62003CC0153_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Ši byla yra susijusi su negatyvia kompetencijų kolizija. Ursula Weide, po santuokos – Schwarz(2), dirbo Liuksemburge, bet gyveno su savo šeima Vokietijoje. Ji laikinai nutraukė savo darbinę veiklą tam, kad galėtų prižiūrėti savo vaikus. Vokietija atsisakė jai mokėti vaiko auginimo pašalpą, o Liuksemburgas suteikė tik pašalpą, lygią Vokietijoje mokamos vaiko auginimo pašalpos ir didesnės Liuksemburge mokamos vaiko auginimo pašalpos skirtumui. Kyla klausimas, kuri valstybė pirmumo tvarka buvo įpareigota pagal Reglamentą Nr. 1408/71(3) ir Reglamentą Nr. 574/72(4) suteikti jai vaiko auginimo pašalpą.
II – Bylos aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
2. Liuksemburgo Cour de Cassation
(Kasacinis teismas) nagrinėja bylą, kurioje U. Weide siekia gauti Liuksemburgo vaiko auginimo pašalpą.
3. U. Weide bylinėjasi su Liuksemburgo kompetentinga institucija – Caisse nationale des prestation familiales
(Nacionalinė išmokų šeimai kasa, toliau – CNPF ) – dėl to, ar turi teisę gauti visą Liuksemburgo vaiko auginimo pašalpą. CNPF
jai suteikia tik pašalpą, lygią Vokietijoje mokamos vaiko auginimo pašalpos ir didesnės Liuksemburge mokamos vaiko auginimo pašalpos skirtumui. Šiame ginče dviejų instancijų Liuksemburgo teismai palaikė U. Weide poziciją. Jie laikėsi nuomonės, kad U. Weide teisė kyla iš Reglamento Nr. 1408/71 13 ir 73 straipsnių. Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnis neleidžia CNPF sumažinti išmokos Vokietijoje mokamos išmokos dydžiu, nes U. Weide pagal dviejų Vokietijos teismų privalomus sprendimus negali reikalauti šios Vokietijos išmokos.
4. Tačiau trečioji instancija – Cour de Cassation
– abejoja tokiu Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio aiškinimu ir todėl pateikia Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71/EEB dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 76 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis taikomas tik tuomet, kai darbuotojas migrantas turi teisę gauti išmokas šeimai pagal darbo vietos valstybės teisės aktus ir pagal jo šeimos narių gyvenamosios vietos valstybės teisės aktus?
2. Jei taip, ar darbo vietos valstybės įstaigos gali sustabdyti teisę gauti išmokas šeimai, jei jos mano, kad atsisakymas skirti išmokas šeimai gyvenamosios vietos valstybėje neatitinka Bendrijos teisės?
3. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą neigiamas: ar nurodytas 76 straipsnis leidžia darbo vietos valstybei taikyti išmokų sutapimo išvengimo taisyklę, kai darbuotojo migranto sutuoktinis gauna arba turi teisę gauti tokio paties pobūdžio išmokas šeimai pagal jo šeimos narių gyvenamosios vietos valstybės teisę?“
5. Tačiau iš Cour de Cassation
perduotų bylos dokumentų bei šalių pastabų matyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti papildytas.
6. Kalbant apie faktines aplinkybes, reikia paaiškinti, kad U. Weide nuo 1993 m. dirba Liuksemburge, bet gyvena Vokietijoje, kur dirba ir jos vyras. 1998 m. gegužės 11 d. gimė jos sūnus. Po motinystės atostogų ir po trumpų nemokamų atostogų U. Weide nutraukė darbo santykius nuo 1998 m. spalio 1 d. iki 2000 m. gegužės 15 d. tam, kad galėtų prižiūrėti savo vaikus. Šis laikotarpis, skirtas vaikų priežiūrai, pagal Liuksemburgo Code des assurances sociales
(Socialinio draudimo kodeksas) 171 straipsnio 7 punktą buvo taikomas socialinio draudimo pensijų įmokų mokėjimo laikotarpiu.
7. Toliau konstatuotina, kad Vokietijos kompetentingos institucijos ir dvi teisminės instancijos atsisakė ieškovei suteikti vaiko auginimo pašalpą, nors ji atitiko visas sąlygas pagal Vokietijos teisę. Šie sprendimai buvo paremti įsitikinimu, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punkto kolizinę nuostatą U. Weide turi būti taikoma tik Liuksemburgo teisė. Net jeigu taip pat būtų taikytina Vokietijos teisė, tai pagal Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio ir Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio nuostatas dėl išmokų sutapimo išvengimo pirmenybę turėtų teisė gauti Liuksemburge mokamą vaiko auginimo pašalpą.
