61995CC0246_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Kan en dom afsagt af en national ret udgoere et nyt faktum, saaledes at fristen begynder at loebe paa ny, hvorved en sagsoeger bliver i stand til at anfaegte en afgoerelse, som Kommissionen har truffet i henhold til tjenestemandsvedtaegten, og som ikke blev anfaegtet inden for den oprindelige frist? Kan en medlemsstat give Kommissionen en liste over mulige kandidater med henblik paa ansaettelse af midlertidigt ansatte? Det er disse spoergsmaal, Belgiens Conseil d'État har forelagt Domstolen i den foreliggende sag. Det foerste spoergsmaal er noget af en processuel gaade, for saa vidt som Domstolen anmodes om en praejudiciel afgoerelse af, hvordan Retten i Foerste Instans ville besvare dette spoergsmaal under et eventuelt fremtidigt soegsmaal.
II - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
2 I september 1993 reflekterede Myrianne Coen (herefter »sagsoegeren«), der var ansat i det belgiske Udenrigsministerium, paa en annonce indrykket af Kommissionen i en raekke nationale dagblade, hvori Kommissionen indkaldte ansoegninger om ansaettelse i midlertidige stillinger i loenklasse A fra ansoegere med forskellig uddannelsesmaessig baggrund. Sagsoegeren indgav en ansoegning den 11. november 1993. Hun var blandt de 42 ansoegere, der kom til samtale, ud af 826 ansoegere, men hun blev ikke opfoert paa reservelisten, der blev opstillet i juni 1994.
3 I forbindelse med den samme ansaettelsesprocedure anmodede Kommissionen i oktober 1993 den faste repraesentation for hver af medlemsstaterne om at opstille en liste paa tre ansoegere, helst foersteambassadesekretaerer eller konsulenter, der var udnaevnt for nylig, med henblik paa ansaettelse som midlertidigt ansatte i Generaldirektorat I-A (herefter »GD I-A«, som man var ved at oprette til at forberede Kommissionens arbejde med Faellesskabets politiske forbindelser med tredjelande. Det belgiske Udenrigsministerium fremsendte den 24. november 1993 en liste over tre kandidater, deriblandt Chr. Tanghe, til Den Faste Repraesentation til videregivelse til Kommissionen.
4 Den 15. december 1993 indgav sagsoegeren ansoegning om optagelse paa listen over anbefalede kandidater til rette vedkommende i Udenrigsministeriet. Hendes ansoegning blev ikke videregivet til Kommissionen, da den var indgivet for sent, og fordi sagsoegeren ikke var hoejt nok placeret til at opfylde det minimumskrav, ministeriet havde fastsat for at anbefale kandidater.
5 Den 14. januar 1994 anlagde sagsoegeren sag ved Belgiens Conseil d'État, Afdelingen for Forvaltningssager, med paastand om ophaevelse baade af Udenrigsministeriets afgoerelse om at foreslaa tre kandidater til ansaettelse i midlertidige stillinger i GD I-A i Kommissionen og af afgoerelsen om ikke at indstille hende til de paagaeldende stillinger (herefter »de anfaegtede afgoerelser«).
6 De anfaegtede afgoerelser blev udsat ved dom afsagt af Conseil d'État den 9. februar 1994. Udsaettelsen blev ophaevet den 28. marts 1994, og i dommen anfoerte Conseil d'État, at sagen ikke kunne forventes at blive antaget til realitetsbehandling, da de anfaegtede afgoerelser var forberedende akter, der kun kunne proeves, hvis de var bindende i forhold til Kommissionen, hvilket ikke var tilfaeldet.
7 Forhandlingerne for Conseil d'État vedroerte herefter primaert spoergsmaalet om kompetence. Den belgiske stat har gjort gaeldende, at de anfaegtede afgoerelser var en del af en beslutningsproces i Faellesskabet, og at de, da de kun var forberedende foranstaltninger, der ikke var bindende for Kommissionen, ikke havde nogen retsvirkning, og at sagen derfor ikke kunne antages til realitetsbehandling. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at oversendelsen til Kommissionen af en liste, hvorpaa hun ikke stod opfoert, beroerte hende og skadede hendes interesser, idet hun derved endeligt blev udelukket fra ansaettelsesproceduren. Hun har herved henvist til Domstolens dom i Oleificio Borelli-sagen (1), og anfoert, at det er et almindeligt retsprincip i faellesskabsretten, at nationale afgoerelser, der indgaar i Faellesskabets beslutningsprocedure, skal kunne proeves af en retsinstans, og at dette princip ville blive tilsidesat, hvis Conseil d'État fandt ikke at have kompetence til at proeve de anfaegtede afgoerelser, idet dette ville indebaere, at hun ikke havde nogen mulighed for at opnaa domstolsproevelse af dem.
