62019TJ0334_RES
Zadeva T‑334/19
Google LLCinAlphabet Inc.
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča z dne 18. septembra 2024
„Konkurenca – Zloraba prevladujočega položaja – Trg posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju v EGP – Sklep o ugotovitvi kršitve člena 102 PDEU in člena 54 EGP – Obveznost izključne nabave – Pogodbene omejitve“
Prevladujoči položaj – Zloraba – Pojem – Objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanja, ki lahko vplivajo na strukturo trga in s katerimi se lahko ovira ohranitev ali razvoj konkurence – Obveznosti podjetja s prevladujočim položajem – Izvajanje konkurence zgolj na podlagi učinkovitosti – Merila presoje
(člen 102 PDEU)
(Glej točke od 102 do 110 in 673.)
Konkurenca – Upravni postopek – Sklep Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje – Izčrpni odgovori podjetja na neposredno vprašanje na podlagi zahteve Komisije po informacijah – Visoka dokazna vrednost
(Uredba Sveta št. 1/2003, člena 18 in 23(1))
(Glej točki 111 in 796.)
Konkurenca – Upravni postopek – Sklep Komisije o ugotovitvi kršitve – Sodni nadzor – Nadzor zakonitosti – Poglobljen nadzor vseh upoštevnih elementov – Cilj in obseg
(člena 102 in 263 PDEU)
(Glej točki 112 in 113.)
Prevladujoči položaj – Upoštevni trg – Razmejitev – Merila – Trg oglaševanja pri spletnem iskanju – Zamenljivost proizvodov ali storitev na strani ponudbe in na strani povpraševanja – Celovita presoja – Upoštevanje vseh upoštevnih dejavnikov – Upoštevanje odgovorov podjetij na zahteve po informacijah
(člen 102 PDEU; Obvestilo Komisije 97/C 372/03, točke 15, 17, 25 in 36)
(Glej točke od 124 do 127, od 131 do 136, od 139 do 144, od 155 do 166, od 202 do 208, od 214 do 216, od 220 do 222, od 226 do 228, od 232 do 240, od 244 do 247, od 251 do 253, 257, 258, od 264 do 273, od 278 do 285, od 317 do 324, od 328 do 331, 334, 335, od 338 do 341 in od 347 do 350.)
Prevladujoči položaj – Upoštevni trg – Razmejitev – Vpliv predhodne prakse odločanja Komisije – Neobstoj
(člen 102 PDEU)
(Glej točke 238, 300, 304, 361, od 568 do 570 in 851.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Klavzule o izključnosti v pogodbah o zagotavljanju storitev posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju – Ravnanje, ki pomeni zlorabo – Zmožnost omejiti konkurenco in učinek izrinjenja – Izpodbijanje s strani zadevnega podjetja – Obveznost organa, pristojnega za konkurenco, da dokaže, da lahko sporna ravnanja omejujejo konkurenco – Upoštevanje vseh okoliščin primera
(člen 102 PDEU)
(Glej točke od 379 do 390, 399, 400, 406, od 411 do 415, od 464 do 466, 501, 502, od 548 do 557, od 558 do 562, od 581 do 583, 595, od 607 do 617, 622, od 694 do 715, od 776 do 779, od 787 do 789, 831, 832, od 835 do 840, od 843 do 848, od 890 do 901, 927, od 938 do 944, od 948 do 953, 980, od 987 do 991 in 998.)
Konkurenca – Pravila Unije – Podjetje – Pojem – Opravljanje gospodarske dejavnosti – Odločilno merilo – Pravni status in način financiranja subjekta – Neupoštevnost
(Glej točko 487.)
