62014TO0819
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 20. aprila 2016 (
*1
)
„Ničnostna tožba — Pogodba, ki se nanaša na finančno pomoč Unije v korist projekta, katerega cilj je povečanje učinkovitosti zakonov, katerih namen je boj proti diskriminaciji (projekt GendeRace) — Opomin — Akt, zoper katerega ni mogoče vložiti tožbe — Akt, ki spada v povsem pogodbeni okvir, iz katerega ga ni mogoče izdvojiti — Nedopustnost“
V zadevi T‑819/14,
Fondatsia „Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia“ s sedežem v Sofiji (Bolgarija), ki jo zastopa H. Hristev, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata L. Di Paolo in V. Soloveytchik, agenta,
tožena stranka,
zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU, ki se nanaša na razglasitev ničnosti, prvič, akta Komisije v dopisu z dne 22. avgusta 2014 o koncu revizijskega postopka in odlogu izterjave odškodnine v okviru sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev za projekt, in drugič, opomina, ki je bil priložen temu dopisu in ki ga je izdala Komisija za izterjavo zneska 34.070,16 EUR, ki je bil plačan tožeči stranki v okviru tega projekta,
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi S. Frimodt Nielsen, predsednik, F. Dehousse in A. M. Collins (poročevalec), sodnika,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Pogodbeni okvir in dejansko stanje
1
Tožeča stranka, Fondatsia „Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia“ (Fundacija „Mednarodni center za manjšinske študije in kulturne interakcije“), je neprofitna fundacija bolgarskega prava, ki deluje na področju raziskovanja.
2
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta 18. decembra 2006 sprejela Sklep št. 1982/2006 o Sedmem okvirnem programu Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013) (UL 2006, L 412, str. 1). V tem okviru sta Komisija Evropskih skupnosti in konzorcij, katerega članica je bila med drugim tožeča stranka, sklenila sporazum o dodelitvi nepovratnih sredstev št. 217237 za projekt GendeRace (v nadaljevanju: sporazum o dodelitvi nepovratnih sredstev). Projekt se je začel 1. februarja 2008 in končal 31. julija 2010. V okviru tega projekta je Komisija tožeči stranki iz naslova finančne pomoči Evropske unije plačala skupni znesek 159.570,78 EUR.
3
Komisija je tožečo stranko v dopisu z dne 26. marca 2013 obvestila, da bo pri njej opravljena revizija v zvezi s tremi projekti, med drugim v zvezi s projektom GendeRace. Revizija je potekala od 27. do 31. maja 2013.
4
Dne 31. maja 2013 je bil sestanek med revizorji in tožečo stranko. Revizorji so predstavili svoje ugotovitve, h katerim je tožeča stranka podala pripombe.
5
V dokumentu z dne 8. avgusta 2013, ki ga je Komisija prejela 13. septembra 2013 in je bil naslovljen „Pripombe in ugovori [k] revizijsk[emu] poročil[u] za Evropsko komisijo“, je tožeča stranka Komisiji poslala več kritik glede revizijske metodologije in ugotovitev, navedenih v osnutku revizijskega poročila.
6
Končno revizijsko poročilo je bilo Komisiji predstavljeno 28. novembra 2013. V točki 2.1 tega poročila so revizorji v zvezi s projektom GendeRace navedli, da bi bilo treba izvesti popravke v višini 45.426,88 EUR v korist Komisije.
7
Komisija je v dopisu z dne 16. decembra 2013, kateremu je bilo priloženo končno revizijsko poročilo, tožečo stranko obvestila o koncu revizijskega postopka in o tem, da se strinja z ugotovitvami, ki so bile navedene v tem poročilu.
8
Tožeča stranka je v dopisu z dne 10. marca 2014 Komisiji sporočila svoje pripombe k ugotovitvam revizije in odločitve, ki jih je posledično sprejela.
9
V dopisu z dne 27. junija 2014, naslovljenem „Izvajanje rezultatov revizije BAEA210022 (B210‑22) in odškodnina“, je Komisija navedla, da bo na podlagi člena II.21 splošnih pogojev, ki veljajo za sporazum o dodelitvi nepovratnih sredstev, z dvema opominoma izterjala, prvič, znesek 34.070,16 EUR, ki ustreza znesku, ki je bil neupravičeno plačan tožeči stranki, in, drugič, znesek 11.967,81 EUR za povrnitev škode.
