62018CC0160
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 13. junija 2019 (
1
)
Zadeva C‑160/18
X BV
proti
Staatssecretaris van Financiën
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske))
„Predhodno odločanje – Lastna sredstva Evropske unije –Naknadna izterjava dodatnih dajatev – Uvoz perutninskega mesa – Mehanizem preverjanja zaradi določitve višine dodatnih dajatev – Način izračuna dodatnih dajatev – Zakonitost mehanizma preverjanja“
Uvod
1.
Sodišče bo imelo zdaj drugič možnost, da preizkusi zakonitost določb prava Unije glede dodatnih dajatev v sektorju perutninskega mesa. Kot prejšnja zadeva se ta nanaša na uvoz zamrznjenega perutninskega mesa iz Brazilije. (
2
) V prejšnji zadevi, ki se je nanašala na to vprašanje, je Sodišče ugotovilo ničnost določb prava Unije. (
3
) Te določbe so bile spremenjene, vendar pa ostajajo precejšnji dvomi, ali so bile te spremembe zadostne. Ta zadeva bo omogočila rešitev tega vprašanja.
Regulativni okvir
Mednarodno pravo
2.
Člen 5(1)(b) Sporazuma o kmetijstvu iz Priloge 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije, ki ga je Unija sprejela v skladu s Sklepom Sveta z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (
4
) (v nadaljevanju: sporazum o kmetijstvu), določa:
„Ne glede na določbe odstavka 1(b) člena II GATT 1994 se lahko vsaka članica zateče k določbam odstavkov 4 in 5 spodaj glede uvoza nekega kmetijskega proizvoda, za katerega so bili ukrepi, na katere se nanaša odstavek 2 člena 4 tega sporazuma, spremenjeni v običajno carinsko dajatev in je v njeni listi označen z znakom ‚SSG‘, ker je predmet koncesije, v zvezi s katero se lahko uporabijo določbe tega člena, če:
[…]
b)
cena, po kateri se lahko ta proizvod uvaža na carinsko območje članice, ki daje koncesijo, kot je določena na osnovi c.i.f uvozne cene določene pošiljke, izražene v domači valuti, pade pod sprožitveno ceno, ki je enaka povprečni referenčni ceni […] za določen proizvod v obdobju od 1986 do 1988“.
Pravo Unije
3.
Člen 29(1)(d) in člen 29(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (
5
) sta določala:
„1.   Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če:
[…]
(d)
kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, če je transakcij[sk]a vrednost v skladu z odstavkom 2 sprejemljiva za carinske namene;
2.
(a)
Pri ugotavljanju, ali je transakcijska vrednost sprejemljiva za izvajanje odstavka 1, dejstvo, da sta kupec in prodajalec povezana, samo po sebi še ne predstavlja zadostnega razloga, da bi se transakcijska vrednost štela za nesprejemljivo. Če je potrebno, se preverijo okoliščine, ki spremljajo prodajo, in sprejme transakcijska vrednost, če povezanost ni vplivala na ceno. Če imajo carinski organi na podlagi informacij, ki jih je zagotovil deklarant ali so jih pridobili iz drugih virov, razlog za domnevo, da je povezanost vplivala na ceno, deklaranta seznanijo z njihovimi razlogi in mu dajo zadostno možnost za odgovor. Na zahtevo deklaranta je treba razloge sporočiti pisno.
[…]“
4.
Člen 30(1) in (2)(a) Uredbe št. 2913/92 je določal:
„1.   Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 in sicer v skladu s prvo ustrezno točko, ki omogoča njeno določitev, razen če je treba točki (c) in (d) na zahtevo deklaranta uporabiti v obratnem vrstnem redu; zgolj takrat, ko te carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo določene točke, je dovoljeno uporabiti točko, ki tej neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v tem odstavku.
2.   Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje:
(a)
transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;
[…]“
5.
Člen 220(1) te uredbe je določal:
„Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev, opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.“
6.
Člen 141 Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT) (
6
) je določal:
„1.   Dodatna uvozna dajatev se uporablja ob upoštevanju stopnje, določene v členih 135 do 140a, za uvoz enega proizvoda ali več iz sektorja […] perutnine […], da se preprečijo ali odpravijo škodljivi učinki na trg Skupnosti, ki bi lahko bili posledica navedenega uvoza, če:
(a)
je uvoz izveden po ceni, ki je nižja od cene, ki jo Skupnost prijavi pri Svetovni trgovinski organizaciji (‚sprožitvena cena‘)
[…]
2.   Dodatnih uvoznih dajatev ni, kadar ni verjetno, da bi takšen uvoz povzročil motnje na trgu Skupnosti, ali kadar bi bili učinki nesorazmerni glede na zastavljeni cilj.
