61985CC0020(01)_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Mellem Mario Roviello og Landesversicherungsanstalt Schwaben i Augsburg verserer en retssag, der drejer sig om sagsoegerens krav paa pension ved uarbejdsdygtighed . Parterne er uenige om a ) hvilken betydning der skal tillaegges den virksomhed, som den forsikrede har udoevet i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, ved fastsaettelsen af dette krav, og b ) spoergsmaalet, om de forsikringsperioder, som den forsikrede har tilbagelagt i Forbundsrepublikken Tyskland og i andre medlemsstater, kan sammenlaegges .
Bundessozialgericht, som sagen er blevet indbragt for, anmoder Domstolen om at fortolke nr . 15 i bilag VI, afdeling C ( Tyskland ) i Raadets forordning nr . 1408/71 - om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet ( EFT 1971 II, s . 366 ) - som blev indsat ved Raadets forordning nr . 2000/83 af 2 . juni 1983 ( EFT L 230, s . 1 ).
2 . De faktiske omstaendigheder er foelgende : Sagsoegeren er foedt i 1935 og er italiensk statsborger . Saavidt det ses, har han ikke laert et bestemt erhverv . Fra 1960 til 1974 arbejdede han som fliselaegger, foerst i form af forsikringspligtig beskaeftigelse hos en virksomhed og senere som selvstaendig . Saa flyttede han til Forbundsrepublikken Tyskland og udoevede dér samme beskaeftigelse fra maj 1976 til juni 1980, men med afbrydelser . Han naaede dermed op paa en periode under tvungen forsikring paa 48 maaneder i Forbundsrepublikken Tyskland .
Efter at han i 1980 havde paadraget sig en sygdom, som efter hans opfattelse berettigede ham til en pension paa grund af uarbejdsdygtighed, indgav sagsoegeren pensionsansoegning til de italienske og tyske myndigheder . Begge ansoegninger blev afslaaet . Sagsoegte begrundede isaer sit afslag med, at ansoegeren stadig kunne varetage ethvert - let - arbejde paa fuld tid . Denne afgoerelse af 16 . oktober 1981 indbragte sagsoegeren for Sozialgericht Stuttgart samt ved anke til Landessozialgericht Baden-Wuerttemberg . Ogsaa denne ret frifandt sagsoegte ved dom af 22 . august 1983 . Den udtalte, at sagsoegeren ikke havde laert erhvervet som fliselaegger og heller ikke havde udoevet det uafbrudt; han maatte derfor anses for specialarbejder og kunne som saadan ikke goere gaeldende, at der for ham kun kunne vaere tale om en bestemt beskaeftigelse .
Sagsoegeren indgav derefter revisionsanke til Bundessozialgericht . Han gjorde gaeldende, at appelinstansen ikke havde foretaget tilstraekkelige undersoegelser vedroerende hans hidtidige beskaeftigelse, og haevdede herved, at en fliselaegger er en faglaert arbejder; han kritiserede, at det i ankedommen ikke konkret blev naevnt, hvilke former for arbejde han kunne anvises . Han nedlagde derfor paastand om, at a ) foerste - og andeninstansens domme blev ophaevet, b ) afgoerelsen af 16 . oktober 1981 blev ophaevet, og c ) at sagsoegte doemtes at betale ham en overgangsydelse for perioden fra 1 . december 1980 til 11 . januar 1982 og pension fra 17 . februar 1982 .
Ved kendelse af 28 . november 1984 udsatte Bundessozialgericht - fjerde afdeling - sagen og forelagde i henhold til EOEF-Traktatens artikel 177 foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse :
1 ) Skal bilag VI, afdeling C, nr . 15, i Raadets forordning(EOEF ) nr . 1408/71 som affattet ved forordning ( EOEF ) nr . 2000/83 ( EFT L 230 af 22.8.1983, s . 1 ) og forordning ( EOEF ) nr . 2001/83 ( EFT L 230 af 22.8.1983, s . 6 ) ved proevelse af et krav paa pension paa grund af invaliditet fortolkes saaledes, at der kun skal tages hensyn til en forsikrets hidtil udoevede virksomhed, naar den til opnaaelse af pensionskravet noedvendige forsikringsperiode alene er tilbagelagt under virksomhed, der er forsikringspligtig i henhold til tyske retsregler?
2 ) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende : Finder de paagaeldende bestemmelser ogsaa anvendelse paa forsikringsbegivenheder foer denne forordnings gyldighedsperiode ( 1.7.1982 )?
3 ) Saafremt spoergsmaal 2 besvares benaegtende : Bevirker denne ordning, at et pensionskrav, som er stiftet ved en saadan forsikringsbegivenhed, og som endnu ikke er fastslaaet, skal afgraenses til tiden indtil forordningens gyldighedsperiode ( 1.7.1982 )?"
3 . Naar denne sag har verseret saa usaedvanligt laenge, skyldes det nogle begivenheder, som jeg finder det hensigtsmaessigt at forklare . Efter at forelaeggelseskendelsen var blevet registreret paa Justitskontoret ( 24 . januar 1985 ), besluttede Domstolen at gaa over til den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisfoerelse; den stillede dog Kommissionen et spoergsmaal om den formelle gyldighed af punkt 15, og fire dage efter at have modtaget svaret ( 28 . februar 1986 ) henviste den sagen til Anden Afdeling i henhold til procesreglementets artikel 95, stk . 1 og 2 . Retsmoedet fandt sted den 24 . april s.aa . I det forslag til afgoerelse, som jeg fremsatte den 22 . januar 1987, foreslog jeg afdelingen at tilbagevise sagen til Domstolens plenum i henhold til samme artikels stk . 4 . Jeg mente, a ) at der skulle traeffes afgoerelse om gyldigheden af en bestemmelse i en forordning ( nr . 2000/83 ), der enstemmigt var vedtaget af Raadet, b ) at nr . 15 i afdeling C, Tyskland, bilag VI, som blev indsat ved den naevnte forordning i forordning nr . 1408/71, maatte kendes ugyldig paa grund af tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter og i hvert fald som stridende mod EOEF-Traktatens artikler 7 og 51, samt c ) at det paa denne baggrund var hensigtsmaessigt at hoere Raadet og Parlamentet .
Anden Afdeling tilsluttede sig mit forslag, og Domstolen traf i henhold til procesreglementets artikel 61 bestemmelse om genaabning af den mundtlige forhandling ( 11 . februar 1987 ). Den opfordrede dernaest Raadet, Kommissionen og Parlamentet til skriftligt at udtale sig om gyldigheden af nr . 15, navnlig med henblik paa formkravene for dens vedtagelse, ligesom den besluttede at tilstille Parlamentet en genpart af alle sagens akter . Under retsmoedet, som fandt sted den 8 . april 1987, og hvorunder de tre institutioners befuldmaegtigede og Roviello' s repraesentant var til stede, droeftede man de to aspekter, ud fra hvilke den omtvistede bestemmelses gyldighed maatte bedoemmes tvivlsom . Jeg mener derfor, at det er noedvendigt at gennemgaa dem paa ny . Den omstaendighed, at jeg nu henvender mig til andre dommere end dem, som jeg henvendte mig til for mere end otte maaneder siden, og procesoekonomiske hensyn, som efter min opfattelse goer det noedvendigt at svare uden andre henvisninger til den nationale ret, foerer mig i oevrigt til dette resultat .