10
V dopisu z dne 23. julija 2014, ki ga je Komisija prejela 1. avgusta 2014, je tožeča stranka sporočila, da se ne strinja z rezultati revizije, in med drugim zahtevala informacije o pravnih sredstvih, s katerimi bi izpodbijala ali zmanjšala zahtevani znesek ali dosegla njegovo plačilo v obrokih.
11
V dopisu z dne 22. avgusta 2014, ki je bi poslan 1. septembra 2014 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), je Komisija tožeči stranki poslala opomin za znesek 34.070,16 EUR (v nadaljevanju: opomin). Komisija je v tem dopisu omenila ugovore tožeče stranke in navedla, da so bili ti že upoštevani v končnem revizijskem poročilu. Vendar je odložila izterjavo zahtevanega zneska odškodnine do sprejetja dokončnega sklepa v zvezi s tem.
12
Komisija je 30. septembra 2014 po obvestilu bolgarske pošte, da dopis, poslan 1. septembra 2014, ni prispel k naslovniku, tožeči stranki znova poslala ta dopis in opomin, ki mu je bil priložen, in to hkrati po elektronski pošti in priporočeno (priporočena pošta je bila poslana 2. oktobra 2014). Komisija je v tem dopisu tožeči stranki v vednost poudarila rok, v katerem mora biti plačilo opomina izvršeno, in navedla ukrepe, ki bi jih lahko sprejela, če na njenem računu na navedeni rok ne bo sredstev, vključno s prisilno izvršbo v skladu s členom 299 PDEU. Priporočena pošta je k tožeči stranki prispela 6. oktobra 2014.
13
Tožeča stranka je na ta dopis odgovorila z dopisom z dne 9. oktobra 2014, v katerem je navedla, prvič, da je fundacija v stečajnem postopku in torej ne more plačati zahtevanega zneska, drugič, da je v celotnem postopku izpodbijala rezultate revizije in ni bila obveščena o možnih pravnih sredstvih, tretjič, da so bile po njenem mnenju kršene njene pravice ter, četrtič, da bo vložila tožbo pri sodiščih Unije.
14
Komisija je v elektronskem sporočilu z istega dne tožečo stranko obvestila, da je treba vse zahteve za spremembo razporeda plačil nasloviti na računovodjo generalnega direktorata za proračun.
15
Tožeča stranka se je v dopisu z dne 13. oktobra 2014 obrnila na generalni direktorat za proračun, da bi dosegla razveljavitev plačila zneska, zahtevanega v opominu, oziroma njegovo obročno plačilo.
16
Generalni direktorat za proračun je v dopisu z dne 24. decembra 2014 tožeči stranki odgovoril, da ni mogoče odpisati terjatve, in ji predlagal načrt obročnega vračila dolga pod pogoji iz člena 89 Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1268/2012 z dne 29. oktobra 2012 o pravilih uporabe Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije (UL 2012, L 362, str. 1).
17
Člen 9, prvi odstavek, sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev določa, da zanj „veljajo [njegove lastne] določbe […], akti Skupnosti v zvezi s [sedmim okvirnim programom], finančna uredba, ki se uporablja za proračun Skupnosti, podrobna pravila za njeno izvajanje in druge določbe prava Skupnosti ter podredno […] belgijsko pravo“. Poleg tega sta na podlagi tretjega odstavka istega člena Splošno sodišče in v primeru pritožbe Sodišče edini pristojni za odločanje o vseh sporih med Unijo na eni strani in člani konzorcija na drugi strani, v zvezi z veljavnostjo, uporabo ali razlago sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev.