3   Za namen odstavka 1(a) se uvozne cene določijo na podlagi cif uvoznih cen zadevne pošiljke.
Cif uvozne cene se zato preverijo glede na reprezentativne cene za ta proizvod na svetovnem trgu ali za ta proizvod na uvoznem trgu Skupnosti.“
7.
Izvedbeni predpisi za Uredbo št. 1234/2007 glede dodatnih uvoznih dajatev so določeni v Uredbi Komisije (ES) št. 1484/95 z dne 28. junija 1995 o podrobnih pravilih za izvajanje sistema dodatnih uvoznih dajatev in o določitvi dodatnih uvoznih dajatev v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za albumine iz jajc in o razveljavitvi Uredbe št. 163/67/EGS (
7
). Člen 2 te uredbe je v različici, ki je veljala do 11. septembra 2009, določal:
„1.   Reprezentativne cene iz člena [141(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1234/2007] se določajo v rednih presledkih, zlasti z upoštevanjem:
–
cen na tržiščih tretjih držav,
–
uvozne cene CIF; za namene te uredbe sestavljajo uvozno ceno CIF naslednji dejavniki: (a) cena FOB v državi porekla; in (b) prevozni in zavarovalni stroški do mesta vstopa na carinsko območje Skupnosti,
–
cen na različnih stopnjah trženja v Skupnosti za uvožene proizvode.
[…]
2.   Države članice vsak ponedeljek sporočajo Komisiji cene, navedene v drugi in tretji alinei odstavka 1, za reprezentativne pošiljke proizvodov, naštetih v Prilogi II.“
8.
Z 11. septembrom 2009 je bil ta člen nadomeščen s tem besedilom:
„1 Reprezentativne cene iz člena 141(3) Uredbe [št. 1234/2007] se določajo redno na podlagi informacij, zbranih v okviru nadzora Skupnosti, ki ga ureja člen 308d Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 […].
[…]“
9.
Člen 3 Uredbe (ES) št. 1484/95 določa:
„1.   Dodatna dajatev se določi na osnovi uvozne cene CIF za zadevno pošiljko v skladu z določbami člena 4.
2.   Če je uvozna cena CIF za 100 kg pošiljke višja od veljavne reprezentativne cene, navedene v členu 2(1), uvoznik predloži pristojnim organom držav članic uvoznic najmanj naslednja dokazila:
–
kupoprodajno pogodbo ali drugo enakovredno listino,
–
zavarovalno pogodbo,
–
račun,
–
potrdilo o poreklu (če je potrebno),
–
prevozno pogodbo in
–
pri pomorskem prevozu enotni tovorni list.
3.   V primeru iz odstavka 2 mora uvoznik položiti varščino, navedeno v členu 248(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93, enakovredno znesku dodatne dajatve, ki bi jo moral plačati, če bi bila dodatna dajatev izračunana na osnovi reprezentativne cene, ki se uporablja za zadevni proizvod, kakor je prikazano v Prilogi I.
4.   Uvoznik v enem mesecu od prodaje zadevnih proizvodov, ob upoštevanju šestmesečnega roka od dneva prejema deklaracije za sprostitev v prosti promet, dokaže, da je bila pošiljka odprodana pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost cen, navedenih v odstavku 2. Neizpolnjevanje enega od teh končnih rokov povzroči izgubo položene varščine. Pristojni organi pa lahko na utemeljeno zahtevo uvoznika podaljšajo šestmesečni rok za največ tri mesece.
Položena varščina se sprosti do obsega, za katerega je carinskim organom predloženo zadovoljivo dokazilo o odprodaji.
V nasprotnem primeru varščina zapade za plačilo dodatnih dajatev.
5.   Če pristojni organi pri preverjanju ugotovijo, da niso bile izpolnjene zahteve tega člena, izterjajo zapadle dajatve v skladu s členom 220 Uredbe (EGS) št. 2913/92. Znesek dajatve, ki se izterja ali ostane odprt za izterjavo, vključuje obresti od dneva, ko je bilo blago sproščeno v promet, do dneva povrnitve. Uporabi se obrestna mera za izterjavo, ki je v veljavi po nacionalni zakonodaji.“
10.
Od 1. maja 2010 člen 3(3) in (4) Uredbe št. 1484/95 določa:
„3.   V primeru iz odstavka 2 mora uvoznik položiti varščino iz člena 248(1) Uredbe (EGS) št. 2454/93, enako razliki med zneskom dodatne uvozne dajatve, izračunane na podlagi reprezentativne cene, ki velja za zadevni proizvod, in zneskom dodatne uvozne dajatve, izračunane na podlagi uvozne cene CIF zadevne pošiljke.
