62005CC0051
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
ELEANOR SHARPSTON,
predstavljeni 22. novembra 2007 (
1
)
Zadeva C-51/05 P
Komisija Evropskih skupnosti
proti
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl in drugim
„Pritožba — Skupna ureditev trga za vino — Pomoči za destilacijo — Odškodninska tožba — Nepogodbena odgovornost Skupnosti — Zastaralni rok — Izhodišče“
1.
Komisija je vložila obravnavano pritožbo zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 23. novembra 2004 v zadevi Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl in drugi proti Komisiji (T-166/98 (
2
)).
2.
Ta postopek je sprožila plačilna nesposobnost destilarne Distilleria Agricola Industriale di Terralba (v nadaljevanju: DAI), zaradi katere številni proizvajalci vina niso prejeli pomoči Skupnosti, do katere so bili načeloma upravičeni za destilacijo svojega vina, ki je bila opravljena v skladu s predpisi v okviru DAI v prvi polovici leta 1983. Prvotno so proizvajalci intervenirali v postopku pred nacionalnim sodiščem, ki je potekal med DAI in Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (v nadaljevanju: AIMA). Postopek je bil dolg in zanje ni bil uspešen. Končno so proizvajalci vina 12. oktobra 1998, po dodatnih poizvedbah, zoper Komisijo vložili odškodninsko tožbo. Eno od vprašanj pred Sodiščem prve stopnje je bilo, kdaj začne teči petletni rok, ki velja za postopek zoper Skupnost v zadevah iz nepogodbenih odgovornosti. (
3
) Obravnavana pritožba obravnava izključno to vprašanje.
Upoštevna zakonodaja Skupnosti
3.
Člen 11(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 337/79 z dne 5. februarja 1979 o skupni ureditvi trga za vino (
4
) določa, da se lahko preventivna destilacija (
5
) namiznih vin in vin, iz katerih se lahko pridobijo namizna vina, opravi vsako vinsko leto.
4.
Šesta uvodna izjava preambule Uredbe št. 2144/82, (
6
) ki je spremenila Uredbo št. 337/79, določa, da bi bilo za izboljšanje prihodkov zadevnih proizvajalcev primerno, da se jim pod določenimi pogoji omogoči minimalno zagotovljeno ceno za namizno vino in da se v ta namen predvidi možnost, da proizvajalec dobavi namizno vino, ki ga proizvaja, destilarni za zagotovljeno minimalno ceno ali da ima možnost dostopa do drugih primernih ukrepov, ki se lahko sprejmejo.
5.
Komisija je 15. septembra 1982 sprejela Uredbo (EGS) št. 2499/82 o določbah za preventivno destilacijo za vinsko tržno leto 1982/83. (
7
)
6.
Člen 1(1) te uredbe določa, da morajo proizvajalci, ki želijo destilirati svoje namizno vino na podlagi člena 11 Uredbe št. 337/79, skleniti pogodbe o dobavi s pooblaščenim destilaterjem in jih predložiti nacionalnemu intervencijskemu organu.
7.
Člen 5(1) iste uredbe določa minimalno nakupno ceno vina, ki je namenjeno destilaciji. Ta cena običajno ne omogoča trženja proizvodov, pridobljenih z destilacijo, po tržnih pogojih. (
8
) Zato člen 6 določa postopek kompenzacije, v skladu s katerim intervencijski organ izplača pomoč v predpisani višini za destilirano vino.
8.
Enajsta uvodna izjava preambule Uredbe št. 2499/82 navaja, da je treba določiti, da bo proizvajalcem minimalna zagotovljena cena izplačana v rokih, ki jim bodo omogočali, da iz tega pridobijo dobiček, ki je primerljiv s tistim, ki bi ga prejeli, če bi šlo za tržno prodajo. V teh okoliščinah je treba čim prej izplačati pomoč za zadevno destilacijo, hkrati pa z mehanizmom primernega zavarovanja zagotoviti pravilno potekanje operacij. Da bi ta ukrep v celoti dosegel svoj cilj v državah članicah, je treba prav tako določiti način plačila pomoči in predujmov, ki ustreza upravnim sistemom različnih držav članic.
9.
Člen 8 Uredbe št. 2499/82 določa, da lahko države članice za plačilo minimalne nakupne cene za vino in za plačilo pomoči s strani intervencijskega organa po svoji izbiri uporabijo en ali drug postopek, ki ju določata člena 9 in 10 iste uredbe. Italijanska republika se je odločila, da bo na svojem ozemlju uporabljala postopek, ki ga določa člen 9.
10.
Člen 9 določa:
„1.   Minimalno nakupno ceno iz prve alinee člena 5(1) plača destilater proizvajalcu najkasneje v devetdesetih dneh po tem, ko je v destilarno prispela [celotna količina vina ali, odvisno od primera, vsaka posamezna pošiljka vina].
2.   Intervencijski organ destilaterju najkasneje v devetdesetih dneh po predložitvi dokaza, da je bila celotna količina vina, določenega v pogodbi, destilirana, izplača pomoč, določeno v členu 6.
[…]
Destilater mora intervencijskemu organu predložiti dokazilo, da je plačal minimalno nakupno ceno iz prve alinee člena 5(1) v roku, določenem v prvem odstavku. Če tega dokaza ne predloži v stodvajsetih dneh po dnevu, ko predloži dokaz iz prvega odstavka, intervencijski organ izterja že plačane zneske. […]“ (
9
)
11.
V členu 10 Uredbe št. 2499/82 je določeno:
„1.   Najkasneje trideset dni po prihodu v destilarno [celotne količine vina ali, odvisno od primera, vsake posamezne pošiljke vina] destilater izplača proizvajalcu najmanj razliko med minimalno nakupno ceno iz prve alinee člena 5(1) in pomočjo iz člena 6(1).
2.   Najkasneje trideset dni po predložitvi dokaza, da je bila celotna količina vina, ki je navedena v pogodbi, destilirana, intervencijski organ izplača proizvajalcu pomoč, navedeno v členu 6 […]“
12.
Člen 11 te uredbe določa:
„1.   Destilater, v primeru, ki ga določa člen 9, ali proizvajalec v primeru, ki ga določa člen 10, lahko zahteva, da se mu izplača znesek, ki je enak pomoči, določeni v prvem odstavku člena 6, kot predujem, pod pogojem, da zagotovi zavarovanje v korist intervencijskega organa v višini 110 % tega zneska.
2.   To zavarovanje je zagotovljeno v obliki jamstva, ki ga da družba, ki ustreza merilom, ki jih je določila država članica, ki ji pripada intervencijski organ.
3.   Predujem se izplača najkasneje devetdeset dni po predložitvi dokaza, da je bilo zagotovljeno zavarovanje, in v vsakem primeru po dnevu, ko je bila potrjena pogodba ali deklaracija.
4.   Z izjemo določbe člena 13 se zavarovanje iz prvega odstavka vrne samo, če je najkasneje do 29. februarja 1983 predložen dokaz,
—
da je bila destilirana celotna količina vina, navedena v pogodbi,
—
in da je destilater, če mu je bil izplačan predujem, proizvajalcu plačal minimalno nakupno ceno, določeno v prvi alinei člena 5(1).
Če se dokazi iz prve alinee predložijo po datumu, določenem v tej alinei, a pred 1. junijem 1984, se vrne znesek v višini 80% zavarovanja, razlika pa zapade.