III – Teisinis pagrindas
8. Iš pradžių šioje byloje buvo taikomi Reglamentas Nr. 1408/71 ir Reglamentas Nr. 574/72, iš dalies pakeisti 1998 m. birželio 4 d. Tarybos reglamentu Nr. 1223/98/EB(5) . Tuo laikotarpiu abu reglamentai buvo iš dalies pakeisti 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu Nr. 1606/98/EB(6), 1999 m. vasario 8 d. Tarybos reglamentu Nr. 307/1999/EB(7) ir 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu Nr. 1399/1999(8) . Tačiau šiai bylai nei šie, nei kiti pakeitimai neturi įtakos.
A – Dėl teisės gauti vaiko auginimo pašalpą Vokietijoje
9. Vokietijos Gesetz zum Erziehungsgeld und zur Elternzeit
(Įstatymas dėl vaiko auginimo pašalpos ir vaiko auginimo atostogų) 1 straipsnio 1 dalis nustato teisės gauti vaiko auginimo pašalpą sąlygas:
„Teisę gauti vaiko auginimo pašalpą turi kiekvienas asmuo, kuris
1) turi nuolatinę arba įprastinę gyvenamąją vietą Vokietijoje;
2) gyvena kartu su savo prižiūrimu vaiku;
3) pats prižiūri ir augina šį vaiką ir
4) tuo metu nedirba arba dirba ne visą darbo laiką.“
10. Tačiau pasienio darbuotojams, kurie vienoje valstybėje narėje dirba, o kitoje gyvena, Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio kolizinė norma nustato:
„1. Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tie teisės aktai taikomi remiantis šioje dalyje nustatytomis nuostatomis.
2. Laikantis 14–17 straipsnių:
a) vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje < … > ;
b) f) < … > “
B – Dėl teisės gauti vaiko auginimo pašalpą Liuksemburge
11. Liuksemburge vaiko auginimo pašalpa mokama kiekvienam asmeniui, kuris teisėtai turi gyvenamąją vietą Liuksemburge, šiuo metu joje gyvena ir augina vieną ar daugiau vaikų, už kuriuos pareiškėjui arba jo sutuoktiniui mokamos pašalpos šeimai. Pašalpa mokama nuo kito mėnesio pirmos dienos po motinystės atostogų arba pasibaigus laikotarpiui, kai mama turi teisę gauti motinystės pašalpą, ir baigiama mokėti pirmą mėnesio, kai vaikui sukanka dveji metai, dieną. Pašalpa yra fiksuota suma, neatsižvelgiant į namuose auginamų vaikų skaičių.
12. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį sąlyga turėti gyvenamąją vietą Liuksemburge yra netaikoma pasienio darbuotojams. Ši nuostata nustato:
„Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kuriam taikomi valstybės narės teisės aktai, už savo šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, turi teisę gauti išmokas šeimai, mokamas pagal pirmosios valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jie gyventų toje valstybėje < ... > .“
C – Sutapimo išvengimo taisyklės
13. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio ir Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio taisykles dėl sutapimo išvengimo turi būti išvengta neteisėto išmokų šeimai sutapimo.
14. Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnis nustato:
„1. Jeigu tuo pačiu laikotarpiu tam pačiam šeimos nariui jo darbinės veiklos pagrindu pagal tos valstybės narės, kurios teritorijoje šeimos nariai gyvena, teisės aktus numatytos išmokos šeimai, tai išmokos šeimai, mokamos pagal kitos valstybės narės teisės aktus, jei tai numatyta pagal 73 ar 74 straipsnius, sumažinamos tokiu dydžiu, kuris mokamas pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus.
2. Jeigu valstybėse narėse, kurių teritorijoje šeimos nariai gyvena, išmokų skirti neprašoma, kitos valstybės narės kompetentinga įstaiga gali taikyti 1 dalies nuostatas, tartum išmokas būtų paskyrusi pirmoji valstybė narė.“ (Pataisytas vertimas)
15. Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio 1 dalis numato:
„a) Išmokos ar pašalpos šeimai, mokamos pagal vienos valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos teisės į tas išmokas ar pašalpas įgijimas nepriklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo sąlygų, sumažinamos, kai tuo pačiu laikotarpiu ir tam pačiam šeimos nariui išmokos yra mokėtinos tik pagal kitos valstybės narės nacionalinės teisės aktus arba laikantis reglamento 73, 74, 77 ar 78 straipsnių nuostatų, šių išmokų suma.