18
V skladu z edino uvodno izjavo sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev so splošni pogoji tega sporazuma njegov sestavni del. Člen II.21 teh pogojev je naslovljen „Vračilo in izterjava“. Odstavek 1, drugi pododstavek, tega člena določa, da „[č]e je treba znesek, ki ga [Evropski u]niji dolguje upravičenec, izterjati zaradi odpovedi ali izteka sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev v okviru [sedmega okvirnega programa], Komisija zahteva vračilo dolgovanega zneska, tako da na naslov zadevnega upravičenca pošlje nalog za izterjavo“, in da „[č]e znesek ni plačan do predvidenega roka, se lahko zneski, dolgovani [Evropski u]niji, izterjajo tako, da se odštejejo od zneskov, ki jih [Evropska u]nija dolguje zadevnemu upravičencu“. Odstavek 5 istega člena določa, da „[č]e na datum, ki ga določi Komisija, obveznost plačila ni izpolnjena, se na ta znesek obračunajo obresti po obrestni meri, navedeni v [členu] II.5“.
19
Oddelek 3 dela 2 splošnih pogojev, ki vsebuje člene od II.22 do II.25, in je naslovljen „Kontrole in sankcije“, se nanaša na finančne določbe ter kontrole, revizije, vračila in sankcije. Člen II.22(1) določa, da „Komisija lahko kadar koli med izvajanjem projekta, in do pet let po koncu projekta, opravi finančne revizije, ki jih izvedejo zunanji revizorji ali same službe Komisije, vključno z uradom OLAF […]. Te revizije se lahko nanašajo na finančne, sistemske in druge vidike (kot so računovodska načela in načela vodenja) v zvezi z dobrim izvajanjem sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev“.
20
V skladu z odstavkom 6 tega člena „Komisija na podlagi ugotovitev revizije sprejme vse primerne ukrepe, ki jih šteje za koristne, vključno z izdajo nalogov za izterjavo vseh ali dela plačil, ki jih je izvršila, in določitvijo katere koli sankcije, ki se uporablja“.
Postopek in predlogi strank
21
Tožeča stranka je 16. decembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
22
Komisija je 14. aprila 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila odgovor na tožbo.
23
Replika in duplika sta bili v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vloženi 28. maja oziroma 17. julija 2015.
24
Splošno sodišče (šesti senat) je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 89(3) Poslovnika Splošnega sodišča postavilo pisna vprašanja strankama, ki sta to zahtevo izpolnili v predpisanem roku.
25
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijani sklep in opomin razglasi za nična;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov in, podredno, če bo tožba zavrnjena, plačilo njenih stroškov na podlagi člena 87(3), drugi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991.
26
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrže kot nedopustno in v vsakem primeru zavrne kot neutemeljeno;
—
zavrne predlog tožeče stranke na podlagi člena 87(3), drugi pododstavek, Poslovnika z dne 2. maja 1991;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravna presoja
27
V skladu z ustaljeno sodno prakso so pogoji za dopustnost tožbe procesne predpostavke javnega reda, na katere mora sodišče Unije paziti po uradni dolžnosti (glej sodbi z dne 10. julija 1990, Automec/Komisija, T‑64/89, EU:T:1990:42, točka 41 in navedena sodna praksa, in z dne 8. februarja 2011, Paroc/UUNT (INSULATE FOR LIFE), T‑157/08, EU:T:2011:33, točka 28 in navedena sodna praksa).
28
V skladu s členom 129 svojega Poslovnika lahko Splošno sodišče po uradni dolžnosti po opredelitvi glavnih strank kadar koli z obrazloženim sklepom odloči, ali morda niso izpolnjene absolutne procesne predpostavke. V obravnavani zadevi je treba ob upoštevanju listin iz spisa in zlasti odgovorov strank na pisna vprašanja Splošnega sodišča v zvezi z dopustnostjo te tožbe na podlagi tega člena odločiti z obrazloženim sklepom, ne da bi se postopek nadaljeval, in to tudi če je stranka predlagala obravnavo.
29
Tožeča stranka predlaga, naj se izpodbijani sklep in opomin razglasita za nična na podlagi člena 263 PDEU. V točki 1 tožbe namreč nedvoumno trdi, da tožba temelji na zadnjenavedeni določbi. V svojih argumentih glede dopustnosti tožbe, ki so navedeni v točkah od 23 do 27 vloge, zlasti poziva Splošno sodišče, naj se oddalji od „sedanje sodne prakse“ o dopustnosti tožb, ki temeljijo na tej določbi in se nanašajo na akte, povezane s pogodbenimi razmerji.
