Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 21. maja 2026(1)
Zadeva C‑242/25
S,
T,
AS SEB banka
druga stranka:
Latvijas Republikas Saeima
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče, Latvija))
„ Predhodno odločanje – Ekonomska in monetarna politika – Monetarna politika – Področja iz pristojnosti Evropske centralne banke – Osnutek nacionalne zakonodaje – Posvetovanje z Evropsko centralno banko – Člen 127(4) PDEU – Odločba 98/415 – Člen 4 – Zagotavljanje skladnosti s strani nacionalnih organov “
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče, Latvija), se nanaša na razlago pravice Evropske centralne banke (ECB), da se nacionalni organi z njo posvetujejo v postopku sprejemanja nacionalne zakonodaje, ki spada na področje iz pristojnosti ECB in Sodišču nudi priložnost razviti sodno prakso glede neuporabe nacionalne zakonodaje, ki je bila sprejeta v nasprotju s postopkovno zahtevo iz prava Unije.
II.    Pravni okvir
A.      Odločba 98/415/ES
2.        V obravnavani zadevi so upoštevne določbe členov 2, 3 in 4 Odločbe Sveta z dne 29. junija 1998 o posvetovanju nacionalnih organov z Evropsko centralno banko glede osnutkov pravnih predpisov (98/415/ES)(2).
B.      Latvijsko pravo
1.      Ustava
3.        Člen 64
Latvijas Republikas Satversme (ustava Republike Latvije; v nadaljevanju: ustava) z dne 15. februarja 1992(3) določa, da imata zakonodajno pristojnost
Saeima (latvijski parlament) in ljudstvo po postopkih in v obsegu, določenimi z ustavo.
4.        V skladu s členom 70 ustave velja, da predsednik države razglasi zakone z naslednjim besedilom: „Saeima (torej ljudstvo) je sprejel in predsednik države razglasil ta zakon: (besedilo zakona).“
5.        Člen 71 ustave določa pravico predsednika države, da zahteva ponovno preučitev zakona: v desetih dneh po tistem, ko parlament sprejme zakon, lahko predsednik s pisno in obrazloženo zahtevo predsedujočemu parlamenta zahteva ponovno preučitev zakona. Če parlament zakona ne spremeni, predsednik nima pravice še drugič ugovarjati.
2.      Poslovnik parlamenta
6.        Člen 114(1)
Saeimas kārtības rullis (poslovnik parlamenta) z dne 28. julija 1994(4) določa, da se predlog zakona šteje za sprejet in s tem postane zakon, če je bil trikrat obravnavan in je prejel absolutno večino glasov poslancev latvijskega parlamenta, ki so bili ob glasovanju navzoči.
3.      Zakon o varstvu pravic potrošnikov
7.        S členom 84
Patērētāju tiesību aizsardzības likums (zakon o varstvu pravic potrošnikov) z dne 18. marca 1999(5), v različici, kot se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, je bil določen podporni mehanizem za potrošnike, ki so vzeli hipotekarni kredit s spremenljivo obrestno mero. Bistvo navedenega mehanizma je bil, da se zagotovi nadomestilo potrošnikom v višini dela plačanih obresti, zagotavljal pa se je z dajatvijo, naloženo kreditnim institucijam in nekaterih drugim subjektom.
III. Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
8.        Glede na znatno obremenitev gospodinjstev zaradi zvišanja kreditnih obrokov in cen življenjskih potrebščin kot posledice dviga obrestne mere EURIBOR in inflacije je bil 6. oktobra 2023 v latvijskem parlamentu vložen predlog zakona „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (sprememba zakona o varstvu pravic potrošnikov; v nadaljevanju: predlog zakona). Namen tega predloga je bil, da se
zgoraj navedeni zakon dopolni s
členom 84
tako, da se vanj vključi mehanizem za podporo hipotekarnim kreditojemalcem. Parlament je za pristojni odbor imenoval Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija (odbor za proračun in finance (obdavčitev); v nadaljevanju: odbor za proračun).
9.        Parlament je predlog zakona obravnaval v treh obravnavah in o njem razpravljal na 13 sejah odbora za proračun, ki so se jih udeležili predstavniki javne uprave in institucij, ki predstavljajo sektor. Različice predloga zakona, sprejete na različnih obravnavah, so se med seboj razlikovale.
10.      Odbor za proračun je 30. novembra 2023 preučil predlog zakona pred končno tretjo obravnavo ter Evropski centralni banki (ECB) poslal različico predloga zakona, kakršen je bil pred tretjo obravnavo, in jo prosil za mnenje o tej različici.
11.      Latvijski parlament je 6. decembra 2023, ne da bi počakal na mnenje ECB, v okviru tretje obravnave sprejel likums „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā“ (zakon o spremembi zakona o varstvu pravic potrošnikov; v nadaljevanju: izpodbijani zakon) in ga poslal predsedniku države v razglasitev.
12.      ECB je 11. decembra 2023 sprejela in objavila mnenje o začasni dajatvi za zaščito hipotekarnih kreditojemalcev, naloženi kreditnim institucijam (CON/2023/42). ECB je bila v navedenem mnenju previdno kritična glede začasne dajatve Republike Latvije za zaščito hipotekarnih kreditojemalcev: opozorila je, da bi izpodbijani zakon lahko oslabil transmisijo monetarne politike, zmanjšal donosnost bank in kapitala, izkrivil konkurenco in ogrozil finančno stabilnost, zato je predlagala, naj se pred sprejetjem opravi celovitejša ocena učinka.
13.      Mnenje ECB je bilo 20. decembra 2023 obravnavano na seji odbora za proračun, ki so se je udeležili tudi predstavniki javne uprave in institucij, ki predstavljajo zadevni sektor. Predsednik države je istega dne razglasil izpodbijani zakon, ki je začel veljati 1. januarja 2024. Tako je bil v zakon o varstvu pravic potrošnikov dodan člen 84.
14.      V skladu z navedenim členom so morale kreditne institucije in nekatere druge institucije, ki se ukvarjajo s potrošniškimi krediti (v nadaljevanju: zavezanci za dajatev), plačevati davek, imenovan dajatev za zaščito hipotekarnih kreditojemalcev (v nadaljevanju: dajatev). Hkrati je navedeni člen določal nadomestilo, ki se je izplačevalo hipotekarnim kreditojemalcem, ki so izpolnjevali pogoje, določene v navedenem členu, in je krilo del obresti, ki so jih ti plačevali. Zavezanci za dajatev so morali izračunati nadomestilo, ki pripada vsakemu upravičenemu hipotekarnemu kreditojemalcu, in te podatke posredovati Valsts ieņēmumu dienests (državna davčna uprava; v nadaljevanju: VID). VID je četrtletno nakazovala nadomestilo na račune zadevnih kreditojemalcev iz prihodkov iz navedene dajatve.
15.      Ureditev, določena v izpodbijanem zakonu, se je uporabljala do 31. decembra 2024.
16.      SEB banka, kreditna institucija, registrirana v Latviji, in dve fizični osebi (S in T) so začeli postopek pred
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče), ki je predložitveno sodišče, in trdili, da je izpodbijani zakon neustaven, zlasti ker je v nasprotju z načelom ustrezne razglasitve zakonodaje. Trdijo, da latvijski parlament ni izpolnil svoje obveznosti posvetovanja z ECB, preden je sprejel izpodbijani zakon.
17.      Predložitveno sodišče želi izvedeti, prvič, ali je obveznost, ki je na podlagi prava Unije naložena organu države članice glede posvetovanja z ECB v ustrezni fazi, izpolnjena, če parlament države članice sprejme zakon, še preden prejme mnenje ECB, pri čemer postopek omogoča nadaljnjo preučitev navedenega zakona v parlamentu, preden je zakon razglašen in začne veljati. Drugič
predložitveno sodišče prosi za smernice glede vprašanja, ali je treba morebitno neizpolnitev obveznosti pravočasnega posvetovanja z ECB, kot je določena v členu 127(4) PDEU, in v ustrezni fazi v smislu člena 4 Odločbe 98/415, šteti za kršitev prava Unije, zaradi katere se pravne določbe, ki jih je sprejela država članica, ne uporabijo. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je stalno štelo, da se nacionalna določba šteje za nezakonito le, če gre za bistveno kršitev postopka. Navaja, da Sodišče v svoji sodni praksi še ni pojasnilo posledic dejstva, da se nacionalni organi niso posvetovali z ECB v ustrezni fazi, na možnost uporabe zakonodaje države članice. Če Sodišče ugotovi, da neizpolnitev obveznosti posvetovanja z ECB v ustrezni fazi pomeni bistveno kršitev postopka, predložitveno sodišče sprašuje, tretjič, ali je treba načeli pravne varnosti in primarnosti prava Unije razlagati tako, da lahko
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče) v svoji sodbi odredi, da se pravni učinki izpodbijanih določb ohranijo ves čas svoje veljavnosti.
18.      V teh okoliščinah je Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče, Latvija) s sklepom z dne 31. marca 2025, ki ga je Sodišče prejelo še istega dne, temu v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:
„1.      Ali je treba člen 127(4) [PDEU] in člen 4 Odločbe [98/415] razlagati tako, da je tam določena obveznost organa države članice, da se v ustrezni fazi posvetuje z [ECB], izpolnjena, če parlament države članice sprejme zakon, preden prejme mnenje [ECB], vendar obstaja postopek, v okviru katerega je lahko ta zakon pred njegovo razglasitvijo in začetkom veljavnosti ponovno preučen v parlamentu?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba kršitev člena 127(4) [PDEU] in člena 4 Odločbe [98/415] šteti za bistveno kršitev postopka, ki pripelje do tega, da se določbe nacionalnega prava, sprejete s kršitvijo prava Unije, ne uporabijo?