b) Tačiau jeigu profesinė ar darbinė veikla vykdoma pirmosios valstybės narės teritorijoje:
i) išmokos, mokamos tik pagal kitos valstybės narės nacionalinės teisės aktus arba pagal reglamento 73 ar 74 straipsnį asmeniui, turinčiam teisę gauti išmokas šeimai, arba asmeniui, kuriam jos turi būti mokamos tik pagal kitos valstybės narės nacionalinės teisės aktus arba pagal šiuos straipsnius, sumažinamos išmokų šeimai dydžių suma, numatyta valstybės narės, kurios teritorijoje šeimos narys gyvena, teisės aktų. Valstybės narės, kurios teritorijoje šeimos narys gyvena, mokamų išmokų išlaidas padengia ta valstybė narė;
ii) < … > “ (Pataisytas vertimas)
D – Taisyklės dėl nuomonių skirtumų, taikant Reglamentą Nr. 1408/71, išvengimo
16. Jeigu kelios valstybės narės nesutaria dėl kompetencijos suteikiant išmokas, taikomas Reglamento Nr. 574/72 114 straipsnis:
„Kilus dviejų ar daugiau valstybių narių įstaigų arba kompetentingų valdžios institucijų ginčui, kurie teisės aktai turėtų būti taikomi pagal reglamento II dalį arba kuri įstaiga turėtų mokėti išmokas, atitinkamas asmuo, kuris galėtų prašyti išmokų, jeigu nebūtų ginčijamasi, gauna laikinas išmokas, numatytas gyvenamosios vietos įstaigos administruojamų teisės aktų arba, jeigu atitinkamas asmuo negyvena vienos iš atitinkamų valstybių narių teritorijoje, išmokos mokamos pagal įstaigos, kuriai jo prašymas buvo pateiktas pirmajai, administruojamus teisės aktus.“
17. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 81 straipsnio a punktą valstybės narės administravimo ir aiškinimo klausimus, kylančius iš šio reglamento ir paskesnių reglamentų nuostatų, arba iš pagal juos sudarytų sutarčių ar susitarimų, gali pateikti Komisijos paskirtai Migruojančių darbuotojų socialinės apsaugos administracinei komisijai, tokia galimybe nepažeidžiant valdžios institucijų, įstaigų ir atitinkamų asmenų teisės naudotis teismais ir procedūromis, nustatytomis valstybių narių teisės aktais, šiuo reglamentu arba Sutartimi.
IV – Teisinis vertinimas
A – Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo ir aiškinimo
18. Cour de Cassation
duomenų pakanka pripažinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priimtinu(9) . Bylos šalių pastabos rodo, kad remdamiesi prašymu priimti prejudicinį sprendimą jie galėjo išreikšti savo poziciją dėl šios bylos(10) . Be to, šiose pastabose ir pranešime teismo posėdžiui yra pakankamai informacijos tam, kad būtų suteikta galimybė kitoms pagal Statuto 23 straipsnį potencialios bylos šalims per posėdį pareikšti nuomonę dėl susijusių klausimų(11) .
19. Tačiau, kaip iš dalies leidžia suprasti CNPF, Liuksemburgo vyriausybė ir Komisija, atsižvelgdamos į išvadas dėl pagrindinės bylos aplinkybių, padarytas tiriant bylos dokumentus bei šalių pastabas(12), būtina performuluoti klausimus. Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad vaiko auginimo pašalpai gauti Vokietijoje nekeliama darbinės veiklos sąlyga. Todėl Komisija teisingai pabrėžia, kad galimas teisių pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį sutapimas kitoje valstybėje gali būti vertinamas ne pagal šio reglamento 76 straipsnį, o pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnį.
20. Atsižvelgiant į tai, pateikiami tokie klausimai:
1. Ar Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas užkerta kelią pasienio darbuotojos teisei gauti išmokas šeimai ir darbo vietos valstybėje, ir gyvenamosios vietos valstybėje?
2. Jeigu į pirmąjį klausimą atsakymas neigiamas: kuri valstybė pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnį pirmumo tvarka yra kompetentinga užtikrinti išmokas šeimai, kai pasienio darbuotojos sutuoktinis dirba gyvenamosios vietos valstybėje?
3. Ar gali darbo vietos valstybė atsisakyti mokėti visą išmoką šeimai, kai gyvenamosios vietos valstybė pirmumo tvarka yra kompetentinga, bet mokėti atsisako?
B – Dėl ginčijamų teisių
21. Neginčijama, kad ir Liuksemburgo vaiko auginimo pašalpa, ir Vokietijos vaiko auginimo pašalpa yra išmokos šeimai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies h punkto prasme. Taip pat yra pripažįstama, kad U. Weide, kaip darbuotoja, dalyvaujanti Liuksemburgo socialinio draudimo sistemoje, Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio 1 dalies a punkto prasme pagal Reglamento 73 straipsnį gali reikalauti Liuksemburge mokamos vaiko auginimo pašalpos, nors ji su savo šeima gyvena Vokietijoje.
