61980C0132
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 25. FEBRUAR 1981 (
1
)
Høje Domstol.
1.
De faktiske forhold, der har givet anledning til den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse, kan i al korthed gengives på følgende måde: den belgiske stat kræver, at indførsler af fisk skal ske under overholdelse af en meget detaljeret sundhedskontrolordning, og at importørerne skal betale bestemte beløb i undersøgelsesgebyrer; selskaberne United Foods og Van den Abeele, der til Belgien har indført nogle partier fisk fra andre medlemsstater, har taget forbehold ved betalingen af disse gebyrer, som de mener strider mod EØF-traktaten; de har derefter ved retten i Brügge anlagt sag mod den belgiske stat med påstand om tilbagebetaling af de betalte beløb. De spørgsmål, den nationale domstol har stillet i medfør af EØF-traktatens artikel 177, knytter sig i det væsentlige til to problemkredse, nemlig for det første vurderingen af veterinærkontrol af den omhandlede art i lyset af forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkninger som kvantitative indførselsrestriktioner (artikel 30) med skyldigt hensyn til de undtagelser, der i medfør af artikel 36 kan gøres fra dette forbud, og for det andet vurderingen af de undersøgelsesgebyrer, der pålægges importørerne, på baggrund af artiklerne 9 og 12 (med det deri indeholdte forbud mod alle afgifter med tilsvarende virkning som told) eller artikel 95 (hvorefter enhver form for diskriminerende afgiftspålæg er forbudt).
Før jeg går over at undersøge disse reglers rækkevidde i forbindelse med et tilfælde som det foreliggende, tillader jeg mig at bemærke, at Domstolen med denne sag endnu engang uden forbindelse med en procedure i henhold til artikel 169 og gennem en anmodning i medfør af artikel 177 anmodes om en afgørelse af, om en række i en medlemsstat gældende bestemmelser er i overensstemmelse med fællesskabsretten. Ulemperne ved denne måde at angribe problemerne på er blevet fremhævet så mange gange, at det kan virke som en overflødig gentagelse at nævne dem endnu engang. Jeg ønsker kun at nævne, at med den enighed, der hersker om, at Domstolens kompetence er begrænset til fortolkningen af fællesskabsretten, vil det fortsat være den nationale domstols opgave at tage stilling til de faktiske omstændigheder, der giver det omtvistede tilfælde dets særegne træk.
2.
Rechtbank, Brügge, spørger i sit første spørgsmål, om »EØF-traktatens artikler 30 ff. skal fortolkes således, at veterinærkontrol ved grænsen ved indførsel af fisk, der er af obligatorisk og systematisk karakter, skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion«. Spørgsmålet gælder imidlertid ikke den obligatoriske veterinærkontrol i almindelighed; den citerede sætning fra spørgsmålet følges nemlig af en lang række specifikationer, der vel præsenteres som abstrakte særegenheder i forbindelse med kontrollen, men som dog punkt for punkt gengiver detaljerne i den i Belgien gældende ordning. Den nationale domstol anfører med megen omhu a) importørens forpligtelse til mindst 24 timer før indførslen at give den kompetente administrative myndighed skriftlig meddelelse om sendingens art, størrelse og oprindelse, med angivelse af dag og klokkeslæt for indførslen samt af det toldsted, hvorover indførslen skal ske; b) det forhold, at indførslen af fisk kun kan ske over toldsteder, som myndighederne anviser, og på dage og klokkeslæt, som myndighederne har fastsat; c) de i lovgivningen fastsatte krav til de beholdere, pakninger og den is, der anvendes; d) forpligtelsen til på enhver pakning at anbringe de af myndighederne foreskrevne stempler; e) forpligtelsen til at lade indførte ladninger af fisk ledsage af en sundhedsattest, udstedt af den kompetente myndighed i oprindelseslandet, hvoraf det fremgår, at fisken har været genstand for veterinærkontrol og på afsendelsesdagen er blevet erklæret for egnet til fortæring; en sundhedsattest, der i øvrigt skal følge en formulering fastsat af den indførende medlemsstats myndigheder.
