62022CJ0209
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. rugsėjo 7 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Teisė į informaciją baudžiamajame procese – Direktyva 2012/13/ES – Teisė turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui – Direktyva 2013/48/ES – Taikymo sritis – Nacionalinės teisės nuostatos, kuriose nereglamentuotas įtariamojo statusas – Ikiteisminis baudžiamojo proceso etapas – Asmens krata ir poėmis kaip prievartos priemonės – Kompetentingo teismo a posteriori išduotas leidimas – Įrodymų rinkimo priemonių teisminės kontrolės nebuvimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniai – Įtariamųjų ir kaltinamųjų veiksmingas naudojimasis teise į gynybą teismui atliekant įrodymų rinkimo priemonių kontrolę“
Byloje C‑209/22
dėl Rayonen sad Lukovit (Lukovito apylinkės teismas, Bulgarija) 2022 m. kovo 18 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2022 m. kovo 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje, iškeltoje
AB,
dalyvaujant
Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit,
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas), teisėjai L. S. Rossi, J.‑C. Bonichot, S. Rodin ir O. Spineanu-Matei,
generalinis advokatas P. Pikamäe,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir R. Kissné Berta,
–
Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. K. Bulterman ir J. Hoogveld,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wasmeier ir I. Zaloguin,
susipažinęs su 2023 m. kovo 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012, p. 1), 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013, p. 1), Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 ir 48 straipsnių ir teisėtumo bei veiksmingumo principų išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, iškeltą AB dėl neteisėtų medžiagų laikymo; šios medžiagos buvo rastos atlikus šio asmens kratą ir vėliau konfiskuotos.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2012/13
3
Direktyvos 2012/13 14 ir 36 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(14)
ši[a] direktyva <…> nustatomi bendri minimalūs standartai, taikytini informacijai apie teises ir kaltinimus, kuri turi būti pateikta asmenims, įtariamiems arba kaltinamiems įvykdžius nusikalstamą veiką, kad būtų galima stiprinti valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą. Ši direktyva grindžiama Chartijoje, ypač jos 6, 47 ir 48 straipsniuose, nustatytomis teisėmis, remiantis [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK)] 5 ir 6 straipsniais, kaip juos išaiškino Europos Žmogaus Teisių Teismas. Šioje direktyvoje vartojamas terminas „kaltinimas“, skirtas aprašyti tą pačią koncepciją, kaip ir terminas „kaltinimas“, naudojamas EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje;
<…>
(36)
įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turėtų turėti teisę pagal nacionalinę teisę užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikia informacijos ar neatskleidžia tam tikros bylos medžiagos arba atsisako tą padaryti pagal šią direktyvą. Dėl tos teisės valstybės narės nėra įpareigojamos numatyti specialios apeliacijų procedūros, konkretaus mechanizmo ar skundų nagrinėjimo procedūros, kurių laikantis būtų galima užginčyti tokį informacijos nepateikimą ar atsisakymą ją pateikti.“
4
Šios direktyvos 1 straipsnis „Dalykas“ suformuluotas taip:
„Šia direktyva nustatomos taisyklės, susijusios su įtariamųjų ar kaltinamųjų teise į informaciją apie jų teises baudžiamajame procese ir apie jiems pareikštus kaltinimus. Ja taip pat nustatomos taisyklės, susijusios su asmenų, kuriems taikomas Europos arešto orderis, teise į informaciją apie jų teises.“
5
Šios direktyvos 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma nuo momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos praneša asmenims, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, iki proceso pabaigos, t. y. iki bus galutinai išspręstas klausimas, ar įtariamasis arba kaltinamasis įvykdė nusikalstamą veiką, įskaitant, jei taikoma, nuteisimą ir sprendimo dėl apeliacinio skundo priėmimą.“
6
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Teisė į informaciją apie teises“ nustatyta:
1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems nedelsiant būtų pateikta informacija bent apie šias pagal nacionalinę teisę taikomas procesines teises, kad tomis teisėmis būtų galima veiksmingai pasinaudoti:
a)
teisę turėti advokatą;
b)
teisę gauti nemokamas teisines konsultacijas ir tokių konsultacijų gavimo sąlygas;
c)
teisę būti informuotam apie kaltinimus pagal 6 straipsnį;
d)
teisę į vertimą žodžiu ir raštu;
e)
teisę tylėti.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad informacija, nurodyta 1 dalyje, būtų teikiama žodžiu arba raštu paprasta ir lengvai suprantama kalba, atsižvelgiant į specialius pažeidžiamų įtariamųjų arba kaltinamųjų poreikius.“
7
Direktyvos 2012/13 8 straipsnyje „Peržiūra ir teisių gynimo priemonės“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad būtų užregistruoti tie atvejai, kai įtariamajam arba kaltinamajam suteikiama informacija pagal 3–6 straipsnius, laikantis atitinkamos valstybės narės teisėje nurodytos registravimo tvarkos.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turėtų teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos ar atsisakė ją pateikti pagal šią direktyvą.“
Direktyva 2013/48
8
Direktyvos 2013/48 12, 20 ir 50 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(12)
šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, susijusios su teise turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms pagal 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimą 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos [(OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34)] <…>, teise reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis ir teise susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu. Tokiu būdu šia direktyva skatinama taikyti Chartiją, ypač jos 4, 6, 7, 47 ir 48 straipsnius, remiantis EŽTK 3, 5, 6 ir 8 straipsniais, kaip juos išaiškino Europos Žmogaus Teisių Teismas, kuris savo praktikoje nuolat nustato standartus dėl teisės turėti advokatą. Toje teismo praktikoje nustatyta, inter alia, kad siekiant užtikrinti proceso teisingumą įtariamasis arba kaltinamasis turi galėti gauti įvairių paslaugų, konkrečiai susijusių su teisine pagalba. Tuo požiūriu įtariamųjų ar kaltinamųjų advokatai turėtų turėti galimybę be apribojimų užtikrinti pagrindinius gynybos aspektus;
<…>
