61984C0223
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 26. september 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Ved kendelse af 10. juli 1984 har Bundesfinanzhof forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
1)
Skal den fælles toldtarif fortolkes således, at et apparat, som betegnes som en timertuner bestående af en farvefjernsynsmodtagedel med et programlager til 12 TV-kanaler og et koblingsur beregnet til automatisk til- og frakobling af apparatet indtil 10 dage forud, og som skal være tilsluttet en videobåndoptager af en nærmere angiven konstruktion for at kunne gengive de optagne udsendelser, tariferes under pos. 92.13 D i den fælles toldtarif?
2)
Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende :
Under hvilken position i den fælles toldtarif skal apparatet i så fald tariferes?
Jeg skal først give en nærmere beskrivelse af apparatets egenskaber og nævne de positioner, som procesdeltagerne under retsforhandlingerne har anført at apparatet kan tariferes under.
2.
Apparatet betegnes som en »timertuner T 50« og fremstilles i Japan, hvorfra Telefunken Fernseh und Rundfunk GmbH (herefter benævnt Telefunken) har ønsket at importere det til Forbundsrepublikken Tyskland.
Ifølge de tekniske forklaringer, der er afgivet under sagen, synes apparatet at være bestemt til udelukkende at fungere sammen med en videobåndoptager VR 510 — som det tilsluttes ved hjælp af et særligt kabel med syv poler — der er fremstillet af samme fabrikant. Apparatet kan tilsyneladende ikke tilsluttes andre modeller af videobåndoptagere og har følgende funktioner:
—
det sikrer strømforsyningen til videobåndoptageren,
—
det kan anvendes til forudprogrammering af optagelser (indtil ti dage i forvejen),
—
det modtager signalerne fra ßemsynsudsendelserne og leder dem videre til videobåndoptageren. Tuneren har et indbygget programlager til tolv TV-kanaler, hvormed det er muligt at udvælge ét, ud af tolv programmer og optage det på videobåndoptageren. Det er dog nødvendigt først at foretage en yderligere forstærkning og dekodning af de således opfangede og til videobåndoptageren videreledte farvesignaler, hvilket sker i selve fjernsynsmodtageren. Apparatets væsentlige tekniske særegenhed synes imidlertid at bestå i, at det er muligt at optage en fjernsynsudsendelse, samtidig med at man på fjernsynet direkte kan følge et andet program, som modtages med samme antenne.
3.
Ved indførslen af nævnte apparat T 50 udbad Telefunken sig en bindende tariferingsudtalelse fra Oberfinanzdirektion, som denne afgav den 14. april 1982 og hvori apparatet blev tariferet under pos. 85.15 A III b 2 i den fælles toldtarif, som omfatter»Modtagere, også kombineret med lydoptagere eller lydgengivere«. For varer i denne position opkræves en autonom toldsats på 22% eller en bundet toldsats på 14%.
Tariferingen blev foretaget under anvendelse af den almindelige tariferingsbestemmelse 3, litra b), vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif. Denne bestemmelse lyder som følger:
»3)
I de tilfælde, hvor henførsel under to eller flere positioner kan komme på tale, gælder følgende :
...
b)
Skønnes den foran under a) nævnte regel ikke tilstrækkelig vejledende ved tariferingen af blandinger og sammensatte varer, bestående af forskellige materialer eller forskellige bestanddele samt varer i sæt, tariferes de pågældende varer, som om de bestod af det materiale eller den bestanddel, der er karaktergivende, for så vidt udøvelsen af et skøn herover forekommer mulig ...«
Jeg skal i den forbindelse erindre om bestemmelse 3, litra a), hvorefter
»En position med mere specificeret varebeskrivelse skal foretrækkes for positioner med mere almindelig varebeskrivelse.«
Den forelæggende ret har understreget, at Oberfinanzdirektion ved tariferingen lagde til grund, at farvefjernsynsmodtageren udgjorde den karaktergivende bestanddel i nævnte bestemmelse 3, litra b)'s forstand.
Telefunken anfægtede imidlertid tariferingsafgørelsen under henvisning til, at apparatet T 50 ikke opfylder nogen selvstændig funktion og følgelig ikke kan betragtes som en fjernsynsmodtager. Apparatet kan navnlig ikke foretage nogen direkte gengivelse af de opfangede signaler og kan derfor ikke sidestilles med en fjernsynsmodtager. Efter Telefunkens opfattelse bør apparatet tariferes under pos. 92.13 D i den fælles toldtarif, der lyder således:
»Andet tilbehør samt dele til de under pos. 92.11 hørende apparater m.v.:
...
