61990CC0054_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I denne sag har anpartsselskabet Weddel & Co. BV nedlagt paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse - som blev meddelt selskabet ved skrivelse af 12. januar 1990 - om ikke at tillade en af sine tjenestemaend at afgive vidneforklaring for en national retsinstans.
Faktiske omstaendigheder
2. Domstolen har allerede delvis kendskab til sagens faktiske omstaendigheder fra sag C-354/87, Weddel mod Kommissionen, hvori der blev afsagt dom den 6. november 1990. Artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2539/87 af 24. august 1987 om de maengder oksekoed af hoej kvalitet, der kan indfoeres fra USA og Canada inden for rammerne af ordningen efter forordning (EOEF) nr. 3928/86, bestemte:
"Licensansoegninger kan i loebet af de foerste ti dage af september maaned 1987 indgives i overensstemmelse med artikel 12 i forordning (EOEF) nr. 2377/80 for en samlet maengde paa 4 617 tons oksekoed med oprindelse i og fra USA og Canada." (1)
Inden for rammerne af denne licitationsprocedure indgav anpartsselskabet Weddel & Co. BV (herefter benaevnt "Weddel"), som im- og eksporterer koed og andre foedevarer, den 9. og 10. september 1987 ansoegninger om importlicenser for i alt 320 000 tons oksekoed til Produktschap voor Vee en Vlees (herefter benaevnt "Produktschap"), det nederlandske organ med kompetence til at udstede importlicenser.
Efter at Produktschap havde oplyst Kommissionen om omfanget af de i Nederlandene indgivne licensansoegninger, meddelte Kommissionen den 15. september 1987 det nederlandske organ, at en licensansoegning kun kunne lyde paa en samlet maengde, der ikke oversteg den samlede disponible maengde (dvs. 4 617 tons). Ved forordning (EOEF) nr. 2806/87 af 18. september 1987 om udstedelse af importlicenser for fersk, koelet eller frosset oksekoed af hoej kvalitet indfoerte Kommissionen herefter en saakaldt maksimumsregel for licensansoegninger, idet de ansoegte maengder saaledes blev reduceret forholdsmaessigt (2). Som foelge af denne maksimumsregel fik sagsoegeren kun meddelt licens for 0,2425% af 4 617 tons og kunne saaledes kun importere 11,196 tons oksekoed.
Den 18. september 1987 anlagde sagsoegeren ovennaevnte sag C-354/87 mod Kommissionen med paastand om annullation af forordningen og den deri indeholdte maksimumsregel. Ved dom af 6. november 1990 frifandt Domstolen Kommissionen (3).
3. I november 1989 overvejede Weddel - samtidig med annullationssoegsmaalet for Domstolen - at anlaegge sag mod Produktschap ved Arrondissementsrechtbank, Haag, med paastand om erstatning for sit tab (4).
Weddel har anfoert, at selskabet i forbindelse med ovennaevnte licitation i tillid til Produktschap' s (spontane) oplysninger indgav ansoegninger om importlicenser, der oversteg det disponible kontingent paa 4 617 tons. Produktschap er saaledes ansvarlig for det tab, som Weddel haevder at have lidt som foelge af, at selskabets licensansoegninger delvis blev afslaaet. Det nederlandske organ benaegter ikke at have meddelt Weddel, at ansoegningerne om importlicenser kunne overstige det disponible kontingent, men har i denne forbindelse anfoert, at det stoettede sig paa de udtrykkelige og gentagne udtalelser, som Kommissionen havde fremsat gennem en af sine tjenestemaend som svar paa Produktschap' s spoergsmaal vedroerende et eventuelt maksimum for licensansoegninger.
For noejagtigt at kunne vurdere chancerne for at vinde et erstatningssoegsmaal mod Produktschap indgav Weddel for Arrondissementsrechtbank en begaering om foreloebig vidneafhoering omfattende fem personer, herunder den tjenestemand ved Kommissionen, som havde givet oplysningerne til Produktschap (5). Den 11. december 1989 imoedekom Arrondissementsrechtsbank begaeringen (6), og allerede den 16. januar 1990 afhoerte den kompetente dommer fire af de fem vidner. Alle vidnerne bekraeftede, at ovennaevnte tjenestemand ved Kommissionen som svar paa en raekke spoergsmaal fra Produktschap gentagne gange og uden forbehold udtrykkeligt, inden udloebet af fristen for indgivelse af bud, havde udtalt, at "de maengder, der ansoeges om, kan overstige de disponible maengder" (7).