4.   Uvoznik v dveh mesecih od prodaje zadevnih proizvodov, ob upoštevanju devetmesečnega roka od dneva prejema deklaracije za sprostitev v prosti promet, dokaže, da je bila pošiljka odprodana pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost cen, navedenih v odstavku 2. Neizpolnjevanje enega od teh končnih rokov povzroči izgubo položene varščine. Pristojni organi pa lahko na utemeljeno zahtevo uvoznika podaljšajo devetmesečni rok za največ tri mesece.
Predložena varščina se sprosti do obsega, za katerega je carinskim organom predloženo zadovoljivo dokazilo o odprodaji. V nasprotnem primeru varščina zapade za plačilo dodatnih dajatev.“
11.
Člen 4 Uredbe št. 1484/95 določa višino dodatnih dajatev glede na velikost razlike med uvozno ceno CIF blaga in sprožitveno ceno. S to določbo se izvaja člen 5(5) Sporazuma o kmetijstvu, ki je naveden v točki 2 teh sklepnih predlogov.
Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
12.
X, družba nizozemskega prava (v nadaljevanju: družba X), je del mednarodne skupine družb, v katero spada tudi družba F, proizvajalec perutnine s sedežem v Braziliji. Družba X kupuje zamrznjeno perutninsko meso, ki ga proizvaja družba F, in ga uvaža na carinsko območje Unije, kjer ga prodaja drugim subjektom, ki so z njo povezani ali ne. Za proizvode, ki jih uvaža družba X, veljajo določbe člena 141 Uredbe št. 1234/2007.
13.
Nizozemski carinski organi so z družbo X sklenili sporazum glede izračuna carinske vrednosti zadevnih proizvodov. Ta vrednost je bila določena na podlagi cene, ki jo je družba X plačala za nakup teh proizvodov od druge družbe, ki je del te skupine, povečani za 15 % iz naslova dodatnih stroškov in stopnje dobička. Carinski organ je štel, da je tako določena carinska vrednost primerna za izračun uvozne cene CIF (
8
) za namene uporabe člena 141 Uredbe št. 1234/2007.
14.
Postopek v glavni stvari se nanaša na del perutninskega mesa, ki ga je družba X na carinsko območje Unije uvozila od 1. januarja 2009 do 30. junija 2010. Deklarirana uvozna cena CIF teh proizvodov je bila višja od sprožitvene cene (in torej od reprezentativne cene, ki je bila nižja od sprožitvene cene). Carinski organi so blago prepustili v prosti promet, ne da bi zahtevali varščino iz člena 3(3) Uredbe št. 1484/95 ali dokaz v skladu s členom 3(4) te uredbe, da je bilo blago prodano pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost deklarirane uvozne cene.
15.
Vendar so ti organi pri naknadnem preverjanju ugotovili, da je družba X zadevno perutninsko meso prodala z njo povezanim ali nepovezanim subjektom v Uniji po cenah, ki so nižje od deklarirane uvozne cene. Te cene so bile tudi nižje od njegove reprezentativne cene.
16.
Z analogno uporabo člena 4 Uredbe št. 1484/95 so carinski organi na zadevno blago naložili dodatne dajatve v višini, ki je bila izračunana na podlagi razlike med ustrezno reprezentativno ceno in sprožitveno ceno, v skupnem znesku 2.163.793,55 EUR.
17.
Pritožba družbe X zoper to odločbo je bila na prvi in na višji stopnji zavrnjena. Družba X je zoper sodbo z dne 24. novembra 2015, izdano v okviru pritožbe, vložila kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču.
18.
V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 3(2), (4) in (5) [Uredbe št. 1484/95] v povezavi s členom 141 [Uredbe št. 1234/2007] razlagati tako, da je postopek preverjanja iz navedenega člena tudi v primeru naknadnega preverjanja namenjen le zagotovitvi, da se pristojni organi pravočasno seznanijo z dejstvi ali okoliščinami, ki se nanašajo na zaporedne transakcije, ki lahko vzbudijo dvom o pravilnosti navedene uvozne cene CIF in ki lahko vodijo do podrobnejših kontrol?
Ali pa je pravilen nasprotni pristop in je treba postopek preverjanja iz člena 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 tudi v primeru naknadnega preverjanja razlagati tako, da ena ali več nadaljnjih prodaj s strani uvoznika na trgu Skupnosti po nižji ceni od navedene uvozne cene CIF pošiljke, povečane za znesek dolgovanih uvoznih dajatev, ne izpolnjuje zahtevanih pogojev (za prodajo) na trgu Skupnosti, tako da so že zaradi tega dolgovane dodatne dajatve? Ali je za odgovor na zadnje vprašanje pomembno, ali je uvoznik zgoraj navedeno nadaljnjo prodajo ali nadaljnje prodaje opravil po ceni, ki je nižja od veljavne reprezentativne cene? Ali je v zvezi s tem pomembno, da se je reprezentativna cena v obdobju pred 11. septembrom 2009 izračunavala drugače kot v obdobju po tem datumu? Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno tudi, ali so kupci v Uniji podjetja, ki so povezana z uvoznikom?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje, da pomenijo nadaljnje prodaje z izgubo zadosten razlog za zavrnitev navedene uvozne cene CIF, kako je treba potem določiti višino dolgovanih dodatnih dajatev? Ali je treba podlago za izračun ugotoviti po metodah, ki so za določitev carinske vrednosti določene v členih od 29 do 31 [Uredbe št. 2913/92]? Ali pa je treba to podlago ugotoviti izključno na podlagi veljavne reprezentativne cene? Ali v obdobju pred 11. septembrom 2009 člen 141(3) [Uredbe št. 1234/2007] nasprotuje temu, da se uporabi za to obdobje določena reprezentativna cena?