Če ti dokazi niso predloženi pred 1. junijem 1984, zavarovanje v celoti zapade.“
13.
V členu 2(1) Uredbe št. 352/78 (
10
) je določeno, da zasežene varščine v celotni višini uporabijo plačilne službe ali telesa v državah članicah za zmanjšanje izdatkov Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (v nadaljevanju: EKUJS).
Dejansko stanje
14.
V sodbi Sodišča prve stopnje je opisano naslednje dejansko stanje.
15.
Tožeče stranke, ki so vinogradniške zadruge, so proizvajalci vina na Sardiniji (Italija). V okviru preventivne destilacije za tržno leto 1982/1983 so sklenile pogodbe o dobavi vina s pooblaščeno destilarno DAI. Te pogodbe je potrdila AIMA v skladu s členom 1 Uredbe št. 2499/82.
16.
Iz računov, ki so jih predložile tožeče stranke in izrecno navajajo znesek „premije AIMA“ („premio AIMA“ ali „premio comunitario, a carico della AIMA“), vključene v minimalno nakupno ceno, ki je določena z Uredbo št. 2499/83 in bi jo DAI morala plačati za vino, ki je bilo dobavljeno v okviru preventivne destilacije za tržno leto 1982/1983, izhaja, da je pomoč Skupnosti znašala skupno 866.860.142 ITL (kar ustreza 447.696 EUR) (
11
) za minimalno nakupno ceno 1.275.523.803 ITL (658.753 EUR), vključno z DDV, za vino, ki so ga dobavile vse tožeče stranke. Pomoč Skupnosti je znašala približno 68 % skupne minimalne nakupne cene. (
12
)
17.
Po podatkih, ki so jih predložile tožeče stranke in jim Komisija ni ugovarjala, je bilo vino dobavljeno med januarjem in marcem 1983. Destilacija je bila opravljena v rokih, ki jih določa člen 4 Uredbe št. 2499/82. Rok, ki ga za plačilo minimalne nakupne cene za vino, ki bi ga morala DAI opraviti proizvajalcem, določa člen 9(1) te uredbe, se je torej iztekel junija 1983.
18.
DAI je 22. junija 1983 od AIMA zahtevala, naj na podlagi člena 11 Uredbe št. 2499/82 izplača predujem pomoči Skupnosti za vino, ki so ga dobavile tožeče stranke in je bilo destilirano. V ta namen je DAI zagotovila predpisano zavarovanje v višini 110 % zneska pomoči v obliki police, ki jo je izdala Assicuratrice Edile SpA (v nadaljevanju: Assedile) v korist AIMA. To zavarovanje je znašalo 1.169.040.262 ITL (603.759 EUR).
19.
AIMA je 10. avgusta 1983 izplačala DAI 1.062.763.876 ITL (548.872 EUR) predujma pomoči Skupnosti, v skladu členom 11 Uredbe št. 2499/82.
20.
DAI zaradi finančnih težav ni poplačala proizvajalcev v celoti ali delno, odvisno od primera, med njimi tožečih strank, ki so dobavile vino za destilacijo.
21.
DAI je 17. oktobra 1983 predlagala začetek postopka prisilnega upravljanja, ki ga predvideva italijansko insolventno pravo. Sodišče, na katero je bil naslovljen ta predlog, to je Tribunale (prvostopenjsko sodišče) d’Oristano, je predlogu ugodilo. DAI je zato ustavila vsa svoja izplačila, vključno s tistimi, ki jih je bila dolžna proizvajalcem, ki so ji dobavili vino.
22.
Čeprav je bila obveščena o začetku tega postopka, je AIMA zahtevala od DAI, naj vrne predujem pomoči Skupnosti, ki ga je prejela, zmanjšan za vse zneske, ki so že bili pravilno izplačani zgoraj navedenim proizvajalcem, ker ji DAI v roku, določenem v členu 9(2) Uredbe št. 2499/82, ni predložila dokazila o plačilu minimalne nakupne cene za vino v roku, določenem v členu 9(1) te uredbe, v devetdesetih dneh po dobavi vina v destilarno. DAI predujma ni vrnila. AIMA je zato zahtevala, naj ji Assedile izplača znesek varščine.
23.
Na podlagi zahteve DAI je Pretore di Terralba 26. julija 1984 izdalo začasno odredbo, s katero je Assedile prepovedalo plačati varščino AIMA. DAI je določilo rok šestdeset dni za vložitev tožbe v glavni stvari.
24.
DAI je septembra 1984 vložila tako tožbo pri Tribunale civile di Roma (civilno prvostopenjsko sodišče v Rimu). Med drugim je ugovarjala, naj sodišče ugotovi, da bi morali biti proizvajalci tisti, ki bi bili končni prejemniki varščine v okviru zneskov, ki jim jih je še treba izplačati, podredno pa, da bi se pravice AIMA lahko izpolnile največ s preostalim zneskom cene, ki ga DAI še ni izplačala proizvajalcem. Ugovarjala je, da je v navedenem primeru proizvajalcem plačala približno polovico zneska predujma, ki ji ga je izplačala AIMA, vendar pred sodiščem ni trdila, kot je to ugotovilo v sodbi z dne 27. januarja 1989, da je ta plačila izvedla v roku, ki ga določa Uredba št. 2499/88 (glej spodaj navedeno točko 29). Predlagala je, naj se Sodišču postavi vprašanje za sprejetje predhodne odločbe glede razlage uredb Skupnosti, ki se uporabljajo v tej zadevi. Ni ji mogoče očitati opustitve, ker se je znašla v položaju, v katerem ni mogla izvršiti vseh plačil. Zatrjevala je, da je bilo zavarovanje namenjeno zavarovanju plačila minimalne nakupne cene proizvajalcem v sorazmerju z dobavljeno proizvodnjo, če destilater ne izpolni svojih obveznosti. Poudarila je, da bi morala biti v skladu z veljavnimi predpisi Skupnosti pomoč, če bi bila vrnjena AIMA, vrnjena pristojnemu organu Skupnosti. Zatrjevala je, da bi bile zato možnosti proizvajalcev, imetnikov posamične pravice do izplačila pomoči, ogrožene zaradi dejanja tretjega (to je zaradi dejanja osebe, ki ni DAI).
25.
Assedile in AIMA sta bili toženi stranki. Udeleženi proizvajalci, to je tožeče stranke, še ena vinogradniška zadruga in konzorcij vinogradniških zadrug, pa so bili intervenienti v tem postopku.
26.
V sodbi Tribunale civile di Roma z dne 27. januarja 1989 je navedeno, da je po navedbah AIMA od dvanajstih pogodb o nakupu vina, ki jih je sklenila DAI in so bile potrjene v skladu z določbo člena 1 Uredbe št. 2499/82, DAI v skladu s predpisi Skupnosti predložila dokazilo o plačilu minimalne nakupne cene le trem proizvajalcem, v skupni višini 111.602.075 ITL (57.638 EUR). AIMA je zatrjevala, da razen tem trem proizvajalcem DAI ni plačala minimalne nakupne cene proizvajalcem, da v vsakem primeru ni dokazala, da je bilo to plačilo opravljeno v roku, ki ga določa člen 9(1) Uredbe št. 2499/82, in nazadnje, da tega dokazila ni predložila v roku, ki ga določa člen 9(2) te uredbe. AIMA je poudarila, da je v teh okoliščinah „zavarovanje v celoti zapadlo na podlagi člena 11 prej navedene uredbe in da lahko posledično proizvajalci, ki niso dobili plačila, svoje pravice uveljavljajo le od destilarne […]“ Zato je z nasprotno tožbo zahtevala, naj se Assedile naloži, naj ji izplača varščino 1.047.084.185 ITL (540.774 EUR), skupaj z obrestmi.
