62017CC0272
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. július 11. (
1
)
C‑272/17. sz. ügy
K. M. Zyla,
a Staatssecretaris van Financiën
részvételével
(a Hoge Raad der Nederlanden [legfelsőbb bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A munkavállalók szabad mozgása – Egyenlő bánásmód – Jövedelemadó – Társadalombiztosítási járulékok – Adó‑ és járulék‑jóváírás – Lakóhelyét a naptári év során megváltoztató munkavállaló – A jóváírás biztosítási időszaktól függő arányos megosztása”
1.
A munkavállalóknak az EUM‑Szerződés 45. cikke által biztosított szabad mozgásával ellentétesek az olyan intézkedések, amelyek visszatartó hatással rendelkeznek azon állampolgárok tekintetében, akik más tagállamban történő munkavégzés céljából el kívánják hagyni a származási országukat. E cikk – legalábbis az említett munkaviszonyból származó jogviszonyaikat illetően – szintén védelmet nyújt azon személyek számára, akik munkavállalóként azon országban végzett keresőtevékenység folytatását követően, amelybe áttelepültek, visszatérnek a származási országukba. (
2
)
2.
A visszatartó intézkedések között találhatók adójogi jellegű intézkedések és társadalombiztosítási járulékokra vonatkozó intézkedések. Bár a személyi jövedelemadóra és a szociális biztonságra irányadó szabályokhoz általában saját megállapítási eljárás kapcsolódik, Hollandiában az adóköteles jövedelmek és a társadalombiztosítási járulékok éves bevallását (
3
) (és a fizetendő összeg kiszámítását) együttesen végzik.
3.
A lengyel állampolgárságú K. M. Zyla 2013. évnek csaknem a felében Hollandiában dolgozott, ahol holland társadalombiztosítási járulékot és jövedelemadót fizetett. Lengyelországba való visszatérését követően, az ügy iratai szerint, ugyanazon év második felében nem szerzett elegendő jövedelmet a lengyel társadalombiztosítási járulék fizetéséhez és az említett országban jövedelemadó kivetéséhez.
4.
A holland adóhatóságok a törvényben előírt csökkentés kiszámítása során, amelyet a K. M. Zyla által már befizetett társadalombiztosítási járulék tekintetében kell elvégezniük, időarányos csökkentést alkalmaztak vele szemben a Hollandiában biztosítottként eltöltött (hat hónapos) időszak alapján.
5.
A holland bíróságok előtt azt vitatják, hogy az EUMSZ 45. cikk, ahogy azt a Bíróság a közvetlen adóztatással kapcsolatban értelmezi, (
4
) arra kötelezi‑e a holland hatóságokat, hogy vegyék figyelembe K. M. Zyla lengyelországi személyes és családi körülményeit, hogy a vitatott csökkentést teljes egészében megadják számára, és ne csak az ott ledolgozott idővel arányos rész tekintetében.
6.
K. M. Zyla (aki nem ért egyet a vele szemben meghozott adómegállapító határozattal) és a holland adóhatóságok közötti jogvita a Hoge Raad der Nederlanden (legfelsőbb bíróság, Hollandia) elé került, amely előterjeszti a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 492/2011/EU rendelet (
5
)
7.
A 7. cikk előírja:
„(1)   Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen, ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2)   Az említett munkavállaló a hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez.
[…]”
2. A 883/2004/EK rendelet (
6
)
8.
A 3. cikk értelmében:
„(1)   Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
b)
anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások;
c)
rokkantsági ellátások;
d)
öregségi ellátások;
[…].”
9.
A 4. cikk szerint:
„E rendelet eltérő rendelkezései hiányában az e rendelet hatálya alá tartozó személyeket bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan jogok illetik meg, és ugyanolyan kötelezettségek terhelik, mint az adott tagállam állampolgárait.”
10.
Az 5. cikk így rendelkezik:
„E rendelet eltérő rendelkezései hiányában, és a megállapított különös végrehajtási rendelkezések fényében a következőket kell alkalmazni:
a)
ha az illetékes tagállam jogszabályai szerint a szociális biztonsági ellátások és egyéb jövedelmek kézhezvétele meghatározott jogkövetkezményekkel jár, az ilyen jogszabályok vonatkozó rendelkezéseit ugyancsak alkalmazni kell az olyan egyenértékű ellátások kézhezvételére, amelyeket egy másik tagállam jogszabályai alapján szereznek, illetve egy másik tagállamban szerzett jövedelemre;
[…].”
11.
A II. címben („Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása”) a 11. cikk (1) bekezdése szerint:
„(1)   Az e rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.”
12.
A 11. cikk (3) bekezdése a következőket állapítja meg:
„(3)   A 12–16. cikkre is figyelemmel:
a)
a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként egy tagállamban tevékenységet folytató személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak;
[…]
e)
az a)‑d) pont)[ (
7
)] hatálya alá nem tartozó bármely személyre a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai vonatkoznak […].”
B.
A nemzeti szabályozás
13.
Hollandiában a „Wet op de inkomstenbelasting 2001” (a továbbiakban: IB‑törvény) szabályozza a jövedelemadót, és a „Wet financiering sociale verzekeringen” (a továbbiakban: WFSV) pedig a szociális biztonság finanszírozására irányadó.
14.
Az IB‑törvény 8.1. cikkéből kitűnik, hogy az „összetett adó” megállapításához össze kell adni a munkaviszonyból (és más olyan forrásokból, mint az ingatlan és megtakarítás) származó jövedelmek utáni adót és a társadalombiztosítási járulékokat, amely tételek tekintetében a megfelelő mértéket kell alkalmazni. Az összetett adó ilyen módon történő meghatározását követően az említett két jogcímen való, szintén összetett csökkentést hajtanak végre.
15.
Az IB‑törvény 8.10. cikke alapján az adózó „általános csökkentésben” részesülhet.
16.
A WFSV 9. cikke alapján, a társadalombiztosítási járulékokat (
8
) úgy számítják ki, hogy az egyes adómegállapítási időszakokban befizetett járulékok összegéből kivonják az „általános csökkentést”.
17.
A WFSV 12. cikke kifejti, hogy milyen módon hajtják végre a társadalombiztosítási járulékok csökkentését. A (3) bekezdése meghatározza, hogy csökkentésre jogosult az a személy, aki a teljes naptári évben biztosított volt, és előírja, hogy miniszteri rendeletben kell meghatározni a számítási szabályokat, ha a járulékfizetésre kötelezett jogalanyok csak az év egy részében fizetnek járulékot.