3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali je treba načeli primarnosti prava Unije in pravne varnosti razlagati tako, da lahko [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (ustavno sodišče …) v svoji odločbi, ki jo izda, odloči, da se pravni učinki spornih določb ohranijo med njihovo veljavnostjo?“
19.      Pisna stališča so predložile SEB banka, latvijska in portugalska vlada, ECB in Evropska komisija. Vse navedene so se udeležile obravnave, ki je potekala 27. januarja 2026.
IV.    Presoja
A.      Uvodne opombe
20.      V okviru uvodnih opomb naj na kratko postavim v kontekst postopek pred predložitvenim sodiščem in pojasnim izvor vprašanj, ki se postavljajo v postopku pred njim.
21.      Predložitveno sodišče mora presojati o skladnosti podpornega mehanizma, ki je na voljo hipotekarnim kreditojemalcem na podlagi člena 84 latvijskega zakona o varstvu pravic potrošnikov, s členom 1 latvijske ustave, z načelom enakosti pred zakonom iz člena 91, prvi stavek, ustave in z lastninsko pravico, ki jo zagotavlja člen 105, prvi do tretji stavek, ustave.
22.      V zvezi s tem SEB banka ter osebi S in T trdijo, da člen 84 latvijskega zakona o varstvu pravic potrošnikov pomeni omejitev lastninske pravice in različno obravnavanje, ki ni določeno z zakonom.(6) Trdijo, da navedeni člen latvijskega zakona o varstvu pravic potrošnikov ni bil ustrezno razglašen, saj naj– se latvijski parlament v ustrezni fazi zakonodajnega postopka ne bi posvetoval z ECB glede sheme iz zakona. SEB banka ter osebi S in T trdijo, da je prišlo do kršitve upoštevnih določb primarne in sekundarne zakonodaje Unije: člena 127(4) in
člena 282(5) PDEU, člena 4 Protokola (št. 4) o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke (v nadaljevanju: Statut ESCB in ECB) ter člena 2(1) in
člena 4 Odločbe 98/415.
23.      Ker naj pravna podlaga za omejitev lastninske pravice in različno obravnavanje ne bi bila ustrezno razglašena, se predložitveno sodišče obrača na Sodišče. Vsa tri vprašanja se nanašajo na nacionalni zakonodajni postopek in obveznost posvetovanja z ECB. Ne nanašajo pa se na vsebinsko vprašanje, ali gre za kršitev lastninske pravice.
24.      Institucija, odgovorna za zakon, katerega ustavnost se izpodbija, je latvijski parlament. Ta institucija ima seveda pomembno vlogo v postopku v obravnavani zadevi, ki se nanaša na presojo skladnosti z nacionalno ustavo.
25.      Predložitveno sodišče kot nacionalno ustavno sodišče, ki opravlja ustavnopravno presojo, mora ugotoviti, ali je latvijski parlament kršil določbe prava Unije (prvo vprašanje) in, če je tako, katere so pravne posledice take kršitve (drugo vprašanje). Predložitveno sodišče je kot ustavno sodišče pristojno razglasiti določbo nacionalnega predpisa za neustavno,
vendar je izvajanje te pristojnosti odvisno od tega, katere pravne posledice bi lahko izhajale iz prava Unije, če sploh katere. zgoraj navedenih pravnih posledic. Le če bi iz prava Unije izhajala obveznost, da (redna) nacionalna sodišča ne smejo upoštevati izpodbijanega zakona, bi lahko predložitveno sodišče ugotovilo, da gre za neustavni zakon.
Predložitveno sodišče zato z drugim vprašanjem sprašuje, ali mora nacionalno sodišče zavrniti uporabo določb nacionalnega zakona, ki je bil sprejet v nasprotju s postopkovnimi določbami prava Unije.
B.      Prvo vprašanje
26.      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu preveriti, ali je treba v okoliščinah, ki spadajo na „področja iz pristojnosti“ ECB, člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe 98/415 razlagati tako, da je obveznost posvetovanja z ECB o osnutku zakonodajne določbe na podlagi navedenih določb izpolnjena, če parlament države članice sprejme zakon, še preden prejme mnenje ECB, če obstaja nacionalni postopek, v okviru katerega je lahko ta zakon pred njegovo razglasitvijo in začetkom veljavnosti ponovno preučen v parlamentu.
27.      Da bi lahko Sodišču predlagal odgovor na to vprašanje, želim najprej pojasniti postopek posvetovanja z ECB v nacionalnih zakonodajnih postopkih, nato pa bom analiziral, ali je bil navedeni postopek upoštevan v obravnavani zadevi.
1.      Obveznost posvetovanja z ECB na podlagi med drugim člena 127(4) PDEU
28.      ECB je ena od sedmih institucij Evropske unije(7), glavne določbe, ki se nanašajo nanjo, pa vsebujeta Pogodba DEU ter Statut ESCB in ECB. V ta namen člen 127(1) PDEU določa, da je poglavitni cilj ESCB ohranjanje stabilnosti cen in da ESCB, če to ni v nasprotju s ciljem stabilnosti cen, podpira splošne ekonomske politike v Uniji z namenom prispevati k doseganju ciljev Unije, opredeljenih v členu 3 PEU. V členu 127(2) PDEU je določeno, da so temeljne naloge ESCB: opredeliti in izvajati monetarno politiko Unije, opravljati devizne posle,(8) imeti in upravljati uradne devizne rezerve držav članic ter podpirati nemoteno delovanje plačilnih sistemov.
29.      Tri določbe primarnega zakonodaje, ki imajo skoraj enako besedilo,(9) določajo obvezno posvetovanje z ECB o osnutkih aktov Unije in nacionalnih osnutkih pravnih
predpisov: člen 127(4) PDEU, člen 4 Statuta ESCB in ECB ter člen 282(5) PDEU. Poleg tega naslednja določba sekundarne zakonodaje določa nadaljnje podrobnosti o tem postopku posvetovanja: člen 4 Odločbe 98/415.
a)      Člen 127(4) PDEU: splošni postopek in utemeljitev
30.      Člen 127(4) PDEU določa obvezno(10) posvetovanje z ECB glede vseh predlaganih aktov Unije(11), v primeru nacionalnih organov pa glede vseh osnutkov pravnih predpisov(12) na področjih iz njene pristojnosti. V zvezi s posvetovanjem, ki je obveznost nacionalnih organov, je določeno, da je treba posvetovanje opraviti v mejah in pod pogoji, ki jih Svet določi v skladu s postopkom iz člena 129(4) PDEU. V členu 4 Statuta ESCB in ECB, naslovljenem „Svetovalne funkcije“, je besedilo iz člena 127(4) PDEU dobesedno ponovljeno. Podobno tudi člen 282(5) PDEU določa, da se je z Evropsko centralno banko na področjih njenih pristojnosti treba posvetovati o vseh osnutkih aktov Unije in o vseh predlogih predpisov na nacionalni ravni, Evropska centralna banka pa lahko da svoje mnenje. Menim, da je člen 282(5) PDEU deklarativne narave, saj je v njem zgolj ponovno navedeno, čeprav nepopolno,(13) kar je že določeno v členu 127(4) PDEU.(14) Posledično se bom glede primarne zakonodaje v nadaljevanju skliceval le na člen 127(4) PDEU.
31.      Obveznost posvetovanja, ki jo imajo institucije Unije in nacionalni organi, se utemeljuje na dva načina: s posvetovanjem se zagotavlja (i) upoštevanje strokovnega znanja ECB v upoštevni zakonodaji Unije in nacionalni zakonodaji, hkrati pa tudi (ii), da je ECB zgodaj obveščena o vseh spremembah pravnih okoliščin, ki vplivajo nanjo.(15) Zakonodajalec lahko izkoristi visoko stopnjo strokovnega znanja ECB,(16) s čimer se izboljša kakovost zakonodaje kot celote.(17)
32.      Poleg tega in v širšem kontekstu menim tudi, da iz
člena 127(4) PDEU izhaja, da je namenjen zaščititi prerogativ in pristojnosti ECB. ECB mora biti postavljena v položaj, v katerem lahko zagotovi,
da se ne poseže v njene pristojnosti. Zato ima ECB dejansko pravico do posvetovanja z njo, korelat te pravice pa je obveznost zakonodajalca Unije in nacionalnega zakonodajalca
do posvetovanja.
33.      Na podlagi tega, kar je zdaj druga alinea
člena 127(4) PDEU je Svet z odločbo opredelil meje in pogoje pravice ECB glede posvetovanja z njo.
b)      Odločba 98/415: podrobnosti glede postopka
34.      Odločba 98/415 v zvezi s postopkom, ki ga je treba upoštevati, določa naslednje.
35.      Prvič, ker imajo države članice splošno obveznost zagotoviti dejansko spoštovanje Odločbe 98/415, se morajo z ECB posvetovati v ustrezni fazi, da lahko organ, ki je dal pobudo za osnutek pravnega predpisa, še pred sprejemom odločitve o njeni vsebini upošteva mnenja ECB. Mnenje ECB mora biti posredovano organu, ki sprejema predpise, če je ta organ različen od organa, ki je pripravil osnutke predpisov.(18)
36.      V zvezi s tem opozarjam, da Odločba 98/415 jasno razlikuje med organom, ki je dal pobudo za osnutek pravnega predpisa, in organom, ki sprejema predpise. To je v skladu z ureditvijo vseh (nacionalnih) zakonodajnih postopkov. Čeprav ni dvoma, da splošno organizacijo zakonodajnega postopka v okviru odločanja ureja nacionalno ustavno pravo in da se lahko nacionalni postopki močno razlikujejo, pa je mogoče trditi, da vsi postopki razlikujejo med organom, ki da pobudo za sprejetje predpisa, in organom, ki ga sprejme. Dejstvo je, da pravni sistemi običajno, tako ali drugače, razlikujejo med organi, ki dajo pobudo(19) za sprejetje zakonodaje, in organi, ki sprejmejo(20) zakonodajo.(21)
37.      Iz člena 4 Odločbe 98/415 sklepam, da se je treba z ECB posvetovati čim bolj zgodaj v zakonodajnem postopku, torej takoj, ko organ, ki da pobudo za sprejetje predpisa, pripravi prvi osnutek ter ga nato posreduje organu, ki sprejema predpise, običajno v prvo obravnavo. Tako se ECB prek mnenja, ki ga ta izda, najbolje omogoči vplivati na nacionalni zakonodajni postopek.
