62021CJ0691
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
24. november 2022 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 85/374/EØF – artikel 3 – produktansvar – begrebet »producent« – operatøren af et elektricitetsdistributionssystem, der ændrer spændingsniveauet af elektriciteten med henblik på distributionen heraf«
I sag C-691/21,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) ved afgørelse af 10. november 2021, indgået til Domstolen den 18. november 2021, i sagen
Cafpi SA,
Aviva assurances SA,
mod
Enedis SA,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias, og dommerne I. Jarukaitis og Z. Csehi (refererende dommer),
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Enedis SA ved avocat G. Thouvenin,
–
den franske regering ved A.-L. Desjonquères og W. Zemamta, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved G. Gattinara og K. Talabér-Ritz, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2 og artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT 1985, L 210, s. 29), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999 (EFT 1999, L 141, s. 20).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Cafpi SA og dets forsikringsselskab, Aviva assurances SA, og Enedis SA, operatør af et elektricitetsdistributionssystem, vedrørende erstatning for skader forårsaget af en elektrisk overspænding.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Fjerde og femte betragtning til direktiv 85/374 har følgende ordlyd:
»[B]eskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at enhver, der har andel i produktionsprocessen, skal kunne gøres ansvarlig, for så vidt som et færdigt produkt eller et delprodukt af et sådant eller et leveret materiale lider af en defekt; af samme grund omfatter ansvaret importører af produkter fremstillet uden for Fællesskabet samt enhver, der præsenterer sig som producent i eget navn eller med sit eget mærke eller kendetegn, samt enhver, der leverer et produkt, hvis producent ikke kan identificeres;
såfremt flere personer hæfter for den samme skade, er det af hensyn til beskyttelsen af forbrugerne nødvendigt, at skadelidte kan kræve fuld skadeserstatning hos hver enkelt.«
4
Direktivets artikel 1 er sålydende:
»En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt.«
5
Det nævnte direktivs artikel 2 bestemmer:
»Ved anvendelsen af dette direktiv forstås ved udtrykket »produkt« enhver løsøregenstand, selv om genstanden indgår som en bestanddel i en anden løsøregenstand eller i en fast ejendom. Udtrykket »produkt« omfatter tillige elektricitet.«
6
Samme direktivs artikel 3 har følgende ordlyd:
»1.   Ved »producent« forstås fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent.
2.   Uden at producentens ansvar derved berøres, anses den, der med henblik på videresalg, udlejning, leasing eller enhver anden form for distribution som led i sin erhvervsvirksomhed indfører et produkt i Fællesskabet, som dettes producent i henhold til dette direktiv, og den pågældende er ansvarlig på samme måde som producenten.
3.   Såfremt producenten af produktet ikke kan identificeres, anses enhver leverandør af produktet som dets producent, medmindre leverandøren inden for et rimeligt tidsrum oplyser skadelidte om producentens identitet eller om identiteten af den person, som har leveret produktet til ham. Det samme gælder, endog selv om producentens navn er angivet, for indførte produkter, der ikke angiver identiteten af den i stk. 2 omhandlede importør.«
7
Artikel 5 i direktiv 85/374 fastsætter:
»Såfremt flere personer i henhold til bestemmelserne i dette direktiv er ansvarlige for samme skade, hæfter de solidarisk, og uden at nationale bestemmelser om regres berøres.«
8
Dette direktivs artikel 9 er affattet således:
»Ved »skade« i artikel 1 forstås:
[…]
b)
skade på eller ødelæggelse af en anden ting end selve det defekte produkt, med fradrag af en selvrisiko på 500 [EUR], forudsat at den pågældende ting
i)
er af en art, som sædvanligvis er beregnet til privat brug eller fortæring,
og
ii)
hovedsagelig er anvendt af skadelidte til privat brug eller med henblik på privat fortæring.