18.
A WFSV végrehajtási miniszteri rendelete (
9
) eleget tett az említett kötelezettségnek. A 2.6a. cikke szerint azon személyek esetében, akik a naptári év egy részében nem kötelesek társadalombiztosítási járulékot fizetni (az elhalálozásuktól eltérő okok miatt), az adó általános csökkentését időarányosan, azaz az adott naptári év azon időszakával arányos mértékben kell kiszámolni, amelyben ténylegesen járulékot fizettek.
C.
A jogvita előzményei és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
19.
A lengyel állampolgár K. M. Zyla a 2013. január 1‑jétől 2013. június 21‑ig terjedő időszakban Hollandiában munkavállalóként dolgozott díjazás ellenében. Az említett időszakban Hollandiában az általános szociális biztonsági rendszerben kötelezően biztosított és így társadalombiztosítási járulék fizetésére köteles volt. Június 21. után (
10
) visszatért Lengyelországba, ahol nem derül ki, (
11
) hogy 2013‑ban bármilyen keresőtevékenységet folytatott volna.
20.
Az érintett 9401 euró jövedelemre tett szert 2013‑as adóévben a Hollandiában végzett munkájával, amely után 1399 eurót levontak jövedelemadóként. Az általa fizetett társadalombiztosítási járulék 2928 euró volt.
21.
K. M. Zyla azt választotta, hogy a belföldi adóalanyokra alkalmazandó holland rendelkezéseket (IB‑törvény) alkalmazzák rá. E célból benyújtotta a 2013‑as évre vonatkozó jövedelemadó‑, illetve társadalombiztosításijárulék‑bevallását.
22.
A jövedelemadó és társadalombiztosítási járulék végleges megállapítása során a holland adóhatóságok a) a jövedelemadót 1254 euróval csökkentették; és b) a társadalombiztosítási járulékokat 840 euróval csökkentették. Ez utóbbi csökkentés a pro rata temporis (időarányosság) kritériuma alkalmazásából adódott azon időszakkal arányban, amelyben az érintett 2013‑ban ténylegesen társadalombiztosítási járulékokat fizetett.
23.
Az érintett sikertelenül támadta meg az adómegállapító határozatot a Rechtbank Zeeland‑West‑Brabant (zeeland‑west‑brabanti bíróság, Hollandia) és másodfokon a Gerechtshof’s‑Hertogenbosch (’s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság, Hollandia) előtt. Mind a két eljárásban azt tárgyalták, hogy K. M. Zyla jogosult volt‑e a teljes összegű adócsökkentésre, és kétségbe vonták, hogy a miniszteri rendelet 2.6a. cikk összeegyeztethető az EUMSZ 45. cikkel.
24.
A fellebbviteli bíróság megállapította, hogy nem állt fenn semmilyen hátrányos megkülönböztetés, így a Schumacker ítéletre nem lehetett hivatkozni, a Blanckaert ítéletre ellenben igen. (
12
) Véleménye szerint a miniszteri rendelet 2.6a. cikke igazolható a holland szociális biztonsági rendszerben biztosított személy és az e rendszerben nem biztosított személy között fennálló objektív különbséggel.
25.
K. M. Zyla a Hoge Raad (legfelsőbb bíróság) előtt továbbra is fenntartja, hogy a miniszteri rendelet 2.6a. cikke elfogadhatatlan eltérő bánásmódhoz vezet a belföldi illetőségű személyek és a külföldi illetőségű személyek között, és ez az EUMSZ 45. cikkben biztosított, a munkavállalók szabad mozgásának korlátozását jelenti.
26.
A kérdést előterjesztő bíróság abból indul ki, hogy a holland szociális biztonsági rendszerben nem biztosított belföldi illetőségű személyek nem jogosultak a teljes adócsökkentésre. Ennélfogva a lakóhellyel nem áll fenn közvetlen kapcsolat. Ezenkívül K. M. Zyla arra irányuló kérelme, hogy belföldi illetőségű adózóként kezeljék, csak a jövedelemadóra vonatkozik, a társadalombiztosítási járulékokra azonban nem.
27.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a kérdésre adandó válasz két szempontból közelíthető meg, két egymásnak ellentmondó megoldással. Egyrészt lehetne hivatkozni a Blanckaert ítéletre, amelyben megállapították, hogy a holland szociális biztonsági rendszerben a biztosított és nem biztosított személyek objektíve különböző helyzetben vannak. (
13
) Az ilyen eltérő helyzetek igazolták (a szabad tőkemozgás alapján) az olyan nemzeti szabályozást, amely az adott rendszerben biztosított adóalanyok számára tartotta fenn a társadalombiztosítási járulékcsökkentést. (
14
)
28.
A kérdést előterjesztő bíróság azonban második megközelítést is megvalósíthatónak tekint, amely az említett csökkentést személyes jellegű adókedvezménynek minősíti. Ebből a szempontból a holland jogszabályok időarányos alkalmazása olyan személy tekintetében, aki a teljes jövedelmét Hollandiában szerezte meg, a személyek szabad mozgásával szemben a belföldi illetőségű és a külföldi illetőségű személyek közötti megkülönböztetéssel lenne egyenértékű, mivel a jövedelemadó valamely olyan adóalanya, aki teljes naptári évben az említett tagállamban rendelkezett a lakóhellyel, valóban jogosult lenne a teljes csökkentésre. (
15
) Ilyen helyzetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy az adóalany személyi és családi körülményei figyelembevételének a teljes adóévre ki kell terjednie, (
16
) bár nem zárható ki, hogy azokat időarányosan figyelembe lehetne venni. (
17
)
29.
E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 45. cikket, hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan rendelkezése, amely szerint az a munkavállaló, aki az 1408/71 rendelet vagy a 883/2004 rendelet alapján csak a naptári év egy részében biztosított az érintett tagállam szociális biztonsági rendszerében, a megfelelő biztosítási járulékok megállapítása során az általános társadalombiztosítási járulékcsökkentésnek csak a biztosítási időszakkal arányos részét veheti igénybe, ha e munkavállaló a naptári év fennmaradó részében nem biztosított az érintett tagállam szociális biztonsági rendszerében, ezen időszakban másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és (szinte) teljes éves jövedelmét az elsőként említett tagállamban szerezte meg?”