27.
Intervenienti v postopku pred Tribunale civile di Roma (
13
) so se strinjali z navedbami DAI (glej spodaj navedeno točko 24). Navajali so, da jim zneski, ki so predmet varščine, ki jo je dala Assedile, pripadajo v sorazmerju z dobavljenim vinom. Zahtevali so, naj Tribunale civile di Roma odloči, da jim je Assedile dolžna izplačati znesek njihovih revaloriziranih neplačanih terjatev do DAI, skupaj z obrestmi, podredno pa, da jim je AIMA dolžna izplačati te zneske. Še posebej so tožeče stranke navedle, da znesek njihovih neplačanih terjatev, ki izhaja iz pogodb, potrjenih v skladu z določbami Uredbe št. 2499/82, znaša 106.571.589 ITL (55.040 EUR) za Cantina sociale di Dolianova, 79.483.181 ITL (41.050 EUR) za Cantina Trexenta, 506.921.061 ITL (261.803 EUR) za Cantina sociale Marmilla, 192.954.189 ITL (99.653 EUR) za Cantina sociale Santa Maria La Palma in 54.812.419 ITL (28.308 EUR) za Cantina sociale del Vermentino. Skupni znesek v postopku je tako znašal 940.742.439 ITL (485.854 EUR).
28.
V vmesnem času je Tribunale d’Oristano s sodbo z dne 27. februarja 1986 zoper DAI uvedlo stečajni postopek.
29.
Tribunale civile di Roma je v sodbi z dne 27. januarja 1989 ugotovilo:
„V končni fazi Uredba […] št. 2499/82 podeljuje pravico do pomoči, če se spoštujejo strogo postavljeni roki in pogoji; nespoštovanje teh rokov in pogojev pa povzroči, da se del pomoči ali vsa pomoč, ki je bila izplačana s predujmom, vrne.
Na podlagi postopka, ki ga je sprejela Italijanska republika [postopek, ki ga določa člen 9 Uredbe št. 2499/82], so destilaterji prejemniki pomoči, medtem ko so proizvajalci vina in grozdja tisti, ki jim je pomoč v končni fazi namenjena.
Iz navedenega izhaja, da je zadevno uredbo mogoče razlagati preprosto in da Sodišču ni treba predložiti vprašanja za sprejetje predhodne odločbe.
[…]
Glede odnosa med Assedile in AIMA [polica za varščino, ki jo je izdala Assedile,] člen 2 splošnih zavarovalnih pogojev predvideva, da Assedile jamči AIMA do višine zavarovanega zneska (to je 1.169.040.262 ITL [603.759 eura]) za povračilo zneskov, ki bi ji jih bila morda dolžna pogodbena stranka [DAI] kot celotno ali delno povrnitev predujma, ki ga je izplačala AIMA, če bi se izkazalo, da ni pravice za izredno pomoč pri destilaciji za celoto ali dela količin, navedenih v predlogu za predplačilo ali v pogodbi za destilacijo.
Člen 3 določa, da mora AIMA od DAI zahtevati povračilo neupravičeno prejetih zneskov, ta pa je dolžna izplačati zahtevani znesek v petnajstih dneh. Če po poteku tega roka zahteva ni imela učinka, lahko AIMA zahteva plačilo tega zneska od družbe [Assedile], ki je to plačilo dolžna izvesti v petnajstih dneh po prejemu zahteve, ne da bi lahko temu kakor koli ugovarjala.
Na podlagi določbe člena 4 se na družbo [Assedile] v mejah plačanega zneska prenesejo vse pravice, regresi in pravna sredstva, ki jih ima AIMA do pogodbene stranke in njenih pravnih naslednikov.
Navedene pogodbene določbe so jasne in se razlagajo preprosto: še posebej je jasno, da je jamstvo dano v korist AIMA in ne v korist drugih oseb, kot so proizvajalci, ter da ti zato nimajo nobene pravice do Assedile glede zajamčenega zneska.
Prav tako iz določbe člena 3, ki določa obveznost družbe [Assedile], da plača v petnajstih dneh po prejemu zahteve upravičenca, ki ni prejel plačila, jasno izhaja, da se porok ne more sklicevati na noben ugovor zoper upravičenca.
Tudi če bi domnevali, da je pogoj za kakršno koli povračilo ugotovitev, da pravica do pomoči pri destilaciji ne obstaja (v celoti ali delno), ni nobenega dvoma, da je ta pravica ugasnila, ker tožeča stranka DAI ni upoštevala rokov in pogojev, ki jih je določila uredba Skupnosti.
Ugotovljeno je namreč, da tožeča destilarna ni izpolnila treh obveznosti iz različnih naslovov: 1. ni izplačala (kot to izhaja iz neobstoja dokazov o plačilu v spisu) minimalne cene proizvajalcem, razen 110.795.870 ITL (57.221 EUR); 2. ni izplačala pomoči proizvajalcem v devetdesetih dneh po sprejetju vina v destilarno (rok, ki se je iztekel junija 1983) in ne glede na to, ali se je to zgodilo, 3. pred 1. junijem 1984 ni predložila dokazov, da je izvršila plačila. Sankcija za opustitev teh obveznosti je, da zavarovanje v celoti zapade.
Poleg tega sodišče ne more sprejeti razlogov, ki jih je navedla destilarna, da bi upravičila svoje neplačilo (nemožnost izvedbe plačil zaradi postopka prisilnega upravljanja in zaradi spoštovanja načela enakosti upnikov), ker so se roki za izvedbo teh plačil (junij 1983) in za vrnitev pomoči (julij 1983) iztekli pred dnem, na katerega je bilo odločeno, da predlaga svoje nadzorovano upravljanje (oktober 1983).
[…]
Zato je treba AIMA povrniti, na podlagi prej navedenih določb Skupnosti, znesek v višini 110 % pomoči, izplačane kot predujem, od katerega se odšteje pomoč, katere dejansko izplačilo je bilo dokazano, to je 1.047.084.185 ITL [540.774 EUR] (ves znesek pogodb, za katere ni bil predložen dokaz o plačilu, povečan za 10 % – to je 1.046.277.980 ITL [540.357 EUR], k čemur se prišteje razlika med pomočjo, za plačilo katere je bil predložen dokaz, in pomočjo, izplačano kot predujem, to je 806.205 ITL [416 EUR]).
Pripomniti je treba, da DAI ni nikoli izpodbijala teh zneskov: čeprav je zatrjevala, da je izplačala približno polovico prejetih pomoči, ni nikoli zatrjevala, kaj šele dokazala, da je izplačala te pomoči v rokih, ki jih predvideva Uredba št. 2499/82.
