62013CO0574
TEISINGUMO TEISMO PIRMININKO PAVADUOTOJO NUTARTIS
2014 m. sausio 21 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas — Nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo — Valstybės pagalba — Sprendimas, kuriuo įpareigojama susigrąžinti — Privalomų priemonių, kuriomis įpareigojama susigrąžinti pagalbą, nebuvimas nacionaliniu lygmeniu — Skubos nebuvimas“
Byloje C‑574/13 P(R)
dėl 2013 m. lapkričio 7 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 57 straipsnio antrą pastraipą pateikto apeliacinio skundo
Prancūzijos Respublika, atstovaujama G. de Bergues ir D. Colas, taip pat E. Belliard ir N. Rouam,
apeliantė,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Komisijai, atstovaujamai M. Afonso ir B. Stromsky,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMO PIRMININKO PAVADUOTOJAS,
susipažinęs su pirmojo generalinio advokato P. Cruz Villalón nuomone,
priima šią
Nutartį
1
Apeliaciniu skundu Prancūzijos Respublika prašo panaikinti 2013 m. rugpjūčio 29 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo pirmininko nutartį Prancūzija prieš Komisiją (T‑366/13 R, toliau – skundžiama nutartis), kuria šis teismas atmetė jos prašymą sustabdyti 2013 m. gegužės 2 d. Komisijos sprendimo C (2013) 1926 galutinis dėl valstybės pagalbos SA.22843 (2012/C) (ex 2012/NN), kurią Prancūzija suteikė Société Nationale Corse Méditerranée ir Compagnie Méridionale de Navigation (toliau – ginčijamas sprendimas), vykdymą.
Ginčo aplinkybės ir teismo procesas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
2
Ginčo aplinkybių santrauka pateikta skundžiamos nutarties 1–9 punktuose:
„1
Po viešojo pirkimo procedūros dėl susisiekimo jūra paslaugų teikimo maršrutais Marselis–Bastja, Marselis–Ažaksjo, Marselis–Balagne (Ile-Rousse ir Calvi), Marselis–Porto Vekjas ir Marselis–Propriano grupė, kurią sudaro Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) ir Compagnie méridionale de navigation (CMN) (Prancūzijos gabenimo jūra paslaugų teikėjai), laikotarpiu nuo 2007 m. liepos 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. užtikrina paslaugų, susijusių su minėtais penkiais susiekimo jūra maršrutais, teikimą įgyvendinant Korsikos teritorinės valdžios (KTV) ir Korsikos transporto tarnybos (KTT) pasirašytą Susitarimą dėl viešųjų paslaugų delegavimo (toliau – SVPD). Abi viešąsias paslaugas teikiančios bendrovės kasmet gauna finansinę pagalbą iš KTT už visus metus jų vykdomo nuolatinio keleivių ir krovinių vežimo paslaugas (toliau – pagrindinė paslauga) ir už papildomas keleivių vežimo paslaugas, teikiamas piko metu, t. y. Kalėdų laikotarpiu, vasario mėn., pavasarį ir rudenį ir (arba) vasarą maršrutais Marselis–Ažaksjo, Marselis–Bastja ir Marselis–Propriano (toliau – papildomos paslaugos).
2.
Pagal SVPD galutinė metinė kiekvienai viešąsias paslaugas teikiančiai bendrovei išmokama kompensacija negali būti didesnė už eksploatavimo deficitą, atsiradusį dėl specifikacijose numatytų prievolių, atsižvelgiant į pagrįstą kapitalo, naudoto proporcingai vykdytų maršrutų, atitinkančių šias prievoles, dienų skaičiui, grąžą. Jei gautos pajamos būtų mažesnės, nei numatyta susitarimą pasirašiusių bendrovių pasiūlyme, SVPD numatytas viešosios kompensacijos patikslinimas. Pasirašytas SVPD vėliau buvo iš dalies pakeistas taip, kad buvo atsisakyta daugiau nei 100 perkėlimų per metus iš Korsikos į Marselį, bazinės finansinės metinės kompensacijos sumos sumažintos 6,5 mln. EUR abiem paslaugas teikiančioms bendrovėms ir nustatytas metinis pajamų patikslinimo apribojimas kiekvienai paslaugas teikiančiai bendrovei.