38.      Drugič, ECB mora takoj, ko prejme osnutek pravnega predpisa, zadevni organ, ki se je posvetoval z ECB, obvestiti, ali po njenem mnenju tak ukrep spada v njeno pristojnost.(22)
39.      Tretjič, organi držav članic, ki pripravljajo osnutke pravnih predpisov, lahko, kadar je to potrebno, ECB omejijo rok za predložitev mnenja, vendar ne na manj kot en mesec od dneva, ko je predsednik ECB prejel obvestilo o skrajšanju roka.(23) V primeru izjemne nujnosti se rok lahko skrajša, vendar mora v takem primeru organ, ki se posvetuje z ECB, obrazloži nujnost.(24) ECB lahko v primernem času zahteva podaljšanje roka za dodatne štiri tedne; te prošnje organ, ki se posvetuje z ECB, ne sme neupravičeno zavrniti.(25) Četudi mnenje ni dano v določenem roku, sme nacionalni organ, ki se posvetuje z ECB sprejeti nadaljnje ukrepe; če je mnenje ECB prejeto po preteku roka, morajo države članice kljub temu zagotoviti, da so nacionalni organi o njem obveščeni.(26)
c)      „Področja iz pristojnosti“ ECB
40.      Kot je bilo ugotovljeno, obveznost posvetovanja z ECB nastane glede na predmet obravnave. Izhodišče za opredelitev „področij iz pristojnosti“ ECB je člen 127(1) in (2) PDEU ter členi od 3 do 12 Statuta ESCB in ECB. V skladu s členom 127(1) PDEU je „poglavitni cilj“ ESCB ohranjanje stabilnosti cen. Brez poseganja v navedeni cilj ESCB podpira splošne ekonomske politike v Uniji. Člen 127(2) PDEU opredeljuje „temeljne naloge“ ESCB kot opredeliti in izvajati monetarno politiko Unije, opravljati devizne posle, imeti in upravljati uradne devizne rezerve držav članic ter podpirati nemoteno delovanje plačilnih sistemov.
41.      Poleg tega člen 2(1) Odločbe 98/415 določa področja, ki so v pristojnosti ECB, in sicer valutne zadeve (prva alinea), plačilna sredstva (druga alinea), nacionalne centralne banke (tretja alinea), zbiranje in razdeljevanje monetarnih, finančnih in bančnih statističnih podatkov ter statističnih podatkov o plačilnih sistemih in plačilni bilanci (četrta alinea), plačilni sistemi in sistemi za poravnavo plačil (peta alinea) ter pravila, ki se nanašajo na finančne institucije, v kolikor pomembno vplivajo na stabilnost finančnih institucij in trgov (šesta alinea).
2.      Obravnavana zadeva: neizpolnitev obveznosti posvetovanja
42.      Predložitveno sodišče bo moralo v postopku, ki ga obravnava, uporabiti predlagano razlago zadevnih pravnih določb. Vendar lahko na podlagi informacij iz predložitvene odločbe in tistih, predloženih v postopku pred Sodiščem, brez oklevanja navedem naslednje domneve, ki naj bodo predložitvenemu sodišču v pomoč pri odločanju.
43.      Prvič, poudariti je treba, da vprašanje, ali člen 84 zakona o varstvu pravic potrošnikov spada na področja v pristojnosti ECB, ni sporno v nacionalnem postopku. Latvijski parlament ne dvomi, da je imel obveznost posvetovanja z ECB.(27)
44.      Drugič, na obravnavi je bilo med drugim pojasnjeno, in sicer zlasti s strani latvijske vlade, da je v skladu z latvijskim ustavnim pravom odbor za proračun organ, ki pripravi osnutek pravnega predpisa v skladu s členom 3(1) Odločbe 98/415.
45.      Tretjič, odbor za proračun ni upošteval člena 4 Odločbe 98/415, ki določa, da morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev dejanskega spoštovanja te odločbe. Odbor za proračun namreč ni ni zagotovil posvetovanja z ECB „v ustrezni fazi […], kar omogoča organu, ki je dal pobudo za osnutek pravnega predpisa, da še pred sprejemom odločitve o njeni vsebini upošteva mnenja ECB“, kot se to zahteva z drugim odstavkom člena 4 Odločbe 98/415. Odbor za proračun prav tako ni določil roka za izdajo mnenja ECB, s čimer ni upošteval duha člena 3 Odločbe 98/415.
46.      Posledično lahko na tej točki ugotovim, da odbor za proračun ni ravnal v skladu s členom 4 Odločbe 98/415.
47.      Predložitveno sodišče želi v bistvu preveriti, ali je taka kršitev neupoštevna oziroma ali jo je mogoče odpraviti v okoliščinah, kot so v obravnavani zadevi, torej če obstaja postopek, v skladu s katerim je zadevni zakon predmet ponovne preučitve v parlamentu, preden je razglašen in začne veljati. Podobno latvijska vlada trdi, da je bila obveznost posvetovanja z ECB izpolnjena, saj bi se predsednik lahko odločil vrniti zakon v ponovno obravnavo, vendar tega ni storil.
48.      Naj spomnim, da v skladu z latvijskim ustavnim pravom sicer velja, da lahko predsednik, ki formalno razglasi zakone, da po sprejetju v parlamentu začnejo veljati, v roku desetih dni od sprejetja zakona v latvijskem parlamentu z obrazloženim dopisom, naslovljenim na predsedujočega parlamentu, zahteva ponovno preučitev zadevnega zakona. Vendar predsednik, če latvijski parlament nato tega zakona ne spremeni, nima več možnosti znova ugovarjati.(28)
49.      Menim, da in abstracto zgoraj opisana ustavnopravna določba ne more odpraviti kršitve dolžnosti posvetovanja z ECB v zakonodajnem postopku. Člen 127(4) PDEU določa, da se morajo nacionalni organi posvetovati z ECB o vseh osnutkih pravnih predpisov na področjih iz njene pristojnosti. Zgoraj sem trdil, da je treba posvetovanje opraviti čim prej v postopku, torej ob prvi predložitvi osnutka latvijskemu parlamentu. Vendar tudi na podlagi manj stroge razlage člena 127(4) PDEU ne bi mogel ugotoviti, da se predpis še vedno šteje za osnutek po tem, ko ga je latvijski parlament dokončno sprejel. Povedano drugače, ko besedilo, metaforično rečeno, zapusti parlament, da ga predsednik lahko razglasi, zakon ni več „osnutek pravnega predpisa“ v smislu druge alinee
člena 127(4) PDEU in člena 1 Odločbe 98/415. Če posvetovanje z ECB ni bilo opravljeno, preden je latvijski parlament zakon sprejel, gre za kršitev navedenih določb.
50.      Menim, da akta, ki ga je pristojni zakonodajalec formalno sprejel, ni mogoče več šteti za „osnutek“, četudi če ni bil razglašen in še ne velja. Iz člena 64 latvijske ustave(29) sklepam, da je zakonodajalec latvijski parlament in ne predsednik.
51.      Konkretno v obravnavani zadevi tudi sledi, da člen 127(4) PDEU in Odločba 98/415 nista bila upoštevana. Opozoriti je treba, da je latvijski parlament, potem ko je osnutek zakona ECB poslal šele
30. novembra 2023 pred tretjo in zadnjo obravnavo, in nato ni počakal na mnenje ECB, zadevni zakon sprejel po tretji obravnavi. Nato je zakon poslal predsedniku v razglasitev. Dejstvo, da je parlamentarni odbor za proračun po prejemu mnenja ECB 11. decembra 2023 obravnaval to mnenje, te ugotovitve ne spremeni. Kaže na to, da je sam parlamenta (oziroma organ parlamenta) – in ne predsednik – nato ponovno preučil že sprejeto besedilo. Prav tako si ni težko predstavljati, da je bil latvijski parlament, kar zadeva časovni okvir, v veliki časovni stiski, saj je želel, da začne zakon veljati še pred koncem leta 2023.
3.      Predlagani odgovor na prvo vprašanje
52.      Legitimnost postopkovnih pravil izhaja iz njihove stroge uporabe. S tem se
na koncu uresničuje namen pravne varnosti in splošneje načela pravne države. Na podlagi navedenega predlagam, naj Sodišče ugotovi, da je prišlo do kršitve postopkovnih določb, na katere se nanaša ta zadeva.
53.      Moj predlagani odgovor na prvo vprašanje je torej, da je treba člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe 98/415 v položaju, ki spada med „področja iz pristojnosti“ ECB, razlagati tako, da obveznost posvetovanja z ECB o osnutku zakonodajne določbe na podlagi navedenih določb ni izpolnjena, če parlament države članice sprejme zakon, preden prejme mnenje ECB, če obstaja nacionalni postopek, v okviru katerega je lahko zadevni zakon pred njegovo razglasitvijo in začetkom veljavnosti ponovno preučen v parlamentu.
C.      Drugo vprašanje
54.      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe 98/415 razlagati tako, da nacionalno sodišče ne sme uporabiti določbe nacionalnega zakona, sprejetega v nasprotju z navedenima določbama.
