įmanoma, kad šie įpareigojimai ir patikrinimai galėtų būti nustatyti ir įgyvendinti pasirenkant sistemą, kuri nenumato tokių išimtinių teisių.
91.
Taigi, mano nuomone, šioje byloje Prancūzijos vyriausybės nurodytos priežastys, kuriomis siekiama pateisinti nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, neatitinka šios išvados 64 punkte nurodytoje teismų praktikoje nustatytų kriterijų, todėl negali pateisinti dėl šių teisės aktų kylančių įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimų galvijų dirbtinio sėklinimo paslaugų srityje. Todėl manau, kad Komisijos ieškinys turi būti patenkintas tiek, kiek jis susijęs su šiais apribojimais.
V — Dėl bylinėjimosi išlaidų
92.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
93.
Jeigu, kaip siūliau, Teisingumo Teismas patenkintų ieškinį iš dalies, t. y. dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimų, susijusių tik su dirbtinio galvijų sėklinimo paslaugos vykdymu, bet ne dėl tariamų šių laisvių apribojimų, susijusių su galvijų sėklos paskirstymo paslauga, manau, kad būtų teisinga paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims. Konkrečiai kalbant, siūlau priteisti iš Prancūzijos Respublikos du trečdalius, o iš Komisijos – likusį trečdalį visų bylinėjimosi išlaidų.
VI — Išvada
94.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
—
pripažinti, kad suteikusi Prancūzijoje patvirtintiems galvijų dirbtinio sėklinimo centrams išimtines teises teikti galvijų dirbtinio sėklinimo paslaugas tam tikroje teritorijoje, kuri apibrėžta leidimą atidaryti tokį centrą ir vykdyti veiklą suteikiančiame akte, bei kartu nustačiusi sąlygą, pagal kurią sėklintojo licencija išduodama, kai centro vadovas ir asmuo, norintis gauti sėklintojo licenciją, sudaro sutartį, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius,
—
atmesti likusią ieškinio dalį kaip nepriimtiną,
—
priteisti iš Prancūzijos Respublikos du trečdalius, o iš Europos Bendrijų Komisijos – likusį trečdalį visų bylinėjimosi išlaidų.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	Noriu iš karto paaiškinti, kad siekdamas kuo labiau laikytis terminijos, vartojamos aptariamuose Prancūzijos teisės aktuose, kurie kartais atskiria sąvokas „mise en place“ ir „insémination“, pastarajai suteikdami platesnę reikšmę, šioje išvadoje sąvoką „sėklinimas“ vartosiu nurodyti tuos atvejus, kai iš galvijų patinų paimta sėkla patalpinama į galvijų patelių genitalinius organus, o sąvoką „veisimas“ (kuri gali būti vartojama ir kaip sinonimas), kuri iš tikrųjų turi platesnę reikšmę, vartosiu nurodyti visą su dirbtiniu galvijų veisimu susijusią veiklą, be kita ko, ir tą, kuri susijusi su tokios sėklos gamyba.
(
3
)	1983 m. birželio 28 d. Sprendimas Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn (271/81, Rink. p. 2057) ir 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimas Gervais ir kt. (C-17/94, Rink. p. I-4353).
(
4
)	1994 m. spalio 5 d. Sprendimas Centre d’insémination de la Crespelle (C-323/93, Rink. p. I-5077).
(
5
)	1977 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva 77/504/EEB dėl grynaveislių veislinių galvijų (OL L 206, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 3 t., p. 153).
(
6
)	1987 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva 87/328/EEB dėl grynaveislių veislinių galvijų pripažinimo tinkamais veisimui (OL L 167, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 7 t., p. 240).
(
7
)	3 išnašoje minėtas sprendimas Gervais ir kt.
(
8
)	Minėtoje byloje, kurioje buvo priimtas prejudicinis sprendimas Gervais ir kiti, Teisingumo Teismo buvo prašoma išnagrinėti, ar nurodyti teisės aktai atitinka EB sutarties nuostatas dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas (EB sutarties 52 ir 59 straipsniai, po pakeitimo – EB 43 ir 49 straipsniai). Tačiau Teisingumo Teismas sprendime šiuo klausimu nepareiškė nuomonės, nurodydamas, kad minėtos nuostatos nėra taikomos šioje byloje, nes nagrinėtos situacijos buvo išimtinai valstybės vidaus situacijos.
(
9
)	JORF, 2006 m. sausio 5 d., p. 229.
(
10
)	JORF, 2006 m. gruodžio 8 d., p. 18620.
(
11
)	JORF, 2006 m. gruodžio 23 d., p. 19479.
(
12
)	Įstatymas dėl Žemės ūkio kodekso (naujos) VI knygos įstatyminės dalies (JORF, 1998 m. liepos 9 d., p. 10458).