II. A Bíróság előtti eljárás
30.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot 2017. május 18‑án vette nyilvántartásba a Bíróság hivatala, és K. M. Zyla, a holland kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket, akik részt vettek a 2018. május 30‑án tartott tárgyaláson.
III. A felek érvelésének összefoglalása
31.
K. M. Zyla szerint a Blanckaert ítélet vele szemben nem alkalmazható. Bár elismeri tételei érvényességét, úgy véli, hogy az említett ítélkezési gyakorlat korlátba ütközik olyan helyzet esetén, amelyben egyik tagállam sem veszi figyelembe az adózó teherviselő képességét és személyi, illetve családi körülményeit. (
18
)
32.
Emlékeztet arra, hogy ilyen esetekben a hátrányos megkülönböztetést az eredményezi, hogy a jövedelmének meghatározó részét és családi jövedelmének szinte egészét a lakóhelyétől eltérő tagállamban szerző személy személyes és családi helyzetét sem a lakóhely szerinti, sem a munkavégzés helye szerinti tagállamban nem értékelik. (
19
) Ez az eset állna fenn, ha nem adják meg számára teljes egészében a vitatott csökkentést, mivel Lengyelországban és Hollandiában sem mérlegelik a személyes és családi helyzetét.
33.
A holland kormány szerint a Hollandiában belföldi illetőséggel rendelkező adózó munkavállaló helyzete eltér azon külföldi illetőségű személy helyzetétől, aki munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként már nem szerez munkajövedelmet az említett tagállamban. Az álláspontját az alábbi érvelésekre alapozza:
–
Először is, a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja a szociális biztonság területén alkalmazandó jogszabályt a munkavégzés helye szerinti tagállamhoz kapcsolja. Mivel K. M. Zyla azt követően, hogy elhagyta Hollandiát és már nem dolgozott ott, visszatért a származási országába, az elutazása napjától nem tartozott a holland szociális biztonsági rendszer hatálya alá, hiszen onnantól fogva járulékfizetései abbamaradtak.
–
Másodsorban, a vitatotthoz hasonló adókedvezmény nyújtása során az eltérő bánásmódot azon objektív körülmények különbözősége igazolja, amelyek között valamely tagállam szociális biztonsági rendszerében biztosított és nem biztosított személyek találhatók.
34.
A holland kormány tagadja, hogy a Schumacker ítélet a jelen ügyben releváns lenne, mivel:
–
Abban releváns tényezőként értékelték a teherviselő képességet, míg a társadalombiztosítási járulékot nem e képességtől függően fizetik meg.
–
A munkavégzés helye szerinti tagállam jogszabályának a munkavállalóra való alkalmazása megakadályozza, hogy más tagállam ugyanazon tevékenység után a munkavállalótól járulékfizetést követelhessen. (
20
) Tekintettel arra, hogy Hollandia, miután K. M. Zyla elhagyta az ország területét, elvesztette adóztatási joghatóságát, a hatóságaitól nem kérhető olyan adólevonások vagy egyéb adókedvezmények alkalmazása, amelyekben az érintett részesülhetett volna, ha továbbra is a holland szociális biztonsági rendszerben biztosított.
35.
A Bizottság először is kizárja, hogy a nemzeti szabályozás ellentétes lenne a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésével, mivel K. M. Zyla csak Hollandiában történő foglalkoztatása során minősülhetett az EUMSZ 45. cikk értelmében vett munkavállalónak, amely minőségét Lengyelországba való visszatérésével elvesztette.
36.
Mindazonáltal a Bizottság szerint a miniszteri rendelet 2.6a. cikkét elsősorban a nem holland állampolgárságú személyekre kell alkalmazni. E személyek a munkaviszony megszűnésével gyakrabban hagyják el Hollandiát, míg a hollandok az országban maradnak akkor is, ha abbahagyják a munkavégzést, ezáltal ez utóbbiak a társadalombiztosítási járulékokkal szemben elszámolható adócsökkentést teljes mértékben levonhatják. Ellenben azon személyek, akik K. M. Zylához hasonlóan csak az év egy részében fizetnek járulékokat, végeredményben arányosan több társadalombiztosítási járulékot fizetnek, ami akadályozza a munkavállalók szabad mozgását.
37.
A Bizottság támogatja azon ítélkezési gyakorlat analógia útján történő alkalmazását, amely a munkavállalók szabad mozgása akadályának tekinti, hogy a társadalombiztosítási járulékokat a tagállamban való lakóhely fenntartásának rendelik alá, ha az visszatartja a munkavállalót az adott ország elhagyásától nagyobb mértékű társadalombiztosítási járulék előírásával, (
21
) vagy ha megfosztja az adóelőlegként túlfizetett összeg azon visszatérítése iránti jogtól, amelyre a belföldi illetőségű adóalany jogosult. (
22
) Végül pontosítja, hogy mivel K. M. Zyla jövedelmének nagy része a lakóhelyétől eltérő tagállamból származik, személyes és családi helyzetének figyelembevétele nélkül a Schumacker ítélkezési gyakorlatot kell alkalmazni.
IV. Jogi elemzés
A.
Előzetes megfontolások
38.
Mindenekelőtt megjegyzem, hogy a felek között nem vitatott az EUMSZ 45. cikk alkalmazhatósága. Mivel az ügy olyan lengyel állampolgárról szól, aki azért települt át Hollandiába, hogy munkavállalóként folytasson tevékenységet, nem úgy tűnik, hogy olyan esetről van szó, amely a munkavállalókat támogató szabadságtól eltérő, a szabad mozgásra vonatkozó másik alapvető szabadság hatálya alá tartozik. (
23
)
39.
Szintén nem vonható kétségbe, hogy K. M. Zyla a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett munkavállaló volt. (
24
) Elméletileg felvethető, hogy a származási országába való visszatérése, bármilyen foglalkoztatás vagy tevékenység végzése nélkül, a helyzetét az EUMSZ 21. cikk szerinti személyek szabad mozgásának hatálya alá utalja. (
25
) Azonban, mivel arra hivatkozik, hogy joga van ahhoz, hogy a Hollandiában ledolgozott idő alapján teljes csökkenést alkalmazzanak, követelése közvetlenül összefügg az EUMSZ 45. cikkel.