55.      Drugo vprašanje se torej nanaša na posledice kršitve postopkovne zahteve glede obveznosti posvetovanja z ECB pred sprejetjem nacionalnega zakona, ki je določena v členu 127(4) PDEU ter členih 3 in 4 odločbe 98/415.
56.      Glavna posebnost postopka iz člena 127(4) PDEU je vključitev institucije Unije v nacionalni zakonodajni postopek. Ustrezno, kot bom pokazal v nadaljevanju, lahko dosedanja sodna praksa ponuja le delne smernice. Menim, da bo moralo v obravnavani zadevi sodišče najti novo rešitev.
1.      Dosedanja sodna praksa
57.      Najprej želim na kratko spomniti na sodno prakso o kršitvi pravice do posvetovanja s strani institucije Unije v postopku Unije, preden se nato lotim klasične sodne prakse Sodišča glede pravnih posledic, ki izhajajo iz neizpolnjevanja formalnih zahtev, določenih s pravom Unije, kot je obveščanje
s strani držav članic.
a)      Akti institucij Unije, s katerimi je bila kršena postopkovna določba
58.      Glavno pravno vprašanje, ki se pojavlja na tem področju, se nanaša na posledice neposvetovanja z Evropskim parlamentom v zakonodajnem postopku Unije. Glavni zadevi v zvezi s tem se imenujeta sodbi o izoglukozi:(30) torej sodbi Sodišča v zadevah Roquette Frères in Maizena.(31) Izdani sta bili v času prvega zakonodajnega obdobja, v katerem je bil parlament neposredno izvoljen, torej v času, ko je bila njegova vloga v postopku odločanja v Uniji omejena na pravico do posvetovanja z njim.(32)
59.      V navedeni zadevi je Svet sprejel uredbo o spremembi organizacije skupnega trga izoglukoze, ne da bi počakal na mnenje Parlamenta, čeprav je posvetovanje določal takratni člen 43(2) Pogodbe EGS(33). Akt je izpodbijala družba SA Roquette Frères, francoska proizvajalka izoglukoze, ki jo je neposredno prizadela uredba o določitvi proizvodnih kvot izglukoze.
60.      V prelomni sodbi je Sodišče razveljavilo uredbo in ugotovilo, da je posvetovanje s Parlamentom, če se zahteva po Pogodbi, način, kako lahko Parlament dejansko sodeluje v zakonodajnem postopku Unije.(34) Ta pristojnost bistveno prispeva k institucionalnemu ravnovesju, ki ga določa Pogodba.(35)
61.      Posvetovanje s Parlamentom je „bistveni del postopka“(36) v smislu zdajšnjega
drugega odstavka člena 263 PDEU, „katerega kršitev ima za posledico ničnost zadevnega pravnega akta“.(37) Navesti je treba, da je Sodišče izrecno dodalo, da „spoštovanje te zahteve pomeni, da mora Parlament podati svoje mnenje,“(38) in da „[n]i […] mogoče zavzeti stališča, da je zahteva izpolnjena že s tem, da Svet zaprosi za mnenje“,(39) če Parlament nato mnenja ne poda. Navedena formulacija zavrača povsem formalno razlago zahteve glede posvetovanja in preprečuje, da bi Svet že zgolj prošnjo za mnenje štel kot izpolnitev obveznosti, če Parlament dejansko ni podal mnenja.
62.      Sodišče je posledično razveljavilo zadevno uredbo.
63.      Iz sodbe je torej mogoče sklepati, da se Sodišče ni želelo spustiti v ex post presojo, ali bi sodelovanje Parlamenta spremenilo vsebino akta, ki ga je sprejel Svet. Ključno je bilo dejstvo, da se Svet s Parlamentom ni posvetoval, in ne dejstvo, da njegovo mnenje nato tako in tako ne bi bilo zavezujoče.
64.      Sodišče je v svoji poznejši sodni praksi dosledno sledilo sodbi v zadevi Roquette Frères. Hkrati je poudarilo, da za dialog med institucijami, na katerem temelji zlasti postopek posvetovanja, veljajo enake medsebojne obveznosti lojalnega sodelovanja kot v primeru odnosov med državami članicami in institucijami Unije.(40) V okoliščinah, v katerih je Svet prosil Parlament za mnenje in izrecno prosil za uporabo nujnega postopka,(41) parlament pa v razumnem roku ni odgovoril na prošnjo za posvetovanje, saj se je odločil predlog najprej vrniti v obravnavo odboru, nato pa na plenarnem zasedanju odložil končno glasovanje, je Sodišče torej ugotovilo, da je Parlament kršil dolžnost institucionalnega sodelovanja, zato ni mogel trditi, da je Svet sprejel akt, ne da bi počakal na njegovo mnenje.(42) Sodišče je posledično zavrnilo tožbo Parlamenta.(43)
65.      Nazadnje, poudariti želim, da, če se ne motim, je Sodišče razveljavilo le akte, pri katerih je šlo za pravico Parlamenta do posvetovanja z njim. Res je, da PDEU vsebuje tudi določbe o obveznem posvetovanju z drugimi institucijami ali organi na njihovem področju strokovnosti in pristojnosti, na primer z Računskim sodiščem,(44) Evropskim ekonomsko-socialnim odborom(45) ali Odborom regij(46). Vendar se zdi, da iz dosedanje sodne prakse izhaja le stališče Sodišča, da se mora Komisija na podlagi današnjega člena 156 PDEU(47) posvetovati z Evropskim ekonomsko-socialnim odborom.(48)
66.      Če povzamem ta del, je Sodišče zadevni akt razveljavilo zaradi bistvene kršitve postopka na podlagi drugega odstavka člena 263 PDEU, če ni bilo opravljeno posvetovanje s Parlamentom, kljub temu, da je obstajala obveznost takega posvetovanja.
b)      Nacionalni organ ravna v nasprotju s postopkovno določbo
67.      Kaj pa se zgodi, če nacionalni organ ravna v nasprotju s postopkovno določbo Unije? Kakšne so posledice? Ali so na voljo pravna sredstva?
1)      Zadeva C‑380/87, Enichem Base
68.      Spor je nastal, ko je župan občine sprejel odločbo, ki je v občini prepovedovala uporabo plastičnih vrečk, ki niso biološko razgradljive. Družba Enichem Base je ta akt izpodbijala in trdila, da lokalni predpis krši določbo
takratne direktive EGS, ki določa, da morajo države članice obvestiti Komisijo o osnutkih predpisov glede ravnanja z odpadki.
69.      Sodišče je ugotovilo, da morajo države članice v skladu z zadevno
določbo direktive obvestiti Komisijo o vseh osnutkih predpisov, še preden so ti sprejeti.(49) Namen te zahteve je bil zagotoviti, da je Komisija obveščena o vseh načrtih nacionalnih ukrepov glede ravnanja z odpadki, da lahko prouči, ali je potrebna harmonizacija oziroma ali je osnutek predpisa skladen s pravom Unije.(50) Vendar pa je Sodišče nato ugotovilo, da „niti iz besedila niti iz namena zadevne določbe ne izhaja, da če država članica ne izpolni svoje obveznosti predhodnega obveščanja, so tako sprejeti predpisi posledično nezakoniti“.(51)
2)      CIA Security International
70.      Zadeva CIA Security International(52) se je nanašala na belgijski kraljevi odlok, ki je določal sistem odobritve alarmnih sistemov in njihove namestitve. Navedeni odlok se je štel za „tehnični predpis“ v smislu Direktive 83/189(53), Kraljevina Belgija pa o osnutku ni obvestila Komisije in ni upoštevala obdobja mirovanja. V skladu s členoma 8 in 9 Direktive 83/189 so morale države članice obvestiti Komisijo o osnutkih tehničnih predpisov pred njihovim sprejetjem, pri čemer so veljale nekatere izjeme, ter preložiti sprejetje za šest mesecev, če je bilo v treh mesecih podano podrobno mnenje, ali dvanajst mesecev, če je Komisija podala predlog harmonizacije. Postavilo se je vprašanje, ali se lahko zasebna stranka na tako neupoštevanje sklicuje v pravdi in kakšne so bile posledice neobvestitve o aktu.
71.      Sodišče je za odgovor na to vprašanje opravilo analizo v dveh korakih: najprej je ugotovilo, da člena 8 in 9 Direktive 83/189 predpisujeta jasno obveznost držav članic, da Komisiji sporočijo osnutke tehničnih predpisov, še preden jih sprejmejo. Ugotovilo je, da „sta […] vsebinsko brezpogojna in dovolj jasna, [da] se posamezniki lahko nanju sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.“(54)
72.      Sodišče je nato ugotovilo, da „[je treba p]reučiti […] še pravne posledice, ki jih je treba izpeljati iz kršitve obveznosti držav članic sporočanja, in natančneje, ali je Direktivo 83/189 treba razlagati tako, da kršitev obveznosti sporočanja, ki je kršitev postopka sprejemanja zadevnih tehničnih predpisov, povzroči neuporabljivost teh tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče uveljaviti proti posameznikom“.(55)