8 Paa denne baggrund har sagsoegeren begaeret, at Conseil d'État forelaegger Domstolen et spoergsmaal om, hvorvidt den belgiske stats indgivelse af listen over tre kandidater var en afgoerelse, »hvis gyldighed kunne proeves af Retten i Foerste Instans og Domstolen under et annullationssoegsmaal til proevelse af udnaevnelsen af en af kandidaterne, saaledes at Rettens og Domstolens kompetence ville vaere til hinder for, at Belgiens Conseil d'État kunne proeve lovligheden af udvaelgelsen og indstillingen«.
9 Den 26. oktober 1994 blev det meddelt Conseil d'État og sagsoegeren, at Chr. Tanghe var blevet udnaevnt til midlertidigt ansat ved Kommissionen fra den 16. september 1994.
10 I sin redegoerelse over for Conseil d'État den 16. november 1994 gav auditeur Debusschere udtryk for den opfattelse, at Conseil d'État i overensstemmelse med Oleificio Borelli-sagen ville vaere forpligtet til at anvende sin kompetence til at proeve de anfaegtede afgoerelser, hvis de var bindende for Kommissionen. Da Kommissionen ikke var bundet heraf, konkluderede hun, at sagen ikke kunne antages til realitetsbehandling, for saa vidt som der derved kun blev soegt at opnaa en proevelse af forberedende akter. Eftersom der ikke er noget retsmiddel mod afgoerelser fra Conseil d'État, konkluderede hun imidlertid ogsaa, at det af sagsoegeren foreslaaede spoergsmaal maatte forelaegges Domstolen i medfoer af traktatens artikel 177.
11 Under retsmoedet den 31. maj 1995 gjorde sagsoegeren gaeldende, at den fremtidige afgoerelse fra Conseil d'État i hendes sag eventuelt kunne udgoere et nyt faktum, saaledes at fristen ville begynde at loebe paa ny med hensyn til anlaeggelse af sag ved Retten i Foerste Instans til proevelse af udnaevnelsen af Chr. Tanghe.
12 Ved dom af 14. juni 1995 har Belgiens Conseil d'État, Sjette Afdeling, forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
»Skal Rom-traktatens artikel 173, stk. 5, fortolkes saaledes, at den frist paa to maaneder, som deri er fastsat for at anfaegte en afgoerelse truffet af Kommissionen, kan loebe paa ny som foelge af en afgoerelse fra en retsinstans i en medlemsstat, hvori det fastslaas, at en forvaltningsakt i denne stat er retsstridig, naar forvaltningsakten kan have haft indflydelse paa Kommissionens afgoerelse, der oenskes proevet?
[Og hvis dette spoergsmaal besvares bekraeftende:]
Er en anmodning om indstilling af ansoegere til stillinger i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som er fremsat under et moede mellem de faste repraesentanter og Kommissionens generalsekretaer og rettet direkte til medlemsstaterne uden anden form for offentliggoerelse og uden for en ansaettelsesprocedure, der er bekendtgjort i EF-Tidende, gyldig, saerligt naar der henses til reglerne, der er gaeldende for ansaettelse af tjenestemaend og oevrige ansatte ved Kommissionen?«
III - Parternes indlaeg
13 Der er afgivet indlaeg af sagsoegeren, den belgiske regering og Kommissionen. Disse kan sammenfattes som foelger:
14 Ifoelge sagsoegeren soeges der under hovedsagen en proevelse af en medlemsstats ret til at indstille og stoette kandidater til stillinger som ansatte i Kommissionen. Hvis Conseil d'État skulle annullere de anfaegtede afgoerelser, ville sagsoegeren kunne kraeve erstatning under et separat soegsmaal ved de belgiske retter. Henvisningen til traktatens artikel 173 skal forstaas som en henvisning til traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91, som vedroerer Domstolens kompetence til at afgoere tvister mellem institutionerne og personer, som vedtaegten finder anvendelse paa, herunder ansoegere til stillinger i institutionerne. Efter hendes opfattelse skal det foerste spoergsmaal besvares med, at et vaesentligt nyt faktum kan begrunde, at fristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91 begynder at loebe paa ny, og berettige, at en sag til proevelse af en afgoerelse, der ikke var blevet anfaegtet inden for de gaeldende frister, antages til realitetsbehandling.
