62005CC0337
GENERALINIO ADVOKATO
JÁN MAZÁK IŠVADA,
pateikta 2007 m. liepos 10 d. (
1
)
Byla C-337/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Italijos Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Viešieji prekių pirkimai — Direktyvos 77/62/EEB ir 93/36/EEB — Viešojo pirkimo sutarčių sudarymas iš anksto nepaskelbus apie pirkimą — Konkurso nepaskelbimas — „Agusta“ ir „Agusta Bell“ sraigtasparniai“
1.
Šiame ieškinyje, pareikštame pagal EB 226 straipsnį, Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad taikydama ilgalaikę praktiką, kurios vis dar laikomasi, tiesiogiai sudaryti sutartis su bendrove Agusta dėl sraigtasparnių įsigijimo kai kurių ministerijų ir tarnybų poreikiams, netaikant konkurso procedūros, Italija neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvas dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, būtent Tarybos direktyvą 93/36/EEB (
2
), anksčiau Tarybos direktyvas 77/62/EEB (
3
), 80/767/EEB (
4
) ir 88/295/EEB (
5
).
2.
Italija ginčija tariamą įsipareigojimų neįvykdymą, atsiliepime į ieškinį, be kita ko, remdamasi EB 296 straipsnio 1 dalies b punktu.
I — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
3.
Direktyva 93/36 (toliau – Direktyva 93/36 arba direktyva) derinama viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarka ir nustatomi reikalavimai tokių sutarčių sudarymui.
4.
Direktyvos 93/36 1 straipsnyje numatyta:
„a)
„viešojo prekių pirkimo sutartys“ – tai raštu sudarytos atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys dėl prekių pirkimo, lizingo (finansinės nuomos), nuomos arba pirkimo išsimokėtinai, numatant jas įsigyti ar to nenumatant, sudaromos tarp tiekėjo (fizinio arba juridinio asmens) ir vienos iš b punkte nurodytų perkančiųjų organizacijų. Tokių prekių pristatymas gali dar apimti jų išdėstymo ir instaliavimo darbus;
<…>
d)
„atviras konkursas“ – tai tokios nacionalinės procedūros, pagal kurias visi suinteresuoti tiekėjai gali pateikti pasiūlymus;
e)
„ribotas konkursas“ – tai tokios nacionalinės procedūros, pagal kurias pasiūlymus gali pateikti tiktai perkančiųjų organizacijų pakviesti tiekėjai;
f)
„derybos“ – tai tokios nacionalinės procedūros, pagal kurias perkančiosios organizacijos tariasi su pasirinktais tiekėjais ir su vienu ar daugiau tokių tiekėjų derasi dėl sutarties sąlygų.“
5.
Pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punktą ji netaikoma „prekių pirkimo sutartims, kurios yra paskelbtos slaptomis arba kurios pagal suinteresuotose valstybėse narėse galiojančius įstatymus ir kitus teisės aktus privalo būti vykdomos kartu imantis specialių apsaugos priemonių, arba kai yra reikalaujama užtikrinti valstybių narių pagrindinius saugumo interesus“.
6.
Direktyvos 3 straipsnyje numatyta, kad „nepažeidžiant 2, 4 straipsnių ir 5 straipsnio 1 dalies, ši direktyva taikoma visoms su 1 straipsnio a punktu susijusioms prekėms, įskaitant ir tas, kurios nurodytos perkančiųjų organizacijų sudaromose gynybos srities sutartyse, išskyrus gaminius, kuriems yra taikomas Sutarties 296 straipsnio 1 dalies b punktas“.
7.
Pagal direktyvos 6 straipsnį:
„1.   Sudarydamos viešojo prekių pirkimo sutartis, perkančiosios organizacijos toliau nurodytais atvejais taiko 1 straipsnio d, e ir f punktuose nustatytas procedūras. <…>
3.   Perkančiosios organizacijos gali sudaryti savo prekių pirkimo sutartis derybų būdu, iš anksto nepaskelbusios apie konkursą, toliau nurodytais atvejais:
<…>
c)
kai dėl techninių arba meninių priežasčių arba dėl priežasčių, susijusių su išimtinių teisių apsauga, tiekiamas prekes gali gaminti arba pristatyti tik vienas konkretus tiekėjas;
<…>
e)
šalia pagrindinio tiekėjo numatytiems papildomiems tiekėjams, kurie iš dalies pakeičia vykdomus įprastus tiekimus ar darbus arba išplečia vykdomų tiekimų ar instaliavimo darbų apimtį, kai pakeitus pagrindinį tiekėją perkančioji organizacija būtų įpareigota įsigyti skirtingas technines charakteristikas turinčias medžiagas, kas nulemtų eksploatavimo ir aptarnavimo nesuderinamumą arba neproporcingus techninius sunkumus. Tokių sutarčių, kaip ir periodiškai atnaujinamų sutarčių, trukmė paprastai negali viršyti trejų metų.
4.   Visais kitais atvejais perkančiosios organizacijos savo prekių pirkimo sutartis sudaro atviro arba riboto konkurso būdu.“
8.
Kitos specialios nuostatos bus nurodytos nagrinėjant tariamo įsipareigojimų neįvykdymo pagrindus.
II — Faktinės aplinkybės, ikiteisminė procedūra ir šalių reikalavimai
A — Faktinės aplinkybės
9.
Gavusi skundą, Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo (Nr. 2002/4194) dėl 2002 m. liepos 24 d. Italijos Respublikos Ministrų Tarybos pirmininko potvarkio Nr. 3231 dėl kovos su miškų gaisrais pasitelkiant oro pajėgas, kuriuo, nukrypstant nuo direktyvų dėl viešojo prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių nuostatų, buvo leista taikyti derybų procedūrą. Remdamasi šiuo potvarkiu, 2002 m. spalio 28 d. Valstybės miškų tarnyba (Corpo forestale dello Stato) maždaug už 18 mln. eurų įsigijo du „Agusta Bell AB 412 EP“ sraigtasparnius pagal „tiesiogiai sudarytą sutartį, nukrypstant nuo (minėto potvarkio) 4 straipsnyje nurodytų teisės aktų nuostatų“, t. y. nuo nacionalinės teisės aktų, perkeliančių Bendrijos direktyvas dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo. Komisija pareiškė ieškinį Teisingumo Teisme pagal EB 226 straipsnį ir dėl jo 2005 m. spalio 27 d. buvo priimtas sprendimas byloje C-525/03 (
6
).