73.      Na tej točki želim opozoriti, da je v navedenem stavku pomemben izraz „ali“.
74.      Sodišče je nato zavrnilo trditev, da Direktiva 83/189 zadeva izključno odnose med državami članicami in Komisijo, da ustvarja zgolj postopkovne obveznosti, ki jih morajo države članice spoštovati, ko sprejemajo tehnične predpise, medtem ko njihova pristojnost za sprejetje zadevnih predpisov po izteku odložitvenega obdobja ni vprašljiva, ter da ne vsebuje nobene izrecne določbe v zvezi z morebitnimi učinki nespoštovanja postopkovnih obveznosti.(56)
75.      Sodišče je ugotovilo, da ni potrebna nobena izrecna določba v zvezi s takimi učinki in da „ni sporno, da je cilj Direktive zaščita prostega pretoka blaga s preprečevalnim nadzorom in da obveznost sporočanja pomeni temeljno sredstvo za uresničitev tega skupnostnega nadzora. Ta skupnostni nadzor bo toliko učinkovitejši, če se Direktiva razlaga tako, da nespoštovanje obveznosti sporočanja pomeni bistveno kršitev postopka, ki lahko privede do neuporabljivosti obravnavanih tehničnih predpisov proti posameznikom.“(57)
76.      Sodišče je nato razlikovalo med zadevamo, o kateri je odločalo, in sodbo v zadevi
Enichem Base, pri čemer je ugotovilo, da je njena razlaga „v skladu“(58) s predhodno sodbo, ter nato ugotovilo, da nacionalnega tehničnega predpisa, ki bi moral biti sporočen, vendar ni bil, ni mogoče uporabiti in ga ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.(59)
77.      V naknadni sodni praksi je bilo dosledno ugotovljeno, da gre pri neizpolnitvi obveznosti obveščanja (oziroma pri neupoštevanju obdobja mirovanja) za bistveno kršitev postopka, zaradi katere nacionalnega tehničnega predpisa ni mogoče uporabiti zoper posameznike.(60)
78.      Na tem mestu želim zaradi jasnosti terminologije obravnavati vprašanje „neposrednega učinka“. Zgoraj navedena sodna praksa izhaja iz vprašanja, v katerih okoliščinah imajo določbe
direktive, torej akta sekundarne zakonodaje,(61) ki določa obveznosti za države članice, neposreden učinek s
horizontalnimi
posledicami, torej v sporu med dvema zasebnima strankama.(62) Poleg tega je Sodišče izrecno pojasnilo, da je neposredni učinek pogoj za dolžnost nacionalnih sodišč, da ne upoštevajo določb, ki niso v skladu s pravom Unije.(63)
79.      Poleg tega je Sodišče pojasnilo tudi, da se v vertikalnem sporu med gospodarskim subjektom in državo članico posameznik lahko sklicuje na pravo Unije, da doseže neupoštevanje nacionalnega akta.(64) To razumem kot potrditev dejstva, da je neuporaba nacionalne določbe posledica postopkovne napake (v obravnavani zadevi neizpolnitve obveznosti obveščanja) in ne izhaja iz narave spora (med posamezniki oziroma med organom in posamezniki). Posledično narava spora (ustavnopravna presoja) ni odločilni dejavnik v obravnavani zadevi.
80.      Nazadnje, ker je bila analiza v teh sklepnih predlogih osredotočena na decentralizirano uporabo in uveljavljanje prava Unije, je treba zaradi celovitosti spomniti, da seveda obstaja tudi možnost, da Komisija(65) ali država članica(66) začne postopek za ugotavljanje kršitev zoper državo članico, katere organ je domnevno kršil postopkovno določbo. Vendar v teh sklepnih predlogih ni prostora za opominjanje na vse dobro znane značilnosti postopka za ugotavljanje kršitev. Zadošča omeniti, da ima Komisija skoraj neomejeno diskrecijsko pravico glede začetka in nadaljevanja postopka, v predsodni in sodni fazi, in da Sodišče, če je Komisija na koncu uspešna, izda ugotovitveno sodbo, v kateri zadevni državi članici naloži, naj položaj odpravi. Gre za ustavni postopek, v katerem so udeleženi javni subjekti in
ki se ne nanaša neposredno na pravice posameznikov ali katerih koli drugih zasebnih strank.
2.      Obravnavana zadeva: ali obstaja obveznost neuporabe izpodbijanega zakona?
a)      Argumenti za
81.      ECB in SEB banka v bistvu predlagata, naj se v obravnavani zadevi uporabi sodba v zadevi CIA Security International.
82.      ECB trdi, da če se nacionalni organi ne posvetujejo z njo o osnutkih predpisov, ki spadajo na področja iz njene pristojnosti, kot zahtevata člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe 98/415, gre za bistveno kršitev postopka, zaradi katere navedenih nacionalnih določb ni mogoče uporabiti. Tako kršitev enačijo z „bistveno kršitvijo postopka“ iz sodne prakse Sodišča, zaradi katere zadevnih nacionalnih aktov ni mogoče uveljavljati zoper posameznike.(67) V zvezi s tem se ECB sklicuje na sodbo v zadevi CIA Security International, v kateri je bilo ugotovljeno, da predpisov, ki niso bili sporočeni Komisiji,(68) ni mogoče uporabiti. ECB trdi, da bi posvetovanje z ECB, kar je dolžnost, ki izhaja iz Pogodbe, a fortiori moralo imeti večji učinek kot obveznost obveščanja o tehničnih predpisih. ECB zlasti trdi, da obveznost posvetovanja izpolnjuje preizkus glede tega, ali je „bistvena formalna zahteva“, saj zagotavlja upoštevanje previdnostnega načela, omogoča vpliv strokovnega znanja ECB na vsebino ter krepi zakonodajno kakovost v zadevah s področja denarja in bančništva. Širše gledano se ECB sklicuje na načelo lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU, v skladu s katerim mora predlagana razlaga upoštevati izključne pristojnosti Evropske unije na področju monetarne politike ter preprečevati ukrepe, ki bi spodkopavali funkcije ECB ali sistemsko finančno stabilnost.
83.      Podobno tudi SEB banka trdi, da gre pri kršitvi obveznosti posvetovanja na podlagi člena 127(4) PDEU in člena 4 Odločbe 98/415 za bistveno kršitev postopka, zaradi katere latvijskih nacionalnih določb ni mogoče uporabiti. SEB banka ob sklicevanju na sodbo v zadevi CIA Security International poudarja tudi pomen načela lojalnega sodelovanja na podlagi člena 4(3) PEU.
84.      Navajajo se tudi argumenti, predvsem v pravni doktrini, da če ima lahko postopkovna kršitev učinek celo v pravnem sporu med posamezniki, ima še toliko večji učinek, kadar želi država članica, ki je kršila pravo Unije, zadevno zakonodajo uporabiti zoper zadevnega posameznika.(69)
85.      Posledica takega razlogovanja bi bila, da bi nacionalna sodišča morala zavrniti uporabo člena 84
zakona o varstvu pravic potrošnikov.
b)      Argumenti proti
86.      Ugotavljanje vzporednic s sodbo v zadevi CIA Security International je sicer
vabljivo. Vendar menim, da se sodba v zadevi CIA Security International ne bi smela uporabiti po analogiji, saj pri zgoraj navedenem razlogovanju ni v zadostni meri upoštevana celotna sodba v zadevi CIA Security International:
če se v obravnavani zadevi uporabi zgoraj navedeno razlogovanje Sodišča v dveh korakih, postane razvidno, da je izpolnjen le prvi korak.
87.      Res bi se težko trdilo, da obveznosti iz člena 127(4) PDEU in člena 4 odločbe 98/415 niso dovolj jasne in brezpogojne.
Kot je bilo navedeno, obstaja jasna obveznost posvetovanja z ECB, kar pomeni obstoj pravice navedene institucije. Vendar je drugi korak, to je vprašanje pravnih posledic, ki iz tega izhajajo, veliko manj jasen. Kot je navedeno zgoraj, je Sodišče v navedeni zadevi svoje razlogovanje utemeljilo na podlagi dejstva, da so bile upoštevne določbe v zadevi CIA Security International namenjene preventivnemu nadzoru na področju prostega pretoka blaga.
88.      Menim, da se zagotavljanje preventivnega nadzora na področju, ki se kot del notranjega trga(70) nanaša na ključno področje politike Unije in ki je že po svoji naravi odvisno od nemotenega delovanja na podlagi dejanj in medsebojnega delovanja gospodarskih subjektov, ki morajo imeti za to, da lahko navedeni trg deluje, možnost uveljavljanja svojih pravic, zlasti zoper države članice, ki postavljajo trgovinske ovire, močno razlikuje od procesne določbe, katere namen je izboljšati in legitimizirati nacionalni zakonodajni postopek na področju iz pristojnosti ECB.
89.      Povedano drugače, v položaju, ki spada na področje Direktive 83/189 iz zadeve, v kateri je bila sprejeta sodba CIA Security International, za države članice načeloma velja, da lahko sprejemajo predpise. Pri tem morajo zgolj obvestiti Komisijo o osnutku predpisa, da lahko navedena institucija opredeli morebitne ovire za trgovino znotraj Unije in po potrebi
pozve državo članico, naj osnutek določb spremeni. Zakonodajna pristojnost pa ostaja na strani držav članic. Ne gre za poseg v pristojnost Komisije. Gre le za to, da Komisija na področju iz deljene pristojnosti poskuša uskladiti interese Unije (notranji trg) z morebitnimi nasprotnimi nacionalnimi interesi (varstvo
nujnega razloga v javnem interesu). Nasprotno pa velja, kot je navedeno zgoraj, da je namen obveznosti posvetovanja z ECB na podlagi člena 127(4) PDEU varstvo prerogativ in pristojnosti ECB.
90.      Poleg tega se narava posvetovanja v okviru tehničnega obveščanja razlikuje od narave posvetovanja v okviru nacionalnega predpisa, ki spada na področje člena 127(4) PDEU. Ko Komisija preuči osnutek določbe na podlagi direktive o obveščanju, preuči vsebino predvidenega akta, da se zagotovi zakonitost navedenega akta na podlagi prava Unije.(71) Komisija preverja vsebino osnutka akta, torej ali je ta združljiva s temeljno svoboščino prostega pretoka blaga. Posledično, če nasvet Komisije ni upoštevan, osnutek akta morda ne bo v skladu z materialnopravno določbo Pogodbe.
