62019CC0786
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2021 m. sausio 27 d. (
1
)
Byla C‑786/19
The North of England P & I Association Ltd., Marine Shipping Mutual Insurance Company teisių perėmėja,
prieš
Bundeszentralamt für Steuern
(Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – Tiesioginis draudimas, išskyrus gyvybės draudimą – Direktyva 88/357/EEB – 2 straipsnio d punkto antra įtrauka – Direktyva 92/49/EEB – 46 straipsnio 2 dalis – Draudimo įmokoms taikomas mokestis – Sąvoka „valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika“ – Bet kokios rūšies transporto priemonės – Sąvoka „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija“ – Jūrinio laivo eksploatavimas – Laivas, įregistruotas vienos valstybės narės laivų registre, bet plaukiojantis su kitos valstybės narės ar trečiosios valstybės vėliava“
I. Įvadas
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant draudimo bendrovės, įsisteigusios Jungtinėje Karalystėje (toliau – pareiškėja), ir Bundeszentralamt für Steuern (Federalinė centrinė mokesčių tarnyba, Vokietija), kaip mokesčių institucijos, kompetentingos draudimo įmokoms taikomų mokesčių srityje (toliau – atsakovė), ginčą dėl to, ar pareiškėjos gautoms jūrų transporto draudimo įmokoms taikomas Vokietijoje nustatytas mokestis už draudimo įmokas.
2.
Pagrindinė byla susijusi su Sąjungos teisės draudimo srities direktyvomis, konkrečiau kalbant, – su tam tikromis nuostatomis dėl draudimo įmokoms taikomo mokesčio surinkimo. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos 88/357/EEB (
2
) 2 straipsnio d punkto antros įtraukos, siejamos su šios direktyvos 25 straipsnio pirmos pastraipos pirmo sakinio pradžia, ir Direktyvos 92/49/EEB (
3
) 46 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos išaiškinimo siekiant nustatyti valstybę narę, kurioje yra draudimo rizika, kalbant apie draudimą nuo rizikos, susijusios su jūrinių laivų eksploatavimu.
3.
Pagal kriterijus, taikytus mokesčio už draudimo įmokas surinkimo metu, vien „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija“, galėjo rinkti šį mokestį, atsižvelgdama į bet kokios rūšies transporto priemonių, įskaitant laivus, draudimą. Šioje byloje aptariami laivai buvo įregistruoti Vokietijos nuosavybės registre, bet pagal Vokietijos valdžios institucijų išduotą specialų leidimą plaukiojo su kitų valstybių vėliavomis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kaip, esant tokioms aplinkybėms, reikia suprasti sąvoką „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija“.
4.
Konkrečiau kalbant, prašymu priimti prejudicinį sprendimą Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas, Vokietija) Teisingumo Teismo klausia, ar reikia manyti, kad draudimo rizika yra valstybėje narėje, kurioje laivas įregistruotas oficialiame registre siekiant patvirtinti nuosavybę, ar valstybėje narėje, su kurios vėliava plaukioja laivas.
5.
Teisinis klausimas, kilęs šioje byloje, iš dalies jau buvo nagrinėtas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, būtent 2001 m. birželio 14 d. Sprendime Kvaerner (
4
). Vis dėlto siekiant konkrečiai taikyti šioje jurisprudencijoje padarytas išvadas reikia atlikti išsamesnę analizę atsižvelgiant į specifines šioje byloje susiklosčiusias aplinkybes, kai laikinas vėliavos pakeitimas lemia laivų įregistravimą dviejuose registruose, o tai apsunkina valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika, nustatymą.
II. Teisinis pagrindas
A.
Tarptautinė teisė
6.
1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje pasirašyta Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija (toliau – Montego Bėjaus konvencija) (
5
), įsigaliojusi 1994 m. lapkričio 16 d., Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta Sprendimu 98/392/EB (
6
).
7.
Šios konvencijos 91 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kiekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis ji suteikia savo nacionalinę priklausomybę laivams, registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava. Laivai turi tos valstybės nacionalinę priklausomybę, su kurios vėliava jie turi teisę plaukioti. Valstybę ir laivą turi sieti tikri ryšiai.“
8.
Minėtos konvencijos 92 straipsnio „Laivų statusas“ 1 dalyje nurodyta:
„Laivai plaukioja tik su vienos valstybės vėliava ir, išskyrus ypatingus atvejus, kurie yra numatyti tarptautinėse sutartyse arba šioje Konvencijoje, atviroje jūroje jiems galioja tik tos valstybės jurisdikcija. <…>“
9.
Montego Bėjaus konvencijos 94 straipsnyje „Valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, pareigos“ įtvirtinta:
„1.   Kiekviena valstybė tinkamai vykdo savo jurisdikciją ir kontrolę administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais laivuose, plaukiojančiuose su jos vėliava.
2.   Visų pirma kiekviena valstybė:
a)
tvarko laivų registrą, kuriame yra nurodomi su jos vėliava plaukiojančių laivų pavadinimai ir kiti duomenys, išskyrus tuos laivus, kuriems dėl jų mažo dydžio nėra taikomos visuotinai pripažįstamos tarptautinės taisyklės, ir
b)
pagal savo vidaus teisės normas įgyvendina jurisdikciją kiekvienam su jos vėliava plaukiojančiam laivui, taip pat laivo kapitonui, pareigūnams ir įgulos nariams, kiek tai susiję su laivo administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais.
3.   Kiekviena valstybė su jos vėliava plaukiojančiuose laivuose imasi tinkamų priemonių, kad būtų užtikrintas saugumas jūroje <…>“
B.
Sąjungos teisė
10.
Pagal Direktyvos 2009/138/EB (
7
) 310 straipsnį direktyvos 88/357 ir 92/49 nuo 2012 m. lapkričio 1 d. buvo panaikintos. Vis dėlto atsižvelgiant į pagrindinėje byloje susiklosčiusias faktines aplinkybes joje pastarosios dvi direktyvos tebėra taikytinos.
1. Direktyva 88/357
11.
Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkte buvo nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
d)
Valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika:
–
valstybė narė, kurioje yra apdrausta nuosavybė, jeigu draudimas yra susijęs su pastatais arba su pastatais ir jų viduje esančiu turtu ir jeigu šis turtas yra apdraustas ta pačia draudimo sutartimi,
–
valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija, jeigu draudimas yra susijęs su bet kokios rūšies transporto priemonėmis,
–
valstybė narė, kurioje draudėjas gavo polisą, jeigu tai yra polisai, sudaryti ne ilgesniam negu keturi mėnesiai laikui, apdraudžiant kelionių ar atostogų rizikas nepriklausomai nuo draudimo grupės,
–
valstybė narė, kurioje yra draudėjo nuolatinė [įprastinė] gyvenamoji vieta arba, jeigu draudėjas yra juridinis asmuo, valstybė narė, kurioje yra pastarojo įstaiga, susijusi su draudimo sutartimi – visais atvejais, kurie nėra aiškiai apibrėžti ankstesnėse pastraipose [įtraukose].“
2. Direktyva 92/49
12.