Siden den 22 . januar i aar har mit synspunkt ikke aendret sig . Det foreliggende forslag til afgoerelse er derfor i det vaesentlige en gentagelse af det foregaaende; det tager dog hensyn til de argumenter, som de tre institutioner har fremfoert efter genaabningen af den mundtlige forhandling, og redegoer udfoerligt for de opfattelser, som Parlamentet, Raadet og teorien har om fornyet hoering .
4 . Af hensyn til en bedre forstaaelse af sagsforholdet er det hensigtsmaessigt at se paa de relevante nationale bestemmelser samt de faellesskabsbestemmelser, der omtales i de tre spoergsmaal .
Grundlaget for de nationale bestemmelser er Reichsversicherungsordnung (" RVO ") fra 1911 . Ifoelge RVO §1246 har den forsikrede krav paa pension paa grund af uarbejdsdygtighed, naar han a ) i de sidste 60 kalendermaaneder foer forsikringsbegivenhedens indtraeden har udoevet en forsikringspligtig virksomhed eller beskaeftigelse i mindst 36 kalendermaaneder, og b ) har tilbagelagt en "karenstid" i form af en forsikringsperiode paa mindst 60 kalendermaaneder ( stk . 1 ). "Uarbejdsdygtig" er en forsikret, hvis erhvervsevne som foelge af sygdom eller andre skavanker eller svagheder i hans fysiske eller aandelige evner er faldet til under det halve af en fysisk og aandeligt rask forsikrets med lignende uddannelse og tilsvarende kundskaber og kvalifikationer ( stk . 2, foerste punktum ). Erhvervsevnen bedoemmes paa grundlag af alle de former for arbejde, som svarer til den forsikredes evner og kvalifikationer, og som han kan forventes at kunne udfoere under hensyntagen til sin uddannelses varighed og omfang samt sin hidtidige virksomhed og dennes saerlige krav ( stk . 2, andet punktum ).
Det boer i oevrigt naevnes, at der i tysk retspraksis er udviklet et klassificeringssystem for henvisning af forsikrede til anden beskaeftigelse . Det omfatter fire kategorier, ordnet efter forskellige kriterier, herunder navnlig den loenmaessige indplacering, nemlig arbejdsformanden med ledelsesfunktion henholdsvis den saerligt kvalificerede arbejder, den faglaerte arbejder, specialarbejderen samt den ufaglaerte arbejder ( Bundessozialgericht BSGE 41, s . 129 ff .; 43, s . 243 ff .; 45, s . 276 ff; 49, s . 54 ff .).
I henhold til dette system kan den kompetente forsikringsinstitution derfor kun afslaa at udbetale pension, naar a ) den forsikrede kan anvises et arbejde henhoerende under de i kategorien karakteristiske beskaeftigelsesformer, paa det naestlaveste erhvervstrin under hans hidtidige virksomhed, og naar han b ) med dette arbejde mindst opnaar halvdelen af den loen, han oppebar under sin hidtidige virksomhed . Vurderingen af den forsikredes hidtidige beskaeftigelse foer uarbejdsdygtighedens indtraeden har derfor stor betydning for fastsaettelsen af, hvilken kategori institutionen skal indplacere den forsikrede i . Herved kraever de tyske domstole, at den forsikrede ikke blot har udfoert et arbejde svarende til hans stilling, men at han ogsaa raader over de teoretiske kundskaber og praktiske faerdigheder, som almindeligvis forventes i hans kategori . Det forlanges med andre ord, at den forsikrede er "konkurrencedygtig" i forhold til andre arbejdstagere i samme kategori ( Bundessozialgericht, BSGE 41, s . 129 ff .; BSG SozR 2200, §1246 nr . 53, s . 163 ).
Paa denne komplicerede baggrund, som bestemmes af retsforskrifterne og retspraksis, skal Bundessozialgericht altsaa afgoere at om : a ) en arbejdstager, som ikke har den noedvendige uddannelse, men som dog i mange aar har vaeret aktiv i sit erhverv, kan sidestilles med en arbejdstager, som har tilbagelagt den foreskrevne uddannelsesperiode, og b ) beskaeftigelse i en anden medlemsstat har virkninger for tysk rets betingelser for et krav paa pension . Det foerste spoergsmaal har intet at goere med den problematik, som Domstolen skal udtale sig om . Jeg vil indgaaende beskaeftige mig med det andet spoergsmaal efter at have redegjort for de relevante faellesskabsretlige bestemmelser .
5 . I artikel 89 i forordning nr . 1408/71 staar der som bekendt : "Saerregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning er anfoert i bilag VI ". Nu er der ved artikel 1 i forordning nr . 2000/83 indsat et nr . 15 i dette bilags afdeling C ( Tyskland ), som lyder saaledes : "Saafremt retten til pension efter tysk lovgivning i tilfaelde af ... almindelig uarbejdsdygtighed, afhaenger af den hidtil udoevede virksomhed, tages ved fastsaettelsen af denne ret kun den virksomhed, der er omfattet af den tvungne forsikring efter tysk lovgivning, i betragtning ".
Den procedure, der har foert til vedtagelsen af denne bestemmelse, har stor betydning for Domstolens afgoerelse . Det, der gav stoedet til den, var - ifoelge Kommissionen, Raadet og sagsoegte - de tyske socialsikringsinstitutioners og eventuelt domstolenes problemer med at fastsaette pensioner for uarbejdsdygtighed under opfyldelse af Bundessozialgerichts dom af 29 . november 1978 ( BSGE 47, s . 183 ff .); foer denne afgoerelse havde institutionerne saaledes alene taget hensyn til den hovedvirksomhed, som den invalide havde udoevet i den beskaeftigelsesperiode, der var omfattet af den tyske ordning; derimod har de kompetente institutioner og domstolene fra 1979 ogsaa skullet tage hensyn til den beskaeftigelse, som den invalide havde udoevet i en anden medlemsstat samt til de dér tilbagelagte forsikringsperioder . Navnlig var de tyske forsikringsinstitutioner tvunget til at foretage vanskelige og bekostelige undersoegelser for at fastslaa, om denne beskaeftigelse kraevede en uddannelse, som var ligevaerdig med og blev betalt som den, der foreskrives i den tyske retsorden herfor eller for tilsvarende former for arbejde .
