62002CC0103_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo ieškiniu siekiama, kad Teisingumo Teismas nustatytų, jog Italijos Respublika, priimdama decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n° 22
(1998 m. vasario 5 d. Dekretas dėl nepavojingų atliekų, kurioms pagal 1997 m. vasario 5 d. įstatyminio dekreto Nr. 22, 31 ir 33 straipsnius taikoma supaprastinta panaudojimo tvarka, identifikavimo)(2), neįvykdė Direktyva 75/442/EEB(3), iš dalies pakeista Direktyva 91/156/EEB(4), 1, 9, 10 ir 11 straipsniais ir Direktyvos 91/689/EEB(5) 3 straipsniu nustatytų įsipareigojimų.
I – Teisinis pagrindas
2. Direktyvos 75/442 tikslai – skatinti imtis priemonių, kurios ribotų atliekų susidarymą, raginti panaudoti atliekas ir, kai to padaryti neįmanoma, organizuoti jų šalinimą(6) . Šioje direktyvoje taip pat numatyta, kad bet kuri įmonė ar kitas ūkio subjektas, norintys panaudoti atliekas, turi iš anksto gauti kompetentingos institucijos leidimą(7) . Reikalavimas gauti leidimą gali būti netaikomas, jei yra minėtos direktyvos 11 straipsnyje numatytos sąlygos.
3. Direktyvos 91/689 tikslas – suderinti valstybių narių teisės normas, pagal kurias yra kontroliuojamas pavojingų atliekų valdymas(8) . Šias atliekas panaudojant ar šalinant taikomos griežtesnės normos nei nepavojingoms atliekoms(9) . Taigi yra svarbu, kad pavojingos ir nepavojingos atliekos būtų tinkamai atskirtos. Direktyvos 91/689 1 straipsnio 4 dalyje pavojingos atliekos apibrėžiamos kaip „įtrauktos į sąrašą“, sudarytą remiantis, be kita ko, šios direktyvos I–III priedais. Minėtas sąrašas buvo patvirtintas Sprendimu 94/904/EB(10) .
4. Atliekų šalinimo ir panaudojimo sąvokos yra apibrėžtos Direktyvos 75/442 1 straipsnio e ir f punktuose bei patikslintos atitinkamai Sprendimo 96/350/EB IIA ir IIB prieduose (11) .
5. Ginčijamas dekretas perkelia Direktyvas 75/442 ir 91/689 į nacionalinę teisę.
II – Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
6. 2000 m. vasario 28 d. Europos Bendrijų Komisija pagal EB 226 straipsnį Italijos valdžios institucijoms pareiškė oficialų įspėjimą, kad, jos manymu, Italijos Respublika, priimdama ginčijamą dekretą, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 1, 9, 10 ir 11 straipsnius bei Direktyvos 91/689 3 straipsnį.
7. Savo 2000 m. gegužės 3 d. ir 26 d. laiškuose Italijos Respublika atsakė tik į tris iš keturių Komisijos pareikštų prieštaravimų. Komisija nusprendė nepriimti jokio sprendimo dėl trečiojo prieštaravimo dėl regeneravimo operacijų, su kuriuo susijusi Italijos Respublikos pateikta informacija šiuo metu yra nagrinėjama.
8. 2001 m. balandžio 11 d. Komisija pateikė Italijos vyriausybei argumentuotą nuomonę ir nurodė šiai valstybei narei per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Italijos valdžios institucijos į ją atsakė 2001 m. rugpjūčio 17 d. laišku.
9. Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, ji pareiškė šį trimis prieštaravimais pagrįstą ieškinį. Visų pirma Italijos vyriausybei priekaištaujama dėl to, kad nepavojingas atliekas perdirbančios įmonės ir kiti ūkio subjektai atleidžiami nuo reikalavimo gauti leidimą, šiam atleidimui netaikant Direktyvos 75/442 4, 10 straipsniuose ir 11 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų. Komisija Italijos vyriausybei taip pat priekaištauja, kad ši tiksliai neapibrėžė atliekų rūšių, kurioms netaikomas reikalavimas gauti leidimą, o tai yra Direktyvos 91/689 3 straipsnio pažeidimas. Galiausiai Italijos Respublika tam tikras operacijas, kurios iš esmės atitinka šalinimo veiklą, apibrėžė kaip „aplinkos atkūrimą“, taip pažeisdama Direktyvos 75/442 9 ir 11 straipsnius, suvokiamus 1 straipsnio e ir f punktų kontekste. Šiuos tris prieštaravimus nagrinėsime iš eilės, kiekvieną kartą patikslindami atitinkamą teisinį pagrindą.