(
13
)	JORF, 1966 m. gruodžio 29 d., p. 11619.
(
14
)	Dekretas dėl Žemės ūkio kodekso VI knygos reglamentuojamosios dalies ir keičiantis šio kodekso II ir III knygos reglamentuojamąsias dalis (JORF, 2003 m. rugsėjo 6 d., p. 15405).
(
15
)	JORF, 1969 m. kovo 23 d., p. 2948.
(
16
)	JORF, 1969 m. balandžio 30 d., p. 4349.
(
17
)	JORF, 1969 m. lapkričio 19 d., p. 11256.
(
18
)	JORF, 1989 m. sausio 31 d., p. 1469.
(
19
)	JORF, 1991 m. gruodžio 6 d., p. 15936.
(
20
)	JORF, 1997 m. birželio 1 d., p. 8791.
(
21
)	JORF, 2001 m. sausio 27 d., p. 1477.
(
22
)	Sprendžiant šią bylą nėra būtina nagrinėti tų nuostatų, kurios, laikantis tam tikrų sąlygų, leidžia patiems augintojams sėklinti jų auginamus galvijus (nes tai nėra tretiesiems asmenims teikiama paslauga), taip pat nuostatų, kurios leidžia sėklintojo licencijos neturintiems veterinarams išskirtiniais atvejais ir gydymo tikslais sėklinti jų gydomus galvijus (nes tokie nukrypimai yra akivaizdžiai nereikšmingi).
(
23
)	1990 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-347/88, Rink. p. I-4747, 40 punktas) ir 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-260/04, Rink. p. I-7083, 18 punktas ir ten nurodyta teismo praktika).
(
24
)	1993 m. kovo 31 d. Sprendimas Kraus (C-19/92, Rink., p. I-1663, p. 32) ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimas Vlaamse Televisie Maatschappij prieš Komisiją (T-266/97, Rink. p. II-2329, 113 punktas).
(
25
)	1988 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 88/407/EEB, nustatanti gyvūnų sveikatos reikalavimus, taikomus Bendrijos vidaus prekybai užšaldyta galvijų sperma bei jos importui (OL L 194, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 8 t., p. 106).
(
26
)	Atsižvelgiant į Komisijos pateiktas rašytines ir žodines pastabas, reikėtų suprasti, kad, priešingai nei atrodytų iš dublike išdėstytų tvirtinimų, nėra priekaištaujama dėl paties reikalavimo gauti sėklintojo licenciją.
(
27
)	2006 m. gegužės 4 d. Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C-98/04, Rink. p. I-4003, 18 punktas).
(
28
)	Dėl pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-55/03, Rink. p. I-0000, 23 punktas).
(
29
)	Papildomai noriu pastebėti, kad 4 išnašoje minėtame sprendime Centre d’insémination de la Crespelle (28–40 punktai) Teisingumo Teismas turėjo progą išnagrinėti Prancūzijos teisės aktuose nustatytą įpareigojimą ūkio subjektams iš kitų valstybių narių importuojamą sėklą pristatyti patvirtintam sėklinimo ar gamybos centrui, atsižvelgiant į EB sutarties 30 ir 36 straipsnius (po pakeitimo – EB 28 ir 30 straipsniai).
(
30
)	Minėtas 4 išnašoje, 17 punktas.
(
31
)	Pagal 2003 m. vasario 20 d. Žemės ūkio, maisto, žvejybos ir kaimo reikalų ministro potvarkio dėl rinkliavų už patvirtintuose dirbtinio sėklinimo centruose atliekamą galvijų sėklinimą (JORF, 2003 m. vasario 23 d., p. 3290) 4 straipsnį sąskaitą už dirbtinį sėklinimą galvijų augintojams pateikdavo DSC, nesvarbu, ar dirbtinį sėklinimą atliko šio centro darbuotojas, ar savarankiškas subjektas.
(
32
)	1997 m. spalio 23 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-159/94, Rink. p. I-5815, 44 punktas).
(
33
)	1991 m. kovo 19 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C-202/88, Rink. p. I-1223, 22 punktas) ir 1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C-353/89, Rink. p. I-4069, 34 punktas).
(
34
)	3 išnašoje minėtų sprendimo Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn 8–10 punktai ir sprendimo Gervais ir kt. 35 ir 36 punktai.
(
35
)	3 išnašoje minėto sprendimo Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn 11 ir 12 punktai, taip pat užsiminta 3 išnašoje minėto sprendimo Gervais ir kt. 37 punkte, kuriame Teisingumo Teismas pažymėjo, kad norint nustatyti, ar dėl patvirtintų centrų veiklos realiai, pažeidžiant EB sutarties 30 straipsnį, buvo diskriminacija importuojamos sėklos atžvilgiu, reikia įvertinti atitinkamas faktines aplinkybes, o tai priskirta nacionalinio teismo kompetencijai (iš tiesų ši byla, kaip ir byla Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn, buvo susijusi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, bet ne su ieškiniu dėl valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo, kaip yra nagrinėjamos bylos atveju).