15 Med hensyn til det andet spoergsmaal har sagsoegeren gjort gaeldende, at uafhaengigheden i det europaeiske tjenestemandssystem er et retsprincip af afgoerende betydning, og at faellesskabsrettens autonome karakter skal sikre, at en medlemsstat eller en anden tredjemand ikke kan blande sig i faellesskabsinstitutionernes virke. Hun henviser herved til vedtaegtens artikel 11 og 27 samt til sagen Costa mod ENEL (2). Hun udleder heraf, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde lov til at forbeholde en stilling for en borger i en bestemt medlemsstat, og anfoerer, at Kommissionen tog de kandidater, det belgiske Udenrigsministerium havde indstillet, i betragtning (og udnaevnte en af dem), hvorved den undergravede den noedvendigvis objektive karakter af afgoerelsen om udnaevnelse af tjenestemaend til GD I-A. Kommissionens afgoerelser blev saaledes efter hendes opfattelse truffet i strid med principperne om autonomi og uafhaengighed og i strid med tjenestemandsvedtaegten.
16 Den belgiske regering har anfoert, at sagsoegeren ikke har indgivet klage i overensstemmelse med tjenestemandsvedtaegten (selv om dette under alle omstaendigheder ikke beroerer sagen for Conseil d'État), at overholdelse af de i traktaten fastsatte frister er en ufravigelig procesforudsaetning, og at der ikke er nogen begrundelse for at genaabne disse frister.
17 Kommissionen har ligeledes bemaerket, at sagsoegeren hverken har indbragt en klage i medfoer af vedtaegten eller anlagt sag ved Retten i Foerste Instans til anfaegtelse af enten udnaevnelsen af Chr. Tanghe eller Kommissionens afgoerelse om ikke at udnaevne hende til en stilling. Overholdelse af fristerne i artikel 90 og 91 i vedtaegten er en ufravigelig procesforudsaetning, der skal sikre, at administrative afgoerelser kan anses for endelige i forhold til de beroerte, naar fristen for at anfaegte dem er udloebet. Kommissionen har endvidere anfoert, at en dom fra en retsinstans, uanset om det er fra en national ret eller Domstolen, ikke kan anses for at vaere et »nyt faktum«, og at sagen ikke indeholder oplysninger, der kunne begrunde, at de gaeldende frister skulle begynde at loebe paa ny. Kommissionen foreslaar derfor, at det foerste spoergsmaal besvares benaegtende.
18 Selv om Kommissionen har anfoert, at den besvarelse, den foreslaar, af det foerste spoergsmaal vil overfloediggoere besvarelse af det andet spoergsmaal, har den derefter redegjort for omstaendighederne ved sin anmodning til medlemsstaterne. Det var klart, at medlemsstaternes diplomatiske tjenester ville have et stort antal kandidater med relevant erfaring ved udnaevnelse til midlertidige stillinger i GD I-A. Endvidere havde Kommissionens generaldirektoer for personale og administration i en skrivelse til sagsoegeren af 22. marts 1994 udtalt, at indgivelsen af de nationale lister over kandidater, som sagsoegeren anfaegtede for Conseil d'État, ikke ville faa betydning hverken for de mange ansoegninger, den havde modtaget, eller for, hvilke udnaevnelser der ville blive foretaget. De af medlemsstaterne indgivne lister blev foejet til de ansoegninger, Kommissionen havde modtaget efter bekendtgoerelserne i pressen, saa der i alt var 826 kandidater, hvoraf de 16 blev udnaevnt. Kommissionen har gjort gaeldende, at naar en kandidat, der faar afslag paa sin ansoegning, undlader at anvende de saerlige retsmidler i vedtaegten og traktaten, kan denne undladelse ikke afhjaelpes ved en forelaeggelse til praejudiciel afgoerelse i medfoer af traktatens artikel 177.
IV - Behandling af den nationale rets spoergsmaal
19 Selv om det foerste spoergsmaal vedroerer fortolkningen af traktatens artikel 173, stk. 5, er det klart, at Domstolens kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende en (eventuel, fremtidig) retstvist mellem sagsoegeren og Kommissionen ville tilkomme den i henhold til traktatens artikel 179, og at artikel 173 ikke er relevant for denne sag. Betingelserne for at anvende denne kompetence er fastlagt i vedtaegtens artikel 90, artikel 91 og artikel 91a, der anvendes analogt paa midlertidigt ansatte i henhold til artikel 73 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte. Ifoelge Domstolens faste praksis kan »ikke blot personer, som har status som tjenestemaend eller som andet end lokalt ansatte, men ogsaa de, der haevder at have en saadan status ... for Domstolen anfaegte en afgoerelse, der indeholder et klagepunkt mod dem« (3). I henhold til artikel 3, stk. 1, litra a), i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (4), udoeves denne kompetence i foerste instans af Retten.