40.
Másodsorban az említett szabadság végrehajtása érdekében hozott uniós szabályok fennállása annak vizsgálatára kötelez, hogy a vitatott nemzeti szabály összeegyeztethető‑e vagy azokkal (a jelen ügyben a 883/2004 rendelettel és a 492/2011 rendelettel), vagy közvetlenül az elsődleges joggal, azaz az EUMSZ 45. cikkel.
41.
A Bizottság állítása szerint a 883/2004 rendelet gyakorlatilag csak kollíziós szabályok összességét tartalmazza annak elkerülése céljából, hogy az Unión belül a szabad mozgáshoz való jogát gyakorló munkavállaló ne kerüljön több tagállam szociális jogszabályainak hatálya alá, vagy olyan helyzetbe, hogy egyik tagállam se nyújt védelmet. (
26
) A vitatott nemzeti szabály érvényességét tehát a 883/2004 rendelet 4. cikke alapján kell megítélni, amely az egyenlő bánásmódra, különösen az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmára ösztönöz.
42.
A 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése ugyancsak előírja az Unión belül szabadon mozgó uniós munkavállaló azon jogát, hogy azonos szociális előnyökben és adókedvezményben részesüljön. Nem tesz tehát mást, mint átveszi az egyenlő bánásmód elvét anélkül, hogy különösebb anyagi jogi tartalommal töltené meg, bár a Bíróság kimondta, hogy a közvetett hátrányos megkülönböztetéseket is magában foglalja. (
27
)
43.
Végeredményben, mivel a két rendelet alkalmazása a jelen ügyre nincs jelentős hatással, közvetlenül az EUMSZ 45. cikkben foglalt szabadságra lehet hivatkozni, függetlenül attól, hogy az esetleges hátrányos megkülönböztetés említett rendelkezés alapján történő vizsgálata tartalmaz‑e a szóban forgó rendeletekre való utalást.
44.
Harmad‑ és utolsósorban, a nemzeti jogvita (és maga a benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem) jórészt a Blanckaert és Schumacker ítéletnek a jogvitára gyakorolt hatásáról szólt:
–
Az első szerint a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személynek a szociális biztonsági rendszerrel fennálló viszonya kellően megkülönböztető tényező ahhoz, hogy helyzetét ne tekintsék azonosnak azon személy helyzetével, aki az említett tagállamot más tagállamban történő letelepedés céljából elhagyta. E megközelítés a holland kormánynak a jogvitában képviselt álláspontját részesíti előnyben.
–
A második ítélet alapján az adóztatás helye szerinti tagállam felszólítható, hogy vegye figyelembe azon személyek személyes és családi helyzetét (különösen az adókedvezmények szempontjából), akik az említett államban külföldi illetőségűként bevételeik jelentős részét e tagállamban szerzik meg, ha az adózó bevételei a lakóhelye szerinti államban nem teszik lehetővé számára adókedvezmények igénybe vételét. K. M. Zyla e joggyakorlat mellett érvel a saját javára.
45.
A vita ilyen felmerülését követően ennek megoldása egyik fenti ítéletet sem hagyhatja figyelmen kívül, amelyek relevanciáját a nemzeti szabályozásnak az EUMSZ 45. cikkel való összeegyeztethetőségének vizsgálata során értékelni kell, mert nincs erre vonatkozó, a másodlagos jogból eredő jogszabályi mérce, (
28
) és be kell tartani az alapvető szabadságok vizsgálatának saját módszertanát.
B.
A kérdés vizsgálata
1. Az állampolgárság alapján történő, feltételezett hátrányos megkülönböztetés
46.
A vitatott intézkedés magában foglalja‑e az állampolgárság alapján történő megkülönböztetést a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében. (
29
)
47.
Elvileg a miniszteri rendelet 2.6a. cikkének szövegében és értelmében nem látok olyan elemeket, amelyek a többi uniós tagállam állampolgárai (valamilyen hátrányos helyzet kialakításával) közvetlen hátrányos megkülönböztetésének szándékára utalnának. Az időarányos csökkentést minden olyan munkavállalóra alkalmazni kell, akiknek, állampolgárságuktól függetlenül, a naptári évnek csak egy részében kellett a holland társadalombiztosítási járulékot fizetniük.
48.
Minősíthető‑e ez mégis közvetett hátrányos megkülönböztetésnek? Ilyennek tekintendő, amely jellegénél fogva inkább a migráns munkavállalókat érintheti, mint a hazai munkavállalókat (jelen esetben a hollandokat), és következésképpen azzal a kockázattal jár, hogy különösen az előbbieket hozza hátrányosabb helyzetbe. (
30
)
49.
A jelen ügyben a feltételezett hátrányos megkülönböztetés megköveteli:
–
Előzetesen annak elismerését, hogy a migráns munkavállalók gyakrabban hagyják el az adott tagállamot az adóév lejárta előtt, úgy vélem, hogy ez minden további nélkül nem feltételezhető, és mindenesetre nem nyert igazolást.
–
Annak elfogadását, hogy az említett arányos csökkentés tárgyáról lévén szó, más tagállambeli állampolgárokat különösen hátrányosan érinthet a minisztériumi rendelet, (
31
) ami annak vizsgálatára kötelez, hogy fennáll‑e valamilyen korlátozás.
2. A munkavállalók szabad mozgásának akadálya?
50.
Az EUMSZ személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezései annak megkönnyítését szolgálják, hogy az uniós polgárok az Unió egész területén kereső tevékenységet folytathassanak. E rendelkezésekkel ellentétesek az olyan intézkedések, amelyek hátrányosan érinthetik őket, ha a származási tagállamuktól eltérő tagállam területén kívánnak tevékenységet folytatni. Ebből következően az EUMSZ 45. cikkel ellentétes bármely olyan nemzeti intézkedés, amely alkalmas arra, hogy megakadályozza vagy kevésbé vonzóvá tegye ezen alapvető szabadságnak az uniós polgárok általi gyakorlását. (
32
)
51.
A miniszteri rendelet 2.6a. cikke ilyen joghatással rendelkezik, ha az ezt tartalmazó szabály hátrányosan érintené az EUMSZ 45. cikk alapján szabadon mozgó munkavállalókat.
a) A hátrányról
52.
