61997CJ0241_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 11. juni 1997, indgaaet til Domstolen den 2. juli 1997, har Regeringsraetten i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af artikel 18, stk. 1, i Raadets foerste direktiv 73/239/EOEF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (EFT L 228, s. 3), som aendret ved artikel 26 i Raadets direktiv 92/49/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om aendring af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1), og fortolkningen af artikel 21, stk. 1, i Raadets foerste direktiv 79/267/EOEF af 5. marts 1979 om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udoevelse af direkte livsforsikringsvirksomhed (EFT L 63, s. 1), som aendret ved artikel 27 i Raadets direktiv 92/96/EOEF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte livsforsikringsvirksomhed og om aendring af direktiv 79/267/EOEF og 90/619/EOEF (tredje livsforsikringsdirektiv) (EFT L 360, s. 1).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af Foersaekringsaktiebolaget Skandia (publ) (herefter »Skandia«), som er et forsikringsaktieselskab med hjemsted i Stockholm (Sverige). Sagen drejer sig om en forpligtelse til, i henhold til svensk lovgivning, at begraense Skandia's kapitalandel i aktieselskabet Kungsdialysen AB (herefter »Kungsdialysen«) til et omfang, der svarer til 5% af stemmerne for samtlige aktier i selskabet.
Faellesskabsretten
3 Adgangen til at optage og udoeve forsikringsvirksomhed er paa faellesskabsplan bl.a. reguleret ved direktiv 73/239 og 79/267, der angaar henholdsvis direkte forsikring, bortset fra livsforsikring, og direkte livsforsikring.
4 Med hensyn til direkte forsikring, bortset fra livsforsikring, bestemmes foelgende i artikel 8, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 6 i direktiv 92/49:
»Hjemlandet kraever, at forsikringsselskaber, der ansoeger om tilladelse:
...
b) begraenser deres formaal til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmaessig virksomhed
...«
5 Artikel 13 i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 9 i direktiv 92/49, har foelgende ordlyd:
»1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et forsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udoever gennem filialer og som led i praestation af tjenesteydelser, henhoerer udelukkende under hjemlandets kompetence.
2. Det finansielle tilsyn daekker forsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og oprettelsen af forsikringsmaessige hensaettelser og de aktiver, der medgaar til daekning heraf i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gaelder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget paa faellesskabsniveau.
...«
6 Artikel 15 i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 17 i direktiv 92/49, bestemmer:
»1. Hjemlandet paalaegger ethvert forsikringsselskab at afsaette tilstraekkelige forsikringsmaessige hensaettelser i forhold til dets samlede virksomhed.
Stoerrelsen af disse forsikringsmaessige hensaettelser opgoeres efter de regler, der er fastsat i direktiv 91/674/EOEF.
2. Hjemlandet forlanger af ethvert forsikringsselskab, at dets forsikringsmaessige hensaettelser vedroerende den samlede virksomhed er daekket af kongruente aktiver i overensstemmelse med artikel 6 i direktiv 88/357/EOEF. For saa vidt angaar risici, der bestaar i Faellesskabet, skal disse aktiver befinde sig dér. Medlemsstaterne kraever ikke af forsikringsselskaberne, at deres aktiver skal befinde sig i en bestemt medlemsstat. Hjemlandet kan dog lempe reglerne for aktivernes lokalisering.
...«
7 Artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, har foelgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsaetter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser i henhold til artikel 15.«
8 Ved artikel 22, stk. 5, i direktiv 92/49 tilfoejes foelgende bestemmelse:
»Medlemsstaterne kan ikke kraeve, at forsikringsselskaberne skal investere i bestemte kategorier af aktiver.«
9 Med hensyn til direkte livsforsikring bestemmes foelgende i artikel 8, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 5 i direktiv 92/96:
»Hjemlandet kraever, at forsikringsselskaber, der ansoeger om tilladelse:
...
b) begraenser deres formaal til de former for virksomhed, der er fastsat i dette direktiv, og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmaessig virksomhed
...«
10 Artikel 15 i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 8 i direktiv 92/96, bestemmer:
»1. Ansvaret for det finansielle tilsyn med et forsikringsselskab, herunder tilsyn med den virksomhed, det udoever gennem filialer og som led i praestation af tjenesteydelser, henhoerer udelukkende under hjemlandets kompetence. ...