10.
Remdamasi per minėtą procedūrą gauta informacija, Komisija nustatė, kad tos procedūros metu tirtas konkretus pažeidimas buvo ne pavienis atvejis, o bendros praktikos tiesiogiai sudaryti sutartis įsigyjant „Agusta“ ir „Agusta Bell“ pagamintus sraigtasparnius įvairių Italijos valstybinių tarnybų poreikiams nevykdant konkurso požymis. Todėl Komisija pradėjo kitą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo (Nr. 2003/2158).
11.
Vidaus reikalų ministerijai priklausančių ugniagesių tarnybos (Corpo Nazionale dei Vigili del Fuoco) atžvilgiu Komisija konkrečiai nustatė, kad pastaroji ministerija, netaikydama konkurso procedūros, tiesiogiai su bendrove Agusta sudarė šias sutartis: i) 2002 m. birželio 10 d. sutartį dėl keturių „Agusta Bell AB 412“ sraigtasparnių įsigijimo maždaug už 30,5 mln. eurų; ii) 2002 m. gruodžio 23 d. sutartį dėl keturių „Agusta A 109 Power“ sraigtasparnių įsigijimo maždaug už 33,6 mln. eurų; ir iii) 2003 m. kovo 19 d. išperkamosios nuomos sutartį dėl keturių „A 109 Power“ sraigtasparnių maždaug už 12,8 mln. eurų. Komisija atkreipė dėmesį, kad ugniagesių pajėgoms priklausantį sraigtasparnių parką iš esmės sudaro „Agusta“ arba „Agusta Bell“ sraigtasparniai.
12.
Informacija, Komisijai pateikta dėl Gynybos ministerijai priklausančių karabinierių (Corpo Carabinieri), atskleidė, kad 2000–2002 m. pastarieji be konkurso procedūros sudarė dvi sutartis su Agusta dėl keturių sraigtasparnių įsigijimo. Komisija atkreipė dėmesį, kad karabinierių pajėgoms priklausantį sraigtasparnių parką taip pat iš esmės sudaro „Agusta“ arba „Agusta Bell“ sraigtasparniai.
13.
Dėl Žemės ūkio ir miškų politikos ministerijai priklausančios valstybės miškų apsaugos tarnybos (Corpo Forestale dello Stato) nurodoma, kad, be pirkinių, kurie buvo nagrinėjami byloje C-525/03, įsigytas dar vienas „Agusta“ sraigtasparnis. Komisija taip pat pastebėjo, kad miškų apsaugos tarnybai priklausantį sraigtasparnių parką iš esmės sudaro „Agusta“ arba „Agusta Bell“ sraigtasparniai.
14.
Civilinės apsaugos departamento atžvilgiu Komisija buvo informuota, kad šis departamentas sudarė išperkamosios nuomos sutartį dėl „Agusta“ sraigtasparnių.
15.
Dėl kitų valstybės tarnybų Komisija, nors ir neturėdama jokios informacijos apie konkrečias sutartis, konstatavo, kad pakrančių apsaugos tarnybos (Guardia Costiera), priklausančios Infrastruktūros ir transporto ministerijos uosto tarnybai (Corpo delle Capitanerie di Porto), Ekonomikos ir finansų ministerijai priklausančios muitinės administracijos (Guardia di Finanza) ir Vidaus reikalų ministerijai priklausančios valstybės policijos (Polizia di Stato) sraigtasparnių parkus taip pat sudarė tik „Agusta“ ar „Agusta Bell“ sraigtasparniai arba jie sudarė didžiąją dalį.
B — Ikiteisminė procedūra
16.
Neturėdama jokios informacijos, kad Bendrijos lygmeniu būtų organizuotas konkursas įsigyti sraigtasparnius minėtų Italijos ministerijų ir departamentų poreikiams, Komisija laikėsi nuomonės, kad minėti „Agusta“ sraigtasparniai buvo įsigyti tiesiogiai ir pažeidžiant procedūras, numatytas Direktyvoje 93/36, anksčiau Direktyvoje 77/62, Direktyvoje 80/767 ir Direktyvoje 88/295. 2003 m. spalio 17 d. Komisija Italijos vyriausybei nusiuntė oficialų pranešimą, ragindama pateikti savo pastabas.
17.
Italijos valdžios institucijų atsakymą šios valstybės Nuolatinė atstovybė Europos Sąjungoje pateikė 2003 m. gruodžio 9 dienos faksu. Nusprendusi, kad Italijos valdžios institucijų pateiktų argumentų nepakanka, Komisija 2004 m. vasario 5 d. nusiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama Italijos Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
18.
Italijos valdžios institucijos atsakė į pagrįstą nuomonę trimis Italijos Nuolatinės atstovybės Europos Sąjungoje atsiųstais laiškais (
7
).
19.
Manydama, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė pakankamai pagrįstoje nuomonėje išdėstytus pastebėjimus paneigiančių argumentų, ir pažymėjusi, kad Italijos Respublika nesiėmė jokių priemonių, skirtų nutraukti praktiką, kuria ji kaltinama, Komisija 2005 m. rugsėjo 15 d. pateikė Teisingumo Teismui šį ieškinį (
8
).
20.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
„1.
Pripažinti, kad nuo to laiko, kai Italijos vyriausybė, būtent Vidaus reikalų, Gynybos, Ekonomikos ir finansų, Žemės ūkio ir miškų politikos, Infrastruktūros ir transporto ministerijos bei Ministrų tarybos vadovybės civilinės apsaugos departamentas, taikė ilgalaikę praktiką, kurios vis dar laikomasi, tiesiogiai sudaryti sutartis su bendrove Agusta dėl „Agusta“ ir „Agusta Bell“ sraigtasparnių įsigijimo karinėms pajėgoms priklausančių ugniagesių tarnybos, karabinierių, valstybės miškų apsaugos tarnybos, pakrančių apsaugos tarnybos, Muitinės administracijos, Valstybės policijos ir civilinės apsaugos departamento poreikiams, netaikant konkurso procedūros ir pažeidžiant procedūras, numatytas Direktyvoje 93/36, anksčiau Direktyvoje 77/62, Direktyvoje 80/767 ir Direktyvoje 88/295, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtas direktyvas.
