61981C0323
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 1. april 1987 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Den 28. december 1981 anlagde ni tjenestemænd ved Det Fælles Forskningscenter i Ispra, Italien, sag (sag 323/81) med påstand om annullation af lønsedlerne for februar og marts 1981, som Kommissionen havde beregnet på grundlag af forordning (EØF) nr. 397/81 af 10. februar 1981 (EFT L 46, s. 1). Jan Amesz, Rolf Bauch, Jakob Flamm, Hans Hoffmann, Helmut Knoeppel, Henricus Nijman, Anton Birke, Helmut Henrichs og Bernd Weckermann gjorde navnlig gældende, at Rådet i forbindelse med ajourføringen af løntabellerne og af de andre lønelementer havde fastsat justeringskoefficienten for Italien uden at tage hensyn til de prisforhøjelser, der var konstateret i oktober 1980, eller til den væsentlige forskel, der består mellem leveomkostningsindekset for Varese-provinsen og for Rom. Sagsøgerne påstod følgelig a) statueret, at sagsøgerne havde ret til et vederlag, der var tilpasset købekraften i Varese-provinsen og i udlandet i hvert fald fra 1. juli 1980 og b) Kommissionen tilpligtet at betale sagsøgerne lønforskellen samt renter heraf.
Den 20. januar 1982 bestemte formanden for Anden Afdeling med parternes tilslutning, at sagen indtil videre skulle stilles i bero på Første Afdelings afgørelse af en række sager af lignende indhold, som syv af disse tjenestemænd havde anlagt to år tidligere (sag 543/79, Birke mod Kommissionen, og de forenede sager 532, 534, 567, 618 og 660/79, Amesz m. fl. mod Kommissionen).
Man kom til at vente længe. Den 15. december 1982 afsagdes to mellemdomme (Sml. s. 4425 og 4465), der statuerede: »Forordning nr. 3087/78 [på grundlag af hvilken de anfægtede lønsedler var blevet beregnet] omfatter ikke sagsøgerne, for så vidt den ikke tager hensyn til leveomkostningerne i Varese og kun tillægger tilpasningen af justeringskoefficienten tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1978... Kommissionen [underretter] Domstolen om de foranstaltninger, den har truffet til gennemførelse af nærværende dom«. I februar 1984 efterkom Kommissionen pålægget, idet den meddelte Domstolen, at Rådet ved forordning (EØF) nr. 3681/83 af 19. december 1983 (EFT L 368, s. 1) med virkning fra den 1. januar 1976 havde ændret justeringskoefficienterne for vederlag til tjenestemænd, der gør tjeneste dels i Italien, undtagen Varese, dels i Varese. I henhold til denne forordning havde Kommissionen betalt samtlige sagsøgere de lønefterbetalinger, der tilkom dem.
De her involverede tjenestemænd blev imidlertid ikke tilfredse med efterbetalingen. De hævdede således, at der tillige måtte tilkomme dem erstatning for to tabsposter, nemlig tabet som følge af den forsinkede tilpasning af koefficienten, og tabet som følge af devalueringen af den italienske lire, før lønefterbetalingerne blev betalt (jfr. nærmere om dette punkt det forslag til afgørelse, som jeg fremsatte den 11. december 1984, Sml. 1985, s. 39). Ved de endelige domme (15. januar 1985, Sml. s. 55) gav Domstolen alene medhold i den ene af disse påstande. Kommissionen blev således tilpligtet at betale »morarenter med 6% p. a. af den efterbetaling, den har udbetalt i medfør af forordning nr. 3681/83«; kravet om erstatning for devalueringstabet blev derimod anset for et »nyt« krav, hvorfor det måtte afvises.
2.
Det var rimeligt at forvente, at sagsøgerne under hensyn til disse afgørelser ville hæve sag 323/81. Det blev ikke tilfældet. I en skrivelse af 19. juni 1985 meddelte de Domstolen, at de agtede at fastholde søgsmålet, hvorved de anførte, at selv om deres krav for en væsentlig dels vedkommende kunne anses for imødekommet, var der fortsat en række omtvistede spørgsmål under sagen. Under skiftvekslingen er disse spørgsmål blevet nærmere præciseret som følger:
a)
Modsat de andre sagsøgere var Heinrichs og Weckermann ikke parter i de sager, der er afgjort ved de nævnte domme, og de kan følgelig kræve morarenter fra tidspunktet for indgivelsen af klagen;
b)
de nævnte domme har kun delvis besvaret spørgsmålet om beregningen af justeringskoefficienten for Italien. Efter vedtagelsen af forordning (EØF) nr. 3681/83 mangler man stadig at fastsætte metoden for ajourføringen af koefficienten for Varese-provinsen i forbindelse med justeringen for den femårige periode;
c)
tabet som følge af devalueringen af liren er aldrig blevet erstattet;
d)
rentesatsen på 6% p. a., som Domstolen fastsatte ved dommene af 15. januar 1985, kan ikke også gælde for de renter, der skal betales efter gennemførelsen af justeringen. Disse renter samt erstatningsbeløbene må under alle omstændigheder antages at være påløbet ikke fra tidspunktet for indgivelsen af klagen, men fra det tidspunkt, da kravet opstod;
e)
Kommissionen bør under alle omstændigheder afholde samtlige sagsomkostninger.
3.
Der kan ikke gives sagsøgerne medhold. For så vidt angår punkt a), har Kommissionen anført, at den har betalt morarenter til alle de tjenestemænd, der anlagde sag i 1979. Dommene af 15. januar 1985 var vel uden direkte betydning for Henrichs og Weckermann, men disse havde anfægtet lønsedlerne for det nævnte år under sagerne 594 og 719/79 (der efterfølgende blev betegnet som »afsluttet« i skrivelse af 12. marts 1986), og de modtog efterbetaling på det grundlag. Følgelig er de påstande, hvormed de to sagsøgere kræver lønsedlerne for februar og marts 1981 annulleret, efterbetaling af løn samt renter, blevet uden genstand.
For så vidt angår justeringen af koefficienterne for den femårige periode (litra b)], har Kommissionen med rette anført, at de ni tjenestemænd savner interesse i, at Domstolen træffer afgørelse om en retsakt, der endnu ikke er vedtaget. Det tilføjes, at nævnte justering ikke vedrører den forordning (nr. 397/81), der anfægtes af sagsøgerne; den anvender nemlig 1. juli 1980 som referencedato, mens tilpasningen vedrører perioden efter den 1. januar 1981. Følgelig har man også i dette tilfælde at gøre med en påstand, der er uden genstand.
Jeg mener, at det samme gælder for punkt d). Den påstand, som sagsøgerne har nedlagt vedrørende det tidspunkt, hvorfra morarenterne løber, forekommer mig principielt holdbar; imidlertid vedrører den — ligesom påstanden om en anden rentesats — nogle beløb, som materielt ikke kan beregnes, da der ikke findes nogen forordning angående tilpasningen. Med hensyn til erstatningen [punkt c)] skal det endelig blot bemærkes, at påstanden herom blev fremsat i replikken, hvoraf følger, at den må afvises, jfr. artikel 19 i statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 38.
4.
I lyset af det anførte foreslår jeg, at Domstolen frifinder Kommissionen under det søgsmål, der er rejst den 28. december 1981 af Jan Amesz, Rolf Bauch, Jakob Flamm, Hans Hoffmann, Helmut Knoeppel, Henricus Nijman, Anton Birke, Helmut Henrichs og Bernd Weckermann. I henhold til procesreglementets artikel 70, stk. 1, bør hver part bære sine egne omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.