22. Tačiau ginčytina, ar tuo pačiu metu neegzistuoja teisė gauti Vokietijoje mokamą vaiko auginimo pašalpą pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnį. Šia kolizine norma siekiama, kad būtų išvengta tuo keleto valstybių narių teisės nuostatų taikymo pačiu metu ir dėl to atsirandančių sunkumų, įskaitant ir teisių sutapimo(13) . Tuo atveju, kai, nepaisant kolizinių normų, teisė priklauso pagal abi teisės sistemas, šalys taip pat ginčijasi dėl to, kuri iš jų pirmumo tvarka yra įpareigota mokėti išmoką. Šis klausimas sprendžiamas pagal sutapimo išvengimo taisykles – šioje byloje pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnį. Sutapimo išvengimo nuostatos turi užkirsti kelią nepagrįstam darbuotojo migranto pasipelnymui(14), kai kolizinės normos nepasiekia savo tikslo – būtent sukliudyti kelių panašių teisių buvimui.
23. McMenamin
sprendimas(15), atrodo, galėtų paaiškinti abu ginčo klausimus. Pagal šį sprendimą Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnis netrukdo reikalauti išmokų gyvenamosios vietos valstybėje. Pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio a punkto i papunktį gyvenamosios vietos valstybė šeimai taip pat turi suteikti išmokas šeimai pirmumo tvarka, jeigu tuo pačiu metu egzistuoja vieno iš tėvų teisė darbo vietos valstybėje ir mažiausiai vienas tėvas, įpareigotas rūpintis vaiku, dirba gyvenamosios vietos valstybėje. Išsamiau šiuo klausimu:
1. Dėl Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje įtvirtintos kolizinės normos
24. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalį asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas nustato, kad asmeniui, kuris dirba valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį, taikomi šios valstybės teisės aktai net ir tuomet, kai jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje.
25. Todėl Vokietijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad U. Weide yra taikomi tik Liuksemburgo teisės aktai. Kolizinių normų sistema užkerta kelią tam, kad asmeniui būtų taikomi kelių valstybių narių teisės aktai. Todėl šioje byloje negali atsirasti sutampančių teisių, kurių atveju būtų taikomos sutapimo išvengimo taisyklės, ypač Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnis.
26. Tačiau kitos šalys laikosi nuomonės, kad, nepaisant to, jog Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio kolizinės normos yra taikomos, Vokietijos ir Liuksemburgo teisė yra taikytina, paliekant galimybę taikyti sutapimo išvengimo taisykles. Austrijos vyriausybė pastebi, kad išmokų šeimai srityje Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnis yra pažeidžiamas neriboto judėjimo laisvės principo vykdymo naudai. Tačiau Komisijos nuomone, pagrindinėje byloje taikoma dviejų darbo vietos valstybių teisė, nes vienas sutuoktinis dirba Vokietijoje, o kitas – Liuksemburge. Taigi dėl principo, kad kiekvienam darbuotojui taikoma tik vienos valstybės teisė, neabejojama.
27. McMenamin
sprendimas patvirtina šį antrąjį požiūrį. Šioje byloje buvo svarbu išaiškinti, kuri valstybė privalo mokėti pašalpą vaikui, kai motina, turinti teisę gauti išmokas gyvenamosios vietos valstybėje, taip pat gali reikalauti šios teisės kaip pasienio darbuotoja darbo vietos valstybėje ir jos sutuoktinis šeimos gyvenamosios vietos valstybėje gauna atlyginimą už darbą. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nustatė, kad Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė, jog darbuotojui taikomi tik darbo vietos valstybės teisės aktai, netrukdo tam tikroms išmokoms taikyti specialių šio reglamento nuostatų. Todėl McMenamin
byla turėjo būti nagrinėjama, remiantis sutapimo išvengimo nuostatomis(16) .
28. Vokietijos vyriausybė atitinkamai tvirtina, kad išmokų sutapimo išvengimo taisyklės gali būti taikomos tik tuomet, kai teisės, kuriomis naudojasi šeima, priklauso skirtingiems asmenims. Tai, atrodo, įmanoma ypač pašalpos vaikui atveju, kai teisė priklauso ne vienam asmeniui, bet kiekvienam iš tėvų, nes jie dirba skirtingose valstybėse narėse. Per posėdį Vokietijos vyriausybė nuosekliai laikėsi nuostatos, kad McMenamin
sprendimas paremtas situacija, kai abu tėvai galėjo pasinaudoti teisėmis skirtingose valstybėse narėse. Tačiau faktiškai teisė priklauso vienam asmeniui, būtent motinai.
29. Lemiamas faktorius yra tas, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisė nedraudžia palankesnių nacionalinės teisės nuostatų, jeigu jos suderinamos su Bendrijos teise(17) . Nė viena Reglamento Nr. 1408/71 nuostata negali atimti iš asmens teisės, kurią jis yra įgijęs pagal valstybės narės teisės aktus, neatsižvelgiant į Bendrijos teisės taikymą(18) . Todėl Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalis riboja teisinės sistemos išimtinį taikymą išmokoms, kurios susietos su darbuotojo statusu. Tokioms išmokoms taikoma tik darbo vietos valstybės teisė. Tačiau Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalies draudžiantis poveikis nepasireiškia, jeigu valstybės narės suteikia išmokas gyventojams, nesiejamas su sąlyga būti darbuotoju(19) .