(20)
šioje direktyvoje apklausa neapima policijoje arba kitoje teisėsaugos institucijoje atliekamo preliminaraus apklausimo siekiant nustatyti atitinkamo asmens tapatybę, patikrinti, ar neturima ginklų, arba išspręsti kitus panašius saugumo klausimus, arba nustatyti, ar tyrimas turėtų būti pradėtas, pavyzdžiui, vykdant patikrinimą kelyje ar reguliarius atsitiktinius patikrinimus, kai įtariamojo arba kaltinamojo tapatybė dar nėra nustatyta;
<…>
(50)
valstybės narės turėtų užtikrinti, kad vertinant įtariamųjų arba kaltinamųjų padarytus pareiškimus arba įrodymus, gautus pažeidžiant jų teisę turėti advokatą, arba tais atvejais, kai tos teisės atžvilgiu buvo leista taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą pagal šią direktyvą, būtų gerbiamos teisės į gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą. Šiame kontekste reikėtų atsižvelgti į Europos [Ž]mogaus [T]eisių [T]eismo praktiką, kurioje nustatyta, kad teisės į gynybą bus iš esmės nepataisomai pažeistos, kai asmeniui nuteisti būtų naudojamasi inkriminuojamaisiais pareiškimais, padarytais policijos tardymo metu, tam asmeniui neturint advokato. Tai neturėtų daryti poveikio pareiškimų naudojimui kitiems tikslams, leidžiamiems pagal nacionalinę teisę, pavyzdžiui, dėl poreikio vykdyti neatidėliotinus tyrimų veiksmus, kad būtų išvengta kitų nusikalstamų veikų vykdymo arba rimtų neigiamų pasekmių kitiems asmenims, arba susijusius su neatidėliotinu poreikiu užkirsti kelią baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui, kai turint advokatą arba vilkinant tyrimą būtų nepataisomai pakenkta vykdomam tyrimui, susijusiam su sunkiu nusikaltimu. Be to, tai neturėtų daryti poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ar sistemoms, ir neturėtų būti užkirsta galimybė valstybėms narėms išlaikyti sistemą, kurioje visi esami įrodymai gali būti pateikti teismui ar teisėjui, netaikant atskiro ar išankstinio tokių įrodymų priimtinumo vertinimo.“
9
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Dalykas“ numatyta:
„Šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, reglamentuojančios įtariamųjų ir kaltinamųjų baudžiamajame procese ir asmenų, dėl kurių vyksta procesas pagal Pagrindų sprendimą [2002/584] <…>, teises turėti advokatą, reikalauti, kad apie laisvės atėmimą būtų informuota trečioji šalis, ir susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu.“
10
Šios direktyvos 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma įtariamiesiems arba kaltinamiesiems baudžiamajame procese nuo to momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos oficialiu pranešimu arba kitu būdu jiems buvo pranešta, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, nepriklausomai nuo to, ar jų laisvė atimta. Ji taikoma iki proceso pabaigos, t. y. iki bus galutinai išspręstas klausimas, ar įtariamasis arba kaltinamasis padarė nusikalstamą veiką, įskaitant, atitinkamais atvejais, bausmės skyrimą ir sprendimą dėl apeliacinio skundo.“
11
Šios direktyvos 3 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę turėti advokatą tokiu laiku ir būdu, kad atitinkami asmenys galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis į gynybą.
2.   Įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę nepagrįstai nedelsiant turėti advokatą. Bet kuriuo atveju įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę turėti advokatą nuo toliau išvardytų momentų, atsižvelgiant į tą, kuris yra anksčiausias:
a)
prieš juos apklausiant policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme;
b)
tyrimo arba kitoms kompetentingoms valdžios institucijoms atliekant tyrimo ar kitus įrodymų rinkimo veiksmus pagal 3 dalies c punktą;
c)
nepagrįstai nedelsiant nuo laisvės atėmimo momento;
d)
kai jie šaukiami atvykti į jurisdikciją baudžiamosiose bylose turintį teismą, deramu laiku prieš jiems atvykstant į tą teismą.
3.   Teisę turėti advokatą sudaro šie elementai:
a)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę be pašalinių susitikti ir bendrauti su jiems atstovaujančiu advokatu, be kita ko, prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme;
b)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę, kad į jų apklausą atvyktų ir joje veiksmingai dalyvautų jų advokatas. Toks dalyvavimas atitinka nacionalinės teisės procedūras, jei tokiomis procedūromis nedaromas poveikis veiksmingam naudojimuisi atitinkama teise ir tos teisės esmei. <…>
c)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų bent teisę reikalauti, kad jų advokatas dalyvautų tokiuose tyrimo arba įrodymų rinkimo veiksmuose, jei tie veiksmai yra numatyti pagal nacionalinę teisę ir jei įtariamasis arba kaltinamasis privalo arba jei jam leidžiama dalyvauti [vykdant] atitinkamus veiksm[us]:
i)
asmens atpažinimuose;
ii)
akistatose;
iii)
nusikaltimo atkūrimuose.
<…>
6.   Išimtinėmis aplinkybėmis ir tik ikiteisminiame [ikiteisminio tyrimo] etape valstybės narės gali laikinai nukrypti nuo 3 dalyje numatytų teisių taikymo, jei, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, tai pateisinama dėl vienos iš šių įtikinamų priežasčių [remiantis vienu iš šių privalomųjų pagrindų]:
<…>
b)
kai tyrimo institucijos turi skubiai imtis veiksmų, kad būtų užkirstas kelias baudžiamajam procesui kylančiam rimtam pavojui.“
12
Direktyvos 2013/48 12 straipsnyje „Teisių gynimo priemonės“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji vykstant baudžiamajam procesui, taip pat asmenys, kuriuos prašoma perduoti pagal Europos arešto orderio vykdymo procedūras, turėtų veiksmingų teisių gynimo priemonių pagal nacionalinę teisę, kuriomis galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai pažeidžiamos šioje direktyvoje numatytos teisės.
2.   Nedarant poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ir sistemoms, valstybės narės užtikrina, kad vertinant įtariamųjų arba kaltinamųjų baudžiamojo proceso metu padarytus pareiškimus arba įrodymus, gautus pažeidžiant jų teisę turėti advokatą, arba tais atvejais, kai šios teisės atžvilgiu buvo leista taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą pagal 3 straipsnio 6 dalį, būtų gerbiamos teisės į gynybą ir į teisingą bylos nagrinėjimą.“
Bulgarijos teisė
13
Pagal pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Nakazatelno protsesualen kodeks (Baudžiamojo proceso kodeksas, DV, Nr. 86, 2005 m. spalio 28 d., toliau – Baudžiamojo proceso kodeksas) 54 straipsnį kaltinamuoju laikomas asmuo, dėl kurio pradėtas baudžiamasis persekiojimas pagal šiame kodekse nustatytas sąlygas ir tvarką.
