62023CJ0365
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 20. marca 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Področje uporabe – Člen 2(b) – Člen 3(1) – Člen 4(2) – Člen 5 – Člen 6(1) – Člen 8a – Tipska pogodba – Pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom, ki opravlja storitve za športni razvoj in karierno pomoč, ter mladoletnim ‚obetavnim‘ igralcem, ki ga zastopajo njegovi starši – Pogoj, ki določa obveznost plačila prodajalcu ali ponudniku v višini 10 % prihodkov, ki jih bo ta športnik prejel v naslednjih petnajstih letih – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člena 17 in 24 – Lastninska pravica – Pravice otrok”
V zadevi C‑365/23, [Arce] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākā tiesa (Senāts) (vrhovno sodišče, Latvija) z odločbo z dne 7. junija 2023, ki je na Sodišče prispela 9. junija 2023, v postopku
SIA „A“
proti
C,
D,
E,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi I. Jarukaitis (poročevalec), predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, D. Gratsias in E. Regan, sodnika,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodna tajnica: A. Lamote, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. junija 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za SIA „A“ A. Bitāns, advokāts,
–
za C I. Grunte, advokāts,
–
za D in E G. Madelis, pravnik, in K. Salmgrieze, advokāte,
–
za latvijsko vlado E. Bārdiņš, J. Davidoviča in K. Pommere, agenti,
–
za Evropsko komisijo I. Rubene in N. Ruiz García, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 4. oktobra 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(b), člena 3(1), člena 4(2), člena 5 in člena 6(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, ter popravek v UL 2019, L 214, str. 25), člena 8a Direktive 93/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 (UL 2011, L 304, str. 64), ter člena 17(1) in člena 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med SIA „A“, družbo z omejeno odgovornostjo latvijskega prava, katere dejavnost je zagotavljanje razvoja športnikov v Latviji, na eni strani ter osebami C, D in E na drugi strani, in sicer v zvezi z zahtevo za izplačilo plačila na podlagi pogodbe o opravljanju storitev za podporo športnemu razvoju in karierno pomoč.
Pravni okvir
Pravo Unije
Listina
3
Člen 17 Listine, naslovljen „Lastninska pravica“, v odstavku 1 določa:
„Vsakdo ima pravico imeti v posesti svojo zakonito pridobljeno lastnino, jo uporabljati, z njo razpolagati in jo komu zapustiti. Lastnina se nikomur ne sme odvzeti, razen v javno korist v primerih in pod pogoji, ki jih določa zakon, vendar le proti pravični in pravočasni odškodnini za njeno izgubo. Uživanje lastnine se lahko uredi z zakonom, kolikor je to potrebno zaradi splošnega interesa.“
4
Člen 24 Listine, naslovljen „Pravice otroka“, v odstavku 2 določa:
„Pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, se morajo upoštevati predvsem koristi otroka.“
5
Člen 51 Listine, ki se nanaša na njeno področje uporabe, določa:
„1.   Določbe te listine se uporabljajo za institucije, organe, urade in agencije Unije ob spoštovanju načela subsidiarnosti, za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije. Zato spoštujejo pravice, upoštevajo načela in spodbujajo njihovo uporabo v skladu s svojimi pristojnostmi in ob spoštovanju meja pristojnosti Unije, ki so ji dodeljene v Pogodbah.
2.   Ta listina ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah.“
Direktiva 93/13
6
V deseti, trinajsti in šestnajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker je učinkovitejše varstvo potrošnika mogoče doseči s sprejetjem enotnih predpisov glede nepoštenih pogodbenih pogojev; ker se morajo taki predpisi uporabljati za vse pogodbe, sklenjene med prodajalci ali ponudniki in potrošniki; ker je treba iz te direktive med drugim izključiti pogodbe o zaposlitvi, pogodbe o dednih pravicah, pogodbe o pravicah iz družinskega prava ter pogodbe o pridružitvi in oblikah organizacije podjetij ali sporazume o partnerstvu;
[…]
ker se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in načelih ali določbah mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, veljale določbe te direktive; ker izraz ‚obvezni zakoni ali predpisi‘ v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače;
[…]
ker je treba oceno nepoštenih pogodbenih pogojev, glede na izbrana splošna merila, zlasti pri prodajnih ali dobavnih dejavnostih na javnopravnih področjih, ki nudijo skupinske storitve in upoštevajo solidarnost med uporabniki, dopolniti z možnostjo za celotno oceno različnih vpletenih interesov; ker je za to potrebna zahteva dobre vere; ker je treba pri oceni dobre vere zlasti posvečati pozornost moči pogajalske pozicije strank, ali je bil potrošnik spodbujen v strinjanje s pogodbenim pogojem in ali je bilo blago ali storitve prodano ali dobavljeno na posebno naročilo potrošnika; ker zahtevo dobre vere lahko izpolni prodajalec ali dobavitelj, če posluje lojalno in pravično z drugo stranko, katere zakonite interese mora upoštevati“.
7
Člen 1(1) te direktive določa:
„Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.“
8
Člen 2 navedene direktive določa:
„V tej direktivi:
(a)
‚nepošteni pogoji‘ pomenijo pogodbene pogoje, opredeljene v členu 3;
(b)
‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti;
(c)
‚prodajalec ali ponudnik‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.“
9
Člen 3(1) in (2) iste direktive določa:
„1.   Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
2.   Pogodbeni pogoj šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.
Dejstvo, da sta se stranki o nekaterih vidikih pogoja ali o posebnem pogoju dogovorili posamično, ne izključuje uporabe tega člena za preostalo pogodbo, če celotna ocena pogodbe pokaže, da gre vendarle za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo.
