62002CC0409_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Nærværende appel er iværksat af Jan Pflugradt til prøvelse af dom afsagt den 22. oktober 2002 (2) af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling), hvorved Retten frifandt Den Europæiske Centralbank for sagsøgerens påstande om annullation dels af sagsøgerens bedømmelsesrapport for 1999 (3), dels af skrivelsen af 28. juni 2000 fra generaldirektøren for Generaldirektoratet for »Informationssystemer« (herefter »GD IS«) ved Den Europæiske Centralbank (herefter »ECB«) vedrørende de arbejdsopgaver, som blev tildelt sagsøgeren.
I – Retsforskrifter
2. Ifølge protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank (ECB), som er knyttet til traktaten om Den Europæiske Union (herefter »statutten for ESCB«), tilkommer det Styrelsesrådet på forslag af direktionen at fastsætte ansættelsesvilkårene for ECB’s ansatte. Denne ordning blev vedtaget ved afgørelse 1999/330/EF (4) (herefter »ansættelsesvilkårene«).
3. Nævnte ansættelsesvilkår bestemmer bl.a.:
»9. (a)	Ansættelsesforholdet mellem ECB og dens ansatte reguleres af de ansættelseskontrakter, der indgås i overensstemmelse med nærværende ansættelsesvilkår. De administrative bestemmelser for personalet, der vedtages af direktionen, specificerer anvendelsen af disse ansættelsesvilkår.
[…]
(c) Ansættelsesvilkårene er ikke underlagt nogen specifik national retsorden. ECB anvender i) de generelle retlige principper, der er fælles for medlemsstaternes retsordener, ii) de generelle fællesskabsretlige (EF) principper og iii) bestemmelserne i EF-forordninger og -direktiver vedrørende socialpolitik, der er rettet til medlemsstaterne. Om nødvendigt implementerer ECB disse retlige instrumenter. Der tages behørigt hensyn til EF-henstillinger vedrørende socialpolitik. Ved fortolkningen af rettigheder og forpligtelser i henhold til nærværende ansættelsesvilkår tager ECB behørigt hensyn til de grundlæggende principper i forordninger, bestemmelser og retspraksis, der finder anvendelse på EF-institutionernes personale.
10. (a)	Ansættelseskontrakterne mellem ECB og dens ansatte består af ansættelsesbreve, som den ansatte skal medunderskrive. Ansættelsesbrevene specificerer ansættelsesvilkårene i overensstemmelse med Rådets direktiv 91/533/EØF af 14. oktober 1991 [...]« (5) .
4. Styrelsesrådet har ligeledes i henhold til statutten for ESCB vedtaget ECB’s forretningsorden, ændret den 22. april 1999 (6), hvori det bl.a. bestemmes:
»Artikel 11
11.1 Alle ECB’s ansatte orienteres om deres stilling inden for ECB’s struktur samt om deres rapporteringskanaler og faglige ansvar.
[…]
Artikel 21, Ansættelsesvilkår
21.1 Ansættelsesforholdet mellem ECB og ECB’s personale fastlægges i ansættelsesvilkårene og de administrative bestemmelser for personalet.
21.2 Ansættelsesvilkårene godkendes og ændres af Styrelsesrådet efter forslag fra direktionen. Det Generelle Råd høres i henhold til proceduren i denne forretningsorden.
21.3 Ansættelsesvilkårene gennemføres ved administrative bestemmelser for personalet, der vedtages og ændres af Direktionen.«
II – Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger for Retten
5. Jan Pflugradt har siden den 1. juli 1998 arbejdet for ECB. Han blev tilknyttet GD IS, hvor han varetager stillingen som »koordinator for UNIX-specialisterne«. Efter at han den 9. oktober 1998 havde godkendt indholdet af et dokument med titlen »UNIX-koordinatorens ansvarsområder«, som indeholdt listen over hans forskellige ansvarsområder, fik han fire dage senere tilsendt et ansættelsesbrev, der havde tilbagevirkende kraft fra hans tiltrædelse.
6. ECB udfærdigede en bedømmelsesrapport for 1999 vedrørende det af Jan Pflugradt udførte arbejde, som den pågældende anfægtede ved forskellige interne klagemuligheder i ECB uden at få medhold. Jan Pflugradt har i det væsentligste anført, at rapporten indeholder urigtige og ubegrundede bemærkninger. Han anlagde herefter sag ved Retten med henblik på at opnå annullation af nævnte rapport, som udgør den anfægtede retsakt i sag T-178/00.
