TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1982 m. sausio19 d.(*)„Direktyvų veikimas“Byloje 8/81dėl Finanzgericht de Münster
(Miunsterio finansų teismo) pagal EEB sutarties 177 straipsnį
Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388
dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
13 straipsnio B dalies d pastraipos 1 punkto išaiškinimo šio
teismo nagrinėjamoje byloje tarp Ursula Becker, nepriklausomos paskolų derybininkės, gyvenančios Miunsteryje_irFinanzamt Münster‑Innenstadt (Münster-Centre įmokų biuras)_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas J. Mertens de Wilmars, kolegijų
pirmininkai G. Bosco, A. Touffait ir O. Due, teisėjai
P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe, T. Koopmans,
U. Everling, A. Chloros ir F. Grévisse_generalinis advokatas Seras Gordon Slynn_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimąDėl teisės1        1980 m.
lapkričio 27 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo
1981 m. sausio 14 d., Finanzgericht Münster pagal
EEB sutarties 177 straipsnį pateikė prejudicinį klausimą dėl
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388
dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
(OL L 145, p. 1) 13 straipsnio B dalies
d pastraipos 1 punkto išaiškinimo, siekdamas sužinoti, ar ši
nuostata gali būti laikoma tiesiogiai taikoma Vokietijos Federacinėje
Respublikoje nuo 1979 m. sausio 1 d., jei ši valstybė narė per
nustatytą terminą nesiėmė priemonių, reikalingų jos įgyvendinimui
užtikrinti.Dėl ginčo aplinkybių2        Reikia
priminti, kad Šeštoji direktyva buvo priimta 1977 m. gegužės
17 d. ir kad pagal jos 1 straipsnį valstybės narės ne vėliau
kaip iki 1978 m. sausio 1 d. turėjo priimti įstatymus ir kitus
teisės aktus, reikalingus, kad jų pridėtinės vertės mokesčio sistema
būtų suderinta su šios direktyvos reikalavimais. Kadangi kai kurios
valstybės narės, tarp jų ir Vokietijos Federacinė Respublika, nepajėgė
laiku padaryti reikiamų pakeitimų, Taryba 1978 m. birželio
26 d. Devintąja direktyva 78/583 dėl valstybių narių įstatymų,
susijusių su apyvartos mokesčiais, derinimo (OL L 194,
p. 16), pratęsė šioms valstybėms narėms Šeštosios direktyvos
1 straipsnyje nustatytą terminą iki 1979 m. sausio
1 dienos.3        Tačiau tik 1979 m. lapkričio 26 d. Įstatymu (Bundesgesetzblatt
I, p. 1953), kuris įsigaliojo 1980 m. sausio 1 d.,
Vokietijos Federacinė Respublika užtikrino Šeštosios direktyvos
įgyvendinimą.4        Iš
nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovė
pagrindinėje byloje, kuri užsiima nepriklausomos paskolų derybininkės
veikla, savo mėnesinėse deklaracijose dėl apyvartos mokesčio už
1979 m. kovo‑birželio mėn. laikotarpį paprašė atleisti ją nuo
mokesčio už įvykdytus sandorius, tvirtindama, kad Šeštosios direktyvos
13 straipsnio B dalies d pastraipos 1 punktas įpareigoja
valstybes nares atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio ir „paskolų
suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos“, nes ši direktyva 1979 m.