30
Uvodoma je treba spomniti, da je v primeru pogodbenega spora tožbo na podlagi člena 263 PDEU mogoče opredeliti kot tožbo na podlagi člena 272 PDEU, če zadevna pogodba vsebuje arbitražno klavzulo, kot velja v obravnavani zadevi za člen 9 sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev (glej v tem smislu sklep z dne 12. oktobra 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, točki 33 in 34). Splošno sodišče vseeno meni, da ne more spremeniti opredelitve take tožbe, kadar izrecna volja tožeče stranke, da svojega predloga ne utemelji s členom 272 PDEU, nasprotuje taki spremembi (glej sodbi z dne 17. junija 2010, CEVA/Komisija, T‑428/07 in T‑455/07, EU:T:2010:240, točka 59 in navedena sodna praksa, in z dne 24. oktobra 2014, Technische Universität Dresden/Komisija, T‑29/11, EU:T:2014:912, točka 44). V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da izrecna volja tožeče stranke, da predlog utemelji s členom 263 PDEU, nasprotuje možnosti, da Splošno sodišče spremeni opredelitev tožbe v pogodbeni spor. Ker torej pogoji za spremembo opredelitve niso izpolnjeni, je treba tožbo obravnavati kot ničnostno tožbo.
31
Posledično je treba preveriti, ali so akti, ki so predmet te tožbe, akti, zoper katere je mogoče vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 263 PDEU.
32
Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso ničnostno tožbo na podlagi člena 263 PDEU mogoče vložiti zoper vse akte, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na naravo ali obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj (sklep z dne 6. oktobra 2008, Austrian Relief Program/Komisija, T‑235/06, neobjavljen, EU:T:2008:411, točka 34, in sodba z dne 10. aprila 2013, GRP Security/Računsko sodišče, T‑87/11, neobjavljena, EU:T:2013:161, točka 29).
33
Ničnostna tožba je namenjena zagotavljanju spoštovanja prava pri razlagi in uporabi Pogodbe DEU, zato bi bila restriktivna razlaga pogojev za dopustnost tožbe, ki bi se omejevala na kategorije iz člena 288 PDEU, v nasprotju s tem ciljem (glej sodbo z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točka 17 in navedena sodna praksa).
34
Vendar ta pristojnost sodišča Unije za razlago in uporabo določb Pogodbe ne velja v primerih, če pravni položaj tožeče stranke spada v okvir pogodbenih razmerij, katerega pravno ureditev ureja nacionalno pravo, ki sta ga izbrali pogodbeni stranki (sodba z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točka 18; glej v tem smislu tudi sodbi z dne 17. junija 2010, CEVA/Komisija, T‑428/07 in T‑455/07, EU:T:2010:240, točka 52, in z dne 10. aprila 2013, GRP Security/Računsko sodišče, T‑87/11, neobjavljena, EU:T:2013:161, točka 29).
35
Če se namreč sodišče Unije izreče za pristojno za odločanje o ničnosti aktov, ki spadajo v popolnoma pogodbeni okvir, bi tvegalo ne samo, da člen 272 PDEU, ki omogoča vzpostavitev sodne pristojnosti Unije na podlagi arbitražne klavzule, izgubi smisel, ampak tudi da v primerih, v katerih pogodba ne vsebuje arbitražne klavzule, razširi svoje sodne pristojnosti prek meja, ki jih določa člen 274 PDEU, ki nacionalnim sodiščem podeljuje splošno pristojnost za odločanje v sporih, v katerih je Unija stranka (glej sodbo z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točka 19 in navedena sodna praksa).
36
Iz teh elementov izhaja, da če je pogodba sklenjena med tožečo stranko in eno od institucij, lahko sodišča Unije o tožbi na podlagi člena 263 PDEU odločajo samo, če izpodbijani akt ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki presegajo tiste iz pogodbenih razmerij, ki vežejo pogodbeni stranki, in ki pomenijo izvajanje prerogativ javne oblasti, ki so instituciji podeljene kot upravnemu organu (sodba z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točka 20).