2. Det finansielle tilsyn daekker forsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og oprettelsen af forsikringsmaessige hensaettelser, herunder livsforsikringshensaettelser, og med de aktiver, der medgaar til daekning heraf i overensstemmelse med de regler eller den praksis, der gaelder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget paa faellesskabsniveau.
...«
11 Artikel 17 i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 18 i direktiv 92/96, bestemmer:
»1. Hjemlandet paalaegger ethvert forsikringsselskab at afsaette tilstraekkelige forsikringsmaessige hensaettelser, herunder livsforsikringshensaettelser, i forhold til dets samlede virksomhed.
Stoerrelsen af disse forsikringsmaessige hensaettelser opgoeres efter foelgende principper:
...
3. Hjemlandet forlanger af ethvert forsikringsselskab, at dets forsikringsmaessige hensaettelser vedroerende den samlede virksomhed er daekket af kongruente aktiver i overensstemmelse med artikel 24 i direktiv 92/96/EOEF. For saa vidt angaar virksomhed, der udoeves i Faellesskabet, skal disse aktiver befinde sig dér. Medlemsstaterne kraever ikke af forsikringsselskaberne, at deres aktiver skal befinde sig i en bestemt medlemsstat. Hjemlandet kan dog lempe reglerne for aktivernes lokalisering.
...«
12 Artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, indeholder foelgende bestemmelse:
»Medlemsstaterne fastsaetter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser i henhold til artikel 17.«
13 Ved artikel 22, stk. 5, i direktiv 92/96 tilfoejes foelgende bestemmelse:
»Medlemsstaterne kan ikke kraeve, at forsikringsselskaberne skal investere i bestemte kategorier af aktiver.«
14 I artikel 13 i Raadets direktiv 85/611/EOEF af 20. december 1985 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i vaerdipapirer (investeringsinstitutter) (EFT L 375, s. 3) bestemmes det, at »et investeringsselskab [ikke] maa ... udoeve anden virksomhed end den i artikel 1, stk. 2, omhandlede«. Den sidstnaevnte bestemmelse angaar kollektiv investering i vaerdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden.
15 Endelig bestemmes foelgende i artikel 25 i direktiv 85/611:
»1. Et investeringsselskab eller et administrationsselskab maa for saa vidt angaar samtlige de investeringsfonde, de administrerer, og som henhoerer under dette direktivs anvendelsesomraade, ikke erhverve aktiver med stemmeret, som giver det mulighed for at udoeve en betydelig indflydelse paa administrationen af en emittent.
Med henblik paa anvendelse af det i foerste afsnit omhandlede princip skal medlemsstaterne indtil naermere samordning tage hensyn til de eksisterende regler i de oevrige medlemsstaters lovgivning, hvori dette princip er defineret.
2. Desuden kan et investeringsselskab eller en investeringsfond ikke erhverve mere end
- 10% af aktierne uden stemmeret fra en og samme emittent
- 10% af obligationerne fra en og samme emittent
- 10% af andelene fra et og samme institut for kollektiv investering, som omhandlet i artikel 1, stk. 2, foerste og andet led.
...«
Svensk lovgivning
16 I henhold til kapitel 1, § 3, stk. 1, i Foersaekringsroerelselagen (1982:713) (den svenske lov af 1982 om forsikringsvirksomhed, herefter »FRL«) maa et forsikringsselskab ikke drive anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, medmindre der findes saerlige grunde til det.