14
Baudžiamojo proceso kodekso 55 straipsnyje „Kaltinamojo teisės“ numatyta:
„(1)   Kaltinamasis turi šias teises: žinoti, kokios nusikalstamos veikos padarymu jis kaltinamas ir kokiais įrodymais remiantis; duoti arba atsisakyti duoti parodymus dėl kaltinimo; susipažinti su bylos medžiaga, įskaitant informaciją, gautą specialiomis tyrimo priemonėmis, ir gauti reikiamus išrašus; pateikti įrodymus; dalyvauti baudžiamajame procese; pareikšti prašymus, pastabas ir prieštaravimus; turėti paskutinį žodį; apskųsti veiksmus, pažeidžiančius jo teises ir teisėtus interesus; turėti gynėją. Kaltinamasis turi teisę, kad atliekant ikiteisminio tyrimo ir kitus procesinius veiksmus, kuriuose šis asmuo dalyvauja, dalyvautų gynėjas, išskyrus atvejus, kai jis aiškiai atsisako šios teisės. <…>
(2)   Kaltinamasis turi teisę gauti bendro pobūdžio informaciją, kuria remiantis jam būtų lengviau pasirinkti gynėją. Jis turi teisę laisvai bendrauti su savo gynėju, susitikti su juo privačiai, gauti teisinę konsultaciją ir kitą teisinę pagalbą, įskaitant prieš pradedant apklausą, per apklausą ir atliekant visus kitus procesinius veiksmus, kuriuos atliekant dalyvauja kaltinamasis.
<…>“
15
Šio kodekso 164 straipsnyje „Asmens krata“ nustatyta:
„(1)   Asmens krata ikiteisminio tyrimo metu be kompetentingo pirmosios instancijos teismo teisėjo arba pirmosios instancijos teismo, kurio jurisdikcijos teritorijoje atliekamas veiksmas, leidimo leidžiama:
1)
asmenį suimant;
2)
jei yra pakankamas pagrindas manyti, kad vykdant kratą dalyvavę asmenys paslėpė bylai svarbius daiktus ar dokumentus.
(2)   Asmens kratą atlieka tos pačios lyties asmuo, dalyvaujant tos pačios lyties kratos liudininkams.
(3)   Atlikto tyrimo veiksmo protokolas nedelsiant ir ne vėliau kaip per 24 valandas pateikiamas teisėjui patvirtinti.“
16
Šio kodekso 212 straipsnyje „Ikiteisminis tyrimas“ numatyta:
„(1)   Ikiteisminis tyrimas pradedamas prokuroro nutarimu.
(2)   Ikiteisminis tyrimas laikomas pradėtu parengus pirmojo tyrimo veiksmo protokolą, kai atliekamas patikrinimas, apimantis konstatavimą, kratą, poėmį ar liudytojų apklausą, kai šių veiksmų atlikimas nedelsiant yra vienintelė galimybė surinkti ir saugoti įrodymus, taip pat tais atvejais, kai asmens krata atliekama laikantis 164 straipsnyje nustatytos tvarkos.
(3)   Tyrimo institucija, atlikusi 2 dalyje nurodytą veiksmą, apie tai nedelsdama ir ne vėliau kaip per 24 valandas informuoja prokurorą.“
17
To paties kodekso 219 straipsnyje „Pripažinimas kaltinamuoju – Kaltinimas ir kaltinamojo akto pateikimas“ nustatyta:
„(1)   Kai tyrimo institucija surenka pakankamai asmens kaltės įrodymų dėl to, kad jis padarė bendrosios teisės pažeidimą, ir nėra jokio pagrindo nutraukti baudžiamąją bylą, ji praneša apie tai prokurorui ir pripažįsta asmenį kaltinamuoju, šiuo tikslu priimdama atitinkamą nutarimą.
(2)   Tyrimo institucija taip pat gali pripažinti kaltinamuoju asmenį, surašydama pirmojo dėl jo atlikto tyrimo veiksmo protokolą; apie tai ji praneša prokurorui.
(3)   Nutarime pripažinti kaltinamuoju ir 2 dalyje paminėtame protokole turi būti nurodyta:
1)
jų priėmimo ir parengimo data ir vieta;
2)
juos parengusi institucija;
3)
kaltinamuoju pripažinto asmens pilnas vardas, pavardė, nusikalstama veika, kuria jis kaltinamas, ir jos teisinis kvalifikavimas;
4)
įrodymai, kuriais grindžiamas kaltinimas, jei tai negali sutrukdyti tyrimui;
5)
laisvės apribojimo priemonė, jei taikoma;
6)
pagal 55 straipsnį kaltinamajam suteikiamos teisės, įskaitant teisę neduoti parodymų, taip pat teisę turėti pasirinktą arba paskirtą gynėją.
<…>
(8)   Tyrimo institucija negali atlikti ikiteisminio tyrimo veiksmų, kuriuos atliekant dalyvauja kaltinamasis, kol neįvykdė 1–7 dalyse numatytų pareigų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
18
2022 m. vasario 8 d. trys Rayonno upravlenye Lukovit (Lukovito rajono komisariatas, Bulgarija) policijos inspektoriai sustabdė ir patikrino IJ vairuojamą transporto priemonę, kurioje taip pat buvo AB ir KL.
19
Dar prieš transporto priemonės vairuotojui atliekant narkotinių medžiagų testą AB ir KL policijos inspektoriams pareiškė, kad turi narkotinių medžiagų. Ši informacija buvo žodžiu perduota budinčiam Lukovito rajono policijos komisariato tyrėjui, šis surašė žodinio pranešimo apie nusikalstamos veikos padarymą protokolą.
20
Vairuotojo narkotinių medžiagų testas buvo teigiamas ir policijos inspektorius patikrino transporto priemonę.
21
Be to, budintis tyrėjas atliko AB asmens kratą ir surašė „kratos ir poėmio skubiais atvejais su teismo patvirtinimu a posteriori“ protokolą. Tai, kad ši krata buvo atlikta be išankstinio teismo leidimo, šiame protokole buvo motyvuota tuo, kad yra „pakankamų įrodymų, kad turima įstatymo draudžiamų daiktų, nurodytų žodinio pranešimo apie nusikalstamos veikos padarymą protokole“.
22
Per šią asmens kratą pas AB rasta narkotinių medžiagų. Tą pačią dieną budintis tyrėjas informavo Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Lovercho apylinkės prokuratūra, Lukovito skyrius, Bulgarija) prokurorą apie šios asmens kratos rezultatus ir apie tai, kad ši krata atlikta per Lukovito rajono policijos komisariato pradėtą „ikiteisminį tyrimą“, kaip tai suprantama pagal Baudžiamojo proceso kodekso 212 straipsnį.
23
Vykstant jau pradėtam ikiteisminiam tyrimui, po asmens kratos per apklausą policijos komisariate AB paprašyta pateikti rašytinius parodymus. Jis nurodė, kad pas jį rastos medžiagos buvo narkotinės medžiagos, skirtos asmeniniam vartojimui.