7. Ved skrivelse af 28. juni 2000 fremsendte generaldirektøren for GD IS en ny liste til Jan Pflugradt over de ansvarsområder, som påhvilede ham i egenskab af »koordinator for UNIX-specialisterne«. Jan Pflugradt var ikke tilfreds med den ændring af hans ansvarsområder, som fremgik af skrivelsen, og indgav forskellige interne klager til ECB uden at få medhold. Han anlagde herefter sag ved Retten med påstand om annullation af denne skrivelse, som udgør den anfægtede retsakt i sag T-134/00.
8. Jan Pflugradt anlagde således ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 4. juli 2000 og den 10. november 2000 to søgsmål med henblik på at opnå annullation dels af hans bedømmelsesrapport for 1999, dels af skrivelsen af 28. juni 2000.
III – Den appellerede dom
9. Retten forenede de to sager (T-178/00 og T-341/00) (7) i dom afsagt den 22. oktober 2002, hvori den frifandt Den Europæiske Centralbank i begge sager.
A – Om søgsmålet i sag T-178/00
10. Jan Pflugradt anførte i forbindelse med sit annullationssøgsmål i sag T-178/00, at bedømmelsesrapporten for 1999 fratager ham en række personalemæssige beføjelser, nemlig ansvaret for at bedømme medarbejderne i UNIX-gruppen. Rapporten indeholder ligeledes diverse bedømmelser af hans arbejde, som er baseret på urigtige fakta.
11. Retten forkastede begge anbringender, idet den baserede sig på følgende begrundelse: Retten bemærkede først, at ECB ifølge statutten for ESCB fungerer selvstændigt, men at forholdet mellem ECB og dens ansatte reguleres ved ansættelseskontrakter bestående af ansættelsesbreve, som institutionen fremsender til dens ansatte, og som disse medunderskriver. Ansættelsesbrevene indeholder de væsentligste punkter i ansættelseskontrakten eller ansættelsesforholdet, såsom arbejdstagerens titel og rang samt en kortfattet karakteristik af arbejdet. Retten bemærkede, at ECB ligeledes havde tilsendt Jan Pflugradt et dokument indeholdende en liste over de arbejdsopgaver, der specifikt var tilknyttet hans stilling. Retten præciserede, at ECB imidlertid kun kan påtvinge ændringer i vilkårene for ansættelseskontrakterne for så vidt som disse ændringer ikke angår væsentlige punkter i ansættelseskontrakten.
12. Retten udtalte desuden følgende:
»54 I lighed med alle andre institutioner og virksomheder har ECB således ledelsesret i forbindelse med organiseringen af sine afdelinger og ledelsen af de ansatte. I sin egenskab af fællesskabsinstitution har den endog vide skønsmæssige beføjelser vedrørende organiseringen af sine tjenestegrene og placeringen af personalet med henblik på udførelsen af sine opgaver af almen interesse (jf. herved Domstolens dom af 21.6.1984, sag C-69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 17, og af 12.11.1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 40, samt Rettens dom af 6.11.1991, sag T-33/90, Von Bonkewitz-Lindner mod Parlamentet, Sml. II, s. 1251, præmis 88, og af 9.6.1998, sag T-176/97, Hick mod ØSU, Sml. Pers. I-A, s. 281, og II, s. 845, præmis 36). Banken kan følgelig med tiden forandre de ansattes ansættelsesforhold i tjenestens interesse for at nå frem til en effektiv organisation af arbejdet og en sammenhængende fordeling af de forskellige opgaver mellem de ansatte og for at tilpasse sig varierende behov. En medarbejder, som er ansat i en stilling for ubestemt tid, der eventuelt kan strække sig frem til det tidspunkt, hvor medarbejderen fylder 65 år, kan ikke med rimelighed forvente, at den interne organisation i sin helhed forbliver uændret i hele denne ansættelsesperiode, eller forvente i hele perioden at beholde de arbejdsopgaver, som han blev tillagt ved ansættelsen.