[…]
Navesti je treba, da tožeča destilarna ni v položaju, v katerem bi se lahko sklicevala na to, da imajo zadružne vinske kleti, ki so dostavile svoje proizvode, težave z izpolnitvijo svojih terjatev, ker se je sama spravila v položaj, v katerem ni mogla odplačevati terjatev, ker je predlagala stečajni postopek takoj po prejemu pomoči Skupnosti, ki bi jih morala izplačati proizvajalcem.
Zadružne vinske kleti lahko, kot tudi porok, če se odloči, da bo uveljavljal regresni zahtevek, dobijo poplačilo svojih terjatev v okviru stečajnega postopka, skupaj z drugimi upniki in v skladu z načelom enakega obravnavanja upnikov.“
30.
Štiri tožeče stranke (izjema je Cantina sociale del Vermentino) so 27. septembra 1989 vložile pritožbo zoper to sodbo pri Corte d’appello (pritožbeno sodišče) v Rimu. Pritožbeno sodišče je s sodbo z dne 19. novembra 1991 odločilo, da pritožba ni dopustna, ker tožeče stranke pritožbe niso pravilno vročile stečajnemu upravitelju DAI, temveč DAI sami (ki je bila takrat v stečaju) in ker nato niso pravilno opravile vročitve v roku, ki jim ga je postavil sodnik, ki je bil zadolžen za spis.
31.
V vmesnem obdobju je Assedile 16. januarja 1990 plačala zneske, ki jih je dolgovala AIMA na podlagi zavarovanja.
32.
Štiri zgoraj navedene tožeče stranke so vložile zahtevo za revizijo pri Corte di Cassazione (kasacijsko sodišče). Trdile so zlasti, da so se pritožile zoper zgoraj navedeno sodbo Tribunale civile di Roma, da bi se ugotovilo, da sodba ni bila pravilna, in sicer ne v zvezi z DAI, ampak izključno glede AIMA in Assedile. Ugovarjale so torej, da jim zaradi postopkovne napake ne bi smelo biti onemogočeno vložiti pritožbo. (
14
) Kasacijsko sodišče je s sodbo z dne 28. novembra 1994 zavrnilo njihovo zahtevo za revizijo zoper sodbo pritožbenega sodišča.
33.
Pet tožečih strank je pravilno prijavilo svoje terjatve do DAI v okviru postopka zaradi plačilne nesposobnosti, ki je potekal v zvezi s to družbo.
34.
Z dopisom z dne 22. januarja 1996 so štiri tožeče stranke od AIMA zahtevale, naj izpolni njihove terjatve do DAI. Navedle so, da je bila AIMA neupravičeno obogatena s prejemom varščine. AIMA je zavrnila to zahtevo z navedbo, da ji varščina pripada in da proizvajalci nimajo nobenega neposrednega pravnega sredstva, s katerim bi lahko od nje zahtevali izpolnitev terjatev, ki so jih imeli do DAI. Tožeče stranke so 16. februarja 1996 na Tribunale civile di Cagliari (Italija) vložile tožbo zoper AIMA zaradi neupravičene obogatitve.
35.
Tožeče stranke so 13. novembra 1996 pri Komisiji vložile pritožbo. Trdile so, da je AIMA domnevno kršila predpise Skupnosti, še posebej Uredbo št. 2499/82, in predlagale Komisiji, naj AIMA in Italijanski republiki naloži, naj jim povrneta zneske, ki jih niso prejele iz naslova pomoči Skupnosti za vinsko tržno leto 1982/1983.
36.
Komisija je z dopisom z dne 25. junija 1997 tožeče stranke obvestila, da je Assedile 16. januarja 1990 izplačala AIMA znesek varščine, skupaj z obrestmi. Dodala je, da morajo v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 352/78 intervencijski organi vse zasežene varščine uporabiti za zmanjšanje izdatkov EKUJS (z drugimi besedami, te morajo biti knjižene v korist EKUJS). Komisija je navedla, da bodo njene službe opravile potrebne poizvedbe, predvsem pri AIMA, da ugotovijo dejanskega prejemnika zneska varščine, ki ga je prejela AIMA.
37.
Komisija je z dopisom z dne 8. decembra 1997 obvestila tožeče stranke o izidih poizvedbe, opravljene pri AIMA. AIMA je Komisijo obvestila, da je 21. februarja 1991 vrnila bančno nakazilo v znesku 1.047.084.185 ITL (540.774 EUR), izdano na ime Assedile 16. januarja 1990, in da je v poslovnem letu 1991 ta znesek – „ki verjetno ustreza znesku varščine“ – vknjižila v korist EKUJS.
38.
Tožeče stranke so z dopisom dne 23. januarja 1998, ki je Komisija prejela 5. februarja 1998, od te institucije zahtevale, naj jim nakaže znesek, ki ustreza vsoti terjatev, ki so jih imele do DAI, ker je bila varščina, izplačana organu AIMA, povrnjena EKUJS. Zatrjevale so, da iz Uredbe št. 2499/82, katere namen je podpora proizvajalcev vina, izhaja, da bi ti morali biti dejanski in edini predvideni prejemniki pomoči iz te uredbe. Možnost izbire, ki jo prepušča državi članici glede postopka plačila pomoči s strani intervencijskega organa, ki ju določata člen 9 in tudi člen 10 te uredbe, ne more ogroziti tega namena. Še posebej v postopku, ki ga predvideva člen 9 navedene uredbe, je zavarovanje, ki ga zagotovi destilater, namenjeno jamstvu pravilnosti celotnega postopka preventivne destilacije, predvsem glede dejanskega izplačila pomoči proizvajalcem. Vsaka drugačna razlaga bi bila kršitev načela enakega obravnavanja, ki ga določa člen 12 ES. To mnenje je bilo, kot zatrjujejo, potrjeno z nadaljnjimi predpisi Komisije, ki določajo pravila, ki se nanašajo na naslednja vinska tržna leta.
39.
Komisija je to zahtevo zavrnila z dopisom z dne 31. julija 1998, ki ga je podpisal generalni direktor in so ga tožeče stranke prejele 14. avgusta 1998 (v nadaljevanju: izpodbijani dopis). Navedla je, da je bil postopek plačila pomoči destilaterju, ki se je uporabljal v obravnavanem primeru, primarno v korist destilaterju, ki mu omogoča kompenzacijo visoke nakupne cene vina. Varščina je bila zagotovljena v korist AIMA in proizvajalci ne morejo uveljavljati nobene pravice do njenega zneska. Izbira, prepuščena državam članicam, med tem postopkom (ki ga določa člen 9 Uredbe št. 2499/82) in postopkom neposrednega plačila pomoči proizvajalcu (ki ga določa člen 10 te uredbe) ne pomeni, da je treba ti določbi razlagati na enak način v smislu, da so proizvajalci vedno prejemniki pomoči. Med drugim je Komisija navedla, da razlika v postopkih ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja. Razlika v obravnavanju je nastala zaradi dejanskih razlik (različni upravni sistemi in različno število proizvajalcev v posameznih državah članicah lahko v nekaterih državah članicah utemeljijo centralizacijo plačila pomoči pri destilaterjih).
40.