3
Tiek, kiek tai susiję su jūros maršrutais tarp Korsikos ir Nicos bei Tulono uostų, jais iš esmės rūpinosi Prancūzijos bendrovė Corsica Ferries, kuri taip pat dalyvavo 1 punkte nurodytoje viešųjų pirkimų procedūroje, tačiau jos pasiūlymai buvo atmesti. Dėl šių maršrutų bendrovei Corsica Ferries taikomos viešųjų paslaugų teikimo pareigos remiantis 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 10), 4 straipsniu, kuriuo ji, be kita ko, įpareigojama per savaitę atlikti minimalų skaičių reisų atsižvelgiant į laikotarpį. Be to, tiek, kiek tai susiję su šiais maršrutais, teikiama socialinė pagalba keleiviams, kurie turi teisę į ją.
4
Dėl bendro keleivių vežimo iš žemyninės Prancūzijos į Korsiką jau daugelį metų yra pastebėta, kad dėl didelio sezoniškumo pagrindinis keleivių srautas susidaro vasaros mėnesiais. 2001–2009 m. pagrindinė transporto tarp žemyninės Prancūzijos ir Korsikos rinkos tendencija buvo ta, kad didėjo transporto paslaugų iš Tulono pasiūla ir transporto apimties požiūriu Tulonas tapo svarbiausiu uostu, iš kurio teikiamos vežimo į Korsiką paslaugos. Dėl šios augimo tendencijos iš Tulono kartu didėjo ir bendrovės Corsica Ferries užimama rinkos dalis.
5
2007 m. Europos Komisija gavo bendrovės Corsica Ferries skundą dėl neteisėtos ir su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos, kurią dėl SVPD gavo SNCM ir CMN. Gavusi iš skundo pareiškėjos papildomos informacijos ir po susirašinėjimo su Prancūzijos valdžios institucijomis Komisija 2012 m. birželio 27 d. raštu informavo Prancūzijos Respubliką apie savo sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį dėl potencialios pagalbos SNCM ir CMN, numatytos SVPD (OL C 301, p. 1). Šios procedūros pabaigoje Komisija 2013 m. gegužės 2 d. priėmė [ginčijamą] sprendimą.
6
Apie [ginčijamą] sprendimą Prancūzijos Respublikai buvo pranešta 2013 m. gegužės 3 d.
7
[Ginčijamame] sprendime Komisija, siekdama nustatyti, ar SNCM ir CMN suteiktos kompensacijos yra valstybės pagalba, nagrinėjo, ar šiuo atveju įvykdyti 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Rink. p. I-7747) nustatyti kriterijai (toliau – Altmark kriterijai). Tai atlikusi ji konstatavo, kad pagrindinės SNCM ir CMN teikiamos paslaugos atitiko realų viešosios paslaugos poreikį, tačiau papildomos paslaugos, kurias teikė vienintelė SNCM, nebuvo nei būtinos, nei proporcingos tokiam poreikiui patenkinti, ir iš to padarė išvadą, kad tik pagrindinės paslaugos atitiko Altmark kriterijus. Be to, manydama, kad viešojo pirkimo sąlygos (žr. 1 punktą) neleido pasirinkti kandidato, galinčio teikti nagrinėjamas paslaugas mažiausiomis visuomenei išlaidomis, ir kad Prancūzijos valdžios institucijos nepateikė jai jokios informacijos, kuri leistų įrodyti, jog kompensacijos buvo apskaičiuotos remiantis vidutinės, gerai valdomos ir tinkama įranga aprūpintos įmonės modeliu, ji nusprendė, kad ketvirtasis Altmark kriterijus nebuvo įvykdytas nė vienos iš nagrinėjamų paslaugų atveju. Todėl, Komisijos teigimu, nagrinėjamos kompensacijos yra valstybės pagalba ([ginčijamo] sprendimo 1 punktas).