D)
Andre varer«.
Ifølge Telefunken bør apparatet T 50 betragtes som et tilbehør til de »Billed- og lydoptagere eller billed- og lydgengivere til fjernsyn«, som henhører under pos. 92.11 B i den fælles toldtarif. Den autonome og bundne toldsats i henhold til denne position erhhv. 18 og 9%.
Til støtte herfor anfører Telefunken, at apparatet ikke har den funktion at gengive billeder, men derimod at viderelede signaler til videobåndoptageren VR 510, der optager dem. Teknisk set bør der ifølge Telefunken sondres mellem markedet for radioteknik og for fjernsynsteknik. Modtageapparater (tunere) til radioudsendelser er selvstændige moduler, som kan tilsluttes forstærkere og højttalere af ethvert mærke, hvilket gør det muligt at tarifere dem som selvstændige varer. For modtageapparater (tunere) til fjernsynsudsendelser gælder derimod, at de er indbygget i de komplette apparater og muliggør billedmodtagelsen, hvorfor de ikke kan sælges som selvstændige artikler.
Teknikken i videobåndoptagere befinder sig ifølge Telefunken i sin udvikling mellem fjernsyns- og radioteknikken. Mens videobåndoptagere først blev fremstillet med en indbygget tuner (»kompakt videoapparat«), ligesom det var tilfældet med fjernsynsapparater, har efterspørgslen fra forbrugerne medført, at der nu fremstilles to moduler, nemlig dels en tuner/timer dels en videobåndoptager. Som følge af denne adskillelse er det imidlertid ikke muligt at anvende apparatet T 50 med andre videobåndoptagere end nævnte VR 510. Apparatet T 50 må derfor ifølge Telefunken tariferes som tilbehør til en videobåndoptager og dermed henføres til pos. 92.13 D i den fælles toldtarif.
Subsidiært har Telefunken gjort gældende, at der endvidere er mulighed for at tarifere timertuneren under pos. 92.11 B i den fælles toldtarif, fordi den udgør et nødvendigt tilbehør til videobåndoptageren, men blot på grund af efterspørgslen markedsføres som et særskilt modul, der dog ikke desto mindre må anses for en med videobåndoptageren VR 510 hørende bestanddel. Telefunken har i den forbindelse henvist til den almindelige tariferingsbestemmelse A, 2, litra a), vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif, som har følgende ordlyd :
»2
a)
Når en bestemt vare nævnes i en positionstekst, omfatter positionen også ukomplette eller ufærdige varer af den omhandlede art, for så vidt de fremtræder som i det væsentlige komplette eller færdige varer. Positionen omfatter endvidere varer af den pågældende art (herunder ukomplette eller ufærdige varer, som efter nærværende bestemmelse tariferes som komplette eller færdige varer), når de foreligger i adskilt eller ikke samlet stand«.
En tarifering under denne position vil medføre forpligtelse til betaling af en told på 13 eller 8% efter hhv. den autonome og bundne toldsats.
4.
Kommissionen har i sit indlæg gjort gældende, at det er udelukket at tarifere apparatet T 50 under pos. 92.13 D som »Andet tilbehør samt dele til... apparater m.v.«, fordi dets væsentligste anvendelsesformål er modtagelse af fjernsynsudsendelser, og hvorfor det som anført af Oberfinanzdirektion i dennes bindende tariferingsudtalelse bør tariferes under pos. 85.15 A III b) 2.
Kommissionen har til støtte herfor henvist til den indledende bestemmelse 1, litra c), til kapitel 92 hvori det hedder, at
»Dette kapitel omfatter ikke :
...
c)
mikrofoner, forstærkere, højttalere, hovedtelefoner, afbrydere, stroboskoper og andre instrumenter og apparater og andet tilbehør henhørende under kap. 85 eller 90, der skal benyttes i forbindelse med instrumenter henhørende under nærværende kapitel, men som ikke er sammenbygget med eller anbragt i samme kabinet som disse; lydoptagere eller lydgengivere kombineret med en radio- eller fjernsynsmodtager (pos. 85.15).«
Kommissionen har endvidere til støtte for det anførte påberåbt sig det grundlæggende tariferingsprincip om, at den pågældende vare eller det pågældende apparat skal tariferes efter sin beskaffenhed eller særlige egenskaber.