17 FRL's kapitel 7, § 17, indeholder foelgende bestemmelser:
»Et forsikringsselskab maa ikke uden Finansinspektionens tilladelse eje en stoerre del af aktierne i et svensk eller udenlandsk aktieselskab ('aktiebolag') end svarende til et antal stemmer paa hoejst 5% af stemmerne for samtlige aktier. Hoerer forsikringsselskabet til en koncern, skal bestemmelsen gaelde for koncernen. Ved beregningen af koncernens aktiebesiddelse skal der dog, indtil en aktiebesiddelse svarende til 5% af stemmerne i aktieselskabet, ses bort fra aktier, som indehaves af bankforetagender i koncernen eller af datterselskaber til bankforetagender.
Stykke 1 finder ikke anvendelse paa aktier eller ejerandele i forsikringsselskaber eller i juridiske personer, som udelukkende har til formaal at eje aktier i forsikringsaktieselskaber, at indskyde garantikapital i gensidige forsikringsselskaber, at forvalte forsikringsselskabers faste ejendomme eller at bistaa forsikringsselskaber ved driften af virksomheden. Stykke 1 finder dog anvendelse paa aktier eller ejerandele i juridiske personer, der har til formaal direkte eller indirekte at eje aktiver som omhandlet i § 10, stk. 1, hvis aktiverne ikke bestaar af aktier eller ejerandele i forsikringsaktieselskaber ('publika foersaekringsaktiebolag') eller tilsvarende udenlandske selskaber.
For saa vidt angaar forsikringsselskabers ret til at eje aktier eller ejerandele i foretagender, som driver nogen form for finansiel virksomhed, gaelder § 17 a.«
18 Udtrykket »aktiver som omhandlet i § 10, stk. 1« tager sigte paa aktiver, der medgaar til daekning af forsikringsmaessige hensaettelser.
19 En tilsvarende regulering som i FRL's kapitel 7, § 17, stk. 1, foerste og andet punktum, fandtes allerede i lagen (1948:433) om foersaekringsroerelse (herefter »1948-loven om forsikringsvirksomhed«). Ifoelge begrundelsen til 1948-loven om forsikringsvirksomhed var det hensigten med bestemmelserne at forhindre, at forsikringsselskaberne skaffede sig alt for stor indflydelse i virksomheder uden for forsikringssektoren.
20 I henhold til FRL's kapitel 7, § 17, stk. 1, kan Finansinspektionen fritage et forsikringsselskab fra forbuddet mod at eje en stoerre del af aktierne i et svensk eller udenlandsk aktieselskab end svarende til 5% af stemmerne for samtlige aktier.
Hovedsagen
21 Skandia ejer hele Livfoersaekringsaktiebolaget Skandia (publ) (herefter »Skandia Liv«). Skandia og Skandia Liv ejer i faellesskab Skandia Investment AB (publ) (herefter »Skandia Investment«), som er et selskab, der investerer i smaa og mellemstore virksomheder.
22 Ved skrivelse af 29. december 1995 gav Skandia Finansinspektionen meddelelse om, at Skandia Investment havde foroeget sin kapitalandel i Kungsdialysen, som er et selskab, de driver dialysevirksomhed. Herved havde Skandia Investment foroeget sin andel af stemmerne i Kungsdialysen fra 5 til 9,2% og sin andel af selskabets kapital fra 30,8 til 33,9%. Aktiebesiddelsen efter erhvervelsen faldt inden for Skandia's og Skandia Liv's frie midler, dvs. inden for de midler, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser.
23 I skrivelsen gjorde Skandia gaeldende, at bestemmelsen i FRL's kapitel 7, § 17, stk. 1 (herefter »5%'s-reglen«) var i strid med artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer.
24 Finansinspektionen fandt i sin afgoerelse af 21. marts 1996, at de paaberaabte faellesskabsbestemmelser ikke havde direkte virkning, idet de ikke var tilstraekkelig klare og praecise hertil. Skandia maatte derfor vaere forpligtet til at overholde 5%'s-reglen. Som foelge heraf paalagde Finansinspektionen Skandia at drage omsorg for, at aktiebesiddelsen i Kungsdialysen senest den 1. september 1996 blev nedbragt til hoejst 5% af stemmerne for samtlige aktier i selskabet.