Če prodajalec ali ponudnik trdi, da sta se stranki o tipskem pogoju dogovorili posamično, nosi dokazno breme.“
10
Člen 4 Direktive 93/13 določa:
„1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
11
Člen 5 te direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
12
Člen 6(1) navedene direktive tako določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
13
Člen 8 iste direktive določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
14
Z Direktivo 2011/83 je bila Direktiva 93/13 spremenjena tako, da je bil vanjo vstavljen člen 8a. Ta člen v odstavku 1 določa:
„Če država članica sprejme določbe v skladu s členom 8, o tem in o kakršnih koli naknadnih spremembah obvesti Komisijo, zlasti kadar te določbe:
–
ugotavljanje nepoštenosti razširijo na individualno dogovorjene pogodbene pogoje, ali na ustreznost, cene ali plačila, ali
–
vsebujejo sezname pogodbenih pogojev, ki štejejo za nepoštene.“
Direktiva 2005/29/ES
15
Člen 5(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22), določa:
„Poslovne prakse, ki bi lahko povzročile bistveno izkrivljanje ekonomskega obnašanja samo ene od jasno določljivih skupin potrošnikov, ki so zaradi telesne ali duševne hibe, starosti ali lahkovernosti še posebej dovzetni za določeno poslovno prakso ali za izdelek, na katerega se slednja nanaša, na način, ki ga trgovec lahko razumno predvidi, se ocenijo z vidika povprečnega člana navedene skupine. To ne vpliva na običajno in zakonito oglaševalsko prakso, za katero so značilna pretiravanja ali trditve, ki naj se ne bi razumele dobesedno.“
Latvijsko pravo
Civilni zakonik
16
Člen 186 Civillikums (civilni zakonik) določa, da starši skupaj zastopajo svoje otroke v osebnih in premoženjskih razmerjih (skupno zastopanje).
17
Člen 223 tega zakonika določa:
„Oče in mati sta na podlagi svoje pravice do varstva in vzgoje naravna skrbnika svojih mladoletnih otrok.“
18
Člen 293 navedenega zakonika določa:
„Skrbnik lahko v zadevah, ki se nanašajo na mladoletnika, v njegovem interesu sklene vse vrste pogodb ter sprejme in izvrši plačila. Vsa ta ravnanja mladoletnika zavezujejo, če jih je skrbnik opravil v dobri veri, ob tem pa je ostal v mejah finančnega poslovodenja ter mladoletnika z njimi ni zavezal brez posebnih razlogov za obdobje po dopolnitvi polnoletnosti.“
19
Člen 1408 istega zakonika določa:
„Mladoletniki nimajo poslovne sposobnosti.“
Zakon o varstvu pravic potrošnikov
20
Člen 1 Patērētāju tiesību aizsardzības likums (zakon o varstvu pravic potrošnikov) z dne 1. aprila 1999 (Latvijas Vēstnesis, 1999, št. 104/105) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, naslovljen „Izrazi, uporabljeni v tem zakonu“, določa:
„V tem zakonu se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
3.
potrošnik: vsaka fizična oseba, ki izrazi željo pridobiti, pridobi ali lahko pridobi blago ali storitve za namene, ki so zunaj njene gospodarske ali poklicne dejavnosti;
4.
ponudnik storitev: vsaka oseba, ki v okviru svoje gospodarske ali poklicne dejavnosti opravi storitev za potrošnika;
[…].“
21
Člen 6 tega zakona, naslovljen „Nepošteni pogodbeni pogoji“, določa:
„[…]
2.
Pogodbeni pogoji morajo biti sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.
3.
Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, je nepošten, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v s pogodbo določenih pravicah in obveznostih strank.
[…]
8.
Nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene proizvajalec, prodajalec ali ponudnik storitev, so od trenutka sklenitve pogodbe naprej nični, pogodba pa še naprej ostane v veljavi, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.
[…]“
22
Z zakonom z dne 24. aprila 2014 (Latvijas Vēstnesis, 2014, št. 92) je bil v člen 6 zakona o varstvu pravic potrošnikov vstavljen odstavek 2, ki določa:
„Določbe tega člena se ne uporabljajo za pogodbene pogoje, ki opredeljujejo predmet pogodbe ali ki se nanašajo na ustreznost cene ali plačila za blago ali storitev, če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
23
Družba A športnikom ponuja vrsto storitev za podporo pri razvoju njihovih poklicnih sposobnosti in kariere.
24
Družba A je 14. januarja 2009 s C, mladoletnim otrokom, ki je bil takrat star 17 let in ki sta ga zastopala D in E, njegova starša, sklenila pogodbo o storitvah za podporo športnemu razvoju in karieri osebe C, da bi tej osebi, ki še ni bil poklicni športnik, zagotovila uspešno poklicno košarkarsko kariero (v nadaljevanju: pogodba z dne 14. januarja 2009). Navedena pogodba je bila sklenjena za obdobje petnajstih let, to je do 14. januarja 2024.
25
V pogodbi z dne 14. januarja 2009 je bilo določeno, da bo družba A osebi C ponujala celotno paleto storitev, med katerimi so usposabljanje in treniranje, športna medicina in podpora športnega psihologa, ukrepi pomoči pri poklicni poti, sklepanje pogodb med športnikom in športnimi klubi, trženje, pravne storitve ali računovodstvo. V zameno se je oseba C na podlagi točke 6.1 te pogodbe zavezala, da bo družbi A izplačala plačilo v višini 10 % vseh neto prihodkov, ki jih bo prejela med trajanjem pogodbe, povečano za davek na dodano vrednost, ki se uporablja v Latviji, če bo znesek teh prihodkov znašal vsaj 1500 EUR na mesec.
26
Ker je družba A menila, da plačilo, določeno s pogodbo z dne 14. januarja 2009 za storitve, opravljene za osebo C, ni bilo izplačano, je 29. junija 2020 pri latvijskih sodiščih vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se toženim strankam v postopku v glavni stvari naloži, da ji plačajo znesek 1.663.777,99 EUR, ki ustreza 10 % zneska prihodkov osebe C iz pogodb, sklenjenih s športnimi klubi.
27
Prvostopenjsko in pritožbeno sodišče sta zahtevek družbe A zavrnili z obrazložitvijo, da pogodba z dne 14. januarja 2009 ni v skladu z nacionalnimi določbami o varstvu pravic potrošnikov in da je zlasti pogoj, ki osebi C nalaga plačilo v višini 10 % njenih prihodkov v celotnem obdobju veljavnosti te pogodbe, nepošten.
28
Družba A je vložila kasacijsko pritožbo pri Augstākā tiesa (Senāts) (vrhovno sodišče, Latvija), ki je predložitveno sodišče. Ta družba je trdila, da nacionalne določbe o varstvu pravic potrošnikov v obravnavanem primeru niso upoštevne, saj pogodba z dne 14. januarja 2009 spada v kategorijo pogodb za „obetavne mlade“ športnike, za katere se te določbe ne uporabljajo. Družba A je predlagala tudi, naj se pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.
