61992CJ0288_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 26. marts 1992, indgaaet til Domstolen den 30. juni 1992, har Bundesgerichtshof (Tyskland) i medfoer af protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17, herefter benaevnt "konventionen"), som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT L 304, s. 1, og ° den aendrede tekst ° s. 77), forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af konventionens artikel 5, nr. 1, og artikel 17, stk. 1.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af Stawa Metallbau GmbH (herefter benaevnt "Stawa"), der har hjemsted i Bielefeld (Tyskland), mod Custom Made Commercial Ltd (herefter benaevnt "Custom Made"), der har hjemsted i London, i anledning af, at sidstnaevnte kun har betalt en del af vederlaget i henhold til en kontrakt om levering af vinduer og doere, som Stawa skulle fremstille.
3 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Stawa den 6. maj 1988 i London efter forhandlinger, der var blevet foert paa engelsk, mundtligt forpligtede sig til at levere varerne til Custom Made. Varerne skulle bruges til et bygningskompleks i London. Ifoelge kontrakten, som var den foerste, der blev indgaaet mellem parterne, skulle varerne betales i engelske pund.
4 Stawa bekraeftede indgaaelsen af kontrakten ved en skrivelse af 9. maj 1988, som var affattet paa engelsk, og for foerste gang vedlagde selskabet sine almindelige forretningsbetingelser, som var affattet paa tysk. I artikel 8 i disse almindelige betingelser hedder det, at opfyldelsessted og vaerneting for samtlige tvister, der maatte opstaa mellem parterne, er Bielefeld. Custom Made gjorde ikke indsigelse mod de almindelige betingelser.
5 Da Custom Made kun betalte en del af vederlaget, anlagde Stawa sag ved Landgericht Bielefeld med paastand om betaling af restbeloebet. Retten afsagde den 13. december 1989 udeblivelsesdom, hvorved Custom Made blev doemt til at betale Stawa et beloeb paa 144 742,08 UKL med renter.
6 Custom Made indgav begaering om genoptagelse af dommen, idet selskabet bl.a. gjorde gaeldende, at de tyske retter ikke havde international kompetence. Landgericht Bielefeld antog sagen til realitetsbehandling ved mellemdom af 9. maj 1990.
7 Custom Made ankede dommen til Oberlandesgericht Hamm og gjorde paa ny gaeldende, at de tyske retter ikke havde international kompetence.
8 Oberlandesgericht stadfaestede dommen ved dom af 8. marts 1991 og stoettede de tyske retters internationale kompetence paa konventionens artikel 5, nr. 1, sammenholdt med artikel 59, stk. 1, foerste led, i den uniforme lov om internationale loesoerekoeb, som er knyttet som bilag til Haager-konventionen af 1. juli 1964 (834, United Nations Treaty Series, 1972, s. 107 ff.), hvori det bestemmes, at koeberen skal betale koebesummen til saelgeren paa dennes forretningssted eller, i mangel heraf, paa hans faste bopael.
9 Custom Made indbragte Oberlandesgericht' s afgoerelse for Bundesgerichtshof ved revisionsanke.
10 Da Bundesgerichtshof fandt, at sagen rejste spoergsmaal om fortolkningen af konventionen, besluttede den at udsaette sagen, indtil Domstolen har truffet praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"1) a) Skal opfyldelsesstedet efter konventionens artikel 5, nr. 1, ogsaa bestemmes i henhold til den materielle lov, der er anvendelig paa den omtvistede forpligtelse i medfoer af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, naar der er tale om en sag anlagt af en leverandoer mod en kunde i henhold til en bearbejdelseskontrakt (vaerkslejekontrakt) med krav om betaling af vederlaget, naar denne kontrakt efter lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, er undergivet den internationale koeberet, og naar opfyldelsesstedet for forpligtelsen til at betale vederlaget ifoelge disse regler er den sagsoegende leverandoers forretningssted?
b) Saafremt Domstolen besvarer spoergsmaal 1) a) benaegtende:
Hvorledes skal opfyldelsesstedet efter konventionens artikel 5, nr. 1, bestemmes i et saadant tilfaelde?