Direktyvos 92/49 1, 2 ir 30 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyta:
„(1)
kadangi yra būtina užbaigti vidaus tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, rinkos formavimą įsisteigimo teisės ir laisvės teikti paslaugas požiūriu, kad draudimo įmonėms, kurių pagrindinės buveinės yra Bendrijos teritorijoje, būtų sudarytos geresnės sąlygos drausti Bendrijoje esančias rizikas;
(2)
kadangi [Direktyva 88/357] iš esmės padėjo sukurti tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, vidaus rinką, suteikdama draudėjams, kuriems dėl savo statuso, dydžio ar draudimo rizikų pobūdžio, nereikalinga speciali interesų apsauga toje valstybėje narėje, kurioje yra draudimo rizika, visišką laisvę naudotis kuo didesne draudimo rinka;
<…>
(30)
kadangi kai kurios valstybės narės netaiko jokių netiesioginių mokesčių draudimo sandoriams, o dauguma valstybių narių minėtiems sandoriams taiko specialius mokesčius ir kitas įnašų formas, įskaitant pridėtinius mokesčius, skirtus kompensacinėms institucijoms; kadangi šių mokesčių ir įnašų struktūra ir tarifai labai skiriasi valstybėse narėse, kuriose jie taikomi; kadangi pageidautina neleisti, kad esantys skirtumai iškreiptų draudimo paslaugų konkurenciją tarp valstybių narių; kadangi iki tolesnio nuostatų suderinimo valstybių narių, kuriuose yra draudimo rizika, nustatytos mokesčių sistemos ir kitų įnašų formų taikymas galėtų išspręsti šią problemą ir kadangi valstybės narės turi pačios nustatyti priemones, užtikrinančias, kad minėti mokesčiai ir įnašai būtų surinkti.“
13.
Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje buvo nustatyta:
„Nepažeidžiant bet kokio tolesnio suderinimo, kiekvienos draudimo sutarties nustatytos draudimo įmokos yra apmokestinamos tik tais netiesioginiais ir parafiskaliniais mokesčiais, taikomais valstybėje narėje, kurioje yra draudimo rizika, kaip apibrėžta Direktyvos 88/357/EEB 2 straipsnio d punkte <…>“
3. Direktyva 2009/138
14.
Valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika, apibrėžtis dabar pateikiama Direktyvos 2009/138 13 straipsnio 13 punkte. Šios direktyvos 13 straipsnio 13 punkto b papunktis suformuluotas taip pat, kaip Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antra įtrauka.
15.
Direktyvos 2009/138 157 straipsnyje „Draudimo įmokoms taikomi mokesčiai“ nustatyta, kad, „nedarant poveikio jokiam vėlesniam derinimui, kiekvienos draudimo sutarties nustatytos draudimo įmokos yra apmokestinamos tik netiesioginiais ir parafiskaliniais mokesčiais, taikomais valstybėje narėje, kurioje yra draudimo rizika, arba įsipareigojimo valstybėje narėje“.
16.
Vis dėlto Direktyva 2009/138 pagrindinėje byloje ratione temporis netaikoma.
C.
Vokietijos teisė
17.
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Versicherungsteuergesetz (Draudimo mokesčio įstatymas) (toliau – VersStG) (
8
) 1 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Apmokestinamas atlygio už draudimą mokėjimas, atliekamas pagal draudimo santykius, kylančius iš sutarties ar bet kurio kito šaltinio.
2.   Jei draudikas, įsisteigęs [Europos Sąjungos] valstybės narės ar kitos valstybės, pasirašiusios Europos ekonominės erdvės susitarimą (
9
), teritorijoje, yra draudimo sutarties šalis, mokestinė prievolė, kai draudėjas yra fizinis asmuo, atsiranda tik jei draudimo įmokos mokėjimo metu jo nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta yra šio įstatymo taikymo teritorijoje arba kai jis nėra fizinis asmuo, jei įmonė, įstaiga ar lygiavertis darinys draudimo mokėjimo metu yra šio įstatymo taikymo teritorijoje. Be to, mokestinei prievolei, kai draudžiama:
<…>
2)
nuo rizikos, susijusios su bet kurios rūšies transporto priemonėmis, taikoma sąlyga, kad transporto priemonė šio įstatymo taikymo teritorijoje turi būti įregistruota oficialiame arba oficialiai pripažintame registre ir turėti identifikavimo numerį;
<…>“
18.
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Schiffsregisterordnung (Laivų registro nuostatai) (toliau – SchRegO) (
10
) 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad laivų registrus tvarko Amtsgerichte (apylinkių teismai, Vokietija).
19.
SchRegO 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jūrinių laivų registre (laivų registruose) registruojami prekiniai laivai ir kiti laivai, skirti plaukioti jūroje (jūriniai laivai), jeigu jie privalo arba turi teisę plaukioti su Vokietijos vėliava pagal Gesetz über das Flaggenrecht der Seeschiffe und die Flaggenführung der Binnenschiffe (Flaggenrechtsgesetz) (Įstatymas dėl jūrinių laivų teisės plaukioti su vėliava ir vidaus vandenų laivų plaukiojimo su vėliava (Įstatymas dėl teisės plaukioti su vėliava) (toliau – FlaggRG) 1 arba 2 straipsnį (
11
).
20.
Pagal SchRegO 9 straipsnio pirmą sakinį laivų registre registruojamas kiekvienas laivas, kurį galima registruoti remiantis SchRegO 3 straipsnio 2 ir 3 dalimis, jei laivo savininkas tinkamai jį deklaruoja.
21.
SchRegO 10 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje pažymima, kad savininkas privalo įregistruoti jūrinį laivą, jei šis turi plaukioti su Vokietijos vėliava remiantis FlaggRG 1 straipsniu (
12
).
22.
SchRegO 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, kol laivas yra įregistruotas užsienio laivų registre, jis negali būti registruojamas Vokietijos laivų registre. Turint leidimą plaukioti ne su Vokietijos vėliava, laivų registre turi būti nurodyta, kad naudojimasis teise plaukioti su Vokietijos vėliava yra sustabdytas, taip pat nurodyta tokio sustabdymo trukmė. SchRegO 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta prievolė laivų registre paminėti draudimą naudotis teise plaukioti su Vokietijos vėliava ir nurodyti tokio draudimo trukmę.
23.
FlaggRG 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad prekiniai laivai ir kiti laivai, skirti plaukioti jūroje (jūriniai laivai), kurių savininkai yra Vokietijos piliečiai, nuolat gyvenantys teritorijoje, patenkančioje į Grundgesetz (Pagrindinis įstatymas) taikymo sritį, turi plaukioti su Vokietijos vėliava.
24.
FlaggRG 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jūriniai laivai, kurie turi plaukioti su Vokietijos vėliava pagal šio įstatymo 1 straipsnį, negali plaukioti su kita vėliava kaip nacionaline vėliava.
25.