8
Dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su vidaus rinka Komisija nusprendė, kad pagrindinės paslaugos buvo bendrojo ekonominio intereso paslaugos, tačiau to negalima pasakyti apie papildomas paslaugas. Todėl ji su vidaus rinka suderinamomis pripažino tik kompensacijas, sumokėtas SNCM ir CMN už pagrindines paslaugas ([ginčijamo] sprendimo 2 straipsnio 2 dalis), o kompensacijos, sumokėtos tik SNCM už papildomas paslaugas, buvo kvalifikuotos kaip nesuderinamos su vidaus rinka ([ginčijamo] sprendimo 2 straipsnio 1 dalis).
9
Todėl pagal [ginčijamo] sprendimo 3 straipsnį Komisija įpareigojo nedelsiant nutraukti kompensacijų, susijusių su papildomomis paslaugomis, mokėjimą ir susigrąžinti iš pagalbos gavėjo šiuo tikslu jau sumokėtą pagalbą, kurią sudaro apie 220 milijonų EUR, ir patikslino, jog šis susigrąžinimas turi būti atliktas nedelsiant ir veiksmingai ir kad Prancūzijos valdžios institucijos privalo prižiūrėti, jog šis sprendimas būtų įvykdytas per keturis mėnesius nuo pranešimo apie jį ([ginčijamo] sprendimo 4 straipsnis), t. y. iki 2013 m. rugsėjo 3 d. Prancūzijos valdžios institucijos buvo įpareigotos pranešti Komisijai per du mėnesius nuo [ginčijamo] sprendimo pranešimo, be kita ko, visą iš pagalbos gavėjo susigrąžintiną sumą, detalų priemonių, kurių jau buvo imtasi ir kurios numatytos siekiant įvykdyti šį sprendimą, aprašymą ir dokumentus, kuriais įrodoma, kad pagalbos gavėjui buvo nurodyta grąžinti pagalbą (5 straipsnis).“
3
2013 m. liepos 12 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo pareiškimą, kuriuo Prancūzijos Respublika pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Grįsdama šį ieškinį ji tvirtino, kad Komisija netinkamai aiškino sąvoką „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, kai nusprendė, kad dėl remiantis SVPD sumokėtų SNCM ir CMN kompensacijų jų gavėjoms buvo suteikta atrankinio pobūdžio nauda, ir kai šias kompensacijas kvalifikavo kaip valstybės pagalbą, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Subsidiariai ji tvirtino, kad Komisija pažeidė SESV 106 straipsnio 2 dalį, kai nusprendė, kad kompensacijos, sumokėtos SNCM už papildomas paslaugas, yra su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, nes tokios paslaugos nėra bendrus ekonominius interesus tenkinančios paslaugos.
4
Atskiru dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo tą pačią dieną, Prancūzijos Respublika pateikė prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriuo ji iš esmės prašė, kad Bendrojo Teismo pirmininkas sustabdytų ginčijamo sprendimo vykdymą, kol Bendrasis Teismas priims sprendimą dėl esmės. Savo pastabose, kurias Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2013 m. liepos 31 d., Komisija prašo atmesti šį prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo. Prancūzijos Respublika atsakė į Komisijos pastabas 2013 m. rugpjūčio 8 d. dubliku. Komisija į jį atsakė 2013 m. rugpjūčio 14 d. tripliku.
Skundžiama nutartis
5
Manydamas, kad turi visą reikalingą informaciją, jog išnagrinėtų prašymą, ir kad šalių žodiniai paaiškinimai nebūtini, Bendrojo Teismo pirmininkas nusprendė visų pirma išnagrinėti, ar įvykdyta skubos sąlyga.