[…]«
9
Det nævnte direktivs artikel 11 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at skadelidtes rettigheder i henhold til bestemmelser i dette direktiv ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag mod denne.«
Fransk ret
10
Direktiv 85/374 blev gennemført i fransk ret ved loi no 98-389, du 19 mai 1998, relative à la responsabilité du fait des produits défectueux (lov 98-389 af 19.5.1998 om produktansvar) (JORF af 21.5.1998, s. 7744), hvorved artikel 1386-1 til 1386-18 i Code civil (civillovbogen), nu artikel 1245 til 1245-17, blev indsat i denne lov.
11
Civillovbogens artikel 1386-1, nu artikel 1245 i denne lov, bestemmer:
»En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt, uanset om han har indgået en kontrakt med den skadelidte.«
12
Den nævnte lovs artikel 1386-2, nu artikel 1245-1 i den samme lov, har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i dette kapitel finder anvendelse på erstatning for tab som følge af personskade.
Bestemmelserne finder ligeledes anvendelse på erstatning for tab, som overstiger et vist beløb, der vil blive fastsat ved dekret, som følge af skade på en anden genstand end det defekte produkt.«
13
Civillovbogens artikel 1386-3, nu artikel 1245-2 i denne lov, fastsætter:
»Enhver løsøregenstand er et produkt, også selv om den er forbundet med en fast ejendom, herunder jordbrugs- og husdyrbrugsprodukter, produkter fra jagt og fiskeri. Elektricitet anses for et produkt.«
14
Den nævnte lovs artikel 1386-6, første afsnit, nu artikel 1245-5, første afsnit, i den samme lov, har følgende ordlyd:
»Fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et delprodukt er en producent, når den pågældende handler som led i dennes erhverv.«
15
Civillovbogens artikel 1386-7, nu artikel 1245-6, første afsnit, i denne lov, har følgende ordlyd:
»En sælger eller udlejer, undtagen en leasingvirksomhed eller en udlejer, der må sidestilles med en leasingvirksomhed, og enhver anden erhvervsdrivende leverandør er ansvarlig for mangler ved et produkts sikkerhed under samme betingelser som producenten, medmindre producenten har udpeget sin egen leverandør eller producent inden for en frist på tre måneder fra den dato, hvor skadelidtes krav blev meddelt den pågældende.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
16
Den 28. juli 2010 viste elektriske apparater fra et agentur under selskabet Cafpi tegn på forstyrrelser. Ifølge en forligsmæssig ekspertundersøgelse skyldtes disse forstyrrelser en overspænding som følge af et brud på det neutrale kredsløb inden for det af Enedis forvaltede elektricitetsdistributionssystem.
17
Cafpi blev delvist erstattet af sit forsikringsselskab, Aviva assurances. Cafpi og Aviva assurances anlagde sag mod Enedis med påstand om betaling af erstatning for den indtrådte skade på grundlag af den generelle bestemmelse om ansvar i kontraktforhold, dvs. den tidligere artikel 1147 i civillovbogen. Enedis gjorde gældende, at det kun var reglerne i civillovbogen om produktansvar, der fandt anvendelse, og at det af Cafpi og Aviva assurances anlagte erstatningssøgsmål var forældet.
18
Ved dom af 6. juli 2018 fastslog den ret, for hvilken søgsmålet var anlagt, at disse bestemmelser ikke fandt anvendelse, idet den frifandt Enedis med hensyn til realiteten.
19
Ved dom af 6. februar 2020 ophævede cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles, Frankrig) denne dom. Den fastslog for det første, at den elektricitet, der produceres af Électricité de France SA, ikke er et færdigt produkt, idet der er tale om højspændingselektricitet, som derfor ikke er egnet til forbrug, og for det andet, at det er Enedis, der foretager omdannelsen med henblik på at kunne distribuere elektriciteten til den endelige forbruger, således at selskabet var fabrikant af det færdige produkt, der skal distribueres til forbrugeren, og at det dermed har egenskab af producent som omhandlet i lovgivningen om produktansvar. Cour d’appel de Versailles (appeldomstolen i Versailles) fastslog derfor, at denne lovgivning fandt anvendelse, og at det af selskaberne Cafpi og Aviva assurances anlagte søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling på grund af forældelse.
20
Cafpi og Aviva assurances har iværksat kassationsanke til prøvelse af denne dom ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig), som er den forelæggende ret.