FlaggRG 7 straipsnio 1 dalies 1 punkte įtvirtinta, kad Bundesamt für Seeschifffahrt und Hydrographie (Federalinė jūrų ir hidrografijos agentūra, Vokietija) laivų registre įregistruoto jūrinio laivo savininkui arba frachtuotojui jo prašymu gali suteikti atšaukiamą leidimą ne ilgesniu kaip dvejų metų laikotarpiu plaukioti su kitos valstybės nei Vokietija vėliava (leidimas plaukioti su kitos valstybės vėliava). FlaggRG 7a straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad teise plaukioti su Vokietijos vėliava negalima naudotis tol, kol galioja leidimas plaukioti su kitos valstybės vėliava.
III. Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
26.
Pareiškėja – Jungtinėje Karalystėje įsisteigęs, visame pasaulyje laivų draudimo paslaugas teikiantis draudikas, kuris nuo 2011 m. lapkričio 2 d. yra įmonės, sudariusios draudimo sutartis, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, teisių perėmėjas.
27.
Aptariamos draudimo sutartys buvo sudarytos su keturiolika laivininkystės bendrovių nuo rizikos, susijusios su civiline atsakomybe, teisine apsauga, kasko draudimu (apimančiu įvairią laivams padarytą žalą), taip pat su karo rizika, kylančia šių bendrovių valdomiems laivams. Šios bendrovės yra įsteigtos Vokietijoje ir registruotos įmonių registre, kurį tvarko Amtsgericht Hamburg (Hamburgo apylinkės teismas, Vokietija), kaip Vokietijos teisės reglamentuojamos ribotos atsakomybės bendrovės (GmbH). Šios laivininkystės bendrovės eksploatuoja jūrinius laivus. Jų laivai registruoti Amtsgericht Hamburg (Hamburgo apylinkės teismas) jūrinių laivų registre.
28.
Pareiškėjos ir minėtų keturiolikos laivininkystės bendrovių sutarčių šalys, kaip draudėjai, pagal bendrąjį draudimą yra tiek krovinių gabenimo laivais įmonė, kuri veikia kaip šių transporto bendrovių valdytoja ir kurios laivyną sudaro visi pagrindinėje byloje aptariami jūriniai laivai, tiek laivo be įgulos frachtuotojai, įsisteigę Liberijoje ir Maltoje.
29.
Pagal FlaggRG 7 straipsnio 1 dalį laivininkystės bendrovėms priklausantiems laivams buvo leista plaukioti ne su Vokietijos, o su kitos valstybės vėliava (toliau – plaukiojimas su kitos valstybės vėliava), t. y. su Liberijos arba Maltos vėliava. Plaukiojimo su kitos valstybės vėliava laikotarpiu šie laivai liko registruoti Vokietijos laivų registre.
30.
Pareiškėja pagal aptariamas draudimo sutartis gavo atlygį – draudimo įmokas, kurioms taikomo mokesčio ji nesumokėjo.
31.
2012 m. atsakovė krovinių gabenimo laivais įmonėje ir daugelyje laivybos bendrovių atliko mokestinius patikrinimus, susijusius su draudimo įmokoms taikomu mokesčiu. Remdamasi tuo, kas buvo nustatyta atlikus šiuos patikrinimus, ji padarė išvadą, kad draudimo įmokoms, pareiškėjos gautoms aptariamu laikotarpiu ir susijusioms su laivais, kurie yra ginčo, kilusio pagrindinėje byloje, dalykas, šis mokestis taikytinas ir kad pareiškėja turi jį sumokėti.
32.
Taigi atsakovė 2014 m. lapkričio 11 d. pranešime dėl draudimo įmokoms taikomo mokesčio išieškojimo nurodė pareiškėjai sumokėti draudimo įmokoms taikomą mokestį už 2009 m. gruodžio mėn., taikant standartinį mokesčio tarifą.
33.
Pareiškėja pateikė skundą dėl šio pranešimo, šis buvo atmestas, paskui ji pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, t. y. Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas, Vokietija).
34.
Pareiškėja mano, kad jos gautos draudimo įmokos neapmokestinamos šioms įmokoms taikomu mokesčiu, nes draudimo rizika, susijusi su jūriniais laivais, kurių savininkės yra laivininkystės bendrovės, kyla ne Vokietijoje. Pagal Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką apmokestinimo kompetencija, susijusi su šiomis draudimo įmokomis, priklauso vien nuo valstybės narės, kurioje yra atlikta transporto priemonės registracija. „Valstybe, kurioje yra atlikta registracija“, laikytina valstybė, pagal kurios teisės nuostatas nusprendžiama, ar transporto priemonė, atsižvelgiant į jos konstrukcijos rūšį, taip pat į jos būklę ir techninę įrangą, atitinka teisės aktuose nustatytus reikalavimus. Pareiškėjos nuomone, taikant šią nuostatą laivams, kalbama apie valstybę, su kurios vėliava leista laivui plaukioti. Jos teigimu, tokios registracijos nėra, kalbant apie laivus, kuriems taikomos aptariamos draudimo sutartys, nes plaukiodami su kitos valstybės vėliava jie, remiantis FlaggRG 7 straipsnio 1 dalimi, nebegali plaukioti su Vokietijos vėliava.
35.
Atsakovė savo ruožtu laikosi nuomonės, kad pareiškėjos pagal ginčijamas sutartis gautoms draudimo įmokoms taikomas mokestis už draudimo įmokas, remiantis VersStG 1 straipsnio 2 dalies antru sakiniu. Ji mano, kad teisės aktuose nustatyta sąlyga, susijusi su įregistravimu oficialiame arba oficialiai pripažintame registre, yra įvykdyta įregistravus laivus laivų registre, kurį tvarko Amtsgericht Hamburg (Hamburgo apylinkės teismas). Atsakovės teigimu, nacionalinės teisės aktų leidėjas, siekdamas aiškumo, registraciją apibrėžė kaip įregistravimą oficialiame arba oficialiai pripažintame registre ir identifikavimo numerio suteikimą. Atsakovė tvirtina, kad toks reglamentavimas atitinka Sąjungos teisės nuostatas, t. y. Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką.
IV. Prejudicinis klausimas
36.
Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas, Vokietija) sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką, siejamą su 25 straipsnio pirmos pastraipos pirmo sakinio pradžia, arba Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalį valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika, nustatymo tikslais reikia aiškinti taip, kad su jūrinio laivo eksploatavimu susijusios rizikos apdraudimo atveju tai yra valstybė, kurios teritorijoje jūrinis laivas įregistruotas oficialiame registre, siekiant patvirtinti nuosavybę, ar valstybė, su kurios vėliava plaukioja jūrinis laivas?“
37.