6
Skundžiamos nutarties 19–22 punktuose jis pažymėjo, kad, Prancūzijos Respublikos teigimu, ginčijamo sprendimo, kuriuo įpareigojama iš SNCM susigrąžinti daugiau nei 220 milijonų eurų, vykdymas nedelsiant ir visų po pranešimo apie šį sprendimą mokėjimų atšaukimas neišvengiamai lemtų šios bendrovės nemokumą ir likvidavimą, vadinasi, didelę, nepataisomą ir neišvengiamą žalą šiai valstybei narei. Pastarosios teigimu, minėta žala dėl tokio likvidavimo apimtų, pirma, teritorinio vientisumo su Korsika nutraukimą, antra, didelius socialinius konfliktus Korsikoje ir Marselio uoste, ir, trečia, neigiamą įtaką užimtumui ir ekonominei veiklai ne tik šioje bendrovėje, bet ir Marselio ir Korsikos regionuose.
7
Skundžiamos nutarties 27 punkte Bendrojo Teismo pirmininkas pažymėjo, kad Prancūzijos Respublikos nurodyta trijų rūšių žala, nors ir skiriasi nuo individualios žalos, kurią galėtų patirti SNCM, siejama su jos likvidavimu. Todėl jis nuo minėtos nutarties 28 punkto nagrinėjo, ar Prancūzijos Respublika įrodė, kad ginčijamo sprendimo vykdymas galėtų neišvengiamai lemti tokį likvidavimą.
8
Šiuo aspektu skundžiamos nutarties 29 punkte jis nurodė, kad būtent Prancūzijos Respublika, vienintelė ginčijamo sprendimo adresatė, turėjo reikalauti, kad SNCM grąžintų tariamą valstybės pagalbą, ir atšaukti būsimus kompensacijos mokėjimus iki 2013 m. gruodžio 31 d., nes, remiantis SESV 288 straipsnio ketvirta pastraipa, minėtas sprendimas privalomas tik Prancūzijos valdžios institucijoms. Todėl jis nusprendė, kad vien ginčijamas sprendimas teisiškai negalėjo būti traktuojamas kaip galintis įpareigoti šią bendrovę grąžinti minėtą pagalbą ir atsisakyti minėtų mokėjimų. Todėl Bendrojo Teismo pirmininkas pripažino, kad tik Prancūzijos valdžios institucijoms priėmus teisiškai įpareigojančią priemonę, skirtą ginčijamam sprendimui įgyvendinti, SNCM likvidavimo rizika galėtų būti pakankamai tikėtina, kad būtų galima sustabdyti sprendimo vykdymą, kaip to prašoma.
9
Skundžiamos nutarties 30–34 punktuose Bendrojo Teismo pirmininkas nagrinėjo 2013 m. liepos 10 d. Korsikos prefekto laiškų, skirtų CTC ir SNCM, reikšmę. Jis padarė išvadą, kad šie du laiškai, kuriuos gavusios jų adresatės nesiėmė jokių veiksmų, neturėtų būti traktuojami kaip priemonių, kurios turėtų privalomai įpareigoti SNCM grąžinti jau pervestą pagalbą ir atšaukti turimus atlikti mokėjimus nutraukiant SVPD, ėmimasis. Todėl SNCM likvidavimo rizika neturėtų būti traktuojama kaip pakankamai tikėtina, kad būtų pateisintas sprendimo vykdymo sustabdymas, kaip to prašoma.
10
Bendrojo Teismo pirmininkas skundžiamos nutarties 35 ir paskesniuose punktuose atmetė Prancūzijos Respublikos nurodytus priešingus argumentus. Šios nutarties 37 punkte, be kita ko, jis pažymėjo, kad šiuo atveju 2013 m. liepos 10 d. Korsikos prefekto laiškai negalėjo būti traktuojami kaip įpareigojančios priemonės, kuriomis siekiama, jog ginčijamas sprendimas būtų įvykdytas, juo labiau, kad jis aiškiai juose nurodė Prancūzijos Respublikos ketinimus pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo, dėl kurio pateiktas prašymas sustabdyti jo vykdymą, panaikinimo. Minėtos nutarties 38 punkte jis atmetė argumentą, kad KTV privalėjo išduoti nurodymą išieškoti, nes manė, kad dėl šio nurodymo neišdavimo bet kuriuo atveju kalta Prancūzijos Respublika.