25 Skandia paaklagede afgoerelsen til den svenske regering, som afviste klagen ved afgoerelse af 15. august 1996.
26 Den 6. september 1996 indbragte Skandia regeringens afgoerelse for den forelaeggende ret med henblik paa en domstolsproevelse af afgoerelsens lovlighed.
27 Under hensyn til sagsanlaegget forlaengede Finansinspektionen ved afgoerelse af 10. oktober 1996 den frist, Skandia Investment havde faaet til at afvikle sin kapitalandel i Kungsdialysen, til et tidspunkt, som skulle fastsaettes naermere, dog senest tre maaneder efter Regeringsraetten's endelige afgoerelse i sagen.
28 Den svenske regering gjorde gaeldende, at artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer, i modsaetning til, hvad Finansinspektionen havde gjort gaeldende, er tilstraekkelig klare og praecise til, at de kan skabe rettigheder for borgerne. Efter regeringens opfattelse tager bestemmelserne dog foerst og fremmest sigte paa at forhindre, at nationale regler paabyder eller forbyder forsikringsselskaber at investere deres frie midler i bestemte former for aktiver. Direktivartiklerne kan derfor ikke antages at opstille et forbud mod enhver form for regulering med hensyn til de frie midler. Intet er saaledes til hinder for, at en medlemsstat fastsaetter regler, der har til formaal at begraense forsikringsselskabers ejerindflydelse i andre virksomheder.
29 Skandia gjorde gaeldende, at 5%'s-reglen udgoer en kvantitativ restriktion for forsikringsselskabers investeringer af frie midler, som maa vaere uforenelig med artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/329 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer, idet disse bestemmelser har direkte virkning. Hvis en begraensning som 5%'s-reglen var tilladt, ville svenske forsikringsselskaber blive udsat for en konkurrencefordrejning i forhold til forsikringsselskaber i andre medlemsstater. En saadan regel ville ogsaa goere det vanskeligere at gennemfoere det indre marked for forsikringstjenesteydelser inden for Den Europaeiske Union, og dette ville vaere til skade for forbrugerne.
30 Herefter har Regeringsraetten besluttet at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
»1) Er det foreneligt med artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239/EOEF, som affattet ved artikel 26 i direktiv 92/49/EOEF, og med artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267/EOEF, som affattet ved artikel 27 i direktiv 92/96/EOEF, at det i national lovgivning foreskrives, at et forsikringsselskab, for saa vidt angaar selskabets frie midler (dvs. for saa vidt angaar de af selskabets aktiver, der ikke medgaar til daekning af de forsikringsmaessige hensaettelser), ikke uden saerlig administrativ tilladelse maa eje flere aktier i et indenlandsk eller udenlandsk aktieselskab end svarende til 5% af stemmerne for samtlige aktier?
Hvis spoergsmaal 1 besvares benaegtende:
2) Er de naevnte direktivartikler af en saadan karakter - med hensyn til klarhed mv. - at de medfoerer, at en national domstol skal se bort fra indholdet af en national retsforskrift af det beskrevne indhold, naar den skal efterproeve, om investeringen af et forsikringsselskabs frie midler er i overensstemmelse med gaeldende ret?«
Foerste spoergsmaal
31 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, er til hinder for en regel i national ret, hvorefter forsikringsselskaber, for saa vidt angaar deres frie midler, ikke uden administrativ tilladelse maa eje flere aktier i et indenlandsk eller udenlandsk aktieselskab end svarende til 5% af stemmerne for samtlige aktier.
32 Den svenske, den finske og den norske regering har anfoert, at artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer, indeholder et forbud mod, at medlemsstaterne opstiller kvalitative restriktioner med hensyn til valget af de aktiver, der udgoer forsikringsselskabers frie midler. Medlemsstaterne maa saaledes ikke paalaegge forsikringsselskaber at investere deres frie midler i bestemte kategorier af aktiver. Medlemsstaterne har dog ret til at paalaegge selskaberne kvantitative restriktioner for investeringen af deres frie midler.