Komisija je poudarila, da v sodbi z dne 27. januarja 1989, ki je že postala pravnomočna, Tribunale civile di Roma ni sprejelo ugotovitve, da imajo tožeče stranke pravico zahtevati varščino. Iz tega je sklepala, da tožeče stranke nimajo nobene pravice do zneska varščine, ki jo je obdržala AIMA, ta pravica pa tudi ne more nastati, ko se ta znesek vrne Komisiji. Podredno je Komisija navedla, da potrditev pogodb s strani AIMA, ki so jih sklenile tožeče stranke in DAI, ne spremeni zasebne narave teh pogodb. Iz tega izhaja, da bi bile zatrjevane obveznosti Komisije do tožečih strank nepogodbene narave. Posledično je vsaka tožba proti Skupnosti zastarala na podlagi člena 46 Statuta Sodišča, ker je bila izplačana AIMA 16. januarja 1990 in vrnjena EKUJS v proračunskem letu 1991.
41.
Med drugim je bil, kot je navedeno v pisnih odgovorih tožečih strank na vprašanja Sodišča prve stopnje, postopek zaradi neupravičene obogatitve, ki je bil začet pred Tribunale civile di Cagliari, na podlagi rezultatov poizvedbe Komisije, navedene zgoraj v točki 37, prekinjen, da bi stranke lahko dosegle poravnavo glede stroškov. Ta poizvedba je pokazala, da je AIMA, v nasprotju s tem, kar je zatrjevala pred začetkom tega postopka in med njim, povrnila znesek varščine EKUJS. Po mnenju tožečih strank zato ta postopek ni bil več smiseln, ker je postalo jasno, da se AIMA ni mogla neupravičeno obogatiti.
42.
Nazadnje so tožeče stranke v pisnem odgovoru na vprašanje Sodišča prve stopnje navedle, da je bil postopek zaradi plačilne nesposobnosti končan leta 2000. Pri delitvi so sodelovale kot privilegirani upniki zaradi svojega položaja kmetijske zadruge v skladu s členom 2751(a)(5)(a) in členom 2776 italijanskega civilnega zakonika. V delitvi so prejele plačilo svojih priznanih terjatev do DAI, in sicer 39 % zneska teh terjatev. Po tej delitvi so njihove neplačane terjatve znašale: 72.797.022 ITL (37.597 EUR) za Cantina sociale di Dolianova, 54.412.685 ITL (28.102 EUR) za Cantina Trexenta, 350.554.208 ITL (181.046 EUR) za Cantina sociale Marmilla, 133.888.664 ITL (69.148 EUR) za Cantina sociale Santa Maria La Palma in 37.212.737 ITL (19.219 EUR) za Cantina sociale del Vermentino. Tako je znašal skupni neporavnani dolg 648.865.316 ITL (335.094 EUR).
Sodba Sodišča prve stopnje
43.
Tožeče stranke so 12. oktobra 1998 pri Sodišču prve stopnje vložile tožbo zoper Komisijo, s katero so zahtevale, (i) naj se izpodbijani dopis razglasi za ničen na podlagi člena 230 ES; (ii) naj se ugotovi, da je Komisijino nesprejetje odločbe glede dodelitve pomoči Skupnosti tožečim strankam nezakonita opustitev v nasprotju s členom 232 in (iii) naj se Komisiji naloži, naj na podlagi neupravičene obogatitve in/ali z nadomestilom škode v smislu člena 235 ES (
15
) tožečim strankam plača nadomestilo, ki je enakovredno zneskom, ki jim jih je dolgovala DAI.
44.
Sodišče prve stopnje je odločilo, da prvi točki zahtevka nista dopustni. (
16
)
45.
Glede tretje točke zahtevka je Komisija izpostavila tri razloge za nedopustnost.
46.
Prvič je trdila, da pri urejanju podpornih ukrepov, ki so predvideni v okviru skupne kmetijske politike, ni bilo nobenega neposrednega razmerja med Skupnostjo in gospodarskimi subjekti. V tej zadevi torej ni bilo ravnanja, ki bi ga bilo mogoče pripisati Komisiji, tako da niso bili izpolnjeni pogoji za tožbo pred Sodiščem na podlagi drugega odstavka člena 288. (
17
)
47.
Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bilo Komisiji očitano ravnanje predvsem to, da s sistemom izplačil pomoči, ki ga je določal člen 9 Uredbe št. 2499/82, ki se je glede tega razlikoval od sistema, ki ga je določal člen 10 te uredbe, predvsem pri plačilni nesposobnosti destilaterja ni zagotovila izplačila pomoči, vključene v minimalno nakupno ceno, zadevnim proizvajalcem za vino, ki je bilo dobavljeno destilaterju in destilirano v skladu z določbami te uredbe. Komisija je bila avtorica Uredbe št. 2499/82. Tako zatrjevano nezakonitost je torej mogoče pripisati Komisiji. (
18
) Komisija v obravnavani pritožbi ni izpodbijala te odločitve.
48.
Drugič je Komisija trdila, da bi lahko tožeče stranke dosegle učinkovito sodno varstvo pred nacionalnimi sodišči. Zlasti bi lahko pri nacionalnem sodišču proti intervencijskemu organu vložile tožbo za izplačilo v skladu s sodbo v zadevi Unifrex. (
19
) Tožeče stranke bi lahko v okviru tožbe zaradi neupravičene obogatitve proti organu AIMA (ki je vložena pri Tribunale civile di Cagliari) predlagale nacionalnemu sodišču tudi, naj postavi vprašanje za predhodno odločanje na podlagi člena 234 ES, da bi Sodišče lahko preverilo veljavnost zadevnih določb uredbe. (
20
)
49.
Sodišče prve stopnje se je sklicevalo na ustaljeno sodno prakso, da je treba odškodninsko tožbo na podlagi člena 235 ES presojati glede na celoten sistem sodnega varstva posameznikov, ki ga uvaja Pogodba. Kadar je posameznik menil, da mu je bila povzročena škoda zaradi pravilne uporabe predpisa Skupnosti, za kateri je menil, da ni zakonit, in da je bilo dejstvo, ki je povzročilo zatrjevano škodo, mogoče pripisati izključno Skupnosti, je bila lahko dopustnost take odškodninske tožbe v določenih primerih pogojena z izčrpanjem nacionalnih pravnih sredstev. Poleg tega so morala nacionalna pravna sredstva zato na učinkovit način zagotoviti varstvo pravic zadevnih oseb in so morala biti sposobna povrniti zatrjevano škodo. Zlasti dopustnost odškodninske tožbe, ki temelji na členu 235 ES, ne bi mogla biti podrejena izčrpanju nacionalnih pravnih sredstev, kadar, ob predpostavki, da je bil zadevni predpis Skupnosti razglašen za neveljaven s sodbo Sodišča, nacionalna sodišča ne morejo ugoditi tožbi zaradi plačila ali kateri koli drugi primerni tožbi brez predhodne intervencije zakonodajalca Skupnosti zaradi neobstoja določbe Skupnosti, ki dovoljuje pristojnim nacionalnim organom, da izplačajo zahtevane vsote. V teh primerih je bilo namreč izvrševanje pravic oseb, ki so menile, da so bile oškodovane, pred nacionalnimi sodišči pretirano oteženo. Zato ne bi bilo v nasprotju samo z dobrim delovanjem sodnega varstva ali ekonomičnostjo postopka, temveč tudi s pogojem, ki se nanaša na neobstoj učinkovitega notranjega pravnega varstva, zahtevati, da zainteresirane osebe izčrpajo nacionalna pravna sredstva in da se čaka na to, da je bilo o njihovi zahtevi pravnomočno odločeno, potem ko so, odvisno od primera, zadevne institucije Skupnosti spremenile ali dopolnile določbe Skupnosti, ki so se uporabljale, zaradi izvršitve sodbe, ki jo je Sodišče izdalo v postopku predhodnega odločanja, s katero je bila ugotovljena nezakonitost teh določb. (
21
)
50.