24
2022 m. vasario 9 d.Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Lovercho apylinkės prokuratūra, Lukovito skyrius) prokuroras, remdamasis Baudžiamojo proceso kodekso 164 straipsnio 3 dalimi, kreipėsi į Rayonen sad Lukovit (Lukovito apylinkės teismas, Bulgarija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydamas patvirtinti atliktos AB asmens kratos protokolą ir vėliau atliktą poėmį. Ginčas pagrindinėje byloje susijęs su šiuo prašymu a posteriori patvirtinti šią kratą ir poėmį.
25
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar nacionalinėje teisėje numatyta prievartos priemonių – įrodymų rinkimo – teisminė kontrolė ikiteisminiu baudžiamojo proceso etapu yra pakankama įtariamųjų ir kaltinamųjų teisių užtikrinimo garantija, numatyta direktyvose 2012/13 ir 2013/48.
26
Visų pirma minėtas teismas nurodo, kad nacionalinėje teisėje nėra aiškios taisyklės, susijusios su privalomųjų įrodymų rinkimo priemonių teisminės kontrolės apimtimi per ikiteisminį tyrimą ir kad pagal nacionalinių teismų jurisprudenciją kratos, asmens kratos ir poėmio kontrolė susijusi su formaliuoju jų teisėtumu. Šiuo klausimu jis primena, jog Europos Žmogaus Teisių Teismas yra ne kartą pripažinęs, kad Bulgarijos Respublika pažeidė EŽTK 3 ir 8 straipsnius.
27
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad Bulgarijos teisėje nėra šiose direktyvose nurodytos sąvokos „įtariamasis“, o yra tik sąvoka „kaltinamasis“. Tam, kad asmuo būtų pripažintas kaltinamuoju, būtinas prokuroro ar tyrimą atliekančios institucijos sprendimas. Vis dėlto egzistuoja nusistovėjusi policijos ir prokuratūros praktika pavėlinti momentą, nuo kurio atitinkamas asmuo laikomas „kaltinamuoju“, o tai praktiškai lemia pareigų, susijusių su šio asmens teisės į gynybą paisymu, apėjimą.
28
Galiausiai tiek iš nacionalinės doktrinos, tiek iš nacionalinės jurisprudencijos matyti, kad kompetentingas teismas, net ir įsitikinęs, kad nebuvo paisoma atitinkamo asmens teisės į gynybą, negali atlikti kaltinamojo akto kontrolės, nes tai pažeistų konstitucinę prokuroro prerogatyvą pradėti baudžiamąjį persekiojimą. Tokiu atveju teismui, atliekančiam per ikiteisminį tyrimą taikytų privalomųjų priemonių kontrolę, telieka patvirtinti tyrimo veiksmą, jeigu jis buvo atliktas skubos sąlygomis, net jei tai reiškia teisės į gynybą pažeidimą.
29
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nors nacionalinėje teisėje nėra „įtariamojo“ sąvokos, Baudžiamoji proceso kodekso 219 straipsnio 2 dalis iš esmės galėtų užtikrinti asmenų, kurių kaltės įrodymų nepakanka, bet kuriems dėl būtinybės atlikti tyrimo veiksmus dėl jų dalyvavimo bus suteiktas „kaltinamojo“ procesinis statusas, teisę į gynybą, todėl jie galės pasinaudoti Baudžiamojo proceso kodekso 55 straipsnyje nurodytomis teisėmis, atitinkančiomis direktyvų 2012/13 ir 2013/48 reikalavimus.
30
Vis dėlto ši procesinė nuostata yra neaiški. Be to, ji taikoma dviprasmiškai ir prieštaringai arba iš viso netaikoma. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nekyla jokių abejonių, kad nagrinėjamu atveju AB yra asmuo, „kaltinamas nusikaltimo padarymu“, kaip tai suprantama pagal EŽTK, kaip ją aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas, neatsižvelgiant į tai, kaip jo situacija kvalifikuojama pagal nacionalinę teisę. Vadinasi, pagal šią teisę asmuo gali pasinaudoti teise į gynybą, tik tuo atveju, jei įgijo „kaltinamojo“ statusą, o tai priklauso nuo tyrimą vykdančios institucijos, kuriai vadovauja prokuroras, valios.
31
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad informacijos nepateikimas ir teisės turėti advokatą ikiteisminio tyrimo stadijoje nesuteikimas yra nepataisomas procesinis pažeidimas, galintis turėti įtakos viso vėlesnio baudžiamojo proceso sąžiningumui ir teisingumui.
32
Šiomis aplinkybėmis Rayonen sad Lukovit (Lukovito apylinkės teismas, Bulgarija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar faktinės aplinkybės, kai, atliekant su narkotinių medžiagų turėjimu susijusios nusikalstamos veikos tyrimą, fiziniam asmeniui, kurį policija įtarė turint narkotinių medžiagų, buvo taikytos prievartos priemonės, t. y. atlikta asmens krata ir poėmis, patenka į [direktyvų 2012/13 ir 2013/48] taikymo sritį?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: koks yra tokio asmens statusas pagal šias direktyvas, kai nacionalinėje teisėje nenumatyta „įtariamojo“ teisinio instituto ir jam nebuvo oficialiu pranešimu suteiktas „kaltinamojo“ statusas, taip pat, ar tokiam asmeniui turi būti suteikiama teisė į informaciją ir teisė turėti advokatą?
3.
Ar pagal teisėtumo principą ir draudimą savavaliauti leidžiama tokia nacionalinės teisės norma, kaip [Baudžiamojo proceso kodekso] 219 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, kad kaltinamojo statusą asmeniui ikiteisminio tyrimo institucija gali suteikti taip pat surašydama dėl jo atlikto pirmo ikiteisminio tyrimo veiksmo protokolą, kai nacionalinėje teisėje nenumatytas „įtariamojo“ teisinis institutas ir teisė į gynybą pagal nacionalinės teisės aktus atsiranda tik oficialaus „kaltinamojo“ statuso suteikimo momentu, o tai vėlgi yra ikiteisminio tyrimo institucijos diskrecija? Ar tokia nacionalinė procedūra daro neigiamą poveikį veiksmingam naudojimuisi teise turėti advokatą ir šios teisės esmei, kaip tai suprantama pagal Direktyvos [2013/48] 3 straipsnio 3 dalies b punktą?
4.
Ar pagal Sąjungos teisės veiksmingumo principą leidžiama tokia nacionalinė praktika, kai atliekant teisminę prievartos priemonių, skirtų įrodymams rinkti, įskaitant asmens kratą ir poėmį per ikiteisminį tyrimą, kontrolę neleidžiama patikrinti, ar nebuvo padarytas pakankamai aiškus įtariamųjų ir kaltinamųjų pagrindinių teisių, garantuojamų [Chartijos] 47 ir 48 straipsniuose ir [direktyvose 2013/48 ir 2012/13], pažeidimas?
5.