Jeg mener, at svaret på det stillede spørgsmål også uden disse detailoplysninger må blive bekræftende. Domstolen har i sin dom af 8. november 1979 i sag 251/78, Denkavit (Sml. 1979, s. 3369) rigligt fremhævet, at »det i traktatens artikel 30 anvendte begreb foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner [omfatter] efter Domstolens faste praksis også ... systematisk veterinærkontrol ved grænserne inden for Fællesskabet« (præmis 10). Det er let at forstå, hvad dette betyder; enhver form for kontrol af indførte varer er i og for sig en hindring for frie varebevægelser og kan, da den efter sin art udgør et middel til udvælgelse af varer, give anledning til en kvantitativ begrænsning af indførslen til en medlemsstats område. I parentes bemærket ender også en udvælgelse, der gennemføres på grundlag af »kvalitative« kriterier, med en begrænsning af de mængder, der indlades på territoriet. Og jeg kan tilføje, at Domstolen i nævnte Denkavit-dom har fastslået, at det blotte krav fra en medlemsstat om fremlæggelse ved indførsel af en attest udstedt af eksportstatens myndigheder er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion (præmis 11). En ordning, hvorefter der skal fremlægges en sådan attest og udføres endnu en direkte veterinærkontrol, må derfor a fortiori være i strid med artikel 30.
Den belgiske regerings repræsentant har under den mundtlige forhandling gjort gældende, at den omhandlede ordning ikke kan være en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, idet der gennemføres veterinærkontrol både med fisk, der landes i belgiske havne efter fangsten og med indført fisk. Denne ligestilling kan dog fatisk ikke som det vil blive omtalt i det følgende korrekt gennemføres. Men det vil principielt være tilstrækkeligt at henvise til det i Domstolens praksis anerkendte kriterium — der sidst blev udtrykkeligt fremhævet i dom af 26. juni 1980 i sag 788/79, Gilli-Andres — hvorefter ej heller en national ordning, der uden forskel gælder for indenlandske og indførte produkter kan være undtaget fra de krav, der følger af artikel 30, medmindre den kan begrundes »som uomgængeligt nødvendigt af hensyn til især beskyttelse af den offentlige sundhed, redelig handelsskik og forbrugerbeskyttelse«. Den omstændighed, at en national veterinærkontrolordning muligt gælder fiskeriprodukter uden hensyn til oprindelsen, udelukker derfor ikke, at kontrollen med indførte produkter strider mod bestemmelsen i artikel 30 og ej heller nødvendigheden af at efterprøve, om der foreligger forhold, der kan begrunde en fravigelse af denne bestemmelse (såsom beskyttelse af den offentlige sundhed).
Det er endeligt nødvendigt at afvise den tanke, at medlemsstaterne fortsat frit kan anvende deres egne lovgivninger vedrørende betingelserne for handel med produkter, der lovligt sælges i andre medlemsstater, så længe Fællesskabet ikke har gennemført en harmonisering af de for hver sektor gældende nationale lovgivninger. I Domstolens dom af 5. april 1979 i sag 148/78, Ratti (Smi. 1979, s. 1629) fastslås det, at når fællesskabsdirektiver foreskriver harmonisering af de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre beskyttelsen af sundheden og foreskriver fællesskabsprocedurer til kontrol, »kan artikel 36 ikke længere anvendes, idet den pågældende kontrol, der skal gennemføres, og beskyttelsesforanstaltningerne træffes inden for rammerne af harmoniseringsdirektivet« (præmis 36). Men i den foreliggende sag er det indlysende, at uden direktiver om inbyrdes harmonisering af de nationale lovgivninger om veterinærkontrol med fisk, kan de nationale ordninger på området ikke fravige principperne i traktatens artikel 30 og artikel 36.
3.
I det andet spørgsmål (der kun er aktuelt, såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende) spørger den belgiske domstol, »om EØF-traktatens artikel 36 skal fortolkes således, at en veterinærkontrol af den i det første spørgsmål beskrevne art, kan begrundes med det formål, som antages at være den beskrevne veterinærkontrols, og som er at beskytte folkesundheden«. Jeg skal i den forbindelse bemærke, at den belgiske domstol med ordene »en veterinærkontrol af den ... beskrevne art« ganske klart har den i det første spørgsmål omtalte kontrolordning med alle dens deri detaljerede opregnede særegenheder i tankerne. Det bliver derfor ved besvarelsen nødvendigt at hense til disse særegenheder.