21
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om en operatør af et elektricitetsdistributionssystem, der ændrer spændingen på elektricitet med henblik på distributionen heraf til den endelige forbruger, skal anses for »producent« af elektricitet som omhandlet i direktiv 85/374.
22
Den forelæggende ret har indledningsvis anført, at den omstændighed, at en operatør som Enedis kvalificeres som producent af elektricitet, ifølge dens generaladvokat »er i strid med realiteten i kontraktforholdet og det økonomiske forhold mellem de forskellige aktører i sektoren«, eftersom en operatør af et elektricitetsdistributionssystem for det første ikke kan producere elektricitet fra et råmateriale, som denne ikke har købt, og, for det andet, fordi denne ikke sælger denne elektricitet, eftersom det er forbrugeren, som køber elektricitet af leverandøren.
23
Dernæst har den nævnte ret anført, at Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) i en lignende sag ved dom af 25. februar 2014 fastslog, at operatøren af distributionssystemet skal anses for en producent, når denne i væsentlig grad ændrer elektricitetsproduktet ved at ændre dets spænding med henblik på den endelige forbrugers anvendelse heraf.
24
Den forelæggende ret er endelig i tvivl om en sådan vurdering med den begrundelse, at den muligvis ikke er forenelig med direktiverne om det indre marked for elektricitet, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF af 19. december 1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet (EFT 1997, L 27, s. 20), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (EUT 2003, L 176, s. 37) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (EUT 2009, L 211, s. 55), hvori der er opstillet krav om, at operatører af transmissions- og distributionssystemer skal være uafhængige i forhold til virksomhed i form af produktion eller levering af elektricitet, der er åben for konkurrence.
25
På denne baggrund har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 2 og artikel 3, stk. 1, i [direktiv 85/374] fortolkes således, at operatøren af et elektricitetsdistributionssystem kan anses for »producent«, når denne operatør ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
26
Europa-Kommissionen har uden formelt at fremsætte en formalitetsindsigelse henvist til muligheden for, at det forelagte spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at det ikke er relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, eftersom den skade, som Cafpi kræver erstatning for, er en skade på elektriske apparater, der anvendes som led i dette selskabs erhvervsmæssige virksomhed, mens direktiv 85/374 i henhold til dets artikel 9 udelukkende regulerer en operatørs produktansvar i forhold til en forbruger.
27
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det ganske vist fremgår af artikel 9, litra b), i direktiv 85/374, at dette direktiv finder anvendelse på skade på eller ødelæggelse af en ting, forudsat at den pågældende ting er af en art, som sædvanligvis er beregnet til privat brug eller fortæring, og hovedsagelig er anvendt af skadelidte til privat brug eller med henblik på privat fortæring.
28
Det forhold, at den ved direktiv 85/374 gennemførte harmonisering ikke dækker erstatning for skade på en ting beregnet til erhvervsmæssig brug og anvendt til denne brug, medfører imidlertid ifølge Domstolens praksis ikke, at direktivet forhindrer medlemsstaterne i på dette område at fastsætte en ansvarsordning, som svarer til den, der er indført ved dette direktiv (dom af 4.6.2009, Moteurs Leroy Somer, C-285/08, EU:C:2009:351, præmis 31).
29
Som den forelæggende ret har anført som svar på en anmodning fra Domstolen om uddybende oplysninger, fremgår det i det foreliggende tilfælde af civillovbogens artikel 1386-2, nu artikel 1245-1 i denne lov, at den nationale lovgiver i forbindelse med gennemførelsen af direktiv 85/374 i fransk ret ikke begrænsede anvendelsesområdet for produktansvarsordningen til betaling af erstatning for skader på en genstand, som sædvanligvis er beregnet til privat brug eller fortæring, og som anvendes til dette formål.