4. Den paagaeldende tjenestemand blev indkaldt til at afgive vidneforklaring for den kompetente dommer den 23. januar 1990 vedroerende sine oplysninger til Produktschap. Artikel 19 i vedtaegten for tjenestemaend og oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") bestemmer imidlertid:
"Tjenestemanden kan ikke med nogen begrundelse uden samtykke fra ansaettelsesmyndigheden fremlaegge saadanne kendsgerninger for retten, som han i medfoer af sin stilling er blevet bekendt med. Dette samtykke kan kun naegtes, saafremt Faellesskabernes interesser kraever det, og saafremt afslaget ikke kan faa strafferetlige foelger for tjenestemanden ..."
Ved skrivelser af 15. og 29. november 1989 anmodede Weddel Kommissionen om at tillade den paagaeldende tjenestemand at afgive vidneforklaring i forbindelse med ovennaevnte foreloebige vidneafhoering (8). Den 11. januar 1990 (9) naegtede Kommissionen at give dette samtykke til sin tjenestemand, og Weddel blev orienteret herom ved skrivelse af 12. januar 1990 (10).
Weddel har i naervaerende sag nedlagt paastand om, at Domstolen annullerer Kommissionens afgoerelse om ikke at give tjenestemanden det noedvendige samtykke. I mit forslag til afgoerelse skal jeg herefter foerst behandle formaliteten (punkt 5, 6 og 7), dernaest spoergsmaalet om anvendelsen af vedtaegtens artikel 19 (punkt 8 og 9) og endelig det berettigede i at naegte tjenestemanden tilladelse til at afgive vidneforklaring (punkt 10-14). Jeg skal minde om, at Domstolen allerede ved kendelse af 15. maj 1991 har afvist Kommissionens anmodning om at traekke visse dokumenter eller dele af dokumenter ud af sagen.
Formaliteten
5. Kommissionen har paastaaet sagen afvist, fordi selskabet ikke tilstraekkelig klart har angivet sagens genstand i staevningen (punkt 6), fordi den anfaegtede afgoerelse ikke er rettet til sagsoegeren, og fordi afgoerelsen heller ikke beroerer selskabet umiddelbart og individuelt (punkt 7).
6. Procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c), bestemmer, at den staevning, hvorved en sag anlaegges for Domstolen, bl.a. skal angive soegsmaalets genstand. Som allerede naevnt har Weddel nedlagt paastand om annullation af "Kommissionens afgoerelse, som blev meddelt selskabet ved skrivelse af 12. januar 1990". Kommissionen har imidlertid anfoert, at Weddel ikke i staevningen tilstraekkelig tydeligt har angivet, hvilken afgoerelse selskabet anfaegter: Skrivelsen af 12. januar fra generaldirektoeren for landbrug til sagsoegeren eller den interne meddelelse (vedlagt denne skrivelse) af 11. januar 1990 fra generaldirektoeren for personale og administration til den paagaeldende tjenestemand.
Jeg kan ikke tilslutte mig Kommissionens opfattelse. Procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c), skal sikre, at det over for modparten og Domstolen tilstraekkelig klart angives, hvilken retsakt der er genstand for sagen. Det fremgaar imidlertid klart af staevningen, at annullationssoegsmaalet er rettet mod Kommissionens afgoerelse om ikke at tillade sin tjenestemand at afgive vidneforklaring under ovennaevnte foreloebige vidneafhoering. Kommissionens sondring mellem skrivelsen af 12. januar 1990 og den interne meddelelse af 11. januar 1990 er kunstig og irrelevant i det foreliggende tilfaelde. Sagsoegeren blev ved skrivelsen af 12. januar 1990 underrettet om Kommissionens afslag i henhold til den interne meddelelse af 11. januar 1990, som Kommissionen udtrykkeligt henviser til i sin skrivelse. Yderligere fremgaar det ogsaa af svarskriftet, at formaalet med annullationssoegsmaalet ogsaa var helt klart for Kommissionen.