Pagrindinės bylos šalys į prejudicinį klausimą siūlo atsakyti taip:
–
Pareiškėjos nuomone, pagal Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką, siejamą su Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalimi (arba Direktyvos 88/357 25 straipsnio pirmos pastraipos pirmo sakinio pradžia), aiškinant pagal Sąjungos teisę nedraudžiama nuostata, kurioje nurodyta, kad valstybės narės teisė apmokestinti, kalbant apie riziką, susijusią su bet kokios rūšies transporto priemonėmis, priklauso nuo aplinkybės, kad šios priemonės yra arba turi būti įregistruotos oficialiame arba oficialiai pripažintame registre ir turėti identifikavimo numerį. Tačiau pagal Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką, siejamą su Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalimi (arba Direktyvos 88/357 25 straipsnio pirmos pastraipos pirmo sakinio pradžia), draudžiama administracinė praktika, kai VersStG 1 straipsnio 2 dalies 2 punktas aiškinamas taip, kad, siekiant nustatyti su laivu susijusios rizikos buvimo vietą, įregistravimas Vokietijos laivų registre turi lemiamą reikšmę ir tuo atveju, jei šis laivas nebeplaukioja su Vokietijos vėliava remiantis FlaggRG 7 straipsniu.
–
Vokietijos vyriausybė mano, jog į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad, kiek tai susiję su laivų draudimu, valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika, ir iš to kylanti apmokestinimo teisė valstybės narės naudai, turi būti nustatomos atsižvelgiant ne į vėliavą, su kuria faktiškai plaukioja laivas, o į valstybę narę, kurioje laivas yra įregistruotas. Vokietijos vyriausybės nuomone, siekiant nustatyti valstybę narę, kurioje yra rizika, kalbant apie laivų draudimą, reikia remtis laivo įregistravimu nacionaliniame laivų registre. Toks požiūris, jos teigimu, atitinka Sąjungos teisės nuostatas, kaip antai Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką.
–
Europos Komisija į šį klausimą siūlo atsakyti, kad Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalis, siejama su Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antra įtrauka, turi būti aiškinama taip, kad, esant rizikai, susijusiai su jūrinio laivo eksploatavimu, valstybė narė, kurios teritorijoje šis laivas įregistruotas oficialiame registre, siekiant patvirtinti nuosavybę, laikytina „valstybe nare, kurioje yra atlikta registracija“.
V. Teisinė analizė
38.
Mano analizė bus susijusi su Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos išaiškinimu, siekiant pateikti atsakymą į prejudicinį klausimą, kuris atitiktų šios nuostatos tekstą, Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslus ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją šioje srityje.
A.
Dėl Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos pažodinio aiškinimo
39.
Pirma, Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkte apibrėžiama „valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika“, nurodant keturis atvejus.
40.
Pirma šios nuostatos įtrauka susijusi su pastatų draudimu ir „valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika“, apibrėžiama pagal vietą, kurioje yra apdraustas turtas.
41.
Antra įtrauka susijusi su transporto priemonių draudimu ir „valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika“, apibrėžiama pagal šių transporto priemonių įregistravimo vietą.
42.
Trečia įtrauka susijusi su draudimu nuo rizikos kelionių arba atostogų metu ir „valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika“, apibrėžiama kaip valstybė narė, kurioje draudėjas gavo polisą.
43.
Ketvirta įtrauka – tai likutinė kategorija, taikoma „visais atvejais, kurie nėra aiškiai apibrėžti ankstesnėse pastraipose [įtraukose]“ ir kuriais draudimo rizika yra „valstybė[je] narė[je], kurioje yra draudėjo nuolatinė gyvenamoji vieta arba, jeigu draudėjas yra juridinis asmuo, valstybė[je] narė[je], kurioje yra pastarojo įstaiga, susijusi su draudimo sutartimi“.
44.
Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto pirmoje, trečioje ir ketvirtoje įtraukose nurodyti atvejai, kalbant apie rizikos buvimo vietą, yra aiškūs, nes ji susieta su fiziniu elementu, kuris yra vienintelis ir leidžia tiesiogiai nustatyti šią riziką geografinėje plotmėje. Pavyzdžiui, pastatų atveju – jie fiziškai susiję su žeme, ant kurios pastatyti. Taigi jie yra tam tikros valstybės narės teritorijoje, todėl galima be jokios abejonės nustatyti, kad rizikos buvimo vieta yra šioje valstybėje narėje. Kalbant apie rizikos buvimo vietos nustatymą atsižvelgiant į valstybę narę, kurioje draudėjas gavo polisą, kaip nurodyta Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto trečioje ir ketvirtoje įtraukoje minimais atvejais, taip pat matyti, kad galima tiesiogiai ir aiškiai nustatyti šią vietą.
45.
Sąjungos teisės aktų leidėjo neapibrėžta sąvoka „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija“, vartojama Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkte, yra grindžiama kriterijumi, kurio ryšys su fizine rizikos buvimo vieta ne toks tiesioginis. Tai reiškia, kad šią sąvoką teoriškai galima aiškinti įvairiai, – tai įrodo pagrindinė byla. Taip pat patikslintina, kad teisė, reglamentuojanti laivų registravimą, visai nėra suderinta nei tarptautinės teisės, nei Sąjungos teisės lygmeniu. Be to, kaip yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę valstybės narės, remdamosi bendrosiomis tarptautinės teisės normomis, turi nustatyti būtinas sąlygas, leisdamos įregistruoti laivą savo registruose ir suteikdamos šiam laivui teisę plaukioti su savo vėliava, tačiau įgyvendindamos šią kompetenciją valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės normų (
13
).
46.
Antra, kadangi Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antroje pastraipoje dėl jos prasmės ir apimties nustatymo nėra aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, jos formuluotė turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai (
14
). Vienodam aiškinimui tenka didelė reikšmė juo labiau dėl to, kad šia nuostata siekiama nustatyti valstybę narę, kuri turi išimtinę teisę apmokestinti draudimo įmokas pagal Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą.
47.
Šioje byloje neaiškumas atsiranda dėl to, kad reikšmingos direktyvų 88/357 ir 2009/138 nuostatų versijos vokiečių kalba skiriasi nuo šių nuostatų versijų kitomis kalbomis – tuo, kad versijoje vokiečių kalba vartojama sąvoka „leidimą išdavusi valstybė narė“ (Zulassungsmitgliedstaat).
48.
Pareiškėja remiasi būtent sąvoka „leidimą išdavusi valstybė narė“ (Zulassungsmitgliedstaat) ir daro išvadą, kad laivai turi ne tik būti įregistruoti kompetentingo teismo tvarkomame registre, bet ir gauti specialų leidimą eismui. Pareiškėja mano, kad laivams „leidimą išduoda“ vėliavos valstybė, nes ši valstybė nustato kokybės standartus, taikomus su jos vėliava plaukiojantiems laivams, todėl ir yra atsakinga už riziką, susijusią su šiais laivais. Laivo įregistravimas siekiant vien patvirtinti nuosavybę, kaip nagrinėjamu atveju, nepaverčia valstybės, tvarkančios šį registrą, „leidimą išdavusia valstybe nare“ (Zulassungsmitgliedstaat). Pareiškėjos teigimu, jei laivas plaukioja su kitos valstybės vėliava, Vokietija netenka valstybės narės, kurioje yra atlikta registracija, statuso.