Konkurenca – Upravni postopek – Obveznosti Komisije – Skrbna in nepristranska preučitev – Obseg obveznosti – Upoštevanje informacij, ki jih zbere naslovnik obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah – Dokazna vrednost
(člen 102 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41; Uredba Sveta št. 1/2003, člena 18 in 23(1)(a))
(Glej točke od 512 do 514.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Pojem – Blokiranje bistvenega dela trga s strani podjetja s prevladujočim položajem – Stopnja prevladovanja na zadevnem trgu – Nevplivanje – Nujnost določitve natančnega praga blokiranja trga – Neobstoj
(člen 102 PDEU)
(Glej točki 596 in 621.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Klavzule o izključnosti v pogodbah o zagotavljanju storitev posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju – Ravnanje, ki pomeni zlorabo – Obveznost organa, pristojnega za konkurenco, da uporabi test enako učinkovitega konkurenta – Neobstoj – Predložitev analize, ki temelji na navedenem testu, s strani zadevnega podjetja – Obveznost organa, pristojnega za konkurenco, da preuči njeno dokazno vrednost
(člen 102 PDEU)
(Glej točke od 660 do 667, od 880 do 883 in 979.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Pojem – Objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanja, ki lahko vplivajo na strukturo trga in s katerimi se lahko ovira ohranitev ali razvoj konkurence – Nujnost dokazati obstoj protikonkurenčnega namena – Neobstoj
(člen 102 PDEU)
(Glej točke 678, 679 in 981.)
Prevladujoči položaj – Zloraba – Objektivna utemeljitev – Pogoji – Obseg dokaznega bremena
(člen 102 PDEU)
(Glej točko 947.)
Povzetek
Splošno sodišče je s sodbo razglasilo ničnost sklepa Evropske komisije, s katerim je bilo družbi Google (
1
) naloženo plačilo globe zaradi treh zlorab prevladujočega položaja na trgu posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju. Ob tej priložnosti je Splošno sodišče pojasnilo okoliščine, ki jih je treba upoštevati za presojo učinka izrinjenja pogodbenih klavzul, zlasti tistih, s katerimi je naložena obveznost izključne nabave.
Google je podjetje, ki deluje v sektorju informacijskih in komunikacijskih tehnologij in je specializirano za izdelke in storitve, povezane z internetom, ter je poznano zlasti po svojem splošnem iskalniku, ki omogoča pridobivanje zadetkov iskanja, izpisanih na straneh, ki se prikažejo na zaslonih internetnih uporabnikov. Nekateri od teh zadetkov so povezani z zavezami oglaševalcev o plačilu, sprejetimi prek dražbene platforme družbe Google, in so označeni z izrazi, kot sta „oglas“ ali „sponzorirano“. Družba Google od leta 2003 upravlja tudi platformo za posredovanje oglaševanja, poimenovano AdSense, za katero je razvila storitev, imenovano AdSense for Search (v nadaljevanju: AFS).
Storitev AFS enako kot druge storitve posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju izdajateljem tretjih spletnih mest omogoča prikazovanje spletnih iskalnih oglasov, v tem primeru oglasov družbe Google, ko uporabniki izvajajo iskanja na spletnem mestu, ki vsebuje vgrajen iskalnik. Tako si ponudniki takih storitev posredovanja (v nadaljevanju: posredniki) in izdajatelji delijo prihodke, ustvarjene s prikazovanjem teh oglasov. Kar zadeva storitev AFS, so oglaševalci morali svoje oglase povezati s ključnimi besedami, ki bi jih uporabniki zadevnih spletnih mest lahko uporabili v okviru spletnega iskanja, in so ceno, nastalo zaradi prikazovanja njihovih oglasov, načeloma plačali le takrat, kadar so uporabniki dejansko kliknili nanje.
Za uporabo storitve AFS so lahko izdajatelji med drugim postali bodisi „spletni partnerji“ družbe Google, in sicer tako, da so z njo sklenili tipsko pogodbo, ki ni mogla biti predmet pogajanj, imenovano „pogodba na daljavo“, bodisi njeni „neposredni partnerji“, in sicer s sklenitvijo individualno dogovorjene „pogodbe o storitvah Google“ (v nadaljevanju: PSG). Za sklenitev PSG so neposredni partnerji morali tudi izpolniti naročilnico, v kateri so natančno opredelili spletna mesta, za katera so želeli uporabljati storitev AFS ali drugo storitev AdSense.