Efter Kommissionens opfattelse er T 50 et selvstændigt apparat, som uomtvisteligt har alle de egenskaber og funktioner, som er typiske for en fjernsynsmodtager, hvorved Kommissionen har henvist til de forklarende bemærkninger til TSR-nomenklaturen. Det kan ikke være afgørende, at apparatet ikke er i stand til på grundlag af de opfangede signaler at foretage en direkte gengivelse af de modtagne udsendelser. Som den forelæggende ret har anført i sin kendelse, anses radioapparater uden indbyggede højttalere nemlig efter fast tariferingspraksis som modtagere til radiofoni (efter pos. 85.15), selv om de ikke kan gengive lyden direkte.
5.
Vedrørende sagen skal jeg bemærke, at det må afgøres, enten om tariferingen skal foretages på grundlag af timertunerens karakteristiske egenskaber eller på grundlag af dens funktion i forhold til den videobåndoptager, sammen med hvilken den udgør en »funktionel enhed«.
Det fremgår nemlig af den nævnte indledende bestemmelse 1, litra c), til kapitel 92, at et apparat, der frembydes særskilt, og som ikke er indbygget i en anden artikel henhørende under kapitel 92, og heller ikke anbragt i samme kabinet (i betydningen »kasse« og ikke i betydningen »emballage«), skal tariferes efter sin særlige beskaffenhed i det afsnit af toldtariffen som særlig omhandler sådanne apparater.
Til forskel fra de varer, som er nævnt i den indledende bestemmelse 1, litra c), til kap. 92, såsom mikrofoner og forstærkere, m.fl., er timertuneren ikke omhandlet i den fælles toldtarif. Der findes altså ikke noget særligt afsnit for varer af den pågældende art.
Der må herefter først tages stilling til, om den kan sidestilles med en af de kategorier af apparater, som er opregnet i den fælles toldtarif.
Ser man først på begrebet »modtagere til... fjernsyn« (den fælles toldtarif, pos. 85.15), tilkommer det Domstolen at afgøre inden for rammerne af sin kompetence til at fortolke tariffen, hvad der skal forstås ved en fjernsynsmodtager i tariffens forstand. Efter min opfattelse må en fjernsynsmodtager defineres som et apparat, der ikke blot er i stand til at modtage signaler, men også at omforme dem på en sådan måde, at de kan gengives til billeder. Den tekniske eller juridiske definition svarer ikke nødvendigvis til almindelig sprogbrug, men det er naturligvis en fordel, hvis dette er tilfældet. Som anført af Telefunken er det vel klart, at en fjernsynsmodtager for »manden på gaden« blot er et apparat, udstyret med et katodestrålerør, hvorpå man kan se et billede. Ikke blot er timeren/tuneren imidlertid ubestrideligt ikke udstyret med et sådant rør, men kan ej heller forstærke eller demodulere (omforme) de farvesignaler, som den opfanger og leder videre til videobåndoptageren. Så vidt jeg har forstået de forklaringer, der blev afgivet under de mundtlige forhandlinger, udføres disse funktioner samt fremstillingen af billedrasteren af fjernsynsapparatet, når videobåndoptageren senere videresender de optagne signaler til fjernsynsapparatet.
Kommissionen har fremhævet, at der i den statistiske varefortegnelse for Fællesskabets udenrigshandel og for samhandelen mellem dens medlemsstater (Nimexe), som er baseret på nomenklaturen i den fælles toldtarif, foretages en sondring mellem »Fjernsynsmodtagere med indbygget billedrør« og »Andre [fjernsynsmodtagere]«. Heraf kan imidlertid ikke sluttes, at de »andre fjernsynsmodtagere« ikke indeholder en indretning til gengivelse af billedet og lyden, såsom en stor skærm, hvorpå billedet projiceres (således som det var tilfældet i en tariferingsafgørelse fra Kommissionen af 7. 3. 1975, som Kommissionen tillige har henvist til). Der er ikke blevet nævnt noget eksempel på en fjernsynsmodtager uden indretning til gengivelse af billedet, som kan ændre denne opfattelse.