Ar pagal teisinės valstybės principą leidžiamos nacionalinės teisės nuostatos ir jurisprudencija, pagal kurias teismas neturi teisės patikrinti kaltinamojo statuso asmeniui suteikimo, nors būtent ir tik nuo šio formalaus veiksmo priklauso tai, ar fiziniam asmeniui suteikiama teisė į gynybą, kai jam ikiteisminio tyrimo tikslais buvo taikytos prievartos priemonės?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
33
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2012/13 2 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2013/48 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šios direktyvos taikomos tuo atveju, kai atliekama asmens, dėl kurio yra informacijos apie tai, kad jis turi neteisėtų medžiagų, krata ir šių medžiagų poėmis, nors nacionalinėje teisėje nėra šiose direktyvose vartojamos sąvokos „įtariamasis“, ir šis asmuo nebuvo oficialiai informuotas apie tai, kad yra laikomas „kaltinamuoju“.
34
Abiejų direktyvų 2012/13 ir 2013/48 bendras tikslas – nustatyti būtiniausias taisykles, susijusias su tam tikromis įtariamųjų ir kaltinamųjų baudžiamajame procese teisėmis. Direktyva 2012/13 konkrečiai susijusi su teise būti informuotam apie savo teises, o Direktyva 2013/48 – su teise turėti advokatą, teise reikalauti, kad apie laisvės atėmimą būtų informuota trečioji šalis, ir asmenų, kuriems atimta laisvė, teise susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis. Be to, iš šių direktyvų konstatuojamųjų dalių matyti, kad šios direktyvos grindžiamos pirmiausia Chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintomis teisėmis ir jomis siekiama skatinti įtariamųjų ar kaltinamųjų naudojimąsi šiomis teisėmis vykstant baudžiamajam procesui (šiuo klausimu žr. 2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 36 ir 37 punktus).
35
Dėl Direktyvos 2012/13 taikymo srities Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš jos 1 straipsnio ir 2 straipsnio 1 dalies matyti, jog šioje direktyvoje tik nustatomos taisyklės, susijusios su įtariamųjų ar kaltinamųjų teise į informaciją apie jų teises baudžiamajame procese ir apie jiems pareikštus kaltinimus nuo to momento, kai kompetentingos institucijos praneša asmeniui, kad jis įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką (2022 m. rugsėjo 6 d. Nutarties Delgaz Grid, C‑95/22, EU:C:2022:697, 25 punktas).
36
Dėl Direktyvos 2013/48 taikymo srities pažymėtina, kad šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ji taikoma įtariamiesiems arba kaltinamiesiems baudžiamajame procese nuo to momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos oficialiu pranešimu arba kitu būdu jiems buvo pranešta, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, nepriklausomai nuo to, ar jų laisvė atimta.
37
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyvos 2013/48 2 straipsnio 1 dalies tekstas, visų pirma žodžiai „valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos oficialiu pranešimu arba kitu būdu jiems buvo pranešta“, rodo, kad pagal šią direktyvą pakanka valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos pranešimo atitinkamam asmeniui fakto, o pranešimo būdas nesvarbus (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 12 d. Sprendimo VW (Teisė turėti advokatą neatvykimo į teismą atveju), C‑659/18, EU:C:2020:201, 25 ir 26 punktus).
38
Kadangi direktyvų 2012/13 ir 2013/48 taikymo sritys kiekvienos iš jų 2 straipsnyje apibrėžiamos beveik identiškai, konstatuotina, kad iš esmės jos sutampa. Ši išvada atitinka bendrą abiejų direktyvų tikslą užtikrinti įtariamųjų ir kaltinamųjų teisių apsaugą baudžiamajame procese. Vadinasi, kaip savo išvados 38 punkte pažymėjo generalinis advokatas, naujesnėje iš dviejų direktyvų, t. y. Direktyvos 2013/48 2 straipsnyje, pateiktas papildomas patikslinimas, kad informacija gali būti gauta „oficialiu pranešimu arba kitu būdu“, turi būti laikomas taikytinu ir Direktyvai 2012/13.
39
Iš to, kas išdėstyta, matyti: pirma, tam, kad situacija patektų į šių direktyvų taikymo sritį, reikia dviejų elementų. Viena vertus, būtina, kad kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turėtų įtarimų, jog atitinkamas asmuo padarė nusikalstamą veiką, arba jis būtų kaltinamas padaręs tokią veiką ir, kita vertus, informaciją apie tai šios institucijos jam turi pateikti oficialiu pranešimu arba kitu būdu.
40
Taigi taikant direktyvas 2012/13 ir 2013/48 svarbu, kad šios institucijos įsitikintų, jog atitinkamas asmuo žinojo, kad yra įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką.
41
Antra, pažymėtina, kad siekdamos užtikrinti tinkamą baudžiamojo tyrimo eigą kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi turėti tam tikrą diskreciją pasirinkti momentą, kada jos praneša atitinkamam asmeniui, kad jis įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, tačiau su sąlyga, kad nėra pernelyg delsiama pateikti šią informaciją, nes tai trukdytų atitinkamam asmeniui veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą, kurią siekiama apsaugoti direktyvomis 2012/13 ir 2013/48.
42
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagrindinės bylos dalykas susijęs su Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Lovecho apylinkės prokuratūra, Lukovito skyrius) prokuroro prašymu a posteriori patvirtinti AB asmens kratą ir per šią kratą rastų neteisėtų medžiagų poėmį. Šią kratą nurodyta atlikti ir ji atlikta po to, kai šis asmuo policijos pareigūnams prisipažino turintis tokių medžiagų.
43
Kai toks asmuo, kaip AB, pateikia tokio pobūdžio prisipažinimą policijos pareigūnams, jis gali būti laikomas įtariamu padarius nusikalstamą veiką. Kai atsižvelgdami į šį prisipažinimą pareigūnai atlieka atitinkamo asmens kratą ir to, ką jis teigia turintis, poėmį, šie veiksmai įrodo, kad kompetentinga institucija įtaria šį asmenį, ir netiesiogiai, bet neišvengiamai informuoja jį apie šį įtarimą. Tokiomis aplinkybėmis abi direktyvų 2012/13 ir 2013/48 taikymo sąlygos yra įvykdytos.
44
Taikant šias direktyvas neturi reikšmės tai, kad atitinkamos valstybės narės teisėje nenumatyta, jog asmuo gali turėti „įtariamojo“ statusą, taip pat tai, kad AB nebuvo oficialiai informuotas, jog yra laikomas „kaltinamuoju“. Direktyvų 2012/13 ir 2013/48 taikymo sritis turi būti aiškinama vienodai visose valstybėse narėse, todėl negali priklausyti nei nuo skirtingos sąvokų „įtariamasis“ ir „kaltinamasis“ sampratos pagal šių valstybių teisę, nei nuo sąlygų, kuriomis šis statusas įgyjamas.