2) Saafremt de tyske retters internationale kompetence ifoelge besvarelsen af spoergsmaal 1) a) og b) ikke kan stoettes paa konventionens artikel 5, nr. 1:
a) Kan en aftale om retternes kompetence i medfoer af konventionens artikel 17, stk. 1, andet punktum, 3. alternativ, i 1978-affattelsen da gyldigt komme i stand ved, at en leverandoer efter en mundtligt indgaaet aftale skriftligt bekraefter kontraktens indgaaelse over for kunden og for foerste gang vedlaegger denne skriftlige bekraeftelse almindelige forretningsbetingelser, som indeholder en vaernetingsklausul, naar kunden ikke goer indsigelse mod vaernetingsklausulen, naar der paa kundens hjemsted ikke findes nogen saedvane, hvorefter en manglende reaktion paa en saadan skrivelse skal anses for et samtykke til vaernetingsklausulen, naar kunden heller ikke har kendskab til en saadan saedvane, og naar der er tale om den foerste forretningsforbindelse mellem parterne?
b) Saafremt Domstolen besvarer spoergsmaal 2) a) bekraeftende:
Gaelder dette ogsaa, naar de almindelige forretningsbetingelser, der indeholder en vaernetingsklausul, er affattet paa et andet sprog end forhandlings- og kontraktsproget, som kunden ikke har kendskab til, og naar der i den paa forhandlings- og kontraktsproget affattede skriftlige bekraeftelse under ét henvises til de vedlagte almindelige forretningsbetingelser, men ikke specielt til vaernetingsklausulen?
3) Saafremt Domstolen besvarer spoergsmaalene 2) a) og b) bekraeftende:
Er konventionens artikel 17 til hinder for, at det ° hvis de almindelige forretningsbetingelser indeholder en vaernetingsklausul, som opfylder kravene til en gyldig vaernetingsaftale efter denne bestemmelse ° desuden efter den nationale materielle lov, der finder anvendelse i medfoer af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, efterproeves, om vaernetingsklausulen gyldigt er blevet en del af kontrakten?"
Spoergsmaal 1) a)
11 Med dette spoergsmaal, som skal ses paa baggrund af forelaeggelseskendelsens grunde, oensker den nationale ret oplyst, om konventionens artikel 5, nr. 1, skal fortolkes saaledes, at opfyldelsesstedet for forpligtelsen til at betale vederlaget i tilfaelde, hvor en leverandoer over for en kunde fremsaetter krav om betaling i henhold til en bearbejdelseskontrakt, skal bestemmes i henhold til den materielle lov, der er anvendelig paa den omtvistede forpligtelse i medfoer af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, selv naar disse regler foreskriver, at bestemmelser som dem, der er fastsat i den uniforme lov om internationale loesoerekoeb, som er knyttet som bilag til Haagerkonventionen af 1. juli 1964, skal anvendes paa kontrakten.
12 Konventionens artikel 2 fastsaetter hovedreglen om, at det sted, hvor sagsoegte har bopael, er afgoerende for kompetencen, men artikel 5 indeholder ogsaa regler om andre vaerneting, som sagsoegeren har ret til at vaelge imellem. Denne valgmulighed er af hensyn til en hensigtsmaessig paakendelse af tvisten optaget i konventionen, fordi der i visse velafgraensede tilfaelde bestaar en saerlig snaever tilknytning mellem en tvist og den ret, som denne tvist kan indbringes for (jf. dom af 6.10.1976, sag 12/76, Tessili, Sml. s. 1473, praemis 13). Imidlertid har man i artikel 5 ikke benyttet selve tilknytningen som kriterium for valget af rette vaerneting. Sagsoegeren kan ikke anlaegge sag mod sagsoegte ved enhver ret, som har tilknytning til tvisten, idet artikel 5 udtoemmende opregner kriterierne for en tvists tilknytning til en bestemt ret.