III – Vertinimas
10. Visų pirma reikia paminėti, kad Italijos Respublika netiesiogiai ginčija šio ieškinio, susijusio tik su išimtinai valstybių narių kompetencijai priklausančiomis tam tikros direktyvos perkėlimo „procedūromis ir būdais“, priimtinumą. Iš tikrųjų ginčas yra dėl konkrečių Direktyvos 75/442 nuostatų aiškinimo, todėl ieškinio dėl įsipareigojimo neįvykdymo priimtinumas atrodo neginčijamas.
A – Kiekio sąvoka pagal Direktyvos 75/442 11 straipsnį
11. Su pirmuoju prieštaravimu susijusios nuostatos yra Direktyvos 75/442 4 ir 11 straipsniai bei ginčijamo dekreto 7 straipsnis.
12. Direktyvos 75/442 11 straipsnio 1 dalyje yra numatyta galimybė įmonėms ir kitiems ūkio subjektams netaikyti reikalavimo gauti išankstinį leidimą atlikti panaudojimo operacijas:
„― 	jei atsakingos institucijos yra priėmusios kiekvienai veiklos rūšiai bendrąsias taisykles, nustatančias atliekų rūšis ir kiekius bei sąlygas, kai minimai veiklai gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą, ir
―	jei atliekų rūšys ir kiekiai bei jų šalinimo ar panaudojimo būdai atitinka 4 straipsnyje numatytas sąlygas.“
13. Direktyvos 75/442 4 straipsnyje yra apibendrintai nurodyta, kad „atliekos (turi būti) panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonėms ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, būtent: nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams; nesukeliant triukšmo ar kvapų; nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypač svarbioms vietovėms“.
14. Ginčijamo dekreto 7 straipsniu sąlygos, kuriomis gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą, perkeliamos taip: „Nepažeidžiant prieduose atskirai nustatytų reikalavimų, maksimalus atliekų, kurios gali būti panaudotos šio dekreto reglamentuojamos panaudojimo veiklos metu, kiekis nustatomas atėmus žaliavą, kuri gali būti naudojama, pagal apdorojimo įrenginių, kuriuose šios operacijos yra atliekamos, metinį pajėgumą, rūpinantis, kad ši veikla nekeltų jokio pavojaus žmonių sveikatai ir aplinkai. < … > Kalbant apie panaudojimo operacijas energijai gauti < ... >, maksimalus atliekų kiekis yra nustatomas atsižvelgiant į atliekų šilumingumą, deginimo įrenginių, kuriuose atliekama panaudojimo operacija energijai gauti, nominalų pajėgumą ir numatomą kiekvieno įrenginio veikimo trukmę. Metiniai panaudojimui skirtų atliekų kiekiai turi būti nurodyti veiklos pradžios pranešime, nurodant, kad bus laikomasi šiame straipsnyje nustatytų sąlygų.“
15. Taigi ginčijamas dekretas nustato apskaičiavimo mechanizmą, pagrįstą kiekvienos įmonės savybėmis, o ne bendru ribiniu kiekiu. Būtent tai kritikuoja Komisija, mananti, kad taikant Direktyvos 75/442 11 straipsnį ribinis kiekis turi būti nustatytas kiekvienai veiklai.
16. Komisija smarkiai kritikuoja šį dekretą. Jis leistų susidaryti situacijai, kai įprasta procedūra nebegalėtų būti taikoma, nes kiekviena įmonė galėtų būti atleista nuo reikalavimo gauti leidimą, kad ir koks būtų jos perdirbamų atliekų kiekis. Dėl to negalėtų būti užtikrintas Direktyvos 75/442 4 straipsnio sąlygų laikymasis. Be to, Komisija negalėtų kontroliuoti, ar valstybės narės tinkamai taiko direktyvą, jei šios nustatytų pernelyg skirtingas atleidimo nuo reikalavimo gauti leidimą sistemas.