20 Det foerste spoergsmaal, der er forelagt af den nationale ret, bygger paa den udtrykkelige forudsaetning, at hvis fristerne ikke kan begynde at loebe paa ny, »har sagsoegeren ingen interesse i, at Conseil d'État ophaever de anfaegtede indstillinger, idet dette ikke vil give sagsoegeren nogen mulighed for at blive udnaevnt« (5). Dette bekraeftes af ordlyden af forelaeggelsesdommen, hvori det anfoeres, at det andet spoergsmaal kun opstaar, hvis det foerste besvares bekraeftende. Det eneste formaal med det foerste forelagte spoergsmaal er saaledes at opnaa en afgoerelse af, om sagsoegeren kan kraeve, at Kommissionen genovervejer sin afgoerelse om at udnaevne Chr. Tanghe trods udloebet af fristerne i vedtaegten.
21 Det er ikke under sagen bestridt, at sagsoegeren blev bekendt med Chr. Tanghe's udnaevnelse den 26. oktober 1994. Der blev ikke indgivet klage herover inden tre maaneder efter meddelelsen herom i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og sagsoegeren har ikke paa anden maade taget retlige skridt over for Kommissionen siden.
22 Sagsoegeren har henvist til en raekke domme fra Domstolen og Retten til stoette for, at fremkomsten af vaesentlige nye fakta kan berettige, at en klager indgiver anmodning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, om, at institutionen genoptager en sag, hvor den har truffet en afgoerelse, der ikke er blevet anfaegtet inden for den gaeldende frist (6). Med det foerste spoergsmaal oenskes der derfor en afgoerelse af, om en dom fra en national ret kan udgoere et saadant »vaesentligt nyt faktum«, naar de afgoerelser, der anfaegtes for den nationale retsinstans med henblik paa annullation, kan have haft indflydelse paa Kommissionens afgoerelse om udnaevnelse.
23 I den foreliggende sag anmodes Domstolen om at fortolke et processuelt regelsaet, som ikke vil have afgoerende betydning for sagen for den nationale ret. Under disse omstaendigheder mener jeg, at Domstolen som et praeliminaert spoergsmaal boer tage stilling til, om den har kompetence til at besvare spoergsmaalet.
24 Domstolen har ganske vist i Dzodzi-sagen udtalt, at »det foelger ... af den kompetencefordeling i henhold til artikel 177, der gaelder med hensyn til henholdsvis Domstolen og de nationale retter, at Domstolen traeffer praejudiciel afgoerelse uden principielt at skulle goere sig overvejelser med hensyn til de omstaendigheder, der har givet de nationale retsinstanser anledning til at forelaegge Domstolen de paagaeldende spoergsmaal, og hvorunder de vil anvende den faellesskabsretlige bestemmelse, som de har anmodet Domstolen om at fortolke« (7). Domstolen udtalte imidlertid derefter, at »forholdet er et andet, saafremt det fremgaar, at der foreligger et misbrug af proceduren efter artikel 177, naar henses til dennes formaal, og at proceduren i realiteten er blevet ivaerksat med henblik paa paa grundlag af en kunstig tvist at formaa Domstolen til at traeffe afgoerelse, eller saafremt det er aabenbart, at den faellesskabsretlige bestemmelse, som Domstolen anmodes om at fortolke, ikke kan finde anvendelse« (8). Domstolen har endvidere som fast praksis udtalt, at den ikke har kompetence til at traeffe en praejudiciel afgoerelse, hvis »den fortolkning af faellesskabsretten ... som den paagaeldende ret har anmodet om, aabenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand« (9).
25 Spoergsmaalet om, hvorvidt en dom fra en national ret kan udgoere et nyt faktum, der vil kunne faa betydning for, om institutionen har pligt til at tage stilling til en anmodning om genoptagelse af en sag, hvor den tidligere har truffet en afgoerelse, der beroerte en klager, er klart et faellesskabsretligt spoergsmaal. Under de ret specielle omstaendigheder i den foreliggende sag mener jeg imidlertid ikke, at dette forhold alene er tilstraekkeligt til at fastslaa, at Domstolen har kompetence.