Čeprav so bile dogovorjene individualno, so bile PSG pripravljene po predlogah, ki so med drugim vsebovale te klavzule:
–
do marca 2009, „klavzulo o izključnosti“, s katero je bila prepovedana uporaba storitev, ki so enake, močno podobne ali neposredno konkurirajo storitvam, ki jih družba Google zagotavlja na podlagi PSG, za spletna mesta, navedena v naročilnici;
–
po marcu 2009, prvič, „klavzulo o prikazovanju“, s katero so bili neposredni partnerji zavezani na spletnih mestih, za katera se uporablja storitev AFS, prikazovati minimalno število spletnih iskalnih oglasov družbe Google in s katero je bilo prepovedano konkurenčne oglase prikazovati višje od ali neposredno zraven oglasov družbe Google, in drugič, „klavzulo o predhodni odobritvi“, s katero je bilo neposrednim partnerjem naloženo, da pred spremembo prikaza spletnih iskalnih oglasov, vključno s konkurenčnimi oglasi, dobijo soglasje družbe Google.
Komisija je v sklepu z dne 20. marca 2019 (
2
) ugotovila, da je družba Google storila tri zlorabe prevladujočega položaja, ki izhajajo iz klavzule o izključnosti – ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji, ki so običajno vključili vsa svoja spletna mesta v vsaj eno od svojih PSG (v nadaljevanju: neposredni partnerji za vsa spletna mesta) – klavzule o prikazovanju in klavzule o predhodni odobritvi (v nadaljevanju skupaj: sporne klavzule).
Po mnenju Komisije so imele te tri klavzule isti cilj, in sicer izriniti posrednike, ki so konkurirali družbi Google, da bi ta ohranila in okrepila svoj položaj na trgu posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju in trgih oglaševanja pri spletnem iskanju ter posledično svoj položaj na trgu splošnega iskanja. Zaradi tega skupnega cilja in dopolnjevanja teh klavzul je Komisija ugotovila, da trojica zlorab prevladujočega položaja skupaj tvori enotno in trajajočo kršitev člena 102 PDEU, ki je trajala od 1. januarja 2006 do 6. septembra 2016.
Zato je Komisija družbi Google naložila globo v višini skoraj 1,5 milijarde EUR.
Družba Google je s tožbo, vloženo pri Splošnem sodišču, predlagala razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa oziroma, podredno, odpravo ali znižanje globe.
Presoja Splošnega sodišča
1. Opredelitev upoštevnih trgov
Na prvem mestu, Splošno sodišče je zavrnilo tožbeni razlog družbe Google, ki se je nanašal na to, da je Komisija napačno opredelila zadevna upoštevna trga in sicer trg oglaševanja pri spletnem iskanju in trg posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju.
Glede opredelitve trga oglaševanja pri spletnem iskanju je družba Google med drugim trdila, da Komisija ni upoštevala vseh upoštevnih dejavnikov za razlikovanje med spletnimi iskalnimi oglasi in oglasi, ki niso povezani s spletnim iskanjem (v nadaljevanju: zadevni dve vrsti oglasov).
V zvezi s tem je Splošno sodišče navedlo, da je treba, kot izhaja iz sodne prakse in iz Obvestila o opredelitvi trga, (
3
) v analizi zamenljivosti upoštevati ne le objektivne značilnosti zadevnih proizvodov in storitev, ampak tudi pogoje konkurence ter strukturo povpraševanja in ponudbe na trgu. Komisiji pa za opredelitev proizvodnega trga ni treba prečiti vseh elementov presoje, ki so našteti v tem obvestilu, ali slediti strogemu hierarhičnemu vrstnemu redu indicev.
V obravnavanem primeru je Komisija poleg značilnosti in uporabe zadevnih dveh vrst oglasov v okviru celovite presoje upoštevala vrsto drugih dejavnikov, kot so med drugim cena zadevnih oglasov, naložbe, potrebne za zagotavljanje storitev oglaševanja pri spletnem iskanju, in ravnanje izdajateljev, ki naj bi zmanjšali svojo uporabo spletnih iskalnih oglasov. Poleg tega je Komisija zbrala obrazložena stališča udeležencev na trgu in se oprla na ta stališča, da je opredelila upoštevni trg.