2.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.“
21.
Italijos Respublika tvirtina, kad ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstas.
22.
2007 m. balandžio 17 d. teismo posėdyje buvo išklausytos abi šalys.
III — Vertinimas
A — Pirminės pastabos
23.
Svarbu paminėti, kad Italijos vyriausybė neginčija, jog ji taikė derybų procedūrą įsigydama sraigtasparnius savo tarnyboms ir, iš anksto nepaskelbusi skelbimo apie konkursą Bendrijos lygmeniu, tiesiogiai sudarė sutartis su Agusta. Todėl šioje byloje iš esmės svarstomas klausimas, ar Italija galėjo teisėtai nesilaikyti Bendrijos nuostatų dėl viešojo pirkimo sutarčių (
9
). Komisija ieškinio reikalavimuose nurodo ne tik Direktyvą 93/36, bet taip pat ir ankstesnes direktyvas, t. y. 77/62, 80/767 ir 88/295. Vis dėlto, kaip siūlo ir Komisija, atsižvelgdamas į susijusių nuostatų panašumą, manau, kad dėl aiškumo ir paprastumo atliekant tolesnį vertinimą nuo šiol pakanka nurodyti tik Direktyvą 93/36.
B — Dėl priimtinumo
24.
Italijos vyriausybė atsiliepime į ieškinį ginčija šio ieškinio priimtinumą.
1. Pagrindiniai šalių argumentai
25.
Italija teigia, kad per ikiteisminę procedūrą Komisija neužsiminė apie karinės paskirties prekes, ir nurodė vien tik civiliniams tikslams skirtas prekes. Be to, vykstant ikiteisminei procedūrai Komisija nurodė tik sutarčių, kurias pastaraisiais, t. y. 2002 ir 2003, metais ugniagesių, miškų apsaugos tarnybos ir karabinieriai sudarė su Agusta, skaičių. Todėl ikiteisminės procedūros metu nurodyti kaltinimai neatitinka šio Teisingumo Teismui pateikto ieškinio reikalavimų. Triplike Italija taip pat tvirtina, kad faktinės aplinkybės, kuriomis remiasi Komisija, nurodomos neaiškiai ir netiksliai, todėl ieškinys neatitinka teismo praktikoje nustatytų reikalavimų. Italijos Respublika teigia, kad tai rimtai pažeidė jos teisę į gynybą.
26.
Galiausiai Italijos vyriausybė tvirtina, kad šio ieškinio dalis dėl prekių pirkimo valstybės miškų apsaugos tarnybai yra nepriimtina, nes jie buvo pagrįsti Potvarkiu Nr. 3231. Kadangi šį potvarkį Teisingumo Teismas jau nagrinėjo byloje C-525/03 (
10
), būtų pažeistas ne bis in idem principas.
27.
Komisija nepritaria Italijos Respublikos požiūriui. Jos teigimu, ikiteisminė procedūra niekada nebuvo susijusi su karinės paskirties prekėmis; ji buvo vykdoma dėl civilinės paskirties prekių, skirtų, be kita ko, kai kurių Italijos Respublikos karinių pajėgų poreikiams. Dėl tariamo netikslumo Komisija tvirtina, kad nuo pat oficialaus pranešimo buvo aišku, jog procedūros objektas yra ilgalaikė praktika tiesiogiai sudaryti sutartis su Agusta, kurios niekada ir nebuvo atsisakyta. Italijai buvo aiškus procedūros tikslas ir ji galėjo imtis gynybos priemonių, kaip ir padarė, be kita ko, pateikdama kelis prie ieškinio pridėtus dokumentus. Be to, Komisija teigia, kad procedūros, dėl kurios buvo iškelta byla C-525/03, dalykas skyrėsi nuo nagrinėjamos bylos dalyko.
2. Įvertinimas
28.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką bet kuriame pagal EB 226 straipsnį pareikštame ieškinyje Komisija turi tiksliai pateikti kaltinimus, dėl kurių Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą, ir bent glaustai išdėstyti teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis šie kaltinimai grindžiami (
11
).
29.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors tiesa, jog pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas per šiame straipsnyje numatytą ikiteisminę procedūrą ir todėl Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti identiškais kaltinimais, vis dėlto bet kuriuo atveju šis reikalavimas nereiškia, kad jų formuluotės turi visiškai sutapti, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas ar pakeistas, bet paprasčiausiai susiaurintas. Be to, Komisija savo ieškinyje gali patikslinti pirminius kaltinimus, tačiau su sąlyga, kad ji nepakeičia ginčo dalyko (
12
).
30.
Visų pirma mane įtikina Komisijos paaiškinimas, kad būdvardis „karinis“ visiškai nedviprasmiškai susijęs su tam tikroms valstybės „tarnybomis“, o ne „prekėms“, kaip tvirtina Italijos vyriausybė (
13
). Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Komisijos byla yra tik dėl civilinės paskirties prekių, skirtų tam tikrų Italijos valstybės tarnybų, kurių vienos yra karinės, o kitos – civilinės, poreikiams. Iš tiesų pagrįstos nuomonės ir nagrinėjamo ieškinio, kurių formuluotės yra beveik vienodos, palyginimas atskleidžia, kad jie pagrįsti tais pačiais kaltinimais. Dėl šių priežasčių negalima sutikti su Italijos argumentu, kad per ikiteisminę procedūrą kelti reikalavimai neatitinka nagrinėjamo ieškinio reikalavimų.
31.
Dėl antrojo Italijos vyriausybės teiginio, kad Komisijos nurodytos faktinės aplinkybės buvo neaiškios ir netikslios, manau, kad vykstant šios bylos ikiteisminei procedūrai buvo aiškiai išdėstyta, kodėl, Komisijos tvirtinimu, Italijos Respublika nesilaikė direktyvų dėl viešojo pirkimo. Iš tiesų pagrįstos nuomonės 14 punkte ir oficialaus pranešimo 25 punkte Komisija nedviprasmiškai nurodė, kad jai nepavyko gauti kokios nors informacijos, kuri patvirtintų, kad įsigydama sraigtasparnius Italijos vyriausybė organizavo viešųjų pirkimų procedūras Bendrijos lygmeniu pagal Direktyvos 93/36, taip pat anksčiau pagal Direktyvų 77/62, 80/767 ir 88/295 reikalavimus. Taigi šie kaltinimai Italijos vyriausybei buvo pakankamai aiškūs ir ji galėjo imtis gynybos.