33 Naar medlemsstaterne traeffer foranstaltninger, som begraenser den maengde aktiver, som forsikringsselskaber kan investere i andre selskaber, er formaalet hermed, efter regeringernes opfattelse, i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 og 79/267, med senere aendringer, dels at undgaa en koncentration af kapitalandelene og en alt for stor indflydelse fra forsikringsselskabernes side i selskaber, som driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, dels at beskytte de forsikrede mod den oekonomiske risiko ved, at forsikringsselskaber deltager i anden virksomhed end forsikringsvirksomhed.
34 Forbuddet mod, at forsikringsselskaber driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, ville efter regeringernes opfattelse let kunne omgaas, hvis medlemsstaterne ikke kunne forhindre forsikringsselskaberne i at have »betydelige« eller »vaesentlige« kapitalandele i selskaber, der driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed. Det maa ifoelge regeringerne tilkomme hver enkelt medlemsstat at afgraense, hvad der skal forstaas ved en »betydelig« eller »vaesentlig« kapitalandel i saadanne selskaber.
35 Den svenske regering har saerlig henvist til direktiv 85/611, som i artikel 13 bestemmer, at investeringsselskaber ikke maa udoeve anden virksomhed end forvaltning af investeringsfonde, der investerer i vaerdipapirer, og som i artikel 25 naermere bestemmer, at investeringsselskaber ikke maa erhverve aktier med stemmeret, som giver dem mulighed for at udoeve en »betydelig indflydelse« paa administrationen af emittenterne af de vaerdipapirer, investeringsselskaberne forvalter. Selv om udtrykket »betydelig indflydelse« ikke afgraenses naermere i direktiv 85/611, havde de fleste medlemsstater i forbindelse med udarbejdelsen af direktivet erklaeret, at de gik ind for en udtrykkelig graense paa 5% af aktierne med stemmeret.
36 Den svenske regering har endelig anfoert, at en national retsregel som den 5%'s-regel, hovedsagen drejer sig om, forekommer at vaere saa meget mere rimelig, naar de nationale myndigheder - som i dette tilfaelde - kan give et forsikringsselskab tilladelse til at overskride graensen i saerlige tilfaelde.
37 Indledningsvis bemaerkes, at direktiv 73/239 og 79/267, som begge er udstedt i medfoer af EOEF-traktatens artikel 57, stk. 2, har til formaal at lette udoevelsen af etableringsretten for foretagender, der driver virksomhed inden for henholdsvis skadesforsikring og livsforsikring (jf. anden betragtning til direktiv 73/239 og foerste betragtning til direktiv 79/267).
38 Endvidere bemaerkes, at aendringsdirektiverne 92/49 og 92/96 til henholdsvis direktiv 73/239 og 79/267 ligeledes er udstedt i medfoer af EOEF-traktatens artikel 57, stk. 2, samt i medfoer af samme traktats artikel 66, og at de har til formaal at gennemfoere det indre marked inden for skadesforsikring og livsforsikring paa grundlag af saavel reglerne om fri etableringsret som reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
39 Med henblik paa at naa disse maal, har man i direktiv 92/49 og 92/96 valgt den fremgangsmaade »at gennemfoere en harmonisering paa de vigtigste punkter og i det omfang, det er noedvendigt og tilstraekkeligt for at naa frem til en gensidig anerkendelse af tilladelser og forsigtighedstilsynsordninger, som vil goere det muligt at udstede en enkelt tilladelse, som daekker hele Faellesskabet, og at anvende princippet om hjemlandstilsyn« (jf. femte betragtning til de to direktiver).
40 Hjemlandet er saaledes i henhold til artikel 13 i direktiv 73/239 og artikel 15 i direktiv 79/267, med senere aendringer, enekompetent til at foere det finansielle tilsyn med forsikringsselskabernes samlede virksomhed, herunder navnlig kontrol med selskabernes solvens og oprettelsen af forsikringsmaessige hensaettelser og de aktiver, der medgaar til daekning heraf.
