62002CC0460_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija siekia, jog būtų pripažinta, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką(2) (toliau – direktyva).
2. Grįsdama savo ieškinį, Komisija tvirtina, kad Italijos Respublika pažeidė keletą direktyvos nuostatų, nes ji, pirma, nenustatė:
– maksimalaus septynerių metų laikotarpio, kuriam galima pasirinkti antžeminių paslaugų teikėjus, kaip numatyta direktyvos 11 straipsnio 1 dalies d punkte,
ir, antra, ji įtvirtino dvi direktyvai prieštaraujančias nacionalines nuostatas:
– su direktyvos 18 straipsniu nesuderinamą socialinę priemonę,
– pagal direktyvą neleidžiamas pereinamojo laikotarpio nuostatas.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
3. Remiantis direktyvos penkta konstatuojamąja dalimi, jos tikslas – suteikti teisę patekti į antžeminių paslaugų rinką visuose oro uostuose, esančiuose valstybės narės teritorijoje(3), o tai leistų sumažinti oro transporto bendrovių veiklos sąnaudas ir pagerinti oro uosto naudotojams teikiamų paslaugų kokybę. Ši teisė laisvai patekti turi būti įgyvendinta laipsiškai(4) .
4. Atverdamos antžeminių paslaugų rinką, valstybės narės, laikydamosi direktyvos tikslo, gali numatyti priemones, skirtas užtikrinti saugos, apsaugos, aplinkos apsaugos reikalavimų laikymąsi ir atitinkamą socialinę apsaugą(5) .
5. Pagal šią direktyvą(6) :
„ < ... >
d) „oro uosto naudotojas“ – tai bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, atsakingas už keleivių, pašto ir (arba) krovinių vežimą oro transportu iš oro uosto arba į atitinkamą oro uostą;
e) „antžeminės paslaugos“ – tai priede aprašytos oro uosto naudotojams oro uostuose teikiamos paslaugos;
f) „saviteika“ – tai situacija, kai oro uosto naudotojas tiesiogiai pats sau teikia vienos arba daugiau kategorijų antžemines paslaugas ir su trečiuoju asmeniu nesudaro jokios sutarties toms paslaugoms teikti; taikant šį apibrėžimą, oro uosto naudotojai tarpusavyje trečiaisiais asmenimis nelaikomi, jeigu:
– vienas oro uosto naudotojas turi kontrolinį kito oro uosto naudotojo akcijų paketą
arba
– vienas asmuo turi kiekvieno oro uosto naudotojo kontrolinį akcijų paketą;
g) „antžeminių paslaugų teikėjas“ – tai bet kuris juridinis arba fizinis asmuo, tretiesiems asmenims teikiantis vienos arba daugiau kategorijų antžemines paslaugas.“ (Pataisytas vertimas)
6. Tačiau šis oro uosto paslaugų rinkos atverimas nėra absoliutus; iš tikrųjų valstybės narės gali numatyti išimčių, apribodamos paslaugų teikėjų skaičių arba perduodamos tam tikrų antžeminių paslaugų teikimą vienam paslaugų teikėjui(7) . Taigi, remiantis direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi ir 7 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės gali nustatyti antžeminių paslaugų teikėjų arba saviteika užsiimančių oro uosto naudotojų skaičių arba jį apriboti mažiausiai iki dviejų. Direktyva leidžia taikyti šį apribojimą tik „bagažo tvarkymo paslaugoms“, „orlaivio stovėjimo vietoje teikiamoms paslaugoms“, „degalų ir tepalų tiekimui“ ir „krovinių ir pašto tvarkymo paslaugoms“.
7. Direktyvos 9 straipsnyje numatyta galimybė valstybėms narėms nukrypti nuo oro uosto paslaugų rinkos atverimo, jei ypatingi apribojimai, būtent talpos galimybės, neleidžia atverti rinkos, kaip numatyta direktyvoje. Leidžianti nukrypti nuostata gali apriboti arba nustatyti antžeminių paslaugų teikėjų arba saviteika užsiimančių oro uosto naudotojų skaičių, arba netgi uždrausti užsiimti saviteika. Šioms leidžiančioms nukrypti nuostatoms taikoma pranešimo Komisijai procedūra.