3.
Če iz odgovora na prvo in drugo vprašanje izhaja, da je za obveznost plačila dodatnih dajatev odločilno, da so bili uvoženi proizvodi na trgu Skupnosti prodani naprej z izgubo, in da je treba kot podlago za izračun zneska dolgovanih dodatnih dajatev zato upoštevati reprezentativno ceno, ali je člen 3(2), (4) in (5) Uredbe (ES) št. 1484/95 ob upoštevanju [sodbe z dne 14. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681)], združljiv s členom 141 Uredbe št. 1234/2007?“
Analiza
19.
Predložitveno sodišče Sodišču postavlja tri vprašanja za predhodno odločanje. Tretje od teh vprašanj se nanaša na zakonitost člena 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 glede na člen 141 Uredbe št. 1234/2007 in sodbo Klosterboer Rotterdam (
9
). V ozadju tega problema je tudi člen 5(1)(b) Sporazuma o kmetijstvu. To tretje vprašanje za predhodno odločanje je predložitveno sodišče pogojilo z odgovorom na prvi dve vprašanji in z razlago prej navedenih določb. Vendar menim, da že samo besedilo teh določb povzroča resne dvome glede njihove zakonitosti. Zato bom analizo predložitvene odločbe v tej zadevi začel s tretjim vprašanjem.
Tretje vprašanje za predhodno odločanje
20.
Kot sem prej navedel, se tretje vprašanje za predhodno odločanje nanaša na veljavnost člena 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 glede na člen 141 Uredbe št. 1234/2007 in zgoraj navedeno sodbo Klosterboer Rotterdam. Te določbe in torej tudi problem njihovega možnega nasprotja z Uredbo št. 1234/2007 je težko razumeti brez navedbe njihovega prvotnega besedila in zgodovine poseganja Sodišča v to besedilo.
21.
Besedilo člena 3(1), prvi pododstavek, in člena 3(3) Uredbe 1484/95 je bilo prvotno tako:
„1.   Na zahtevo uvoznika se lahko dodatna dajatev določi na osnovi uvozne cene CIF za zadevno pošiljko, če je ta cena višja od veljavne reprezentativne cene, navedene v členu 2(1).
[…]
3.   Če ni zahtevka, navedenega v odstavku 1, se kot uvozna cena zadevne pošiljke pri uvedbi dodatne dajatve upošteva reprezentativna cena, navedena v členu 2(1).“
22.
Člen 3(1), drugi pododstavek, in člen 3(2) te uredbe je zajemal mehanizem preverjanja pravilnosti uvoznih cen CIF, ki jih je deklariral uvoznik, pri čemer je njegovo besedilo v bistvu enako sedanjemu člen 3, od (2) do (5), te uredbe.
23.
Logika teh določb je bila torej precej jasna. Praviloma so bile dodatne dajatve obračunane na podlagi reprezentativne cene. Vendar pa je bil v primeru, v katerem je imel uvoz ceno, ki je bila višja od reprezentativne cene, tak način izračuna dodatnih dajatev neugoden za uvoznika, ker je višina teh dajatev odvisna od velikosti razlike med sprejeto uvozno ceno (v tem primeru reprezentativno ceno) in sprožitveno ceno: dodatna dajatev se zvišuje, kolikor je uvozna cena nižja od sprožitvene cene.
24.
V takem primeru je bila torej sprejeta možnost, da lahko uvoznik zahteva, da se namesto reprezentativne cene uporabi uvozna cena CIF, to je dejanska uvozna cena. (
10
) Ugoditev temu zahtevku je bila odvisna od izpolnitve nekaterih pogojev. Prvič, uvoznik je moral predložiti več dokumentov, ki dokazujejo, da je deklarirana uvozna cena CIF dejanska. Drugič, v kratkem času po prodaji uvoženega blaga na trgu Unije je moral dokazati, da je ta prodaja potekala pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost deklarirane cene. Tretjič, uvoznik je moral zagotoviti varščino v višini dodatne dajatve, ki bi jo moral plačati v primeru uporabe reprezentativne cene. Če so carinski organi ugotovili, da uvoženo blago ni bilo prodano pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost deklarirane uvodne cene CIF, so se vrnili k splošnemu pravilu, in sicer uporabi reprezentativne cene, dana varščina pa je samodejno pripadla za plačilo dodatnih dajatev. Petič, če so carinski organi z naknadnim preverjanjem ugotovili, da zgoraj navedeni pogoji niso bili izpolnjeni, so lahko ex post zahtevali plačilo dodatnih dajatev v taki višini, kot bi bile te izračunane na podlagi reprezentativne cene.