41 I artikel 15 i direktiv 73/239 og i artikel 17 i direktiv 79/267, med senere aendringer, bestemmes det endvidere, at hjemlandet paalaegger ethvert forsikringsselskab at afsaette tilstraekkelige forsikringsmaessige hensaettelser i forhold til dets samlede virksomhed i kongruente aktiver og, for saa vidt angaar risici, der bestaar i Faellesskabet, i aktiver, der befinder sig dér. I artikel 22, stk. 5, i direktiv 92/49 og 92/96 tilfoejes det, at medlemsstaterne ikke kan kraeve, at forsikringsselskaberne skal investere i bestemte kategorier af aktiver.
42 I artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer, bestemmes derimod foelgende i en klar og kategorisk affattelse: »Medlemsstaterne fastsaetter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser ...«
43 Det fremgaar saaledes af selve ordlyden af artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, med senere aendringer, at medlemsstaterne ikke maa foretage nogen regulering af valget af de aktiver, der udgoer forsikringsselskabernes frie midler, hvad enten der maatte vaere tale om en regulering af aktivernes art eller maengde.
44 Endvidere bemaerkes, at det forhold, at en medlemsstat over for de forsikringsselskaber, der er undergivet medlemsstatens tilsyn, anvender en national retsregel som 5%'s-reglen, i forhold til forsikringsselskaber, der er undergivet andre medlemsstaters tilsyn, hvis lovgivning ikke indeholder en saadan regel, vil kunne medfoere konkurrencefordrejninger, der er uforenelige med det indre marked, som direktiv 92/49 og 92/96 netop har til formaal at gennemfoere paa skadesforsikringsomraadet og livsforsikringsomraadet.
45 En saadan regel kan heller ikke vaere begrundet i, at medlemsstaterne i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 og 79/267, med senere aendringer, skal kraeve, at forsikringsselskaber begraenser deres formaal til forsikringsvirksomhed og dermed direkte forbundne forretninger med udelukkelse af enhver anden erhvervsmaessig virksomhed.
46 Det maa for det foerste konstateres, at en bestemmelse som den naevnte efter sin ordlyd ikke indebaerer et forbud mod, at forsikringsselskaber, for saa vidt angaar deres frie midler, ejer aktier i et selskab, der driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed.
47 Det skal desuden fremhaeves, at forbuddet i artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 og 79/267, med senere aendringer, mod, at forsikringsselskaber driver anden erhvervsmaessig virksomhed end forsikringsvirksomhed, saerlig tager sigte paa at beskytte de forsikredes interesser mod de risici, som en saadan virksomhed kunne give anledning til med hensyn til forsikringsselskabernes solvens. Heraf foelger, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at forsikringsselskaber ejer aktier i selskaber, som driver erhvervsmaessig virksomhed uden for forsikringsomraadet, idet de oekonomiske risici derved er begraenset til de sidstnaevnte selskabers midler.
48 Med hensyn til den del af den svenske regerings argumentation, som stoettes paa direktiv 85/611, bemaerkes, at hvis faellesskabslovgiver havde oensket at indfoere en begraensning paa forsikringsomraadet, svarende til den, der for investeringsselskaber foelger af det naevnte direktivs artikel 25, kunne dette vaere sket i forbindelse med aendringerne af direktiv 73/239 og 79/267, herunder de aendringer, der er foretaget ved direktiv 92/49 og 92/96.
49 Af det anfoerte foelger, at den omstaendighed, at der blot ejes kapitalandele i et selskab, som driver anden virksomhed end forsikringsvirksomhed, ikke i sig selv er i strid med ordlyden af artikel 8, stk. 1, litra b), i direktiv 73/239 og 79/267, med senere aendringer, eller med bestemmelsens formaal.