30
Det følger af fast retspraksis, at Domstolen er kompetent til at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende EU-retlige bestemmelser i tilfælde, hvor de EU-retlige bestemmelser er blevet gjort anvendelige af national ret på grund af den heri foretagne henvisning til disse bestemmelsers indhold, også selv om de faktiske omstændigheder i hovedsagen ikke er direkte omfattet af EU-rettens anvendelsesområde (dom af 7.11.2018, K og B, C-380/17, EU:C:2018:877, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
31
I sådanne tilfælde er det nemlig afgjort i Den Europæiske Unions interesse, at bestemmelser, der er hentet fra EU-retten, fortolkes ensartet, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås (dom af 7.11.2018, K og B, C-380/17, EU:C:2018:877, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
32
En af Domstolen anlagt fortolkning af EU-retlige bestemmelser i situationer, der ikke er omfattet af disse bestemmelsers anvendelsesområde, er således berettiget, såfremt disse bestemmelser af national ret er blevet gjort anvendelige i sådanne situationer på direkte og ubetinget vis med henblik på at sikre en ensartet behandling af disse situationer og af de situationer, der er omfattet af de nævnte bestemmelsers anvendelsesområde (dom af 7.11.2018, K og B, C-380/17, EU:C:2018:877, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
33
For så vidt som den franske lovgiver i forbindelse med gennemførelsen af direktiv 85/374 i fransk ret, således som det er anført i denne doms præmis 29, ligeledes valgte at anvende den produktansvarsordning, der er indført ved dette direktiv, på skader, som genstande, der ikke er bestemt til privat brug eller forbrug, og som anvendes til dette formål, har lidt, skal det i lyset af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 30-32, fastslås, at det afgjort er i Unionens interesse, at Domstolen tager stilling til den præjudicielle anmodning, således at anmodningen må anses for at kunne antages til realitetsbehandling.
Realiteten
34
For så vidt som den forelæggende ret i sit spørgsmål har henvist til artikel 2 i direktiv 85/374, skal det indledningsvis bemærkes, at denne artikel indeholder definitionen af udtrykket »produkt« og herved udtrykkeligt fastsætter, at elektricitet skal anses for at være et produkt som omhandlet i dette direktiv.
35
Kredsen af ansvarssubjekter, som skadelidte kan rette krav mod i medfør af den ansvarsordning, som er indført ved direktiv 85/374, er afgrænset i dets artikel 1 og 3. Eftersom dette direktiv har til formål at gennemføre en totalharmonisering inden for sit anvendelsesområde, skal afgrænsningen af kredsen af ansvarssubjekter i disse artikler anses for udtømmende og kan ikke være betinget af, at der fastsættes yderligere kriterier, som ikke fremgår af ordlyden af disse artikler (dom af 10.1.2006, Skov og Bilka, C-402/03, EU:C:2006:6, præmis 32 og 33, og af 7.7.2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia, C-264/21, EU:C:2022:536, præmis 29).
36
Under disse omstændigheder skal det forelagte spørgsmål forstås således, at det ønskes oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at operatøren af et elektricitetsdistributionssystem skal anses for »producent« i denne bestemmelses forstand, når denne operatør ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde.
37
I overensstemmelse med fast praksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 17.12.2020, CLCV m.fl. (Manipulationsanordning anvendt på en dieselmotor), C-693/18, EU:C:2020:1040, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).
38
For det første fremgår det af selve ordlyden af artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374, at »[v]ed »producent« forstås fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent«.
39
Hvad for det andet angår den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, skal det bemærkes, at det fremgår af artikel 5 i direktiv 85/374, sammenholdt med fjerde betragtning hertil, at flere personer kan kvalificeres som »producent« som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, for det samme produkt og som følge heraf alle hæfte solidarisk for skader forårsaget af dette produkt.
40
Med hensyn til de respektive roller for de forskellige erhvervsdrivende, som indgår i produktions- og afsætningskæderne, har Domstolen præciseret, at beslutningen om principielt at lade ansvaret for skader forårsaget af defekte produkter påhvile producenten er truffet, eftersom leverandøren i de fleste tilfælde blot videresælger produktet, som han har købt det, og idet det alene er producenten, der har mulighed for at påvirke dets kvalitet (jf. i denne retning dom af 10.1.2006, Skov og Bilka, C-402/03, EU:C:2006:6, præmis 28 og 29).