29
Predložitveno sodišče navaja, da čeprav je Sodišče že večkrat razlagalo pojem „potrošnik“, doslej še ni preučilo, ali se določbe o varstvu pravic potrošnikov uporabljajo na področju športa. Če bi bilo tako, predložitveno sodišče meni, da okoliščina, da dejavnost mladega športnika, kot v obravnavanem primeru, po sklenitvi zadevne pogodbe o opravljanju storitev pridobi poklicni značaj, ni upoštevna in zadevni osebi ne more preprečiti, da se sklicuje na status „potrošnika“ v smislu Direktive 93/13.
30
To sodišče navaja tudi neenotnost sodne prakse držav članic, ki naj bi po njegovem mnenju upravičevala nujnost postavitve vprašanj za predhodno odločanje v zvezi s tem.
31
Tako naj bi Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija) v sodbi z dne 23. maja 2019 razsodilo, da je košarkar, ki je kot bodoči igralec s športno agencijo sklenil pogodbo o opravljanju storitev, v skladu s katero se je ta agencija v interesu tega igralca zavezala, da se bo s športnimi klubi pogajala o zaposlitvi zadevne osebe, ta oseba pa se je zavezala, da bo navedeni agenciji plačala znesek, katerega višina je bila odvisna od pogodb, sklenjenih v okviru tega sodelovanja, deloval kot potrošnik, in ne kot poklicni športnik. Nasprotno pa naj Oberlandesgericht München (višje deželno sodišče v Münchnu, Nemčija), ki je odločalo o sporu med mladim teniškim igralcem in športno agencijo, ki se je nanašal na pogodbo o opravljanju storitev, podobno tej iz postopka v glavni stvari, v sodbi z dne 7. novembra 2002 za to pravno razmerje ne bi uporabilo določb o varstvu potrošnikov.
32
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi o drugih vprašanjih, zlasti o tem, ali je za pogoj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, mogoče šteti, da je sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku, in ali ustvarja znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank v smislu člena 5 oziroma člena 3 Direktive 93/13.
33
V teh okoliščinah je Augstākā tiesa (Senāts) (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali pogodba o zagotavljanju podpornih storitev za razvoj in kariero športnika, sklenjena med, na eni strani, trgovcem, ki opravlja svojo gospodarsko dejavnost na področju razvoja in treniranja športnikov, in na drugi strani mladoletnikom, ki ga zastopata starša in ki v času sklenitve pogodbe ni opravljal poklicne dejavnosti na področju športa, spada na področje uporabe [Direktive 93/13]?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali Direktiva 93/13 nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se zakonodaja, s katero je bila ta direktiva prenesena v nacionalni pravni red, razlaga tako, da se določbe o varstvu pravic potrošnikov iz te direktive uporabljajo tudi za take pogodbe?
3.
Če je odgovor na prvo ali na drugo vprašanje pritrdilen, ali lahko nacionalno sodišče na podlagi člena 3 Direktive 93/13 presoja nepoštenost pogodbenega pogoja, v skladu s katerim se mladi športnik zaveže, da bo za zagotavljanje pogodbeno določenih podpornih storitev za razvoj in kariero v določenem športu plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih, in navedenega pogoja ne šteje za enega od tistih, za katere se v skladu s členom 4(2) Direktive 93/13 ne presoja nepoštenost?
4.
Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba pogodbeni pogoj, v skladu s katerim se mladi športnik zaveže, da bo za zagotavljanje pogodbeno določenih podpornih storitev za razvoj in kariero plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih, šteti za [pogoj,] sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku v smislu člena 5 Direktive 93/13, glede na to, da mladi športnik ob sklenitvi pogodbe ni imel jasne informacije o vrednosti opravljene storitve in o znesku, ki ga je treba plačati za navedeno storitev, na podlagi katere bi lahko ocenil finančne posledice, ki bi mu lahko zaradi tega nastale?
5.
Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba šteti, da je na podlagi člena 3(1) Direktive 93/13 pogodbeni pogoj, v skladu s katerim se mladi športnik zaveže, da bo za zagotavljanje pogodbeno določenih podpornih storitev za razvoj in kariero plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih, pogoj, ki v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, glede na to, da navedeni odstavek vrednosti opravljene storitve ne povezuje s stroškom, ki ga pomeni za potrošnika?
6.
Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen, ali je odločba nacionalnega sodišča, s katero se znesek, katerega plačilo se lahko zahteva od potrošnika v korist ponudnika storitev, zniža na višino dejanskih stroškov, ki so slednjemu nastali pri opravljanju storitev za potrošnika na podlagi pogodbe, v nasprotju s členom 6(1) Direktive 93/13?
7.
Če je odgovor na tretje vprašanje nikalen in če se v skladu s členom 4(2) Direktive 93/13 ne presoja nepoštenost pogodbenega pogoja, v skladu s katerim se potrošnik zaveže, da bo za zagotavljanje pogodbeno določenih podpornih storitev za razvoj in kariero plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih, ali lahko nacionalno sodišče, če ugotovi, da je znesek plačila očitno nesorazmeren glede na prispevek ponudnika storitev, kljub temu razglasi, da je navedeni pogodbeni pogoj nepošten na podlagi nacionalnega prava?
8.
Če je odgovor na sedmo vprašanje pritrdilen, ali je treba v primeru pogodbe, ki je bila s potrošnikom sklenjena, ko člen 8a [Direktive 93/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83,] še ni začel veljati, upoštevati informacije, ki jih je država članica Evropski komisiji v skladu s členom 8a [Direktive 93/13] posredovala glede določb, ki jih je država članica sprejela v skladu s členom 8 [Direktive 93/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83], in če je odgovor pritrdilen, ali je pristojnost nacionalnih sodišč omejena z informacijami, ki jih je navedena država članica predložila v skladu s členom 8a [Direktive 93/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83], če je država članica navedla, da njena zakonodaja ne presega minimalnih standardov, določenih z navedeno direktivo?
9.
Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen, kako upoštevno je – glede na člen 17(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi s členom 24 te listine – za uporabo zakonodaje, s katero so bile v nacionalni pravni red prenesene določbe Direktive 93/13, to, da je bil mladi športnik ob sklenitvi zadevne pogodbe o opravljanju storitev za obdobje petnajstih let mladoleten in da so torej navedeno pogodbo sklenili njegovi starši v imenu mladoletnika, pri čemer je bila za mladoletnika določena obveznost plačevanja plačila v višini 10 % vseh prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih?
10.
Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje nikalen, ali pogodba o opravljanju storitev za obdobje petnajstih let, sklenjena z mladoletnim športnikom – ki so jo v njegovem imenu sklenili njegovi starši – v skladu s katero mora navedeni mladoletnik plačati plačilo v višini 10 % vseh prihodkov, ki jih bo prejel v naslednjih petnajstih letih, glede na to, da športne dejavnosti spadajo na področje uporabe prava Unije, krši temeljne pravice, določene v členu 17(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi s členom 24(2) navedene listine?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
34
Družba A se sklicuje na nedopustnost nekaterih postavljenih vprašanj.
35
Na prvem mestu, tretje, četrto in peto vprašanje naj bi bila nedopustna, ker naj predložitveno sodišče z njimi Sodišču v bistvu ne bi predlagalo, naj razloži pravo Unije, ampak da naj ga uporabi v konkretnem primeru, zlasti tako, da ugotovi, ali pogoj iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe člena 4(2) Direktive 93/13, in če je odgovor nikalen, ali je v nasprotju s členom 5 in členom 3(1) te direktive.
36
Na drugem mestu, sedmo vprašanje naj bi se nanašalo na povsem hipotetičen problem, saj naj v latvijskem pravu ne bi bilo pravne podlage za ugotovitev, da je donosnost naložbe pretirana.
37
Na tretjem mestu, deveto in deseto vprašanje, ki naj bi se nanašali na uporabo Listine za horizontalna razmerja, naj bi bili nedopustni, prvič, ker naj bi bili preveč abstraktni in naj bi v bistvu pomenili prošnjo za svetovalno mnenje, in drugič, ker naj se Listina v obravnavani zadevi ne bi uporabljala.
38
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve v glavni stvari presodi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago ali veljavnost pravila iz prava Unije, Sodišče načeloma mora odločiti. Iz tega izhaja, da za vprašanje za predhodno odločanje v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o takem vprašanju samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 29. junija 2023, International Protection Appeals Tribunal in drugi (Atentat v Pakistanu), C‑756/21, EU:C:2023:523, točki 35 in 36 ter navedena sodna praksa).
39
V obravnavanem primeru pa ni očitno, da zaprošena razlaga prava Unije ni v ničemer povezana z dejanskim stanjem ali predmetom spora v glavni stvari ali da je problem hipotetičen. Poleg tega je v predložitveni odločbi dovolj podrobno opisan pravni in dejanski okvir spora o glavni stvari, da lahko Sodišče koristno odgovori na postavljena vprašanja.
40
Natančneje, na eni strani, kar zadeva tretje, četrto, peto, deveto in deseto vprašanje, je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje o pomenu in obsegu več določb Direktive 93/13, po potrebi v povezavi z nekaterimi določbami Listine, da bi ugotovilo, ali lahko na podlagi te direktive opravi nadzor nad nepoštenostjo pogodbenega pogoja iz postopka v glavni stvari. Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 39 sklepnih predlogov, to sodišče Sodišču ne predlaga, naj te določbe Direktive 93/13 uporabi za dejansko stanje v postopku v glavni stvari niti naj s svojo presojo nadomesti njegovo presojo.
41
Na drugi strani je treba v zvezi z domnevno hipotetično naravo sedmega vprašanja, ki naj bi po mnenju družbe A izhajala iz tega, da v latvijskem pravu ni mogoče ugotoviti pretiranosti donosnosti naložbe, opozoriti, da so v okviru postopka iz člena 267 PDEU naloge Sodišča in predložitvenega sodišča jasno ločene in da je izključno zadnjenavedeno pristojno za razlago nacionalne zakonodaje (sodba z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi, C‑416/10, EU:C:2013:8, točka 58 in navedena sodna praksa). Razlaga nacionalnega prava, ki jo je družba A podala v zvezi z nezmožnostjo ugotovitve, da je donosnost naložbe pretirana, pa ne more zadostovati za ovrženje domneve upoštevnosti, na katero je bilo opozorjeno v točki 38 te sodbe.
42
Zato so vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, dopustna.
Vsebinska presoja
Prvo vprašanje
43
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1) in člen 2(b) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodba, sklenjena med, na eni strani, prodajalcem ali ponudnikom, ki opravlja dejavnost na področju razvoja športnikov, in na drugi strani, „obetavnim“ mladoletnikom, ki ga zastopajo njegovi starši in ki v času sklenitve pogodbe še ni bil zaposlen na področju športa, spada na področje uporabe te direktive.
44
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je področje uporabe Direktive 93/13 opredeljeno v njenem členu 1(1). V skladu s to opredelitvijo je namen te direktive približati določbe držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom. Gre torej za splošno direktivo za varstvo potrošnikov, ki se uporablja v vseh gospodarskih sektorjih (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2017, Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, točka 44).
45
Kar zadeva pojma „potrošnik“ in „prodajalec ali ponudnik“ iz člena 1(1) Direktive 93/13, sta v členu 2(b) in (c) te direktive opredeljena tako, da označujeta vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti, oziroma fizično ali pravno osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.
46
Direktiva 93/13 torej s sklicevanjem na lastnosti pogodbenih strank, in sicer glede na to, ali delujejo za namene svoje poslovne ali poklicne dejavnosti ali ne, opredeljuje pogodbe, za katere se uporablja (sodba z dne 24. oktobra 2024, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, točka 24 in navedena sodna praksa).
47
Zato se Direktiva 93/13 uporablja v položaju, v katerem je bila sklenjena pogodba med prodajalcem ali ponudnikom, ki opravlja dejavnost na področju razvoja športnikov, na eni strani, in „obetavnim“ mladoletnikom, ki ga zastopajo njegovi starši in ki ob sklenitvi te pogodbe zadevne športne dejavnosti ni opravljal poklicno, na drugi strani.
48
Te ugotovitve ni mogoče ovreči, če je potrošnik, kot v postopku v glavni stvari, po sklenitvi te pogodbe postal poklicni športnik.
49
Razsojeno je bilo namreč, da je treba status osebe kot „potrošnika“ presojati ob sklenitvi zadevne pogodbe (glej v tem smislu sodbi z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 73, in z dne 24. oktobra 2024, Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919 točka 32).
50
Zato mladoletnik, ki na dan sklenitve pogodbe o storitvah za podporo športnemu razvoju in karieri ni poklicno opravljal zadevne športne dejavnosti, ne izgubi statusa „potrošnika“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13, ker je med izvrševanjem pogodbe postal poklicni športnik.