8. Direktyvos 11 straipsnis numato specialią objektyviais kriterijais pagrįstą procedūrą, pagal kurią parenkami paslaugų teikėjai, kuriems leidžiama teikti antžemines paslaugas, kai jų skaičius yra ribojamas valstybei narei priėmus sprendimą, kaip numatyta pirmiau minėtose nuostatose. Pagal direktyvą paslaugų teikėjai pasirenkami ne ilgesniam kaip septynerių metų laikotarpiui.
9. Direktyva suteikia valstybėms narėms galimybę nustatyti, kad antžeminių paslaugų teikėjas arba pačiam sau paslaugas teikiantis oro uosto naudotojas savo veiklą oro uoste gali vykdyti tik gavęs patvirtinimą iš valdžios institucijos, kuri nepriklauso nuo oro uosto valdančiosios institucijos(8) .
10. Galiausiai reikia pažymėti, kad direktyvos 18 straipsnis numato:
„Nepažeisdamos šios direktyvos taikymo ir atsižvelgdamos į kitas Bendrijos teisės aktų nuostatas, valstybės narės gali imtis būtinų priemonių siekiant užtikrinti darbuotojų teisių apsaugą ir aplinkos apsaugą.“
B – Nacionalinės teisės aktai
11. 1999 m. sausio 13 d. Įstatyminis dekretas Nr. 18 dėl „direktyvos įgyvendinimo“(9) (toliau – ĮD 18/99) perkelia minėtą direktyvą į Italijos teisę.
12. Nacionalinė civilinės aviacijos tarnyba (l’Ente nazionale per l’aviazone civile, toliau – ENAC), nacionalinė valdžios institucija, yra atsakinga už tinkamą ĮD 18/99 reikalavimų taikymą.
13. Italijos Respublika nusprendė apriboti paslaugų teikėjų skaičių pagal direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, paslaugų teikėjų pasirinkimui taikydama šios direktyvos 11 straipsnyje numatytą specialią procedūrą(10) . ĮD 18/99 taip pat numato antžeminių paslaugų teikėjų patvirtinimo sąlygas.
14. ĮD 18/99 14 straipsnis, susijęs su socialinės apsaugos sistema, numato, kad:
„1. Užtikrinant laisvą patekimą į antžeminių paslaugų rinką, 30 mėnesių nuo šio dekreto įsigaliojimo dienos reikia užtikrinti darbo lygio išlaikymą ir ankstesnio valdytojo ir darbuotojų darbo santykių tęstinumą.
2. Išskyrus įmonės dalies perdavimo atvejus, kiekvieną veiklos, susijusios su viena ar keliomis A ir B prieduose nurodytomis antžeminių paslaugų kategorijomis, perdavimą sudaro ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojų, paskirtų atitinkamų subjektų darbuotojų profsąjungų organizacijoms pritarus, perdavimas naujam paslaugų teikėjui proporcingai prekybos apimčiai arba pastarojo perimtos veiklos daliai.“
15. Galiausiai, ĮD 18/99 20 straipsnyje yra tokia pereinamojo laikotarpio nuostata:
„Antžeminių paslaugų darbuotojų sutartiniai įsipareigojimai, galiojantys 1998 m. lapkričio 19 d., kurie numato įvairią organizacinę ir sutartinę tvarką, lieka galioti iki atitinkamų sutarčių pasibaigimo be galimybės pratęsti ir bet kuriuo atveju ne ilgiau kaip šešerius metus.“
II – Ikiteisminė procedūra
16. Gavusi 1999 m. kovo 29 d. Naudotojų ir vartotojų teisių apsaugos asociacijos (Associazione per i diritti degli utenti e consumatori) detalųjį skundą, Komisija patikrino atitinkamas direktyvą perkeliančias ĮD 18/99 nuostatas. Konstatavusi keletą Bendrijos teisės pažeidimų, 2000 m. gegužės 3 d. Komisija išsiuntė Italijos vyriausybei oficialų įspėjimą.