37
V zvezi s tem je treba poudariti, da če neka institucija, zlasti Komisija, za dodelitev finančnih prispevkov izbere pogodbeno pot v okviru člena 272 PDEU, mora znotraj tega okvira tudi ostati. Zato se mora v odnosih s sopogodbeniki izogibati uporabi dvoumnih formulacij, ki bi jih ti lahko razumeli kot enostranske odločitve, ki presegajo pogodbena določila (sodba z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točka 21).
38
Dopustnost te zadeve je treba presojati z vidika teh načel.
39
Ugotoviti je treba, da pogodbeni okvir in izvor te tožbe med strankama nista sporna. Tožeča stranka namreč meni, da je ničnostna tožba pravno sredstvo, ki ga ima na voljo kljub pogodbeni naravi spora, in da je izpodbijani opomin administrativne narave.
40
Iz elementov iz spisa je razvidno, da opomin spada v okvir sporazuma, s katerim je Komisija vezana na tožečo stranko, ker je namen navedenega opomina izterjati terjatev, za katero Komisija meni, da je do nje upravičena, v znesku, ki je bil plačan tožeči stranki in ustreza stroškom, ki jih je Komisija štela za neupravičene na podlagi sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev in ki jih torej ni sprejela. Natančneje je treba omeniti naslednje:
—
prvič, Komisija je tožeči stranki na podlagi sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev plačala 159.570,78 EUR;
—
drugič, revizijsko poročilo je bilo pripravljeno v skladu s členom II.22 splošnih pogojev tega sporazuma;
—
tretjič, Komisija si je na podlagi člena II.21 navedenih pogojev pridržala pravico, da od člana konzorcija zahteva vračilo vseh zneskov, ki jih je ta neupravičeno prejel oziroma katerih vračilo je utemeljeno na podlagi sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev, kar je storila v predhodnem informativnem dopisu z dne 27. junija 2014, v katerem je od tožeče stranke zahtevala vračilo zneska 34.070,16 EUR (glej točko 9 zgoraj). Komisija se je v tem dopisu izrecno sklicevala na zadevni člen in pojasnila izračun spornega zneska;
—
četrtič, opomin, naslovljen „Izvajanje rezultatov revizije BAEA210022 (B210‑22) [v zvezi s] projekt[om št.] 217237 GendeRace“, je vseboval sklic na predhodni informativni dopis z dne 27. junija 2014 in dopis z obvestilom o koncu revizije z dne 16. decembra 2013 (glej točko 7 zgoraj). Tako je bilo v opominu opozorilo, da se ta nanaša na izterjavo terjatve na podlagi sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev.
41
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je Komisija ostala znotraj pogodbenega okvira in da se je med drugim oprla na člen II.22(1) in (6) splošnih pogojev sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev.
42
Poleg tega ni mogoče iz ničesar sklepati na to, da je Komisija ravnala na podlagi svojih prerogativ javne oblasti. Kot je razvidno iz točk 40 in 41 zgoraj, opomin spada v okvir sporazuma, s katerim je Komisija vezana na tožečo stranko, ker se nanaša na izterjavo terjatve, ki temelji na določbah sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev, in ker je njegov namen uveljaviti pravice, ki jih ima Komisija na podlagi določb tega sporazuma. Nasprotno pa za tožečo stranko ne ustvarja pravnih učinkov, ki bi izvirali iz tega, da Komisija izvaja prerogative javne oblasti, ki bi jih imela na podlagi prava Unije. Zato je treba ta opomin obravnavati, kot da je neločljiv od pogodbenih razmerij, ki obstajajo med Komisijo in tožečo stranko.
43
Posledično niti sklicevanje na pravo Unije v členu 9, prvi odstavek, sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev, niti morebitna podobnost, kot jo omenja tožeča stranka, med določbami sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev in nekaterimi predpisi, ne omogočata, da se akta, ki se izpodbijata v tej zadevi, opredelita kot akta, ki ju je Komisija sprejela kot javni organ. Vsekakor je treba spomniti, da so pogodbene določbe – skupaj s pravom, ki se uporablja za pogodbo, in v njegovem okviru – del pravil, ki urejajo pogodbeno razmerje, in da je razlaga pogodbe z vidika določb prava, ki se uporablja, upravičena le, če obstaja dvom o vsebini pogodbe ali pomenu nekaterih njenih določb (glej po analogiji sodbo z dne 19. novembra 2008, Komisija/Premium, T‑316/06, neobjavljena, EU:T:2008:514, točka 53 in navedena sodna praksa).