7. I henhold til EOEF-Traktatens artikel 173, stk. 2, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge soegsmaal til proevelse af afgoerelser, som retter sig til ham eller beroerer ham umiddelbart og individuelt. Som allerede bemaerket har Kommissionen anfoert, at ingen af disse to betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfaelde.
Heroverfor har sagsoegeren med rette anfoert, at vedtaegtens artikel 19 paa ingen maade udelukker, at en beroert tredjemand kan anmode om, at en tjenestemand faar tilladelse til at moede som vidne.
Den ovenfor under punkt 4 omtalte brevveksling mellem sagsoegeren og Kommissionen viser klart, at sagsoegeren i det foreliggende tilfaelde ansoegte Kommissionen om en saadan tilladelse (11), og at Kommissionens afslag, som det fremgaar af skrivelsen til Weddel og den interne meddelelse, der var vedlagt skrivelsen, er et direkte svar paa ansoegningen. Foelgelig er afgoerelsen i modsaetning til det af Kommissionen anfoerte rettet til sagsoegeren, der kan rejse annullationssoegsmaal til proevelse af afgoerelsen.
Selv om afslaget ikke var rettet til sagsoegeren, maa det ikke desto mindre antages, at det beroerer selskabet umiddelbart og individuelt. Den 11. december 1989 imoedekom Arrondissementsrechtsbank, Haag, nemlig Weddel' s begaering om foreloebig afhoering af vidner, herunder den omhandlede tjenestemand, for at selskabet kunne sikre sig, at der bestod tilstraekkeligt grundlag for eventuelt at rejse erstatningssoegsmaal. Kommissionens afgoerelse om ikke at tillade tjenestemanden at afgive vidneforklaring beroerer saaledes umiddelbart og individuelt sagsoegerens interesser, idet afslaget kan goere det vanskeligere for selskabet at vurdere, om der er tilstraekkeligt grundlag for et saadant soegsmaal.
Anvendelsen af vedtaegtens artikel 19
8. Vedtaegtens artikel 19 omfatter kun, hvad en tjenestemand "i medfoer af sin stilling bliver bekendt med". Foelgelig finder vedtaegtens artikel 19 - ifoelge staevningen - ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde, da der ikke er tale om at afhoere tjenestemanden vedroerende forhold og anliggender, som han i medfoer af sin stilling er blevet bekendt med, men om erklaeringer, som han af egen drift har fremsat over for Produktschap. Ifoelge Kommissionen skal vedtaegtens artikel 19 derimod anvendes, da bestemmelsen maa fortolkes som omfattende alt, hvad en tjenestemand har gjort eller undladt at goere under udfoerelsen af sine opgaver, herunder mundtlige og skriftlige ytringer fremsat inden for eller uden for institutionen.
Weddel har i replikken anfaegtet Kommissionens udvidende fortolkning af vedtaegtens artikel 19. Ifoelge sagsoegeren skal bestemmelsen fortolkes i lyset af tjenestemandens tavshedspligt, jf. EOEF-Traktatens artikel 214 og vedtaegtens artikel 17. Sagsoegeren har saaledes anfoert, at vedtaegtens artikel 19 udelukkende vedroerer forhold og anliggender, som tjenestemanden i medfoer af sin stilling bliver bekendt med, saafremt oplysningerne ikke er blevet offentliggjort og er af fortrolig karakter. Da de oplysninger, tjenestemanden gav Produktschap, ikke var fortrolige, finder vedtaegtens artikel 19 - ifoelge sagsoegerens argumenter - ikke anvendelse, og der kan derfor afgives vidneforklaring herom uden forudgaaende samtykke.