25.
Sodišče je s sodbo Kloosterboer Rotterdam (
11
) poseglo v splošno pravilo za izračun dodatnih dajatev na podlagi reprezentativne cene in za ničen razglasilo tako člen 3(3) Uredbe št. 1484/95 (splošno pravilo) kot tudi člen 3(1) te uredbe (možnost vložitve zahtevka za uporabo uvozne cene CIF skupaj z obveznostjo predložitve določenih dokumentov). Sodišče je zlasti presodilo, da iz člena 5(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 2777/75EGS (
12
) jasno izhaja, da je lahko izključno uvozna cena CIF podlaga za izračun dodatnih dajatev in da od tega pravila ni nobene izjeme. Sodišče je tudi presodilo, da se lahko reprezentativna cena uporabi le za preverjanje dejanskosti deklarirane uvozne cene CIF. (
13
)
26.
Sodišče je zadevne določbe preizkusilo samo glede na Uredbo 2777/75, vendar je poudarilo, da je ta uredba usklajena s Sporazumom o kmetijstvu. (
14
) Poleg tega je treba opozoriti, da je način izračuna dodatnih dajatev, ki je bil določen v prvotnem besedilu člena 3 Uredbe št. 1484/95, preizkusil organ za reševanje sporov STO v stališču z dne 13. julija 1998. (
15
)
27.
Uredba št. 1484/95 je bila pred izdajo zgoraj navedene sodbe Sodišča spremenjena z Uredbo št. 493/1999/ES (
16
). V uvodnih izjavah te uredbe je navedeno, da člen 3 Uredbe št. 1484/95 ni skladen s predpisi STO. Po tej spremembi člen 3(1) Uredbe št. 1484/95 določa, da se dodatne dajatve določijo na podlagi uvozne cene CIF. Razen tega je odstavek 3 tega člena ostal v prvotnem besedilu.
28.
Vendar so v primeru, da je bila uvozna cena CIF, ki jo je deklariral uvoznik, višja od reprezentativne cene, v veljavi ostale vse obveznosti uvoznika, ki jih določata člen 3(1), drugi pododstavek, in člen 3(2) Uredbe št. 1484/95 (
17
) v prvotnem besedilu. Zdaj so vključene v člen 3, od (2) do (5), te uredbe. V veljavi je ostal tudi mehanizem avtomatične zapadlosti varščine v primeru, da uvoznik ne dokaže, da je uvoženo blago prodal pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost uvozne cene CIF. Carinski organi imajo še vedno tudi možnost, da ex post ugotovijo, da pogoji za uporabo uvozne cene CIF niso bili izpolnjeni in da poberejo dodatne dajatve v višini, izračunani na podlagi reprezentativne cene.
29.
To, da je bil v veljavi ohranjen mehanizem, ki dejansko vodi do samodejnega izračuna dodatnih dajatev na podlagi reprezentativne cene, medtem ko bi se načeloma morala uporabiti uvozna cena CIF, se zdi nelogično. Kako je torej treba razlagati te določbe?
30.
Komisija je v stališču, predstavljenem v tej zadevi, to razlagala tako, da v primeru, v katerem je uvozna cena CIF višja od reprezentativne cene, obstaja domneva, da ta cena ne ustreza dejanskemu stanju, saj bi to pomenilo nakup blaga po ceni, ki je višja od tržne cene. To je domneva iuris tantum: uvoznik lahko dokaže pravilnost deklarirane uvozne cene CIF pod pogojem, da proda uvoženo blago na trgu Unije pod pogoji, za katere carinski organi menijo, da potrjujejo to pravilnost.
31.
Drugače pa bi bile dodatne dajatve pobrane v višini, ki se izračuna na podlagi reprezentativne cene. To razlogovanje je Komisija nazadnje potrdila na obravnavi. Podobno razlago člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 v svojem stališču predlaga nizozemska vlada.
32.
V to razlago ne posega sprememba člena 3(3) navedene uredbe, ki je začela veljati 1. maja 2010 in v skladu s katero se varščina ne zagotovi za polno višino dodatnih dajatev, izračunanih na podlagi reprezentativne cene, temveč v višini razlike med temi dajatvami, izračunanimi na podlagi reprezentativne cene, in dajatvami, izračunanimi na podlagi uvozne cene CIF. V takem primeru uvoznik plača dajatve, izračunane na podlagi uvozne cene, (
18
) razlika pa se pobere bodisi z zapadlostjo varščine ali zaradi rezultatov ex post preverjanja na podlagi odstavka 5 tega člena. Tu ni bistvene razlike.