Ha jól értelmeztem, a vitatott intézkedés felépítése a következő: (
33
) az adócsökkentés, amelyre minden személy adóévenként jogosult, két részből áll: az egyik az adóköteles jövedelmekre; a másik a társadalombiztosítási járulékokra vonatkozik. Ez utóbbiból csak az adott szociális biztonsági rendszerben biztosított személyek részesülnek, amely rész a miniszteri rendelet 2.6a. cikke szerinti időarányos rendelkezéstől függően változhat.
53.
Ez utóbbi megjegyzés arra engedhetne következtetni, hogy a társadalombiztosítási járulékok csökkentése szociális kedvezmény jellegét ölti, tekintettel arra, hogy kifejezetten és közvetlenül a szociális biztonsági rendszer finanszírozására fordítják. (
34
) Más szempontból azonban a személyijövedelemadó‑bevallásban és az erre vonatkozó adómegállapító határozatban feltüntetett intézkedésről van szó, amely a holland állam adóztatási jogkörének gyakorlásán alapszik. Úgy tekinthető tehát, hogy a munkavállalók szabad mozgására gyakorolt hatását az adóintézkedésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján is értékelni kell. (
35
)
54.
A járulékokkal való szoros kapcsolatára tekintettel hajlok annak megállapítására, hogy a vitatott csökkentés inkább szociális jellegű, akkor is, ha végrehajtására adózási technikát alkalmaznak. Bár a holland adóhatóságok együtt szedik be a jövedelemadót és társadalombiztosítási járulékokat, amely alapján az utóbbiakra alkalmazandó adójóváírások „adócsökkentéssé alakulhatnak át” (
36
), az előbbi és az utóbbi is megőrzi a saját jellegét.
55.
Mindenesetre nem tekintem úgy, hogy az időarányos levonás szabályozása valójában hátrányt jelentene. Ha az alkalmazása, ahogy az kitűnik, tökéletesen arányban áll a járulékfizetési időszakkal, ennek következtében a levonható összegekben nem lesznek aránytalanságok (azaz a vitatott szabály által érintett személy arányát tekintve nem fizet több járulékot), a hátrány nem is jelenik meg. (
37
)
56.
A jogvita tárgyát képező csökkentés célja azon gazdasági erőfeszítés közvetett ellensúlyozása, amelyet az adózó számára a társadalombiztosítási járulékok jelentenek. Ebből következik, hogy ez utóbbiak csökkentése a kedvezményezettek számára pozitív hatással van az éves adóteherre. Ebből a szempontból nincs akadálya annak, hogy az adóteher ebből következő könnyítése összefüggjön a járulékfizetési időszakkal. A holland kormány a tárgyaláson jelezte, hogy a szabályozás célja a munkavállalók ösztönzése a szakmai tevékenységekben való további részvételre, mindig a ténylegesen ledolgozott időtől függő kedvezményt biztosítva. Bárhogy történjen is, a járulékok és azok csökkentése közötti párhuzamosság fennmarad, a jövedelemadó‑, illetve társadalombiztosításijárulék‑bevallásban szereplő végösszeg kiegyenlítése során: ha a járulékok magasabb összegek (mert 12 hónapra vonatkoznak), ez nagyobb levonást eredményez, és fordítva.
b) A helyzetek összehasonlíthatóságáról
57.
Ha ezzel szemben érvelés céljából elfogadjuk, hogy a társadalombiztosítási járulék időarányos csökkentése hátrányt jelent a külföldi illetőségű személyek számára ez utóbbiak jövedelemadó‑bevallására gyakorolt kisebb hatása miatt (quod non), figyelembe kell venni a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, amely szerint:
–
Hátrányos megkülönböztetés a különböző szabályoknak hasonló helyzetekre való alkalmazásából, vagy pedig ugyanazon szabálynak különböző helyzetekre történő alkalmazásából következhet. (
38
)
–
A belföldi és külföldi illetőségűek között hátrányos megkülönböztetés csak akkor áll fenn, ha a különböző tagállamokban lévő lakóhelyükre tekintet nélkül az adózók két kategóriája a szóban forgó nemzeti rendelkezések céljára és tárgyára tekintettel összehasonlítható helyzetben van. (
39
)
58.
Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a helyzetek összehasonlíthatóságát attól függetlenül kell vizsgálni, hogy a vitatott intézkedés egyszerűen szociális kedvezménynek minősül‑e, (
40
) vagy az adójog területéhez tartozik‑e. (
41
)
59.
E szabályok alapján tényleg kijelenthető‑e, hogy az a személy, aki már nem dolgozik Hollandiában, mert másik tagállamba települt át, és ezen indokkal nem fizeti tovább a társadalombiztosítási járulékokat, ugyanolyan helyzetben van, mint aki fenntartva hollandiai lakóhelyét továbbra is ott dolgozik vagy abbahagyta a munkát?
60.
A társadalombiztosítási járulékok területén az egységesség elve érvényesül, amelyet többek között a 883/2004 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése is tartalmaz. (
42
) Ennek értelmében a szociális biztonsági rendszerekre vonatkozó szabályok hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai irányadók. Az említett cikk célja, ahogy azt a Bizottság más összefüggésben kijelentette, nem az, hogy harmonizálja a tagállamok anyagi jogát, hanem inkább az, hogy kollíziós szabályrendszert hozzon létre, amely azzal a hatással jár, hogy elvonja a nemzeti jogalkotótól azt a lehetőséget, hogy e tárgyban a saját nemzeti jogszabályainak hatályát és alkalmazási feltételeit meghatározza. (
43
) A Bíróság már rögzítette ugyanezt a megfontolást hasonló feltételek mellett a 2015. február 26‑i ítéletben (
44
) a 883/2004 rendeletet megelőző 1408/71 rendelettel (
45
) kapcsolatban.
61.
A fentiekből az következik, hogy az adott tagállam a szociális jogszabályok hatályára vonatkozó szabályokat nem változathatja meg úgy, hogy a szociális biztonsági rendszerének személyi hatálya alá olyan személyeket is bevon, akik más tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, és a területén semmilyen keresőtevékenységet nem folytatnak. Ha így tesz, megsérti a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontját, és következésképpen az egységesség elvét.
62.