51
V zvezi s tem je treba dodati, da zgolj dejstvo, da ta potrošnik velja za „obetavnega“ igralca v športni disciplini, v kateri je pozneje postal poklicni igralec, ne more spremeniti statusa, ki ga je imel na dan sklenitve zadevne pogodbe, niti tega ne more spremeniti okoliščina, da je bil predmet te pogodbe povezan z morebitno prihodnjo poklicno kariero tega športnika.
52
Prav tako dejstvo, da je zadevni potrošnik morda imel znanje ali potencialno pomembne informacije o športni disciplini, v kateri je pozneje postal poklicni igralec, ni upoštevno za njegov status na dan sklenitve zadevne pogodbe.
53
V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13 objektiven in neodvisen od konkretnih znanj, ki jih lahko ima zadevna oseba, ali od informacij, s katerimi ta dejansko razpolaga (sodba z dne 3. septembra 2015, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 21).
54
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1) in člen 2(b) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodba o storitvah za podporo razvoju in karieri športnika, sklenjena med, na eni strani, prodajalcem ali ponudnikom, ki opravlja dejavnost na področju razvoja športnikov, in na drugi strani, „obetavnim“ mladoletnikom, ki ga zastopajo njegovi starši in ki ob sklenitvi te pogodbe še ni bil zaposlen na področju športa in je bil zato potrošnik, spada na področje uporabe te direktive.
Drugo vprašanje
55
Na drugo vprašanje ni treba odgovoriti, saj je bilo postavljeno le, če bi bil odgovor na prvo vprašanje nikalen.
Tretje vprašanje
56
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) in člen 8 Direktive 93/13 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče glede na člen 3 te direktive presoja nepoštenost pogodbenega pogoja, ki določa, da se mladi športnik za opravljanje storitev za podporo razvoju in karieri v določenem športu, navedenih v pogodbi, zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe.
57
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 4(2) Direktive 93/13 določa, da ocena nepoštenosti pogojev ne sme biti povezana s pogoji, ki se nanašajo na opredelitev glavnega predmeta pogodbe, ali s pogoji v zvezi z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.
58
V skladu s sodno prakso Sodišča pogoji iz tega člena 4(2), čeprav spadajo na področje, ki ga ureja Direktiva 93/13, niso predmet presoje nepoštenosti, če pristojno nacionalno sodišče po posamičnem preizkusu vsakega meni, da jih je prodajalec ali ponudnik sestavil v jasnem, razumljivem jeziku. Tako je namen te določbe le določiti podrobna pravila in obseg vsebinskega nadzora nad pogodbenimi pogoji, o katerih se stranki nista posamično dogovorili in ki opisujejo glavne storitve pogodb, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 3. junija 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, točki 32 in 34). Poleg tega iz navedene določbe izhaja, da okoliščina, da pogoj ni sestavljen v jasnem in razumljivem jeziku, sama po sebi še ne pomeni, da je nepošten (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 66 in navedena sodna praksa).
59
Kadar je, kot v sporu o glavni stvari, predmet pogodbe opravljanje storitev podpore razvoju in karieri v določenem športu, navedenih v tej pogodbi, pogoj, ki določa, da se mladi športnik sopogodbenik zaveže, da bo za opravljanje takih storitev plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi navedene pogodbe, kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točki 87 sklepnih predlogov, upošteven tako za določitev glavnega predmeta pogodbe kot tudi ustreznosti med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago v smislu člena 4(2) Direktive 93/13.
60
Iz tega sledi, da navedeni pogoj spada na področje uporabe tega člena 4(2) in da lahko zato nacionalno sodišče načeloma presoja njegovo nepoštenost le, če ugotovi, da ni sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku.
61
V obravnavani zadevi pa je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da Republika Litva na dan sklenitve zadevne pogodbe, to je 14. januarja 2009, nekaterih določb Direktive 93/13, zlasti njenega člena 4(2), še ni prenesla v svoj pravni red, saj je prenos navedene določbe začel veljati šele 1. julija 2014.
62
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 8 Direktive 93/13 izrecno določa možnost držav članic, da „na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov“.
63
Sodišče je iz tega sklepalo, da državam članicam ni mogoče preprečiti, da bi na celotnem področju, ki ga ureja Direktiva, kamor spadajo tudi pogoji iz člena 4(2), sprejele ali ohranile strožja pravila, kot jih določa sama ta direktiva, če so namenjena zagotavljanju višje stopnje varstva potrošnikov (sodba z dne 3. junija 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, točki 35 in 40).
64
Tako lahko nacionalno sodišče, če nacionalno pravo to dopušča, v okviru spora v zvezi s pogodbo, sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, presodi nepoštenost pogoja, ki ni bil posamično dogovorjen in se med drugim nanaša na glavni predmet te pogodbe, tudi v primerih, v katerih je prodajalec ali ponudnik ta pogoj predhodno sestavil v jasnem, razumljivem jeziku.
65
Predložitveno sodišče mora torej preveriti, ali je na dan sklenitve pogodbe z dne 14. januarja 2009 nacionalno pravo omogočalo presojo nepoštenosti pogoja, ki spada na področje uporabe člena 4(2) Direktive 93/13, tudi v primerih, v katerih je bil ta pogoj sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku.
66
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) in člen 8 Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodbeni pogoj, ki določa, da se mladi športnik za opravljanje storitev za podporo razvoju in karieri v določenem športu, navedenih v pogodbi, zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, spada na področje uporabe te določbe. Zato lahko nacionalno sodišče načeloma glede na člen 3 te direktive presodi nepoštenost takega pogoja le, če ugotovi, da ni sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku. Vendar navedene določbe ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki dovoljuje sodni nadzor nad nepoštenostjo navedenega pogoja, tudi če je ta sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku.
Četrto vprašanje
67
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba pogodbeni pogoj, ki brez dodatnih pojasnil določa le, da se športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo ponudniku plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, šteti za sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku v smislu te določbe.
68
V zvezi s tem člen 5 Direktive 93/13 določa, prvič, da morajo biti v primeru pogodb, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku in, drugič, da mora v primeru dvoma glede pomena pogoja prevladati razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna.
69
V zvezi z zahtevo po preglednosti pogodbenih pogojev, kot je določena v členu 4(2) in členu 5 Direktive 93/13, je Sodišče poudarilo, da te zahteve ni mogoče zožiti zgolj na njeno formalno in slovnično razumljivost, temveč jo je treba razlagati široko, ob upoštevanju podrejenega položaja, v katerem je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika, zlasti glede ravni obveščenosti (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi, C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 44 in navedena sodna praksa).