32.
Galiausiai nagrinėjant šią bylą nėra nepažeidžiamas ir principas ne bis in idem. Mano nuomone, byla C-525/03 buvo susijusi su konkrečiu nacionalinės teisės aktu (t. y. Potvarkiu Nr. 3231), kuriuo, nukrypstant nuo direktyvų dėl viešojo prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių, buvo leista naudoti derybų procedūrą. Iš tiesų ieškinys buvo pripažintas nepriimtinas atsižvelgiant į laikiną potvarkio galiojimą. Šioje byloje nėra reikalaujama peržiūrėti Potvarkio Nr. 3231 teisėtumo. Ji yra susijusi su tariama praktika tiesiogiai sudaryti sutartis su Agusta dėl sraigtasparnių įsigijimo netaikant konkurso procedūros Bendrijos lygmeniu.
33.
Iš pirmiau išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad Italijos vyriausybės prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas.
C — Dėl bylos esmės
1. Dėl vidaus pavaldumu pagrįstų (vadinamųjų „in-house“) santykių su Agusta
34.
Siekdamas nustatyti, ar Italija iš tiesų pažeidė direktyvas dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių, pirmiausia išnagrinėsiu Italijos vyriausybės tvirtinimus, kad jos santykiai su Agusta iki dešimtojo dešimtmečio pabaigos buvo pagrįsti vidaus pavaldumu (vadinamieji „in-house“ santykiai).
a) Pagrindiniai šalių argumentai
35.
Italija teigia, kad jos santykiai su Agusta buvo pagrįsti vidaus pavaldumu (vadinamieji „in-house“ santykiai), ir savo atsiliepime į ieškinį aprašo valstybės dalyvavimo Agusta raidą. Nors Italija pripažįsta, kad valstybės sutarčių sudarymas tiesiogiai su bendrovėmis, kurių kapitale tuo metu ji dalyvavo, sunkiai dera su teismų praktika dėl vidinių (vadinamųjų „in-house“) sandorių, ji tvirtina, kad vis dėlto Agusta ir Italijos valstybės santykių pobūdis buvo, kaip ji pati įvardija, „prekių ir paslaugų gamyba savo poreikiams“, t. y. tokios prekės skirtos valstybės naudojimui ir yra bendrovių, kuriose dalyvauja valstybė, pagrindinė gamybos „portfelio“ dalis.
36.
Komisija tvirtina, kad Italijos valdžios institucijos neįrodė, jog nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismo sprendime Teckal nustatyti kriterijai yra įvykdyti (
14
), nes Italija apsiribojo tik neaiškios ir netikslios informacijos pateikimu.
b) Įvertinimas
37.
Kaip pagrįstai tvirtina Komisija, svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką direktyvose dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo numatytas kvietimas pateikti pasiūlymą nėra privalomas, net kai subrangovas yra nuo perkančiosios organizacijos teisiškai atskiras subjektas, jei įvykdytos dvi sąlygos. Pirma, viešosios valdžios institucija, kuri yra perkančioji organizacija, aptariamą atskirą subjektą turi kontroliuoti analogiškai kaip savo tarnybas ir, antra, pagrindinę savo veiklos dalį šis subjektas turi vykdyti su viena ar daugiau valdžios institucijų, kurioms jis priklauso (
15
).
38.
Italijos pareiga buvo ne tik remtis tokiais perkančiųjų organizacijų ir Agusta santykiais, bet taip pat pateikti tokius įrodymus, kurių Teisingumo Teismui pakaktų aiškiai nustatyti, kad minėtos dvi sąlygos yra įvykdytos. Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Italijos tvirtinimai šiuo atžvilgiu yra neįtikinami ir nepagrįsti jokiais atitinkamais dokumentais. Todėl šioje byloje Italijos vyriausybė neįrodė, kad dvi sąlygos buvo įvykdytos.
39.
Be to, Teisingumo Teismo išaiškino, kad jeigu privačiai įmonei priklauso nors ir nedidelė bendrovės, kurios dalį kapitalo valdo nagrinėjama perkančioji organizacija, kapitalo dalis, yra akivaizdu, kad perkančioji organizacija negali kontroliuoti tokios bendrovės taip, kaip ir savo tarnybų (
16
).
40.
Todėl vien Komisijos nurodytas faktas, kad nuo aštuntojo iki dešimtojo dešimtmečio Agusta niekada nebuvo visiškai priklausanti Italijos valstybei, pats savaime yra pakankama priežastis pripažinti, kad su Agusta nebuvo vidaus pavaldumu pagrįstų (vadinamųjų „in-house“) santykių (
17
). Be to, nuo 2000 metų, kai su Didžiosios Britanijos bendrove Westland buvo įsteigta bendra įmonė Agusta Westland, taip pat negalėjo būti vidaus pavaldumu pagrįstų (vadinamųjų „in-house“) santykių su Italijos valstybe.
41.
Taigi, dabar apsvarstysiu klausimą, ar iš tikrųjų buvo pažeistos direktyvos dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių.
2. Dėl praktikos egzistavimo
a) Pagrindiniai šalių argumentai
42.
Atsižvelgdama į tai, kad aptariami viešieji prekių pirkimai atitinka Direktyvoje 93/36 nurodytas sąlygas, nes dėl didelių sraigtasparnių kainų sutartys visada smarkiai viršijo ribinę 130000 specialių skolinimosi teisių (SST) (
18
) vertę, Komisija laikosi nuomonės, kad joms pagal direktyvos 6 straipsnį turėjo būti taikomos atviro konkurso ar riboto konkurso procedūros, o ne derybos. Todėl Komisija teigia, kad Bendrijos teisės pažeidimas yra nustatytas. Kadangi Italijos valdžios institucijos aiškiai pripažino iki 2000 m. įsigydavusios Agusta sraigtasparnius ne konkurso tvarka Bendrijos lygmeniu, Komisija teigia, kad tokia praktika sudaryti sutartis tiesiogiai su Agusta buvo vykdoma ir po 2000 m., o ją patvirtina prie ieškinio pridėtos sutartys.