33.
Mislim, da je to edina možna razlaga določb člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95. Rezultat je ta, da je v primeru, v katerem je uvozna cena CIF višja od reprezentativne cene, ta prva cena podlaga za izračun dodatnih dajatev le, če uvoznik izpolni dodatne zahteve, zlasti glede pogojev prodaje uvoženega blaga. Razen jezikovnega vidika se to ne razlikuje preveč od položaja za čas veljavnosti člena 3 Uredbe št. 1484/95 v besedilu, ki ga je preizkusilo Sodišče. Manjka le zahteva, da uvoznik predloži zahtevek za uporabo uvozne cene CIF.
34.
V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s členom 3(4), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe št. 1484/95 varščina, ki jo je položil uvoznik, zapade tudi v primeru, v katerem uvoznik ni spoštoval tam predpisanih rokov za dokaz odprodaje blaga po ceni, ki potrjuje pravilnost uvozne cene CIF. Tako v tem primeru ne gre za analizo dejanskega stanja, kar zadeva vsebino, saj zadošča formalna pomanjkljivost, da se de facto kot podlaga za izračun dodatnih dajatev uporabi reprezentativna cena. To po mojem potrjuje enakost mehanizma iz člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 v sedanjem besedilu mehanizmu, ki je veljal v prvotnem pravnem stanju, v katerega je poseglo Sodišče.
35.
Res je, da Sodišče ni izrecno ugotovilo nezakonitosti člena 3(2) Uredbe št. 1484/95 v prvotnem besedilu. Vendar je bil tam določen mehanizem nadzora neločljiv element prvotne ureditve, v okviru katere je bilo pravilo izračun dodatnih dajatev na podlagi reprezentativne cene, uporaba uvozne cene CIF pa je bila mogoča le izjemoma po izpolnitvi nekaterih pogojev. Ohranitev tega mehanizma nadzora v novem regulativnem okviru pomeni prikrito ohranitev v veljavi tega istega pravila, saj v praksi vodi do istega rezultata.
36.
Zato menim, da Komisija s spremembo ali razveljavitvijo člena 3(1), prvi pododstavek, in člena 3(3) Uredbe št. 1484/95 v prvotnem besedilu, vendar z ohranitvijo v veljavi njenega člena 3(1), drugi pododstavek, in člena 3(2) (zgolj s spremembo oštevilčenja), ni v celoti prilagodila tega akta sodbi Kolosterboer Rotterdam (
19
). Zato je treba člen 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 v sedanjem besedilu razglasiti za ničen.
37.
Res je, da predložitveno sodišče v tretjem vprašanju za predhodno odločanje navaja le člen 3(2), (4) in (5) te uredbe. Vendar pa je odstavek 3 tega člena, ki uvozniku nalaga položitev varščine v višini dodatnih dajatev, izračunanih na podlagi reprezentativne cene, sestavni del mehanizma iz člena 3, od (2) do (5), te uredbe. Ne bi bilo razloga za obstoj varščine, če ne bi obstajala možnost samodejne uporabe reprezentativne cene kot podlage za izračun dodatnih dajatev. Člen 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 je treba v zvezi s tem obravnavati kot celoto.
38.
Komisija v svojem stališču v tej zadevi ugotavlja, da prodaja blaga na trgu Unije po ceni, ki je nižja od sprožitvene cene, zelo verjetno vodi do izkrivljanja na tem trgu, kar samo po sebi upravičuje naložitev dodatnih dajatev. Vendar je treba opozoriti, da je v skladu s členom 141(2) Uredbe 1234/2007 neobstoj verjetnosti takih izkrivljanj na trgu razlog za nenaložitev dodatnih dajatev. Po drugi strani pa verjetnost, da bo do njih prišlo, ni zadostna podlaga za naložitev teh dajatev. Podlaga je izključno uvoz blaga po uvozni ceni CIF, ki je nižja od sprožitvene cene.
39.
Glede na vse zgoraj navedene preudarke predlagam, da je treba na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 glede na člen 141(3) Uredbe št. 1234/2007 in člen 5(1)(b) Sporazuma o kmetijstvu razglasiti za ničen.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
40.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na razlago člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95. Če bo Sodišče sprejelo moj predlog odgovora na tretje vprašanje za predhodno odločanje in razglasilo ničnost teh določb, je odgovor na prvo vprašanje brezpredmeten. Spodaj bom torej le na kratko obravnaval to prvo vprašanje.