11
Kadangi Prancūzijos Respublika tvirtino, kad būtų paradoksalu įpareigoti užbaigti jau pervestos pagalbos susigrąžinimo procedūrą, kai ji pateikė prašymą imtis laikinųjų apsaugos priemonių, Bendrojo Teismo pirmininkas skundžiamos nutarties 40 punkte priminė, kad institucijų priimtiems aktams taikoma teisėtumo prezumpcija ir kad ieškinio dėl panaikinimo pareiškimas neturi jokio sustabdomojo poveikio pagal SESV 278 straipsnį, nes tik teismas gali nurodyti sustabdyti akto vykdymą. Skundžiamos nutarties 41 punkte jis taip pat nurodė, kad, taikant Bendrojo Teismo praktiką, Prancūzijos Respublika privalėjo ne užbaigti pagalbos susigrąžinimo procedūrą, bet priimti įpareigojančias priemones. Todėl nutarties 42 punkte jis padarė išvadą, kad, nesant įpareigojančių priemonių, kuriomis būtų numatomas imperatyvus ginčijamo sprendimo vykdymas, kurio neišvengiama pasekmė SNCM likvidavimas, Prancūzijos Respublika neįrodė, kad skubos sąlyga buvo įvykdyta šioje byloje.
12
Skundžiamos nutarties 43 ir paskesniuose punktuose Bendrojo Teismo pirmininkas bet kuriuo atveju išnagrinėjo situaciją, kuri egzistuotų, jei būtų pripažįstama, kad Prancūzijos Respublika šiuo atveju jau priėmė tokias įpareigojančias priemones. Jis iš esmės nusprendė, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika ir atsižvelgiant į bylos medžiagą, nebuvo įrodyta, kad Prancūzijos nacionalinės teisės siūlomos teisės gynimo priemonės neleistų išvengti SNCM likvidavimo, taigi ir rizikos patirti sunkią ir nepataisomą žalą, jeigu nacionaliniam teismui būtų apskųstos įpareigojančios nacionalinės priemonės, kurios buvo priimtos šioje situacijoje.
13
Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes, Bendrojo Teismo pirmininkas skundžiamos nutarties 56 punkte padarė išvadą, kad reikia atmesti prašymą imtis laikinųjų apsaugos priemonių dėl skubos nebuvimo, nenagrinėjant fumus boni juris sąlygos ir neatliekant esamų interesų palyginimo.
Šalių reikalavimai
14
Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą nutartį;
—
pačiam priimti sprendimą dėl ginčo arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
15
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
16
Grįsdama apeliacinį skundą Prancūzijos Respublika nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su teisės klaida vertinant skubos sąlygą. Konkrečiai tariant, Prancūzijos Respublika kaltina Bendrojo Teismo pirmininką šios sąlygos įvykdymą susiejus, pirma, su kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų nurodymo ar raginimo susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą priėmimu ir, antra, su įrodymu, kad jokia vidaus gynimo priemonė neleido šią pagalbą gavusiai įmonei ginčyti jos grąžinimo ir taip išvengti sunkios ir nepataisomos žalos.
17
Komisija, priešingai, prašo Teisingumo Teismo atmesti šiuos du kaltinimus, taigi ir visą apeliacinį skundą.
18
Šiuo aspektu visų pirma reikia priminti, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 104 straipsnio 2 dalį prašymuose imtis laikinųjų apsaugos priemonių turi būti nurodytas „ginčo dalykas, aplinkybės, dėl kurių reikia skubaus sprendimo, ir faktiniai bei teisiniai pagrindai, prima facie patvirtinantys prašomos laikinosios apsaugos priemonės reikalingumą“. Taigi laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas gali sustabdyti vykdymą ir taikyti kitas laikinąsias apsaugos priemones, jei nustatyta, kad jų suteikimą prima facie pateisina faktinės ir teisinės aplinkybės (fumus boni juris) ir kad jos skubios dėl to, jog siekiant, kad būtų išvengta rimtos ir nepataisomos žalos tų priemonių prašančios šalies interesams, yra būtina, kad jos būtų priimtos ir pradėtų veikti prieš priimant dėl ieškinio sprendimą iš esmės. Šios sąlygos yra kumuliacinės, todėl prašymai dėl laikinųjų apsaugos priemonių turi būti atmesti, jei neįvykdyta viena iš šių sąlygų (žr. 1996 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties SCK ir FNK prieš Komisiją, C-268/96 P(R), Rink. p. I-4971, 30 punktą). Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas prireikus taip pat turi palyginti esamus interesus (2001 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Austrija prieš Tarybą, C-445/00 R, Rink. p. I-1461, 73 punktas).