43.
Italija iš esmės tvirtina, kad iki 2000 m. vykdyti pirkimai buvo laikomi vidiniais (vadinamieji „in-house“) pirkimais, o dėl pastarojo laikotarpio pirkimų ji teigia, kad sutartys buvo sudaromos tiesiogiai atsižvelgiant į tarptautinio saugumo klimatą po 2001 m. rugsėjo 11 d. įvykių. Todėl civilinės paskirties sraigtasparniai turi būti prilyginti karinės paskirties sraigtasparniams. Taigi Bendrijos teisė pirkimams buvo netaikoma pagal EB 296 straipsnį.
b) Vertinimas
44.
Komisija nurodo, kad aptariama praktika buvo „bendra“ ir „sisteminga“, ir tvirtina, kad ji pažeidė Direktyvą 93/36, Direktyvą 77/62 ir kitas tuo metu taikytas direktyvas. Taigi praktika sistemingai tiesiogiai sudaryti sutartis su Agusta dėl sraigtasparnių įsigijimo galėjo tęstis apie trisdešimt metų.
45.
Italijos vyriausybė ne tik neneigia tokios praktikos, tačiau atsiliepimo į ieškinį prieduose ji faktiškai patvirtina šiuos Komisijos tvirtinimus. Taigi Italija iš tikrųjų naudojo derybų procedūrą, neorganizuodama jokių konkursų Bendrijos lygmeniu. Todėl reikia išnagrinėti, ar Italija galėjo teisėtai nukrypti nuo direktyvos.
46.
Direktyvos 93/36 dvyliktoje preambulės konstatuojamojoje dalyje aiškiai pažymėta, kad derybos turėtų būti laikomos išimtine procedūra ir todėl taikoma labai ribotai. Šiam tikslui direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalyse aiškiai ir išsamiai nurodyti atvejai, kai galima sudaryti sutartis derybų būdu, iš anksto nepaskelbus apie konkursą (
19
).
47.
Taip pat svarbu priminti, kad nuo taisyklės leidžiančios nukrypti nuostatos, kuriomis siekiama užtikrinti Sutartyje pripažintų teisių viešojo darbų pirkimo sutarčių srityje veiksmingumą, turi būti aiškinamos siaurai (
20
). Todėl, kad Direktyva 93/36 neprarastų veiksmingumo, valstybės narės negali numatyti šioje direktyvoje nenustatytų atvejų, kai galima taikyti derybų procedūrą arba papildyti naujomis sąlygomis šioje direktyvoje aiškiai nustatytus atvejus siekiant palengvinti galimybę taikyti šią procedūrą (
21
). Be to, pačių išimtinių aplinkybių, pateisinančių leidžiančių nukrypti nuostatų taikymą, buvimo įrodinėjimo pareiga tenka asmeniui, siekiančiam jomis pasinaudoti (
22
).
48.
Todėl toliau reikia išnagrinėti, ar Italija laikosi reikalavimų, aiškiai nustatytų Sutartyje ir (arba) direktyvoje esančiose nukrypti leidžiančiose nuostatose, kuriomis ji siekia pasinaudoti.
3. Dėl teisėtų nacionalinių interesų reikalavimų
a) Pagrindiniai šalių argumentai
49.
Italija teigia, kad aptariamų sraigtasparnių pirkimas atitinka EB 296 straipsnyje, taip pat direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatytus teisėtus nacionalinių interesų reikalavimus. Italija nurodo, kad šios nuostatos yra taikytinos, nes aptariami sraigtasparniai yra „dvejopo naudojimo prekės“, t. y. prekės, kurios gali būti naudojamos ir civiliniams, ir karo tikslams.
50.
Visų pirma Italijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad EB 296 straipsnis taikomas visoms prekėms, skirtoms Italijos valstybės karinėms pajėgoms. Dėl kitų tarnybų ji pabrėžia, kad nuo 2001 m. šioms pajėgoms skirtos prekės buvo laipsniškai įtrauktos į specialią valstybės saugumui priskirtiną sritį (t. y. „vidaus saugumas“) ir taikytas režimas, kuriuo siekiama tokias prekes prilyginti karinės paskirties prekėms (
23
). Italijos nuomone, Teisingumo Teismas sprendime Leifer (
24
), kuris buvo susijęs su leidimu nukrypti nuo EB 28 straipsnio dvejopo naudojimo prekių atvejais, aiškiai pripažino, kad valstybės narės turi diskreciją imdamosi priemonių, būtinų užtikrinti tiek vidaus, tiek išorinį visuomenės saugumą.
51.
Šiuo klausimu Italija atkreipia dėmesį į Pirmosios instancijos teismo sprendimą Fiocchi munizioni (
25
), kuriame nurodyta, kad EB 296 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytu reglamentavimu siekiama apsaugoti valstybių narių veiksmų laisvę kai kuriose su jų nacionaliniu saugumu ir gynyba susijusiose srityse. EB 296 straipsnio 1 dalies b punktas suteikia valstybėms narėms itin didelę diskreciją nusprendžiant dėl tokios apsaugos poreikio.
52.
Be to, Italija nurodo, kad taikytina direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, nes aptariami sraigtasparniai gali būti panaudoti kovojant su terorizmu, taip pat atliekant viešosios tvarkos palaikymo užduotis. Italija remiasi ir konfidencialumo įsigyjant sraigtasparnius reikalavimais.
53.
Komisija teigia, kad nagrinėjamu atveju Italija neįrodė, jog buvo reikalavimų, kurie pagrįstų EB 30 straipsnio taikymą ir jos argumentus dėl „dvejopo naudojimo prekių“. Be to, dėl direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkto ir argumento, kad informacijos apie tokius kaip šioje byloje aptariamus pirkimus atskleidimas prieštarautų Italijos gyvybiniams interesams, Komisija tvirtina, kad Italija konkrečiai nenurodė, kokia tai gali būti „informacija“. Dėl EB 296 straipsnio Komisija nurodo, kad šiuo atveju tai nėra „ginklų, amunicijos ir karinės paskirties medžiagų <…> prekyba“, o iš esmės civiliniam naudojimui skirtų sraigtasparnių pirkimas, be to, Italija neįrodė, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju buvo būtina apsaugoti jos gyvybinius interesus, pavyzdžiui, saugumą, o tai yra būtina EB 296 straipsnyje numatyta sąlyga. Komisija teigia, kad dėl sraigtasparnių naudojimo civiliniams tikslams abejonių nekyla, o jų panaudojimas kariniams tikslams yra tik potencialus ir neaiškus. Todėl EB 296 straipsnis negali būti taikomas. Net padarius prielaidą, kad aptariamos prekės buvo karinio pobūdžio, pagal EB 296 straipsnį automatiškai negalima nukrypti nuo direktyvos reikalavimų, kaip pasielgė Italija šioje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis. Netaikyti konkurencijos procedūrų visam pramonės sektoriui siekiant apsaugoti nacionalinį saugumą neatrodo nei proporcinga, nei būtina.
b) Vertinimas
54.