30. Todėl Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje numatyta kolizinė norma leidžia pasienio darbuotojai darbo vietos valstybėje gauti išmokas šeimai, kai šios nesiejamos su darbuotojo statuso sąlyga.
2. Dėl Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnyje nustatytų sutapimo išvengimo taisyklių
31. Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnis apima tam tikras teisių gauti išmokas šeimai sutapimo formas. Šiuo atveju išmokos mokamos, pirma, remiantis vienos valstybės narės teisės aktais, pagal kuriuos teisės į šias išmokas ar pašalpas įgijimas nepriklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo sąlygų – šioje byloje tai būtų teisė gauti Vokietijoje mokamą vaiko auginimo pašalpą, ir, antra, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsniu – šioje byloje tai būtų teisė gauti Liuksemburge mokamą vaiko auginimo pašalpą.
32. Paprastai šiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio a punktas numato, kad teisė pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį į išmokas darbo vietos valstybėje turi pirmenybę teisės į išmokas kitoje – gyvenamosios vietos – valstybėje atžvilgiu. Todėl išmokos gyvenamosios vietos valstybėje sumažinamos išmokų suma, mokama darbo vietos valstybėje.
33. Tačiau pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio b punkto i papunktį teisė į išmokas gyvenamosios vietos valstybėje turi pirmenybę, kai asmuo, turintis teisę gauti išmokas šeimai, arba asmuo, kuriam jos turi būti mokamos, šioje valstybėje vykdo profesinę ar darbinę veiklą. Šiuo atveju išmokos darbo vietos valstybėje sumažinamos išmokų suma, mokama gyvenamosios vietos valstybėje.
34. Aiškinant lingvistiškai, šioje byloje būtų taikomas Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio a punktas, nes U. Weide, kuri turi teisę gauti išmokas šeimai ir kuriai jos turi būti mokamos, nevykdo profesinės ar darbinės veiklos gyvenamosios vietos valstybėje – Vokietijoje.
35. Tačiau ši išvada prieštarautų pagrindiniam išmokų sutapimo išvengimo taisyklių tikslui, pagal kurį pirmenybė teikiama šeimos gyvenamosios vietos valstybei, jeigu šioje valstybėje vykdoma profesinė ar darbinė veikla. Šioje byloje šeimos ryšiai su gyvenamosios vietos valstybe yra stipresni nei pasienio darbuotojo su darbo vietos valstybe(20) . Šis požiūris atitinka sprendime McMenamin
pateiktą Teisingumo Teismo aiškinimą. Šioje byloje Teisingumo Teismas taikė Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio b punkto i papunktį, nors ne teisę į išmokas turinti pasienio darbuotoja, o jos sutuoktinis vykdė profesinę ar darbinę veiklą gyvenamosios vietos valstybėje.
36. Teisingumo Teismas sprendime McMenamin, remdamasis įstatymų leidėjo motyvais, pateikė tokią formuluotę: „asmeniui, turinčiam teisę gauti išmokas šeimai, arba asmeniui, kuriam jos turi būti mokamos“. Tekstas buvo pataisytas, siekiant praplėsti susijusių asmenų grupę, palyginti su sena redakcija, kuri buvo taikoma tik sutuoktiniams. Priežastis buvo atvejai, kai asmens, turinčio teisę į išmokas pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį, išsituokęs sutuoktinis vykdė profesinę ar darbinę veiklą gyvenamosios vietos valstybėje(21) . Tačiau nebuvo ketinama sumažinti asmenų, turinčių teisę į išmokas(22), grupės, nes būtų pasiekti netinkami rezultatai(23) ir dėl to Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnis būtų nesuderinamas su Reglamento Nr. 574/72 10 straipsniu(24) .
37. Galiausiai Teisingumo Teismas išvystė principą, kad teisė gauti pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį priklausančias išmokas darbo vietos valstybėje yra sustabdoma, kai asmuo, turintis teisę prižiūrėti vaikus, šių vaikų gyvenamosios vietos valstybėje vykdo profesinę ar darbinę veiklą(25) .
38. Šis principas apima ir taip pat atitinka CNPF, Liuksemburgo ir Austrijos vyriausybių bei Komisijos atstovaujamą nuomonę, pagrįstą naujausia Teisingumo Teismo praktika(26), kad sutapimo išvengimo taisyklės taikomos ne atskirai turintiems teisę gauti išmokas asmenimis, o visai šeimai.