E szabály nem olyan feltételt ír elő, amely a munkavégzés helye szerinti tagállamban lakóhellyel való rendelkezéshez kötődik, hanem az adott személynek a szociális biztosítási rendszer hatálya alá tartozásához kapcsolódik, e tagállam területén való keresőtevékenység végzése miatt. Ha hiányzik ez utóbbi kapcsolat, az említett tagállamnak nincs társadalombiztosítási járulék kivetésére irányuló joghatósága az adott személy tekintetében. Ebből következik, hogy ha nincs kapcsolat vagy – mint a jelen esetben – csak átmeneti, az a munkavállaló, aki Hollandiában egy egész éven át lakóhellyel rendelkezik, eltérő helyzetben van, mint azon külföldi (például lengyelországi) illetőségű munkavállaló, amely ugyanazon adóévben nem fizetett társadalombiztosítási járulékot, vagy azt csak bizonyos ideig fizette. (
46
)
63.
A tárgyaláson a holland kormány megerősítette, hogy az a munkavállaló, aki a naptári év egy részében Hollandiában végzett keresőtevékenységet követően az év többi részében fenntartja lakóhelyét ebben az országban, de munkanélküliként, a holland szociális biztonsági rendszer hatálya alá tartozik, és köteles a holland társadalombiztosítási járulékot fizetni az egész éves időszakra. Éppen ez a különbség K. M. Zyla körülményeihez képest, amely akadályozza a helyzetek összehasonlíthatóságának értékelését: Hollandiában lakóhellyel rendelkező – hozzá hasonló – munkanélküliek továbbra is fizetnek járulékot, és ennélfogva részesülnek a ténylegesen megfizetett, (éves) társadalombiztosítási járulék csökkentésében.
64.
A holland jogszabály szerint ugyanis, és a Bíróság szavaival élve, „e [szociális biztonsági] rendszer biztosítottjai csak kivételesen vehetik igénybe a társadalombiztosítási adócsökkentést. […] A biztosított csak abban az esetben érvényesítheti ezen adócsökkenést, ha a járulékcsökkentést nem tudja elszámolni a fizetendő járulékokkal szemben” (
47
).
65.
Amennyiben ez a helyzet, az a személy, aki egész évben holland társadalombiztosítási járulékot fizetett, csak akkor részesül a kért adókedvezményben, (
48
) ha a ténylegesen befizetett társadalombiztosítási járulékainak összege nem éri el az adójóváírást. Ellenkezőleg, ha a valós biztosítási időre tekintet nélkül megadják a teljes összegű társadalombiztosítási járulékcsökkentést azon személyeknek, akik az adóévben pár hónapig voltak a holland szociális biztonsági rendszerben biztosítottak, könnyebben levonható a szóban forgó többlet: mivel abszolút értelemben kevesebb járulék fizetésére került sor, valószínűbb, hogy a meghatározott fennmaradó rész további többletet nyújt számukra. Ilyen esetben ugyanúgy eltérő helyzetekről lenne szó, mivel az említett rendszer biztosítottjai, hangsúlyozom, „csak kivételesen vehetik igénybe a társadalombiztosítási adócsökkentést”.
66.
Következésképpen a miniszteri rendelet 2.6a. cikke szerinti időarányos feltétel alkalmazása, még ha a K. M. Zylához hasonló helyzetben lévő személyek számára hátrányt is jelenthet, olyan körülmények között valósul meg, amelyek nem hasonlíthatók össze azon személyek körülményeivel, akik a teljes adóévben kötelesek társadalombiztosítási járulékot fizetni. A szociális biztonsági rendszerrel való kapcsolat hiánya az év egy részében tehát elegendő annak megállapításához, hogy hiányzik a rövidebb ideig járulékot fizető személyek helyzetének azon személyek helyzetével való összehasonlíthatósága, akik a teljes adóévben fenntartják a szóban forgó kapcsolatot.
67.
Összefoglalva, nem tudom megállapítani az EUMSZ 45. cikk, a 883/2004 rendelet 4. cikkének és a 492/2011 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének megsértését. Egyik rendelkezéssel sem ellentétes az olyan szabályozás, mint a miniszteri rendelet 2.6a. cikkében foglalt rendelkezés.
c) A Shumacker ítélkezési gyakorlat jelentősége
68.
Az általam leírt elemzés hiányos lenne, ha nem vetnénk azt össze Shumacker ítélkezési gyakorlattal, amelyre K. M. Zyla a saját javára hivatkozik.
69.
Ahogy azt előrebocsátottam, az említett ítélet alapján „azon nem letelepedett személy esetében, aki jövedelme nagy részére és majdnem az egész családi jövedelmére a lakóhelyén kívüli tagállamban tesz szert, a hátrányos megkülönböztetést az eredményezi, hogy e külföldi illetőségű személy személyes és családi helyzetét sem a lakóhelye, sem a munkavégzés helye szerinti államban nem veszik figyelembe” (
49
).
70.
Első ránézésre úgy tűnhet, hogy ez megegyezik K. M. Zyla helyzetével. Azonban továbbra is hiányzik a helyzetek objektív összehasonlíthatósága, (
50
) amely hiányt a Schumacker ítélet az esetleges eltérő bánásmód igazolásaként fogadja el. (
51
)
71.
Mindenesetre nem értek egyet a Schumacker ítélet analógia útján történő alkalmazásával, amelyet a Bizottság javasolt. A hivatkozott ügyben az adóalany a tényállás időszakában kizárólag Belgiumban rendelkezett lakóhellyel, és tevékenysége után egyedül Németországban szerzett jövedelmet, anélkül, hogy a szokásos lakóhelyet bármikor megváltoztatta volna. Ezzel szemben K. M. Zyla lakóhelye a 2013‑as naptári év egy részében Hollandiában volt, ahol munkaviszonyából szerezte jövedelmét, míg e tagállamban rendelkezett lakóhellyel. A jövedelem megszerzésének helye és lakóhelye megegyezett, amíg át nem költözött Lengyelországba, ahol abban az évben már nem dolgozott. A kiindulási körülmények tehát nem teszik lehetővé, hogy a Schumacker ítélet alapvető megállapításait átvigyük a jelen ügyre.
3. Másodlagosan: az esetleges igazolásról
72.
A miniszteri rendelet 2.6a. cikke – mivel a társadalombiztosítási járulékokra vonatkozó adócsökkentésre időarányos szabályt alkalmaz azon személyek tekintetében, akik K. M. Zylához hasonlóan az adóévnek csak egy részében fizettek járulékot – összhangban van a szociális biztonság saját finanszírozási rendszerével, amely összefonódik a jövedelemadó megállapításával.