Bestemmelsen i artikel 36 skal for så vidt angår den deri omhandlede fravigelse af det i artikel 30 fastlagte princip fortolkes indskrænkende: de handelsrestriktioner, der efter denne bestemmelse fortsat kan tillades, skal virkelig være begrundet i et af de i same artikel bestemt angivne hensyn (som bekendt drejer det sig i den foreliggende sag om »beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed«). Endvidere er det en forudsætning for en undtagelse fra artikel 30 i medfør af denne bestemmelse, at de restriktioner, der bliver tale om, »hverken udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne«. Det er i forbindelse med en veterinærkontrol ved grænsen klart, at den pågældende medlemsstat efter selve formålet med denne kontrol har mulighed for at påberåbe sig artikel 36; det er imidlertid også klart, at det yderligere må afgøres; a) om kontrollen virkelig er begrundet; b) om den kan være et middel til forskelsbehandling, eller om den virker alt for restriktivt. I sidstnævnte henseende kan der passende henvises til indholdet af artikel 3 i Kommissionens direktiv 70/50/EØF af 22. december 1969 (vedrørende afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner); det fremgår heraf, at foranstaltninger, som regulerer afsætningen af varer — og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer — har restriktive virkninger, der overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen, hvilket navnligt er tilfældet, når de restriktive virkninger ikke står i forhold til det tilstræbte resultat, og når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer handelen.
Den type veterinærkontrol, den nationale domstol har beskrevet, skal undersøges i lyset af disse kriterier. Den første omstændighed, der skal undersøges er kontrollens dobbelthed, altså det forhold, at den i eksportlandet på forsendelsesdagen gennemførte kontrol efterfølges af endnu en kontrol gennemført af importlandet. Domstolen har haft lejlighed til at tage stilling til en tilsvarende ordning i førnævnte dom af 8. november 1979 i Denkavit-sagen, og har (i domskonklusionens pkt. 3) fastslået, at importstatens krav om, at foderstoffer undergives dobbeltkontrol, således at der kræves en sundhedsattest fra de kompetente myndigheder i eksportlandet samt en ny systematisk veterinærkontrol med samme formål ved grænsen af de af denne attest ledsagede varer »går videre end tilladt efter artikel 36 i EØF-traktaten, når menneskers og dyrs liv og sundhed kan beskyttes lige så effektivt ved foranstaltninger, som er mindre restriktive for samhandelen inden for Fællesskabet«.
Det må spørges, om enhver ordning, der indebærer dobbelt sundhedskontrol, efter dette præjudikat kan anses for at gå videre end tilladt i henhold til artikel 36.
Efter min mening kan der ikke bortses fra arten af det produkt, som kontrollen gælder. Fiskeriprodukter, som denne sag drejer sig om, er særlig let fordærvelige, og beskyttelsen af den offentlige sundhed vil kunne begrunde dobbeltkontrollen, såfremt der mellem veterinærkontrollen i eksportstaten og kontrollen ved ankomsten i importstaten forløber så lang tid, at fisken kan blive fordærvet. Dette må imidlertid a contrario medføre, at der ikke består nogen objektiv nødvendighed for den anden kontrol, hvis der herved er tale om et kort tidsrum. Desuden må der henses til forskellen mellem frisk og dybfrosset fisk, til nedkølingssystemet og til det anvendte transportmiddel. Alle disse konkrete omstændigheder bliver i sidste ende udslagsgivende ved afgørelsen af om den dobbelte kontrol ifølge artikel 36 er lovlig; hvilke forhold af denne art, der foreligger, kan imidlertid kun fastslås af de nationale myndigheder (administrativt og dernæst eventuelt ved en domstolsafgørelse) på grundlag af det almindelige fællesskabsretlige princip om, at kontrolforanstaltninger af den beskrevne type kun er lovlige, når de er nødvendige for beskyttelsen af den offentlige sundhed. Der kan herved henvises til Domstolens udtalelse i den allerede nævnte dom af 8. november 1979 i Denkavit-sagen (i præmis 24), hvori det hedder, at »det tilkommer i hvert enkelt tilfælde de nationale retter at anvende disse kriterier under hensyntagen til samtlige omstændigheder i de for dem verserende retssager og herved tage i betragtning, at det stedse må påhvile den nationale myndighed, der påberåber sig artikel 36, at bevise, at de af den pålagte foranstaltninger opfylder de nævnte kriterier«.