17. Pasak Komisijos, Direktyvos 75/442 11 straipsnis aiškintinas taip, kad jis suteikia valstybėms narėms galimybę nustatyti de minimis
ribinį kiekį, žemiau kurio panaudojimo įrenginiai iš esmės negalėtų pakenkti aplinkai. Toks ribinis kiekis būtų apibūdintas kaip visoms to paties sektoriaus įmonėms ir kitiems ūkio subjektams galiojantis maksimalus kiekis. Remiantis Direktyvos 75/442 4 straipsniu, toks ribinis kiekis turėtų būti nustatytas. Kadangi pagal įprastą procedūrą išankstinis leidimas turi būti gautas, pagal bendrą šios direktyvos kontekstą taip pat būtina nustatyti ribinį kiekį, kurį viršijus atleidimas nuo reikalavimo gauti leidimą būtų nebegalimas. Tokia sistema būtų palygintina su sistema, kuri yra, pavyzdžiui, apskaitoje, kai įmonės, atsižvelgiant į jų dydį, turi skirtingus įsipareigojimus. Skirtingai vertinti skirtingo dydžio įmones nebūtų diskriminacija.
18. Gindamasi Italijos vyriausybė iš esmės plėtoja du argumentus. Viena vertus, ji mano, kad Direktyvos 75/442 11 straipsnio perkėlimas atitinka direktyvą, nes ginčijamo dekreto 7 straipsnyje nustatytas kriterijus yra aiškus ir skatina atliekas panaudoti pagal šios direktyvos tikslus. Kita vertus, ji ginčija Komisijos aiškinimą, pagal kurį yra reikalaujama nustatyti de minimis
ribinį kiekį, nes ši direktyva aiškiai nereikalauja nustatyti visiems galiojančių maksimalių kiekių. Tuo labiau atleidimo nuo reikalavimo gauti išankstinį leidimą sistema, pagrįsta bendru ribiniu kiekiu, neteisėtai pablogintų didelių įmonių padėtį, net jei jų veikla yra geriau kontroliuojama ir mažiau kenksminga aplinkai nei mažesnių įmonių.
19. Šiuo atžvilgiu, jei būtų paisoma Direktyvos 75/442 bendro konteksto, jos 11 straipsnis yra įprastos išankstinio leidimo gavimo procedūros pagal 10 straipsnį išimtis. Minėto 11 straipsnio tekste nedviprasmiškai nurodyta, kad reikalavimo gauti leidimą netaikymas turi atitikti „kiekvienai veiklos rūšiai (priimtas) bendrąsias taisykles, nustatančias atliekų rūšis ir kiekius“. Neatrodo, kad dekretu nustatyta sistema atitinka šį apibrėžimą, nes dekrete ribos nustatomos ne pagal panaudotų atliekų rūšį arba kiekį, bet pagal kiekvienos įmonės pajėgumą atlikti panaudojimo operacijas. Be to, Italijos dekreto nustatyti maksimalūs kiekiai, kiekvienai įmonei skirtingi, negali būti laikomi ribomis tiesiogine prasme. Todėl Italijos Respublika netinkamai perkėlė Direktyvos 75/442 11 straipsnį.
20. Tiesa, EB sutartis leidžia valstybėms narėms imtis griežtesnių aplinkos apsaugos priemonių(12) . Tačiau galima pažymėti, kad Italijos Respublikos nustatyta atleidimo nuo reikalavimo gauti leidimą sistema, priešingai nei teigia Italijos Respublika, nebūtinai apsaugo aplinką labiau nei Direktyvos 75/442 sistema, nes ji iš esmės leidžia įmonėms panaudoti potencialiai teršiančias atliekas neatlikus jokio išankstinio jų patikrinimo. Tai, kad reikalaujama gauti išankstinį leidimą, nereiškia, jog yra atimama galimybė vykdyti atliekų panaudojimo veiklą. Be to, Italijos sistema prieštarauja Direktyvoje 75/442 nustatytam išankstinio leidimo išdavimo mechanizmui, kuris yra skirtas apsaugoti aplinką. Argumentus, kad reikalavimas gauti išankstinį leidimą yra diskriminuojantis, galima tik atmesti. Iš esmės, jei įmonė negali pasinaudoti atleidimu nuo išankstinio leidimo gavimo, tai nereiškia, kad ji negalės imtis atliekų panaudojimo operacijų, kurias ji nori atlikti, įrodžiusi, jog jos yra nekenksmingos aplinkai.