44
V podporo trditvi, da ima opomin zavezujoče pravne učinke zanjo, se tožeča stranka med drugim sklicuje na ta pojasnila, ki so v tem opominu navedena pod naslovom „Plačilni pogoji“:
„1.
Vsi bančni stroški so v vaše breme […]
2.
Komisija si pridržuje pravico, da po predhodnem obvestilu v zvezi z drugo stranko začne postopek pobota, če obstajajo vzajemne terjatve, ki so nedvoumne, v fiksnem znesku in zapadle.
3.
Če na datum zapadlosti na računu Komisije ne bo sredstev, se na terjatev, ki jo je ugotovila Unija, obračunajo obresti po obrestni meri, objavljeni v seriji C Uradnega lista Evropske unije, ki jo Evropska centralna banka uporablja v svojih operacijah glavnega refinanciranja in ki velja prvi koledarski dan meseca, v katerem zapade plačilo, to je oktober 2014, povečani za tri odstotne točke in pol.
4.
Če na datum zapadlosti na računu Komisije ne bo sredstev, si Komisija pridržuje pravico, da:
—
unovči vse predhodno zagotovljene finančne garancije;
—
začne postopek prisilne izvršbe, tako da v skladu s členom 299 [PDEU] sprejme izvršilni naslov ali da začne sodni postopek;
—
navede neplačilo v zbirki podatkov, ki je dostopna odredbodajalcem proračuna Unije, dokler plačilo ni prejeto v celoti;
—
objavi ime vsakega dolžnika, ki mu je bilo s sodno odločbo naloženo plačilo.“
45
Ugotoviti je treba, da so ta pojasnila skoraj enaka tistim, ki jih je Sodišče obravnavalo v sodbi z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), ki je bila izdana med trajanjem tega postopka in v zvezi s katero je Splošno sodišče izprašalo stranki v okviru ukrepov procesnega vodstva. Sodišče, ki je bilo zaprošeno, naj se opredeli do v bistvu enakega argumenta, kot je obravnavan v tej zadevi, je namreč ugotovilo, da zaradi tovrstnih pojasnil opomin ne more biti opredeljen kot dokončen akt (sodba z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, točki 25 in 26).
46
Kot trdi tožeča stranka v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča, je Sodišče v sodbi z dne 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), seveda Komisiji očitalo, da je v opominu uporabila dvoumno formulacijo. Vendar, kot je ugotovilo Splošno sodišče, so taka pojasnila v zvezi z obrestmi, ki bodo začele teči, če nesporna terjatev ne bo plačana v roku, morebitno izterjavo s pobotom ali unovčitvijo morebitne predhodno predložene garancije in možnostmi prisilne izvršbe ter vpisom v zbirko podatkov, dostopno odredbodajalcem proračuna Unije, tudi če so sestavljena tako, da dajejo vtis, da gre za dokončni akt Komisije, vsekakor že po naravi lahko le pripravljalna za akt Komisije, ki se nanaša na izvršbo ugotovljene terjatve, ker Komisija v opominu ne sprejme stališča o sredstvih, ki jih namerava uporabiti za izterjavo navedene terjatve, povečane za zamudne obresti od končnega datuma plačila, določenega v opominu (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 2008, Cestas/Komisija, T‑260/04, EU:T:2008:115, točke od 74 do 76, in sklep z dne 12. oktobra 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, točka 30).
47
Enako velja za pojasnila o možnih načinih izterjave, kot so navedena v zadnjem odstavku dopisa Komisije z dne 27. junija 2014 (glej točko 9 zgoraj). Tožeča stranka v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča trdi, da sprejetje vseh ukrepov, katerih podrobnosti so navedene v tem dopisu, ni odvisno od izpolnitve nobenega drugega pogoja, le od neplačila spornega zneska v predpisanem roku. Ugotoviti je treba, da Komisija v tem dopisu ni sprejela dokončnega stališča, temveč je omenila le morebitno uporabo izterjave svoje terjatve s pobotom ali prisilno izvršbo. Podobni preudarki veljajo za dopis z dne 30. septembra 2014 (glej točko 12 zgoraj), na katerega se tožeča stranka prav tako sklicuje v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča.