Et af de forhold, der kan medføre at sundhedskontrollen kommer til at virke for restriktivt, er også den importøren påhvilende forpligtelse til mindst 24 timer før indførslen at give den kompetente nationale toldmyndighed skriftlig meddelelse om sendingens art, størrelse og oprindelse med angivelse af dag og klokkeslæt for indførslen samt af det toldsted, hvorover indførslen skal ske. Som den danske regerings repræsentant rigtigt har anført, er frisk fisk en vare, der hurtigt skal bringes i handelen, og den omtalte forpligtelse kan således komme til at virke alt for restriktivt hver gang der alene på grund af denne formalitet indtræder en forsinkelse ved ankomsten af indført frisk fisk. Der er her ganske klart tale om endnu et forhold, hvis betydning må fastlægges konkret.
Jeg skal endelig for så vidt angår den forskelsbehandling, som den omhandlede sundhedskontrol kan være et udtryk for, bemærke, at anvendelsen af forskellige kontrolordninger for indført fisk og for dambrugsfisk fra statens eget, område samt for fisk, der landes direkte i de nationale havne efter fangsten, kræver, at der foreligger objektive grunde hertil. Kontrollen med indenlandsk fisk gennemføres i Belgien på udsalgsstederne; Kommissionen og den danske regering har rejst det spørgsmål, om det ikke skulle være muligt at behandle indført fisk på samme måde. Også for kontrollen med transportmidlerne og transportforholdene følges for indenlandsk fisk og indført fisk forskellige ordninger, hvis krav er forskellige (her gælder naturligivis strengere krav for den sidstnævnte kategori). Det tilkommer alene den nationale domstol af afgøre, om der foreligger vilkårlig forskelsbehandling — og altså om en fravigelse af princippet i artikel 30 er udelukket — Domstolen må indskrænke sig til at gentage, hvad der klart fremgår af artikel 36, sidste punktum.
4.
Den belgiske domstol ønsker med sit tredje spørgsmål at opnå en afgørelse af,
»om de gebyrer for en undersøgelse, som importøren skal erlægge til dækning af den i første spørgsmål beskrevne veterinærkontrol, skal anses for afgifter med tilsvarende virkning som told, jf. EØF-traktatens artikel 9 ff. eller for interne afgifter, jf. EØF-traktatens artikel 95, når:
—
dambrug i den pågældende medlemsstat intet gebyr skal betale for kontrol ;
—
undersøgelsen af fisk, der er fanget på havet, sker ved indleveringen på fiskeriauktioner eller i fiskenhaller og omfatter kontrol med hensyn til, om fisken er sund, frisk og ubeskadiget, mens sundhedskontrollen ved indførslen finder sted på toldstederne og omfatter sundhedsattesten, måden hvorpå fisken er blevet transporteret, fiskens tilstand, samt overensstemmelse med kravene i den indførende medlemsstats regler om undersøgelse og indførsel af fisk;
—
undersøgelsesgebyrerne skal betales for tidspunktet for passagen af grænsen;
—
undersøgelsesgebyrerne ved landing af fisk fastsættes på samme måde, uanset i hvilken stand fisken er, mens undersøgelsesgebyrerne ved indførsel for andet end hel ubearbejdet fisk udgør det dobbelte af undersøgelsesgebyrerne ved landing«.
Jeg skal bemærke, at den nationale domstol her igen er gået frem på samme måde som ved formuleringen af det første spørgsmål og har fremdraget de væsentligste gældende belgiske bestemmelser om gebyrer for veterinærkontrol med fisk, som den derefter præsenterer som bestanddele af et abstrakt regelsæt. Det for nærværende undersøgelse interessante er imidlertid, at de beskrevne regler afspejler hvor indviklet en ordning der gælder for indført fisk i sammenligning med den ordning, der gælder for indenlandsk fisk. Nævnte indviklethed viser sig i hovedsagen ved fire forhold, der er angivet i spørgsmålet, og som kan omskrives på følgende måde :
a)
for nogle typer indenlandsk fisk (dambrugsfisk) skal der ikke betales noget gebyr, hvorimod der skal betales gebyrer for alle slags indført fisk;
b)
de kontrolforanstaltninger, som gebyret begrundes med, er forskellige for de to kategorier af fisk og foregår på forskellige steder;
c)
gebyrerne forfalder til betaling på forskellige tidspunkter;
d)
gebyrerne er ikke de samme (i alt fald for andet end hel, ubearbejdet fisk er gebyret af en hel anden størrelsesorden).