sausio 1 d. jau buvo nacionalinės teisės dalis.5        Iš bylos dokumentų matyti, kad ieškovė informavo Finanzamt
apie savo veiklos apyvartos dydį bei apie už pirkimus sumokėtus
mokesčius, nurodžiusi, kad ji turėjo teisę į Direktyvos
13 straipsnio B dalies d pastraipos 1 punkte
numatytą atleidimą nuo mokesčio. Todėl ji kiekvieną kartą mokėtino
mokesčio sumą ir už pirkimus sumokėtų mokesčių atskaitą deklaruodavo
kaip „0“.6        Finanzamt
nepriėmė šių deklaracijų ir negalutiniuose pranešimuose apie mokėjimą
už atitinkamus mėnesius, remdamasis dar nepakeistais nacionalinės teisės
aktais, savo nuožiūra apmokestino pareiškėjos sandorius apyvartos
mokesčiu, atskaitęs už pirkimus sumokėtus mokesčius.7        Dėl šių pranešimų ieškovė, kai buvo atmestas jos skundas, Finanzgerich pateikė ieškinį, kurį pagrįsdama nurodė minėtą direktyvos nuostatą.8        Finanzamt gynėsi Finanzgericht
tvirtindamas, kad nurodytu laikotarpiu Šeštoji direktyva Vokietijos
Federacinėje Respublikoje dar nebuvo įgyvendinta. Be to, jis paaiškino,
kad visos valstybės narės laikosi nuomonės, jog 13 straipsnio
B dalis negali būti laikoma nuostata, sukuriančia tiesiogiai
taikomą teisę, nes ši nuostata paliko valstybėms narėms teisę veikti
savo nuožiūra.9        Siekdamas išspręsti šį ginčą Finanzgericht pateikė Teisingumo Teismui taip suformuluotą klausimą:„Ar
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl
valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (77/388/EEB)
X antraštinės dalies 13 straipsnio B dalies
d pastraipos 1 punkte įtvirtinta nuostata, susijusi su derybų
dėl paskolos sandorių atleidimu nuo apyvartos mokesčio, yra tiesiogiai
taikoma Vokietijos Federacinėje Respublikoje nuo 1979 m. sausio
1 dienos?“10      Ieškovė
pagrindinėje byloje nedalyvavo Teisingumo Teisme vykusiame procese. Jos
poziciją išsakė Komisija, pateikusi Teisingumo Teismui argumentus,
kuriais siekė įrodyti, kad privatūs asmenys gali reikalauti, jog jiems
būtų leista pasinaudoti 13 straipsnio B dalies
d pastraipos 1 punkte numatytu atleidimu nuo mokesčio.11      Tačiau Finanzamt
ir Vokietijos Federacinė Respublikos vyriausybė pateikė argumentus,
kuriais siekė įrodyti, jog ginčijama nuostata negalėjo būti remiamasi
laikotarpiu, t. y. 1979 mokestiniais metais, kai atitinkamos
jos įgyvendinimo nuostatos Vokietijos Federacinėje Respublikoje nebuvo
priimtos. Tos pačios nuomonės laikėsi ir Prancūzijos Respublikos
vyriausybė. Dėl esmės12      Finanzamt,
Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos
vyriausybės neginčija, kad tam tikromis aplinkybėmis asmenys gali remtis
direktyvų nuostatomis, o tai matyti ir iš Teisingumo Teismo praktikos,
tačiau jos teigia, kad to negalima taikyti pagrindinėje byloje
aptariamai nuostatai.13      Prancūzijos
vyriausybės nuomone, direktyvų mokesčių srityje tikslas yra siekti
laipsniško skirtingų nacionalinių mokesčių sistemų derinimo, o ne šias
sistemas pakeisti Bendrijos mokesčių sistema. Taip yra ir su Šeštąja
direktyva, apimančia nuostatas, kurių taikymo sąlygos didžiąja dalimi
paliktos valstybių narių diskrecijai. Kadangi šioje direktyvoje daugeliu