9. Jeg mener ikke, at artikel 19' s anvendelsesomraade i henhold til stk. 1 kan fortolkes indskraenkende som haevdet af sagsoegeren. Bestemmelsen omfatter "kendsgerninger", som en tjenestemand "i medfoer af sin stilling er blevet bekendt med", uden at der sondres mellem oplysningerne, alt efter om de er omfattet af tavshedspligten eller ikke, idet udtrykket "kendsgerninger" efter min opfattelse rent faktisk gaar paa alt, hvad tjenestemanden i medfoer af sin stilling har gjort eller ikke har gjort, skrevet eller sagt (12). Derimod er det rigtigt, at "ansaettelsesmyndigheden", saafremt oplysningerne ikke er omfattet af tavshedspligten, daarligt kan naegte en tjenestemand tilladelse til at afgive vidneforklaring for retten. Det er nemlig vanskeligt at se, hvorledes en for retten afgivet forklaring af denne art (som en tjenestemand principielt kan afgive) kan paavirke Faellesskabernes interesser i et saadant omfang, at det kan begrunde et afslag paa en ansoegning om tilladelse til at afgive vidneforklaring. Jeg skal behandle dette spoergsmaal i de foelgende punkter.
Er det begrundet at naegte samtykke til at afgive vidneforklaring?
10. Da det er ubestridt, at artikel 19 finder anvendelse, og at den paagaeldende tjenestemand skal indhente ansaettelsesmyndighedens samtykke til at afgive vidneforklaring, skal det herefter afgoeres, om det var begrundet at naegte dette samtykke. Artikel 19 bestemmer, at samtykke kun kan naegtes, saafremt Faellesskabernes interesser kraever det, og saafremt afslaget ikke kan faa strafferetlige foelger for tjenestemanden.
11. I den anfaegtede afgoerelse har Kommissionen anfoert foelgende som begrundelse for sit afslag:
"... da der verserer en sag vedroerende de samme forhold for De Europaeiske Faellesskabers Domstol (Weddel mod Kommissionen), vil de spoergsmaal, som er genstand for vidneforklaringen, blive besvaret officielt af Kommissionen ved den hertil befoejede instans (Den Juridiske Tjeneste som Kommissionens befuldmaegtigede)" (13).
Weddel har i staevningen gjort gaeldende, at Kommissionen ikke begrundede sit afslag i "Faellesskabernes interesser" som kraevet i vedtaegtens artikel 19.
I kendelsen af 13. juli 1990 i sag C-2/88 Imm., Zwartveld, fastslog Domstolen, at Faellesskabernes institutioner principielt har pligt til loyalt at samarbejde med medlemsstaternes retsinstanser (14). Det kan heraf udledes, at "Faellesskabernes interesser", som ifoelge vedtaegtens artikel 19 kan begrunde et afslag paa samtykke til at afgive vidneforklaring, noedvendigvis maa vaere tungtvejende interesser af vital betydning for Faellesskaberne. Jeg mener derfor, at Weddel med rette i staevningen har gjort gaeldende, at den i den anfaegtede afgoerelse givne begrundelse for afslaget ikke kan anses for tilstraekkelig. Kommissionens begrundelse, nemlig at Kommissionens officielle svar vil blive givet for Domstolen i en tilsvarende sag, viser ikke tilstraekkelig klart, hvorledes et samtykke vil kunne skade Faellesskabernes vitale interesser.
Kommissionen synes ogsaa selv at vaere klar over dette forhold, idet den i svarskriftet ikke omtaler denne begrundelse, men derimod anfoerer andre grunde, som jeg nu skal behandle i punkt 12 og 13. Den anfaegtede afgoerelse er saaledes utilstraekkeligt begrundet og boer derfor annulleres.
12. Kommissionen har i svarskriftet for det foerste anfoert, at afslaget var begrundet, idet tjenestemandens vidneforklaring ville kunne hindre den effektive forvaltning af landbrugspolitikken. Kommissionen har gjort gaeldende, at den ville blive noedt til at aendre sin nuvaerende praksis med hyppige uformelle kontakter, saafremt alle de tjenestemaend, der giver oplysninger til nationale myndigheder i forbindelse med gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik, kunne indkaldes for at give forklaring herom for en national retsinstans. Saadanne uformelle kontakter er imidlertid nyttige for at loese de mange praktiske problemer i forbindelse med gennemfoerelsen af landbrugspolitikken. Uden saadanne kontakter vil der opstaa risiko for, at den faelles landbrugspolitik ikke fungerer tilfredsstillende.