55 I denne forbindelse skal det påpeges, at ansættelsen af sagsøgeren og udarbejdelsen af stillingsbeskrivelsen af 5. oktober 1998 fandt sted i forbindelse med den overordnede etablering af ECB’s tjenestegrene i det første år, Banken fungerede. Dette illustreres navnlig af, at tildelingen af de opgaver og ansvarsområder, som fremgår af stillingsbeskrivelsen, bærer præg af at være midlertidig. For ni af disse opgavers vedkommende forudsættes det således i stillingsbeskrivelsen, at sagsøgeren bistås af en medarbejder »i fase tre’s indledende fase«. Endvidere anfører ECB i samme stillingsbeskrivelse, at den anbefaler en fornyet vurdering af tildelingen af samtlige opgaver og ansvarsområder: »[...] såfremt det efter tredje kvartal 1999 måtte vise sig, at den samlede arbejdsmængde på UNIX-området bliver mindre, er det ønskeligt, at alle UNIX-koordinatorens opgaver revurderes (i et forsøg på at fastsætte en dækkende beskrivelse af ECB’s funktionsområder), idet der tages hensyn til ECB’s forhold og politikker på dette tidspunkt«.
56 Endvidere fastsættes det udtrykkeligt i ansættelseskontrakten, at betingelserne for arbejdsforholdet kan variere alt efter de ændringer, der foretages i ansættelsesvilkårene, idet det anføres, at ansættelsesvilkårene, »om fornødent ændret«, er en integrerende del af sagsøgerens ansættelseskontrakt.
57 Det skal herefter undersøges, om ansvaret for at foretage den årlige bedømmelse af det af medarbejderne i UNIX-gruppen udførte arbejde udgør en væsentlig del af det arbejde, som udføres af koordinatoren for gruppen, og om fratagelsen af dette ansvarsområde som følge heraf krænker sagsøgerens ansættelseskontrakt på væsentlige punkter.
58 Det er uomtvistet, at sagsøgeren på trods af ændringen i hans arbejdsopgaver har bibeholdt sin stilling som »koordinator for UNIX-specialisterne« samt den hertil svarende aflønning. Stillingen henhører under kategorien »professionals« og er i lønklasse G.
59 Det fremgår af stillingsbeskrivelsen af 5. oktober 1998, at stillingen som koordinator for UNIX-specialisterne overvejende er af teknisk karakter, idet de personalemæssige og administrative opgaver kun er af begrænset omfang. Således kan fratagelsen af opgaven med bedømmelse af medarbejderne i UNIX-gruppen ikke i sig selv medføre, at koordinatorens arbejdsopgaver samlet set indskrænkes til et niveau, der ligger under det niveau, som svarer til hans stilling. I denne forbindelse må det fremhæves, at det ligger fast, at sagsøgeren aldrig har haft lejlighed til at foretage bedømmelser af medlemmerne af UNIX-gruppen, idet han blev frataget denne opgave, endog før ECB iværksatte den første årlige bedømmelse af de ansatte. Under disse omstændigheder er den omhandlede ændring ikke en forringelse af sagsøgerens stilling og kan følgelig ikke anses for en tilsidesættelse af et væsentligt punkt i ansættelseskontrakten.«
13. For så vidt angik det andet anbringende vedrørende bedømmelsen af sagsøgerens arbejde fandt Retten, at der i realiteten var tale om en anfægtelse af gyldigheden af den vurdering af Jan Pflugradts arbejde i 1999, som blev foretaget af hans overordnede, hvilket ikke tilkommer Retten. Rettens legalitetskontrol af den vurdering, som er indeholdt i den årlige bedømmelsesrapport, vedrører nemlig kun en prøvelse af, om der eventuelt foreligger magtfordrejning. Eftersom sagsøgeren ikke havde godtgjort, at der forelå sådanne omstændigheder, blev anbringendet herefter forkastet.
14. Retten frifandt således Den Europæiske Centralbank i den første sag anlagt af Jan Pflugradt.
B – Om søgsmålet i sag T-341/00
15. Det af Jan Pflugradt anlagte søgsmål i forbindelse med den anden sag angår annullation af skrivelsen af 28. juni 2000, hvori ECB ændrede hans beføjelser. Sagsøgeren baserede sig på samme retlige betragtninger som i sag T-178/00, og anførte, at ECB havde tilsidesat hans ret til ansættelse i en stilling, som svarer til hans ansættelseskontrakt.