atveju valstybėms narėms palikta pasirinkimo galimybė, Prancūzijos
vyriausybė mano, kad visa direktyva negali turėti kokių nors pasekmių
valstybėse narėse, kol nėra priimti tinkami nacionalinės teisės aktai.14      Bet
kuriuo atveju šiai nuomonei pritaria ir Vokietijos Federacinės
Respublikos vyriausybė: joks tiesioginis veikimas negali būti
pripažintas 13 straipsnio nuostatomis dėl šiuo straipsniu suteiktos
diskrecijos, teisių bei pasirinkimo galimybių.15      Be to, Finanzamt,
palaikomas Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės, atkreipia
dėmesį į direktyvoje nustatytos apmokestinimo sistemos darnumą, ir ypač į
problemas, kylančias dėl egzistuojančios apmokestinimo grandinės,
būdingos pridėtinės vertės mokesčiui. Jis mano, kad neįmanoma išskirti
vieną atleidimą nuo mokesčio, kaip yra numatyta 13 straipsnio
B dalies d pastraipos 1 punkte, nesutrikdant viso
aptariamos mokesčių sistemos mechanizmo.16      Atsižvelgiant
į šiuos argumentus, iškilusią problemą reikėtų nagrinėti ir pačios
direktyvos, ir atitinkamos mokesčių sistemos lygiu, atsižvelgiant į
Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su direktyvų veikimu. Dėl bendro direktyvų veikimo17      Pagal
Sutarties 189 straipsnio 3 pastraipą „direktyva yra privaloma
kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, siektino rezultato
atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos gali pasirinkti jų
įgyvendinimo formą ir būdus“.18      Iš
šio teksto matyti, kad valstybės, kurioms direktyva yra skirta, privalo
ją įgyvendinti per toje pačioje direktyvoje nustatytą laikotarpį.19      Iš
to išplaukia, kad bet kuriuo atveju, jei direktyva yra teisingai
perkelta į nacionalinę teisę, jos poveikis pasiekia asmenis per
atitinkamos valstybės narės priimtas priemones (1980 m. gegužės
6 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją, 102/79, Rink. p. 1473).20      Tačiau
konkrečių problemų kyla tada, kai valstybė narė neteisingai įgyvendina
direktyvą, ir ypač tada, kai direktyvos nuostatos lieka neįgyvendintos
iki tam skirto laikotarpio pabaigos.21      Iš
nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos ir galiausiai 1979 m.
balandžio 5 d. Sprendimo (Ratti, 148/78, Rink. p. 1629)
matyti, kad nors pagal 189 straipsnio nuostatas reglamentai yra
tiesiogiai taikomi ir todėl dėl savo pobūdžio gali turėti tiesioginių
pasekmių, tai nereiškia, kad kitos šiame straipsnyje aptartos teisės
aktų kategorijos niekada negali veikti analogiškai.22      Būtų
nesuderinama su įpareigojančiu direktyvos pobūdžiu, kurį jai pripažįsta
189 straipsnis, iš esmės pašalinti suinteresuotųjų asmenų galimybę
remiantis direktyvoje nustatyta pareiga ginti savo interesus.23      Ypač
tais atvejais, kai Bendrijos institucijos, priimdamos direktyvą,
įpareigotų valstybes nares imtis konkrečių veiksmų, tokio akto
veiksmingumas labai sumažėtų, jei asmenys negalėtų juo remdamiesi
kreiptis į teismą, o nacionaliniai teismai negalėtų į jį atsižvelgti
kaip į Bendrijos teisės elementą.24      Vadinasi,
valstybė narė, kuri per nustatytą terminą nepriėmė direktyvoje
nustatytų įgyvendinimo priemonių, negali asmenų atžvilgiu remtis tuo,