17. Nepatenkinta šios vyriausybės pateiktu atsakymu, 2001 m. liepos 24 d. laišku Komisija išsiuntė jai argumentuotą nuomonę. Italijos vyriausybė per savo Nuolatinę atstovybę Komisijai išsiuntė kelis raštus. Vėliau tarp Komisijos kompetentingų tarnybų atstovų ir Italijos Transporto ministerijos ekspertų įvyko keletas susitikimų, kurių metu Italijos vyriausybė pateikė ĮD 18/99 nuostatų pakeitimų pasiūlymus.
18. Taigi 2002 m. gegužės 10 d. Nuolatinės atstovybės rašte buvo nurodyta, kad Italijos valdžios institucijos pasilieka teisę pranešti apie velesnius nagrinėjamo klausimo pasikeitimus ir praneša apie jų ketinimą nutraukti egzistuojančius pažeidimus. Kadangi Komisija nebuvo informuota apie vėlesnius pasikeitimus, 2002 m. gruodžio 19 d. ji, remdamasi EB 226 straipsniu, pareiškė šį ieškinį.
III – Dėl ieškinio
19. Savo ieškinyje Komisija nurodo tris kaltinimus valstybei narei. Ji prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad Italijos Respublika:
– į ĮD 18/99 neperkelė direktyvos 11 straipsnio 1 dalies d punkte numatyto maksimalaus septynerių metų laikotarpio, kuriam galima pasirinkti antžeminių paslaugų teikėjus,
– ĮD 18/99 14 straipsniu įtvirtino su šios direktyvos 18 straipsniu nesuderinamą socialinę priemonę, ir
– ĮD 18/99 20 straipsnyje numatė pagal šią direktyvą neleidžiamas pereinamojo laikotarpio nuostatas.
20. 2004 m. sausio 19 d. laišku Italijos vyriausybė Teisingumo Teismui pranešė, kad 2003 m. spalio 31 d. Įstatymas Nr. 306, iš dalies keičiantis ĮD 18/99, galiausiai įtraukė aiškią nuorodą į maksimalų septynerių metų laikotarpį, kuriam galima pasirinkti paslaugų teikėjus.
21. 2004 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu laišku Komisija nusprendė atsisakyti ieškinio dalies, susijusios su pirmu kaltinimu(11) . 2004 m. balandžio 22 d. laišku Italijos vyriausybė sutiko su šiuo ieškinio dalies atsisakymu.
22. Taigi pirmiausia panagrinėsiu antrą, o vėliau ­– trečią Komisijos kaltinimą.
A – Dėl kaltinimo, susijusio su direktyva nesuderinamos socialinės priemonės buvimu
1. Šalių argumentai
23. Komisija kaltina Italijos Respubliką į ĮD 18/99 įtraukus 14 straipsnį, kuris nesuderinamas su direktyva ir būtent su jos 18 straipsniu. 14 straipsnis nustato antžeminių paslaugų teikėjams pareigą užtikrinti ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojų perdavimą proporcingai perimtos veiklos daliai.
24. Tokia pareiga viršija tai, ką leidžia direktyvos 18 straipsnis ir net Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių istatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai imonių, verslo arba imonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo(12) . ĮD 18/99 14 straipsnis nustato nuolatinę pareigą perduoti darbuotojus veiklos perdavimo atveju, taigi visais atvejais, o ne tik kai tai numato direktyva dėl įmonių perdavimo.
25. Komisijos nuomone, atsižvelgiant į tikslą atverti antžeminių paslaugų rinką, tokia pareiga sudaro palankesnes sąlygas jau įsteigtoms įmonėms, kurios neprivalo perimti kitos įmonės darbuotojų; iš tikrųjų paslaugų teikėjai, norintys patekti į rinką, negali pasirinkti savo darbuotojų, nes privalo perimti ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojus. Jos nuomone, tokia situacija apriboja visų naujų konkurentų laisvę teikti paslaugas.
26. Italijos vyriausybės teigimu, ĮD 18/99 14 straipsnyje esančios socialinės apsaugos priemonės nertrukdo direktyvos tikslui ir iš tikrųjų konkretina direktyvos 18 straipsniu valstybėms narėms suteiktą kompetenciją. Be to, šis straipsnis yra direktyvoje numatyto laipsniško atvėrimo dalis.