41
Hvad i denne henseende angår afgrænsningen mellem fremstillings- og markedsføringsprocesserne for et produkt skal det ligeledes bemærkes, at det fremgår af Domstolens praksis, at et produkt skal anses for at være blevet bragt i omsætning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 11 i direktiv 85/374, når det har forladt den fremstillingsproces, der benyttes af producenten, og er indgået i en markedsføringsproces i den form, hvor det bliver udbudt til offentligheden med henblik på anvendelse eller forbrug (jf. i denne retning dom af 9.2.2006, O’Byrne, C-127/04, EU:C:2006:93, præmis 27).
42
Hvad for det tredje angår det med direktiv 85/374 forfulgte formål, fremgår det af fjerde betragtning til direktivet, at beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at enhver, der har andel i produktionsprocessen, skal kunne gøres ansvarlig, for så vidt som et færdigt produkt eller et delprodukt af et sådant eller et leveret materiale lider af en defekt.
43
Begrebet »producent« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374, der er et selvstændigt begreb i EU-retten, opfylder således formålet om forbrugerbeskyttelse, som dels kræver, at flere personer kan anses for at være producenter, og dels kræver, at forbrugeren kan rejse sit krav mod en hvilken som helst af dem, således at det ikke er relevant at identificere en enkelt person, som ansvaret »mest hensigtsmæssigt« kan pålægges, og som forbrugeren skal gøre sine rettigheder gældende over for (jf. i denne retning dom af 7.7.2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia, C-264/21, EU:C:2022:536, præmis 35).
44
I den foreliggende sag omhandler det forelagte spørgsmål den situation, hvor en operatør af et elektricitetsdistributionssystem ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde, idet det præciseres, at forbrugeren uden denne operatørs indgriben ikke vil kunne anvende den højspændingselektricitet, som Électricité de France producerer.
45
En operatør, der handler på denne måde, begrænser sig følgelig ikke til at levere et produkt – i det foreliggende tilfælde elektricitet – men deltager i dets produktionsproces ved at ændre en af dets egenskaber, nemlig dets spænding, med henblik på at sætte det i stand til at blive udbudt til offentligheden med henblik på anvendelse eller forbrug.
46
I modsætning til, hvad den franske regering har gjort gældende, er spændingsniveauet for elektricitet en egenskab ved dette produkt, og dette gælder uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt en elektrisk overspænding ikke frembyder den sikkerhed, som forbrugerne kan gøre krav på. Det skal i denne henseende bemærkes, at en egenskab ved et produkt kan ændres, uden at det er defekt, før eller efter den pågældende ændring.
47
Det følger heraf, at en operatør af et elektricitetsdistributionssystem, der ændrer spændingsniveauet af elektriciteten, skal anses for »producent« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374.
48
I modsætning til, hvad den forelæggende ret har anført, er denne fortolkning af begrebet »producent« ikke i strid med bestemmelserne i de i denne doms præmis 24 nævnte direktiver, navnlig de bestemmelser, hvori der er pålagt en adskillelse mellem produktions- og distributionsopgaverne for elektricitet.
49
Som det følger af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 35, skal afgrænsningen af kredsen af ansvarssubjekter, som skadelidte kan rette krav mod i medfør af den ansvarsordning, som er indført ved direktiv 85/374, nemlig alene foretages på grundlag af dette direktivs artikel 1 og 3, uden at det er muligt at fastsætte yderligere kriterier, som ikke er fastsat i disse artikler. Med hensyn til de direktiver, der er nævnt i denne doms præmis 24, forfølger de herfra forskellige formål.
50
Henset til ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at operatøren af et elektricitetsdistributionssystem skal anses for »producent« i denne bestemmelses forstand, når denne operatør ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde.
Sagsomkostninger
51
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999,
skal fortolkes således, at
operatøren af et elektricitetsdistributionssystem skal anses for »producent« i denne bestemmelses forstand, når denne operatør ændrer spændingsniveauet af elektriciteten fra leverandøren med henblik på distributionen heraf til den endelige kunde.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.