kad neįvykdė direktyvoje nustatytų įsipareigojimų.25      Taigi
visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio požiūriu yra
besąlygiškos ir pakankamai aiškios, jomis galima remtis, jei per
nustatytą terminą nebuvo priimtos įgyvendinimo priemonės, ginčijant bet
kurią direktyvos neatitinkančią nacionalinės teisės nuostatą arba tuo
atveju, jei jos apibrėžia teises, kuriomis asmenys gali remtis valstybės
atžvilgiu.26      Finanzgericht
klausimo tikslas yra sužinoti, ar toks pobūdis gali būti pripažintas
13 straipsnio B dalies d pastraipos 1 punktui, pagal kurį
„valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą
taikydamos sąlygas, kurias jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad
atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų
užkirstas kelias galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar
piktnaudžiavimui: <...> d) šiuos sandorius: 1. paskolų
suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos <...>“ Dėl direktyvos sistemos ir straipsnio turinio27      Pati
ši nuostata ir tiek, kiek ji nurodo atleistą nuo mokesčio paslaugą ir
asmenį, kuris gali šiuo atleidimu nuo mokesčių pasinaudoti, yra
pakankamai aiški, kad ja galėtų remtis suinteresuotieji asmenys ir kad
ją taikytų teismas. Tačiau reikia nustatyti, ar teisė į atleidimą nuo
mokesčio, kurią ji suteikia, gali būti laikoma besąlygiška,
atsižvelgiant į bendrąją direktyvos sistemą ir į 13 straipsnio
turinį, taip pat į mokesčių sistemos, kurioje šis atleidimas turi būti
taikomas, ypatumus.28      Kalbant
apie bendrą direktyvos sistemą, pirmiausia reikia išnagrinėti
argumentą, paremtą aplinkybe, kad nacionalinio teismo nurodyta nuostata
yra derinančios direktyvos, kuri palieka valstybėms narėms skirtingais
atvejais tam tikrą diskreciją, susijusią su teisėmis bei pasirinkimo
galimybėmis, sudėtinė dalis.29      Nors
Šeštoji direktyva neabejotinai suteikia valstybėms narėms didesnę ar
mažesnę diskreciją įgyvendinant kai kurias jos nuostatas, dėl to iš
privačių asmenų nėra atimama teisė remtis tomis nuostatomis, kurios savo
turiniu gali būti atskirtos nuo visumos ir taikomos atskirai. Ši
minimali garantija, taikoma suinteresuotiesiems asmenims, nukentėjusiems
dėl direktyvos neįgyvendinimo, kyla iš privalomo pareigos, kurią
valstybėms narėms nustato Sutarties 189 straipsnio trečioji
pastraipa, pobūdžio. Ši pareiga prarastų bet kokį veiksmingumą, jei
valstybėms narėms būtų leista panaikinti dėl savo neveikimo net tuos
padarinius, kuriuos savo turiniu gali lemti kai kurios direktyvos
nuostatos.30      Todėl
negalima, remiantis aptariamos direktyvos bendruoju pobūdžiu arba
veikimo laisve, kurią ji kai kuriose srityse suteikia valstybėms narėms,
paneigti visų tų nuostatų, kuriomis, atsižvelgiant į jų turinį, galima
būtų veiksmingai remtis ginant savo teises teisme, galiojimo, nepaisant
to, kad direktyva nebuvo visapusiškai įgyvendinta.31      Dėl 13 straipsnio turinio Finanzamt,
palaikomas Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos
vyriausybių, atkreipia dėmesį į diskreciją, kurią valstybėms narėms
suteikia šio straipsnio B dalies įžanginė formuluotė, nurodanti,