Det siger sig selv, at det er af vital betydning for Faellesskaberne, at den faelles landbrugspolitik fungerer tilfredsstillende. Jeg mener imidlertid ikke, at den paagaeldende tjenestemands vidneforklaring i det foreliggende tilfaelde udgoer en fare for landbrugspolitikkens gennemfoerelse. For det foerste er det ikke rigtigt at haevde, at tjenestemanden for en nederlandsk retsinstans skal goeres ansvarlig for de oplysninger, han har givet Produktschap. Det oenskes alene oplyst, hvilke oplysninger han har givet. Det er nok saa vigtigt, at de oplysninger, som Kommissionens tjenestemaend giver de nationale myndigheder vedroerende gennemfoerelsen af landbrugsreglerne, ifoelge Domstolens faste praksis (som Kommissionen i oevrigt henviser til) ikke kan binde Kommissionen officielt (15), lige saa lidt som det forhold, at en EF-tjenestemands urigtige fortolkning af en faellesskabsbestemmelse - bortset fra saerlige tilfaelde - kan betegnes som en tjenstlig fejl, jf. Domstolens praksis (16). De nationale myndigheder handler paa eget ansvar, ogsaa naar de stoetter sig paa individuelle udtalelser fra Kommissionens tjenestemaend. Jeg kan ikke se, hvorfor den paagaeldende tjenestemands vidneforklaring vedroerende sine oplysninger til Produktschap skulle tvinge Kommissionen til at aendre sin nuvaerende praksis i forbindelse med samarbejdet med de nationale myndigheder.
Vidneforklaring vedroerende oplysninger, som en tjenestemand ved Kommissionen har givet en national myndighed, kan hindre den effektive forvaltning af landbrugspolitikken, saafremt der er tale om fortrolige oplysninger. De omtvistede oplysninger vedroerer imidlertid spoergsmaalet om, hvorledes en national myndighed skal anvende en faellesskabsordning over for private, som oplysningerne saaledes beroerer umiddelbart. Det fremgaar naesten af deres art, at saadanne oplysninger skal meddeles private og derfor vanskeligt kan vaere af fortrolig art.
13. Kommissionen har i svarskriftet yderligere anfoert, at afslaget paa anmodningen om samtykke var begrundet, idet tjenestemandens vidneforklaring ville vaere uden betydning for sagsoegerens situation, at der aldrig havde vaeret nogen direkte kontakt mellem sagsoegeren og Kommissionen, og at Kommissionen ikke kunne tillade, at en af dens tjenestemaend under sin forklaring kunne tvinges til at fortolke Kommissionens retsforskrifter. De to foerste argumenter falder helt klart uden for Faellesskabernes interesser og kan derfor ikke begrunde afslaget. I sidste ende paahviler det i oevrigt de nationale retsinstanser i en eventuel sag vedroerende realiteten at afgoere, om en forklaring afgivet af en tjenestemand ved Kommissionen kan aendre sagsoegerens situation. Med hensyn til det tredje argument bemaerkes, at det er urigtigt som Kommissionen at haevde, at tjenestemanden vil kunne afkraeves en fortolkning af den gaeldende faellesskabsret. Som tidligere anfoert, vil han udelukkende blive bedt om at oplyse, hvad han har meddelt Produktschap.
14. Jeg skal endelig erindre om, at samtykke til at afgive vidneforklaring i medfoer af vedtaegtens artikel 19 kun kan naegtes, saafremt afslaget ikke kan faa strafferetlige foelger for tjenestemanden. Denne anden betingelse er subsidiaer i forhold til den ovenfor behandlede foerste betingelse (punkt 11, 12 og 13), da det, saafremt Faellesskabernes interesser kan begrunde et afslag, imidlertid kan taenkes, at der boer meddeles samtykke som foelge af risikoen for, at afslaget kan faa strafferetlige foelger for tjenestemanden. Da jeg allerede er naaet til det resultat, at afslaget paa at meddele samtykke til vidneforklaring ikke er begrundet i Faellesskabernes interesser, er det ufornoedent at tage stilling til den anden betingelse.
Konklusion
15. Paa grundlag af det anfoerte er det min opfattelse, at Kommissionens begrundelse for at naegte at give sit samtykke er utilstraekkelig, idet Kommissionen i den anfaegtede afgoerelse ikke har fremfoert omstaendigheder, der er forbundet med "Faellesskabernes interesser", saaledes som det kraeves i artikel 19 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber. De omstaendigheder, Kommissionen efterfoelgende har fremfoert i svarskriftet, kan heller ikke begrundes ud fra saadanne interesser for Faellesskaberne. Under alle omstaendigheder er afgoerelsen saaledes utilstraekkeligt begrundet, og den maa efter min opfattelse annulleres. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, boer Kommissionen betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) - EFT L 241, s. 6.