26 For det foerste er det eneste angivne formaal med det foerste spoergsmaal at opnaa en afgoerelse af, om sagsoegeren kan komme uden om fristen for at anfaegte Kommissionens afgoerelse om udnaevnelse, som hun ikke har bestridt, at hun undlod at anfaegte inden for fristen. Dette forekommer mig ikke at vaere i overensstemmelse med det egentlige formaal med artikel 177, som er at give nationale retsinstanser afgoerelser om fortolkningen (og med hensyn til lovgivning gyldigheden) af bestemmelser i faellesskabsretten, som de nationale retsinstanser saa skal anvende paa de faktiske omstaendigheder i den sag, de skal paadoemme. Selv om Domstolen i almindelighed anmodes om at fortolke bestemmelser i faellesskabsretten, der kan anvendes paa retsforholdet mellem parterne i hovedsagen, kan den ogsaa i medfoer af traktatens artikel 177 anmodes om at fortolke baade formelle (10) og materielle (11) bestemmelser i faellesskabsretten, der kan vaere af betydning for den nationale rets kompetence til at traeffe afgoerelse i den sag, der er indbragt for den. Under disse omstaendigheder kan den nationale ret siges at anvende den fortolkning, der er blevet givet, snarere end bestemmelserne selv. I den foreliggende sag kan de bestemmelser i faellesskabsretten, som spoergsmaalet vedroerer, uanset hvordan de fortolkes, ikke faa betydning for den nationale rets kompetence, og den nationale ret er derfor ikke i en situation, hvor den kan anvende Domstolens fortolkning.
27 Domstolen har ingen kompetence med hensyn til det foerste spoergsmaal, hvilket fremgaar af, at uanset hvilken besvarelse Domstolen maatte naa frem til, vil besvarelsen ikke have nogen betydning for gyldigheden af de anfaegtede afgoerelser. Det materielle spoergsmaal, der skal afgoeres ved den belgiske ret, er, om den belgiske stats deltagelse i udnaevnelsen af visse midlertidigt ansatte i Kommissionen var i strid med faellesskabsretten. Om dette har Conseil d'État udtalt, at »den belgiske regerings kompetence til at foretage disse indstillinger ... afhaenger af, om den udnaevnelsesprocedure, som Kommissionen har indledt, er lovlig«. Vedroerende spoergsmaalet om kompetence har Conseil d'État udtalt, at retten kun ville undersoege gyldigheden af de anfaegtede afgoerelser, »saafremt sagsoegeren har mulighed for at opnaa, at De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans annullerer udnaevnelsen af Chr. Tanghe«.
28 Det er klart, at Conseil d'État's kompetence til at traeffe afgoerelse om gyldigheden af de anfaegtede afgoerelser i henhold til faellesskabsretten ikke har nogen som helst betydning for, om en sag, sagsoegeren eventuelt vil anlaegge mod Kommissionen, kan antages til realitetsbehandling. Paa foranledning af sagsoegeren lader Conseil d'État til at have forelagt spoergsmaalene i den foreliggende sag ud fra hensynet til at undgaa, at det, som generaladvokat Darmon i Oleificio Borelli-sagen har kaldt »princippet om domstolsproevelse«, tilsidesaettes. Han definerede indholdet af dette princip som foelger: »En privat, som foelger sig kraenket af en retsakt, som fratager ham en ret eller fordel indeholdt i faellesskabsreglerne, skal have mulighed for at anfaegte denne retsakt og have ret til fuldstaendig domstolsbeskyttelse« (12). Efter hans opfattelse skal en national retsakt, der endeligt har en bebyrdende virkning paa sagsoegerens retsstilling, kunne underkastes domstolsproevelse paa nationalt niveau.
29 I dommen i den paagaeldende sag udtalte Domstolen, at naar en national retsakt »indgaar i en faellesskabsretlig beslutningsproces ... (er det) de nationale retters opgave, efter omstaendighederne efter en praejudiciel forelaeggelse for Domstolen, at udtale sig om lovmaessigheden af den paagaeldende nationale retsakt under de samme kontrolbetingelser, som er gaeldende for enhver endelig retsakt, udstedt af den samme nationale myndighed, som vil kunne taenkes at skade tredjemand, og foelgelig at vurdere, om sagen kan realitetsbehandles, ogsaa selv om de nationale procesregler ikke foreskriver dette i et saadant tilfaelde« (13).
30 Den forelaeggende ret ville i den foreliggende sag have kunnet undersoege, om de anfaegtede afgoerelser var i overensstemmelse med de bestemmelser i vedtaegten, der finder anvendelse paa sagsoegerens situation, og anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af eventuelle faellesskabsretlige spoergsmaal, der var noedvendige at afgoere for, at den kunne afsige dom. Dette er genstanden for det andet spoergsmaal. Mens parterne strides om, hvorvidt Conseil d'État efter Oleificio Borelli-dommen er forpligtet til at traeffe afgoerelse i hovedsagen, er der paa den anden side ingen egentlig strid om, hvorvidt retsvirkningen af Conseil d'État's dom ville vaere at bryde fristerne i vedtaegten. Conseil d'État har efter det oplyste rejst spoergsmaalet ex officio i forelaeggelsesdommen. Under disse omstaendigheder ville en afgoerelse fra Domstolen af dette spoergsmaal derfor ikke kunne siges at vaere »udtryk for et objektivt behov i forbindelse med loesningen af en retstvist« for den forelaeggende ret (14).