91.      Nasprotno pa ECB v okviru posvetovanja na podlagi člena 127(4) PDEU izda mnenje o ekonomskih vprašanjih. Ne presoja, ali je zadevni nacionalni akt zakonit ali ne. To pomeni, da ne more priti do tega, da bi bil osnutek nacionalnega akta potencialno nezdružljiv z materialnopravnimi določbami Pogodbe kot posledica posvetovanja z ECB. Ni pomembno, ali je bil nasvet ECB upoštevan. Pomembno je le, da je prišlo do posvetovanja z ECB.
92.      Zato menim, da ne zadostuje, da je „položaju iz zadeve CIA Security International“ in obravnavani zadevi skupno vprašanje posledic kršitve obveznosti vključiti institucijo Unije v postopek sprejemanja nacionalnega predpisa, da bi se trdilo, kot sta to storili ECB in SEB banka, da bi bilo treba sodbo v zadevi CIA Security International uporabiti a fortiori, ker obveznost posvetovanja z ECB izhaja iz primarne zakonodaje, medtem ko obveznost obveščanja Komisije izhaja iz direktive, ki je pravni vir nižjega ranga. Odločilen ni formalni vir obveznosti, ampak namen take obveznosti.
c)      Predlog
93.      Če povzamem, menim, da Sodišče ne bi smelo podpreti razlogovanja ECB in SEB banke. V skladu z argumenti, ki sem jih navedel zgoraj, menim, da bistvena kršitev postopka ne povzroči, da se nacionalna določba ne sme uporabiti.
94.      Če povzamem, glede na trenutno stanje prava Unije v zvezi s pravnimi sredstvi je položaj takšen: v primeru zakonodaje Unije lahko Sodišče potencialno razglasi ničnost aktov, sprejetih v nasprotju s prvo alineo
člena 127(4) PDEU. Nasprotno pa nacionalnih aktov, ki so sprejeti v nasprotju z drugo alineo
člena 127(4) PDEU, ni mogoče izpodbijati pred Sodiščem. Edino neposredno pravno sredstvo, ki je na voljo, je, da Komisija (ali druga država članica) začne postopek za ugotavljanje kršitev zoper državo članico, ki naj bi storila kršitev. Rezultat takega postopka, če bi se z njim uspelo, pa je „zgolj“ ugotovitvena sodba Sodišča, ki zadevni državi članici nalaga odpravo položaja. V skladu z razdelitvijo pristojnosti med Evropsko unijo in državami članicami Sodišče nima pristojnosti razveljaviti nacionalnega predpisa.
95.      Na tem
mestu lahko ugotovim, da zgoraj analizirana sodna praksa za obravnavano zadevo, ni povsem ustrezna. Možnost iz zadeve
Roquette Frères je omejena na centraliziran zakonodajni postopek Unije, medtem ko je možnost iz zadeve CIA Security International, čeprav na prvi pogled še tako mamljiva, predobra, še vedno ni povsem ustrezna, saj ponuja rešitev za zelo drugačno težavo od obravnavane. Menim torej, da niti sodba v zadevi Roquette Frères niti sodba v zadevi CIA Security International ne pomagata priti do rešitve v obravnavani zadevi.
96.      Moj predlog odgovora na drugo vprašanje je torej, da člena 127(4) PDEU in člena 4 Odločbe 98/415 ni mogoče razlagati tako, da mora nacionalno sodišče zavrniti uporabo določb nacionalnega zakona, sprejetega v nasprotju z navedenima določbama.
3.      Druga možna pravna sredstva
97.      Vendar pa zgornja ugotovitev ne pomeni, da predložitveno sodišče ne more razveljaviti izpodbijanega zakona.
98.      Sodišče Evropske unije seveda ne more razglasiti ničnosti akta nacionalnih organov, in sicer iz preprostega razloga, ker mu Pogodbi ne dajeta take pristojnosti.(72) Vendar mora predložitveno sodišče v okviru svojih pristojnosti in pooblastil zagotoviti varstvo pravice ECB do posvetovanja z njo v okviru nacionalnega postopka.
99.      Seveda je naloga držav članic, da organizirajo svoj sodni sistem. Države članice so pristojne za določitev, katero sodišče je pristojno za preverjanje nacionalne zakonodaje in odločanje o zakonitosti nacionalnega akta. Vendar pa je treba v postopkih, kot je obravnavani, v katerih nacionalno pravo določa pristojnost ustreznega nacionalnega sodišča za preverjanje nacionalne zakonodaje, varovati pravico ECB do posvetovanja z njo na podlagi člena 127(4) PDEU in člena 4 Odločbe 98/415. Varstvo te pravice je treba zagotoviti na nacionalni ravni, saj se
okvir nanaša na
nacionalni zakonodajni postopek. S tega vidika morajo torej države članice – v obravnavani zadevi Republika Latvija – zagotoviti pravna sredstva in postopke za varstvo take pravice. V zvezi s tem si bom izposodil terminologijo Walterja Van Gervena, ki pravi, da se „pojem pravica nanaša […] na pravni položaj, ki ga lahko ima oseba […] in ki ga taka oseba lahko uveljavlja v običajni obliki zoper […] druge pred sodiščem na podlagi enega ali več pravnih sredstev, torej vrst tožb, ki naj odpravijo posege v zadevne pravice, v skladu s postopki, ki urejajo uporabo takih vrst tožb in katerih namen je zagotoviti uporabnost takih pravnih sredstev.“(73)
100. Predložitveno sodišče mora torej preveriti vse postopkovne možnosti, vključno z zagotovitvijo (aktivnega) procesnega upravičenja ECB v zvezi z izvajanjem člena 127(4), druga alinea, PDEU. To bi ECB omogočilo uveljavljanje svojih pravic v nacionalnem postopku. Predložitveno sodišče pa lahko tudi preuči možnost interveniranja ECB v nacionalnem postopku, kot je obravnavani, kadar se obravnava zakonitost nacionalnega akta, ki spada na področje člena 127(4) PDEU.
D.      Tretje vprašanje
101. S tretjim vprašanje predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba načeli primarnosti prava Unije in pravne varnosti razlagati tako, da lahko Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče) v svoji sodbi odloči, da se pravni učinki izpodbijanih določb ohranijo v obdobju njihove veljavnosti.
102. Z drugimi besedami, tretje vprašanje se nanaša na to, ali pravo Unije omogoča Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče), da omogoči, da nacionalni akt, ki je bil sprejet v nasprotju s pravom Unije, še naprej učinkuje v celotnem obdobju svoje veljavnosti, čeprav tak akt ni združljiv s pravom Unije.
103. Na podlagi mojega predlaganega odgovora na drugo vprašanje tega tretjega vprašanja ni treba obravnavati. Analiza, ki sledi, je torej navedena za to, da bi se upoštevala, če bo Sodišče ugotovilo drugače v zvezi z drugim vprašanjem.
104. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlaga pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvajanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti.(74) Iz tega izhaja, da sodišča tako razloženo pravilo lahko uporabijo in ga morajo uporabiti za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana, preden je bila izdana sodba o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi navedenega pravila pristojnim sodiščem.(75) Sodišče sme le izjemoma na podlagi splošnega načela pravne varnosti, ki je neločljiv del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih oseb, da se za izpodbijanje pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri, sklicujejo na določbo, ki jo je razložilo.(76)
105. Vsekakor pa lahko pogoje za tako odložitev določi le Sodišče,(77) in za to obstaja dober razlog: v nasprotnem primeru bi lahko nacionalno sodišče odložilo učinke navedene odločbe, s čimer bi vplivalo na njeno značilnost, da velja erga omnes, katere primarni cilj je zagotoviti enotno uporabo prava Unije in pravno varnost v vseh državah članicah ter ustvariti enake pogoje za države članice, državljane in gospodarske subjekte. V zvezi s tem ni mogoče dopustiti, da bi predpisi nacionalnega prava, tudi če so ustavnopravni, posegali v enotnost in učinkovitost prava Unije.(78)
106. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav.(79)
107. Dodati je treba, da je Sodišče to rešitev uporabilo le izjemoma(80) in le v zelo specifičnih okoliščinah: če je obstajala nevarnost resnih gospodarskih posledic, zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, ki so bila vzpostavljena v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da zakonito velja, in ko se je izkazalo, da so bili posamezniki in nacionalni organi zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije spodbujeni k ravnanju, ki ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Evropske Unije.(81)
108. Glede obravnavane zadeve dvomim, da bi – če bi bilo razglašeno, da se navedena zakonodaja ne sme uporabljati – obstajali prepričljivi razlogi pravne varnosti ali javnega interesa, ki bi upravičevali njeno ohranitev. Menim, da proračunske težave – na katere se sklicuje predložitveno sodišče in ki so povezane s navedeno nezmožnostjo uporabe, kar bi pomenilo, da bi, če je ustrezno, bilo treba vrniti skupno približno 97 milijonov evrov, ki so jih v državni proračun vplačale kreditne institucije – ne zadoščajo za ugotovitev, da gre za take razloge.
109. Glede merila dobre vere pa na podlagi analize prvega vprašanja v teh sklepnih predlogih ne vidim, kako bi bilo mogoče člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe 98/415 razumno razlagati tako, da nacionalnemu parlamentu omogočata sprejetje zakonodajnega akta, še preden je ECB izdala svoje mnenje oziroma pred iztekom roka za izdajo mnenja, saj je besedilo navedenih določb jasno.
110. Nazadnje, glede merila nevarnosti resnih težav – čeprav iz predložitvene odločbe izhaja, da je bilo na podlagi zadevne nacionalne določbe iz postopka v glavni stvari sklenjenih veliko pravnih razmerij, menim, da ni prima facie izkazana nevarnost resnih težav, če bi Sodišče ugotovilo, da se navedene določbe ne uporabljajo. Menim, da ekonomski razlogi, ki jih omenja predložitveno sodišče – da če bi s sodbo razglasilo sporne zakonodajne določbe za nične in neveljavne od njihovega sprejetja naprej, bi to lahko imelo velik vpliv na proračunske interese Republike Latvije – ne zadoščajo za ugotovitev, da gre za dejansko nevarnost resnih ekonomskih posledic za to državo članico.