kad valstybės narės atleidžia nuo mokesčio, „taikydamos sąlygas, kurias
jos turi nustatyti,“ siekdamos „užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio
būtų teisingas ir paprastas“ bei „užkirsti kelią galimam sukčiavimui,
vengimui mokėti mokesčius ir piktnaudžiavimui“. Yra nurodyta, kad
atsižvelgiant į šias nuostatas 13 straipsnyje nurodytos atleidimo
nuo mokesčio išlygos nėra besąlygiškos, todėl jomis negalima remtis, kol
nebus nustatytos minėtos sąlygos.32      Šiuo
klausimu pirmiausia reikia pastebėti, kad minėtosios „sąlygos“ jokiu
būdu nėra susijusios su numatyto atleidimo nuo mokesčio turinio
apibrėžimu.33      Viena
vertus, minėtos „sąlygos“ yra skirtos užtikrinti, kad numatytas
atleidimas nuo mokesčio būtų taikomas teisingai ir paprastai. Valstybė
narė negali mokesčių mokėtojo, kuris gali įrodyti, jog jo mokestinė
padėtis iš tiesų atitinka vieną iš direktyvos nustatytų atleidimo nuo
mokesčio kategorijų, atžvilgiu remtis tuo, kad ji nepriėmė nuostatų,
skirtų palengvinti šio atleidimo nuo mokesčio taikymą.34      Kita
vertus, „sąlygų“ tikslas yra užkirsti kelią galimiems sukčiavimams,
vengimui mokėti mokesčius ir piktnaudžiavimams. Valstybė narė, nesiėmusi
šiuo tikslu reikalingų saugumo priemonių, negali, remdamasi savo pačios
neveikimu, atsisakyti atleisti nuo mokesčio mokesčių mokėtoją, kai to
atleidimo jis, remdamasis direktyva, teisėtai gali reikalauti; juo
labiau kad niekas nedraudžia valstybei narei tuo atveju, jei nėra
specifinių tos srities nuostatų, remtis visomis kitomis nuostatomis,
taikomomis pagal jos bendruosius mokesčių teisės aktus, skirtus kovai su
sukčiavimais.35      Todėl
argumentas, grindžiamas 13 straipsnio B dalies įžangine
formuluote, turi būti atmestas.36      Be to, pagrįsdami savo nuomonę, kad ginčijama nuostata negali būti remiamasi, Finanzamt,
Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos vyriausybės nurodo
13 straipsnio C dalį, kuri išdėstyta taip: „Pasirinkimo
galimybės. Valstybės narės gali suteikti mokesčių mokėtojams teisę
pasirinkti apmokestinimą tokiais atvejais: <…> b) B dalies
d punkte <...> nurodytų sandorių atveju <...> Valstybės
narės gali riboti pasirinkimo teisės apimtį ir turi nustatyti
naudojimosi ja sąlygas“.37      Vokietijos
vyriausybė pabrėžia, kad šioje nuostatoje numatyta pasirinkimo teisė
„taikoma valstybėms narėms“ ir kad Vokietijos Federacinė Respublika
pasinaudojo šia galimybe tik įgyvendinimo įstatymo 9 straipsnyje. Yra
neleistina trukdyti šiai teisėtai pasirinkimo galimybei. Atsižvelgiant į
šią valstybėms narėms paliktą teisę ir į jos suteikiamą galimybę, inter alia,
riboti pasirinkimo teisės apimtį bei nustatyti jos taikymo sąlygas,
nuostata, kuria remiasi ieškovė pagrindinėje byloje, negali būti laikoma
besąlygiška. 38      Šie
argumentai pagrįsti neteisingu 13 straipsnio C dalies turinio
suvokimu. Remdamosis šios nuostatos suteikta teise valstybės narės
asmenims, turintiems teisę į direktyvoje numatytą atleidimą nuo
mokesčio, gali suteikti galimybę atsisakyti atleidimo nuo mokesčio arba
visais arba tam tikrais atvejais, arba laikantis tam tikrų sąlygų.