16. Retten gentog ligeledes sin begrundelse fra den første sag ved at fastslå, at sagsøgeren ikke kan forvente at beholde alle de specifikke opgaver, som ECB tildelte ham ved ansættelsen. Retten lagde til grund, at institutionen ikke havde tilsidesat sin beføjelse til at tilrettelægge tjenesten ved ensidigt at ændre sagsøgerens arbejdsopgaver, dels fordi det ikke er bestridt, at ændringerne skete i tjenestens interesse, dels fordi sagsøgeren bevarer de væsentlige arbejdsopgaver og ikke har godtgjort, at disse ændringer berører væsentlige elementer af hans ansættelseskontrakt.
17. Retten frifandt derfor ligeledes Den Europæiske Centralbank i den anden sag.
IV – Retsforhandlinger for Domstolen og parternes påstande
18. Jan Pflugradt har ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. november 2002 iværksat nærværende appel til prøvelse af den appellerede dom. ECB indgav svarskrift den 3. marts 2003.
19. Appellanten har nedlagt følgende påstande:
– Den appellerede dom ophæves.
– De to afgørelser, som er truffet af ECB, annulleres.
– Den Europæiske Centralbank tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. ECB har nedlagt følgende påstande:
– Appellen forkastes.
– Jan Pflugradt tilpligtes at betale sagens omkostninger.
V – Appellen
21. Jan Pflugradt har til støtte for sin appel påberåbt sig en række anbringender. Det første anbringende er, at Retten har tilsidesat artikel 36.1 i statutten for ESCB og artikel 9, litra a), første led, i ansættelsesvilkårene, for så vidt som den har underkendt den kontraktmæssige karakter af ansættelsesforholdet mellem ECB og dens ansatte. ECB kunne således ikke ensidigt ændre hans kontrakt.
22. Appellanten har med det andet anbringende anført, at Retten ved at overføre reglerne fra Fællesskabernes offentlige tjeneste til placeringen af de ansatte i ECB reelt ikke har overholdt dette princip. Retten har bl.a. ikke anført, at ECB skulle godtgøre en tjenstlig interesse i forbindelse med den af banken iværksatte ændring af ansættelsen.
23. Appellanten har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten ikke har fastlagt de faktiske omstændigheder korrekt, og med det fjerde anbringende anført, at Retten har foretaget en urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
24. Det femte og sidste anbringende er, at Rettens dom er urigtigt begrundet. Appellanten har anført, at han ikke for Retten ville anfægte den vurdering af ham, som ECB har anlagt i bedømmelsesrapporten for 1999, men derimod de faktiske omstændigheder, som ECB har lagt til grund for bedømmelsesrapporten, et argument, som Retten ifølge appellanten ikke tog stilling til.
25. Jeg vil herefter undersøge anbringenderne i nævnte rækkefølge.
A – Det første anbringende om en retlig fejl som følge af en tilsidesættelse af artikel 36.1 i statutten for ESCB og artikel 9, litra a), første led, i ansættelsesvilkårene
26. Det første anbringende i appellen tilsigter at anfægte Rettens stillingtagen med hensyn til den retlige karakter af arbejdsforholdet mellem ECB og dens ansatte, samt Rettens fastlæggelse af det skøn, som ECB har med hensyn til placeringen af de ansatte.
27. Ifølge appellanten følger det nemlig af ordlyden af artikel 9, litra a), første led, i ansættelsesvilkårene, at retsforholdet mellem ECB og dens ansatte er ansættelseskontrakter. Retsforholdet mellem dem er således af kontraktmæssig karakter (8) . Den appellerede dom har tilsidesat omfanget og organiseringen af den funktionelle selvstændighed, som ECB har i forhold til denne bestemmelse og i forhold til artikel 36.1 i statutten for ESCB.
28. Jan Pflugradt har anført, at der bør sondres mellem ECB’s skønsbeføjelse vedrørende placeringen af de ansatte og skønsbeføjelsen vedrørende organiseringen af institutionen, med hensyn til hvilken institutionen ubestridt har et vidt skøn. Forholdet til de ansatte er således baseret på kontraktmæssige forbindelser, som overholder princippet om partsautonomi.