111. Nazadnje je treba opozoriti, kot prepričljivo trdi ECB, da se zdi, da bi bila nevarnost finančnih izgub, ki bi jih v Latviji utrpeli hipotekarni kreditojemalci zaradi zadevne odločitve Sodišča, omejena. Če bi kreditne institucije in kapitalske družbe, pooblaščene za dajanje posojil strankam, zahtevale vračilo od hipotekarnih kreditojemalcev v Latviji, bi ti hipotekarni kreditojemalci morda lahko vložili odškodninske tožbe zoper državo članico za zaščito svojih interesov.
112. Posledično je moj predlog odgovora na tretje vprašanje, da načel primarnosti prava Unije in pravne varnosti ni mogoče razlagati tako, da lahko Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče) v svoji sodbi odloči, da se pravni učinki izpodbijanih določb ohranijo v obdobju njihove veljavnosti.
V.      Predlog
113. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče, Latvija), odgovori:
1.      člen 127(4) PDEU in člen 4 Odločbe Sveta z dne 29. junija 1998 o posvetovanju nacionalnih organov z Evropsko centralno banko glede osnutkov pravnih predpisov (98/415/ES)
je treba razlagati tako, da
v okoliščinah, ki spadajo na „področja iz pristojnosti“ Evropske centralne banke, obveznost posvetovanja z Evropsko centralno banko o osnutku zakonodajne določbe na podlagi navedenih določb ni izpolnjena, če parlament države članice sprejme zakon, še preden prejme mnenje Evropske centralne banke, če obstaja nacionalni postopek, v okviru katerega je lahko ta zakon pred njegovo razglasitvijo in začetkom veljavnosti ponovno preučen v parlamentu.
2.      Člena 127(4) PDEU in člena 4 Odločbe 98/415
ni mogoče razlagati tako, da
mora nacionalno sodišče zavrniti uporabo določb nacionalnega zakona, sprejetega v nasprotju z navedenima določbama.
3.      Načel primarnosti prava Unije in pravne varnosti
ni mogoče razlagati tako, da lahko Latvijas Republikas Satversmes tiesa (ustavno sodišče) v svoji sodbi odloči, da se pravni učinki izpodbijanih določb ohranijo v obdobju njihove veljavnosti.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 1, zvezek 1, str. 446.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, št. 43; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, št. 6; Valdības Vēstnesis, 1922, št. 141; in Diena, 1993, št. 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994, št. 96; in Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, št. 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, št. 104/105; in Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, št. 9.
6      Glej točko 11 predloga za sprejetje predhodne odločbe.
7      Glej člen 13(1) PEU.
8      Podobno besedilo je uporabljeno v
členu 219 PDEU.
9      Vsaj kar zadeva angleško, francosko in nemško jezikovno različico.
10      Kot izhaja iz uporabe izraza „se zaprosi“.
11      Prva alinea člena 127(4) PDEU.
12      Druga alinea člena 127(4) PDEU.
13      Nepopolno, ker je izraz „pristojnosti“ pravno manj natančen kot izraz „področja iz njene pristojnosti“. Zagovorniki nasprotnega mnenja pa trdijo, da je izraz „pristojnosti“ (člen 282(5) PDEU) običajno konkretiziran z izrazom „področja iz pristojnosti“ (člen 127(4) PDEU), zato je prvi natančnejši od slednjih. Vendar pa tudi zagovorniki tega mnenja ne opredeljujejo nobenih pravnih ugotovitev na podlagi semantičnega razmerja med tema določbama. Glej Manger-Nestler, C., v Pechstein, M., Nowak, C., in
Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2nd
edition, zv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 282 AEUV, točka 17. Ta terminološka razlika se ne odraža v latvijski različici teh določb.
14      Glej v zvezi s tem tudi Häde, U., v Calliess, Chr., in
Ruffert, M. (ur.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, Munich, 6. izdaja, 2022, Art. 282 AEUV, točka 49.
15      Glej v zvezi s tem tudi Kempen, B., v Streinz, R. (ur.), EUV/AEUV Kommentar, C.H. Beck, Munich, 3. izdaja, 2018, Art. 127 AEUV, točka 24.
16      Glej sodbo z dne 10. julija 2003, Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, točka 110). V drugih primerih, ki se sicer niso nanašali na obveznost posvetovanja na podlagi člena 127(4) PDEU, se je Sodišče sklicevalo na ekonomsko ekspertizo ECB, glej sodbo z dne 16. junija 2015, Gauweiler in drugi (C‑62/14, EU:C:2015:400, točka 75).
17      Glej v zvezi s tem, kar zadeva zakonodajo Unije, sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2002:556, točka 140), ki prav tako opozarja na specifično strokovno znanje ECB, zlasti na področju monetarne politike, in poudarja, da je namen vključitve ECB na podlagi člena 127(4) PDEU izboljšati kakovost zakonodaje Unije, kar koristi celotni Uniji.
18      Glej člen 4 Odločbe 98/415.
19      Na primer,
položaj v nekaj izbranih državah je takšen – Poljska: v skladu s členom 118 poljske ustave lahko pobudo za sprejetje zakonodaje dajo poslanci, senat, predsednik republike in svet ministrov (odstavek 1), pa tudi skupina vsaj 100.000 državljanov z volilno pravico, pri čemer postopek za tako državljansko pobudo določa zakon (odstavek 2); Francija: v skladu s členom 39 francoske ustave imajo zakonodajno pobudo skupaj premier in poslanci; Nemčija: v skladu s temeljnim zakonom lahko sprejetje zveznih zakonov predlagajo Bundesregierung (zvezna vlada), Bundesrat (zvezni svet) in Bundestag (zvezni parlament) „med seboj“, torej prek parlamentarne skupine oziroma vsaj 5 % njihovih članov; Portugalska: v skladu s členom 167(1) portugalske ustave lahko zakonodajo in referendume predlagajo poslanci, poslanske skupine in vlada, pa tudi skupine upravičenih volivcev, v skladu s pogoji in določbami iz zakona.
20      Če znova uporabim države iz predhodne opombe – Poljska: Sejm (parlament) sprejema zakone (člen 120
poljske ustave) senat pa jih potrdi, spremeni ali zavrne (člen 121(2) poljske ustave); Francija: oba doma parlamenta, torej narodna skupščina in senat (člen 45 francoske ustave), sprejemajo zakone, pri čemer predsednik republike razglasi zakone (člen 10
francoske ustave); Nemčija: v skladu s členoma 76 in 77 temeljnega zakona primarno zvezni parlament, pri čemer mora zvezni svet dati soglasje v nekaterih primerih, ki so določeni v temeljnem zakonu. Poleg tega v skladu s členom 82 temeljnega zakona velja, da v vseh primerih Bundespräsident (zvezni predsednik)) pri tem sodeluje, tako da lahko zakon začne veljati le, ko ga podpiše in razglasi zvezni predsednik; Portugalska: odvisno od vrste zakona bodisi parlament (člen 168
portugalske ustave) ali svet ministrov (člen 198(1) in
člen 200(1)(d) portugalske ustave). V obeh primerih predsednik republike razglasi zakone (člen 136(1) in (4)
portugalske ustave).
21      Najbrž ni treba navajati, da enako velja za Evropsko unijo, kjer običajno Komisija predlaga sprejetje sekundarne zakonodaje, Evropski parlament in Svet Evropske unije pa jo sprejmeta v rednem zakonodajnem postopku na podlagi člena 294 PDEU.
22      Glej člen 2(3) Odločbe 98/415.
23      Glej člen 3(1) Odločbe 98/415.
24      Glej člen 3(2) Odločbe 98/415.
25      Glej člen 3(3) Odločbe 98/415.
26      Glej člen 3(4) Odločbe 98/415.
27      Glej točko 5 predložitvene odločbe.
28      Glej člen 71 ustave.
29      V skladu z navedeno določbo imata
latvijski parlament in ljudstvo zakonodajno pravico, v skladu s postopki in v obsegu, določenimi s to ustavo.
30      Sodišče Evropske unije je v preteklosti navedeni sodbi že tako imenovalo. Glej na primer sodbo z dne 30. marca 1995, Parlament/Svet (C‑65/93, EU:C:1995:91, točka 21 in naslednje).
31      Glej sodbi z dne 29. Oktobra 1980, Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:249) (v nadaljevanju: sodba Roquette Frères)in Maizena/Svet  (139/79, EU:C:1980:250). Ker navedeni sodbi vsebujeta enake ugotovitve za namene analize v teh sklepnih predlogih, in zaradi lažjega sklicevanja se bom v nadaljevanju skliceval le na sodbo v zadevi
Roquette Frères.
32      Kot je znano, je Parlament začel sodelovati v zakonodajnem postopku v okviru postopka sodelovanja šele na podlagi Enotnega evropskega akta (ki je začel veljati 1. julija 1987), mehanizem soodločanja pa je bil uveden šele z Maastrichtsko pogodbo (začetek veljavnosti 1. november 1993), in sicer prvotno le v meri, ki jo je mogoče opisati kot homeopatski odmerek. Navedeni mehanizem je bil postopoma razširjen z Amsterdamsko pogodbo (začetek veljavnosti 1. maj 1999) in pogodbo iz Nice (začetek veljavnosti 1. februarja 2003), svojo sedanjo obliko pa je dobil v Lizbonski pogodbi (začetek veljavnosti 1. december 2009) kot redni zakonodajni postopek na podlagi člena 294 PDEU.