27. Italijos vyriausybės nuomone, 14 straipsnį reikia vertinti atsižvelgiant į ĮD 18/99 kontekstą; pastarasis buvo priimtas tuo metu, kai, pirma, buvo labai aukštas nedarbo lygis ir, antra, oro uostų veikla pasižymėjo seniai sudarytomis kolektyvinėmis darbo sutartimis. Taigi, Italijos valdžios institucijų nuomone, reikėjo palaipsniui keisti šią tvarką, atsižvelgiant į didelį profesinių sąjungų, galinčių sukelti neramumų, skaičių. Tokiomis aplinkybėmis Italijos vyriausybė, numatydama pereinamojo laikotarpio priemones darbuotojų, kurie kitu atveju negalėtų daugiau būti ginami pagal Italijos teisės sistemą, teisėms, norėjo laikytis saikingos pozicijos(13) .
28. Šios vyriausybės nuomone, direktyvos aštunta ir dvidešimt ketvirta konstatuojamosios dalys bei 18 straipsnis suteikia valstybėms narėms galimybę numatyti darbuotojų teisių apsaugos garantijas, papildomas toms, kurios jau numatytos Bendrijos teisėje(14) . Priimant nacionalines perkėlimo nuostatas būtinai reikia rasti pusiausvyrą tarp dviejų pagrindinių reikalavimų – liberalizuoti antžeminių paslaugų rinką ir apsaugoti darbuotojų teises. Galiausiai Italijos valdžios institucijos ginčija Komisijos poziciją, kuri teikia pirmenybę liberalizavimo tikslui.
29. Reikia pažymėti, kad 2001 m. spalio 31 d. Nuolatinės atstovybės rašte(15) Italijos valdžios institucijos nurodė, kad ketina ĮD 18/99 14 straipsnį pakeisti konkrečiai apibrėžta pareiga, pagal kurią bet kuris naujas paslaugų teikėjas, norintis teikti antžemines paslaugas, tam tikrą laiką pirmenybę teikia likusiems be darbo perduodamos įmonės darbuotojams(16) .
2. Vertinimas
30. Siekiant įvertinti antrąjį kaltinimą, reikia išnagrinėti direktyvos 18 straipsnio taikymo sritį. Paskui reikia nustatyti, kaip turi būti aiškinama šios nuostatos taikymo sritis. Ar reikia manyti, kad valstybių narių reglamentavimo veiklai taikomas reikalavimas įgyvendinti direktyvos tikslus, kaip teigia Komisija? Ar, priešingai, remiantis Italijos vyriausybės pozicija, ji turi būti aiškinama kaip suteikianti valstybėms narėms tam tikrą reglamentavimo autonomiją įgyvendinant direktyvą socialinės apsaugos atžvilgiu?
31. Palaikau Komisijos nuomonę, kad šios priemonės neturi pakenkti direktyvos tikslams ir veiksmingumui. Remdamasis Teisingumo Teismo pateiktais aiškinimo metodais(17), nagrinėsiu direktyvos 18 straipsnio formuluotę bei jos struktūrą ir tikslus, kad būtų nustatyta nagrinėjamos nuostatos taikymo sritis.
32. Kaip žinome, 18 straipsnyje numatyta, kad „nepažeisdamos šios direktyvos nuostatų taikymo ir atsižvelgdamos į kitas Bendrijos teisės aktų nuostatas, valstybės narės gali imtis būtinų priemonių siekiant užtikrinti darbuotojų teisių apsaugą“. Šią nuostatą reikia skaityti kartu su direktyvos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, kuri numato, kad „valstybės narės turi išlaikyti teisę užtikrinti atitinkamą oro uostuose atžemines paslaugas teikiančių įmonių darbuotojų socialinę apsaugą“.
33. Iš šių formuluočių išplaukia, kad įgyvendindamos šią direktyvą, valstybės narės gali numatyti socialinės apsaugos priemones. Tačiau šios nuostatos nesuteikia valstybėms narėms neribotos kompetencijos reglamentuoti socialinės apsaugos srityje. Iš tikrųjų šiai kompetencijai taikomis trys sąlygos. Visų pirma valstybė narė, naudodamasi šia kompetencija, neturi pakenkti visos direktyvos taikymui. Be to, ji turi laikytis kitų Bendrijos teisės nuostatų. Galiausiai priemonės, kurių buvo imtasi įgyvendinant šią kompetenciją, turi būti būtinos darbuotojų teisių apsaugai užtikrinti.