73.
Az említett levonást ugyanis az adóév során ledogozott idővel arányosan alkalmazzák: az arány 100% azon személynél, aki egész évben fizetett társadalombiztosítási járulékot, és időarányosan csökken azon személy esetében, aki csak néhány hónapot fizetett meg. A holland hatóságok ezáltal arányosan mérsékelni kívánják azt a gazdasági erőfeszítést, amelyet a társadalombiztosítási járulékok előlegének – vagy havi összegének – megfizetése jelent az adózó számára, az éves kötelezettségek enyhítésével.
74.
Tekintettel arra, hogy a szociális biztonságra vonatkozó uniós szabályozásba foglalt, már hivatkozott egységesség elve értelmében (
52
) Hollandia nem rendelkezik joghatósággal a K. M. Zylához hasonlóan munkaviszonyban álló munkavállalók által másik tagállamban megfizetett társadalombiztosítási járulékok előlegének visszatartására, a vitatott szabály által megállapított adókedvezmény szerkezete szimmetrikus logikát tükröz. (
53
) Az időarányos csökkentés alkalmazásának mellőzése esetén a K. M. Zylához hasonló helyzetben lévő személyek jogtalanul szereznének adókedvezményt, mivel a társadalombiztosítási járulékcsökkentés aránytalan kompenzációt biztosítana az egész adóév járulékai tekintetében, azon céllal szemben, amely a járulékfizetésből eredő gazdasági erőfeszítés arányos könnyítésére irányul. Ennélfogva, az adócsökkentés és az eredeti adóteher (a társadalombiztosítási járulék megfizetése) között kapcsolat áll fenn.
75.
Az ítélkezési gyakorlattal összhangban ugyanis, amely azt így írja elő, (
54
) adócsökkentés leszállításáról van szó, amelyet ugyanazon személynek ugyanazon adóteher keretében nyújtanak. Az alapügyben vitatott adóztatási mechanizmus elemei között közvetlen, személyes és anyagi kapcsolat áll fenn, (
55
) amelyben az adócsökkentés leszállítása az a vezérelv, amely biztosítja az adóteher és az adócsökkentés közötti megfelelést, az objektív körülményektől függően. Mivel tehát az ítélkezési gyakorlat szükséges követelményei teljesülnek, csak azt lehet megállapítani, hogy a miniszteri rendelet 2.6a. cikkében foglalt leszállítás rendszerét a holland szabályozási rendszer koherenciája biztosításának szükségessége igazolja.
76.
Feltéve, hogy a szóban forgó intézkedés szimmetrikusan működik (és az ügyben nincs olyan tényező, amely azt kétségbe vonhatná), azaz tökéletesen arányos a Hollandiában ledolgozott idővel, nem eredményez hátrányos bánásmódot azon biztosított számára, akivel szemben azt alkalmazzák, és aki továbbra is részesül a járulékcsökkentésben, de azon időszakkal összhangban, amely alatt társadalombiztosítási járulékot fizetett Hollandia elhagyását megelőzően.
77.
A vitatott intézkedés tehát az alapjául szolgáló célnak az időbeli korlátozása ellenére megfelel, és szükséges ahhoz, hogy a járulékokat szigorúan azon időtartamhoz igazítsák, amely alatt a tagállamban nem került sor járulékfizetésre. Ahogy azt már megjegyeztem, az adóalanyt, amellyel szemben az intézkedést előírják, nem terheli meg jobban azon személyhez viszonyítva, aki egy teljes éven át fizette a társadalombiztosítás járulékokat: az előbbi nem fizet többet, mint amennyit az utóbbi fizetett azon időtartam alatt, amíg a szociális biztonsági rendszerben biztosított volt.
78.
Végül, a miniszteri rendelet 2.6a. cikkének előírását, feltéve, hogy az korlátozza a munkavállalók EUMSZ 45. cikk szerinti szabad mozgását, az adórendszer koherenciája biztosításának szükségessége igazolja, és az arányban áll a kitűzött céllal.
V. Végkövetkeztetés
79.
A fent kifejtettek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Hoge Raad der Nederlanden (legfelsőbb bíróság, Hollandia) által előterjesztett kérdésre:
„Ha a munkavállaló a naptári év egy részében azon tagállam szociális biztonsági rendszerében volt biztosított, ahol ezen adóévre vonatkozó csaknem teljes jövedelmét szerezte, és később másik tagállamba települt át, amelyben az év többi részében lakóhellyel rendelkezett, az EUMSZ 45. cikkel nem ellentétes az alapügyben vitatotthoz hasonló olyan szabályozás, amely szerint az első tagállam a jövedelemadó megállapításának keretében arányosan korlátozta a társadalombiztosítási járulékokra alkalmazandó általános csökkentést azon időtartamtól függően, amely alatt a munkavállaló az említett járulékokat megfizette.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	2016. május 26‑iKohll és Kohll‑Schlesser ítélet (C‑300/15, EU:C:2016:361), 24–26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
3
)	A továbbiakban: jövedelemadó‑, illetve társadalombiztosításijárulék‑bevallás.
(
4
)	1995. február 14‑iSchumacker ítélet (C‑279/93, EU:C:1995:31; a továbbiakban: Schumacker ítélet).
(
5
)	A munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2011. L 141., 1. o.).
(
6
)	A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.).
(
7
)	A b), c) és d) pontok a köztisztviselőkre, a munkanélküli ellátásban részesülőkre és a fegyveres erőkbe szolgálatra vagy polgári szolgálatra behívott személyekre vonatkoznak.
(
8
)	A társadalombiztosítási járulékokra az Algemene Ouderdomswet (az öregségi biztosításról szóló általános törvény), az Algemene nabestaandenwet (a túlélő hozzátartozók biztosításáról szóló általános törvény) és az Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten (a speciális gyógykezelési költségekről szóló általános törvény) irányadók.
(
9
)	„Regeling Wet financiering sociale verzekeringen” (a továbbiakban: miniszteri rendelet).
(
10
)	A holland kormány a tárgyaláson felhívta a figyelmet egy tévedésre, amely felett a különböző szinteken folytatott bírósági eljárás során elsiklottak, ugyanis, úgy tűnik, hogy K. M. Zyla 2013. július 21‑én tért vissza a származási országába. E pontosítás talán érthetőbbé teszi a kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott számokat, amelyet a következő pontban ismertetek.