39. Pabrėžtina, kad Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnis buvo pakeistas, atsižvelgus į sprendime McMenamin
išaiškintą šio straipsnio redakciją(27), bet šie pakeitimai neleidžia daryti kitų išvadų. Tai ypač rodo tas faktas, kad Teisingumo Teismas sprendime McMenamin
aiškiai atkreipė dėmesį į šiuos pakeitimus, bet nesuabejojo savo išvada šiuo klausimu(28) . Taip pat nedideli kalbiniai iš dalies pakeisto reglamento patikslinimai Reglamentu Nr. 118/97/EB(29) neleidžia daryti kitų išvadų.
40. Todėl apibendrinant konstatuotina, kad pagal sutapimo išvengimo taisyklę, numatytą Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnyje, gyvenamosios vietos valstybė pirmumo tvarka yra kompetentinga suteikti išmokas šeimai, kai pasienio darbuotojos, asmeniškai turinčios teisę gauti išmokas, sutuoktinis dirba šioje valstybėje.
C – Dėl gyvenamosios vietos valstybės neteisėto atsisakymo mokėti išmokas pasekmių
41. Remiantis ligšioliniais svarstymais, už išmokų šeimai suteikimą pirmumo tvarka yra atsakinga Vokietija. Nepaisant šios išvados, Vokietijos kompetentingos institucijos pagal Reglamento Nr. 574/72 114 straipsnį – kaip teisingai pastebėjo Austrijos vyriausybė ir Komisija, – būtų įpareigotos bent laikinai mokėti šias išmokas. Tuo remdamosi CNPF
ir Austrijos vyriausybė padarė išvadą, kad Liuksemburgo kompetentingos institucijos gali atsisakyti suteikti Vokietijoje mokamų išmokų sumos dydžio išmokas. Tačiau Komisija atmetė vienašališką atsisakymą mokėti socialines išmokas.
42. Iš Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio formuluotės, pagal kurią teisė į išmokas yra sustabdoma valstybėje narėje, kuri nesinaudoja pirmumo tvarka, galima padaryti išvadą, kad ši valstybė narė nėra įpareigota mokėti išmokų šeimai. Tačiau ši išvada prieštarauja Teisingumo Teismo sutapimo išvengimo taisyklės aiškinimui. Pagal ankstesnę praktiką teisė į išmokas buvo sustabdoma ne pirmumo tvarka atsakingoje valstybėje narėje tik tuomet, kai pirmumo tvarka atsakingoje valstybėje narėje yra patenkintos visos materialinės ir procedūrinės teisinės sąlygos, įskaitant galbūt reikalingą prašymo dėl išmokos pateikimą(30) . Turintys teisę į išmokas asmenys praktiškai galėjo pasirinkti, kurioje valstybėje narėje jie reikalaus išmokų, prireikus atsisakydami pateikti prašymą pirmumo tvarka atsakingoje valstybėje narėje. Ši praktika buvo apribota Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio 2 dalimi tuo atveju, kai turintys teisę į išmokas asmenys nepateikia prašymo pirmumo tvarka atsakingoje valstybėje narėje. Šiuo atveju kitos valstybės narės kompetentinga įstaiga gali taikyti Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio 1 dalį, tartum išmokas būtų paskyrusi pirmoji valstybė narė.
43. Be to, Teisingumo Teismas nustatė, kad Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnis negali būti aiškinamas kaip privaloma prioritetinė taisyklė, nes jis apribotų lengvatas, priklausančias darbuotojui migrantui pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį. Tačiau 76 straipsnis neturi sukelti šių lengvatų apribojimų, o tik užkirsti kelią faktiniam
pašalpų sutapimui(31) .
44. Šie svarstymai mutatis mutandis
turi būti taikomi Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio atžvilgiu. Teisingumo Teismo požiūriu būtent iš darbuotojų judėjimo laisvės pagrindinio principo ir EB 42 straipsnio nustatyto tikslo išplaukia, kad taisyklė, užkertanti kelią pašalpų šeimai sutapimui, taikytina tik tiek, kiek ji asmenims, turintiems teisę į išmokas, be priežasties neatima teisės į išmokas pagal vienos valstybės narės teisės aktus(32) .
45. Šioje byloje U. Weide Vokietijoje pateikė būtinus prašymus ir, padarydama netgi daugiau nei reikalaujama pagal Reglamento Nr. 1408/71 76 straipsnio 2 dalį, kreipėsi į dviejų instancijų teismus.
46. Galiausiai reikia atsižvelgti į tai, kad U. Weide tikriausiai nebegali pasinaudoti savo teise į išmokas Vokietijoje, nes dėl to jau yra priimtas galutinis ir neskundžiamas sprendimas. Nors iš pat pradžių nėra atmestina tai, kad šis teisinis neskundžiamumas gali būti paneigtas pagal Kühne ir Heitz
sprendimą(33) arba kad turi būti užtikrinta teisė į prarastų išmokų dydžio (įskaitant teismo išlaidas) žalos atlyginimą pagal Köbler
sprendimą(34) . Tačiau pagal turimą informaciją nėra garantijų, kad vienas iš šių būdų leistų pasiekti tokių rezultatų šioje byloje, kurie būtų suderinami su Bendrijos teise.