(2) - EFT L 268, s. 59.
(3) - Sag C-354/87, Weddel mod Kommissionen, Sml. I, s. 3847, praemis 35 og 36. Domstolen fandt, at hverken lighedsprincippet eller retssikkerhedsprincippet var blevet tilsidesat. Domstolen udtalte bl.a., at maksimumsreglen ikke var retsstridig, idet der ikke var tale om en ny regel, men alene om en uddybning og en noedvendig foelge af de allerede eksisterende faellesskabsregler.
(4) - Jf. begaeringen om foreloebig vidneafhoering indgivet til Arrondissementsrechtbank, punkt 1, bilag 3 b til staevningen i sagen for Domstolen.
(5) - Der henvises til staevningens bilag 3 a for saa vidt angaar formaalet med den foreloebige vidneafhoering og reglerne herfor. Se ogsaa bilag 3 b, nemlig begaeringen om foreloebig vidneafhoering indgivet til Arrondissementsrechtbank.
(6) - Arrondissementsrechtbank' s kendelse er vedlagt staevningen som bilag 3 c.
(7) - Jf. staevningen, s. 7, og referatet af vidneafhoeringen den 16.1.1990, bilag 4 til staevningen. Se navnlig paa s. 7 vidneforklaringen fra Produktschap' s afdeling for EF-regler og paa s. 10 og 11 vidneforklaringen fra lederen af hovedafdelingen for koed- og fjerkraeprodukter under direktoratet for spoergsmaal vedroerende markedsordningen .
(8) - Skrivelsen af 15.11.1989 var stilet til en tjenestemand i Kommissionens Juridiske Tjeneste (bilag 6 b til staevningen). Skrivelsen af 29.11.1989 var stilet til Kommissionens generaldirektoer for landbrug (bilag 6 d til staevningen). De ved disse skrivelser indgivne ansoegninger var for tidligt fremsat, idet Arrondissementsrechtbank foerst den 11.12.1989 imoedekom Weddel' s begaering om foreloebig vidneafhoering. Ved skrivelse af 14.12.1989, stilet til generaldirektoeren for landbrug, blev Kommissionen underrettet om tjenestemandens indkaldelse til at moede som vidne den 23.1.1990.
(9) - Jf. den interne meddelelse af 11.1.1990 fra Kommissionens generaldirektoer for personale og administration til den paagaeldende tjenestemand, bilag 2 b til staevningen.
(10) - Skrivelse af 12.1.1990 fra Kommissionens generaldirektoer for landbrug, bilag 2 a til staevningen.
(11) - Jf. de ovenfor i fodnote 8 naevnte skrivelser af 15. og 29.11.1989.
(12) - Se ovenfor under punkt 8. De andre sproglige versioner bekraefter denne fortolkning. Den nederlandske tekst lyder f.eks. saaledes: hetgeen hij in verband met zijn ambtsbezigheden heeft bevonden, den franske tekst saaledes: des constatations qu' il a faites en raison de ses fonctions, den engelske: ... information of which he has knowledge by reason of his duties, den tyske: ... bei seiner amtlichen Taetigkeit bekannt gewordenen Tatsachen og endelig den italienske: ... fatti di cui sia venuto a conoscenza a causa del suo ufficio .
(13) - Jf. bilag 2 b til staevningen.
(14) - Jf. grund 18.
(15) - Jf. f.eks. dom af 16.11.1983, sag 188/82, Thyssen mod Kommissionen, Sml. s. 3721, af 10.6.1982, sag 217/81, Interagra mod Kommissionen, Sml. s. 2233, og af 27.3.1980, sag 133/79, Sucrimex mod Kommissionen, Sml. s. 1299.
(16) - Dom af 28.5.1970, forenede sager 19/69, 20/69, 25/69 og 30/69, Richez-Parise mod Kommissionen, Sml. s. 59, org.ref.: Rec. 1970, s. 325, praemis 36.