13 Artikel 5, nr. 1, bestemmer navnlig, at en person i sager om kontraktforhold kan sagsoeges ved retten paa det sted, "hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes". Opfyldelsesstedet er normalt det, der staerkest knytter et soegsmaal paa grundlag af kontrakten til den stedligt kompetente ret, og det er denne tilknytning, som har dannet grundlag for valget af opfyldelsesstedets vaerneting i sager om kontraktforhold (jf. dom af 15.1.1987, sag 266/85, Shenavai, Sml. s. 239, praemis 18).
14 Selv om tilknytningen er det, der har foert til indfoerelsen af bestemmelsen i konventionens artikel 5, nr. 1, er det kriterium, der skal laegges til grund i henhold til bestemmelsen, ikke tilknytningen til den ret, ved hvilken sagen anlaegges, men alene opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen.
15 Opfyldelsesstedet for forpligtelsen er valgt som kriterium for kompetencen, fordi det er praecist og klart og falder ind under det generelle formaal med konventionen, som er at indfoere regler, der sikrer vished om fordelingen af kompetencen mellem de forskellige nationale retter, ved hvilke en sag om kontraktforhold kan anlaegges.
16 Det er ganske vist blevet gjort gaeldende, at det kriterium, som udtrykkeligt er fastsat i konventionens artikel 5, nr. 1, nemlig opfyldelsesstedet for den forpligtelse, som konkret ligger til grund for sagsoegerens soegsmaal, i visse tilfaelde kan foere til, at kompetencen tillaegges en ret, der ikke har nogen tilknytning til tvisten, og at det udtrykkeligt fastsatte kriterium i saa fald maa fraviges, fordi man ellers vil naa til et resultat, der er i modstrid med formaalet med konventionens artikel 5, nr. 1.
17 Det sidstnaevnte argument kan imidlertid ikke tiltraedes.
18 Hvis der anvendes andre kriterier end opfyldelsesstedet, naar dette kriterium foerer til, at en ret, der ikke har forbindelse med sagen, tillaegges kompetence, vil det nemlig blive vanskeligt at forudse, hvilken ret der er rette vaerneting, og dette vil vaere uforeneligt med konventionens formaal.
19 Hvis en tilknytning mellem de faktiske omstaendigheder, der er sagens genstand, og en bestemt ret vaelges som det eneste kriterium for kompetencen, vil resultatet heraf blive, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt ° naar den skal undersoege, om der bestaar en saadan tilknytning ° tvinges til at tage andre momenter i betragtning, navnlig de af sagsoegte fremsatte anbringender, og artikel 5, nr. 1, vil herved blive uden indhold.
20 En saadan undersoegelse vil desuden stride mod konventionens aand og formaal, som goer det noedvendigt at fortolke artikel 5 paa en saadan maade, at den nationale domstol kan tage stilling til kompetencespoergsmaalet uden at behoeve at gaa ind i en realitetsbehandling af sagen (jf. dom af 22.3.1983, sag 34/82, Peters, Sml. s. 987, praemis 17).
21 Heraf foelger, at en person i henhold til artikel 5, nr. 1, i sager om kontraktforhold kan sagsoeges ved retten paa det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes, selv i de tilfaelde, hvor den saaledes udpegede ret ikke er den, der har den snaevreste tilknytning til tvisten.
22 Det maa herefter fastslaas, hvilken "forpligtelse" der omhandles i konventionens artikel 5, nr. 1, og hvor dens "opfyldelsessted" er.