Tačiau yra svarbu pabrėžti, kad pagal pirmiau nurodytą nuostatą, jei
valstybė narė naudojasi ta teise, šiomis sąlygomis suteikta pasirinkimo
teisė priklauso tik mokesčių mokėtojui, o ne valstybei. 39      Iš
to matyti, kad 13 straipsnio C dalis jokiu būdu nesuteikia
valstybėms narėms teisės nustatyti sąlygas arba riboti, kad ir kaip ji
tai darytų, B dalyje numatyto atleidimo nuo mokesčio; ji
paprasčiausiai suteikia valstybėms teisę sudaryti didesnę ar mažesnę
galimybę asmenims, kurie gali būti atleisti nuo mokesčio, patiems
rinktis apmokestinimą, jei jie mano, kad tai naudinga.40      Todėl yra aišku, kad nuostata, kuria rėmėsi Finanzamt
ir Vokietijos vyriausybė, siekdamos įrodyti sąlygišką atleidimo nuo
mokesčio pobūdį, nėra svarbi mokesčių mokėtojo, kuris aiškiai išreiškė
pageidavimą pasinaudoti direktyvoje numatytu atleidimu nuo mokesčio,
atžvilgiu, nes šio pageidavimo išreiškimas neišvengiamai pašalina
13 straipsnio C dalyje numatytos pasirinkimo teisės
įgyvendinimą. Dėl pridėtinės vertės mokesčio sistemos41      Pagrįsdamas
savo nuomonę, kad privatūs asmenys negali remtis 13 straipsnio
B dalies d pastraipos 1 punktu, Finanzamt,
palaikomas Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės, detaliai
išdėsto įvairius argumentus, paremtus aptariamos mokesčių sistemos
ypatumais, t. y. tipine pridėtinės vertės mokesčio grandine, kurią
sąlygoja teisės daryti atskaitą mechanizmas. Finanzamt nuomone,
šios grandinės nutraukimas, kurį sukeltų atleidimas nuo mokesčio, galėtų
neigiamai paveikti tiek paties nuo mokesčio atleisto asmens, tiek
mokesčių už pardavimus ar net pirkimus mokėtojų interesus. Be to, Finanzamt
atkreipia dėmesį į problemas, kurias mokesčių administracijai galėtų
sukelti direktyvos nuostatų taikymas anksčiau nei priimami taikomi
nacionalinės teisės aktai.42      Šiuo atžvilgiu Finanzamt
pirmiausia pabrėžia, kad atsižvelgiant į aplinkybes, direktyvos
numatytas atleidimas nuo mokesčio gali būti nenaudingas pačiam asmeniui,
kuriam jis taikomas, kiekvieną kartą, kai šis teikia paslaugas
apmokestinamiems asmenims, tenkinantiems mokesčio atskaitos sąlygas. Nuo
mokesčio atleistas asmuo taip pat gali turėti nuostolių tikslinimo
atveju dėl atskaitų, susijusių investiciniu turtu, kurias, pagal
direktyvos 20 straipsnį galima atlikti per penkerius metus. Finanzamt
taip pat nurodo sunkumus, kurie gali kilti taikant nuostatas,
susijusias su sąskaitų-faktūrų išrašymu, numatytas direktyvos
22 straipsnio 3 dalies b punkte, pagal kurį sąskaitose
faktūrose, išrašomose už apmokestinamas paslaugas, turi būti aiškiai
nurodyta pridėtinės vertės mokesčio suma. Pagal 21 straipsnio
1 pastraipos c punktą toks nurodymas suformuotų autonomišką
fiskalinę skolą atleistųjų nuo mokesčio paslaugų atžvilgiu; šią paslaugą
gavęs asmuo jokiu atveju negalėtų pagal 17 straipsnio 2 dalį
atskaityti pagal šią nuostatą mokėtino mokesčio už pardavimus. Todėl
atleidimas nuo mokesčio būtų labai nepalankus paskolų derybininkams,
kurie išrašė sąskaitas faktūras, nurodydami mokesčio sumą.43      Finanzamt ypač pabrėžia sutrikdymą, kurį sukeltų faktas, kad atleidimo nuo mokesčio galėtų būti prašoma a posteriori
tiek už pirkimus, tiek už pardavimus, ir taip būtų padaryta žala
mokesčio mokėtojams, kuriuos su nuo mokesčio atleistu asmeniu sieja
verslas. 44      Šiuo
požiūriu reikia pažymėti, jog iš direktyvos sistemos išplaukia, kad,
viena vertus, atleisti nuo mokesčio asmenys, jeigu jie naudojasi šiuo