45
Taigi į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2012/13 2 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2013/48 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šios direktyvos taikomos tuo atveju, kai atliekama asmens, dėl kurio yra informacijos apie tai, kad jis turi neteisėtų medžiagų, krata ir šių medžiagų poėmis. Tai, kad nacionalinėje teisėje nėra sąvokos „įtariamasis“ ir kad šis asmuo nebuvo oficialiai informuotas apie tai, jog yra laikomas „kaltinamuoju“, šiuo aspektu neturi reikšmės.
Dėl ketvirtojo klausimo
46
Ketvirtuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti prieš trečiąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalis, siejamos su Chartijos 47 ir 48 straipsniais, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią teismas, į kurį pagal taikytiną nacionalinę teisę kreiptasi su prašymu a posteriori išduoti leidimą atlikti asmens kratą ir per ją rastų neteisėtų medžiagų poėmį ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape, neturi jurisdikcijos nagrinėti, ar paisyta šiose direktyvose garantuojamų įtariamojo ar kaltinamojo teisių.
47
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nors pagal Baudžiamojo proceso kodekso 164 straipsnio 3 dalį asmens krata, atlikta ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape, turi būti tikrinama teismo a posteriori, ši kontrolė, remiantis atitinkama nacionaline jurisprudencija, apima tik formalius reikalavimus, nuo kurių priklauso šios priemonės ir jos pagrindu atlikto poėmio teisėtumas, ir nesuteikia kompetentingam teismui galimybės nagrinėti, ar paisyta direktyvose 2013/48 ir 2012/13 garantuojamų teisių.
48
Pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalį valstybės narės turi užtikrinti, kad įtariamieji ar kaltinamieji arba jų advokatas turėtų teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos arba atsisakė ją pateikti pagal šią direktyvą.
49
Atsižvelgiant į pagal Chartijos 47 straipsnį saugomos teisės į veiksmingą teisinę gynybą svarbą ir Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalies aiškų, besąlyginį ir tikslų tekstą, pažymėtina, kad pagal pastarąją nuostatą draudžiama bet kokia nacionalinė priemonė, užkertanti kelią pasinaudoti veiksmingomis teisinės gynybos priemonėmis, kai pažeidžiamos pagal šią direktyvą saugomos teisės (2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 57 punktas).
50
Taip pat reikia aiškinti ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnį, pagal kurį turi būti užtikrinta, kad „įtariamieji arba kaltinamieji vykstant baudžiamajam procesui <…> turėtų veiksmingų teisių gynimo priemonių pagal nacionalinę teisę, kuriomis galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai pažeidžiamos šioje direktyvoje numatytos teisės“ (2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, 58 punktas).
51
Darytina išvada, kad pagal Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad būtų paisoma Chartijos 47 straipsnyje ir 48 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir teisės į gynybą, numatant veiksmingą teisių gynimo priemonę, leidžiančią visiems įtariamiesiems ar kaltinamiesiems kreiptis į teismą, kad šis išnagrinėtų, ar buvo pažeistos iš šių direktyvų kylančios jų teisės.
52
Atsižvelgiant į tai, pažymėtina, kad Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalyje ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog teisė prašyti konstatuoti galimus šių teisių pažeidimus suteikiama atitinkamai „nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka“ ir „pagal nacionalinę teisę“. Vadinasi, šiose nuostatose nenustatyta nei tvarkos, pagal kurią turi būti galima pareikšti kaltinimus dėl minėtų teisių pažeidimų, nei momento, kada vykstant baudžiamajam procesui tai gali būti padaryta, valstybėms narėms paliekant tam tikrą diskreciją nustatyti konkrečias teisių gynimo priemones.
53
Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimą pripažinti tokią diskreciją patvirtina direktyvų 2012/13 ir 2013/48 konstatuojamosios dalys. Pagal Direktyvos 2012/13 36 konstatuojamąją dalį teisė prašyti konstatuoti, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikia informacijos ar neatskleidžia tam tikros bylos medžiagos arba atsisako tai padaryti pagal šią direktyvą, neįpareigoja valstybių narių „numatyti specialios apeliacijų procedūros, konkretaus mechanizmo ar skundų nagrinėjimo procedūros, kurių laikantis būtų galima užginčyti tokį informacijos nepateikimą ar atsisakymą ją pateikti“. Direktyvos 2013/48 50 konstatuojamojoje dalyje iš esmės teigiama, kad valstybių narių pareiga užtikrinti, kad būtų gerbiamos teisės į gynybą ir sąžiningas procesas, neturėtų daryti poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ar sistemoms, ir neturėtų būti užkirsta galimybė valstybėms narėms išlaikyti sistemą, pagal kurią visi esami įrodymai gali būti pateikti teismui ar teisėjui, „netaikant atskiro ar išankstinio tokių įrodymų priimtinumo vertinimo“.
54
Taip pat pasakytina, kad pagal Chartijos 47 ir 48 straipsnius nedraudžiama, kad valstybės narės nebūtų įpareigotos nustatyti savarankiškų teisių gynimo priemonių, kuriomis įtariamieji ar kaltinamieji galėtų pasinaudoti, gindami jiems pagal direktyvas 2012/13 ir 2013/48 suteiktas teises. Remiantis suformuota jurisprudencija, Sąjungos teisė, įskaitant Chartijos nuostatas, neįpareigoja valstybių narių nustatyti kitų teisių gynimo priemonių nei tos, kurios jau numatytos pagal nacionalinę teisę, nebent iš nagrinėjamos nacionalinės teisinės sistemos struktūros matyti, kad nėra jokių teisminės gynybos priemonių, leidžiančių, nors ir netiesiogiai, užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių teisės subjektų teisių apsaugą (šiuo klausimu žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 62 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
55
Darytina išvada, kad pagal Sąjungos teisę valstybei narei nedraudžiama apriboti prievartos priemonių, susijusių su nusikalstamos veikos įrodymų rinkimu, teisminės kontrolės taip, kad būtų vertinamas tik jų formalus teisėtumas, jeigu vėliau vykstant baudžiamajam procesui bylą iš esmės nagrinėjantis teismas gali patikrinti, ar buvo paisyta direktyvose 2012/13 ir 2013/48, siejamose su Chartijos 47 straipsniu ir 48 straipsnio 2 dalimi, įtvirtintų kaltinamojo teisių.
56
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad iš suformuotos nacionalinės jurisprudencijos matyti, jog iš asmenų, kurie dėl savo veiksmų buvo apklausti kaip liudytojai, surinkta informacija negali būti naudojama kaip įrodymai, nes šie asmenys iš tikrųjų yra įtariamieji.