41.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali okoliščina, da je uvoznik prodal uvoženo blago po ceni, ki je nižja od deklarirane uvozne cene CIF, skupaj s carinskimi dajatvami, zadostuje za to, da se ta uvozna cena ne upošteva kot podlaga za izračun dodatnih dajatev.
42.
Odgovor na to vprašanje izhaja iz razlage člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95, ki je bila podana zgoraj.
43.
V položaju, v katerem je uvozna cena CIF nižja od reprezentativne cene, je uvoznik načeloma dolžan dokazati, da je blago prodal po ceni, ki potrjuje pravilnost te uvozne cene. Oceno takih dokazov opravijo carinski organi. (
20
) Ta ocena je nato predmet sodnega nadzora. To je dejanska ugotovitev. Carinski organi morajo oceniti, ali in v kolikšnem obsegu prodaja po ceni, ki je nižja od deklarirane uvozne cene CIF, izpodbije pravilnost te uvozne cene. Tu ni nikakršnega avtomatizma, saj lahko carinski organi na podlagi vseh dejanskih okoliščin ugotovijo, da je bila deklarirana uvozna cena dejanska, čeprav je bilo blago potem prodano po nižji ceni. Eden od elementov te ocene je lahko primerjava prodajen cene blaga z reprezentativno ceno.
44.
V nasprotju z dvomi, ki jih je v zvezi s tem izrazilo predložitveno sodišče, sprememba načina izračuna reprezentativne cene od 11. septembra 2009 ni pomembna. Podlaga za primerjavo bi morala biti reprezentativna cena na dan izvedbe uvoza, izračunana v skladu s pravili, ki so na ta dan veljala.
45.
V zvezi s tem iz dejstva, da so kupci blaga na trgu Unije povezani z uvoznikom, ne izhaja noben samodejen učinek. To je dejanska okoliščina, ki jo carinski organi lahko upoštevajo za namene ocene pravilnosti deklarirane uvozne cene.
46.
Problem glede zakonitosti člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95 ne izhaja iz tega, da lahko carinski organi preizkusijo pravilnost uvozne cene CIF, ki jo je deklariral uvoznik, temveč iz s tem povezanega učinka, in sicer samodejne uporabe reprezentativne cene kot podlage za izračun dodatnih dajatev.
47.
Enaki preudarki veljajo za položaj, v katerem carinski organi, kot v postopku v glavni stvari, niso uporabili postopka iz člena 3, od (2) do (4), Uredbe št. 1484/95, temveč so opravili ex post preverjanje na podlagi člena 3(5) te uredbe. Ta določba se uporablja, kadar niso bile izpolnjene „zahteve tega člena“. Za zahteve je treba šteti dejstvo, da je uvoznik prodal blago po ceni, ki potrjuje pravilnost uvozne cene CIF, ki jo je deklariral.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
48.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na to, na kateri podlagi je treba izračunati dodatne dajatve v primeru, v katerem carinski organ kot nedejansko zavrne uvozno ceno CIF, ki jo je deklariral uvoznik.
49.
Če se držimo besedila določb člena 3, od (2) do (5), Uredbe št. 1484/95, je odgovor na to vprašanje preprost: te dajatve je treba izračunati na podlagi reprezentativne cene.
50.
Vendar pa je, kot sem navedel v odgovoru na tretje vprašanje, taka rešitev po mojem mnenju nezakonita vsekakor v delu, v katerem določa samodejno in dokončno uporabo reprezentativne cene. Zaradi tega nastane problem, kako morajo postopati carinski organi v položaju, v katerem dvomijo o pravilnosti uvozne cene CIF, ki jo je deklariral uvoznik.
51.
Menim, da je odgovor na to vprašanje v splošnih določbah carinskega prava, ki se nanašajo na ugotavljanje carinske vrednosti blaga. V skladu s členom 29(1) Uredbe št. 2913/92 (
21
) je carinska vrednost blaga praviloma njegova transakcijska vrednost. Vendar pa v zvezi s tem pravilom obstaja veliko izjem, med drugim v položaju, v katerem sta, kot v tej zadevi, kupec (uvoznik) in prodajalec medsebojno povezana. V takem primeru morajo carinski organi ugotoviti, ali je ta povezanost vplivala na ceno. (
22
)
52.