34. Remiantis pirma sąlyga, valstybių narių kompetencijos reglamentuoti įgyvendinimas neturi kliudyti įgyvendinti direktyvos tikslus, kuriuos nagrinėsiu vėliau. Antra, direktyvos 18 straipsnio formuluotėje esanti sąlyga nurodo pareigą laikytis kitų Bendrijos teisės nuostatų, kai valstybės narės nusprendžia imtis socialinių priemonių. Taigi valstybės narės, įgyvendindamos socialines priemones, kurių jos nusprendė imtis, neturi pažeisti direktyvos dėl įmonių perdavimo. Galiausiai minėta nuostata reikalauja, kad nacionalinė priemonė būtų proporcinga.
35. Sisteminis nuostatos dėl socialinės apsaugos aiškinimas leidžia pažymėti 18 straipsnio užimamą vietą direktyvos struktūroje. Pažymėtina, kad 18 straipsnis yra vienas iš paskutiniųjų straipsnių(18) . Direktyva pirmiausia numato patekimo į antžeminių paslaugų rinką taikymo sritį, direktyvoje esančių sąvokų reikšmes, o daugybėje direktyvos nuostatų yra Bendrijos teisyklės, valstybių narių taikytinos atveriant patekimą į antžeminių paslaugų rinką. Šių nuostatų yra daug ir jos susijusios ne tik su paslaugų teikėjų pasirinkimu, patvirtinimu bei leidimais nukrypti, bet ir su taisyklėmis dėl teisės naudotis įrenginiais.
36. Socialinės apsaugos siekis įtvirtintas tik po visų nuostatų dėl patekimo į atžeminių paslaugų rinką ir reikalavimo valstybėms narėms laikytis saugos ir apsaugos(19) .
37. Tokiomis aplinkybėmis 18 straipsnio formuluotė, atsižvelgiant į direktyvos struktūrą, yra vienareikšmiška. Šį straipsnį reikia aiškinti kaip tikrąjį, tačiau tik papildomą visos direktyvos įgyvendinimo atžvilgiu, siekį. Tokia išvada, atrodo, taip pat atitinka šio dokumento tikslus.
38. Direktyvos konstatuojamosiose dalyse išdėstytas jos tikslas yra, kaip teisingai pažymi Komisija, dvejopo pobūdžio. Siekiama, pirma, palaipsniui įgyvendinti laisvą patekimą į rinką, ir, antra, įtvirtinti veiksmingą ir sąžiningą konkurenciją antžeminių paslaugų rinkoje(20) . Taip pat konstatavau, kad dauguma nuostatų yra susijusios su patekimo į antžeminių paslaugų rinką taiskyklėmis. Taigi socialinės apsaugos pagrindai yra papildomi. Tačiau tai nereiškia, kad, kaip klaidingai teigia Italijos Respublika, pagal direktyvą pirmenybė teikiama liberalizavimo pagrindams, o ne darbuotojų apsaugai. Mano nuomone, direktyvos tikslas susijęs tik su antžeminių paslaugų rinka. Direktyvos nuostatos numatytos siekiant užtikrinti jos atvėrimą.
39. Šiam direktyvos tikslui, mano nuomone, neturi kenkti valstybių narių 18 straipsnio pagrindu patvirtintos socialinės priemonės. Taigi manau, kad ĮD 18/99 14 straipsnis kenkia direktyvos tikslo įgyvendinimui.
40. Remiantis Italijos valdžios institucijų paaiškinimais, Italijos nuostata nekliudo liberalizuoti antžeminių paslaugų sektoriaus; ji tik siekia įgyvendinti laipsnišką perėjimą nuo senos sistemos prie naujos, nesukeliant dramatiškų darbo santykių nutraukimų. Italijos Respublika nesutinka su Komisijos argumentais, kad ginčijami teisės aktai gali iškraipyti konkurenciją oro uosto paslaugų rinkoje jau įsteigtų įmonių naudai, darant žalą potencialiems konkurentams. Iš tikrųjų, jos nuomone, laisvos konkurencijos principas negali būti pretekstas atleisti šiuos subjektus nuo apribojimų, nustatytų socialinės teisės aktais nagrinėjamos veiklos sektoriuje(21) .