atleidimu, neišvengiamai atsisako teisės atskaityti sumokėtus mokesčius,
o kita vertus, pasinaudoję atleidimu nuo mokesčio, jie negali
įskaičiuoti į kainą bet kokių pardavimo išlaidų, nepažeisdami trečiųjų
asmenų teisių. 45      Taigi yra aišku, kad Finanzamt
ir Vokietijos vyriausybės pateikti argumentai dėl įprastos pridėtinės
vertės mokesčio perkėlimo tvarkos sutrikdymo yra nepagrįsti tuo atveju,
jei mokesčių mokėtojas išreiškė pageidavimą pasinaudoti direktyvoje
numatytu atleidimu nuo mokesčio, ir, be to, suvokia savo pasirinkimo
pasekmes. 46      Pagaliau Finanzamt iškelto argumento dėl sutrikdymo, kurį sukeltų atleidimai nuo mokesčio, kurių mokėtojai pareikalautų a posteriori,
klausimu reikia konstatuoti, kad šis prieštaravimas nėra svarbus
mokesčio mokėtojui, pareikalavusiam leisti pasinaudoti atleidimu nuo
mokesčio savo mokesčių deklaracijos pateikimo momentu ir dėl to į
sąskaitas faktūras, išrašomas savo teikiamų paslaugų gavėjams,
neįtraukusiam šio mokesčio; nėra pažeidžiamos ir trečiųjų asmenų teisės.47      Dėl
bendresnio pobūdžio administracinių nesklandumų, kuriuos sukeltų
direktyvos numatyto atleidimo nuo mokesčio taikymas tuo metu, kai
mokesčių teisė ir administracinė praktika dar nėra pritaikyta prie naujų
Bendrijos teisės elementų, pakanka pažymėti, kad šie sunkumai, jei
tokių iškiltų, būtų pasekmė to, kad valstybė narė nesilaikė numatytų
terminų aptariamajai direktyvai įgyvendinti. Už tokios padėties pasekmes
turi atsakyti administracija, ir jos negali būti perkeliamos mokesčių
mokėtojams, kurie remiasi aiškia pareiga, valstybei narei kylančia pagal
Bendrijos teisę nuo 1979 m. sausio 1 dienos.48      Todėl
iš to, kas pirmiau buvo išdėstyta, darytina išvada, kad argumentas,
paremtas direktyva įtvirtinta mokesčių sistema, taip pat turi būti
atmestas.49      Todėl
į pateiktąjį klausimą reikia atsakyti, kad paskolų derybininkė nuo
1979 m. sausio 1 d. galėjo remtis 1977 m. gegužės
17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos
mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema:
vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B dalies
d pastraipos 1 punkte įtvirtinta nuostata, susijusia su derybų
dėl paskolų sandorių atleidimu nuo apyvartos mokesčio, net jei ši
direktyva nebuvo įgyvendinta, kai ji šio mokesčio už pirkimus neįtraukė į
klientams išrašomas sąskaitas, ir valstybė negalėjo jos atžvilgiu
remtis šiuo neįgyvendinimu. Dėl bylinėjimosi išlaidų50      Vokietijos
Federacinės Respublikos vyriausybės, Prancūzijos Respublikos
vyriausybės, Europos Bendrijų Tarybos ir Komisijos, kurios pateikė
Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas
pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į klausimą, kurį 1980 m. lapkričio 27 d. Nutartimi jam pateikė Finanzgericht Münster, nusprendžia:Paskolų
derybininkė nuo 1979 m. sausio 1 d. galėjo remtis
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl
valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
13 straipsnio B dalies d pastraipos 1 punkte
įtvirtinta nuostata, susijusia su derybų dėl paskolų sandorių atleidimu
nuo apyvartos mokesčio, net jei ši direktyva nebuvo įgyvendinta, kai ji
šio mokesčio už pirkimus neįtraukė į klientams išrašomas sąskaitas, ir
valstybė negalėjo jos atžvilgiu remtis šiuo neįgyvendinimu.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePaskelbta 1982 m. sausio 19 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris        PirmininkasA. Van Houtte        J. Mertens de Wilmars* Proceso kalba: vokiečių.