49.
Vis dėlto atsižvelgiant į kitas Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos kalbines versijas šiam argumentui negalima pritarti. Iš tikrųjų reikia konstatuoti, kad visose kitose kalbinėse versijose minima „registravimo“ (pranc. k. „d’enregistrement“), arba „registracijos“ (pranc. k. „d’immatriculation“) valstybė narė (
15
).
50.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vienoje Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioritetą kitų kalbinių versijų atžvilgiu (
16
).
51.
Pažymėtina, kad, priešingai nei kitų transporto priemonių, kurioms taikoma Direktyva 88/357, kaip antai sausumos transporto priemonių ir orlaivių, atveju, Sąjungos lygmeniu nėra reglamentavimo, susijusio su laivų eismo leidimu. Tam, kad laivui būtų leista plaukioti, pakanka vien įregistravimo registre, nes dažniausiai kartu būna suteikiama teisė plaukioti su atitinkamos valstybės vėliava.
52.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, manytina, kad Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antra įtrauka remiantis didžiąja dauguma šios nuostatos kalbinių versijų yra susijusi su „registravimo“, arba „registracijos“ valstybe nare, o ne su vien plaukioti „leidimą išdavusia“ valstybe nare.
53.
Šį aiškinimą patvirtina ir tarptautinės teisės nuostatų tekstas, pirmiausia Montego Bėjaus konvencijos tekstas, kuriame formuluotės, susijusios su laivo „registravimu“ (pranc. k. „enregistrement“) arba „registracija“ (pranc. k. „immatriculation“), vartojamos sinonimiškai. Konkrečiau kalbant, šios konvencijos 91 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad „[k]iekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis ji suteikia savo nacionalinę priklausomybę laivams, registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava“.
B.
Dėl Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos kontekstinio aiškinimo
54.
Pirma, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės nuostatos genezė taip pat gali suteikti svarbios informacijos ją aiškinant (
17
). Taigi reikia išnagrinėti aplinkybes, kuriomis buvo priimta Direktyva 88/357, ir nustatyti, ar esama elementų, leidžiančių patikslinti jos turinį ir palengvinti jos aiškinimą.
55.
Šiuo klausimu Komisija teigia, jog iš Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto genezės matyti, kad „valstybe nare, kurioje yra atlikta registracija“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kalbant būtent apie laivus, laikytina valstybė, su kuria draudėją, suinteresuotą laivu kaip savininką arba dėl panašių interesų, sieja ryšys.
56.
Iš tikrųjų dėl transporto priemonių 1975 m. gruodžio 22 d. Komisijos pirminiame pasiūlyme (
18
) buvo nurodyta, kad „valstybe nare, kurioje yra draudimo rizika“, laikytina arba „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija, kai draudimas susijęs su sausumos transporto priemonėmis“, arba „valstybė narė, kurioje yra draudėjo įprastinė [nuolatinė] gyvenamoji vieta, jei šis yra transporto priemonės savininkas (ar turi su šia transporto priemone susijusių finansinių interesų) arba transporto priemonės valdytojas, ir nesant valstybės narės, kurioje būtų atlikta transporto priemonės registracija, kai draudimas susijęs su geležinkelio transporto priemonėmis, skaidymo aparatais bei jūrų, ežerų, upių ir kanalų laivais“. Iš dalies pakeistame 1978 m. vasario 16 d. Komisijos pasiūlyme (
19
) šie du kriterijai buvo išlaikyti, tačiau pakeista jų išdėstymo tvarka, todėl draudėjo gyvenamosios vietos valstybės narės kriterijus buvo taikomas tik tuo atveju, jei transporto priemonė nebuvo registruota (automatiškai taikomas kriterijus).
57.
Galutinės redakcijos Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antroje įtraukoje daroma nuoroda vien į „valstybę narę, kurioje yra atlikta registracija“, ir kalbama apie bet kurias transporto priemones, įskaitant laivus, taip pat apie bet kuriuos atvejus, taigi, nesant „registracijos“, reikėtų taikyti ne konkrečias taisykles, susijusias su transporto priemonėmis, o bendrą numatytąją taisyklę, nustatytą minėto 2 straipsnio d punkto paskutinėje įtraukoje.
58.
Tai, kad Direktyvos 88/357 galutinėje redakcijoje Sąjungos teisės aktų leidėjas paliko tik vieną „valstybės narės, kurioje yra atlikta registracija“, kriterijų, formaliai nesusiedamas rizikos buvimo vietos su laivo savininko arba draudėjo įprastine gyvenamąja (buveinės) vieta – tai leistų neginčijamai nustatyti rizikos buvimo vietą, – pareiškėjos teigimu, rodo, kad teisės aktų leidėjas norėjo dėl rizikos, susijusios su transporto priemonėmis, nustatyti specialią taisyklę.
59.
Vis dėlto aplinkybė, kad šios direktyvos galutinėje redakcijoje buvo paliktas tik vienas šis „valstybės narės, kurioje yra atlikta registracija“, kriterijus, negali būti aiškinama taip, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas atmetė draudėjo buvimo vietos kriterijų. Šis Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto formuluotės pakeitimas veikiau atspindi Sąjungos teisės aktų leidėjo norą leisti tam tikrą lankstumą nustatant transporto priemonių draudimui taikytiną apmokestinimo sistemą. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas galiausiai dėl visų rūšių transporto priemonių nustatė aiškų ir paprastą „valstybės narės, kurioje yra atlikta registracija“, kriterijų, pagal kurį nereikalaujama atsižvelgti į konkrečią rizikos buvimo vietą.
60.
Šį teiginį, atrodo, patvirtina ir bendra numatytoji taisyklė, nurodyta Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto paskutinėje įtraukoje, kuri taikoma ir neregistruotoms transporto priemonėms ir pagal kurią rizikos buvimo vieta yra draudėjo įprastinė gyvenamoji (buveinės) vieta. Taigi iš esmės niekuo negalima pateisinti skirtingo požiūrio į tai pačiai kategorijai priskiriamą apdraustą turtą, nesvarbu, ar jis įregistruotas, ar ne.
61.
Kaip teigia Komisija, ši genezė gali reikšti, kad „valstybės narės, kurioje yra atlikta registracija“, kriterijumi netiesiogiai daroma nuoroda į ryšį, viena vertus, tarp asmens ar bendrovės, turinčios teisę į nuosavybę arba panašią teisę ar interesus, susijusius su laivu, ir, kita vertus, valstybės, kurios teritorijoje laivas įregistruotas registre, patvirtinant nuosavybę arba panašius interesus, kaip antai laivų registre. Ši formuluotė gali leisti manyti, kad Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antra įtrauka susijusi su valstybe nare, kurios teritorijoje laivas įregistruotas registre, siekiant patvirtinti jo nuosavybę.
62.