I forbindelse med sidstnævnte omstændighed skal jeg tilføje, at den nationale dommer, hvis angivelser jo som allerede nævnt er hentet i de belgiske regler, også kunne have fremdraget et femte forhold, nemlig de store forskelligheder ved gebyrets beregning: ifølge de belgiske regler andrager nemlig undersøgelsesgebyret for indført, ubearbejdet fisk 15 BFR pr. påbegyndt 100 kg (30 BFR for bearbejdet fisk), mens gebyret for fisk fanget på havet og landet i belgiske havne andrager 0,15 BFR pr. påbegyndt kg.
Ved besvarelsen af det tredje spørgsmål, bliver det, der gør de oplyste forskelle afgørende, det kriterium, Domstolen har fastlagt for afgrænsningen af gyldighedsområdet for henholdsvis artikel 9 og artikel 95 i EØF-traktaten. Dette kriterium kan kort gengives på følgende måde: artikel 95 omfatter afgifter eller gebyrer, der er led i en almindelig indenlandsk ordning, og som uden forskel pålægges alle indenlandske eller indførte varer af samme slags: der skal herved navnlig være tale om afgifter eller gebyrer opkrævet efter ensartede kriterier og på samme trin under produktionen eller i omsætningen (jf. dom af 5. februar 1976 i sag 87/75, Bresciani, Sml. 1976, s. 129, præmis 11; dom af 28. juni 1978 i sag 70/77, Simmenthal, Sml. 1978, s. 1453, pkt. 1 i domskonklusionen; dom af 31. maj 1979 i sag 132/78, Denkavit, Sml. 1979, s. 1923, præmis 8).
Denne praksis skal efter min mening fastholdes. Artikel 95 afspejler reelt ligestillingsprincippet på afgiftsområdet, idet der gås ud fra den givne afgiftsmekanismes — for ikke at sige »afgiftstypes« — ligeartethed samt dens anvendelse på både indenlandske og indførte varer. Stillingen er en anden, når en afgift pålægges indførte varer, betales ved grænseovergangen (som oplyst i det tredje spørgsmål fra den belgiske domstol) og sættes i forbindelse med særlige undersøgelsesforanstaltninger, der gælder den indførte vare, også selv om en del tilsvarende nationale varer pålægges en afgift, der i visse henseender svarer dertil, men som dog følger en særlig mekanisme og grundes på andre kriterier. Dette er en situation, der er omfattet af artikel 9, der indeholder et forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told. Dette har Domstolen flere gange og med rette fastslået i sager netop om sundhedskontrolgebyrer i forbindelse med import af varer: jeg skal herved henvise til Domstolens dom af 14. december 1972 i sag 29/72, Marimex (Sml. 1972, s. 1309, domskonklusionen), dens allerede omtalte afgørelse af 5. februar 1976 i Bresciani-sagen (præmis 7 og punkt 1 i domskonklusionen), Domstolens dom af 15. december 1976 i sag 35/76, Simmenthal (Sml. 1976, s. 1871, punkt 3 i domskonklusionen). Og det vil være af særlig interesse for afgørelsen i nærværende sag at nævne, at det forhold, at afgiften opkræves ved greensen, i denne praksis tillægges meget stor betydning dels som kendemærke på forskellen mellem de ifølge artikel 9 forbudte økonomiske byrder og de byrder, der er omfattet af artikel 95 (jf. den nævnte dom i sag 35/76, Simmenthal punkterne 3-4 i domskonklusionen) og dels for det særlige formål med artikel 9, der er at »hindre, at der i medlemsstaternes samhandel pålægges nogen økonomisk byrde af den grund, at varer, der cirkulerer inden for Fællesskabet, passerer en statsgrænse« (jf. den nævnte Bresciani-dom, præmis 8).
Af det foran anførte følger, at de kontrolgebyrer, hvis særegne detaljer den belgiske domstol har beskrevet i det tredje spørgsmål, ikke og netop ikke som følge af disse detaljer kan anses for led i et generelt, internt afgiftssystem omfattet af artikel 95, men at de tværtimod er afgifter med tilsvarende virkning som indførselstold og som sådanne omfattet af forbudet i artikel 9.