50 Det forhold, at de kompetente nationale myndigheder efter et skoen kan tillade, at 5%'s-reglen fraviges, kan ikke i sig selv bringe reglen i overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239 eller artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267 (jf. dom af 8.2.1983, sag 124/81, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 203, praemis 10).
51 Der kan ganske vist vaere risiko for, at visse investeringer bringer et forsikringsselskabs solvens i fare. For at imoedegaa denne risiko maa det paahvile de nationale tilsynsmyndigheder i hjemlandet at foere finansielt tilsyn med forsikringsselskaberne i overensstemmelse med artikel 13 ff. i direktiv 73/239 og artikel 15 ff. i direktiv 79/267, med senere aendringer.
52 Under alle omstaendigheder fremgaar det - som Skandia og Kommissionen med rette har anfoert - af det forhold, at 5%'s-reglen bygger paa stemmeprocenten og ikke den kapitalandel, forsikringsselskaberne ejer i aktieselskaber, at en saadan regel ikke har til formaal at sikre forsikringsselskabernes finansielle stabilitet, men at begraense den indflydelse, forsikringsselskaberne vil kunne udoeve i saadanne selskaber.
53 Det foerste spoergsmaal skal herefter besvares med, at artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, og artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, er til hinder for en regel i national ret, hvorefter forsikringsselskaber, for saa vidt angaar deres frie midler, ikke uden administrativ tilladelse maa eje flere aktier i et indenlandsk eller udenlandsk aktieselskab end svarende til 5% af stemmerne for samtlige aktier.
Andet spoergsmaal
54 Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om bestemmelserne i artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, og i artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, er tilstraekkelig praecise og ubetingede til, at de kan paaberaabes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at de kan medfoere, at en modstridende regel i national ret ikke finder anvendelse.
55 Det bemaerkes, at den forpligtelse, der i de naevnte bestemmelser paalaegges medlemsstaterne til ikke at udstede regler for valget af aktiver, der ikke medgaar til daekningen af de forsikringsmaessige hensaettelser, er affattet klart og ubetinget og ikke kraever nogen saerlig gennemfoerelsesforanstaltning.
56 Heraf foelger, at saadanne bestemmelser kan paaberaabes for en national domstol over for forvaltningen, og at de kan medfoere, at en modstridende regel i national ret ikke finder anvendelse.
57 Det andet spoergsmaal skal herefter besvares med, at bestemmelserne i artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, og i artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, er tilstraekkelig praecise og ubetingede til, at de kan paaberaabes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at de kan medfoere, at en modstridende regel i national ret ikke finder anvendelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
58 De udgifter, der er afholdt af den svenske, den finske og den norske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Regeringsraetten ved kendelse af 11. juni 1997, for ret:
1) Artikel 18, stk. 1, i Raadets foerste direktiv 73/239/EOEF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, som aendret ved artikel 26 i Raadets direktiv 92/49/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om aendring af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF (tredje skadesforsikringsdirektiv), og artikel 21, stk. 1, i Raadets foerste direktiv 79/267/EOEF af 5. marts 1979 om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udoevelse af direkte livsforsikringsvirksomhed, som aendret ved artikel 27 i Raadets direktiv 92/96/EOEF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte livsforsikringsvirksomhed og om aendring af direktiv 79/267/EOEF og 90/619/EOEF (tredje livsforsikringsdirektiv), er til hinder for en regel i national ret, hvorefter forsikringsselskaber, for saa vidt angaar deres frie midler, ikke uden administrativ tilladelse maa eje flere aktier i et indenlandsk eller udenlandsk aktieselskab end svarende til 5% af stemmerne for samtlige aktier.
2) Bestemmelserne i artikel 18, stk. 1, i direktiv 73/239, som aendret ved artikel 26 i direktiv 92/49, og i artikel 21, stk. 1, i direktiv 79/267, som aendret ved artikel 27 i direktiv 92/96, er tilstraekkelig praecise og ubetingede til, at de kan paaberaabes for en national domstol over for forvaltningen, og til, at de kan medfoere, at en modstridende regel i national ret ikke finder anvendelse.