19
Laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros tikslas yra užtikrinti būsimo galutinio sprendimo veiksmingumą, kad būtų išvengta Teisingumo Teismo užtikrinamos teisinės apsaugos spragų. Būtent siekiant šio tikslo skubą reikia vertinti atsižvelgiant į būtinybę priimti laikiną sprendimą tam, kad šalis, kuri prašo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, nepatirtų rimtos ir nepataisomos žalos (2001 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Euroalliages ir kt., C-404/01 P(R), Rink. p. I-10367, 61 ir 62 punktai). Ši šalis turi pateikti įrodymų, kad negali laukti pagrindinės bylos baigties, kitaip patirs tokią žalą (žr. 2000 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Graikija prieš Komisiją, C-278/00 R, Rink. p. I-8787, 14 punktą).
20
Šiuo klausimu iš skundžiamos nutarties 43 punkto matyti, kad Bendrojo Teismo pirmininkas vidaus teisės priemonių, prieinamų SNCM, buvimo klausimą nagrinėjo tik kaip antraeilę aplinkybę, kai, priešingai, nei jis nurodė šios nutarties 42 punkte, buvo nuspręsta, kad Prancūzijos valdžios institucijos įrodė, jog jau priėmė įpareigojančias priemones, skirtas ginčijamam sprendimui įvykdyti. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, dėl antraeilių Bendrojo Teismo sprendimo motyvų pateikti kaltinimai negali lemti šio sprendimo panaikinimo, todėl yra nereikšmingi (žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 148 punktą ir 2006 m. vasario 23 d. Nutarties Piau prieš Komisiją, C‑171/05 P, 86 punktą).
21
Todėl visų pirma reikia išnagrinėti, ar minėtos nutarties 42 punkte Bendrojo Teismo pirmininkui padarius išvadą dėl įpareigojančių priemonių nebuvimo, taigi ir iš to išplaukiančio skubos nebuvimo, padaryta šioje byloje nurodoma teisės klaida.
22
Prancūzijos Respublika pripažįsta, kad pagrįsta reikalauti iš pagalbą gavusios įmonės įrodymų, jog kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos priėmė nagrinėjamos pagalbos susigrąžinimo priemones, ir nuspręsti, kad, jei tai nepadaryta, skubos sąlyga nėra įvykdyta. Iš tiesų ji teisingai pažymi, kad tik nacionalinės valdžios institucijos gali įpareigoti pagalbą gavusią įmonę grąžinti šią pagalbą ir kad Komisijos sprendimas, nurodantis valstybei narei susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą, nenumato jokios šiai įmonei teisiškai įpareigojančios pareigos, todėl jis negali pateisinti rimtos ir nepataisomos žalos rizikos, kol nacionalinės valdžios institucijos nepriėmė įpareigojančių priemonių, susijusių su minėtos pagalbos panaikinimu ir susigrąžinimu. Prancūzijos Respublika tvirtina, kad ši taisyklė neturėtų būti taikoma prašymams imtis laikinųjų apsaugos priemonių, kuriuos valstybės pagalbos srityje pateikė pačios valstybės narės, nes, jos teigimu, būtų paradoksalu šioje srityje valstybės narės pateiktą prašymą imtis laikinųjų apsaugos priemonių sieti su tuo, ar šios valstybės nacionalinės valdžios institucijos priėmė įpareigojančias priemones dėl nagrinėjamos pagalbos susigrąžinimo.