Družba Google torej ni dokazala, da je Komisija v okviru svoje celovite presoje zamenljivosti zadevnih dveh vrst oglasov prezrla nekatere upoštevne dejavnike ali da je napačno uporabila pravo s tem, da je velik del svoje analize namenila razlikam v značilnostih in uporabah med temi oglasi.
Poleg tega je Splošno sodišče zavrnilo tudi trditve družbe Google, v skladu s katerimi Komisija za opredelitev trga oglaševanja pri spletnem iskanju ni izvedla ustrezne analize cen, ker je uporabila zlasti test, v okviru katerega se analizira učinek pomembnega in ne zgolj prehodnega povečanja od 5 do 10 % cene spletnih iskalnih oglasov (v nadaljevanju: test SSNIP).
V obravnavanem primeru je Komisija v okviru svoje analize cen oglaševalcem, izdajateljem in medijskim agencijam poslala zahteve po informacijah in jim med drugim postavila vprašanje, kako bi se odzvali v primeru povečanja cene spletnih iskalnih oglasov oziroma, kar zadeva izdajatelje, v primeru zmanjšanja prihodkov od teh oglasov.
Glede na vsebino tega vprašanja je Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija ni izvedla testa SSNIP, kot je opredeljen v Obvestilu Komisije o opredelitvi trga. Vendar je Splošno sodišče opozorilo, da čeprav je ta test priznano orodje, katerega rezultati se lahko skupaj z drugimi elementi upoštevajo pri celoviti presoji opredelitve trga, sistematična uporaba takega testa ni obvezna pri tej opredelitvi.
Splošno sodišče je poleg tega potrdilo ustreznost analize cen, ki jo je izvedla Komisija. Odgovori udeležencev na trgu na zahteve Komisije po informacijah skupaj z razlogi, na katerih njihovi odgovori temeljijo, se namreč v Obvestilu Komisije o opredelitvi trga izrecno štejejo za upoštevne, ker omogočajo oceno stališč kupcev in konkurentov ter torej pomenijo orodje, ki se lahko upošteva za opredelitev upoštevnega trga.
Splošno sodišče je v svoji sklepni ugotovitvi, potem ko je navedlo, da družba Google ni niti ovrgla pravilnosti, zanesljivosti in koherentnosti dokazov, na katere se je Komisija oprla pri celoviti presoji zamenljivosti, niti ni dokazala, da ta institucija ni upoštevala elementov, ki so za to upoštevni, potrdilo opredelitev upoštevnega trga, podano v izpodbijanem sklepu. Potrdilo je tudi ugotovitev o prevladujočem položaju družbe Google na trgu posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju, ker je družba Google izpodbijala ta prevladujoči položaj zgolj z obrazložitvijo, da je opredelitev upoštevnega trga napačna.
2. Zmožnost spornih klavzul, da omejujejo konkurenco
Na drugem mestu, Splošno sodišče je preučilo tožbene razloge družbe Google, s katerimi je ta prerekala to, da imajo sporne klavzule naravo zlorabe prevladujočega položaja.
Najprej, glede klavzule o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, je družba Google Komisiji očitala, da je ta menila, da ji ni treba preveriti, ali je ta klavzula lahko omejevala konkurenco.
V zvezi s tem je Splošno sodišče ugotovilo, da je družba Google v upravnem postopku izpodbijala to, da je zgoraj omenjena klavzula o izključnosti lahko omejevala konkurenco, in da je to izpodbijanje podprla z dokazi. Trdila je tudi, da je ta klavzula objektivno utemeljena.