(
36
)	Minėtas 4 išnašoje, 13, 18 ir 21 punktai.
(
37
)	1991 m. birželio 18 d. Sprendimas ERT (C-260/89, Rink. p. I-2925, 10–12 ir 20 punktai).
(
38
)	1974 m. balandžio 30 d. Sprendimas Sacchi (155/73, Rink. p. 409, 14 punktas). Išskirta mano.
(
39
)	35 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 35 punktas.
(
40
)	1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimas Läärä ir kiti (C-124/97, Rink. p. I-6067, 28–30 punktai).
(
41
)	2004 m. spalio 5 d. Sprendimas CaixaBank France (C-442/02, Rink. p. I-8961, 11 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
42
)	2006 m. kovo 30 d. Sprendimas Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Rink. p. I-2941, 34 punktas).
(
43
)	2005 m. birželio 28 d. Išvada, pateikta 42 išnašoje minėtoje byloje Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (42 ir 44 punktai).
(
44
)	24 išnašoje minėto sprendimo Kraus 32 punktas.
(
45
)	1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Säger (C-76/90, Rink. p. I-4221, 12 punktas); 2001 m. vasario 20 d. Sprendimas Analir ir kiti (C-205/99, Rink. p. I-1271, 21 punktas); 2006 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-433/04, Rink. p. I-10653, 28 punktas) ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimas ITC (C-208/05, Rink. p. I-181, 55 punktas).
(
46
)	Be kitų, žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (205/84, Rink. p. 3755, 28 punktas); 45 išnašoje minėto sprendimo Säger 14 punktą; 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimą Vander Elst (C-43/93, Rink. p. I-3803, 15 punktas); 2000 m. kovo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-355/98, Rink. p. I-1221, 35 punktas) ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-134/05, Rink. p. I-6251, 23 punktas).
(
47
)	Žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas); 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C-424/97, Rink. p. I-5123, 57 punktas); 45 išnašoje minėto sprendimo Analir ir kiti 25 punktą; 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-439/99, Rink. p. I-305, 23 punktas) ir 41 išnašoje minėto sprendimo CaixaBank 17 punktą.
(
48
)	2006 m. birželio 15 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-255/04, Rink. p. I-5251, 43 punktas) ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją (C-257/05, 23 punktas).
(
49
)	1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Nilsson ir kiti (C-162/97, Rink. p. I-7477).
(
50
)	Minėtas 4 išnašoje, 33 punktas.
(
51
)	1991 m. kovo 25 d. Tarybos direktyva 91/174/EEB, nustatanti zootechninius ir kilmės reikalavimus parduodant grynaveislius gyvūnus ir iš dalies keičianti Direktyvas 77/504/EEB ir 90/425/EEB (OL L 85, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 177).
(
52
)	Be to, kaip nurodo Prancūzijos vyriausybė ir Komisija pripažįsta, tai susiję tik su grynaveislių galvijų sėkla, todėl aptariamas teisės nuostatų suderinimas bet kuriuo atveju neapima sukryžmintų bulių sėklos.
(
53
)	Minėtas 3 išnašoje, 32 punktas.
(
54
)	Minėtas 49 išnašoje, 29 punktas.
(
55
)	49 išnašoje minėto sprendimo Nilsson ir kt. 29 punktas.
(
56
)	3 išnašoje minėto sprendimo Gervais ir kt. 32 punktas.
(
57
)	49 išnašoje minėto sprendimo Nilsson ir kt, 30 punkte Teisingumo Teismas pabrėžė, kad, atsižvelgiant į Direktyvomis 77/504 ir 87/328 atliktą teisės nuostatų suderinimą, „reikalavimas gauti leidimą sėklinimo veiklai negali būti taikomas siekiant kontroliuoti veislinių galvijų sėklos genetinę kokybę direktyvose nenumatytu būdu“.
(
58
)	2000 m. sausio 13 d. Sprendimas TK-Heimdienst (C-254/98, Rink. p. I-151, 34 punktas).
(
59
)	2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 178/2002, nustatantis maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiantis Europos maisto saugos tarnybą ir nustatantis su maisto saugos klausimais susijusias procedūras (OL L 31, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463).
(
60
)	Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė nurodo 1983 m. rugpjūčio 6 d. Potvarkį, apibrėžiantį konkrečią sėklintojų veiklą (JORF, 1983 m. rugpjūčio 10 d., p. 7442).
(
61
)	1969 m. balandžio 17 d. Potvarkio 15 straipsnis su pakeitimais.