Det følger af det foregående, at ECB ikke ensidigt kan ændre indholdet af den kontrakt, der er indgået mellem banken og appellanten, hverken efter bedømmelsesrapporten for 1999 eller efter skrivelsen af 28. juni 2000. Ifølge appellanten udgør stillingsbeskrivelsen nemlig en integreret del af hans ansættelseskontrakt. Denne beskrivelse, som indeholder hans væsentligste ansvarsområder, blev tilsendt ham til godkendelse af ECB. Ansættelseskontrakten, som er indeholdt i ansættelsesbrevet, blev først indgået mellem Jan Pflugradt og ECB, efter at indholdet var blevet accepteret (9) . Stillingsbeskrivelsen er således Jan Pflugradts betingelse for at acceptere kontrakten.
29. ECB har i svarskriftet anført, at selv om karakteren af retsforholdet mellem ECB og de ansatte er kontraktmæssigt, er det ikke udelukkende kontraktmæssigt. Der er navnlig ikke tale om en privatretlig kontrakt. Ansættelseskontrakten består i vidt omfang af vedtægtsmæssige elementer, der er fastsat i ansættelsesvilkårene, hvis indhold ligner de vedtægter, der finder anvendelse på tjenestemænd og øvrige ansatte. Det er i øvrigt denne lighed, som har fået Retten til i det foreliggende tilfælde at anvende den retspraksis, som indrømmer fællesskabsinstitutionerne et vidt skøn ved organiseringen af tjenestegrene og placering af personalet.
30. Ifølge ECB er institutionens skønsbeføjelse generel og deklaratorisk og kan ikke afhænge af karakteren af ansættelsesforholdet mellem banken og de ansatte, hvad enten der er tale om tjenestemænd eller øvrige ansatte.
Stillingtagen
31. Jeg mener i modsætning til appellanten ikke, at Retten har begået en retlig fejl ved at tillægge ECB et vidt skøn i forbindelse med placeringen af personalet og ved at godkende ECB’s ændring af visse af appellantens ansvarsområder.
32. Det er ubestridt, at karakteren af ansættelsesforholdet mellem ECB og de ansatte er kontraktmæssigt (10) . Ansættelsesforholdet er konkretiseret ved underskriften på et ansættelsesbrev i henhold til artikel 10 i ansættelsesvilkårene. Selv om karakteren af ansættelsesforholdet er kontraktmæssigt, bør det imidlertid understreges, at den ene af kontraktens parter er en fællesskabsinstitution, som i denne egenskab udfører en opgave af fællesskabsretlig interesse og har beføjelse til at fastsætte de bestemmelser, der finder anvendelse på de ansatte (11) .
33. Som følge heraf baserer forholdet til bankens kontraktansatte personale sig via bestemmelserne i ansættelsesvilkårene på vigtige vedtægtsmæssige elementer, der findes i ansættelsesvilkårene som vedtaget af styrelsesrådet.
34. Appellantens argument, som fremhæver den forskel mellem retsstillingen for tjenestemænd og ECB’s personale, som han udleder af det kontraktmæssige forhold og gennemførelsen af partsautonomi, kan ikke lægges til grund. Ganske vist indgår ordlyden af ansættelsesvilkårene i Jan Pflugradts kontrakt, men de har ikke været genstand for drøftelser mellem sidstnævnte og institutionen. Det bør nemlig præciseres, at ansættelsesproceduren indebærer en drøftelse og en frivillig aftale, som i henhold til ansættelsesvilkårene udmunder i et ansættelsesbrev. Hertil bemærkes, at det drejer sig om en kontrakt, der i vidt omfang er vedtægtsmæssig, i forbindelse med hvilken den kommende ansattes partsautonomi allerede på tidspunktet for kontraktens indgåelse er meget lille.
I øvrigt bestemmer artikel 9, litra c), sidste led, i ansættelsesvilkårene, at fortolkningen af de rettigheder og forpligtelser, der er indeholdt i dokumentet, tager hensyn til principperne i de forordninger og den retspraksis, der finder anvendelse på EF-institutionernes personale.
35. Jeg konstaterer ligeledes, at de ansættelsesvilkår, der er vedtaget af styrelsesrådet, er indeholdt i et dokument, som er udfærdiget i generelle vendinger, som ganske vist med tiden kan ændres, men kun i mindre omfang. Det fremgår af de forskellige versioner af ansættelsesvilkårene, at bestemmelserne dækker alle aspekter af ansættelsesforholdet og kun kan ændres i begrænset omfang. Det bør således præciseres, således som ECB har påpeget under retsmødet den 18. marts 2004, at aftaleelementet ved indgåelsen af ansættelseskontrakten reelt blot var Jan Pflugradts underskrift på ansættelsesbrevet. Indgåelsen af denne kontrakt mellem ECB og appellanten gav reelt ikke anledning til nogen egentlig forhandling.