Kaip Teisingumo Teismas yra nurodęs, vieninteliai Sutarties straipsniai, kuriuose numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, taikytinos esant visuomenės saugumui galinčioms pakenkti aplinkybėms, yra EB 30, 39, 46, 58, 64, 296 ir 297 straipsniai, kuriuose reglamentuojami išskirtiniai ir aiškiai apibrėžti atvejai. Iš šių straipsnių neįmanoma daryti išvados, kad Sutartyje įtvirtinta bendra išimtis, pagal kurią visos saugumui užtikrinti skirtos priemonės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tokios išimties pripažinimas neatsižvelgiant į Sutartyje nustatytus ypatingus reikalavimus gali susilpninti privalomą Bendrijos teisės pobūdį ir jos vienodą taikymą (
26
). Taigi visuomenės saugumu galima remtis tik realios ir pakankamai didelės visuomenės pagrindiniam interesui kylančios grėsmės atveju. Be to, tokie pagrindai – atskirai nuo jų tikrosios funkcijos – neturi būti naudojami vien ekonominiams tikslams pasiekti (
27
).
55.
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, jog valstybė narė, kuri nori remtis tokiomis išimtimis, turi pateikti įrodymų, kad jos neviršija to, kas yra reikalinga tokiais atvejais, ir yra būtinos gyvybiniams jos saugumo interesams apsaugoti (
28
).
56.
Italija atsiliepime į ieškinį visų pirma remiasi EB 296 straipsniu. Juo siekiama koordinuoti ir suderinti konkurencijos bendrojoje rinkoje apsaugos ir valstybių narių gyvybinių saugumo interesų apsaugos, kuri susijusi su jų ginklų, amunicijos ir karinės paskirties medžiagų gamyba ar prekyba, santykį ir prieštaravimus, todėl valstybėms leidžiama nukrypti nuo Bendrijos teisės, tačiau tik griežtai laikantis nustatytų sąlygų.
57.
Šis straipsnis, kaip nukrypti leidžianti nuostata, turi būti aiškinamas siaurai.
58.
Iš to išplaukia, kad ši nukrypti leidžianti nuostata, kaip ir EB 30 straipsnyje esanti nukrypti leidžianti nuostata, negali būti laikoma automatiškai ar be apribojimų taikoma išimtimi, kuria valstybės narės gali remtis neatsižvelgdamos į konkrečios situacijos ypatumus. Valstybės narės turėtų taikyti EB 296 straipsnį įvertindamos kiekvieną konkretų atvejį ir šioje byloje aptariamais atvejais turi būti įvertinta kiekviena konkreti pirkimo sutartis. Pagal EB 296 straipsnį priemonės, kurias taiko valstybė narė ir kurios susijusios su ginklų, amunicijos ir karinės paskirties medžiagų gamyba ar prekyba, turi būti būtinos gyvybiniams valstybės saugumo interesams apsaugoti. EB 296 straipsniui taip pat taikoma sąlyga, pagal kurią „šios priemonės neturi kenkti gaminių, kurie nėra specialiai skirti karo tikslams, konkurencijos bendrojoje rinkoje sąlygoms“. Be to, EB 296 straipsnis taikomas tik gaminiams, kurie išvardyti į 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos sprendimą įtrauktame sąraše (
29
).
59.
Mano nuomone, jei valstybei narei taikant EB 296 straipsnį kenkiama konkurencijai bendrojoje rinkoje, tokia valstybė narė turi įrodyti, kad gaminiai yra specialiai skirti karo tikslams (
30
). Manau, kad vien todėl tai negalėtų būti dvejopo naudojimo prekės (
31
).
60.
Į 1958 m. sąrašą įtrauktų gaminių pobūdis ir EB 296 straipsnyje esanti aiški nuoroda, kad gaminiai „specialiai skirti karo tikslams“, patvirtina, kad pagal EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą Bendrijos konkurencijos taisyklės gali būti netaikomos tik prekybai įrenginiais, kurie yra specialiai projektuojami, kuriami ir gaminami karo tikslams (
32
). Reikalavimas, kad gaminiai būtų specialiai skirti karo tikslams, reiškia, kad, pavyzdžiui, sraigtasparnių, kuriuos ketinama naudoti civiliniams tikslams, tiekimas karinėms pajėgoms turi atitikti viešųjų pirkimų taisykles. A fortiori, sraigtasparnių, kurie tik teoriškai gali būti panaudoti, kaip teigia Italija, karo tikslams, tiekimas valstybės narės civilinėms tarnyboms neišvengiamai turi atitikti tokias taisykles.
61.
Šio proceso metu Italija niekada netvirtino, kad visi aptariami sraigtasparniai buvo specialiai įsigyti karo tikslams. Iš tiesų Italijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad aptariami sraigtasparniai naudojami civiliniams tikslams, tačiau taip pat teoriškai gali būti panaudoti karo tikslams. Galima daryti išvadą, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, jog aptariami sraigtasparniai nebuvo skirti specialiai panaudoti karo tikslams. Todėl Italija gynyboje negali remtis EB 296 straipsnio 1 dalies b punktu.
62.
Italija nebandė įrodyti, kad jos susirūpinimas dėl konfidencialumo negalėjo būti išsklaidytas taikant kitas direktyvoje nurodytas procedūras, be kitų, šios direktyvos 1 straipsnio e punkte numatytą riboto konkurso procedūrą. Vietoj to Italija didžiajai daliai valstybės centrinei administracijai tiekiamų sraigtasparnių netaikė viešųjų pirkimų taisyklių, sistemingai sudarydama sutartis tiesiogiai su Agusta. Tokia praktika yra akivaizdžiai neproporcinga nurodomam susirūpinimui dėl konfidencialumo apsaugos (
33
).