41. Primintina, kad ĮD 18/99 14 straipsnis kaip pereinamojo laikotarpio priemonę(22) numato, kad, siekiant užtikrinti darbo lygio išlaikymą ir ankstesnio valdytojo ir darbuotojų darbo santykių tęstinumą, „išskyrus įmonės dalies perdavimo atvejus, kiekvieną veiklos, susijusios su viena ar keliomis A ir B prieduose nurodytomis antžeminių paslaugų kategorijomis, perdavimą sudaro ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojų, paskirtų atitinkamų subjektų darbuotojų profsąjungų organizacijoms pritarus, perdavimas naujam paslaugų teikėjui, proporcingai prekybos apimčiai arba pastarojo perimtos veiklos daliai“. Taigi šios nuostatos numato papildomą socialinę apsaugą šalia tos, kuri numatyta direktyvoje dėl įmonių perdavimo. Ši papildoma socialinė apsauga gali būti pagrįsta direktyvos 18 straipsniu, jeigu laikomasi sąlygų, kurias jau paminėjau.
42. Nacionalinės teisės akto nuostata kaip papildomą socialinę apsaugą nustato praktiškai bet kuriam naujam konkurentui pareigą perimti ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojus proporcingai perimtos prekybos apimčiai arba veiklos daliai. Sutinku su Komisijos nuomone, kad tokia pareiga gali pakenkti antžeminių paslaugų rinkos atvėrimui, ir dėl to užkirsti kelią direktyvos veiksmingumui. Direktyvos paskirtis – rinką, kuri anksčiau buvo monopolinė, atverti konkurencijai. Šis sprendimas, kuris turi būti įgyvendintas palaipsniui, yra ypatingas ta prasme, kad naujoms įmonėms turi būti leista perimti iki tol tik vienos įmonės vykdomą veiklą. Šis laipsniškas atvėrimas turi leisti, kaip teigia Komisija, racionaliai naudoti oro uosto infrastruktūrą ir sumažinti sąnaudas.
43. Mano nuomone, kaip taip pat teigia Komisija, Italijos priemonė sukuria nepalankias sąlygas naujiems potencialiems konkurentams, palyginti su jau įsteigtomis įmonėmis. Iš tikrųjų suinteresuotoms patekti į antžeminių paslaugų rinką įmonėms draudžiama pasinaudoti galimybe pasirinkti savo darbuotojus. Nagrinėjamos veiklos, t. y. paslaugų teikimo veiklos, atveju darbuotojų pasirinkimas yra lemiamas, nes būtent darbuotojai atsakingi už paslaugų teikimą. Apribodama naujų įmonių, norinčių patekti į naują konkurencingą rinką, pasirinkimą ir laisvę organizuoti darbuotojus, Italijos nuostata nustato apribojimus, kurie joms turi sunkių pasekmių. Šie apribojimai sukuria nepalankias sąlygas naujoms įmonėms, palyginti su jau įsteigtomis. Tokia priemonė faktiškai riboja naujų konkurentų veikimo laisvę, nes tokia svarbi galimybė, šiuo atveju darbuotojų organizavimas, yra jiems nustatyta nacionaline priemone.
44. Be to, manau, kad, kaip teisingai teigia Komisija, Italijos priemonė nepriskiriama priemonėms, kurias galima būtų laikyti būtinomis siekiant apsaugoti darbuotojų teises pagal direktyvos 18 straipsnį.
45. Iš tikrųjų ši priemonė numato, kad naujas paslaugų teikėjas turi nuolat ir besąlygiškai perimti darbuotojus, net ir proporcingai perimtos veiklos daliai. Mano nuomone, tokios nuostatos yra neproporcingos. Šiuo atveju įdomu pastebėti, kad Italijos vyriausybė ikiteisminės procedūros metu pasiūlė ĮD 18/99 14 straipsnio nuostatą pakeisti nustatant pareigą „naujam paslaugų teikėjui, ketinančiam įdarbinti darbuotojus, tam tikrą laiką teikti pirmenybę likusiems be darbo ankstesnės įmonės darbuotojams“(23) . Ši alternatyva ĮD 18/99 14 straipsnyje numatytoms nuostatoms būtų lankstesnė naujų konkuruojančių įmonių atžvilgiu.