(
11
)	A holland bíróság által előadott tények nem teljesen világosak e tekintetben. A tárgyaláson K. M. Zyla védője azt állította, hogy védence semmilyen keresőtevékenységet nem végzett Lengyelországban. Mindenesetre, ha szerzett is bevételt, nem tették lehetővé számára a társadalombiztosítási járulékok megfizetését és a lengyel szociális biztonsági ellátások igénybe vételét.
(
12
)	2005. szeptember 8‑i ítélet (C‑512/03, EU:C:2005:516; a továbbiakban: Blanckaert ítélet).
(
13
)	Ugyanott, 50. pont.
(
14
)	Ugyanott, 37. pont.
(
15
)	A Schumacker ítéletre hivatkozással.
(
16
)	A 2015. június 18‑iKieback ítélet (C‑9/14, EU:C:2015:406) szerint.
(
17
)	A 2017. február 9‑iX‑ítéletre (C‑283/15, EU:C:2017:102) utal.
(
18
)	A 2008. október 16‑iRenneberg ítéletre hivatkozik (C‑527/06, EU:C:2008:566), 49., 50. és 59–62. pont.
(
19
)	2015. június 18‑iKieback ítélet (C‑9/14, EU:C:2015:406), 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
20
)	2015. február 26‑ide Ruyter ítélet (C‑623/13, EU:C:2015:123), 40. és 41. pont.
(
21
)	1999. január 26‑iTerhoeve ítélet (C‑18/95, EU:C:1999:22), 39. és 40. pont.
(
22
)	1990. május 8‑iBiehl ítélet (C‑175/88, EU:C:1990:186), 16. pont.
(
23
)	Lásd: 2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124), 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
24
)	„Munkavállalónak” kell tekinteni minden olyan személyt, „aki valóságos és tényleges tevékenységet végez, […] a munkaviszony jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt díjazás ellenében szolgáltatást nyújt” (1999. június 8‑iMeeusen‑ítélet, C‑337/97, EU:C:1999:284, 13. pont).
(
25
)	Lásd: Kohll és Kohll‑Schlesser ügyre vonatkozó indítványom (C‑300/15, EU:C:2016:86), 42. pont.
(
26
)	Lásd analógia útján: 2015. február 26‑ide Ruyter ítélet (C‑623/13, EU:C:2015:123), 37. pont.
(
27
)	2002. június 20‑iBizottság kontra Luxemburg ítélet (C‑299/01, EU:C:2002:394).
(
28
)	Ez a szokásos eljárási mód. Lásd például: 2005. szeptember 15‑iIoannidis ítélet (C‑258/04, EU:C:2005:559), 35–37. pont.
(
29
)	2017. március 2‑iEschenbrenner ítélet (C‑496/15, EU:C:2017:152), 32. pont.
(
30
)	2014. december 18‑iLarcher ítélet (C‑523/13, EU:C:2014:2458), 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
31
)	Lásd e tekintetben: Bobek főtanácsnok Pöpperl ügyre vonatkozó indítványa (C‑187/15, EU:C:2016:194), 35. pont.
(
32
)	2017. július 18‑iErzberger ítélet (C‑566/15, EU:C:2017:562), 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Figyelembe kell venni azonban, hogy az uniós jog nem garantálhatja a munkavállaló számára, hogy az egyik tagállamból a másikba történő áttelepülés szociális szempontból semleges lesz, a tagállamok szociális biztonsági rendszerei és jogszabályai közötti eltérések miatt (ugyanazon ítélet 34. pontja).
(
33
)	E pontban a holland kormány írásbeli észrevételeinek 4. és 17–19. pontjában foglalt magyarázatokat követem. E kormány a tárgyaláson megerősítette, hogy a jelen ügyben vitatott jogszabályok megegyeznek a Blanckaert ítéletben ismertetett jogszabályokkal, a levonás időarányos számítását kivéve.
(
34
)	2015. február 26‑ide Ruyter ítélet (C‑623/13, EU:C:2015:123), 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
35
)	Lásd e tekintetben: 2017. március 2‑iEschenbrenner ítélet (C‑496/15, EU:C:2017:152), 41–44. pont.
(
36
)	A Blanckaert ítélet, 15. és 16. pont.
(
37
)	Lásd: 2016. július 13‑iPöpperl ítélet (C‑187/15, EU:C:2016:550), 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
38
)	Lásd: 2015. június 18‑iKieback ítélet (C‑9/14, EU:C:2015:406), 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
39
)	2017. február 9‑iX‑ítélet (C‑283/15, EU:C:2017:102), 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
40
)	Lásd analógia útján: 2017. március 2‑iEschenbrenner ítélet (C‑496/15, EU:C:2017:152), 37. pont.
(
41
)	2015. június 18‑iKieback ítélet (C‑9/14, EU:C:2015:406), 24. pont.
(
42
)	Lásd a jelen indítvány 11. pontját.
(
43
)	Lásd: 2016. június 4‑iBizottság kontra Egyesült királyság ítélet (C‑308/14, EU:C:2016:436), 32. pont.
(
44
)	2015. február 26‑ide Ruyter ítélet (C‑623/13, EU:C:2015:123), 35. pont.
(
45
)	Az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, valamint az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel (HL 1998. L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 308. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet.
(
46
)	Ennél a pontnál célszerű a Blanckaert ítéletre hivatkozni, 45. pont.
(
47
)	Blanckaert ítélet, 47. pont.
(
48
)	Az adó összege csökken azzal, hogy a társadalombiztosítási járulékcsökkenést levonjuk az év során fizetendő járulékok összegéből.
(
49
)	Schumacker ítélet, 38. pont.
(
50
)	A jelen indítvány 57. és azt követő pontjaira utalok.
(
51
)	Schumacker ítélet, 37. pont.
(
52
)	Lásd különösen a jelen indítvány 60. pontját.
(
53
)	Analógia útján lásd: 2011. december 1‑jeiBizottság kontra Belgium ítélet (C‑250/08, EU:C:2011:793), 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
54
)	Ugyanott, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
55
)	2015. december 17‑iTimac Agro Deutschland ítélet (C‑388/14, EU:C:2015:829), 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.