70
Navedena zahteva po preglednosti torej ne nalaga le, da je pogoj za zadevnega potrošnika formalno in slovnično razumljiv, ampak tudi, da sta v pogodbi pregledno pojasnjena konkretno delovanje mehanizma, v katerega spada zadevni pogoj, ter, če je to primerno, povezava med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji, tako da lahko ta potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih meril presodi, kakšne so ekonomske posledice, ki iz tega izhajajo zanj (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – načelo urne postavke), C‑395/21, EU:C:2023:14, točki 36 in 37 ter navedena sodna praksa).
71
Nacionalno sodišče mora ob preučitvi vseh upoštevnih dejstev preveriti, ali je ta zahteva izpolnjena. Predvsem mora nacionalno sodišče ob upoštevanju okoliščin, povezanih s sklenitvijo pogodbe, preveriti, ali so bili potrošniku sporočeni vsi elementi, ki bi lahko vplivali na obseg njegove zaveze in bi mu omogočili, da oceni finančne posledice te zaveze (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – načelo urne postavke), C‑395/21, EU:C:2023:14, točka 38 in navedena sodna praksa).
72
V zvezi s tem je Sodišče v okviru spora, ki se je nanašal na pogoj o plačilu odvetniške nagrade, razsodilo, da čeprav od prodajalca ali ponudnika ni mogoče zahtevati, naj potrošnika obvesti o končnih finančnih posledicah njegove zaveze, ki so odvisne od prihodnjih, nepredvidljivih in od volje tega prodajalca ali ponudnika neodvisnih dogodkov, morajo informacije, ki jih je ta dolžan sporočiti pred sklenitvijo pogodbe, vendarle potrošniku omogočati, da odločitev sprejme preudarno in ob polnem zavedanju, prvič, možnosti, da do takih dogodkov pride, in drugič, posledic, ki bi jih ti dogodki lahko imeli glede trajanja opravljanja zadevnih pravnih storitev (sodba z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – načelo urne postavke), C‑395/21, EU:C:2023:14, točka 43).
73
V obravnavanem primeru bo moralo predložitveno sodišče ob upoštevanju značilnosti pogoja v postopku v glavni stvari in vseh upoštevnih elementov v zvezi s sklenitvijo pogodbe z dne 14. januarja 2009 presoditi, ali so informacije, ki jih je prodajalec ali ponudnik sporočil pred sklenitvijo te pogodbe, potrošniku omogočile, da je odločitev sprejel preudarno in ob polnem zavedanju finančnih posledic, ki jih je povzročila sklenitev navedene pogodbe (glej po analogiji sodbo z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – načelo urne postavke), C‑395/21, EU:C:2023:14, točka 44).
74
Glede značilnosti pogoja, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki določa znesek plačila ponudniku storitev na podlagi fiksnega odstotka prihodnjih prihodkov sopogodbenika za določeno obdobje, je treba navesti, da je mogoče šteti, da je tak pogoj sam po sebi tak, da zadevni osebi omogoča, da oceni ekonomske posledice, ki lahko zanjo iz tega izhajajo, le če natančno opisuje zadevne prihodke. Predložitveno sodišče bo moralo preveriti, ali je za navedbo iz pogodbe z dne 14. januarja 2009, da se plačilo ponudnika storitev izračuna na podlagi fiksnega odstotka vseh neto prihodkov, pridobljenih na dogodkih v zvezi z igro, oglaševanjem, trženjem in pojavljanjem v medijih, povezanih z zadevnim športom, samo po sebi mogoče šteti, da izpolnjuje tako stopnjo natančnosti. Prav tako je nujno, da je mogoče naravo storitev, opravljenih v zameno za predvideno plačilo, razumno ugotoviti ali o njej sklepati iz pogodbe kot celote (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, točka 43).
75
Nazadnje, predložitveno sodišče mora preveriti, ali je imela zadevna oseba na dan sklenitve pogodbe z dne 14. januarja 2009 tako glede narave storitev, ki naj bi jih opravil prodajalec ali ponudnik, kot glede osnove za izračun zneska plačila, ki ga je treba plačati v zameno, na voljo vse potrebne informacije, na podlagi katerih bi lahko ocenila ekonomske posledice svoje zaveze.
76
Glede na zgoraj navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5 Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodbeni pogoj, ki določa le, da se športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo ponudniku plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, ne da bi bile potrošniku pred sklenitvijo navedene pogodbe zagotovljene vse potrebne informacije, na podlagi katerih bi lahko ocenil ekonomske posledice svoje zaveze, ni sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku v smislu te določbe.
Peto vprašanje
77
Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodbeni pogoj, ki določa, da se mladi športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, povzroči v škodo potrošnika znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v smislu te določbe, če ta pogoj ne vzpostavlja povezave med vrednostjo opravljene storitve in njenimi stroški za potrošnika.
78
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso na tem področju Sodišče pristojno tako za razlago pojmov iz Direktive 93/13 kot tudi za merila, ki jih nacionalno sodišče lahko uporabi ali mora uporabiti pri preučitvi pogodbenega pogoja glede na določbe te direktive, pri čemer mora navedeno sodišče ob upoštevanju teh meril odločiti o konkretni opredelitvi posebnega pogodbenega pogoja glede na okoliščine obravnavane zadeve. Iz tega izhaja, da se mora Sodišče omejiti na to, da predložitvenemu sodišču poda smernice, ki jih mora to upoštevati (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 50)
79
Člen 3(1) Direktive določa, da pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank, ki izhajajo iz te pogodbe.
80
Pri presoji nepoštenosti pogodbenega pogoja, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, ki jo mora opraviti nacionalno sodišče na podlagi člena 3(1) Direktive 93/13, mora navedeno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve najprej presojati morebitno nespoštovanje zahteve dobre vere in nato obstoj morebitnega znatnega neravnotežja v škodo potrošnika v smislu te določbe (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 63).
81
Za pojasnitev teh pojmov je treba na eni strani glede vprašanja, v katerih okoliščinah je tako neravnotežje „v nasprotju z zahtevo dobre vere“, opozoriti, da mora nacionalno sodišče glede na šestnajsto uvodno izjavo Direktive 93/13 preveriti, ali bi lahko prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, razumno pričakoval, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Napotilo na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 64).