Opkrævningen af kontrolgebyrer som dem, der her er tale om, vil ikke kunne anses for omfattet af forbudet i artikel 9, såfremt kontrollen foretages efter ensartede retningslinjer i henhold til en fællesskabsbestemmelse (en situation, der blev behandlet i Domstolens dom af 25. januar 1977 i sag 46/76 Bahuis, Sml. 1977, s. 5), eller såfremt den havde karakter af en tjenesteydelse til den enkelte importør (jf. den nævnte dom af 8. november 1979 i Denkavit-sagen, præmis 30). Det første kommer overhovedet ikke på tale i nærværende sag: i de spørgsmål, den nationale domstol har stillet, er der så afgjort tale om en kontrolordning indført af en medlemsstat helt uafhængigt af fællesskabsbestemmelser. For så vidt angår den anden mulighed skal jeg henvise til Domstolens udtalelse i førnævnte dom af 5. februar 1976 i Bresciani-sagen: »den statslige forvaltningsvirksomhed, som tjener til at gennemføre en sundhedskontrol i almen interesse, kan ... ikke anses for en tjenesteydelse over for importøren, der kan retfærdiggøre opkrævning af en afgift som modydelse« (præmis 10). Også i den foreliggende sag er det en sundhedskontrol i almen interesse, der er tale om; udtalelsen i Bresciani-sagen har altså også gyldighed for den.
Jeg skal endelig ikke lade uomtalt, at de omstændigheder, den belgiske regering har fremdraget for at begrunde de forskellige gebyrsatser for henholdsvis »indenlandsk« fisk og indført fisk, der er bearbejdet, er uden enhver betydning i denne sag. På den ene side har jeg faktisk ikke noget imod at gentage mange gange, at de præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 177 skal behandles efter generelle retningslinjer, hvorfor der kan bortses fra den særlige begrundelse for en bestemt regerings måde at gribe tingene an på. Og på den anden side er det bestemt ikke alene efter de forskellige gebyrsatser muligt at henføre gebyrerne til anvendelsesområderne for henholdsvis artikel 9 og artikel 95; forskellen repræsenterer i det højeste et af flere forhold, der godtgør forskellen mellem den gebyrordning, der gælder for indenlandsk fisk, og den, der gælder for indført fisk. Men forskellen mellem de to ordninger bevises af andre allerede omtalte og så afgjort mere betydningsfulde forhold såsom genstanden for og de nærmere regler for gennemførelsen af den kontrol, for hvilken gebyret opkræves, tid og sted for kontrollen, tiden for gebyrbetalingsforpligtelsens indtræden, det begrænsede område, inden for hvilket der er gebyrpligt for indenlandsk fisk.
5.
Min opfattelse i forbindelse med det tredje spørgsmål medfører, at det er unødvendigt at undersøge det fjerde spørgsmål, for hvis besvarelse det er en udtrykkelige forudsætning, at de undersøgelsesgebyrer, der her drøftes, kan anses for interne afgifter, der er omfattet af artikel 95.
Jeg skal derfor på grundlag af de ovenfor anførte argumenter foreslå Domstolen at besvare de spørgsmål, som Rechtbank van eerste aanleg, Brügge, har forelagt den ved kendelse af 5. marts 1980, på følgende måde:
1.
EØF-traktatens artikel 30 skal fortolkes således, at en obligatorisk og systematisk sundhedskontrol, der gennemføres ved grænsen ved indførsel af fisk fra en anden medlemsstat, principielt udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.
2.
Ifølge traktatens artikel 36 kan en sundhedskontrol ved indførsel i særlige tilfælde være begrundet for en let fordærvelig vare som fisk, også i tilfælde, hvor varen allerede har været igennem en tilsvarende kontrol i oprindelseslandet, og hvor der for den er blevet udstedt en attest af den kompetente sundhedskontrollerende myndighed i det pågældende land, af hvilken det fremgår, at fisken på forsendelsesdagen var egnet til fortæring; dette vil dog kun kunne være tilfældet, såfremt der på grundlag af konkret foreliggende omstændigheder kan rejses begrundet tvivl om, at varen på fortoldningstidspunktet befinder sig i en anden tilstand end under den første kontrol. Under alle omstændigheder må der til sundhedskontrollen ved indførsel ikke være knyttet for restriktive formaliteter eller stilles betingelser, der udgør en vilkårlig forskelsbehandling når henses til den kontrolordning, der gælder for indenlandsk fisk.
3.
Økonomiske byrder, der pålægges importørerne af bestemte varer i henhold til en ordning der indebærer obligatorisk sundhedskontrol ved passage af grænsen, må anses for afgifter med tilsvarende virkning som told, selv om der for tilsvarende nationale varer skal betales kontrolgebyrer i lighed dermed, medmindre der er tale om afgifter, som pålægges såvel indførte og indenlandske varer og opkræves på grundlag af de samme kriterier.
(
1
) – Oversat fra italiensk.