48
Zaradi pripravljalne narave opomina je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da sta bili med štirimi možnostmi, omenjenimi v navedenem opominu v odstavku 4 pod naslovom „Plačilni pogoji“, v okoliščinah obravnavane zadeve v praksi možni le dve, med katerima je grožnja s prisilno izvršbo (glej točko 44 zgoraj).
49
Iz navedenega sledi, da pri Splošnem sodišču ni mogoče veljavno vložiti te tožbe na podlagi člena 263 PDEU, saj opomin spada v povsem pogodben okvir, s katerim je neločljivo povezan, in nima zavezujočih pravnih učinkov, ki bi presegali tiste, ki izhajajo iz sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev, in ki bi vključevali izvrševanje prerogativ javne oblasti, ki so podeljene Komisiji kot upravnemu organu.
50
Enako velja za izpodbijani sklep, ki spada v isti okvir in katerega glavna funkcija je posredovanje opomina. Kar zadeva vzporedni postopek za izterjavo odškodnine, izpodbijani sklep vsebuje sporočilo o njenem dejanskem odlogu do sprejetja prihodnje dokončne odločbe. Tako ne more biti predmet predloga za razglasitev ničnosti na podlagi člena 263 PDEU glede na načela, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah 32 in 35 zgoraj.
51
Iz tega sledi, da je treba ničnostno tožbo v celoti zavreči kot nedopustno.
52
Vsekakor nedopustnost te tožbe kot ničnostne tožbe tožeči stranki ne odvzema pravice do učinkovitega pravnega sredstva, ker mora, če meni, da je to utemeljeno, svoje stališče zagovarjati v okviru tožbe, vložene na pogodbeni podlagi v skladu s členom 272 PDEU.
53
V teh okoliščinah ni več treba odločiti o ugovoru nedopustnosti, ki ga je Komisija podala v odgovoru na tožbo.
Stroški
54
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj Komisiji, tudi če bo tožbo zavrnilo, naloži plačilo stroškov na podlagi člena 87(3), drugi pododstavek, Poslovnika z dne 2. maja 1991. Trdi, da je bila prisiljena vložiti tožbo, prvič, zaradi nenatančnosti in dvoumnosti opomina, ki ga je izdala Komisija, in, drugič, ker ni od nje prejela nobenih informacij v zvezi s postopkom za vložitev pravnega sredstva zoper sklep o izterjavi spornega zneska. Komisija naj bi namerno povzročila, da nosi stroške te tožbe.
55
Komisija odgovarja, da tožeči stranki ni povzročila stroškov brez razloga ali iz nagajivosti in da je treba zato njen predlog zavrniti. Trdi, da ji je dala pojasnila o vseh postopkovnih vprašanjih. Poleg tega naj bi bilo iz njenih pisanj razvidno, da je tožeča stranka dovolj seznanjena s sodno prakso o dopustnosti ničnostnih tožb, vloženih zoper opomine. Tožeča stranka naj bi torej z vložitvijo te tožbe namerno sprejela tveganje.
56
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Vendar lahko v skladu s členom 135(1) Poslovnika Splošno sodišče iz izjemnih razlogov razdeli plačilo stroškov.
57
V obravnavani zadevi tožeča stranka s svojim predlogom ni uspela. Poleg tega ni dokazala, da ji je Komisija povzročila stroške brez razloga ali iz nagajivosti v smislu člena 135(2) Poslovnika.
58
Vseeno je treba upoštevati ravnanje Komisije, ki v je opomin vključila pojasnila, katerih dvoumnost je Splošno sodišče že ugotovilo v drugih zadevah (glej v tem smislu sklep z dne 12. oktobra 2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, točka 30, in sodbo z dne 9. julija 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑552/11, neobjavljena, EU:T:2013:349, točka 29). Zato je treba na podlagi pravične presoje okoliščin v zadevi odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot nedopustna.
2.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
V Luxembourgu, 20. aprila 2016.
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.