B – Dėl klaidingo pavojingų ir nepavojingų atliekų klasifikavimo
21. Komisija kritikuoja ginčijamą dekretą dėl to, kad jame pateikti pernelyg neaiškūs atliekų apibrėžimai, taigi nėra užtikrinamas teisinis saugumas dėl pavojingų ir nepavojingų atliekų atskyrimo. Be to, Komisija priekaištauja valstybei narei dėl to, kad ši nenurodė Europos atliekų katalogo (EAK) kodų ir naudojo klaidingus arba atitinkamų atliekų rūšių neatitinkančius kodus.
22. Komisija nepatikslina, kaip pasireiškia tikslumo nebuvimas, dėl kurio kritikuojami Italijos teisės aktai. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija turi įrodyti įsipareigojimų nevykdymą(13) . Kol tai nepadaryta, pažeidimas negali būti nustatytas.
23. Taip pat reikia pažymėti, kad pati Komisija 2002 m. lapkričio 13 d. priėmė Sprendimą 2002/909/EB dėl Italijos taisyklių dėl reikalavimo gauti leidimą, nustatyto įmonėms ir kitiems ūkio subjektams, naudojantiems atliekas pagal Direktyvos 91/689 3 straipsnį, netaikymo(14), kur ji patikslina, kad Italijos teisės aktuose „atitinkamos atliekų rūšys yra identifikuojamos tinkamai (pagal EAK)“.
24. Todėl pažeidimo, kuriuo kaltinama Italijos Respublika, nagrinėjimą apribosiu trimis atvejais, kuriuos Komisija grindžia konkrečiomis nuorodomis į ginčijamą dekretą.
25. Ginčijamo dekreto 1 priedo 5.9 punktas skirtas optinio pluošto, kuris yra padengtas laidžia, pusiau laidžia medžiaga ir metalu, kabelio gabalams. Komisija pabrėžia, kad nėra nurodyti EAK kodai. Italijos Respublika teigia, kad ji nurodė identifikavimo kodus, atitinkančius direttiva 9 aprile 2002 (15) C priedą. Vis dėlto ši vidaus teisės nuostata buvo priimta po to, kai baigėsi argumentuotoje nuomonėje nustatytas terminas, todėl nagrinėjamas įsipareigojimų neįvykdymas atrodo nustatytas.
26. Dėl ginčijamo dekreto 1 priedo 7.8 punkto Komisija mano, kad nuoroda į nedegių medžiagų atliekas, gaunamas aukštos temperatūros krosnyse, neleidžia nustatyti, ar ši norma yra taikoma aliuminio metalurgijos procesuose panaudotoms padengimo medžiagoms, ir dėl to galėtų būti supainiotos pavojingos ir nepavojingos atliekos. Įsipareigojimų neįvykdymas nėra ginčijamas, todėl Teisingumo Teismui telieka jį konstatuoti.
27. Dėl ginčijamo dekreto 1 priedo 3.10 punkto, kuriame nurodomi oksiduoto sidabro išeikvoti galvaniniai elementai, Komisija mano, kad EAK kodas 160605 (kiti galvaniniai elementai ir akumuliatoriai) dekrete yra nurodytas klaidingai, nes galvaniniai elementai laikomi nepavojingomis atliekomis. Teisingas kodas, atsižvelgiant į tai, kad galvaniniuose elementuose yra gyvsidabrio, būtų EAK kodas 160603 (gyvsidabrio sausieji elementai), ir šios atliekos būtų kvalifikuojamos kaip pavojingos. Priešingai, Italijos Respublika mano, kad nagrinėjamas atliekas priskyrus prie „nepavojingų atliekų“ yra visiškai atitinkamos 3.10 punkte nurodytos cheminės ir fizinės charakteristikos: plieno padengimas, turintis oksidų ir (arba) sidabro druskų, kurių kiekis viršija 1 %, cinko ir nikelio kiekiui atitinkamai neviršijant 9 ir 55 %. Turi būti konstatuota, kad jei oksiduoto sidabro galvaninių elementų sudėtyje nėra gyvsidabrio, Komisijos siūloma klasifikacija neatrodo taikytina. Taigi įsipareigojimų dėl šio punkto neįvykdymas nėra nustatytas.
28. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta prieš tai, konstatuotina, kad ginčijamo dekreto 1 priedo 5.9 ir 7.8 punktai neatitinka nei Direktyvos 75/442 11 straipsnio 1 dalies, nei Direktyvos 91/689 3 straipsnio.