63.
Be to, dėl direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkto pasakytina, jog aplinkybė, jog aptariami sraigtasparniai skirti vien ar daugiausia civiliniams tikslams, lemia tai, kad Italijos argumentas dėl būtinumo apsaugoti šioje byloje aptariamų sandorių sraigtasparniams įsigyti konfidencialumą yra nepagrįstas ir todėl šiame straipsnyje esanti nukrypti leidžianti nuostata netaikoma įsigyjant aptariamus sraigtasparnius.
4. Dėl sraigtasparnių parko vientisumo ir sąveikos
a) Pagrindiniai šalių argumentai
64.
Italija teigia, kad dėl sraigtasparnių techninių ypatybių ir tos aplinkybės, kad aptariamos prekės buvo papildomi tiekimai, vyriausybė turėjo teisę sudaryti sutartis derybų būdu taikant Direktyvos 93/36 6 straipsnio 3 dalies c ir e punktus.
65.
Komisija tvirtina, kad minėtos dvi išimtys nėra tinkamos šioje byloje. Dėl papildomo tiekimo Komisija nurodo, kad, be to, jog taikytina direktyvos 6 straipsnio 3 dalies e punkte numatyta bendra trejų metų taisyklė, bet kuriuo atveju ankstesni tiekimai buvo neteisėti, todėl ir papildomi tiekimai taip pat patys savaime yra neteisėti.
b) Vertinimas
66.
Pakanka nurodyti, kad Italija pakankamai nepaaiškino ir neįrodė, kodėl, jos nuomone, tik Agusta sraigtasparniai turi reikiamas charakteristikas, kad būtų galima pateisinti jų pirkimą pagal direktyvos 6 straipsnio 3 dalies c ir e punktus. Be to, pritariu Komisijos nuomonei, kad Italijos nurodyta aplinkybė, jog kitos sraigtasparnius gaminančios valstybės narės taiko tokią pačią procedūrą, šioje byloje yra iš tiesų netinkama.
67.
Todėl atsižvelgdamas į visas išdėstytas aplinkybes, siūlau Teisingumo Teismui pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 93/36, anksčiau Direktyvą 77/62, Direktyvą 80/767 ir Direktyvą 88/295.
IV — Išlaidos
68.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį Italijos vyriausybei, kaip pralaimėjusiai šaliai, turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas.
V — Išvada
69.
Atsižvelgdamas į pirmiau nurodytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
1.
Pripažinti, kad nuo to laiko, kai Italijos vyriausybė, būtent Vidaus reikalų, Gynybos, Ekonomikos ir finansų, Žemės ūkio ir miškų politikos, Infrastruktūros ir transporto ministerijos bei Ministrų Tarybos vadovybės civilinės apsaugos departamentas, taikė ilgalaikę praktiką, kurios vis dar laikomasi, tiesiogiai sudaryti sutartis su bendrove Agusta dėl „Agusta“ ir „Agusta Bell“ sraigtasparnių įsigijimo karinėms pajėgoms priklausančių ugniagesių tarnybos, karabinierių, valstybės miškų apsaugos tarnybos, pakrančių apsaugos tarnybos, muitinės administracijos, valstybės policijos ir civilinės apsaugos departamento poreikiams, netaikant jokios konkurso procedūros ir pažeidžiant procedūras, numatytas 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvoje 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, anksčiau Tarybos direktyvose 77/62/EEB, 80/767/EEB ir 88/295/EEB, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtas direktyvas.
2.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, OL L 199, 1993, p. 1.
(
3
)	1976 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 77/62/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, OL L 13, 1977, p. 1.
(
4
)	1980 m. liepos 22 d. Tarybos direktyva 80/767/EEB, tam tikrų perkančiųjų organizacijų atžvilgiu pritaikanti ir papildanti Direktyvą 77/62/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, OL L 215, 1980, p. 1.
(
5
)	1988 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva 88/295/EEB, iš dalies keičianti Direktyvą 77/62/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir panaikinanti tam tikras Direktyvos 80/767/EEB nuostatas, OL L 127, 1988, p. 1.
(
6
)	2005 m. spalio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-525/03, Rink. p. I-9405).
(
7
)	1. Pirmuoju 2004 m. balandžio 5 d. laišku buvo perduota 2004 m. balandžio 2 d. Bendrijos politikos ministerijos už teisės aktus atsakingos tarnybos vadovo nota. 2. Antruoju 2004 m. gegužės 13 d. laišku buvo perduota 2004 m. gegužės 11 d. Ministrų Tarybos pirmininko (Bendrijos politikos departamento) nota. 3. Trečiuoju 2004 m. gegužės 27 d. laišku buvo persiųsta 2004 m. gegužės 12 d. Ministrų Tarybos vadovybės (Civilinės apsaugos departamento) nota.
(
8
)	Komisija taip pat teigia, kad pagal jos turimą informaciją 2003 m. gruodžio mėn. Italijos vyriausybė derybų būdu tiesiogiai įsigijo kitų Agusta sraigtasparnių Finansų apsaugos (Guardia di Finanza), Valstybės policijos (Polizia di Stato), karabinierių (Carabinieri) ir miškų apsaugos pajėgų (Corpo Forestale) poreikiams ir, kaip parodo jų registracijos Italijos Audito rūmuose data, Italija nepanaikino šių sutarčių po to, kai gavo pagrįstą nuomonę.
(
9
)	T. y. Direktyvos 93/36, anksčiau Direktyvų 77/62, 80/767 ir 88/295.
(
10
)	Minėta 6 išnašoje.
(
11
)	Žr., inter alia, 1997 m. spalio 23 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-375/95, Rink. p. I-5981, 35 punktas ir nurodyta teismų praktika).
(
12
)	Žr. neseniai priimtą 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Suomiją (C-195/04, Rink. p. I-3351, 18 punktas ir jame nurodyta teismų praktika); taip pat žr. 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Austriją (C-29/04, Rink. p. I-9705, 25–27 punktai ir nurodyta teismų praktika).