33      Zdajšnji člen 43(2) PDEU.
34            Glej sodbo z dne 29. oktobra 1980, Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:249, točka 33).
35      Prav tam.
36            Glej sodbo z dne 29. oktobra 1980, Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:249, točka 35). V angleški jezikovni različici sodbe je v točki 33 uporabljen tudi izraz „essential formality“ („bistveno postopkovno pravilo“), za kar menim, da pomeni enako.
37      Glej sodbo z dne 29. oktobra 1980, Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:249, točka 33). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Reischla v zadevi Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:213, str. 3375), v skladu s katerimi se posvetovalnih pristojnosti parlamenta „ne sme dejansko izničiti tako, da se ga brez pravnih posledic povsem izključi“.
38      Glej sodbo z dne 29. oktobra 1980, Roquette Frères/Svet (138/79, EU:C:1980:249, točka 34). Moj poudarek.
39      Prav tam.
40      Glej sodbe z dne 10. februarja 1983, Luksemburg/Parlament (230/81, EU:C:1983:32, točka 38); z dne 27. septembra 1988, Grčija/Svet (204/86, EU:C:1988:450, točka 16), in z dne 30. marca 1995, Parlament/Svet (C‑65/93, EU:C:1995:91, točka 23).
41      Na podlagi takratnega člena 75 Poslovnika Parlamenta.
42      Glej sodbo z dne 30. marca 1995, Parlament/Svet (C‑65/93, EU:C:1995:91, točki 27 in 28).
43      Pomembna je ugotovitev Sodišča, da parlament z zadevnim ravnanjem ni izpolnil svoje obveznosti lojalnega sodelovanja s Svetom. Bistvena postopkovna zahteva posvetovanja s parlamentom ni bila izpolnjena, ker Parlament ni izpolnil svoje obveznosti lojalnega sodelovanja s Svetom. Glej sodbo z dne 30. marca 1995, Parlament/Svet (C‑65/93, EU:C:1995:91, točka 28 in naslednje).
44      Glej člen 322(1) in (2) PDEU.
45      Glej prvi odstavek
člena 304 PDEU v povezavi z drugimi določbami PDEU, kot je na primer člen 43(2) PDEU. Za popoln seznam glej Breuer, M., v Pechstein, M., Nowak, C., in
Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdaja, zv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 304 AEUV, točka 4.
46      Glej prvi odstavek
člena 307(1) PDEU v povezavi z drugimi določbami PDEU, kot je na primer člen 91(1) PDEU. Za popoln seznam glej Breuer, M., v Pechstein, M., Nowak, in C., Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdaja, zv. IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 307 AEUV, točka 4.
47      Nekdanji člen 118 EGS.
48      Glej sodbo z dne 9. julija 1987, Nemčija in drugi/Komisija (281/85, od 283/85 do 285/85 in 287/85, EU:C:1987:351, točka 38 in naslednje).
49      Glej sodbo z dne 13. julija 1989, Enichem Base in drugi (380/87, v nadaljevanju: sodba v zadevi
Enichem Base, EU:C:1989:318, točka 14).
50      Glej sodbo v zadevi Enichem Base
(točka 21).
51      Glej sodbo v zadevi Enichem Base
(točka 22).
52      Sodba z dne 30. aprila 1996 (C‑194/94, v nadaljevanju: sodba v zadevi CIA Security International, EU:C:1996:172).
53      Direktiva Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL 1983, L 109, str. 8) Ta direktiva je bila pozneje nadomeščena z Direktivo 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 33), ki je bila nadomeščena z Direktivo (EU) 2015/1535 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. septembra 2015 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih predpisov in pravil za storitve informacijske družbe (kodificirano besedilo) (UL 2015, L 241, p. 1).
54      Glej sodbo v zadevi CIA Security International(točka 44).
55      Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 45). Moj poudarek.
56      Tako so trdile Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska in Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske. Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 46).
57      Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 48).
58      Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 49).
59      Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 54).
60      Glej na primer sodbe z dne 26. septembra 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, točka 49); z dne 6. junija 2002, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, točka 51); z dne 4. februarja 2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, točka 67); z dne 27. oktobra 2016, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, točka 64); z dne 1. februarja 2017, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, točka 36); z dne 12. septembra 2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, točka 39), in z dne 13. marca 2025, Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, točka 62).
61      Glej tretji odstavek člena 288 PDEU.
62      S tega vidika je navedena sodna praksa tradicionalno deležna največ (akademske) pozornosti. Glej med številnimi primeri Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy“, v Common Market Law Review, št. 44, 4. izdaja, 2007, str. od 931 do 963, zlasti str. od 957 do 963. Glej tudi Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, str. 107 in naslednje.
63      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 60 in naslednje): „[n]ačelo primarnosti prava Unije zato ne sme pripeljati do spodkopavanja osrednjega razlikovanja med določbami prava Unije z neposrednim učinkom in določbami prava Unije brez tega učinka ter torej prav tako ne do uvedbe enotne ureditve uporabe vseh določb prava Unije s strani nacionalnih sodišč. […] [V]sako nacionalno sodišče, ki odloča v okviru svoje pristojnosti, [ima] kot organ države članice dolžnost, da v sporu, ki mu je predložen, ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom.“ Glej tudi sodbo z dne 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (neposredni učinek) (C‑205/20, EU:C:2022:168, točka 37).
64      Glej na primer sodbo z dne 9. marca 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, točka 44),
v kateri je Sodišče ugotovilo, da gre pri portugalskem predpisu, v skladu s katerim mora gorivo, sproščeno v uporabo, vsebovati 10 % biogoriva, za tehnični predpis na podlagi Direktive 98/34 in da ga država, ker osnutek tega predpisa ni bil sporočen, ne more uveljavljati zoper posameznike.
65      Glej člen 258 PDEU.
66      Glej člen 259 PDEU.
67      Za razliko od aktov Unije, ki jih je mogoče razveljaviti na podlagi prvega odstavka
člena 263 PDEU.
68      Na podlagi Direktiv 98/34 in 2015/1535.
69      Glej v zvezi s tem Häde, U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV“, v Gornig, G.H., Schöbener, B., Bausback, W. in Irmscher, T.H. (ur.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008, strani od 1027 do 1046, na str. 1041. Glej tudi Hahn, H.J., in Häde, U., Währungsrecht, 2. izdaja, C.H. Beck, München, 2010, § 17, točka 92. V podporo tej rešitvi glej tudi Zilioli, C. in Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milano, 2007, str. 194; Manger-Nestler, C., v
Pechstein, M., Nowak, C. in
Häde, U. (ur.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. izdaja, zvezek III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 127 AEUV, točka 49; Griller, S., v
Grabitz, E., Hilf, M. in
Nettesheim, M. (ur.), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., posodobitev iz maja 2024, C.H. Beck, München, Art. 127 AEUV, točka 99; Waldhoff, C., v
Siekmann, H. (ur.), TheEuropean Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, Art. 127 TFEU, točka 209; in
Arda, A., „Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities“
obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC’, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, strani od 111 do 152, na str. 151.
70      Kar sem drugod opisal kot zgodovinski pravni temelj Pogodb in njuno osrednje organizacijsko načelo: glej moje sklepne predloge v združenih zadevah X in Visser (C‑360/15 in C‑31/16, EU:C:2017:397, točka 1).
71      Glej sodbo v zadevi
CIA Security International (točka 40), in sodbo z dne 9. marca 2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, točka 42).
72      Glej, a contrario, člen 5(2) PEU v povezavi s členom 258 in naslednjimi PDEU. Trditi je mogoče, da je edina izjema od tega načela člen 14.2. Statuta ESCB in ECB. V zvezi s tem zelo posebnim postopkom glej sodbo z dne 26. februarja 2019, Rimšēvičs in ECB/Latvija (C‑202/18 in C‑238/18, EU:C:2019:139, točke od 65 do 77).
73      Glej Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures“, v Common Market Law Review, zvezek 37, izdaja 3,
str. od 501 do 536, na str. 502.
74      To je običajno imenovano učinek ex tunc predhodnega odločanja na podlagi člena 267 PDEU.
75      Ta sodna praksa velja že desetletja (glej sodbi z dne 27. marca 1980, Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, točka 16), in z dne 27. marca 1980, Meridionale Industria Salumi in drugi (66/79, 127/79 in 128/79, EU:C:1980:101, točka9)) in je bila večkrat potrjena (glej na primer sodbe z dne 5. aprila 2022, Commissioner of An Garda Síochána in drugi  (C‑140/20, EU:C:2022:258, točka 125); z dne 29. septembra 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, točka 44), in z dne 28. oktobra 2020, Bundesrepublik Deutschland (Določitev cestnin za uporabo avtocest) (C‑321/19, EU:C:2020:866, točka 54)).
76      Glej na primer sodbi z dne 29. septembra 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, točka 45), in z dne 28. oktobra 2020, Bundesrepublik Deutschland (Določitev cestnin za uporabo avtocest) (C‑321/19, EU:C:2020:866, točka 55).
77      Glej sodbi z dne 8. septembra 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, točka 67), in z dne 19. novembra 2009, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, točka 84). Glej tudi sodbo z dne 6. marca 2007, Meilicke in drugi (C‑292/04, EU:C:2007:132, točka 36 in navedena sodna praksa).
78      Glej sodbi z dne 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, točka 3), in z dne 8. septembra 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, točka 61).
79      Glej na primer sodbi z dne 29. septembra 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, točka 45), in z dne 28. oktobra 2020, Bundesrepublik Deutschland (Določitev cestnin za uporabo avtocest) (C‑321/19, EU:C:2020:866, točka 55).
80      Glej Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove! The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure“, Yearbook of European Law, 2016, str. od 237 do 274.
81      Glej na primer sodbo z dne 16. septembra 2020, Romenergo and Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, točka 49 in navedena sodna praksa).