47. Todėl tai, kad Liuksemburgo kompetentingoms institucijoms U. Weide atžvilgiu leidžiama nekreipti dėmesio į Vokietijos kompetentingų institucijų sprendimus ir įskaityti pagal Vokietijos teisę mokėtinas išmokas, kurios praktiškai nėra suteikiamos, viršija sutapimo išvengimo taisyklių tikslą.
48. Todėl Liuksemburgas nebūtų galutinai įpareigotas vykdyti prievoles, kurias pagal sutapimo išvengimo taisykles turi vykdyti Vokietija. Juo labiau, kaip teisingai primena Komisija, valstybės narės negali spręsti konfliktų darbuotojų migrantų sąskaita, o pagal EB 10 straipsnį ir Reglamento Nr. 1408/71 84 straipsnį yra įpareigotos bendradarbiauti. Tai pabrėžia ir Reglamento Nr. 574/72 114 straipsnis, kuris numato laikiną socialinių išmokų mokėjimą iki bus išspręsti šie konfliktai tarp valstybių narių.
49. Šis tarpvalstybinių ginčų sprendimas neapsiriboja dvišaliais ryšiais, kurių, anot Liuksemburgo vyriausybės ir CNPF, Liuksemburgo kompetentingos institucijos siekė. Kaip pastebėjo Komisija, pagal Reglamento Nr. 1408/71 81 straipsnio a punktą jos galėjo kreiptis į Administracinę komisiją. Be to, galutinei išvadai padaryti buvo nurodyta valstybės įsipareigojimų nevykdymo procedūros galimybė pagal EB 227 straipsnį(35) . Galimas permokėjimas būtų kompensuotas, remiantis lojalaus bendradarbiavimo principu ar bent jau kaip valstybės įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 228 straipsnio 1 dalį pasekmė.
50. Apibendrinant konstatuotina, kad darbo vietos valstybė negali atsisakyti mokėti visos išmokos šeimai, kai gyvenamosios vietos valstybė yra kompetentinga pirmumo tvarka, bet mokėti atsisako.
V – Išvada
51. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus prejudicinius klausimus taip:
1. 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 13 straipsnyje numatyta kolizinė norma leidžia pasienio darbuotojai darbo vietos valstybėje gauti išmokas šeimai, kai jos nėra siejamos su darbuotojo statuso sąlyga.
2. Pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71/EEB įgyvendinimo tvarką, 10 straipsnyje numatytą sutapimo išvengimo taisyklę gyvenamosios vietos valstybė pirmumo tvarka yra kompetentinga suteikti išmokas šeimai, kai pasienio darbuotojos, asmeniškai turinčios teisę gauti išmokas, sutuoktinis dirba šioje valstybėje.
3. Darbo vietos valstybė negali atsisakyti mokėti visų išmokų šeimai, kai gyvenamosios vietos valstybė yra kompetentinga pirmumo tvarka, bet mokėti atsisako.
(1) .
(2)
–	Nors Vokietijoje būtų įprasta vartoti santuokinę pavardę Schwarz, tačiau tam, kad būtų išvengta nesusipratimų teismo, pateikusio prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ir bylos šalių atžvilgiu, toliau vartojama mergautinė pavardė Weide.
(3)
–	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71/EEB dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2), tuo metu galiojusi redakcija, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71.
(4)
–	1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento Nr. 574/72/EEB, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71/EEB įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1.), tuo metu galiojusi redakcija, toliau – Reglamentas Nr. 574/72.
(5)
–	OL L 168, p  1.
(6) –	OL L 209, p. 1.
(7) –	OL L 38, p. 1.
(8) –	OL L 164, p. 1.
(9)
–	Žr. apie prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo reikalavimus 1993 m. sausio 26 d. Sprendimą Telemarsicabruzzo ir kt. (sujungtos bylos C‑320/90, C‑321/90 ir C‑322/90, Rink. p. I-393, 6 punktas); 1993 m. kovo 19 d. Nutartį Banchero (C‑157/92, Rink. p. I‑1085, 4 punktas); 1998 m. balandžio 30 d. Nutartį Testa ir Modesti (sujungtos bylos C‑128/97 ir C‑137/97, Rink. p. I‑2181, 5 punktas) ir 1998 m. liepos 8 d. Nutartį Agostini (C‑9/98, Rink. p. I‑4261, 4 punktas).
(10)
–	Žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Kapper
(C‑476/01, Rink. p. I‑0000, 29 punktas).