I Bruxelles blev problemet kendt gennem en skrivelse af 18 . november 1980 fra forbundsregeringen; Kommissionen tillagde det dog formentlig ikke saerlig megen vaegt . Det forslag, som den forelagde Raadet den 21 . december 1982, og som ligger til grund for forordning nr . 2000/83, indeholder nemlig med henblik paa en supplering af afdeling C ( Tyskland ) kun et nr . 14 ( som i oevrigt er praktisk talt identisk med nr . 14 i den endelige udgave ), men intet nr . 15 ( EFT C 27 af 2.2.1983, s . 3 ). Det var ogsaa denne udgave af forslaget - som altsaa ikke indeholdt den her relevante bestemmelse - som Det OEkonomiske og Sociale Udvalg paa sit 205 . plenarmoede i Bruxelles den 23.-24 . februar 1983 ( EFT C 90, s . 29 ) og Europa-Parlamentet paa sit moede den 11 . marts 1983 uden afgivelse af betaenkning ( EFT C 96, s . 89 ) afgav udtalelse om . Parlamentet udtalte sig ogsaa den 16 . maj ved en beslutning paa grundlag af betaenkning fra medlemmet Ghergo, som afsluttede hoeringsproceduren ( EFT C 161, s . 17 ).
Nr . 15 blev til, efter at Kommissionen havde fremlagt sin tekst, og denne var blevet oversendt til Parlamentet til udtalelse . Det blev foreslaaet af den tyske delegation i Raadets socialgruppe ( januar 1983 ). Gruppen anbefalede at optage det i forordning nr . 1408/71 . Forslaget blev saa overtaget af De Faste Repraesentanters Komité ( 27 . maj 1983 ) og endelig enstemmigt vedtaget af Raadet med vedtagelsen af forordning nr . 2000/83 ( 2 . juni 1983 ).
6 . Efter at have sagt dette vil jeg gerne fastslaa, at Bundessocialgericht ganske vist ikke udtrykkeligt anmoder Domstolen om en afgoerelse vedroerende gyldigheden af nr . 15, men dog behandler dets tilblivelseshistorie udfoerligt ( forelaeggelseskendelsens s . 9 ) og dermed klart tilkendegiver, at den har beskaeftiget sig med dette spoergsmaal . Endnu tydeligere udtaler sagsoegeren i hovedsagen sig : i sit skriftlige indlaeg rejser han nemlig spoergsmaalet, om bestemmelsen er gyldig i betragtning af, at den ikke er blevet foreslaaet af Kommissionen, og at Parlamentet ikke er blevet hoert herom .
Paa deres side har Kommissionen og Raadet noeje skildret den omtvistede bestemmelses tilblivelseshistorie og herved fremfoert den opfattelse, at den er blevet behoerigt vedtaget . Under henvisning til Domstolens dom af 15 . juli 1970 i sag 41/69 ( ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml . 1970, s . 107, praemisserne 68 og 69 ) har Kommissionen isaer gjort gaeldende : a ) naar Raadet har hoert Parlamentet vedroerende et forslag til forordning og dernaest har aendret dettes ordlyd, behoever det ikke paa ny at hoere Parlamentet, naar aendringen ikke i det vaesentlige beroerer forordningsforslaget i dets helhed; b ) nr . 15 indeholder en rent teknisk bestemmelse, som skal afhjaelpe visse vanskeligheder med anvendelsen af de tyske regler, og som altsaa ikke kan bevirke en saadan vaesentlig aendring .
Raadets opfattelse er endnu klarere . Det har generelt anfoert, at hvis Forsamlingen skulle hoeres om alle punkter i et forslag til lovgivning og hoeres paa ny om deres endelige formulering, ville lovgivningsprocessen for faellesskabsretsakter blive yderst besvaerlig . Desuden synes saerreglerne for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivninger, som ifoelge artikel 89 i forordning nr . 1408/71 findes i bilag VI, i dette tilfaelde ikke principielt at kunne paavirke forordningens materielle indhold eller aendringerne dertil og saaledes noedvendiggoere en fornyet hoering af Parlamentet . En saadan kunne ganske vist blive noedvendig, hvis en af disse saerregler var i strid med Traktatens artikel 51 . Som det fremgaar af dommen af 9 . december 1982 i sag 309/81 ( Klughardt, Sml . s . 4291 ), maa det imidlertid udelukkes i dette tilfaelde . Faellesskabslovgiver har nemlig anvendt forordning nr . 2000/83 til "at regulere visse andre spoergsmaal i forbindelse med saerlige forhold i de nationale lovgivninger om social sikring ".
Jeg vil straks proeve denne tese . Men foerst vil jeg dog fremhaeve, at Domstolen ifoelge sin praksis paa ingen maade er hindret i at traeffe afgoerelse om gyldigheden af nr . 15 . Man kan indvende, at ifoelge Domstolens dom af 9 . december 1965 i sag 44/65 ( Hessische Knappschaft mod Singer, Sml . 1965-1968, s . 137 ) kan en part i hovedsagen under behandlingen af en praejudiciel sag ikke nedlaegge paastand om, at der traeffes afgoerelse om gyldigheden af den retsakt, der skal fortolkes . Denne indvending ville dog ikke vaere begrundet, for i det foreliggende tilfaelde var det, som jeg allerede har redegjort for, foerst Bundessozialgericht, som stillede sig selv - og dermed ogsaa Domstolen - spoergsmaalet . I et saadant tilfaelde vil jeg hellere anvende det princip, som Domstolen har opstillet i dommen af 1 . december 1965 i sag 16/65 ( Schwarze mod Einfuhr - und Vorratsstelle fuer Getreide und Futtermittel, Sml . 1965-1968, s . 131; org . ref . Rec . 1985, s . 1081 ).
I denne dom hedder det : "Det maa udledes af spoergsmaalenes affattelse, at det for den ... (( forelaeggende ret )) mindre drejer sig om fortolkningen af Traktaten eller en af faellesskabsinstitutionernes retsakter end om en praejudiciel afgoerelse om gyldigheden af en saadan akt i henhold til artikel 177, stk . 1, litra b )"; i saadanne tilfaelde er "Domstolen berettiget til uden videre at udtale sig om disse spoergsmaal, i stedet for at binde den forelaeggende ret til en formalisme, som kun ville forsinke proceduren i henhold til artikel 177 og vaere uforenelig med dennes vaesen . En saadan formalisme kan forsvares i sager, som foeres af parterne, hvis gensidige rettigheder skal bestemmes efter strenge regler . Den ville derimod vaere uhensigtsmaessig paa det meget specielle omraade for judicielt samvirke i henhold til artikel 177, som er kendetegnet ved, at den nationale ret og Domstolen ... i faellesskab og umiddelbart skal bidrage til retsfastlaeggelsen" ( Rec . 1965, s . 1094, 1095 ).
En senere og saerlig markant anvendelse af dette princip findes i Domstolens dom af 3 . februar 1977 i sag 62/76 ( Strehl mod Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers, Sml . s . 211 ). Her var Domstolen blevet anmodet om at fortolke dels artikel 46, stk . 3, i forordning nr . 1408/71, dels afgoerelse nr . 91 fra Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring; Domstolen proevede dog foerst lovligheden af disse bestemmelser og statuerede som bekendt, at de var uforenelige med EOEF-Traktatens artikel 51 . Hvad helt generelt angaar muligheden for ex officio at fastslaa mangler, som den forelaeggende ret ikke har erkendt ( i det paagaeldende tilfaelde drejede det sig om tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter ), kan der endvidere henvises til afgoerelsen af 18 . februar 1964 i de forenede sager 73 og 74/63 ( NV Internationale Krediet - en Handelsvereniging Rotterdam m.fl . mod Landbrugs - og Fiskeriministeriet i Haag, Sml . 1954-1964, s . 455 ).