31 Det forekommer mig, at grundlaget for at stille det foerste spoergsmaal er hypotetisk i to henseender og argumentationen herfor cirkulaer. For det foerste forudsaetter det forelagte spoergsmaal, at sagsoegeren en gang i fremtiden vil anlaegge sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse om at udnaevne Chr. Tanghe. Denne forudsaetning hviler i oevrigt tillige paa, at hun da vil have indbragt klage for Kommissionen i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, uden at faa medhold. For det andet maa det forudsaettes, at hun ved dette sagsanlaeg allerede har faaet medhold i sagen ved det belgiske Conseil d'État. Den sidstnaevnte hypotese er til gengaeld afhaengig af, at begge de forelagte spoergsmaal besvares paa en for hende fordelagtig maade.
32 Conseil d'État har saaledes gjort hovedsagens udfald afhaengig af retsvirkningerne af sin endnu ikke afsagte dom vedroerende anvendelsen af bestemmelser i faellesskabsretten, som kun kan paaberaabes, hvis den paagaeldende dom falder ud til sagsoegerens fordel. Det fremgaar klart af Domstolens praksis, at den ikke kan udoeve responderende virksomhed vedroerende generelle eller hypotetiske spoergsmaal eller spoergsmaal, der ikke ville vaere den nationale ret til nogen hjaelp med henblik paa afgoerelsen af den foreliggende sag (15). Denne retspraksis finder efter min opfattelse anvendelse i den foreliggende sag.
33 Hvor fuldstaendig hypotetisk og endog konstrueret spoergsmaalet er, fremgaar endvidere af, at Domstolen, hvis den besvarede det i forbindelse med den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse, faktisk ville traenge ind paa Retten i Foerste Instans' kompetence til at traeffe afgoerelse om det samme spoergsmaal i foerste instans i en eventuel fremtidig tvist mellem Kommissionen og sagsoegeren. Retten i Foerste Instans ville under en saadan sag kunne undersoege ethvert anbringende, der forskriftsmaessigt var fremfoert for den til stoette for at anfaegte gyldigheden af Kommissionens afgoerelse om udnaevnelse. Det kunne bl.a. vaere et anbringende om, at medlemsstaternes deltagelse i proceduren til udvaelgelse af kandidater var i strid med vedtaegten eller et almindeligt princip i faellesskabsretten, og at Kommissionens afgoerelse derfor var ugyldig. Spoergsmaalet om medlemsstaternes deltagelse i udnaevnelsesproceduren, hvilket der ikke udtrykkeligt er truffet bestemmelse om i vedtaegten, er naturligvis et ganske andet end spoergsmaalet om den materielle gyldighed af en medlemsstats foranstaltninger, som er en noedvendig del af en given beslutningsprocedure i Faellesskabet saasom i Oleificio Borelli-sagen. Gyldigheden af faellesskabsinstitutioners udnaevnelse af personale og saa meget desto mere spoergsmaalet om, hvorvidt en saadan udnaevnelse kan anfaegtes under et eventuelt fremtidigt soegsmaal, henhoerer under Retten i Foerste Instans' kompetenceomraade, idet denne opgave, der paahviler Domstolen i henhold til traktaterne, er blevet overdraget Retten. Jeg mener derfor ikke, at det ville vaere passende, om Domstolen fremkom med en forudsigelse om, hvordan Retten i Foerste Instans ville udoeve denne kompetence under et eventuelt fremtidigt soegsmaal.
34 Den forelaeggende ret har ganske vist fastslaaet, at i henhold til national ret er Domstolens besvarelse af dette spoergsmaal af relevans for sagsoegerens interesse i annullation af de anfaegtede afgoerelser, og at afgoerelsen af spoergsmaalet, om en sagsoeger har interesse i annullation af en saadan afgoerelse, henhoerer under national ret. I den forbindelse er foelgende citat fra Domstolens dom i den anden Foglia-sag relevant:
»... selv om Domstolen i videst muligt omfang boer kunne overlade de nationale domstole at bedoemme noedvendigheden af de spoergsmaal, der forelaegges den, maa Domstolen have mulighed for at foretage en tilbundsgaaende vurdering af spoergsmaal i forbindelse med dens egen funktion, bl.a. med henblik paa at efterproeve sin egen kompetence ... Domstolen kan saaledes ikke ... forholde sig passivt over for medlemsstaternes retsinstansers skoen i de undtagelsestilfaelde, i hvilke skoennet kan vaere af betydning for artikel 177-procedurens rette funktion« (16).