Antra, taip pat reikia konstatuoti, jog Direktyvos 2009/138 157 straipsnyje, susijusiame su draudimo įmokų apmokestinimu, nurodyta, kad, „nedarant poveikio jokiam vėlesniam derinimui, kiekvienos draudimo sutarties nustatytos draudimo įmokos yra apmokestinamos tik netiesioginiais ir parafiskaliniais mokesčiais, taikomais valstybėje narėje, kurioje yra draudimo rizika, arba įsipareigojimo valstybėje narėje [valstybėje narėje, kurioje prisiimtas įsipareigojimas]“. Tai reiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmesnį sąsajos su rizikos buvimo vieta kriterijų papildė „valstybės narės, kurioje prisiimtas įsipareigojimas“, kriterijumi; pastaroji šios direktyvos 13 straipsnio 14 punkte apibrėžiama kaip „valstybė narė, kurioje yra: a) įprastinė [nuolatinė] draudėjo gyvenamoji vieta; arba b) jeigu draudėjas yra juridinis asmuo – to draudėjo padalinys, su kuriuo susijusi draudimo sutartis“. Taigi atrodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas dėl apmokestinimo sistemos, taikytinos draudimo sutartims, nustatymo norėjo „grąžinti“ draudėjo įprastinės [nuolatinės] gyvenamosios (buveinės) vietos kriterijų. Net jei pagrindinėje byloje taikomos direktyvos 88/357 ir 92/49, Direktyvos 2009/138 157 straipsnis, kuriame įtvirtinta šiuo metu galiojanti teisė šioje srityje, atrodo, patvirtina Sąjungos teisės aktų leidėjo norą formaliai susieti draudimo įmokų apmokestinimą su draudėjo įprastine gyvenamąja (buveinės) vieta, leidžiančia tiesiogiai nustatyti pastarojo buvimo vietą.
63.
Šis aiškinimas atitinka ir tarptautinę teisę, konkrečiau kalbant, Montego Bėjaus konvencijos 91 straipsnį, pagal kurį reikalaujama, kad valstybę, kurioje yra atlikta registracija, ir laivą sietų „tikri ryšiai“.
C.
Dėl Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos teleologinio aiškinimo
1. Dėl atsižvelgimo į rizikos buvimo vietą, kaip kriterijų, kuriuo remiantis nustatoma valstybė, turinti apmokestinimo teisę, ir kuris leidžia užkirsti kelią įvairių valstybių narių įmonių, teikiančių draudimo paslaugas, konkurencijos iškraipymui
64.
Pirma, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (
20
).
65.
Dėl Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antroje įtraukoje įtvirtintų nuostatų tikslo reikia remtis Teisingumo Teismo jurisprudencija, pirmiausia Sprendimu Kvaerner (
21
).
66.
Šios direktyvos 2 straipsnio d punkte nustatyti kriterijai turi lemiamos reikšmės taikant Direktyvos 92/49 46 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, pagal kurią teisė apmokestinti draudimo įmokas suteikiama valstybei narei, kurioje yra draudimo rizika (
22
).
67.
Rizikos buvimo vietos pasirinkimas kaip kriterijaus, kuriuo remiantis nustatoma valstybė, turinti apmokestinimo teisę, leidžia užkirsti kelią įvairių valstybių narių įmonių, teikiančių draudimo paslaugas, konkurencijos iškraipymui (
23
). Šis pasirinkimas taip pat leidžia, kalbant būtent apie Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto paskutinę įtrauką, išvengti dvigubo apmokestinimo pavojaus ir neleidžia išvengti mokesčio, nes kiekviena rizika susijusi su tam tikra įstaiga, taigi, ir su tam tikra valstybe nare (
24
).
68.
Vadinasi, Sąjungos teisės aktų leidėjas iki tolesnio suderinimo apmokestinimo kompetenciją draudimo sutarčių srityje pagal bendruosius kriterijus suteikia tik vienai valstybei narei. Taigi iš pradžių suderinami ne valstybių narių mokesčių srities įstatymai, o tik nuostatos, pagal kurias nustatoma, kuri valstybė narė turi apmokestinimo teisę.
69.
Dėl dvigubo apmokestinimo pavojaus matyti, kad vien taikant registravimo kriterijų negalima išvengti tokio pavojaus, nes, kaip rodo pagrindinė byla, laivas gali būti įregistruotas dviejuose arba keliuose registruose, taigi, ir turėti daugiau ar mažiau tiesioginį ryšį su bent dviem valstybėmis. Tiesa ir tai, kad iki šiol teisė, reglamentuojanti laivų registrų veiklą, nei tarptautinės teisės, nei Sąjungos teisės lygmeniu visai nėra suderinta taip, kad būtų užkirstas kelias to paties laivo įregistravimui dviejų skirtingų valstybių registruose. Todėl dvigubo įregistravimo Sąjungoje atveju kiekviena iš dviejų valstybių galėtų būti laikoma „valstybe nare, kurioje yra atlikta registracija“, o tai galėtų lemti dvigubą apmokestinimą.
70.
Kita vertus, kadangi laivas gali plaukioti tik su vienos valstybės vėliava, sąsajos su vėliavos valstybe reikalavimas, siekiant nustatyti rizikos buvimo vietą, reiškia paprastą ir aiškų sprendimą.
71.
Kaip patikslinama Sprendime Kvaerner (
25
), Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto paskutine įtrauka siekiama užkirsti kelią ne tik dvigubam apmokestinimui, bet ir galimybei apeiti mokestį.
72.
Vis dėlto akivaizdu, kad siekiant nustatyti rizikos buvimo vietą remiantis vėliavos valstybe neatmestina galimybė, kad bus apeitas mokestis, atsižvelgiant į ne tokius tiesioginius ir konkrečius ryšius, tam tikrais atvejais esančius su vėliavos valstybe, kaip rodo ši byla. Laivų registravimas, kadangi juo iš esmės siekiama nustatyti laivo savininką, atvirkščiai, visais atvejais leistų nustatyti teismą, kompetentingą draudimo paslaugų apmokestinimo srityje.
73.
Tai reiškia, kad atsižvelgimas į valstybę, kurioje yra atlikta registracija, siekiant nustatyti rizikos buvimo vietą, leidžia geriau įgyvendinti Direktyva 88/357 siekiamus tikslus, kiek tai susiję su dvigubo apmokestinimo ir mokesčio apėjimo pavojumi. Tiesa, atrodo, kad, kaip įrodo pagrindinė byla, toks pasirinkimas neleidžia visiškai atmesti dvigubo apmokestinimo galimybės. Vis dėlto toks pavojus atrodo hipotetinis arba apribotas labai specifinių atvejų, kaip antai atveju, lėmusiu ginčą pagrindinėje byloje, kai atitinkami laivai buvo įregistruoti ir Maltos, ir Liberijos registruose tam, kad galėtų plaukioti su dviejų valstybių vėliavomis, remiantis specialiu leidimu, grindžiamu viena iš Vokietijos teisėje nustatyto principo, pagal kurį Vokietijoje registruoti laivai turi plaukioti su Vokietijos vėliava, išimčių.
74.
Taip pat reikia konstatuoti, kad Maltos vyriausybė nepateikė rašytinių pastabų šioje byloje, nors kai kurie iš aptariamų laivų plaukioja su šios valstybės vėliava.