46. Pavyzdžiui, kaip per posėdį nurodė Komisija, manau, kad kaip alternatyvą taip pat įmanoma numatyti nacionalinę priemonę, kuri, užuot nustačiusi pareigą naujai įmonei perimti darbuotojus, paskirstytų naštą ir atsakomybę, susijusias su ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojų teisių apsauga, tarp pastarojo ir naujo paslaugų teikėjų. Taip nauja įmonė kartu su įmone, kurios veiklą ji perėmė, ir prireikus profesine sąjunga galėtų numatyti kai kurių darbuotojų paskyrimą į kitas pareigas ar kompensacijos jiems išmokėjimą. Tokia priemonė turėtų privalumą, nes ja nustatytomis socialinėmis prievolėmis neatgrasintų naujų įmonių, kurios norėtų patekti į naują atvirą konkurencijai rinką.
47. Taigi Komisijos kaltinimas dėl su direktyva nesuderinamos socialinės priemonės buvimo Italijos perkėlimo akte turi būti pripažintas pagrįstu.
B – Dėl kaltinimo, susijusio su pagal direktyvą neleidžiamų pereinamojo laikotarpio nuostatų įtvirtinimu
48. Savo ieškinyje Komisija teigia, kad ĮD 18/99 20 straipsnio nuostatos pažeidžia direktyvą, nes jos leidžia „skirtingas organizacines sistemas“ turinčioms įmonėms veikti saviteikos srityje kartu su kitais saviteiką taikančiais naudotojais, pasirinktais pagal šios direktyvos nuostatas. Komisija pažymi, kad Italijos valdžios institucijos nurodo šių nuostatų laikiną ir papildomą pobūdį bei savo ketinimus panaikinti šį straipsnį.
49. Direktyva aiškiai apibrėžia antžemines paslaugas teikiančių subjektų kategorijas, kurios gali būti laikomos antžeminių paslaugų teikėjais ir saviteiką taikančiais subjektais. Direktyvoje nustatytų kriterijų neatitinkantys subjektai gali veikti tik kaip paslaugų tretiesiems asmenims teikėjai. Iš tikrųjų direktyva nenumato valstybėms narėms galimybės „skirtingas organizacines sistemas“ turinčioms įmonėms nustatyti pereinamojo laikotarpio nuostatas. Įtvirtindamas tokias pereinamojo laikotarpio priemones, ĮD 18/99 nustatė direktyvai prieštaraujančias nuostatas.
50. Taigi ĮD 18/99 20 straipsnis yra nesuderinamas su direktyva. Todėl Komisijos kaltinimas, grindžiamas šiuo straipsniu, yra tinkamai pagrįstas.
IV – Išvada
51. Atsižvelgdamas į pirmiau nurodytus pastebėjimus, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
„1. 1999 m. sausio 13 d. Įstatyminio dekreto Nr. 18 14 straipsnyje įtvirtindama nesuderinamą socialinę priemonę, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką 18 straipsnį.
2. 1999 m. sausio 13 d. Įstatyminio dekreto Nr. 18 20 straipsnyje numatydama neleidžiamas pereinamojo laikotarpio nuostatas, Italijos Respublika pažeidė šią direktyvą.
3. Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.“
(1) .
(2)
–	OL L 272, 1996, p. 36. Pagal jos 23 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip po metų nuo šios direktyvos paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
dienos, įgyvendina šią direktyvą.
(3)
–	Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis.
(4)
–	Dešimta konstatuojamoji dalis.
(5)
–	Vienuolikta, dvidešimt antra ir dvidešimt ketvirta konstatuojamosios dalys.
(6)
–	2 straipsnis.
(7)
–	Žr. direktyvos 6 ir 9 straipsnius.
(8)
–	Direktyvos 14 straipsnis reikalauja, kad šiam patvirtinimui valstybės narės nustatyti kriterijai atitiktų tam tikrus principus: nediskriminavimo, siekiamų tikslų laikymosi ir patekimo į rinką arba vertimosi saviteika užtikrinimo, kaip numatyta direktyvoje.
(9)
–	1999 m. vasario 24 d. GURI, Nr. 28 (paprastasis priedas).