C – Dėl atliekų panaudojimo ir šalinimo operacijų atskyrimo
29. Komisija Italijos Respublikai priekaištauja, kad ši pažeidė Direktyvos 75/442 9 ir 11 straipsnius, suvokiamus 1 straipsnio e ir f punktų bei IIA ir IIB priedų kontekste, klaidingai kvalifikuodama tam tikras operacijas kaip „atliekų panaudojimą“, nors jos yra atliekų šalinimas. Pagal minėtas Direktyvos 75/442 nuostatas reikalavimas gauti išankstinį leidimą taikomas tik šalinimo operacijoms.
30. Pagal Direktyvos 75/442 1 straipsnio e punktą „šalinimas“ reiškia bet kurią operaciją, išvardytą II priedo A dalyje“. 1 straipsnio f punkte patikslinama, kad „panaudojimas“ reiškia bet kurią operaciją, išvardytą II priedo B dalyje“.
31. Ginčijamo dekreto 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „Aplinkos panaudojimo veiklos, nustatytos 1 priede, susideda iš pažeistų zonų atkūrimo produktyvumo ir visuomeniniams tikslams morfologinio remodeliavimo priemonėmis“. Ginčijamo dekreto 1 priede yra aprašytos „bendrosios techninės pavojingų atliekų panaudojimo normos“, apimančios atliekų rūšį pagal EAK, atliekų kilmę, jų savybes ir numatytas panaudojimo operacijas, taip pat žaliavos savybes ir gaunamus produktus.
32. Italijos Respublika teigia, kad panaudojimo operacijos atitinka Direktyvos 75/442 IIB priedo R 10 punktą „Paskleidimas žemės paviršiuje siekiant pagerinti žemės ūkį ar ekologinę būklę < ... > “. Panaudojimas turi būti kvalifikuojamas, jei nurodytos operacijos apima tam tikrų atliekų pakartotinį panaudojimą. Be to, aplinkos atkūrimas reiškia ir regionų atgaivinimą.
33. Komisija iš pradžių taikė kitą kvalifikavimą, manydama, kad sąvartynų uždengimas, kartais vadinamas panaudojimo operacija, numatyta ginčijamo dekreto 1 priedo techninėse normose, yra šalinimo operacija, atitinkanti Direktyvos 75/442 IIA priedo D 1 punktą, pavadintą „Antžeminis ar požeminis išvertimas (sąvartynai ir t. t.)“. Tačiau dublike ir atsižvelgdama į sprendimą ASA (16) Komisija pripažino, kad tam tikros morfologinio rekonstravimo ir sąvartynų uždengimo operacijos, numatytos ginčijamo dekreto 5 straipsnyje, gali būti laikomos panaudojimo operacijomis. Tačiau Komisija neatsisako savo kritikos dėl ginčijamo dekreto 7.14 ir 7.15 punktų operacijų, kurios negali būti laikomos panaudojimo operacijomis, nes jos numato gręžinių dumblo ir atliekų, turinčių iki 50 kg/t angliavandenilių ir 300 kg/t mažai toksiškų gazolių (alyvos), panaudojimą.
34. Šiuo atžvilgiu minėto sprendimo ASA
68 punkte buvo nustatyta, kad „nei iš direktyvos (75/442) 3 straipsnio 1 dalies b punkto, nei iš jokios kitos nuostatos nematyti, kad atliekų pavojingumas ar nepavojingumas savaime būtų kriterijus vertinant, ar atliekų tvarkymo operacija turi būti laikoma panaudojimu pagal (šios) direktyvos 1 straipsnio f punktą“(17) .
35. Kad būtų padaryta išvada, jog operacija yra atliekų panaudojimas, reikia tik nustatyti, ar „jos pagrindinis tikslas yra tai, kad atliekos, panaudotos vietoj kitų medžiagų, panaudotinų šiai funkcijai, atliktų naudingą funkciją, o tai leistų išsaugoti gamtinius išteklius“(18) .
36. Ginčijamo dekreto 1 priedo 7.14 punkte yra numatytas pakartotinis atliekų panaudojimas cemento pramonėje aplinkos atgaivinimui, prireikus – po nudruskinimo, arba didelių miesto atliekų sąvartynams uždengti. 7.15 punkte nurodytos atliekos gali būti pakartotinai panaudotos statybinių plytų, keramzito pramonėje, cemento pramonėje, aplinkos atgaivinimui, prireikus – po nusausinimo ir nudruskinimo, arba didelių miesto atliekų sąvartynams uždengti. Komisija pripažino, kad sąvartynų uždengimas gali būti laikomas panaudojimo operacija pagal ginčijamo dekreto 1 priedo 4.4.3 punkto g papunktį, 11.2.3 punkto e papunktį, 12.1.3 punkto g papunktį, 12.3.3 punkto i papunktį ir 12.4.3 punkto g papunktį(19) . Taigi sąvartyno uždengimo operacijos, aprašytos to paties priedo 7.14 ir 7.15 punktuose, visiškai atitinka nurodytas operacijas. Vadinasi, turi būti konstatuota, kad Komisija neįrodė, jog regeneravimo operacijos, numatytos ginčijamo dekreto 1 priedo 7.14 ir 7.15 punktuose, negali būti laikomos panaudojimo operacijomis pagal Direktyvą 75/442.