V teh okoliščinah se v skladu s sodno prakso Komisija, da bi dokazala kršitev člena 102 PDEU, ni mogla, kot je trdila primarno, omejiti na ugotovitev, da se je s klavzulo o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, od teh zahtevalo, da vse ali velik del storitev posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju, ki jih potrebujejo, nabavijo izključno pri družbi Google, v smislu sodbe Hoffmann‑La Roche/Komisija. (
4
) Poleg tega je morala dokazati, da je ta klavzula o izključnosti lahko omejevala konkurenco, ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin obravnavanega primera.
Splošno sodišče je nato preučilo, ali je, kot je trdila družba Google, Komisija podredno napačno menila, da je klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, lahko omejevala konkurenco.
Kar zadeva vprašanje, ali je ta klavzula neposredne partnerje za vsa spletna mesta odvračala od nabave pri drugih posrednikih, da bi na svojih spletnih mestih ali na nekaterih od svojih strani prikazovali konkurenčne oglase, je družba Google Komisiji med drugim očitala, da se v izpodbijanem sklepu sklicevala na odgovore zgolj nekaterih od teh neposrednih partnerjev na zahteve po informacijah, ki so jim bile poslane v upravnem postopku.
V tem okviru je Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija v izpodbijanem sklepu lahko pravilno upoštevala nekatere primere odgovorov neposrednih partnerjev za vsa spletna mesta kot elemente, ki lahko potrjujejo njeno presojo, v skladu s katero je lahko klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene s takimi neposrednimi partnerji, te odvračala od nabave pri posrednikih, ki so bili konkurenti družbe Google, kar zadeva vsaj del storitev, ki so jih potrebovali.
Za izpodbijanje tega, da je klavzula o izključnosti imela tak odvračilni učinek, se je družba Google sklicevala tudi na izjavo enega od neposrednih partnerjev, ki jo je sama pridobila med upravnim postopkom. Komisija je menila, da ima ta izjava omejeno dokazno vrednost, zlasti ker ni vedela, kako jo je družba Google pridobila. Čeprav družba Google nima pooblastil Komisije za preiskovanje in sankcioniranje ter se mora torej nujno opreti na prostovoljno sodelovanje neposrednih partnerjev, pa je Splošno sodišče ugotovilo, da iz tega vendarle ni mogoče sklepati, da so informacije, ki jih je zbrala družba Google, nujno neupoštevne, ker bi bila njihova dokazna vrednost bolj omejena.
V zvezi z vprašanjem, ali je klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, konkurentom družbe Google preprečevala dostop do pomembnega dela trga posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju v EGP, je družba Google med drugim trdila, da je analiza pokritosti trga z navedeno klavzulo, ki jo je izvedla Komisija, nedosledna v delu, v katerem so bili za ugotovitev učinka izrinjenja, ki ga je imela klavzula o izključnosti iz PSG, sklenjenih z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, upoštevani prihodki, ustvarjeni z vsemi PSG, ki so vsebovale klavzuli o prikazovanju in o predhodni odobritvi, vključno s tistimi PSG, v katere neposredni partnerji običajno niso vključili vseh svojih spletnih mest.
V zvezi s tem je Splošno sodišče med drugim navedlo, da je Komisija za presojo učinkov klavzule o izključnosti morala upoštevati vse okoliščine zadeve in zlasti ugotoviti, ali je bila stopnja pokritosti z navedeno klavzulo o izključnosti zadostna, da je ta lahko imela učinek izrinjenja. Vendar je Komisija v izpodbijanem sklepu ugotovila, prvič, da sta se klavzuli o izključnosti in o prikazovanju dopolnjevali, zlasti v delu, v katerem se je skušalo z njima neposredne partnerje odvrniti od nabave konkurenčnih oglasov, in drugič, da je v PSG klavzulo o izključnosti postopno nadomestila klavzula o prikazovanju, tako da sta ti klavzuli v upoštevnem obdobju sočasno zajemali različne dele trga. Zato v nasprotju s tem, kar je trdila družba Google, Komisija pokritosti s klavzulo o izključnosti in pokritosti s klavzulo o prikazovanju ni mogla preučiti ločeno drugo od druge, ne da bi prezrla njune dejanske in pravne okoliščine ter umetno razdelila preizkus pokritosti trga.