57
Kaip savo išvados 72 punkte iš esmės nurodė generalinis advokatas, pagal šią jurisprudenciją bent tam tikrais atvejais leidžiama neatsižvelgti į informaciją ir įrodymus, gautus nesilaikant Sąjungos teisės, šiuo atveju Direktyvos 2012/13 3 straipsnio dėl pranešimo įtariamajam apie jo teises ir Direktyvos 2013/48 3 straipsnio dėl teisės turėti advokatą.
58
Vis dėlto remiantis vien Teisingumo Teismo turima bylos medžiaga neįmanoma nustatyti, ar nagrinėjamu atveju taikytinos nacionalinės nuostatos atitinka šio sprendimo 55 punkte nurodytus reikalavimus. Norint tai nustatyti, reikia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas įsitikintų, jog tuo atveju, kai vykstant baudžiamajam procesui kaltinamasis nurodo procesinius pažeidimus, susijusius su iš vienos iš šių dviejų direktyvų kylančių teisių pažeidimais, bylą iš esmės nagrinėjantis teismas visada gali konstatuoti šiuos pažeidimus ir nustatyti visus iš šių pažeidimų kylančius padarinius, ypač kiek tai susiję su tokiomis aplinkybėmis gautų įrodymų nepriimtinumu arba įrodomąja galia.
59
Jeigu bylą iš esmės nagrinėjantis teismas neturi galimybės padaryti tokios išvados ir nustatyti šių pažeidimų padarinius, reikia priminti Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią, siekiant užtikrinti visų Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, pagal viršenybės principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai savo vidaus teisę aiškintų kiek įmanoma taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę (2022 m. kovo 8 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas), C‑205/20, EU:C:2022:168, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
60
Nesant galimybės pateikti Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo ir atsižvelgiant į tai, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 49–51 punktų, Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalis veikia tiesiogiai, pagal viršenybės principą nacionalinis teismas, įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas pagal jam suteiktą kompetenciją, privalo užtikrinti visišką šios teisės reikalavimų veiksmingumą jo nagrinėjamame ginče, prireikus savo iniciatyva netaikydamas jokio nacionalinės teisės akto (net ir vėliau priimto), kuris prieštarauja šioms nuostatoms, ir neprivalo prašyti, kad tas nacionalinės teisės aktas būtų panaikintas teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis, arba laukti, kol tai bus padaryta (šiuo klausimu žr. 2022 m. spalio 28 d. Sprendimo Generalstaatsanwaltschaft München (Ekstradicija ir ne bis in idem), C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 108 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
61
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalis, siejamos su Chartijos 47 ir 48 straipsniais, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią teismas, į kurį pagal taikytiną nacionalinę teisę kreiptasi su prašymu a posteriori išduoti leidimą atlikti asmens kratą ir per ją rastų neteisėtų medžiagų poėmį ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape, neturi jurisdikcijos nagrinėti, ar paisyta šiose direktyvose garantuojamų įtariamojo ar kaltinamojo teisių, su sąlyga, kad, pirma, šis asmuo vėliau gali prašyti bylą iš esmės nagrinėjančiame teisme konstatuoti galimą iš šių direktyvų kylančių teisių pažeidimą ir, antra, tokiu atveju šis teismas turi atsižvelgti į tokį pažeidimą, nustatyti jo padarinius, ypač kiek tai susiję su tokiomis aplinkybėmis gautų įrodymų nepriimtinumu arba įrodomąja galia.
Dėl trečiojo klausimo
62
Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašoma išaiškinti teisėtumo ir draudimo savavališkai naudotis įgaliojimais principus, taip pat Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies b punktą, kiek tai susiję su nacionalinės teisės nuostatomis, pagal kurias tik oficialiai suteiktą „kaltinamojo“ statusą turintys asmenys gali naudotis šioje direktyvoje numatytomis teisėmis, o šio statuso suteikimo momentas paliekamas ikiteisminio tyrimo institucijos diskrecijai.
63
Pagal suformuotą jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrai, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Atsižvelgiant į tai, Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (2023 m. kovo 24 d. Nutarties Direktor na Teritorialno podelenie na Natsionalnia osiguritelen institut-Veliko Tarnovo, C‑30/22, EU:C:2023:259, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
64
Taip pat Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į pagrindinės bylos dalyką (2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo TL (Vertimo žodžiu ir raštu nebuvimas), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 37 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
65
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas susijęs su teismui pateiktu prašymu a posteriori patvirtinti asmens kratą ir per ją rasto neteisėtai turimo turto poėmį ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape ir kad, siekiant pateikti naudingą atsakymą į trečiąjį klausimą, iš tikrųjų tokiu atveju reikia išnagrinėti Direktyvos 2013/48 3 straipsnyje numatytos teisės turėti advokatą apimtį ir pobūdį.
66
Taigi šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/48 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape gali būti atliekama asmens krata ir neteisėtai turimo turto poėmis, nesuteikiant šiam asmeniui teisės turėti advokatą.
67
Direktyvos 2013/48 1 straipsnyje nustatytos būtiniausios taisyklės, reglamentuojančios, be kita ko, įtariamųjų ir kaltinamųjų baudžiamajame procese teisę turėti advokatą ir reikalauti, kad apie laisvės atėmimą būtų informuota trečioji šalis.
68
Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę turėti advokatą tokiu laiku ir būdu, kad galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis į gynybą.
69
Ši pagrindinė taisyklė patikslinta to paties 3 straipsnio 2 dalyje, kurioje numatyta, kad tokia teisė turi būti suteikta „nepagrįstai nedelsiant“ ir bet kuriuo atveju nuo anksčiausio iš keturių šios 2 dalies a–d punktuose išvardytų momentų.
70
Be to, Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 3 dalies c punkte nustatyta, kad įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę į tai, kad atliekant toje nuostatoje nurodytus tyrimo arba įrodymų rinkimo veiksmus dalyvautų jų advokatas, kai tokie veiksmai yra numatyti nacionalinėje teisėje ir jei įtariamasis arba kaltinamasis privalo arba jam leidžiama dalyvauti atliekant šiuos veiksmus.
71
Pažymėtina, kad asmens krata ir neteisėtų medžiagų poėmis nepriskiriami prie šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a–d punktuose ir 3 dalies c punkte nurodytų veiksmų.
72
Konkrečiai kalbant, kiek tai susiję su, pirma, Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta įtariamųjų ar kaltinamųjų teise turėti advokatą prieš juos apklausiant policijoje kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme, svarbu pažymėti, kad iš Direktyvos 2013/48 20 konstatuojamosios dalies matyti, jog pagal Sąjungos teisės aktų leidėjo valią policijos pateikti preliminarūs klausimai siekiant nustatyti, ar turėtų būti pradėtas tyrimas, pavyzdžiui, vykdant patikrinimą kelyje, nėra „apklausa“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, todėl nepatenka į jos 3 straipsnio 2 dalies a punkto taikymo sritį kaip suteikiantys įtariamiesiems ir kaltinamiesiems teisę bet kuriuo atveju turėti advokatą.