23
Tačiau reikia pažymėti, kad Prancūzijos Respublika neginčija Bendrojo Teismo pirmininko skundžiamos nutarties 27 punkte pateiktos prielaidos, kad tariamai rimtos ir nepataisomos žalos atsiradimas, kuriuo ji remiasi, gali reikšti SNCM likvidavimą. Kadangi, kaip teisingai tvirtina pati Prancūzijos Respublika, ginčijamu sprendimu SNCM nenumatyta jokia pareiga pagalbą grąžinti, nes šis sprendimas skirtas ne šiai bendrovei, jai nekyla likvidavimo rizika, nes nacionalinės valdžios institucijos nepriėmė įpareigojančių priemonių, skirtų nagrinėjamai pagalbai susigrąžinti. Todėl reikia konstatuoti, kad ši valstybė narė šiomis sąlygomis neturėtų remtis galimu tariamos rimtos ir nepataisomos žalos buvimu, nes šios valdžios institucijos tokių priemonių nepriėmė.
24
Kalbant apie Prancūzijos Respublikos argumentus, kuriais pabrėžiamas „paradoksalumas“ aplinkybės, kad valstybė narė privalo priimti įpareigojančias priemones, skirtas pagalbai susigrąžinti tam, kad būtų sustabdytas sprendimo, įpareigojančio susigrąžinti tą pačią pagalbą, vykdymas, pakanka priminti, kad jeigu valstybė narė privalo pradėti suteiktos pagalbos susigrąžinimo procedūrą pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV] 108 straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 14 straipsnio 3 dalį dėl to, kad ši pagalba nesuderinama su vidaus rinka, ši valstybė narė įpareigojama prieš savo valią priimti teisiškai įpareigojančias priemones tam, kad įvykdytų jai pagal Sąjungos teisę tenkančias pareigas.
25
Be to, kaip teisingai priminė Bendrojo Teismo pirmininkas skundžiamos nutarties 14 punkte, SESV 278 straipsnyje įtvirtintas principas, pagal kurį ieškinio pareiškimas nesustabdo ginčijamo akto galiojimo, nes akto, kurį prašoma panaikinti, vykdymo sustabdymas, kurio proceso dalyvis gali prašyti pagal tą pačią nuostatą, yra tik išimtinio pobūdžio.
26
Iš to darytina išvada, kad tai, jog valstybė narė privalo priimti įpareigojančias priemones, skirtas pagalbai susigrąžinti, net jei ji Sąjungos teismo prašo sustabdyti Komisijos sprendimo, kuriuo ji įpareigoja priimti tas pačias priemones, vykdymą, išplaukia iš Sąjungos teisėje numatytos procedūros ir kompetencijos padalijimo Komisijai ir nacionalinėms valdžios institucijoms.
27
Taigi reikia konstatuoti, kad Bendrojo Teismo pirmininkas nepadarė jokios teisės klaidos skubos sąlygos įvykdymą susiejęs su kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų įpareigojančių priemonių, siekiant susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą, priėmimu. Todėl skundžiamos nutarties 33 ir 37 punktuose taip pat konstatavęs, kad Prancūzijos Respublika nepriėmė tokių priemonių, o ši valstybė narė nekaltina jo dėl šių aplinkybių iškraipymo, Bendrojo Teismo pirmininkas skundžiamos nutarties 42 punkte teisingai nusprendė, kad ši valstybė narė neįrodė, jog skubos sąlyga šioje byloje buvo įvykdyta.
28
Esant šioms sąlygoms, reikia atmesti šį apeliacinį skundą ir nėra reikalo nagrinėti Prancūzijos Respublikos argumentų dėl vidaus teisės priemonių, kuriomis remiantis būtų galima patenkinti SNCM prašymą sustabdyti įpareigojančių priemonių, kurias privalo priimti Prancūzijos valdžios institucijos, vykdymą, buvimo, nes Bendrasis Teismas šį klausimą nagrinėjo taip kaip antraeilį dalyką.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
29
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Prancūzijos Respublikos ir ši pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas nutaria:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.