Splošno sodišče je tako po preučitvi stopnje pokritosti s tema klavzulama navedlo, da je Komisija lahko upravičeno menila, da je – ob upoštevanju pokritosti s klavzulo o prikazovanju – lahko bila pokritost s klavzulo o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, v katere so neposredni partnerji običajno vključili vsa svoja spletna mesta, zadostna za to, da je ta klavzula med 1. januarjem 2006 in 31. decembrom 2015 lahko imela učinek izrinjenja.
Splošno sodišče je nato preučilo tezo družbe Google, v skladu s katero Komisija s testom enako učinkovitega konkurenta (
5
) ni dokazala, da bi klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, konkurentu, ki bi bil enako učinkovit kot družba Google, preprečila vstop na upoštevni trg oziroma bi bil ta konkurent zaradi nje izrinjen. Glede tega je navedlo, da se Komisiji ni bilo treba opreti na tak test, ki je zgolj ena od več metod, ki omogočajo presojo, ali ima neka praksa lahko učinke izrinjenja. Če pa bi družba Google predložila analizo, ki bi temeljila na testu enako učinkovitega konkurenta, kar se v tem primeru ni zgodilo, bi Komisija morala preučiti to analizo.
Vendar je Splošno sodišče, potem ko je potrdilo večino presoj Komisije, ugotovilo, da analiza učinka izrinjenja, ki jo je izvedla Komisija, vsebuje napake v zvezi z upoštevanjem stopnje pokritosti s klavzulo o izključnosti v letu 2016 in v zvezi s trajanjem PSG.
Kot je namreč navedlo Splošno sodišče, prvič, v izpodbijanem sklepu ni opredeljen del trga posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju, ki ga je zajemala klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, za leto 2016. Zato Komisija ni dokazala, da je ta klavzula lahko imela učinek izrinjenja zaradi pokritosti z njo med 1. januarjem 2016 in 31. marcem 2016.
Drugič, v tej analizi Komisija ni ustrezno upoštevala ne trajanja vsake od PSG, sklenjenih z neposrednimi partnerji, ne pravic teh partnerjev do enostranske odpovedi.
Splošno sodišče je spomnilo, da je morala Komisija za ugotovitev, ali je neko ravnanje dejansko lahko imelo učinek izrinjenja za konkurenta, ki bi bil vsaj enako učinkovit kot družba Google, upoštevati vse upoštevne okoliščine. Natančneje, kar zadeva obveznost izključne nabave, je Komisija morala upoštevati trajanje te obveznosti ter njen gospodarski in pravni kontekst.
Pri velikem delu PSG, ki so veljale za navedene neposredne partnerje, je trajanje posamezne pogodbe obsegalo le nekaj let, tudi če so bile nato obnovljene ali podaljšane, včasih večkrat. Komisija pa je v izpodbijanem sklepu upoštevala le skupno trajanje PSG, v katere so neposredni partnerji za vsa spletna mesta običajno vključili vsa svoja spletna mesta, ne pa trajanja vsake od teh PSG, obravnavane posamično, ali trajanja vsakega od morebitnih podaljšanj teh pogodb. Prav tako ni upoštevala dejanskih in pogodbenih pogojev, pod katerimi so bila ta podaljšanja dogovorjena, ter vsebine klavzul o pravicah do enostranske odpovedi, ki so jih imeli nekateri od neposrednih partnerjev za vsa spletna mesta, ali pogojev, pod katerimi je bilo te pravice mogoče uveljavljati.
V tem okviru je Komisija sicer res lahko upoštevala skupno trajanje PSG, v katere so neposredni partnerji običajno vključili vsa svoja spletna mesta, kot upoštevno okoliščino. Vendar pa ni mogla izključiti, da so ti neposredni partnerji imeli možnost nabave pri posrednikih, ki so bili konkurenti družbe Google, ob prenehanju vsake od njihovih PSG, in posledično prav tako ni mogla ugotoviti, da so bili navedeni neposredni partnerji zavezani vse ali velik del storitev, ki so jih potrebovali, nabaviti pri družbi Google med celotnim skupnim trajanjem njihovih PSG.