82
Na drugi strani je treba pri ugotavljanju, ali pogoj v škodo potrošnika povzroča „znatno neravnotežje“ med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank, med drugim upoštevati pravila, ki se uporabljajo v nacionalnem pravu, če se stranki ne dogovorita drugače, da se presodi, ali ta pogodba potrošnika postavlja v pravni položaj, ki je manj ugoden od tistega, ki ga določa veljavno nacionalno pravo, in če ga, v kolikšni meri (sodba z dne 13. julija 2023, Banco Santander (Sklicevanje na uradni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, točka 65).
83
Nacionalno sodišče bo lahko le na podlagi te primerjalne analize presodilo, ali in – odvisno od primera – koliko pogodba potrošnika postavlja v pravni položaj, ki je manj ugoden od tistega, ki ga določa veljavno nacionalno pravo.
84
Ob tem je mogoče, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 91 sklepnih predlogov, pri presoji obstoja znatnega neravnotežja upoštevati tudi druge elemente, kot so poštene in pravične tržne prakse na dan sklenitve zadevne pogodbe glede plačila na zadevnem športnem področju ali obveznosti, ki bi jih razumno obveščen potrošnik lahko pričakoval glede na te prakse.
85
Nazadnje, v skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 mora nacionalno sodišče nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe, ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2024, Caixabank in drugi (Nadzor nad preglednostjo v kolektivni tožbi), C‑450/22, EU:C:2024:577, točka 29 in navedena sodna praksa).
86
V obravnavanem primeru bo moralo predložitveno sodišče, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 95 sklepnih predlogov, upoštevati različne elemente, ki so značilni za pogodbo z dne 14. januarja 2009, kot je dejstvo, da je ta pogodba že po svoji naravi vsebovala dejavnik tveganja za družbo A. V navedeni pogodbi je bilo namreč določeno, da se plačilo, dolgovano družbi A, plača le, če dohodki dosežejo vsaj 1500 EUR mesečno, da lahko oseba C enostransko odpove to pogodbo brez plačila nadomestil, zlasti v primeru odločitve, da ne bo nadaljevala poklicne kariere, in da so bile storitve, ki jih je opravljala družba A, brez jamstva, da bo oseba C dosegla želeni rezultat, in sicer da bo postala poklicni športnik (glej po analogiji sodbo z dne 16. marca 2010, Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, točka 42).
87
Glede na zgoraj navedeno je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da pogodbeni pogoj, ki določa, da se mladi športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, ne povzroči v škodo potrošnika znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank v smislu te določbe zgolj zato, ker ta pogoj ne vzpostavlja povezave med vrednostjo opravljene storitve in njenimi stroški za potrošnika. Obstoj takega neravnotežja je namreč treba presojati zlasti ob upoštevanju pravil, ki se ob odsotnosti dogovora med strankama uporabljajo v nacionalnem pravu, poštenih in pravičnih tržnih praks na dan sklenitve pogodbe v zvezi s plačilom na zadevnem športnem področju ter vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve navedene pogodbe, in vseh drugih pogojev te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je prvonavedena pogodba odvisna.
Šesto vprašanje
88
Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalno sodišče, ki je ugotovilo, da je pogoj iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, nepošten v smislu člena 3(1) te direktive, zniža znesek, ki ga dolguje potrošnik, na višino dejanskih stroškov, ki jih je nosil ponudnik v okviru izpolnjevanja pogodbe.
89
V zvezi s tem člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.
90
Ta določba je kogentna določba, katere namen je formalno ravnotežje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, ki je določeno s pogodbo, nadomestiti z dejanskim ravnotežjem, tako da se med sopogodbeniki spet vzpostavi enakost (sodba z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 38).
91
V teh okoliščinah je treba šteti, da je navedena določba enakovredna nacionalnim pravilom, ki imajo v nacionalnem pravnem redu naravo določb javnega reda (sodba z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi, C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 54), tako da je treba za nepošten pogoj šteti, da ni nikoli obstajal.
92
Glede možnosti nacionalnega sodišča, ki je ugotovilo, da je pogoj v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, nepošten, in sicer možnosti, da spremeni vsebino tega pogoja, namesto da bi njegovo uporabo za potrošnika kar zavrnilo, je treba navesti, da člena 6(1) Direktive 93/13 ni mogoče razumeti tako, da nacionalnemu sodišču omogoča uporabo take možnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 71).
93
Če bi nacionalno sodišče smelo spremeniti vsebino nepoštenih pogojev v taki pogodbi, bi taka pristojnost lahko ogrozila uresničitev dolgoročnega cilja iz člena 7 Direktive 93/13. Ta pristojnost bi namreč prispevala k temu, da bi se za prodajalce ali ponudnike odpravil odvračilni učinek, ki ga ima enostavna neuporaba takih nepoštenih pogojev za potrošnika, ker bi ti prodajalci ali ponudniki še naprej skušali uporabljati te pogoje, saj bi vedeli, da lahko nacionalno sodišče, tudi če bi ugotovilo njihovo ničnost, pogodbo v potrebnem obsegu vseeno dopolni, tako da bi bil s tem zaščiten interes teh prodajalcev ali ponudnikov (sodba z dne 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria in Bankia, C‑70/17 in C‑179/17, EU:C:2019:250, točka 54).
94
Zadevna pogodba lahko na podlagi člena 6(1) Direktive 93/13 ostane v veljavi, če je tak nadaljnji obstoj pogodbe brez nepoštenih pogojev v skladu s pravili nacionalnega prava pravno mogoč, kar je treba preveriti v skladu z objektivnim pristopom (sodba z dne 3. oktobra 2019, Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, točka 39).
95
Glede na zgornje preudarke je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalno sodišče, ki je ugotovilo, da je pogoj iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, nepošten v smislu člena 3(1) te direktive, zniža znesek, ki ga dolguje potrošnik, na višino dejanskih stroškov, ki jih je nosil ponudnik v okviru izpolnjevanja pogodbe.
Sedmo in osmo vprašanje
96
Na sedmo in osmo vprašanje ni treba odgovoriti, saj sta bili postavljeni le, če bi bil odgovor na tretje vprašanje nikalen.
Deveto vprašanje
97
Predložitveno sodišče z devetim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/13 v povezavi s členom 17(1) in členom 24(2) Listine razlagati tako, da če pogodbeni pogoj določa, da se potrošnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, je okoliščina, da je bil potrošnik ob sklenitvi navedene pogodbe mladoleten in da so pogodbo v njegovem imenu sklenili njegovi starši, upoštevna za presojo nepoštenosti takega pogoja.
