62021CJ0491_RES
Byla C‑491/21
WA
prieš
Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date din Ministerul Afacerilor Interne
(Înalta Curte de Casație și Justiție prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2024 m. vasario 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sąjungos pilietybė – SESV 21 straipsnio 1 dalis – Teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 45 straipsnis – Direktyva 2004/38/EB – 4 straipsnis – Asmens tapatybės kortelės išdavimas – Sąlyga turėti nuolatinę gyvenamąją vietą dokumentą išduodančioje valstybėje narėje – Šios valstybės narės valdžios institucijų atsisakymas išduoti asmens tapatybės kortelę vienam iš savo piliečių, nuolat gyvenančių kitoje valstybėje narėje – Vienodas požiūris – Apribojimai – Pateisinimas“
Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Asmens tapatybės kortelės, kuri gali būti naudojama kaip kelionės Sąjungoje dokumentas, išdavimas – Sąjungos pilietis, pasinaudojęs teise laisvai judėti ir gyventi šalyje – Jo kilmės valstybės narės valdžios institucijų atsisakymas išduoti jam tokią asmens tapatybės kortelę dėl to, kad jis nuolat apsigyveno kitoje valstybėje narėje – Neleistinumas – Pateisinimas – Nebuvimas
(SESV 21 straipsnio 1 dalis; Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 45 straipsnio 1 dalis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 1–4 konstatuojamosios dalys ir 4 straipsnio 3 dalis)
(žr. 25–27, 33, 34, 36–44, 46–53, 58–61 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Teisingumo Teismas, į kurį buvo kreiptasi su prejudiciniu klausimu, nurodė, kad SESV 21 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 45 straipsnio 1 dalyje įtvirtintai teisei laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, kurios naudojimosi sąlygos paaiškintos Direktyvoje 2004/38 (
1
), prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, pagal kurį Europos Sąjungos piliečiui, kuris yra šios valstybės narės pilietis, pasinaudojęs teise laisvai judėti ir gyventi kitoje valstybėje narėje, atsisakoma išduoti asmens tapatybės kortelę, kuri gali būti naudojama kaip kelionės Europos Sąjungoje dokumentas, vien dėl to, kad jis nuolat apsigyveno kitos valstybės narės teritorijoje.
Kasatorius pagrindinėje byloje yra Rumunijos pilietis, kuris nuo 2014 m. nuolat gyvena Prancūzijoje ir savo profesinę advokato veiklą vykdo tiek Prancūzijoje, tiek Rumunijoje. Rumunijos valdžios institucijos jam išdavė paprastą elektroninį pasą, kuris yra jam vykti į užsienį leidžiantis kelionės dokumentas ir kuriame nurodyta, kad jis nuolat gyvena Prancūzijoje, taip pat laikinąją asmens tapatybės kortelę. Ji išduodama kitoje valstybėje narėje nuolat gyvenantiems Rumunijos piliečiams, laikinai gyvenantiems Rumunijoje, ir turi būti atnaujinama kiekvienais metais. Ji nėra kelionės dokumentas.
2017 m. rugsėjo mėn. kasatorius pagrindinėje byloje paprašė išduoti asmens tapatybės kortelę (paprastą arba elektroninę), kuri būtų kelionės dokumentas, leidžiantis jam vykti į Prancūziją. Prašymas buvo atmestas motyvuojant iš esmės tuo, kad jo nuolatinė gyvenamoji vieta yra užsienyje.
2017 m. gruodžio mėn. jis pateikė skundą Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) prašydamas to teismo įpareigoti išduoti jam prašomą dokumentą. 2018 m. kovo mėn. priimtu sprendimu tas teismas skundą atmetė, motyvuodamas tuo, kad Rumunijos teisinis reglamentavimas nenumato tokio išdavimo nuolatinio gyvenimo užsienyje atveju, o tai, beje, neprieštarauja Sąjungos teisei. Be to, tas teismas nurodė, kad kasatorius pagrindinėje byloje nebuvo diskriminuojamas, nes Rumunijos valdžios institucijos jam išdavė paprastą elektroninį pasą.
Gavęs kasacinį skundą dėl to sprendimo, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Aukščiausias Kasacinis ir Teisingumo Teismas, Rumunija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nutarė pateikti Teisingumo Teismui klausimą, ar atsisakymas kasatoriui pagrindinėje byloje išduoti asmens tapatybės kortelę, kuri gali būti naudojama kaip kelionės Sąjungoje dokumentas, vien dėl to, kad jo nuolatinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, atitinka Sąjungos teisę.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Rumunijos teisiniame reglamentavime dėl kelionės dokumentų išdavimo yra įtvirtintas skirtingas požiūris į Rumunijoje nuolat gyvenančius Rumunijos piliečius ir užsienyje nuolat gyvenančius Rumunijos piliečius. Pirmiesiems gali būti išduotas vienas ar du kelionės dokumentai, leidžiantys jiems keliauti Sąjungoje (t. y. asmens tapatybės kortelė ir (arba) pasas), o antriesiems gali būti išduotas tik pasas kaip kelionės dokumentas.