7 . Paa baggrund af disse bemaerkninger og efter den i afsnit 3 angivne plan vil jeg nu tage stilling til gyldigheden af nr . 15 ud fra tre aspekter . De to foerste vedroerer tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter ( den omstaendighed, at der ikke forelaa et forslag fra Kommissionen samt den manglende hoering af Parlamentet ), det tredje vedroerer tilsidesaettelse af Traktaten .
Vedroerende det foerste aspekt maa det fastslaas, at forordning nr . 2000/83 er udstedt i henhold til to bestemmelser - artikel 51 og artikel 235 - hvorefter Raadet traeffer afgoerelse paa forslag af Kommissionen . Som bekendt kan Raadet dog altid aendre forslaget, for saa vidt retsakten derefter vedtages enstemmigt ( artikel 149, stk . 1 ), og - vil jeg gerne tilfoeje - aendringen eller suppleringen ikke deformerer Kommissionens forslag og dermed ganske oploeser den initiativret, som Traktaten giver den ( vedroerende et tilsvarende synspunkt, se medlemmet Jozeau-Marigné' s betaenkning om retlige problemer i forbindelse med hoering af Europa-Parlamentet, moededokument 1967-1968, 8.8.1967 nr . 110, s . 8 ). Hvis man foelger den fornuftigste opfattelse, antastes denne ret ikke, hvis aendringen, selv om forslagets hjemmel udskiftes, er begraenset til det omraade, som forslaget vedroerer ( Dewost, "Commentaire à l' article 149", Le droit de la Communauté économique européenne, Bd . 9, Bruxelles 1979, s . 133, med yderligere noter ).
Hvis den opfattelse er rigtig ( hvilket efter min mening er tilfaeldet ), behoever man, for her at udelukke, at nr . 15 er ugyldig, kun at fastslaa, a ) at forordning nr . 2000/83, som bestemmelsen tilhoerer, blev enstemmigt vedtaget, og b ) at bestemmelsen entydigt falder ind under det omraade - de faellesskabsretlige bestemmelser om social sikring - som Kommissionens forslag vedroerer .
8 . Bedoemmelsen af det andet aspekt rejser vanskeligere spoergsmaal . Hoeringen af Parlamentet opfylder jo krav, som er af stor betydning . Den er - som det hedder i de kendte isoglukose-domme - "et vaesentligt element i den institutionelle ligevaegt, som foelger af Traktaten", fordi den "goer det muligt for Parlamentet effektivt at deltage i lovgivningsproceduren i Faellesskabet" og dermed er "en, om end begraenset refleks af et grundlaeggende demokratisk princip, hvorefter folkeslagene deltager i udoevelsen af magten ved hjaelp af en repraesentativ forsamlings medvirken ". "Den forskriftsmaessige hoering af Parlamentet i de af Traktaten bestemte tilfaelde", hedder det videre i dommene, "er derfor en vaesentlig formforskrift, hvis tilsidesaettelse foerer til den beroerte retsakts ugyldighed"; "overholdelsen af dette krav indebaerer, at Parlamentet skal udtrykke sin opfattelse" ( domme af 29 . oktober 1980 i sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, Sml . s . 3333, praemis 33, og i sag 139/79, Maizena mod Raadet, Sml . s . 3393, praemis 34 ).
Det forslag, som Parlamentet er blevet hoert om, kan ganske vist aendres, som det er sket i det foreliggende tilfaelde; om ogsaa aendringer skal forelaegges Parlamentet til udtalelse, er der ikke blot en hel raekke, men ogsaa i vidt omfang indbyrdes afvigende opfattelser af . Jeg vil gennemgaa dem og begynde med de beroerte institutioners opfattelse . I bevidstheden om, at hoeringen er central i det magtfordelingssystem, som Faellesskabets konstitutionelle retsorden er baseret paa, har Parlamentet ofte gjort gaeldende, at den boer benyttes i vidt omfang, og har ofte klaget over ikke at vaere blevet hoert paa ny af Raadet . Tankerne bag dette findes derfor i talrige dokumenter, hvoraf nogle gaar tilbage til begyndelsen af 60' erne ( se betaenkningerne fra medlemmerne Deringer, moededokumenter 1962-1963, nr . 70, afsnit 14, Luecker, moededokumenter 1962-1963, nr . 100, afsnit 13, Furler, moededokumenter 1963-1964, nr . 31, afsnit 67, Illerhaus, moededokumenter 1966-1967, nr . 118, afsnit 19 ). Men i den naevnte betaenkning fra medlemmet Jozeau-Marigné har de for foerste gang faaet struktureret form .
I betaenkningen sondres der mellem formelle aendringer og aendringer af det materielle indhold . Med hensyn til de foerste er en fornyet hoering ikke noedvendig, naar : a ) de ikke aendrer forslagets oekonomiske virkninger, b ) de kun aendrer den af Kommissionen definerede hjemmel, medmindre aendringen har indflydelse paa det quorum, der kraeves til retsaktens godkendelse, og c ) den vedroerer sidstnaevntes ydre form . Om de sidstnaevnte hedder det, at "en fornyet hoering ... ( er ) altid noedvendig, hvis Raadet ( har ) til hensigt at traeffe beslutning paa et omraade, som ikke var omfattet af det oprindelige forslag, ( isaer naar ) Kommissionen ( har foreslaaet ) at aendre en allerede bestaaende forordning paa et bestemt punkt, og Raadet vil benytte denne lejlighed til at indfoere aendringer paa andre punkter . Det samme gaelder, hvis Raadet holder sig til de i Kommissionens tekst ( angivne ) emner, men beslutter ( at vedtage ) visse formuleringer eller loesninger, som hidtil ( ikke har ) vaeret genstand for debat, og som foelgelig ( ikke har kunnet ) droeftes under hoeringsproceduren" ( det naevnte dokuments s . 8 og 9 ).
Det her gengivne dokument har vaeret grundlag for en beslutning ( 17 . oktober 1967 ), i hvilken Raadet og Kommissionen blev opfordret til at overholde foelgende principper : a ) Parlamentet skal hoeres om samtlige vaesentlige bestemmelser i tekster, som Raadet har til hensigt at vedtage, selv om flere hoeringer om samme forslag herved bliver noedvendige; b ) Parlamentet skal hoeres om samtlige tekster, der foelger efter grundforordninger, og som medfoerer en betydelig indflydelse paa deres politiske, oekonomiske eller retlige virkninger; c ) de tekster, om hvilke Parlamentet ikke er blevet hoert korrekt, er ulovlige og kan annulleres af Domstolen ( JO 1967 nr . 268, s . 7 ). En anden enkelt bestemmelse findes i beslutningen af 9 . juli 1981 om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og Raadet : sidstnaevnte skal - ifoelge beslutningen - paa ny hoere Parlamentet, naar "Kommissionen aendrer sit oprindelige forslag, som Parlamentet allerede har udtalt sig om, og denne aendring ikke har vaeret genstand for en droeftelse i Parlamentet" ( EFT 1981 C 234, s . 54 ).