35 Den foreliggende sag forekommer mig netop at vaere et saadant undtagelsestilfaelde, hvor den forelaeggende rets bedoemmelse af relevansen af det spoergsmaal, der forelaegges Domstolen, af ovennaevnte grunde er uforenelig med Domstolens rolle i medfoer af artikel 177. Det skal her tilfoejes, som Domstolen ogsaa bemaerkede i Foglia-sagen, at: »... fastslaar Domstolen i et saadant tilfaelde, at den savner kompetence, er der paa ingen maade tale om et indgreb i den nationale domstols kompetenceomraade, men om at afvaerge, at artikel 177-proceduren anvendes til andre formaal en dem, hvortil den er beregnet« (17).
36 Paa baggrund af ovenstaaende er jeg af den opfattelse, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare det foerste spoergsmaal.
37 Saafremt Domstolen vaelger ikke at foelge denne opfattelse af spoergsmaalet om dens kompetence i den foreliggende sag, mener jeg, at Conseil d'État's foerste spoergsmaal skal besvares benaegtende. Sagsoegeren anfaegter herved to afgoerelser fra nationale myndigheder, der paastaas at ligge til grund for Kommissionens udnaevnelse af Chr. Tanghe og at have medfoert udnaevnelsens ugyldighed, ene og alene for at anfaegte udnaevnelsen. Hvis en afgoerelse fra en national ret skulle anses for at udgoere et saadant nyt faktum, ville sagsoegeren kunne omgaa de frister, der er fastsat i vedtaegten, og som ifoelge Domstolens faste praksis er praeceptive (18). Som det er fremfoert af Kommissionen, var de relevante faktiske omstaendigheder i den endnu kun hypotetiske tvist mellem sagsoegeren og Kommissionen sagsoegeren bekendt allerede den 26. oktober 1994 og er ikke blevet aendret - og der er heller ikke blevet tilfoejet noget hertil - siden. Selv om Domstolen har anerkendt, at »en dom om annullation af en retsakt ... (kan) anses for en ny omstaendighed af de personer, der er direkte beroert af den annullerede retsakt« (19), er det klart, at nationale retter ikke har kompetence til at annullere foranstaltninger fra faellesskabsinstitutioner.
38 De principielle spoergsmaal, der er opstaaet i den foreliggende sag, ligner paa en raekke vaesentlige punkter dem, der opstod i sagen TWD Textilwerke Deggendorf (20). I den paagaeldende sag anfaegtede sagsoegeren ved den nationale ret foreneligheden med traktaten af nationale foranstaltninger, der var truffet til gennemfoerelse af en beslutning fra Kommissionen om, at en vis stoette, de tyske myndigheder havde tildelt sagsoegeren, var uforenelig med faellesmarkedet og skulle tilbagebetales. Sagsoegeren havde ikke anfaegtet beslutningen i medfoer af traktatens artikel 173. Domstolen udtalte foelgende:
»Hvis man anerkendte, at vedkommende under saadanne omstaendigheder ved den nationale ret kunne modsaette sig gennemfoerelsen af beslutningen under paaberaabelse af, at den var ulovlig, ville det svare til at give den paagaeldende adgang til at omgaa beslutningens endelighed i forhold til ham efter soegsmaalsfristernes udloeb« (21).
39 I den foreliggende sag for den nationale ret anfaegter sagsoegeren ikke gennemfoerelsen af Kommissionens afgoerelse, men de nationale myndigheders retsakter forud for dens vedtagelse, som det goeres gaeldende har haft indflydelse paa indholdet af afgoerelsen og dermed paa dens gyldighed. I lighed med sagsoegeren i TWD Textilwerke Deggendorf-sagen forsoeger sagsoegeren i naervaerende sag at anvende det nationale soegsmaal til at undgaa konsekvenserne af ikke at have overholdt fristen for anlaeggelse af et direkte soegsmaal i et tilfaelde, hvor der ikke var tvivl om, at en saadan sag i princippet kunne antages til realitetsbehandling. Under saadanne omstaendigheder mener jeg ikke, at sagsoegeren boer have lov til indirekte at anfaegte foreneligheden med faellesskabsretten af afgoerelser, som hun har undladt at anfaegte direkte.
40 Den forelaeggende ret har udtrykkeligt anfoert, at det andet spoergsmaal kun skal besvares, hvis det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende. Paa baggrund af den besvarelse, jeg har foreslaaet af det foerste spoergsmaal, og i overensstemmelse med den udtrykte tilkendegivelse fra den forelaeggende ret indstiller jeg, at Domstolen undlader at besvare det andet spoergsmaal.