Če ni mogoče ugotoviti transakcijske vrednosti za določitev carinske vrednosti, člena 30 in 31 Uredbe št. 2913/92 določata nadomestne metode za določitev carinske vrednosti blaga. Te metode so v skladu s Sporazumom o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o carinah in trgovini iz leta 1994 iz Priloge 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije kakor tudi s Sporazumom o kmetijstvu. Natančneje, člen 30(2)(a) Uredbe št. 2913/92 dovoljuje, da se carinska vrednost blaga določi na podlagi transakcijske vrednosti enakega blaga, ki je bilo uvoženo na carinsko območje Unije. Mislim, da je v primeru blaga, za katero veljajo določbe Uredbe št. 1234/2007, vrednost enakega blaga mogoče ugotoviti na podlagi reprezentativne cene, kar bi dovoljevalo, da se na tej podlagi izračuna višina dodatnih dajatev. Vendar to zahteva ustrezna dejanja carinskih organov, ki so pod sodnim nadzorom, in ne more pomeniti prenosa dokaznega bremena na uvoznika niti samodejne uporabe reprezentativne cene namesto uvozne cene CIF. Zlasti niti določbe prava Unije niti določbe mednarodnega prava ne dovoljujejo, da se uvozna cena, ki jo je deklariral uvoznik, zavrne zgolj na podlagi tega, da je bilo blago potem prodano po ceni, ki je nižja od te uvozne cene. Taka okoliščina je lahko največ podlaga za preverjanje pravilnosti deklarirane uvozne cene.
53.
Zato predlagam, naj se na drugo vprašanje za prehodno odločanje odgovori, da morajo v položaju, v katerem imajo carinski organi dvome o pravilnosti uvozne cene CIF, ki jo je deklariral uvoznik, ti ugotoviti podlago za izračun višine dodatnih dajatev iz člena 141 Uredbe št. 1234/2007 v skladu s členi od 29 do 31 Uredbe št. 2913/92.
Predlog
54.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), odgovori:
1.
Člen 3, od (2) do (5), Uredbe Komisije (ES) št. 1484/95 z dne 28. junija 1995 o podrobnih pravilih za izvajanje sistema dodatnih uvoznih dajatev in o določitvi dodatnih uvoznih dajatev v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za albumine iz jajc in o razveljavitvi Uredbe št. 163/67/EGS je treba glede na člen 141(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT) in člen 5(1)(b) Sporazuma o kmetijstvu iz Priloge 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije razglasiti za ničen.
2.
V položaju, v katerem imajo carinski organi dvome o pravilnosti uvozne cene CIF, ki jo je deklariral uvoznik, morajo ti ugotoviti podlago za izračun višine dodatnih dajatev iz člena 141 Uredbe št. 1234/2007 v skladu s členi od 29 do 31 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti.
(
1
)	Jezik izvirnika: poljščina.
(
2
)	Mednarodna trgovina s perutninskim mesom je v drugih zadevah dala priložnost za razvoj prava Unije; glej na primer sodbo z dne 13. januarja 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
3
)	Sodba z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
4
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80.
(
5
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307.
(
6
)	UL 2007, L 299, str. 1.
(
7
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 437.
(
8
)	Izraz „cena CIF“ izhaja iz pravil o mednarodni trgovini (Incoterms), ki jih je objavila Mednarodna trgovinska zbornica, ter vključuje stroške blaga, zavarovanja in prevoza (Cost, Insurance & Freight).
(
9
)	Sodba z dne 13. decembra 2001 (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
10
)	Pomembno je poudariti, da je bila ta možnost omejena na primere, ko je bila uvozna cena CIF višja od reprezentativne cene. V okviru te logike je bilo to utemeljeno, ker v nasprotnem primeru uvoznik ne bi imel nobenega interesa zahtevati uporabo uvozne cene CIF, saj bi bila uporaba reprezentativne cene zanj ugodnejša.
(
11
)	Sodba z dne 13. decembra 2001 (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
12
)	Uredba Sveta (EGS) št. 2777/75 z dne 29. oktobra 1975 o skupni tržni ureditvi za perutninsko meso (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 2, str. 138). Ta določba je bila nadomeščena s členom 141(3) Uredbe št. 1234/2007.
(
13
)	Sodba z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam, (C‑317/99, EU:C:2001:681, točka 30).
(
14
)	Sodba z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam, (C‑317/99, EU:C:2001:681, točke od 23 do 25).
(
15
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:229, točke od 35 do 37).
(
16
)	Uredba Komisije z dne 5. marca 1999 o spremembi Uredbe (ES) št. 1484/95 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 420), člen 1(3).
(
17
)	Glej točko 24 teh sklepnih predlogov.
(
18
)	V skladu s členom 4 Uredbe št. 1484/95.
(
19
)	Sodba z dne 13. decembra 2001 (C‑317/99, EU:C:2001:681).
(
20
)	Na to nedvoumno kaže člen 3(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 1484/95, ki določa, da se „[…] varščina […] sprosti do obsega, za katerega je carinskim organom predloženo zadovoljivo dokazilo o odprodaji“ (moj poudarek).
(
21
)	Ta uredba je veljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari. Zdaj veljavna pravila glede ugotavljanja carinske vrednosti blaga so v členu 69 in naslednjih Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013 L 269, str. 1).
(
22
)	Člen 29(2)(a) Uredbe št. 2913/92.