73
Antra, kiek tai susiję su Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalies c punkte numatyta įtariamųjų ar kaltinamųjų teise turėti advokatą „nepagrįstai nedelsiant“ nuo laisvės atėmimo momento, pažymėtina, kad tai nebūtinai reiškia, jog teisė turėti advokatą įgyvendinama nedelsiant, t. y. pačiu laisvės atėmimo momentu.
74
Šiuo klausimu iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos, susijusios su EŽTK 6 straipsniu, į kurią daroma nuoroda Direktyvos 2013/48 12 konstatuojamojoje dalyje, matyti, kad, kiek tai susiję su teise į advokato pagalbą, kaip ji suprantama pagal šio 6 straipsnio 3 dalies c punktą, per patikrinimą kelyje atlikta krata, per kurią asmuo pats save apkaltino, nėra toks reikšmingas atitinkamo asmens veiksmų laisvės apribojimas, kurio galėtų pakakti, kad nuo šio proceso etapo būtų taikomas teisinės pagalbos reikalavimas (šiuo klausimu žr. 2010 m. vasario 18 d. EŽTT sprendimo Zaichenko prieš Rusiją, CE:ECHR:2010:0218JUD003966002, 47 ir 48 punktus).
75
Apskritai siekiant nustatyti, ar negalėjimas turėti advokato, kai atliekama asmens krata ir neteisėtai turimo turto poėmis, atėmė iš įtariamojo ar kaltinamojo pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnį užtikrinamą teisę, reikia atsižvelgti į šio straipsnio 1 dalies nuostatas, pagal kurias reikalaujama išnagrinėti, ar tokia teisė buvo suteikta tokiu laiku ir būdu, kad įtariamasis ar kaltinamasis galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti teisėmis į gynybą.
76
Nagrinėjamu atveju kompetentingas teismas pagal nacionalinę teisę turi atlikti reikalingus patikrinimus, atsižvelgdamas į visas šiuo klausimu reikšmingas aplinkybes. Konkrečiau kalbant, jis turės patikrinti, ar advokato dalyvavimas atliekant AB kratą ir neteisėtų medžiagų poėmį buvo objektyviai būtinas siekiant veiksmingai užtikrinti šio asmens teisę į gynybą.
77
Šiuo aspektu reikia patikslinti, kad AB taikytos priemonės a priori neatrodo patvirtintos tokiomis aplinkybėmis, kad jų taikymo momentu suinteresuotasis asmuo turėjo turėti teisę turėti advokatą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnį, tačiau tai turi patikrinti kompetentingas nacionalinis teismas.
78
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape gali būti atliekama asmens krata ir neteisėtai turimo turto poėmis, nesuteikiant šiam asmeniui teisės turėti advokatą, su sąlyga, kad išnagrinėjus visas reikšmingas aplinkybes matyti, jog advokato dalyvavimas nebūtinas tam, kad šis asmuo galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti teisėmis į gynybą.
Dėl penktojo klausimo
79
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar teisinės valstybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos ir nacionalinė jurisprudencija, pagal kurias nacionalinis teismas „neturi teisės patikrinti kaltinamojo statuso asmeniui suteikimo, nors būtent <…> nuo šio formalaus veiksmo priklauso tai, ar šiam asmeniui suteikiamos teisės į gynybą, kai jam buvo taikytos prievartos priemonės ikiteisminio tyrimo tikslais“.
80
Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, suteikianti Teisingumo Teismui galimybę pateikti nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną jų nagrinėjamam ginčui išspręsti (2023 m. kovo 27 d. Nutarties Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
81
Kadangi sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra šio proceso Teisingumo Teisme pagrindas, būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalių paaiškinimų dėl prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kurį šis teismas įžvelgia tarp šių nuostatų ir jo nagrinėjamam ginčui taikytinų nacionalinės teisės aktų (šiuo klausimu žr. 2023 m. kovo 27 d. Nutarties Belgische Staat, C‑34/22, EU:C:2023:263, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
82
Nagrinėjamu atveju penktajame klausime bendrai nurodomi „teisinės valstybės principai“, o prašyme priimti prejudicinį sprendimą, be kita ko, nenurodytos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą kelti klausimą dėl šių „principų“ išaiškinimo, todėl Teisingumo Teismas negali įvertinti, kiek atsakymas į šį klausimą yra būtinas tam, kad šis teismas galėtų priimti sprendimą pagrindinėje byloje.
83
Vadinasi, penktasis klausimas yra nepriimtinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
84
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese 2 straipsnio 1 dalis ir 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu 2 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinamos taip:
šios direktyvos taikomos tuo atveju, kai atliekama asmens, dėl kurio yra informacijos apie tai, kad jis turi neteisėtų medžiagų, krata ir šių medžiagų poėmis. Tai, kad nacionalinėje teisėje nėra sąvokos „įtariamasis“ ir kad šis asmuo nebuvo oficialiai informuotas apie tai, jog yra laikomas „kaltinamuoju“, šiuo aspektu neturi reikšmės.
2.
Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalis ir Direktyvos 2013/48 12 straipsnio 1 dalis, siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniais,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas nedraudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią teismas, į kurį pagal taikytiną nacionalinę teisę kreiptasi su prašymu a posteriori išduoti leidimą atlikti asmens kratą ir per ją rastų neteisėtų medžiagų poėmį ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape, neturi jurisdikcijos nagrinėti, ar paisyta šiose direktyvose garantuojamų įtariamojo ar kaltinamojo teisių, su sąlyga, kad, pirma, šis asmuo vėliau gali prašyti bylą iš esmės nagrinėjančiame teisme konstatuoti galimą iš šių direktyvų kylančių teisių pažeidimą ir, antra, tokiu atveju šis teismas turi atsižvelgti į tokį pažeidimą, nustatyti jo padarinius, ypač kiek tai susiję su tokiomis aplinkybėmis gautų įrodymų nepriimtinumu arba įrodomąja galia.
3.
Direktyvos 2013/48 3 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatyta, kad ikiteisminiame baudžiamojo proceso etape gali būti atliekama asmens krata ir neteisėtai turimo turto poėmis, nesuteikiant šiam asmeniui teisės turėti advokatą, su sąlyga, kad išnagrinėjus visas reikšmingas aplinkybes matyti, jog advokato dalyvavimas nebūtinas tam, kad šis asmuo galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti teisėmis į gynybą.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.