V tej zadevi tožeče stranke, v nasprotju s trditvijo Komisije, nimajo učinkovitega sodnega varstva pred nacionalnim sodiščem. Ne da bi to vplivalo na presojo morebitne utemeljenosti navedb tožečih strank, v pravnem pomenu tega postopka nacionalno sodišče v nobenem primeru ni imelo pooblastila, da AIMA naloži, naj tožečim strankam izplača znesek zadevnih pomoči Skupnosti, razen če bi se Uredba št. 2499/82 retroaktivno spremenila. Kot je Sodišče prve stopnje že navedlo, (
22
) bi bilo v tem primeru nujno, da bi Komisija sprejela uredbo. Tudi če bi Sodišče v takem primeru v sodbi, izdani na podlagi postopka za sprejetje predhodne odločbe, ugotovilo nezakonitost nekaterih določb Uredbe št. 2499/82, bi lahko le intervencija zakonodajalca Skupnosti (kar je Komisija med drugim izpostavila v odgovoru na tožbo) omogočila sprejetje pravne podlage, ki bi dovolila tako plačilo. (
23
)
51.
Sodišče prve stopnje je v skladu z navedenim sklenilo, da se mora ugovor, da obstajajo učinkovita nacionalna pravna sredstva, zavrniti. (
24
) Komisija v pritožbi tudi ni izpodbijala te odločitve.
52.
Tretjič je Komisija trdila, da so odškodninski zahtevki zastarali na podlagi člena 46 Statuta Sodišča, ki se uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje na podlagi člena 53 istega statuta. Člen 46 določa, da tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti zastarajo v petih letih od nastanka kršitve. Zastaralni rok je začel teči z dnem, na kateri so bile tožeče stranke seznanjene z dejstvom, zaradi katerega je nastala škoda. V konkretni zadevi bi se tožeče stranke s tem seznanile, ne glede na to, ali gre za napačno uporabo predpisa Skupnosti ali za njegovo nezakonitost, najkasneje takrat, ko je bil uporabljen ta predpis (to je junija 1983). Niti sodba Tribunale civile iz Roma z dne 27. januarja 1989 niti kasnejše sodbe pritožbenega sodišča v Rimu in italijanskega kasacijskega sodišča niso mogle prekiniti tega zastaranja.
53.
Sodišče prve stopnje je zavrnilo to trditev. Odločilo je, da je bila Komisija dolžna popraviti škodo, ki so jo tožeče stranke utrpele zaradi plačilne nesposobnosti DAI, ker ni bil izpeljan postopek, ki bi na podlagi sistema, ki ga uvaja člen 9 Uredbe št. 2488/82, zadevnim proizvajalcem zagotovil plačilo pomoči Skupnosti, ki jo predvideva ta uredba.
54.
Natančneje, Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je zastaralni rok začel teči, ko so tožeče stranke nedvomno utrpele škodo zaradi delnega ali popolnega neizplačila pomoči Skupnosti. DAI bi jim morala v skladu s členom 9(1) Uredbe št. 2499/82 izplačati minimalno nakupno ceno za vino najkasneje do konca junija 1983. V posebnih okoliščinah tega spora pa škode, ki so jo tožeče stranke utrpele zaradi neizplačila ob koncu junija 1983, ni bilo mogoče šteti za gotovo, to je, da je bila od tega datuma neizbežna in predvidljiva. (
25
)
55.
Sodišče prve stopnje je nato pregledalo dejstva, ki jih je štelo za izstopajoča. (
26
) Zavzelo je stališče, da je bilo treba za presojo „nedvomne“ narave škode upoštevati nacionalne postopke med DAI in AIMA (v katerih so bile tožeče stranke intervenienti), ki so se nanašali na usodo varščine. Sklenilo je, da je bilo v izjemnih okoliščinah te zadeve izredno težko, da bi se skrben in dobro obveščen gospodarski subjekt zavedal tega, da ne bo mogel doseči izplačila zadevnih pomoči pred nacionalnim sodiščem, ter da zato nacionalna pravna sredstva ne bi bila učinkovita.
56.
Izmenjava dopisov med tožečimi strankami in AIMO na eni ter Komisijo na drugi strani in postopki, začeti pred italijanskimi sodišči, kažejo, da so tožeče stranke zavrnitev AIMA, da jim izplača zadevno pomoč, na začetku jasno pripisovale nepravilni razlagi Uredbe št. 2499/82. Zainteresirane osebe razumljivo niso vedele, da je vzrok za njihovo škodo prav v pravni praznini Uredbe št. 2499/82, tako da niso mogle dobiti povračila te škode pred nacionalnim sodiščem, ker ni bilo pravne podlage, ki bi dovolila plačilo pomoči proizvajalcem. Med drugim bi tožeče stranke lahko legitimno pričakovale, da bo nacionalno sodišče obsodilo AIMA na plačilo zneska pomoči, vključenega v minimalno nakupno ceno, ki jim je DAI ni izplačala. (
27
)
57.
Neobstoj mehanizma, ki v okviru sistema, ki ga uvaja člen 9 Uredbe št. 2499/82, zagotavlja izplačilo pomoči Skupnosti zadevnim proizvajalcem, predvsem pri plačilni nesposobnosti destilaterja, po mnenju Sodišča prve stopnje ni bil združljiv z enim od bistvenih namenov preventivne destilacije. Preventivna destilacija ni bila namenjena samo preprečevanju trženja vin slabe kvalitete, temveč tudi temu, kot to izhaja iz šeste uvodne izjave preambule Uredbe št. 2144/82, da so se izboljšali prihodki proizvajalcev tako, da se jim je pod določenimi pogoji zagotovila „minimalna zagotovljena cena“ za namizno vino. Med drugim je treba v skladu z enajsto uvodno izjavo preambule Uredbe št. 2499/82 določiti, da se po splošnem pravilu minimalna cena, zagotovljena proizvajalcem, izplača v rokih, ki jim omogočajo pridobiti primerljiv dohodek s tistim, ki bi ga pridobili, če bi šlo za tržno prodajo. Zato se je v teh okoliščinah na podlagi te uvodne izjave izkazalo za potrebno, da se dolgovana pomoč izplača čim prej, s hkratnim zagotavljanjem pravilne izvedbe postopkov s primernim sistemom zavarovanja. (
28
)
58.
Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je v teh okoliščinah lahko skrben in dobro obveščen proizvajalec razumno pričakoval, da bo prejel plačilo zadevne pomoči. Še posebej, če je destilater zagotovil zavarovanje na podlagi člena 11 Uredbe št. 2499/82, da bi zagotovil pravilno izvedbo postopkov, je bilo legitimno mogoče pričakovati, da ni tveganja plačilne nesposobnosti destilaterja glede zneska pomoči, ki je predhodno izplačan destilaterju kot predujem, če so proizvajalci izpolnili vse svoje obveznosti in je bilo vino destilirano v skladu z določbami te uredbe. Izjemno naravo položaja, ki izhaja iz zgoraj omenjene pravne praznine Uredbe št. 2499/82 na področju preventivne destilacije namiznega vina, pa je potrjevalo tudi dejstvo, da je bil sistem, predviden s členom 9 te uredbe, izredno neobičajen. (
29
)
59.