(11)
–	Žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Arduino
(C‑35/99, Rink. p. I-1529, 29 punktas); 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimą Lehtonen ir Castors Braine
(C‑176/96, Rink. p. I‑2681, 24 punktas); 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Albany
(C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 43 punktas) ir 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Brentjens’
(sujungtos bylos C‑115/97‑C‑117/97, Rink. p. I‑6025, 42 punktas).
(12)
–	Žr. 5 ir paskesnius punktus.
(13)
–	1998 m. birželio 11 d. Sprendimas Kuusijärvi
(C‑275/96, Rink. p. I‑3419, 28 punktas).
(14)
–	1990 m. liepos 4 d.. Sprendimas Kracht
(C‑117/89, Rink. p. I‑2781, 15 punktas).
(15)
–	1992 m. gruodžio 9 d. Sprendimas McMenamin
(C‑119/91, Rink. p. I-6393).
(16)
–	Sprendimo McMenamin
(nurodytas 15 išnašoje) 14 punktas.
(17)
–	2002 m. vasario 5 d. Sprendimas Kaske
(C‑277/99, Rink. p. I‑1261, 37 punktas su jame esančiomis nuorodomis).
(18)
–	1989 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Dammer
(C‑168/88, Rink. p. 4553, 22 punktas).
(19)
–	Žr. šiuo klausimu taip pat mano 2004 m. gegužės 25 d. išvados byloje Effing
(C‑302/02, Rink. p. I‑0000) 37 punktą.
(20)
–	1992 m. liepos 1 d. generalinio advokato M. Darmon išvada byloje McMenamin (C‑119/91, Rink. p. I‑6393), 87 ir paskesni punktai.
(21)
–	1983 m. vasario 3 d. Sprendimas Robards
(149/82, Rink. p. 171).
(22) –	Sprendimo McMenamin
(nurodytas 15 išnašoje) 20 ir paskesni punktai.
(23)
–	1992 m. liepos 1 d. generalinio advokato M. Darmon išvados byloje McMenamin (nurodyta 20 išnašoje) 79 ir paskesni punktai.
(24) –	1992 m. liepos 1 d. generalinio advokato M. Darmon išvados byloje McMenamin (nurodyta 20 išnašoje) 81 ir paskesni punktai.
(25)
–	Sprendimo McMenamin
(nurodytas 15 išnašoje) 26 punktas.
(26)
–	Žr. 2002 m. vasario 5 d. Sprendimą Humer
(C‑255/99, Rink. p. I‑1205, 50 punktas) ir 1996 m. spalio 10 d. Sprendimą Hoever ir Zachow
(sujungtos bylos C‑245/94 ir C‑312/94, Rink. p. I‑4895, 37 punktas), pagal kuriuos išmokos šeimai dėl jų pobūdžio negali būti laikomos teisėmis, priklausančiomis asmeniui atskirai nuo šeimyninių aplinkybių.
(27)
–	1992 m. balandžio 30 d. Tarybos reglamento Nr. 1249/92/EEB, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1408/71/EEB dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, ir Reglamentą Nr. 574/72/EEB, nustatantį Reglamento Nr. 1408/71/EEB įgyvendinimo tvarką (OL L 136, p. 28), 2 straipsnio 1 punktas.
(28)
–	Sprendimo McMenamin
(nurodytas 15 išnašoje) 26 punktas.
(29)
–	1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentas Nr. 118/97/EB, iš dalies keičiantis ir atnaujinantis Reglamentą Nr. 1408/71/EEB dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, ir Reglamentą Nr. 574/72/EEB, nustatantį Reglamento Nr. 1408/71/EEB įgyvendinimo tvarką (OL L 28, p. 1).
(30)
–	1984 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Salzano
(191/83, Rink. p. 3741); 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimas Ferraioli
(153/84, Rink. p. 1401, 14 ir paskesni punktai) ir sprendimo Kracht
(nurodytas 14 išnašoje) 11 ir paskesni punktai.
(31)
–	Sprendimo Kracht
(nurodytas 14 išnašoje) 15 punktas.
(32)
–	1979 m. kovo 6 d. Sprendimas Rossi
(100/78, Rink. p. 831, 16 ir paskesni punktai); 1981 m. vasario 19 d. Sprendimas Beeck
(104/80, Rink. p. 503, 12 punktas) ir 1985 m. liepos 4 d. Sprendimas Kromhout
(104/84, Rink. p. 2205, 21 punktas).
(33)
–	2004 m. sausio 13 d. Sprendimas Kühne ir Heitz
(C‑453/00, Rink. p. I‑0000).
(34)
–	2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Köbler
(C‑224/01, Rink. p. I‑10239).
(35)
–	Žr. 2000 m. vasario 10 d. Sprendimą Fitzwilliam
(C‑202/97, Rink. p. 883, 56 ir paskesnius punktus).