98
Spomniti je treba, da je področje uporabe Listine glede ravnanja držav članic opredeljeno v členu 51(1), v skladu s katerim se določbe Listine uporabljajo za države članice, samo ko te izvajajo pravo Unije.
99
V obravnavanem primeru je Sodišče v odgovoru na prvo vprašanje ugotovilo, da se Direktiva 93/13 uporablja za pogodbo, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, tako da nacionalni regulativni okvir, v katerega spada spor o glavni stvari, pomeni izvajanje te direktive in s tem prava Unije v smislu člena 51(1) Listine.
100
Zato mora predložitveno sodišče pri uporabi Direktive 93/13 spoštovati temeljne pravice, določene z Listino, med katerimi so pravice iz členov 17 in 24 te listine, ki se nanašajo na lastninsko pravico in na pravice otroka.
101
Kar zadeva predvsem otrokove pravice, zagotovljene s členom 24 Listine, te vključujejo zlasti obveznost, da se pri vseh ukrepih, ki se nanašajo na otroke, upoštevajo predvsem koristi otroka.
102
Čeprav se Direktiva 93/13 ne sklicuje na mladoletne potrošnike, iz člena 24(2) Listine in člena 3(1) mednarodne Konvencije o otrokovih pravicah, ki jo je 20. novembra 1989 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov, na katero se pojasnila k členu 24 Listine izrecno sklicujejo, izhaja, da je treba koristi otroka upoštevati ne le pri vsebinski presoji zahtevkov, ki se nanašajo na otroke, temveč mora ob upoštevanju posebnih postopkovnih jamstev vplivati tudi na postopek odločanja, ki vodi k tej presoji. Kot je namreč navedel Odbor Združenih narodov za otrokove pravice, se izraz „koristi otroka“ v smislu tega člena 3(1) nanaša hkrati na materialno pravico, načelo razlage in postopkovno pravilo (sodba z dne 11. junija 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženske, ki se poistovetijo z vrednoto enakosti spolov), C‑646/21, EU:C:2024:487, točka 73).
103
Tako obveznost upoštevanja otrokove koristi, ki jo je med drugim dolžno upoštevati predložitveno sodišče, ne izključuje, da bi to sodišče v obravnavanem primeru lahko upoštevalo okoliščine, da so starši osebe C, ki so ga zastopali ob sklenitvi pogodbe z dne 14. januarja 2009, sami poznali svet poklicnega športa, ali dejstvo, da je bila oseba C na dan sklenitve te pogodbe stara 17 let.
104
Glede na zgornje preudarke je treba na deveto vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 93/13 v povezavi s členom 17(1) in členom 24(2) Listine razlagati tako, da če pogodbeni pogoj določa, da se potrošnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, je okoliščina, da je bil potrošnik ob sklenitvi navedene pogodbe mladoleten in da so pogodbo v njegovem imenu sklenili njegovi starši, upoštevna za presojo nepoštenosti takega pogoja.
Deseto vprašanje
105
Na deseto vprašanje ni treba odgovoriti, saj je bilo postavljeno le, če bi bil odgovor na prvo vprašanje nikalen.
Stroški
106
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Člen 1(1) in člen 2(b) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
pogodba o storitvah za podporo razvoju in karieri športnika, sklenjena med, na eni strani, prodajalcem ali ponudnikom, ki opravlja dejavnost na področju razvoja športnikov, in na drugi strani, „obetavnim“ mladoletnikom, ki ga zastopajo njegovi starši in ki ob sklenitvi te pogodbe še ni bil zaposlen na področju športa in je bil zato potrošnik, spada na področje uporabe te direktive.
2.
Člen 4(2) in člen 8 Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
pogodbeni pogoj, ki določa, da se mladi športnik za opravljanje storitev za podporo razvoju in karieri v določenem športu, navedenih v pogodbi, zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi pogodbe, spada na področje uporabe te določbe. Zato lahko nacionalno sodišče načeloma glede na člen 3 te direktive presodi nepoštenost takega pogoja le, če ugotovi, da ni sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku. Vendar navedene določbe ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki dovoljuje sodni nadzor nad nepoštenostjo navedenega pogoja, tudi če je ta sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku.
3.
Člen 5 Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
pogodbeni pogoj, ki določa le, da se športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo ponudniku plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, ne da bi bile potrošniku pred sklenitvijo pogodbe zagotovljene vse potrebne informacije, na podlagi katerih bi lahko ocenil ekonomske posledice svoje zaveze, ni sestavljen v jasnem, razumljivem jeziku v smislu te določbe.
4.
Člen 3(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
pogodbeni pogoj, ki določa, da se mladi športnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, ne povzroči v škodo potrošnika znatnega neravnotežja v pravicah in obveznostih strank v smislu te določbe zgolj zato, ker ta pogoj ne vzpostavlja povezave med vrednostjo opravljene storitve in njenimi stroški za potrošnika. Obstoj takega neravnotežja je namreč treba presojati zlasti ob upoštevanju pravil, ki se ob odsotnosti dogovora med strankama uporabljajo v nacionalnem pravu, poštenih in pravičnih tržnih praks na dan sklenitve pogodbe v zvezi s plačilom na zadevnem športnem področju ter vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve navedene pogodbe, in vseh drugih pogojev te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je prvonavedena pogodba odvisna.
5.
Člen 6(1) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da nacionalno sodišče, ki je ugotovilo, da je pogoj iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, nepošten v smislu člena 3(1) te direktive, zniža znesek, ki ga dolguje potrošnik, na višino dejanskih stroškov, ki jih je nosil ponudnik v okviru izpolnjevanja te pogodbe.
6.
Direktivo 93/13 v povezavi s členom 17(1) in členom 24(2) Listine evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
če pogodbeni pogoj določa, da se potrošnik v zameno za opravljanje storitev podpore športnemu razvoju in karieri zaveže, da bo plačal plačilo v višini 10 % prihodkov, ki jih bo prejel v petnajstih letih po sklenitvi te pogodbe, je okoliščina, da je bil potrošnik ob sklenitvi navedene pogodbe mladoleten in da so pogodbo v njegovem imenu sklenili njegovi starši, upoštevna za presojo nepoštenosti takega pogoja.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: latvijščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.