(10)
–	ĮD 18/99 4 straipsnio 2 dalis ir 11 straipsnio 1 dalis.
(11)
–	Komisijos ieškinio dalies atsisakymas įvyko iki 2004 m. kovo 25 d. posėdžio, per kurį ji priminė apie savo atsisakymą. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ieškinio, taigi a fortiori
ir jo dalies, galima atsisakyti rašytinės proceso dalies metu arba vėliau. Žr., pavyzdžiui, 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑331/94, Rink. p. I‑2675, 5 ir 6 punktai).
(12)
–	2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva (OL L 82, p. 16, toliau – direktyva dėl įmonių perdavimo). Iš tikrųjų ĮD 18/99 14 straipsnyje numatytas priemones galima pateisinti tik įgyvendinant d irektyvą dėl įmonių perdavimo. Šiuo atveju, kaip pažymi Komisija, Italijos priemonės taikomos visais veiklos perdavimo atvejais, t. y. platesnėje srityje nei direktyvos dėl įmonių perdavimo taikymo sritis. Pagal pastarąją perdavimo įgyvendinimas yra giežtai detalizuotas. Taigi vien tai, kad teikiamos paslaugos yra analogiškos, neleidžia daryti išvados, jog įvyko ūkio subjekto perdavimas. Vien veiklos panašumas neleidžia daryti išvados, kad įvyko perdavimas direktyvos dėl įmonių perdavimo prasme ir kad turi būti taikoma pareiga išsaugoti darbuotojų teises.
(13)
–	Atsiliepimo į ieškinį 3.2 punktas, taip pat pateiktas 2000 m. liepos 18 d. Nuolatinės atstovybės rašte Nr. 8679, Komisijos atkartotas ieškinio 34 punkte.
(14)
–	Atsiliepimo į ieškinį 3.4 punktas.
(15)
–	Nr. 13444.
(16)
–	Šis ketinimas iki šiol liko neįgyvendintas, kaip pažymi Komisija savo ieškinio 45 punkte.
(17)
–	Žr., pavyzdžiui, 1995 m. spalio 19 d. Sprendimą Hönig
(C‑128/94, Rink. p. I‑3389, 9 punktas); 2000 m. kovo 23 d. Sprendimą Berliner Kindl Brauerei
(C‑208/98, Rink. p. I‑1741), 2000 m. spalio 12 d. Sprendimą Cooke
(C‑372/98, Rink. p. I‑8683) ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Plato Plastik
(C‑341/01, Rink. p. I‑0000).
(18)
–	Dvidešimt antra ir dvidešimt ketvirta konstatuojamosios dalys, kuriose taip pat daro nurodoma valstybių narių galimybė numatyti socialinę apsaugą remiantis direktyva, taip pat yra tarp paskutinių konstatuojamųjų dalių.
(19)
–	Taip pat konstatuoju, kad yra kalbama apie tipinį straipsnį, kuris kituose Bendrijos teisės aktuose figūruoja kaip papildomas pagrindas, į kurį turi atsižvelgti valstybės narės. Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl patekimo į jūros uostų paslaugų rinką projekto (COM (2001) 35 galutinis, OL C 154, p. 290) 15 straipsnį.
(20)
–	Direktyvos penkta konstatuojamoji dalis numato, kad šis dvejopas tikslas turės teigiamų pasekmių, t. y. sumažės oro transporto bendrovių veiklos sąnaudos ir pagerės oro uosto naudotojams teikiamų paslaugų kokybė. Šis dvejopas tikslas praktiškai buvo pasiektas, kaip rodo Komisijos pagal direktyvos 22 straipsnį atliktas tyrimas: http://www.europa.eu.int/comm/transport/air/rules/doc/consultation_groundhandling_en.pdf, 1.2 punktas.
(21)
–	Atsiliepimo į ieškinį 7 puslapis ir 2001 m. sausio 25 d. Sprendimas Liikenne
(C‑172/99, Rink. p. I‑745, 22 punktas).
(22)
–	14 straipsnio pirma dalis nustato, kad jis taikomas tik pirmus 30 mėnesių nuo ĮD 18/99 įsigaliojimo dienos.
(23)
–	Ieškinio 45 punktas.