V svoji sklepni ugotovitvi je Splošno sodišče navedlo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da je navedena klavzula lahko odvračala neposredne partnerje za vsa spletna mesta od nabave pri posrednikih, ki so bili konkurenti družbe Google, ali tem posrednikom preprečevala dostop do pomembnega dela trga posredovanja oglaševanja pri spletnem iskanju v Evropskem gospodarskem prostoru ter da je torej ta klavzula lahko imela učinek izrinjenja, ugotovljen v tem sklepu.
Po presoji Splošnega sodišča je Komisija podobne napake storila v svoji analizi učinka izrinjenja klavzule o prikazovanju in klavzule o predhodni odobritvi. V zvezi s tem je Komisija upravičeno menila, da je bila klavzula o prikazovanju podobna prožnejši klavzuli o izključnosti, kar zadeva spletna mesta, vključena v PSG, ki so vsebovale to klavzulo, ker je bil na podlagi nje najvidnejši prostor na straneh neposrednih partnerjev z zadetki rezerviran za oglase družbe Google. Glede klavzule o predhodni odobritvi je Komisija v izpodbijanem sklepu menila, da je imela podoben učinek izrinjenja kot na eni strani klavzula o izključnosti, ki so jo vsebovale PSG, sklenjene z neposrednimi partnerji za vsa spletna mesta, in na drugi strani klavzula o prikazovanju.
Tako kot pri klavzuli o izključnosti torej trajanje obveznosti, naložene neposrednim partnerjem na podlagi klavzule o prikazovanju, da rezervirajo najvidnejši prostor, spada med upoštevne okoliščine za presojo učinka izrinjenja te klavzule. Enako velja tudi za trajanje obveznosti, naložene neposrednim partnerjem na podlagi klavzule o predhodni odobritvi, da zaprosijo družbo Google za odobritev, preden lahko spremenijo prikaz konkurenčnih oglasov. Vendar Komisija ni ustrezno upoštevala trajanja teh obveznosti.
Splošno sodišče je ugotovilo, da zgoraj navedene napake zadevajo vse omejitve, ki jih je ugotovila Komisija, tako da ni pravno zadostno dokazala tega, da so sporne klavzule lahko imele učinek izrinjenja, ugotovljen v izpodbijanem sklepu, posledično pa niti tega, da vsaka od njih pomeni kršitev člena 102 PDEU.
Ker je Komisija v izpodbijanem sklepu ugotovila, da je enotna in trajajoča kršitev podana le v delu, v katerem jo tvorijo tri zgoraj omenjene ločene kršitve, je Splošno sodišče navedeni sklep v celoti razglasilo za ničen.
(
1
)	V tej zadevi „Google“ označuje skupaj družbo Google LLC, nekdanjo Google Inc., in njeno matično družbo Alphabet Inc.
(
2
)	Sklep Komisije C(2019) 2173 final z dne 20. marca 2019 v zvezi s postopkom na podlagi člena 102 PDEU in člena 54 Sporazuma EGP (zadeva AT.40411 – Googlov iskalnik (AdSense)) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
(
3
)	Obvestilo Komisije o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 155).
(
4
)	Sodba z dne 13. februarja 1979, Hoffmann‑La Roche/Komisija (85/76, EU:C:1979:36). V skladu s točko 89 navedene sodbe „podjetje s prevladujočim položajem na trgu, ki kupce – tudi če to stori na njihovo zahtevo – z zavezo ali obljubo obveže, da celotno ali velik del količine, ki jo potrebujejo, nabavljajo izključno pri navedenem podjetju, zlorablja svoj prevladujoči položaj v smislu člena [102 PDEU]“.
(
5
)	V skladu s sodno prakso gre pri tem testu za preučitev, ali prakse podjetja s prevladujočim položajem pomenijo nevarnost izrinjenja enako učinkovitega konkurenta s trga.