41 For det tilfaelde, at Domstolen er af den opfattelse, at den alligevel skal besvare det andet spoergsmaal, mener jeg, at Kommissionens supplerende anmodning til medlemsstaterne om at indstille kandidater, der kunne tages i betragtning i forbindelse med den almindelige ansaettelsesprocedure, ikke var i strid med de gaeldende faellesskabsretlige bestemmelser. Saerligt har sagsoegeren ikke godtgjort, at der skulle vaere sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 11, der finder analog anvendelse paa midlertidigt ansatte i medfoer af artikel 11 i vilkaarene for de oevrige ansatte. Hun har ej heller paavist, hvordan vedtaegtens artikel 27, som hun saerligt har lagt vaegt paa, skulle kunne fortolkes saaledes, at den finder anvendelse paa midlertidigt ansatte, eller hvordan de tilsvarende bestemmelser i vilkaarene for de oevrige ansatte, saerligt artikel 12, stk. 1, er blevet tilsidesat.
V - Forslag til afgoerelse
42 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare de af Belgiens Conseil d'État forelagte spoergsmaal paa foelgende maade:
Domstolen har ikke under en sag anlagt i henhold til artikel 177 kompetence til at afgoere, om en afgoerelse truffet af en retsinstans i en medlemsstat kan bevirke, at fristen for et eventuelt fremtidigt soegsmaal, der har til formaal at anfaegte gyldigheden af en afgoerelse fra Kommissionen om at udnaevne en midlertidigt ansat begynder at loebe paa ny, naar den nationale retsinstans lader sin afgoerelse afhaenge af en fortolkning af bestemmelser i faellesskabsretten, som ikke kan paavirke dens kompetence, og naar den nationale retsinstans af denne grund ikke er i stand til at anvende denne fortolkning.
(1) - Dom af 3.12.1992, sag C-97/91, Oleificio Borelli mod Kommissionen, Sml. I, s. 6313.
(2) - Dom af 15.7.1964, sag 6/64, Sml. 1954-1964, s. 531, org. ref.: Rec. s. 1141.
(3) - Dom af 13.7.1989, sag 286/83, Alexis m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2445, praemis 9.
(4) - EFT L 319, s. 1, berigtiget i EFT 1989 L 241, s. 4.
(5) - Som naevnt ovenfor i punkt 14 har sagsoegeren i sine indlaeg for Domstolen anfoert at have en anden interesse i at opnaa annullation af de anfaegtede afgoerelser, nemlig at faa mulighed for at goere et erstatningskrav gaeldende.
(6) - Dom af 12.7.1973, sag 28/72, Tontodonati mod Kommissionen, Sml. s. 779, af 18.6.1981, sag 173/80, Blasig mod Kommissionen, Sml. s. 1649, af 1.12.1983, sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml. s. 3981, af 30.5.1984, sag 326/82, Aschermann m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2253, af 26.9.1985, sag 231/84, Valentini mod Kommissionen, Sml. s. 3027, og af 28.4.1994, sag T-35/93, Cucchiara m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 127, og II, s. 413.
(7) - Dom af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, praemis 39.
(8) - Samme dom, praemis 40.
(9) - Dom af 11.7.1991, sag C-368/89, Crispoltoni, Sml. I, s. 3695, praemis 11.
(10) - Dom af 27.5.1981, forenede sager 142/80 og 143/80, Essevi og Salengo, Sml. s. 1413, praemis 13-18 (traktatens artikel 169), og af 14.12.1982, forenede sager 314/81, 315/81, 316/81 og 83/82, Waterkeyn m.fl., Sml. s. 4337, praemis 13-16 (traktatens artikel 171).
(11) - Dom af 22.3.1990, sag C-201/89, Le Pen, Sml. I, s. 1183, praemis 8-11 (artikel 1 i 1965-protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter (og traktatens artikel 178 og 183)).
(12) - Naevnt ovenfor i fodnote 1, punkt 31 i forslaget til afgoerelse.
(13) - A.st., praemis 10 og 13.
(14) - Dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, praemis 18.
(15) - Dom af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, praemis 17, af 16.7.1992, sag C-83/91, Meilicke, Sml. I, s. 4871, praemis 25, og af 9.2.1995, sag C-412/93, Leclerc-Siplec, Sml. I, s. 179, praemis 12.
(16) - Naevnt ovenfor i fodnote 14, praemis 19.
(17) - A.st., praemis 18.
(18) - Jf. f.eks. dom af 12.7.1984, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133, praemis 12.
(19) - Dom af 8.3.1988, sag 125/87, Brown mod Domstolen, Sml. s. 1619, praemis 13.
(20) - Dom af 9.3.1994, sag C-188/92, Sml. I, s. 833.
(21) - A.st., praemis 18. Jf. tillige punkt 13-26 i generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i den paagaeldende sag.