36. Jeg konkluderer på baggrund af ovenstående, at appellantens argument om manglende overførsel af det vide skøn, som ECB har i forhold til sine tjenestemænd, til bankens forhold til de ansatte, ikke kan tiltrædes. Som institution bør ECB kunne organisere sine tjenestegrene og ikke sine ansatte i forbindelse med bankens opgave af almen interesse.
Den vedtægtsmæssige forskel mellem tjenestemænd og de ansatte i ECB kan ikke begrunde en anderledes vurdering med hensyn til placeringen af institutionens personale. Som jeg har anført er nævnte forbindelser endelig ganske vist af kontraktmæssig karakter, men ikke udelukkende. En institution, i det foreliggende tilfælde ECB, råder over et vidt skøn med hensyn til organiseringen af sine tjenestegrene og dette uanset den kontraktmæssige retsakt, som danner grundlag for ansættelsesforholdet mellem banken og dens ansatte (12) . Rettens argument i den appellerede doms præmis 54, hvorefter den tillægger ECB et vidt skøn vedrørende organiseringen af sine tjenestegrene og placeringen af personalet, er således relevant.
37. Det første anbringende om en retlig fejl, som appellanten har fremført til prøvelse af den appellerede dom, kan således ikke tiltrædes.
B – Det andet anbringende om en urigtig anvendelse af de regler om omplacering, som finder anvendelse på tjenestemænd
38. Appellanten har i forbindelse med sit andet anbringende anført (13), at de principper, der gælder for placeringen af personalet i de fællesskabsretlige bestemmelser om tjenestemænd finder anvendelse på de ansatte i ECB. Han har imidlertid anført, at selv i dette tilfælde er disse principper blevet tilsidesat af Retten.
39. Appellanten har anført, at hans stilling som følge af fratagelsen af den beføjelse til at foretage bedømmelser, som tilkom ham, ikke længere var den samme i ECB, selv om hans lønklasse og løn er uændrede. Appellanten har anført, at Retten ved ikke at underkende denne ændring har anvendt principperne for placering af personalet i de fællesskabsretlige bestemmelser om tjenestemænd urigtigt. Ifølge Jan Pflugradt kunne Retten ikke blot indskrænke sig til at undersøge, om appellantens indplacering forblev den samme med henblik på at forvisse sig om, at hans stilling var ækvivalent, men burde have foretaget en undersøgelse af de faktiske omstændigheder hvad angik denne ækvivalens.
40. Ifølge Domstolens faste praksis (14) er omplacering af en tjenestemand mulig for så vidt som den sker i tjenestens interesse og sikrer ækvivalens mellem stillingerne, dvs. at betingelsen vedrører sammenhængen mellem lønklasse og stilling, og ikke mellem de arbejdsopgaver, stillingen som sådan indebærer.
41. I det foreliggende tilfælde har Retten imidlertid i overensstemmelse med førnævnte retspraksis fastslået, at Jan Pflugradts stilling efter ændringerne i hans ansvarsområder stadig svarer til den lønklasse, han blev ansat i, og at han bevarer sine væsentlige arbejdsopgaver (15) . Det er således ikke godtgjort, at der foreligger en urigtig anvendelse af reglerne om omplacering.
42. Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om stillingernes ækvivalens kan således ikke tiltrædes.
C – Det tredje anbringende om urigtig fastlæggelse af de faktiske omstændigheder
43. Jan Pflugradt har med dette anbringende anført, at Retten har foretaget en urigtig fastlæggelse af de faktiske omstændigheder for så vidt angår de væsentlige elementer i ansættelseskontrakten, bl.a. ved ikke at kvalificere det ansvar, som blev frataget ham, nemlig bedømmelsen af medarbejderne i UNIX-gruppen, som værende et kerneansvarsområde. Det tilkom nemlig ikke ham at overbevise Retten om, at der var tale om en fratagelse af væsentlige elementer i hans kontrakt. Ifølge appellanten er det i modsætning til det af Retten i den appellerede doms præmis 58 fastslåede et kerneansvarsområde, som blev frataget ham, og Retten har med et sådant standpunkt således foretaget en urigtig fastlæggelse af de faktiske omstændigheder.