(
13
)	Komisija pagrįstai triplike atkreipia dėmesį į tai, kad Italija atsiliepime į ieškinį pati nurodo, jog karabinierių, Finansų apsaugos ir pakrančių apsaugos pajėgos yra karinio pobūdžio valstybės pajėgos. Tačiau kitos pajėgos yra civilinės.
(
14
)	Žr. 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Teckal Srl prieš Comune di Viano et Azienda Gas-Acqua Consorziale (AGAC) di Reggio Emilia (C-107/98, Rink. p. I-8121).
(
15
)	Žr. 14 išnašoje minėto sprendimo Teckal 50 punktą ir neseniai priimtą 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimą Asociación Nacional de Empresas Forestales (Asemfo) prieš Transformación Agraria SA (Tragsa) ir Administración del Estado (C-295/05, Rink. p. I-2999, 55 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
16
)	Žr. 2005 m. sausio 11 d. Sprendimą Stadt Halle (C-26/03, Rink. p. I-1, 49 ir 50 punktai).
(
17
)	Mano nuomone, Italijos argumentas, kad sprendimas Stadt Halle netaikytinas, nes jis priimtas vėliau, nei atsirado šios bylos faktinės aplinkybės, nėra tinkamas, nes šiame sprendime teisė išaiškinta taip, kaip ji turėjo būti aiškinama ab initio.
(
18
)	Kaip numatyta Direktyvos 93/36 5 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktyje. Ši SST išreikšta suma 2002 ir 2003 m. buvo lygi maždaug 162000 eurų.
(
19
)	Žr. 14 išnašoje minėto sprendimo Teckal 43 punktą, kuriame numatyta, kad „leidžiamos tik tos Direktyvos 93/36 taikymo išimtys, kurios joje išsamiai ir aiškiai nurodytos (dėl Direktyvos 77/62 žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-71/92, Rink. p. I-5923, 10 punktas)“. Dėl, inter alia, Direktyvos 93/37/EEB žr. 1998 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-323/96, Rink. p. I-5063, 34 punktas).
(
20
)	Žr. 1987 m. kovo 10 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (199/85, Rink., p. 1039, 14 punktas).
(
21
)	Žr. 2005 m. sausio 13 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją (C-84/03, Rink. p. I-139, 48, 58 punktai ir rezoliucinė dalis bei nurodyta teismų praktika).
(
22
)	20 išnašoje minėtas sprendimas Komisija prieš Italiją (199/85, 14 punktas). Dėl Direktyvos 93/38/EEB žr. neseniai priimtą 2005 m. birželio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-394/02, Rink. p. I-4713, 33 punktas).
(
23
)	Italija tvirtina, kad ta aplinkybė, jog aptariami sraigtasparniai tik atsitiktinai naudojami kariniams ar pusiau kariniams tikslams, nepaneigia jų „necivilinio“ pobūdžio, nes siekiant užsitikrinti, kad sraigtasparniai būtų tinkami naudoti kariniams tikslams, jau užsakymo ir pirkimo metu nustatomi reikalavimai, ypač susijusieji su slaptumo principu.
(
24
)	1995 m. spalio 17 d. Sprendimas Peter Leifer ir kt. (C-83/94, Rink. p. I-3231, 35 punktas).
(
25
)	2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Fiocchi munizioni SpA prieš Komisiją (T-26/01, Rink. p. II-3951, 58 punktas).
(
26
)	2003 m. kovo 11 d. Sprendimas Alexander Dory prieš Bundesrepublik Deutschland (C-186/01, Rink. p. I-2479, 31 punktas); 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimas Johnston (222/84, Rink. p. 1651, 26 punktas); 1999 m. spalio 26 d. Sprendimas Angela Maria Sirdar (C-273/97, Rink. p. I-7403, 16 punktas) ir 2000 m. sausio 11 d. Sprendimas Tanja Kreil prieš Bundesrepublik Deutschland (C-285/98, Rink. p. I-69, 16 punktas).
(
27
)	2000 m. kovo 14 d. Sprendimas Association Eglise de scientologie de Paris ir Scientology International Reserves Trust prieš Ministrą Pirmininką (C-54/99, Rink. p. I-1335, 17 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
28
)	1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C-414/97, Rink. p. I-5585, 22 punktas). Taip pat žr. 1991 m. spalio 4 d. Sprendimą Aimé Richardt ir Les Accessoires Scientifiques SNC (C-367/89, Rink. p. I-4621, 20 ir 21 punktai bei juose nurodyta teismų praktika).
(
29
)	1958 m. balandžio 15 d. Taryba patvirtino gaminių, kuriems taikomas šis straipsnis, sąrašą. Pats sąrašas niekada nebuvo oficialiai paskelbtas ar pakeistas, tačiau tai yra viešai prieinamas dokumentas. Žr. Rašytinį klausimą E-1324/01, Bart Staes (Verts/ALE) pateiktą Tarybai, dėl EB sutarties 296 straipsnio 1 dalies b punkto, OL C 364 E, 2001, p. 85.
(
30
)	Teisingumo Teismas sprendimo Komisija prieš Ispaniją (minimo 28 išnašoje) 22 punkte nurodė, jog „valstybė narė, kuri nori remtis tokiomis išimtimis (t. y., inter alia, EB 30 ir 296 straipsniais), turi pateikti įrodymų, kad aptariamos išimtys neviršija to, kas reikalinga tokiais atvejais“.
(
31
)	Tačiau a contrario sensu turėčiau paminėti, kad sąraše esantiems gaminiams, kurie specialiai nėra skirti karo tikslams, taikytinos viešųjų pirkimų taisyklės.
(
32
)	Žr. 25 išnašoje minėto sprendimo Fiocchi munizioni 59 ir 61 punktus.
(
33
)	Pritariu Komisijai, kad šiuo klausimu reikėtų priminti 2002 m. vasario 21 d. pateiktą generalinio advokato P. Léger išvadą byloje Ispanija prieš Komisiją (C-349/97, Rink. p. I-3851, 249–257 punktai), kurioje jis reziumavo, kad negalima remtis konfidencialumo reikalavimais norint viešąją sutartį sudaryti be konkurso. Šioje byloje buvo taikomos Direktyvos 77/62, kuri buvo panaikinta Direktyva 93/36, nuostatos.