Zaradi vseh teh razlogov, ob upoštevanju zapletenosti sistema, ki ga je uvedla Uredba št. 2499/82, in izjemnih okoliščin, ki so bile navedene, so se tožeče stranke šele po koncu postopkov o varščini, ki so jih začele pred italijanskimi sodišči, lahko zavedele, da ne bodo dosegle plačila zneskov zadevne pomoči s pomočjo varščine. V tej zadevi, čeprav je AIMA vrnila bančno nakazilo varščine februarja 1991 na podlagi sodbe Tribunale civile di Roma in je bilo to istega leta vknjiženo v korist EKUJS, italijansko sodišče do sodbe italijanskega kasacijskega sodišča z dne 28. novembra 1994 ni dokončno odločilo, kdo je na podlagi Uredbe št. 2499/82 upravičenec navedene varščine. Iz navedenega izhaja, da škoda, ki so jo utrpele tožeče stranke, ni mogla biti nedvoumna pred tem datumom.
60.
V skladu s tem je Sodišče prve stopnje sklenilo, da se v teh pogojih petletni zastaralni rok, ki ga določa člen 46 Statuta, ni mogel začeti pred tem zadnjim datumom. Odškodninska tožba (to je tožba za nadomestilo, enako zneskom, ki jih DAI dolguje tožečim strankam), ki je bila vložena leta 1998, ni bila prepozna. (
30
)
Pritožba
61.
Komisija je vložila pritožbo zoper sodbo Sodišča prve stopnje. Pritožba je omejena na del sodbe, v katerem je odločeno o razlagi člena 46 Statuta Sodišča (točke od 129 do 150, povzete v zgoraj navedenih točkah od 54 do 58).
62.
Komisija navaja, da trditev Sodišča prve stopnje, v skladu s katero je rok začel teči, ko so se tožeče stranke zavedele, da na podlagi varščine, ki jo je DAI zagotovila v korist AIMA, ne bodo prejele pomoči, temelji na očitni napačni uporabi prava. Njen edini pritožbeni razlog je, da je Sodišče prve stopnje tako kršilo člen 46 Statuta Sodišča.
63.
Komisija se strinja z izhodiščem Sodišča prve stopnje, da namreč zastaralni rok za vložitev tožbe za nepogodbene odgovornosti Skupnosti ne more začeti teči, dokler niso izpolnjeni vsi pogoji, ki urejajo obveznost povračila škode, in zlasti dokler ne nastane škoda, ki jo je treba povrniti. (
31
) V zadevah, kjer odgovornost Skupnosti izvira iz zakonodajnih ukrepov, kot v tem primeru, zastaralni rok ne more začeti teči, dokler ne nastanejo vsi škodljivi učinki ukrepa in, posledično, dokler tožečim strankam ni povzročena škoda nedvomne narave. (
32
) Iz navedenega izhaja, da zastaralni rok za vložitev tožbe za nepogodbeno odgovornost, ki izhaja iz zakonodajnega ukrepa, začne teči z objektivno določljivim trenutkom, v katerem je uporaba tega ukrepa dejansko povzročila škodo premoženju tožeče stranke.
64.
Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje, potem ko je pravilno povzelo zgoraj navedeno sodno prakso, zavzelo stališče, ki je tej sodni praksi diametralno nasprotno. Sodišče prve stopnje bi moralo na podlagi te sodne prakse ugotoviti, da je rok začel teči, ko je uporaba sistema posrednih plačil pomoči za destilacijo na podlagi člena 9 Uredbe št. 2499/82 dejansko povzročila škodo tožečim strankam, ker ni zagotovila, da bi se pomoč izplačala neposredno proizvajalcem, če bi destilater postal plačilno nesposoben. Dejansko je bilo to takrat, ko zaradi plačilne nesposobnosti DAI tožeče stranke niso dobile izplačila pomoči v rokih, ki jih določa Uredba št. 2499/82, to je najkasneje 90 dni po destilaciji.
65.
Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da je škoda nastala več let kasneje, ko so se tožeče stranke zavedele neuspeha svojih poskusov, da bi pred nacionalnimi sodišči dosegle poplačilo pomoči iz varščine. Sodišče prve stopnje je štelo, da bi tožeče stranke glede na zapletenost sistema posrednih plačil pomoči, ki ga določa Uredba št. 2499/82, lahko upravičeno pričakovale, da bodo dosegle poplačilo zadevnih zneskov iz varščine. Škoda, ki je nastala zaradi neplačila pomoči, zato ni bila nedvomna do sodbe kasacijskega sodišča z dne 28. novembra 1994.
66.
Ta sklep, za kateri se na prvi pogled zdi, da ga je Sodišče prve stopnje sprejelo le na podlagi ugotovitve dejanskega stanja, je po navedbah Komisije v resnici utemeljen na napačnem pravnem stališču, da se mora pogoj glede obstoja nedvomne škode določiti subjektivno ne pa objektivno. Z drugimi besedami, Sodišče prve stopnje je domnevalo, da škoda, ki je nastala zaradi uporabe nezakonitega zakonodajnega ukrepa, ne more biti nedvomna, če je zadevna oseba ne šteje za nedvomno, čeprav je osebi že znano, da ji je ukrep škodoval. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da je Uredba št. 2499/82 objektivno povzročala škodo tožečim strankam že od leta 1983. Namesto tega se je osredotočilo na to, kako so tožeče stranke dojemale te škodljive učinke. Sodišče prve stopnje je namreč sklenilo, da ne zadostuje, da so tožeče stranke vedele, da so zaradi uporabe Uredbe št. 2499/82 utrpele škodo. Preizkusu je dodalo popolnoma subjektiven element, to je, da se morajo tožeče stranke zavedati, da bi lahko prejele odškodnino le z odškodninsko tožbo zoper Komisijo.
67.
Po navedbah Komisije navedenega pristopa ni mogoče upravičiti z utemeljitvijo, da se morajo upoštevati vsi dvomi, ki bi jih tožeče stranke lahko imele glede zakonitosti Uredbe št. 2499/82, ali napačne odločitve, ki so jih sprejele za pridobitev izplačila pomoči s prisvojitvijo varščine, zagotovljene v korist AIMA. Iz sodne prakse izhaja, da take napake v presoji udeleženih oseb niso pomembne za določitev začetka teka roka. (
33
)
68.
Komisija še ugovarja, da pristop, ki ga je v sodbi uporabilo Sodišče prve stopnje, ni pravilen tudi zaradi načel, ki jih je Sodišče določilo v zadevi Adams proti Komisiji, (
34
) na katero se sklicujejo tožeče stranke v prizadevanju, da bi obšle zastaralni rok. V tej sodbi ne gre za določitev začetka teka roka, pač pa izteka zastaralnega roka. Poleg tega je Sodišče v zadevi Adams upoštevalo nezavedanje dejstva, zaradi katerega je nastala škoda, ne pa njegove nezakonitosti.
69.