44. Jan Pflugradt har endvidere påpeget, at ECB ikke har påberåbt sig tjenestens interesse til støtte for sin afgørelse om at ændre appellantens ansvarsområder (16) . Retten kunne således ikke fastslå, at appellanten ikke har anfægtet, at afgørelsen blev truffet i tjenestens interesse.
45. Jan Pflugradts stilling i ECB er stillingen som koordinator for UNIX-specialisterne. Bedømmelsen af medarbejderne i gruppen indgår i de kontraktmæssige ansvarsområder, som er indeholdt i det dokument, appellanten har godkendt og underskrevet.
Han blev frataget denne arbejdsopgave.
46. Appellanten har i forbindelse med appellen anført, at det ikke påhvilede ham at overbevise Retten om, at ændringerne i hans ansvarsområder vedrørte væsentlige elementer i ansættelseskontrakten. Det fremgår imidlertid af fast retspraksis henset til de almindelige principper, at appellanten bør fremlægge bevis for sine påstande. Det påhvilede således Jan Pflugradt at fremlægge bevis for de faktiske omstændigheder, som gør det muligt for Retten i forbindelse med dens beføjelser til at træffe afgørelse vedrørende sagens realitet, at vurdere den korrekte subsumption. Appellanten har ikke gjort dette i første instans, og han kan ikke basere sig på denne lakune i forbindelse med appellen.
47. Hvad angår det andet argument i anbringendet, hvorefter Retten med urette har fastslået, at appellanten ikke har bestridt, at ændringen af hans ansvarsområder skete i tjenestens interesse, er det min opfattelse, at dette må forkastes. I henhold til fast retspraksis er Retten nemlig alene kompetent til at tage stilling til de faktiske omstændigheder, den får forelagt, og appellanten kan ikke anfægte denne stillingtagen i forbindelse med appellen (17) .
48. Følgelig bør det tredje anbringende forkastes.
D – Det fjerde anbringende om urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder
49. Jan Pflugradt har anført, at Retten har foretaget en urigtig bedømmelse af de to anfægtede retsakter, nemlig bedømmelsesrapporten for 1999 og skrivelsen af 28. juni 2000 (18) . Ifølge appellanten er den fratagelse af hans ansvarsområder, som blev foretaget af ECB og som følger af denne skrivelse, meget mere vidtgående end den fratagelse, der foretages i bedømmelsesrapporten. Retten har imidlertid på selvmodsigende vis ikke konkluderet, at appellantens kontraktmæssige stilling undergik en væsentlig ændring.
50. Dette anbringende vedrører reelt en anfægtelse af Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder. Som tidligere nævnt kan Domstolen ikke sætte sin bedømmelse i stedet for den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som Retten alene er kompetent til at foretage. Det fjerde anbringende bør således forkastes.
E – Det femte anbringende, hvorefter Retten har begrundet den appellerede dom urigtigt
51. Jan Pflugradt har med dette anbringende anført, at Retten har begrundet sin afgørelse urigtigt. Han har nemlig som sagsøger ved Retten fremsat et argument om, at hans bedømmelsesrapport for 1999 hviler på urigtige faktiske forhold, mens han som appellant har anført, at Retten ikke har besvaret hans argument og netop derfor ikke har begrundet sin dom korrekt. (19) .
52. Jan Pflugradt har anført, at Retten har baseret sig på den urigtige antagelse, at han ville anfægte den bedømmelse, som ECB har anlagt i hans bedømmelsesrapport for 1999, mens han i realiteten blot anfægtede de faktiske omstændigheder, hvorpå sidstnævnte havde baseret bedømmelsesrapporten. Retten kunne således ikke afvise denne argumentation ved at antage, at det ikke tilkom denne at efterprøve den i bedømmelsesrapporten indeholdte bedømmelse, hvilket han anfægter.
53. Ifølge Domstolens praksis er formålet med den begrundelsespligt, som Retten er underlagt, klart og utvetydigt at angive de betragtninger, som den har lagt til grund, således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret (20) . Retten skal besvare de anbringender, sagsøgeren faktisk har fremført, idet den i modsat fald tilsidesætter den begrundelsespligt, den er underlagt.
54. Denne retspraksis er begrænset af den betragtning, at Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser ikke kan fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som påberåbes af appellanten, navnlig når det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist, og ikke er underbygget af udførlige beviser (21) .