Formuleringerne i beslutningerne af 12 . september 1985 om momslettelse til tyske landbrugere ( EFT 1985 C 262, s . 105 ) og 10 . oktober 1985 om forslag til forordning fra Raadet om tjenestemaends udtraeden af tjenesten ( EFT 1985 C 288, s . 103 ) er derimod mere generelle . I det foerste dokument udtales det, at "Europa-Parlamentet skal hoeres paa ny, naar det forslag, der skal vedtages af Raadet, afviger vaesentligt fra det forslag, der oprindeligt forelagdes Parlamentet" ( punkt 3 ). Hoeringsbetingelsen er ifoelge den anden beslutning ikke opfyldt, hvis "det forslag, som Raadet endeligt vedtager, indeholder vaesentlige nye elementer i forhold til det, som Parlamentet havde udtalt sig om" ( punkt 2 ). Det boer under alle omstaendigheder naevnes, at Kommissionen i begge beslutninger anmodes om "at traekke det paagaeldende forslag til forordning tilbage, hvis det viser sig, at Raadet var i faerd med at aendre et vaesentligt element i dette og saaledes goer hoeringen af Parlamentet forgaeves" ( punkt 4 henholdsvis punkt 6 ).
Ud over at have udtalt sig i de ovennaevnte vendinger har Parlamentet viet den fornyede hoering en raekke bestemmelser i sin forretningsorden . Artikel 37 i den tekst, der gjaldt ved udstedelsen af forordning nr . 2000/83, bestemte, at "hvis Kommissionen, efter at Parlamentet har afgivet sin udtalelse, tager sit oprindelige forslag tilbage og erstatter det med en anden tekst, eller i vaesentlig grad aendrer dette forslag, opfordrer formanden til fornyet hoering af Parlamentet ". I den nugaeldende tekst findes en tilsvarende bestemmelse ( artikel 42 ) for de af Raadet udarbejdede aendringer .
9 . Jeg kommer nu til Raadet . Som kommentar til Forsamlingens naevnte beslutning af 27 . oktober 1967 udtalte den fungerende formand Medici, at "formaalet med hoeringen er at goere det muligt for Raadet og Kommissionen at skaffe sig kendskab til Forsamlingens opfattelse for at kunne tage hensyn dertil ved udarbejdelsen af faellesskabslovgivningen . I almindelighed naas dette maal, naar Forsamlingen har afgivet sin udtalelse . Hvis de af Raadet paataenkte aendringer derimod vedroerer vaesentlige spoergsmaal, som endnu ikke er blevet forelagt Forsamlingen, vil vi ikke undlade at undersoege muligheden for en fornyet hoering . Det maa dog bemaerkes, at naar Raadet skal udtale sig om et forslag fra Kommissionen, er det i almindelighed meget vanskeligt at foretage hoeringen af Forsamlingen, hver gang der foreslaas aendringer eller suppleringer" ( moedet af 26 . november 1968, bilag til Journal Officiel nr . 108, s . 20 ff .).
De senere tekster er ligeledes inspireret af denne linje - ikke saerlig klart og meget lidt bindende . Saaledes hedder det i et dokument fra november 1973, at "naar Kommissionen efter en foerste hoering af Forsamlingen fremlaegger et aendret forslag, finder en fornyet hoering sted, hvis aendringerne gaar ud over det af det oprindelige forslag behandlede sagsomraade; desuden kan det findes hensigtsmaessigt i saerlige tilfaelde i betragtning af den frist, som Raadet har foer vedtagelsen af det paagaeldende forslag og den foreslaaede aendrings omfang" (( dokument R/2673/73 ( ASS 1253 ) rettelse 1; se ogsaa Raadets svar af 20 . december 1979 paa den skriftlige forespoergsel nr . 409/79 fra Lord O' Hagan, EFT 1980 C 27, s . 3 )). Ligeledes staar der i en tekst fra 1982, at Raadet, "naar det oprindelige forslag betragtet i sin helhed er blevet aendret i selve sit indhold, straks skrider til hoering af Forsamlingen vedroerende de aendrede forslag, og ... det agter at fortsaette ad denne vej" ( skrivelse af 8 . april 1982 fra den fungerende formand De Keersmaeker til Parlamentets formand, dokument PE 78.554, s . 5 E ).
Historisk synes der i hvert fald i forholdet mellem Raadet og Parlamentet at vaere et enkelt eksempel paa fornyet hoering, som for oevrigt har fundet sted efter mit foerste forslag til afgoerelse i denne sag : i en skrivelse af 24 . april 1987 opfordres Forsamlingen til paa ny at udtale sig om forslaget til direktiv om graensevaerdier for udledning af aldrin, dieldrin og endrin, som aendret af Kommissionen ( Europa-Parlamentet, moededokument 1987-1988, serie C, nr . 2-37/87 .
10 . I teorien er det mest dybtgaaende bidrag til studiet af vort emne fortsat Schaub' s monografi ( Die Anhoering des Europaeischen Parlaments im Rechtsetzungsverfahren der EWG, Berlin 1971 ). Med udgangspunkt i den betragtning, at konfrontationen mellem det udkast, der forelaegges til udtalelse, og det, som er et resultat af Kommissionens eller Raadets senere aendringer, skal ske for de forskellige bestemmelsers vedkommende og med henblik paa retsakten i dens helhed, sondrer Schaub ligeledes mellem aendringer i form og i indhold . Blandt de foerstnaevnte kraever de, der angaar hjemmelen og den ydre form, kun fornyet hoering, naar de foerer til en aendring af retsaktens materielle indhold . Der maa derimod kraeves en fornyet hoering,
a ) hvis retsaktens gyldighedsperiode skal udvides, f.eks . ved at aendre den fra midlertidig til endelig;
b ) hvis det besluttes at lade en del af forslaget bortfalde;
c ) hvis flere forslag forenes til en enkelt retsakt, og hvis deres forening giver anledning til et "kvalitativt" forskelligt resultat .
Naar der derimod drejer sig om materielle aendringer, skal der foretages fornyet hoering, naar de : a ) aendrer indholdet i det oprindelige forslag enten ved at tilfoeje bestemmelser, som ikke findes i den Parlamentet forelagte tekst, eller ikke afspejler indholdet i dettes udtalelse, eller ved at give Raadet eller Kommissionen befoejelser, som ikke oprindelig var fastsat; b ) reducerer forslagets materielle indhold og derved medfoerer en "kvalitativ" aendring, og c ) udvider dette indhold . Schaub giver et eksempel paa det tredje tilfaelde, som i alle detaljer synes at foregribe det tilfaelde, som vi beskaeftiger os med : han haevder, at en fornyet hoering er noedvendig, naar forslaget drejer sig om aendringer, som skal indsaettes i en gaeldende retsakt, og naar Raadet eller Kommissionen, efter at Forsamlingen har udtalt sig, beslutter at indsaette nye aendringer i denne retsakt ( s . 155 ).