23 Domstolen har udtalt, at forpligtelsen ikke kan vaere enhver forpligtelse efter den paagaeldende kontrakt, men er den forpligtelse, der svarer til den kontraktmaessige rettighed, sagsoegeren paaberaaber sig som grundlag for soegsmaalet (jf. dom af 6.10.1976, sag 14/76, De Bloos, Sml. s. 1497, praemis 10 og 13).
24 Efter at have anerkendt en undtagelse for saa vidt angaar arbejdskontrakter, som frembyder saerlige kendetegn (jf. bl.a. dom af 26.5.1982, sag 133/81, Ivenel, Sml. s. 1891), bekraeftede Domstolen i Shenavai-dommen, jf. ovenfor, praemis 20, at den i konventionens artikel 5, nr. 1, omhandlede forpligtelse er den aftaleforpligtelse, der konkret ligger til grund for sagen.
25 Denne fortolkning blev underbygget ved indgaaelsen af konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT L 285, s. 1). Ved denne lejlighed blev reglen i konventionens artikel 5, nr. 1, nemlig opretholdt, idet der dog blev tilfoejet en enkelt undtagelse vedroerende arbejdskontrakter; en undtagelse, der allerede var anerkendt i kraft af Domstolens fortolkning i ovennaevnte afgoerelser.
26 Med hensyn til "opfyldelsesstedet" har Domstolen udtalt, at det tilkommer den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt, i medfoer af konventionen at afgoere, om det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt eller skal opfyldes, er beliggende inden for rettens stedlige kompetence, og at retten i denne henseende i henhold til sine egne lovvalgsregler maa afgoere, hvilken lov der er anvendelig paa det paagaeldende retsforhold, og i overensstemmelse med denne lov fastlaegge den omtvistede kontraktmaessige forpligtelses opfyldelsessted (jf. Tessili-dommen, praemis 13, som der er henvist til i Shevanai-dommen, praemis 7).
27 Det er ogsaa denne fortolkning, der maa anlaegges, hvis lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, foreskriver, at en "uniform lov" som den, hovedsagen drejer sig om, skal anvendes paa kontraktforholdet.
28 Denne fortolkning beroeres ikke af en bestemmelse som artikel 59, stk. 1, i den uniforme lov, hvorefter opfyldelsesstedet for koeberens forpligtelse til at betale koebesummen til saelgeren, er saelgerens forretningssted, eller, i mangel heraf, hans faste bopael, medmindre parterne i aftalen i medfoer af lovens artikel 3 har fastsat et andet opfyldelsessted for forpligtelsen.
29 Heraf foelger, at konventionens artikel 5, nr. 1, skal fortolkes saaledes, at opfyldelsesstedet for forpligtelsen til at betale vederlaget i tilfaelde, hvor en leverandoer over for en kunde fremsaetter krav om betaling i henhold til en bearbejdelseskontrakt, skal bestemmes i henhold til den materielle lov, der er anvendelig paa den omtvistede forpligtelse i medfoer af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, selv naar disse regler foreskriver, at bestemmelser som dem, der er fastsat i den uniforme lov om internationale loesoerekoeb, som er knyttet som bilag til Haager-konventionen af 1. juli 1964, skal anvendes paa kontrakten.
30 Naar henses til besvarelsen af spoergsmaal 1) a), er det ikke noedvendigt at besvare den forelaeggende rets oevrige spoergsmaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den italienske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof ved kendelse af 26. marts 1992, for ret:
Artikel 5, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse, skal fortolkes saaledes, at opfyldelsesstedet for forpligtelsen til at betale vederlaget i tilfaelde, hvor en leverandoer over for en kunde fremsaetter krav om betaling i henhold til en bearbejdelseskontrakt, skal bestemmes i henhold til den materielle lov, der er anvendelig paa den omtvistede forpligtelse i medfoer af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, selv naar disse regler foreskriver, at bestemmelser som dem, der er fastsat i den uniforme lov om internationale loesoerekoeb, som er knyttet som bilag til Haagerkonventionen af 1. juli 1964, skal anvendes paa kontrakten.