IV – Išvada
37. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau:
1.	Pripažinti, kad atleisdama nuo reikalavimo gauti išankstinį leidimą atliekų šalinimo ir panaudojimo veiklai pagal decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislativo 5 febbraio 1997, n° 22
7 straipsnį, nepriimdama bendrųjų taisyklių kiekvienai veiklos rūšiai, nustatydama atliekų rūšis, kiekius ir sąlygas, kurių reikalaujama, kad veiklai būtų netaikomas reikalavimas gauti leidimą, kad nekiltų pavojaus žmonių sveikatai ir nebūtų pakenkta aplinkai, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB, iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Direktyva 91/156/EEB, 4 straipsnį ir 11 straipsnio 1 dalį.
2.	Pripažinti, kad nesuteikdama galimybės nustatyti, ar decreto 5 febbraio 1998
1 priedo 5.9 ir 7.8 punktuose minimos atliekos yra pavojingos, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442, iš dalies pakeistos Direktyva 91/156, 11 straipsnio 1 dalį ir 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 3 straipsnį.
3. Atmesti likusią Europos Bendrijų Komisijos ieškinio dalį.
(1) .
(2)
–	GURI n° 88, 1998 m. balandžio 16 d., toliau – ginčijamas dekretas.
(3)
–	1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva dėl atliekų (OL L 194, p. 39).
(4)
–	1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 75/442 (OL L 78, p. 32, toliau – Direktyva 75/442).
(5)
–	1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20).
(6)
–	Direktyvos 75/442 preambulės ketvirtoji konstatuojamoji dalis.
(7)
–	Direktyvos 75/442 10 straipsnis.
(8)
–	Direktyvos 91/689 1 straipsnis.
(9)
–	Direktyvos 91/689 preambulės ketvirtoji konstatuojamoji dalis.
(10)
–	1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimas, pateikiantis pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 1 straipsnio 4 dalį (OL L 356, p. 14). Šis sprendimas nuo 2002 m. sausio 1 d. buvo panaikintas 2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimu 2000/532/EB, pakeičiančiu Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a punktą, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB (OL L 226, p. 3).
(11)
–	1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimas (OL L 135, p. 32).
(12)
–	EB 176 straipsnis ir EB 95 straipsnio 4 dalis.
(13)
–	Žr., pavyzdžiui, 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą ( Komisija prieš Vokietiją, C‑431/92, Rink. p. I‑2189, 45 punktas).
(14)
–	OL L 315, p. 16. Komisija savo atsiliepimo į dubliką 11 ir 12 punktuose remiasi procedūra, kuri turėjo baigtis šio sprendimo priėmimu.
(15)
–	Direttiva 9 aprile 2002 che ricodifica i rifiuti individuati nel D. M. 5/2/98, ai sensi della decisione 2000/532/CE (Direktyva, iš naujo kodifikuojanti 1998 m. vasario 5 d. ministro dekrete apibrėžtas atliekas taikant Sprendimą 2000/532).
(16)
–	2002 m. vasario 27 d. (C‑6/00, Rink. p. I‑1961). Žr. taip pat 2003 m. vasario 13 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(C‑228/00, Rink. p. I‑1439); 2003 m. vasario 13 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑458/00, Rink. p. I‑1553); 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimą SITA
(C‑116/01, Rink. p. I‑2969) ir 2003 m. vasario 27 d. Nutartį Oliehandel Koeweit ir kt.
(C‑307/00–C‑311/00, Rink. p. I‑1821).
(17)
–	Minėto sprendimo ASA
68 punktas.
(18)
–	Minėto sprendimo ASA
69 punktas; žr. taip pat minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją
45 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą
36 punktą.
(19)
–	Komisijos atsiliepimo į dubliką 24 punktas.