Desuden boer det fremhaeves, at ifoelge den herskende teori har Parlamentet faaet kompetence til at udtalt sig, for at det skal deltage i lovgivningsproceduren . Heraf foelger, at Traktatens artikel 149 er en bestemmelse, der ogsaa er af materiel art, og som foelgelig ikke kan fortolkes indskraenkende ( Grabitz og Laeufer, Das Europaeische Parlament, Bonn 1980, s . 127, Laeufer i Grabitz, Kommentar zum EWG-Vertrag, Muenchen 1986, note 14 vedroerende artikel 137; toevende, Louis, Les règlements de la Communauté économique européenne, Bruxelles, 1969, s . 12, som henviser til en raekke domme afsagt vedroerende samstemmende udtalelse fra EKSF-Raadet, 13 . juli 1965, sagerne 111/63, Lemmerz Werke GmbH mod Den Hoeje Myndighed, 37/64, Mannesmann mod Den Hoeje Myndighed, 39/64, Société des Aciéries du Temple mod Den Hoeje Myndighed, Sml . 1965-1968, henholdsvis s . 111, 115 og 117, for oevrigt nu overhalet af isoglukose-dommene ).
11 . Endelig er der retspraksis . Domstolen har aldrig udtalt sig generelt og abstrakt om det problem, som vi beskaeftiger os med; den har dog opstillet en raekke kriterier, som ved fleksibel og fornuftig anvendelse i de fleste tilfaelde muliggoer en tilfredsstillende loesning af problemet .
Det er navnlig tilfaeldet i den citerede Chemiefarma-dom . Sagsoegeren havde gjort gaeldende, at de to bestemmelser i Raadets forordning nr . 17/62 var retsstridige, nemlig artikel 15, fordi den indfoerte et andet boedesystem end det, der var fastsat i det forslag, som Parlamentet havde udtalt sig om; og artikel 24, fordi den gav Kommissionen befoejelser, som ikke var omhandlet i forslaget . Domstolen lagde ikke disse to soegsmaalsgrunde til grund, idet den vedroerende det foerste fastslog, at "det forslag til forordning, som blev forelagt Parlamentet, som helhed ikke (( er )) blevet aendret i selve sit indhold" ( praemis 178 ), mens den vedroerende den anden udtalte : "Det ovennaevnte forslag indeholder i den version, der var genstand for Parlamentets udtalelse til gunst herfor ..., i artikel 20 en bestemmelse, der i det vaesentlige er identisk med bestemmelsen i forordning nr . 17, artikel 24" ( praemis 69 ).
Der foelger tre domme af 4 . februar 1982 i sag 817/79 ( Buyl mod Kommissionen, Sml . s . 45 ), 828/79 ( Adam mod Kommissionen, Sml . s . 269 ) og 1253/79 ( Battaglia mod Kommissionen, Sml . s . 297 ). Ogsaa her havde sagsoegerne gjort gaeldende, at Raadets forordning nr . 3085/78 afveg for meget fra det forslag, som Parlamentet havde afgivet udtalelse om, til at det kunne anses for lovligt, mens Kommissionen gjorde gaeldende, at det var gyldigt; argumentet loed, at spoergsmaalet, om en ny hoering er noedvendig, er "genstandsloest", naar der er tale om enstemmigt vedtagne retsakter . Domstolen forkastede stiltiende sagsoegtes argument og foretog en indgaaende sammenligning af Kommissionens oprindelige forslag, Parlamentets udtalelse og den forordning, som Raadet til sidst udstedte . Den kom til det resultat, at dette var i overensstemmelse med forslaget "med undtagelse af bestemmelsen om at erstatte ERE med ajourfoerte vekselkurser og overgangsbestemmelserne, der ... skulle afboede virkningerne af forordningens bestemmelser over for visse pensionerede tjenestemaend ". Saadanne afvigelser gjorde dog ikke retsakten ugyldig, fordi den foerste i virkeligheden snarere er "en aendring af metoden end en realitetsaendring", og den anden i store traek "svarede til det af Parlamentet udtrykte oenske" ( sag 817/79, praemis 23 ).
Hvad der kan udledes af disse afgoerelser med henblik paa det spoergsmaal, som vi her beskaeftiger os med, ligger lige for . Domstolen antager, at en fornyet hoering af Parlamentet om et forslag, hvori der aendres en bestemmelse, eller hvori der indsaettes en ny bestemmelse, kun er unoedvendig, hvis aendringen eller suppleringen opfylder en af foelgende betingelser : a ) De lader de vaesentlige punkter i den bestemmelse, som den beroerer, bestaar uaendret ( Chemiefarma, praemis 69 ); b ) de har rent teknisk karakter, dvs . de vedroerer aendringer i metoden eller i hvert fald ingen realitetsaendringer ( Buyl, praemis 23, Chemiefarma, praemis 178 ); c ) de svarer til et af Parlamentet udtrykt oenske ( Buyl paa det anfoerte sted ).
12 . Lad os nu vende os til den omtvistede bestemmelse . Kommissionens forslag gik som sagt kun ud paa at indfoeje et nummer 14 i afdeling C, Tyskland i bilag VI til forordning nr . 1408/71 . Denne bestemmelse begunstiger de vandrende arbejdstagere, da den forpligter de tyske myndigheder til at fastsaette den nettoindtaegt, der skal danne grundlag for beregningen af ydelserne for forsikrede, som ikke bor i Forbundsrepublikken Tyskland, som om de paagaeldende var bosiddende dér . Nr . 15 er derimod som bekendt udpraeget ugunstig for disse arbejdstagere . Naar man anvender Jozeau-Marigné' s og Schaub' s sondring, er der derfor ingen tvivl om, at indsaettelsen af denne forskrift er en aendring i forslagets "materielle" indhold .
Men kan man sige, at aendringen ogsaa er "vaesentlig" i lyset af de kriterier, der er udarbejdet i Domstolens praksis? Det mener jeg . Med dens indsaettelse kan man nemlig klart ikke anse den under a ) naevnte betingelse for opfyldt - nemlig at det regelsaet, som er dens genstand ( artikel 1 i forordning nr . 2000/83 ), sammenholdt med den tilsvarende bestemmelse i forslaget, maa anses for at vaere "i det vaesentlige identisk" med den, ligesom den ikke for igen at henvise til Schaub, kan antages at vaere af en saadan art, at den ikke aendrer dettes "kvalitet ". I oevrigt er betingelse c ) heller ikke opfyldt . Kommissionen benaegter det og ser en analogi mellem vort tilfaelde og Chemiefarma-sagen, men dens opfattelse savner grundlag . Mens det er aabenbart, at artikel 15 i Chemiefarma-sagen svarede til de af Forsamlingen tilkendegivne oensker, er der intet - hverken referatet af moedet den 11 . marts 1983 eller medlemmets Ghergo' s betaenkning eller beslutningen af 16 . maj 1983 - der giver grundlag for at konkludere, at den omtvistede bestemmelse opfylder Parlamentets oenske .