75.
Taigi pažymėtina, kad iš esmės pagal daugumoje valstybių narių galiojančias taisykles paralelinė arba dviguba registracija negalima, nes pagal šias taisykles ilgalaikis vėliavos pakeitimas lemia išbraukimą iš laivų registro (
26
). Tokio principo laikomasi ir Vokietijos teisėje, pagal kurią užsienio laivų registre registruoti laivai negali būti registruojami Vokietijos laivų registre (
27
). Taigi, jei pageidaujama, kad laivas būtų įregistruotas Vokietijos laivų registre, bet jis yra įregistruotas užsienio laivų registre, jo savininkas turi pasirūpinti, kad šis laivas būtų išbrauktas iš užsienio laivų registro (
28
). Be to, pagal galiojančias Vokietijos teisės nuostatas laivai, kurie turi plaukioti su Vokietijos vėliava, negali plaukioti su kita vėliava negu nacionalinė (
29
). Vadinasi, tik išimtiniais atvejais ir ribotam laikotarpiui gali būti leidžiama laivui laikinai plaukioti su kitos valstybės vėliava. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, manytina, kad klausimai dėl paralelinės registracijos yra susiję tik su išimtiniais atvejais.
2. Dėl atsižvelgimo į konkretaus ir fizinio pobūdžio kriterijus aiškinant Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką
76.
Antra, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją iš Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto pirmos–ketvirtos įtraukų taip pat matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas dėl visų rūšių draudžiamos rizikos siekė pasiūlyti sprendimą, leidžiantį nustatyti valstybę, kurioje yra rizika, remiantis veikiau konkretaus ir fizinio, o ne teisinio pobūdžio kriterijais. Buvo siekiama, kad kiekvieną riziką atitiktų konkretus elementas, leidžiantis nustatyti jos buvimo vietą atitinkamoje valstybėje narėje (
30
).
77.
Taigi, pavyzdžiui, iš Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antros įtraukos matyti, kad, jei sutartis susijusi su transporto priemone, valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika, – tai valstybė narė, kurioje atlikta registracija, net jei tai ne ta valstybė, kurioje transporto priemonė naudojama (
31
).
78.
Iš tikrųjų, atsižvelgiant į rizikos buvimo vietą remiantis laivo registracija galima nustatyti tiesioginį ir konkretų ryšį tarp, viena vertus, draudėjo ir laivo savininko ir, kita vertus, apdrausto laivo. Laivų registras, kadangi pagrindinis jo tikslas – nustatyti laivo savininką, kuriam galiausiai tenka atsakomybė už laivo ir jo eksploatavimo keliamą riziką (todėl laivo savininkas ir sudaro draudimo sutartį, kuria apdraudžiama nuo šios rizikos), taip pat leidžia nustatyti rizikos buvimo vietą valstybėje narėje, remiantis konkrečiu fiziniu elementu. Šis elementas – tai ryšys tarp, viena vertus, laivo savininko ir, kita vertus, valstybės narės, kurios teritorijoje laivas yra registruotas ir kuri prireikus gali būti valstybė narė, kurios pilietybę turi šis savininkas, ir (arba) valstybė narė, kur yra jo gyvenamoji (buveinės) vieta.
79.
Toks paprastas ir vienodas sąsajos kriterijus leidžia lengvai apimti sudėtingus atvejus, dažnai pasitaikančius jūrų transporto draudimo srityje. Visų pirma nėra neįprasta, kad jūrų transporto draudimo sutartis apima su laivu susijusią įvairaus pobūdžio riziką. Be to, gali būti, kad, kaip pagrindinėje byloje, laivininkystės bendrovė, kuri yra laivo savininkė, ne pati eksploatuoja laivą, bet patiki jo eksploatavimą trečiajai šaliai pagal laivo be įgulos frachtavimo sutartį. Visais šiais atvejais taikant taisyklę, pagal kurią rizikos buvimo vieta – „valstybėje narėje, kurioje yra atlikta registracija“, randamas aiškus, paprastas ir nuspėjamas sprendimas.
80.
Be to, šis kriterijus gali būti vienodai taikomas bet kokios rūšies transporto priemonėms, kaip antai nurodytoms Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antroje įtraukoje.
81.
Vis dėlto ryšys tarp laivo savininko ir vėliavos valstybės ne visada būna pagrįstas konkretaus pobūdžio kriterijais ir gali būti netiesioginis ir laikinas, kaip matyti iš pagrindinės bylos. Taigi, kaip taip pat pažymėjo Komisija, a priori nėra reikšmingos sąsajos tarp valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, ir atsakomybės už laivo keliamą riziką, kuri leistų nustatyti, kad ši rizika yra šios valstybės teritorijoje. Iš tikrųjų, nors vėliavos valstybė vykdo reglamentavimo įgaliojimus ir kontrolę su jos vėliava plaukiojančio laivo atžvilgiu, apimančius ir jo saugumą, patys šie elementai nėra susiję su rizika, kurią laivo savininkui reiškia laivo eksploatavimas.
82.
Šioje stadijoje reikia nurodyti aiškų skirtumą tarp laivams taikomos teisinio reglamentavimo ir apmokestinimo sistemos, kurią vienareikšmiai nustato valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, ir sistemos, taikomos su šiais laivais susijusioms draudimo sutartims. Dėl pastarųjų pažymėtina, kad draudimo įmokų apmokestinimas, atrodo, turi būti nustatytas remiantis konkretesniais kriterijais, leidžiančiais nustatyti tiesioginį ryšį tarp laivo savininko, jo įprastinės gyvenamosios (buveinės) vietos ir laivo, kuris yra draudimo sutarties dalykas.
D.
Dėl atsižvelgimo į riziką, nuo kurios draudžiama pagal draudimo sutartis, aiškinant Direktyvos 88/357 2 straipsnio d punkto antrą įtrauką
83.
Galiausiai Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad siekiant nustatyti valstybę narę, kurioje yra rizika, nuo kurios draudžiama pagal draudimo sutartį, pirmiausia reikia tiksliai identifikuoti veiklą, kurios rizika draudžiama pagal įvairias draudimo sutartis (
32
).
84.
Pagrindinėje byloje aptariamos draudimo sutartys, kuriomis pagal vieną polisą draudžiama nuo įvairių rūšių rizikos, susijusios su laivais, t. y. vadinamosios „Protection and Indemnity (apsauga ir žalos atlyginimas)“ sutartys. Kalbama apie riziką, draudžiant civilinę atsakomybę, teisinę apsaugą, laivo kitiems laivams padarytą žalą, taip pat riziką, susijusią su laivo praradimu ar sugadinimu dėl karo veiksmų.
85.