Til imødegåelse af Kommissionens sidste argument skal jeg endelig anføre, at jeg finder det rigtigt, som Telefunken har gjort gældende, at man ikke kan sammenligne et apparat til modtagelse af radioudsendelser med et apparat til modtagelse af fjernsynsudsendelser, idet der er tale om to forskellige teknikker. Mht. radioteknikken skal det opfangede akustiske signal blot forstærkes, for at det kan omsættes til lyd via højttalere. Hvad derimod angår farvefjernsynsteknikken er det opfangede signal ufuldstændigt, idet det er standardafhængigt og først skal undergå en »demodulation« og omformes til en billeddraster, før der fremkommer et billede. Mens en tuner til radio på nuværende tidspunkt efter min opfattelse kan betragtes som et fuldstændigt modtagerapparat, selv om det ikke er udstyret med højttalere, fordi det kan foretage en fuldstændig »forarbejdning« af de modtagne signaler, kan hele den funktion, der består i at modtage audiovisuelle signaler, på teknikkens nuværende udviklingstrin kun udføres af et apparat, som ikke blot modtager, men også forstærker, demodulerer og danner billederne.
Jeg er derfor af den opfattelse, at timertuneren T 50, som udelukkende modtager signalerne, ikke kan betegnes som et apparat, hvis væsentligste funktion er at fungere som fjernsynsmodtager.
6.
Efter min opfattelse er det heller ikke muligt i medfør af den almindelige tariferingsbestemmelse A, 2 a), at betragte apparatet T 50 som en bestanddel af den videobåndoptager VR 510, sammen med hvilken det danner en »funktionel enhed«. Apparatet kan nemlig ikke anvendes alene, men er udelukkende bestemt til og kan udelukkende anvendes i forbindelse med videobåndoptageren. Sidstnævnte kan derimod udmærket fungere som et selvstændigt apparat, f.eks. optage en udsendelse direkte fra fjernsynsapparatet og anvendes uafhængigt til andre end de funktioner, som den udfører sammen med apparatet T 50, hvilken sidste altså består i at optage en anden udsendelse end den, der samtidigt ses på fjernsynsskærmen.
Følgelig mener jeg ikke, at apparatet T 50 i medfør af den almindelige tariferingsbestemmelse A 2, litra a), vedrørende nomenklaturen i den fælles toldtarif kan tariferes under pos. 92.1 l.B.
7.
Under hensyn til at der ikke findes nogen særlig ordning i tariffen for timertunere, til forskel fra hvad der er tilfældet med de instrumenter, apparater og andet tilbehør, som er nævnt i den indledende bestemmelse nr. 1, litra c), til kap. 92 i den fælles toldtarif, som jeg tidligere har citeret, finder jeg derimod, at det foreliggende apparat bør tariferes under pos. 92.13 D, sammenholdt med pos. 92.11 B.
Som tidligere nævnt kan apparatet T 50 kun anvendes i forbindelse med videobåndoptageren VR 510, mens sidstnævnte udmærket kan anvendes alene. Apparatet kan altså ikke betragtes som en nødvendig bestanddel af videobåndoptageren, men må derimod antages at udgøre et tilbehør hertil.
På dette sted finder jeg det vigtigt at fremdrage en oplysning, som firmaet Telefunken gav under den mundtlige forhandling. Det anførte herunder, at der også findes kompakte videobåndoptagere med indbygget videotuner. Et sådant apparat tariferes under ét i kap. 92 som en videobåndoptager, hvilket ikke bestrides af Kommissionen. Under disse forhold finder jeg på nuværende tidspunkt, sålænge der ikke findes nogen særskilt position for det pågældende apparat og ud fra en analogi med den nævnte kompakte videobåndoptager, at der er grundlag for at antage, at timertuneren T 50, som udelukkende er bestemt til anvendelse i forbindelse med båndoptageren VR 510, og som ikke kan udføre selvstændige funktioner, skal betragtes som tilbehør til en videobåndoptager i henhold til pos. 92.13 D (»tilbehør... til de under pos. 92.11 hørende apparater m.v.«).
Med en bekræftende besvarelse af det første præjudicielle spørgsmål er det overflødigt også at besvare det andet spørgsmål, som desuden vil kræve, at Domstolen foretager en egentlig tarifering, hvilket det henhører under den nationale rets kompetence at foretage.
8.
Sammenfattende skal jeg foreslå Domstolen at besvare det af Bundesfinanzhof forelagte spørgsmål på følgende måde :
Et som en timertuner betegnet apparat, som består af en farvefjernsynsmodtagedel med et programlager til 12 TV-kanaler og et koblingsur beregnet til automatisk til- og frakobling af apparatet indtil ti dage forud, og som skal være tilsluttet en videobåndoptager af en nærmere angiven konstruktion for at kunne gengive de optagne udsendelser, skal tariferes som tilbehør eller dele efter pos. 92.13 i den fælles toldtarif.
(
*1
) – Oversat fra fransk.