Men saadan er det ikke . Det maa tvaertimod udelukkes, at artikel 89 kraever hensyntagen til de nationale retsordeners tekniske saeregenheder; som vi har set, indeholder den kun en henvisning til bilag VI, hvori reglerne for at anvende nogle af disse lovgivninger konkret er opfoert . Det afgoerende punkt er dog, at den omtvistede bestemmelse ikke blot indeholder en "teknisk regulering ". Kommissionen indroemmer det selv . I sit indlaeg har den nemlig anfoert, at bestemmelsen slet ikke kun skal afklare retstilstanden, som ellers kunne blive forvraenget, men indeholder en "ny ordning" til erstatning af den hidtidige; efter den blev det tidligere erhverv fastslaaet under hensyntagen til den forsikredes beskaeftigelse i andre medlemsstater, hvorimod der efter den nye ordning kun skulle laegges vaegt paa den i Forbundsrepublikken Tyskland udoevede beskaeftigelse ( s . 20 ).
Hvad angaar Raadet, kan de argumenter, som jeg har sammenfattet i afsnit 6, ikke vaere mere skroebelige . Det har saaledes ingen mening at haevde, at de naermere regler for anvendelse af de nationale lovgivninger i princippet ikke paavirker forordningens indhold, hvis det er rigtigt - som det fastholdes i teorien og navnlig i Domstolens praksis - at aendringer ikke skal bedoemmes abstrakt, men ved en sammenligning af forslagets tekst og den endelige retsakts tekst i detaljer og i deres helhed . Og det er ikke mindre absurd at haevde, at en fornyet hoering kun er noedvendig, hvis disse naermere bestemmelser er i strid med "principperne i faellesskabsbestemmelserne om samordning af sociallovgivningen", det vil i det vaesentlige sige med Traktatens artikel 51 . I et tilfaelde af den art ville de naevnte naermere bestemmelser nemlig vaere ugyldige, og endnu en udtalelse fra Parlamentet ville afgjort ikke vaere tilstraekkelig til at afhjaelpe ugyldigheden . Lad mig tilfoeje, at opfattelsen er i strid med dommen af 25 . februar 1986 i sag 284/84 ( Spruyt, Sml . s . 685 ), hvis praemis 18 lyder saaledes : "Bestemmelserne i forordning nr . 1408/71, herunder bilag VI hertil, der er vedtaget i medfoer af Traktatens artikel 51, skal fortolkes i lyset af formaalet med sidstnaevnte artikel, som er at gennemfoere den stoerst mulige grad af fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Faellesskabets grundlag ."
Fuldstaendigt intetsigende er dernaest henvisningen til Klughardt-dommen, hvori Domstolen har bekraeftet retspraksis vedroerende artikel 190 ved at fastslaa, at "betragtningerne" til forordninger forklarer de vaesentlige aspekter, og altsaa ikke alle detaljer, i de vedtagne bestemmelser . Derimod blev der efter min mening fremdraget en vaerdifuld oplysning under retsforhandlingerne for Domstolens plenum, nemlig det som Raadets generalsekretaer erkendte i et notat affattet den 17 . marts 1983 til et moede, som socialgruppen holdt to uger senere . Medlemsstaternes bemaerkninger om Kommissionens forslag - erklaerede generalsekretaeren - svarer generelt til "aendringer af sproglig eller redaktionel art", men "vedroerer", i hvert fald delvis, "oensker om vaesentlige aendringer af den nuvaerende ordlyd af forordningerne nr . 1408/71 og 574/72 ". Altsaa vaesentlige aendringer for fire aar siden og tekniske tilpasninger i dag : kovendingen kan ikke vaere mere aabenbar, og den opfattelse, hvormed Raadets befuldmaegtigede under retsmoedet soegte at benaegte den eller reducere dens raekkevidde - Raadet og Raadets Generalsekretariat er ikke det samme - forandrer naturligvis intet heri .
Hvis disse udredninger er korrekte, er det efter min mening logisk at udlede, at undladelse af en fornyet hoering af Parlamentet er en tilsidesaettelse af en vaesentlig formforskrift, som medfoerer, at nr . 15 er ugyldig .
13 . Mit resultat overfloediggoer egentlig en direkte proevelse af, om den foreliggende bestemmelse er forenelig med Traktatens relevante bestemmelser . Jeg vil dog ikke unddrage mig denne opgave, for det foerste fordi parterne i hovedsagen og Kommissionen har koncentreret sig herom, for det andet fordi det er god skik, at generaladvokaten udtaler sig om alle synspunkter i den sag, som han skal tage stilling til .
Lad os altsaa begynde med at undersoege bestemmelsens noejagtige betydning . Forelaeggelseskendelsen naevner to mulige fortolkninger : a ) bestemmelsen vedroerer de betingelser, som RVO §1246 stiller for erhvervelse af krav paa pension, og udelukker herfra forsikrede, som ikke har tilbagelagt karenstiden paa 60 maaneder i Forbundsrepublikken Tyskland; b ) den vedroerer kun bestemmelsen af den erhvervskategori, som den forsikrede skal henfoeres til, og foreskriver, at der herved kun skal tages hensyn til hans beskaeftigelse paa tysk omraade .
Bundessozialgericht synes herved at haelde til den foerste fortolkning . Efter dens opfattelse skal pensionskravet nemlig i henhold til denne regel "kun bestemmes efter de i de tyske forsikringsforhold tilbagelagte beskaeftigelsesperioder", og reglen udelukker hensyntagen til "forsikringspligtige beskaeftigelsesperioder i andre medlemsstater", ligesom den er til hinder for at sammenlaegge forsikringsperioder, "i hvert fald for saa vidt det drejer sig om kravets opstaaen paa grundlag af det hidtidige erhverv" ( forelaeggelseskendelsens s . 6 ). For denne opfattelse, der alene er orienteret efter national ret, taler angiveligt en saeregenhed ved den tyske ordning, nemlig den betragtning, at pensionen inden for rammerne af et forhold, som i det vaesentlige er praeget af gensidig afhaengighed mellem ydelse og modydelse, skal modsvares af udoevelse af en kvalificeret, forsikringspligtig beskaeftigelse i et tilstraekkeligt langt tidsrum .
Sagsoegte og Kommissionen har derimod haevdet den anden fortolkning . Efter deres opfattelse skal nr . 15 forstaas saaledes, at begrebet "virksomhed, der er omfattet af den tvungne forsikring efter tysk lovgivning" ikke vedroerer karenstiden, men kun skal betegne den forsikredes hidtidige erhverv . Dette bevises af de grunde, der har vaeret bestemmende for dets indsaettelse . Bestemmelsen blev nemlig, siges det, indfoert for at imoedegaa Bundessozialgerichts praksis, hvorefter socialforsikringsinstitutionerne skulle tage hensyn til den beskaeftigelse, som vandrende arbejdstagere havde udoevet, foer de flyttede til Forbundsrepublikken Tyskland, og dermed skulle gennemfoere vanskelige undersoegelser af, om denne beskaeftigelse var ligevaerdig med den i Forbundsrepublikken Tyskland udoevede, hvorved fastsaettelsen af pensionen blev forsinket .