Taigi savininko pasirašytos sutartys apima įvairių rūšių riziką, susijusią su laivų, nesvarbu, ar juos eksploatuoja jų savininkas, ar trečioji šalis pagal laivo be įgulos frachtavimo sutartį, eksploatavimu, taip pat tai, su kokia (-iomis) vėliava (-omis) plaukioja atitinkami laivai. Šios sutartys buvo sudarytos tarp laivų savininko ir pareiškėjos prieš tai, kai ši gavo leidimą plaukioti su kitos valstybės vėliava, t. y. kai šie laivai buvo įregistruoti Vokietijos laivų registre ir turėjo plaukioti su Vokietijos vėliava. Vis dėlto atrodo, kad minėtos sutartys liko galioti laikotarpiu, kuriuo laivai plaukiojo su Maltos ir Liberijos vėliavomis, ir atitinkamos šalys nepadarė sutarčių pakeitimų, atsižvelgdamos į tai, kad pasikeitė vėliavos. Taigi atsižvelgiant į riziką, kuri gresia laivų savininkui ir kuri yra apdrausta draudimo sutartimi, taip pat į laivų savininką, kuriam tenka atsakomybė už šių laivų keliamą riziką, neatrodo, kad vėliavos pakeitimas ribotam laikotarpiui turėtų įtakos draudėjo ir pareiškėjos sutartiniams santykiams. Rizikos buvimo vietos pasikeitimas, kuriuo remiasi pareiškėja ir kuris grindžiamas tuo, kad pasikeitė vėliava, su kuria plaukioja šie laivai, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, neatrodo pateisinamas.
VI. Išvada
86.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą:
1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios [d]irektyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Trečioji ne gyvybės draudimo [d]irektyva), 46 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, siejama su 1988 m. birželio 22 d. Antrosios Tarybos [d]irektyvos 88/357/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžiančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 73/239/EEB, 2 straipsnio d punkto antra įtrauka turi būti aiškinama taip, kad laivų draudimo srityje „valstybė narė, kurioje yra atlikta registracija“ – tai valstybė narė, kurios teritorijoje laivas įregistruotas oficialiame registre siekiant patvirtinti nuosavybę.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	1988 m. birželio 22 d. Antroji Tarybos [d]irektyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžianti nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičianti Direktyvą 73/239/EEB (OL L 172, 1988, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 198).
(
3
)	1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičianti [d]irektyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo [d]irektyva) (OL L 228, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 346).
(
4
)	C‑191/99, EU:C:2001:332.
(
5
)	Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1834 t., p. 3.
(
6
)	1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimas dėl Europos bendrijos 1982 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų teisės konvencijos ir 1994 m. liepos 28 d. Susitarimo, susijusio su jos XI dalies įgyvendinimu (OL L 179, 1998, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 4 sk., 3 t., p. 260).
(
7
)	2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (OL L 335, 2009, p. 1; klaidų ištaisymai: OL L 219, 2014 7 25, p. 66 ir OL L 84, 2015 3 28, p. 74).
(
8
)	BGBl. I, p. 22.
(
9
)	OL L 1, 1994, p. 3.
(
10
)	BGBl. I, p. 1133.
(
11
)	BGBl. I, p. 1342.
(
12
)	Minėto straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nurodytai prievolei įregistruoti jūrinį laivą taikomos išimtys, kurios neturi reikšmės pagrindinėje byloje.
(
13
)	1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Factortame ir kt. (C‑221/89, EU:C:1991:320, 13 ir 14 punktai).
(
14
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Fish Legal ir Shirley (C‑279/12, EU:C:2013:853, 42 punktas) ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimą RVS Levensverzekeringen (C‑243/11, EU:C:2013:85, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
15
)	Konkrečiau kalbant, dešimtyje kitų šios nuostatos kalbinių versijų daroma nuoroda į „registravimo“ valstybę narę, būtent versijose danų kalba („den medlemsstat, hvor registreringen er sket“), graikų kalba („το κράτος μέλος καταχώρισης“), anglų kalba („the Member State of registration“), nyderlandų kalba („Lid-Staat van registratie“), suomių kalba („rekisteröintijäsenvaltiota“), švedų kalba („medlemsstat där registrering“) ir maltiečių kalba („Istat Membru tar- reġistrazzjoni“), arba į „registracijos“ valstybę narę, būtent versijose ispanų kalba („Estado miembro de matriculación“), prancūzų kalba („État membre d’immatriculation“), italų kalba („Stato membro di immatriculazione“) ir portugalų kalba („Estado-membro de matrícula“).
(
16
)	Žr. 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą A ir kt. (C‑347/17, EU:C:2019:720, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
17
)	Žr. 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą G.S ir V.G. (Grėsmė viešajai tvarkai) (C‑381/18 ir C‑382/18, EU:C:2019:1072, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Pasiūlymas dėl Antrosios Tarybos direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžiančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (COM(75) 516 final).
(
19
)	Iš dalies pakeistas pasiūlymas dėl Antrosios Tarybos direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžiančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (COM(78) 63 final).
(
20
)	1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimas Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas), 2001 m. birželio 14 d. Sprendimas Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 30 punktas), 2007 m. kovo 1 d. Sprendimas Schouten (C‑34/05, EU:C:2007:122, 25 punktas), 2012 m. liepos 19 d. Sprendimas ebookers.com Deutschland (C‑112/11, EU:C:2012:487, 12 punktas) ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimas RVS Levensverzekeringen (C‑243/11, EU:C:2013:85, 23 punktas).
(
21
)	2001 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑191/99, EU:C:2001:332).
(
22
)	2001 m. birželio 14 d. Sprendimas Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 48 punktas).
(
23
)	Žr. Direktyvos 92/49 30 konstatuojamąją dalį ir 2001 m. birželio 14 d. Sprendimą Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 50 punktas).
(
24
)	Žr. Direktyvos 92/49 1 ir 2 konstatuojamąsias dalis bei 2001 m. birželio 14 d. Sprendimą Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 51 punktas).
(
25
)	2001 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑191/99, EU:C:2001:332, 51 punktas).
(
26
)	Žr., be kita ko, Graikijos viešosios jūrų teisės kodekso (Nomothetiko diatagma 187/1973 peri kodikos dimosiou naytikou dikaiou (Įstatyminis dekretas Nr. 187/1973 dėl viešosios jūrų teisės kodekso (FEK A’261/3.19.1973), iš dalies pakeistas Įstatymu Nr. 4256/2014 (FEK A’92_14.4.2014)) nuostatas, būtent šio kodekso 18 straipsnio 3 dalį, pagal kurią vėliavos pakeitimas (laivo savininkui pateikus prašymą) lemia atitinkamo laivo išbraukimą iš Graikijos laivų registro.
(
27
)	Žr. SchRegO 14 straipsnio 1 dalį.
(
28
)	Žr. SchRegO 14 straipsnio 2 dalį.
(
29
)	Žr. FlaggRG 6 straipsnį.
(
30
)	2001 m. birželio 14 d. Sprendimas Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 44 punktas).
(
31
)	2001 m. birželio 14 d. Sprendimas Kvaerner (C‑191/99, EU:C:2001:332, 45 punktas).
(
32
)	2019 m. sausio 17 d. Sprendimas A (C‑74/18, EU:C:2019:33, 31 punktas).