Pirma, nagrinėdamas tokio skirtingo požiūrio atitiktį Sąjungos teisei Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal Direktyvos 2004/38 4 straipsnio 3 dalį (
2
) valstybėms narėms leidžiama pasirinkti kelionės dokumento, kurį jos privalo išduoti savo piliečiams, rūšį (t. y. asmens tapatybės kortelę arba pasą). Be to, Teisingumo Teismas vis dėlto priminė, kad Direktyvos 2004/38 tikslas – supaprastinti naudojimąsi pagrindine asmenine teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, kuri pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį tiesiogiai suteikiama Sąjungos piliečiams. Taigi naudodamosi kompetencija asmens tapatybės kortelių išdavimo srityje valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, visų pirma Sutarties nuostatų, susijusių su minėtoje nuostatoje numatyta laisve judėti ir gyventi jų teritorijoje.
Antra, Teisingumo Teismas konstatavo, kad nagrinėjamas teisinis reglamentavimas tiek, kiek pagal jį reikalaujama, kad Rumunijos piliečiai, kurie gyvena kitose valstybėse narėse ir pageidauja gauti tiek pasą, tiek asmens tapatybės kortelę, turėtų nuolatinę gyvenamąją vietą Rumunijoje, lemia mažiau palankų požiūrį į tokius piliečius ir dėl jo jie atsiduria mažiau palankioje padėtyje tik dėl to, kad pasinaudojo teise laisvai judėti ir gyventi šalyje. Be to, remdamasis principu, kad Sutartimi suteikiamos galimybės Sąjungos piliečių judėjimo srityje nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima atgrasyti sudarant kliūčių jam gyventi kitoje valstybėje narėje jo kilmės valstybės narės teisės normomis, dėl kurių jis atsidurtų mažiau palankesnėje padėtyje vien dėl to, kad pasinaudojo šiomis galimybėmis, Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus Rumunijos piliečiai, atsidūrę tokioje padėtyje kaip kasatorius pagrindinėje byloje, gali būti atgrasyti naudotis teise laisvai judėti ir gyventi Sąjungoje. Tokioje padėtyje esantiems Rumunijos piliečiams tenka didesnė administracinė našta nei Rumunijoje nuolat gyvenantiems Rumunijos piliečiams, kiek tai susiję su asmens tapatybės kortelių ir (arba) pasų išdavimo procedūra. Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisinis reglamentavimas reiškia teisės laisvai judėti ir gyventi šalyje, numatytos SESV 21 straipsnio 1 dalyje ir Chartijos 45 straipsnio 1 dalyje, apribojimą, o pastaroji nuostata atspindi pirmąją nuostatą.
Trečia, Teisingumo Teismas priminė, kad toks apribojimas pagal Sąjungos teisę gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas objektyviais bendrojo intereso pagrindais, nepriklausančiais nuo atitinkamų asmenų pilietybės, ir yra proporcingas nacionaline teise teisėtai siekiamam tikslui. Iš jurisprudencijos matyti, kad priemonė yra proporcinga, jeigu, būdama tinkama siekiamam tikslui įgyvendinti, neviršija to, kas būtina jam pasiekti. Rumunijos vyriausybė pateikė pagrindinėje byloje nagrinėjamo teisinio reglamentavimo pateisinimą, grindžiamą tuo, kad yra administracinio pobūdžio sumetimų, susijusių iš esmės su būtinybe asmens tapatybės kortelėje nurodomam nuolatinės gyvenamosios vietos adresui suteikti įrodomąją galią ir su kompetentingos nacionalinės administracinės institucijos atliekamo šio adreso nustatymo ir kontrolės veiksmingumu. Nagrinėdamas šiuos įvairius argumentus Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Rumunijos vyriausybė neįrodė ryšio tarp adreso nurodymo asmens tapatybės kortelėje ir pareigos atsisakyti išduoti asmens tapatybės kortelę kitoje valstybėje narėje nuolat gyvenantiems Rumunijos piliečiams. Be to, jis priminė, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, administracinio pobūdžio sumetimais negalima pateisinti to, kad valstybė narė nukrypsta nuo Sąjungos teisės normų. Taigi nė vienas iš Rumunijos vyriausybės pateiktų argumentų neleidžia manyti, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisinis reglamentavimas pagrįstas objektyviais bendrojo intereso pagrindais. Todėl toks teisinis reglamentavimas reiškia kitoje valstybėje narėje nuolat gyvenančių Rumunijos piliečių laisvės judėti ir gyventi Sąjungoje, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 4 straipsnio 3 dalį, siejamą su SESV 21 straipsnio 1 dalimi ir Chartijos 45 straipsnio 1 dalimi, apribojimą.
(
1
)	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46). Ši direktyva įgyvendina SESV 21 straipsnyje ir Chartijos 45 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pagrindinę teisę į laisvą judėjimą ir nustato naudojimosi ja sąlygas.
(
2
)	Šioje nuostatoje nurodyta: „Valstybės narės pagal savo įstatymus išduoda savo piliečiams ir atnaujina tapatybės kortelę ar pasą, nurodančius jų pilietybę.“