Jeg vil straks fastslaa, at den forelaeggende rets opfattelse, som Roviello har tiltraadt under sagen, nok boer foretraekkes; for dette valg taler imidlertid efter min opfattelse mere den omtvistede bestemmelses ordlyd og formaal end Bundessocizialgerichts betragtninger . Ordlyden er tilstraekkelig klar . Ifoelge RVO §1246 skal den forsikrede som bekendt for at opnaa pension opfylde to betingelser : i mindst 36 maaneder have udoevet en forsikringspligtig beskaeftigelse og have tilbagelagt karenstiden . Ved henvisningen til den paa denne maade regulerede ydelse betjener Raadet sig nu af udtrykkene "retten til pension" og "ved fastsaettelsen af denne ret" ( se ovenfor nr . 4 i begyndelsen ) og tilkendegiver dermed, at det netop tager sigte paa betingelserne for denne ret . I overensstemmelse hermed hedder det i begrundelsen for nr . 15, som fremgaar af den fjerde betragtning til forordning nr . 2000/83, at det boer "praeciseres, at ved erhvervelsen af ret til tysk invaliderente tages kun den virksomhed, der er omfattet af den tvungne forsikring ... i betragtning", altsaa virksomhed udoevet i Forbundsrepublikken Tyskland .
En undersoegelse af de med nr . 15 tilstraebte formaal foerer til et tilsvarende resultat . Som vi har set, haevder sagsoegte og Kommissionen den opfattelse, at bestemmelsen kun skal befri de tyske socialforsikringsinstitutioner fra besvaeret med at skulle tage stilling til, om det arbejde, som den vandrende arbejdstager har udfoert i Forbundsrepublikken Tyskland, og den beskaeftigelse, han har udoevet i andre medlemsstater, er ligevaerdige . I virkeligheden var Bundessozialgericht gaaet langt videre end til at forlange, at der toges hensyn til denne beskaeftigelse . Saaledes havde den i den anfoerte dom af 29 . november 1978 statueret, at karenstiden for erhvervelse af krav paa minearbejderpension ( i henhold til §45 i Reichsknappschaftsgesetz, som ganske svarer til RVO §1246 ) skal beregnes under hensyntagen til de forsikringsperioder, som den vandrende arbejdstager har tilbagelagt, foer han flyttede til Forbundsrepublikken Tyskland . Det er derfor meget naerliggende at antage, at nr . 15 ogsaa - eller rettere sagt isaer - sigter til betingelsen vedroerende de naevnte 60 maaneder med det formaal at fortraenge grundlaget for den for de vandrende arbejdstageres interesser gunstige fortolkning af denne betingelse i retspraksis . Og denne fortraengning mister afgjort ikke sin betydning, som Kommissionens repraesentant haevdede under den anden mundtlige forhandling, fordi retspraksis er fastlagt af Bundessozialgerichts plenum, men af en af rettens afdelinger .
14 . Skal en bestemmelse, som har saadanne virkninger, nu betragtes som forenelig med Traktaten? Jeg erindrer om, at forordning nr . 1408/71 har hjemmel i artiklerne 7 og 51 : som bekendt forbyder den foerste enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, mens den sidste bestemmer foelgende : "Raadet (( vedtager )) ... de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, isaer ved at indfoere en ordning, som goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere ... sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse ". Jeg erindrer ogsaa om, at artikel 51 ifoelge Domstolens praksis har til formaal "at goere det muligt for den vandrende arbejdstager at erhverve retten til ydelser i medfoer af alle de arbejdsperioder eller dermed ligestillede perioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, uden at der i forhold til andre arbejdstagere skal ske forskelsbehandling, fordi han udoever sin ret til fri bevaegelighed" ( domme af 9 . juli 1975 i sag 20/75, D' Amico mod Landesversicherungsanstalt Rheinland-Pfalz, Sml . s . 891, praemis 10, og af 23 . april 1986 i sag 153/84, Ferraioli mod Deutsche Bundespost, Sml . s . 1401, praemis 16 ).
Set i forhold til disse principper er nr . 15 aabenbart traktatstridig . Den tillader nemlig som allerede sagt ikke den sammenlaegning, som Raadet skal sikre arbejdstagere fra andre medlemsstater, hvorved de udsaettes for forskelsbehandling . En ganske enkel betragtning viser dette . En vandrende arbejdstager, som ikke opfylder den i RVO §1246 kraevede periode paa 60 maaneder i Forbundsrepublikken Tyskland, kan ikke paaberaabe sig de forsikringsperioder, som han har tilbagelagt foer sin flytning, heller ikke hvis de, som i sagsoegerens tilfaelde, i alt beloeber sig til 15 aar; den tyske arbejdstager erhverver derimod pension, ogsaa hvis han kun har arbejdet i 60 maaneder .
15 . Men hermed er ikke alt sagt . Nr . 15 ville ogsaa vaere i strid med Traktatens artikel 51, hvis man besluttede sig for den ( rigtignok vanskeligt forsvarlige ) minimalistiske fortolkning af denne bestemmelse, som Kommissionen og sagsoegte goer sig til talsmaend for .
Lad os nemlig forudsaette, at Raadet havde bestemt, at der kun skulle tages hensyn til beskaeftigelse omfattet af den tyske forsikring, og at det herved virkelig havde taenkt paa bedoemmelsen af, hvilken virksomhed den forsikrede havde udoevet indtil forsikringsbegivenhedens indtraeden . I saa fald ville den vandrende arbejdstager vaere noejagtig lige saa ringe stillet, men denne gang naturligvis i og med, at han ikke kunne paaberaabe sig de bedre kvalifikationer, som han havde erhvervet sig, foer han flyttede til Forbundsrepublikken Tyskland . Denne virkning - som ikke foreligger i sagsoegerens tilfaelde, men som dog er alt andet end urealistisk - er imidlertid utvivlsomt i strid med princippet om, at arbejdstageren ikke maa stilles ringere "fordi han udoever sin ret til fri bevaegelighed" ( dommen i D' Amico-sagen paa det anfoerte sted ).
16 . Paa baggrund af de foregaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de spoergsmaal, der er forelagt af Bundessozialgerichts Fjerde Afdeling ved kendelse afsagt den 28 . november 1984 i sagen Mario Roviello mod Landesversicherungsanstalt Schwaben, saaledes :
"Nr . 15, som ved Raadets forordning nr . 2000/83 af 2 . juni 1983 er indsat i afdeling C, Tyskland, i bilag VI til Raadets forordning nr . 1408/71, er ugyldigt, fordi det er behaeftet med vaesentlige formmangler ."
(*) Oversat fra italiensk .