55. I det foreliggende tilfælde har appellanten anfægtet visse af de faktiske forhold, hvorpå ECB har baseret bedømmelsesrapporten for 1999, men ikke anfægtet selve rapporten (22) . Det må imidlertid konstateres, at Jan Pflugradt ikke, bortset fra en opremsning af en række faktiske elementer, som er indeholdt i nævnte rapport, har fremlagt detaljerede oplysninger vedrørende de faktiske omstændigheders urigtighed.
56. Retten har efter min opfattelse ikke tilsidesat begrundelsespligten, da den har begrundet sin dom i overensstemmelse med de anbringender og argumenter, den har fået forelagt i forbindelse med stævningen. Jan Pflugradt kunne ikke uden en udførlig redegørelse for de argumenter, han havde fremført til støtte for sit anbringende, efterfølgende påberåbe sig, at Retten havde begrundet sin dom utilstrækkeligt.
57. Det femte anbringende, hvorefter Retten har begrundet sin dom urigtigt, bør forkastes.
VI – Forslag til afgørelse
58. Henset til det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen at
1) forkaste appellen
2) tilpligte appellanten at betale sagens omkostninger.
(1) .
(2)
–	Pflugradt mod ECB, forenede sager T-178/00 og T-341/00, Sml. II, s. 4035, herefter »den appellerede dom«).
(3)
–	Af 23.11.1999.
(4)
–	Den Europæiske Centralbanks afgørelse af 9.6.1998 vedrørende vedtagelsen af ansættelsesvilkårene for de ansatte i Den Europæiske Centralbank, som ændret den 31.3.1999 (EFT 1999, L 125, s. 32).
(5)
– Om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet (EFT L 288, s. 32).
(6)
–	EFT L 125, s. 34, som berigtiget i EFT 2000 L 273, s. 40.
(7)
–	Ved kendelse af 6.12.2001 besluttede formanden for Rettens Femte Afdeling at forene de to sager med henblik på den mundtlige forhandling, som gav anledning til den appellerede dom.
(8)
–	Appellen (punkt 4).
(9)
–	I henhold til artikel 10, litra a), i ansættelsesvilkårene.
(10)
–	Jf. bl.a. Rettens dom af 18.10.2001, sag T-333/99, X mod ECB, Sml. II, s. 3021, præmis 61.
(11)
–	Ibid. (punkt 63). Hvor Domstolen har anerkendt, at ECB i forbindelse med sine kontraktforhold havde ret til at fastsætte en disciplinærordning i ansættelsesvilkårene, der bl.a. giver ECB ret til, i tilfælde af at en af dens ansatte ikke overholder forpligtelserne i henhold til ansættelseskontrakten at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige under hensyn til de ansvarsområder og de formål, den er blevet tildelt. En illustration af ECB’s vide skøn i forbindelse med dens forhold til de ansatte.
(12)
–	Jf. bl.a. Domstolens dom af 14.7.1988, forenede sager 23/87-24/87, Aldinger m.fl. mod Parlamentet, Sml. s. 4395, og Rettens dom af 11.7.1996, sag T-102/95, Aubineau mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 357, og II, s. 1053, præmis 28-30, som fastslår, at placeringen af de ansatte ligeledes gælder for ansættelsesmyndigheden i forhold til midlertidigt ansatte, således som ECB har anført i sit svarskrift (punkt 74).
(13)
–	En antagelse, som han finder fejlagtig, men som han lægger til grund for sin argumentation.
(14)
–	Jf. bl.a. dommen i sagen Lux mod Revisionsretten, præmis 24 ff., af 23.3.1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, præmis 6, og dommen i sagen Ojha mod Kommissionen, præmis 40.
(15)
–	Jf. den appellerede doms præmis 58 og 90.
(16)
–	Appellen (punkt 173 ff.).
(17)
–	Jf. bl.a. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Luandi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49.
(18)
–	Appellen (punkt 171).
(19)
–	Appellen (punkt 192 ff.).
(20)
–	Jf. bl.a. kendelse af 25.6.1998, sag C-159/98 P (R), Antilles néerlandaises mod Rådet, Sml. I, s. 4147, præmis 70.
(21)
–	Jf. do m af 6.3.2001, sag C-274/99 P, Connolly mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, præmis 121.
(22)
–	Appellen (punkt 192).