Komisija poudarja, kot je navedlo Sodišče prve stopnje, (
35
) da je bilo tožečim strankam po sklenitvi pogodb z DAI popolnoma jasno, da jim bo pomoč dodeljena pod pogoji in v skladu s postopkom, določenim v Uredbi št. 2499/82. Tožeče stranke pred Sodiščem prve stopnje niso dokazale, da jim je bilo od začetka onemogočeno, da dosežejo poplačilo dolžnih zneskov kot pomoč z zahtevkom zoper na primer AIMA ali Komisijo. Napake v razlagi, zaradi katerih so bile prepričane, da bi lahko prejele varščino, če bi destilater postal plačilno nesposoben, ter so se zato spustile v dolge in neuspešne postopke pred nacionalnimi sodišči, v zvezi s tem ne morejo pomeniti utemeljitve. Tožeče stranke zato ne morejo zatrjevati nenamernega nezavedanja dejstva, zaradi katerega je nastala škoda.
70.
Merilo, ki ga je uporabilo Sodišče prve stopnje, po mnenju Komisije ne more temeljiti na pojmu neizbežne in predvidljive škode v smislu sodne prakse Sodišča. (
36
) Ta pojem omogoča tožečim strankam, da zgodaj vložijo odškodninsko tožbo, da bi se izognile škodi, ki bi bila še večja, ker je ne bi bilo mogoče oceniti. Ne more pa upravičiti odloga začetka teka roka na podlagi subjektivne presoje neizbežne in predvidljive narave škode, ki je že nastala.
71.
Komisija ugovarja, da je pristop Sodišča prve stopnje med drugim v nasprotju s temeljnimi zahtevami pravne varnosti, ki velja tudi za roke. Če bi bil trenutek, v katerem začne teči rok iz člena 46 Statuta Sodišča, odvisen od subjektivnega dojemanja nedvomne narave škode tožeče stranke, bi se oškodovanec očitno lahko odločil, kdaj je odškodninska tožba končno zastarala. V zadevi, kot je ta, bi stranka preprosto sprožila več nizov postopkov, tudi popolnoma preračunljivo, in bi nato lahko ugovarjala, da škoda po njenem mnenju ni bila dovolj nedvomna. S tem bi lahko umetno podaljšala rok za vložitev odškodninske tožbe tudi za več let.
72.
Nazadnje in podredno Komisija navaja, da je celo na podlagi pristopa, ki ga je zavzelo Sodišče prve stopnje, njegova presoja začetka teka roka delno napačna, ker temelji na očitnem popačenju dejstev. Kot je navedlo tudi samo Sodišče prve stopnje, so zoper sodbo Tribunale civile di Roma vložile pritožbo le štiri od petih tožečih strank. Zato ni razloga, da se za peto tožečo stranko (Cantina sociale del Vermentino) šteje, da je rok zanjo začel teči z dnem sodbe Corte di Cassazione. Na podlagi meril, ki jih je sprejelo Sodišče prve stopnje, je rok zanjo začel teči z dnem sodbe Tribunale civile di Roma, to je 27. januarja 1989. Tožba te tožeče stranke je bila torej ob vložitvi pri Sodišču prve stopnje 12. oktobra 1998 zastarana.
73.
Tožeče stranke najprej navajajo, da niso same začele nacionalnih postopkov. So le intervenirale v postopku, ki ga je DAI sprožila zoper AIMA, da bi dosegle odločitev, da bi se znesek, zagotovljen z varščino v korist AIMA, lahko izplačal njim. Zato so morale tožeče stranke počakati na izid te tožbe, preden so začele postopek pred sodiščem Skupnosti. Sodišče prve stopnje bi zgodnejši predlog zagotovo zavrnilo zato, ker niso bile izčrpane nacionalne pravice do pravnih sredstev.
74.
Tožeče stranke drugič navajajo, da podrejeni pritožbeni razlog Komisije ni dopusten in ni utemeljen. Dopusten ni zato, ker ga ni uveljavljala pred Sodiščem prve stopnje. Utemeljen ni zato, ker bi izid pritožbenega postopka pred Corte di Cassazione v skladu z italijanskimi postopkovnimi pravili učinkoval na vseh pet pritožbenih strank enako. Če bi bila pritožba zavrnjena, bi sodba na prvi stopnji postala pravnomočna za vse stranke postopka pred Tribunale civile di Roma. Prav tako bi bila, če bi bilo pritožbi ugodeno, sodba Corte d'appello razveljavljena in zadeva vrnjena Tribunale civile di Roma, ki bi moralo vsebinsko odločiti glede vseh strank postopka pred njim.
75.
Tožeče stranke so, če bi Sodišče sprejelo katerega od ugovorov Komisije glede roka za vložitev tožbe pri Sodišču prve stopnje, podredno vložile tako imenovano nasprotno pritožbo. V njej v bistvu ugovarjajo, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 159 do 162 sodbe odločilo, da Skupnost ni bila upravičeno obogatena, ker pomoč ni bila v celoti izplačana tožečim strankam, temveč je (nasprotno) AIMA nakazala varščino na račune EKUJS. Zato rok ne bi mogel začeti teči pred nastankom neupravičene obogatitve (v letu 1991). Vendar pa tožeče stranke niso mogle vedeti za neupravičeno obogatitev pred 1997, ko jih je Komisija obvestila o pomembnih dejstvih.
Presoja
Predhodna stališča
76.
V postopku pred Sodiščem prve stopnje je Komisija poskušala (uspešno) ugovarjati, da ji ni bilo mogoče pripisati zadevnega ravnanja, da je obstajalo učinkovito nacionalno pravno varstvo in da je tožba tožečih strank zastarala. Sodišče je vsako vprašanje obravnavalo zelo skrbno. Vsa po vrsti je zavrnilo in nadaljevalo s presojo utemeljenosti. Sklenilo je, da so izpolnjeni pogoji za odgovornost Skupnosti, ki se nanašajo na nezakonitost očitanega dejanja, obstoj škode in vzročno zvezo med tem ravnanjem in zatrjevano škodo. (
37
) V skladu s tem je Sodišče z vmesno sodbo odločilo, da mora Komisija povrniti škodo, ki je nastala tožečim strankam zaradi delnega ali celotnega neplačila dela njihovih neplačanih terjatev do DAI, ki ustreza pomoči Skupnosti, ki jo imajo pravico zahtevati na podlagi Uredbe št. 2499/82. (
38
)
77.
V zvezi z ugovorom zastaranja moram pojasniti, da se strinjam s preučitvijo utemeljenosti te tožbe Sodišča prve stopnje. Pravo Skupnosti očitno nima namena, da proizvajalcu vina, ki je izpolnil svojo obveznost na podlagi Uredbe št. 2499/82, odreče pomoč zaradi napake destilaterja, ki je nikakor ni mogoče očitati proizvajalcu.
78.
V zvezi s tem naj poudarim, da je Sodišče v zadevi Lingenfelser (
39
) razveljavilo tretji pododstavek člena 9(2) Uredbe št. 2499/82, ker je kaznovala s popolno izgubo pomoči vsako destilaterjevo neizpolnitev roka za plačilo proizvajalcu. S tem je Sodišče očitno pripisalo precejšnjo pomembnost dejstvu, da je namen Uredbe št. 2499/82 na splošno in posebej člena 9(1) zagotoviti, da proizvajalec pridobi dobiček, ki je primerljiv s tistim, ki bi ga prejel, če bi šlo za tržno prodajo. (
40
)
79.
Podobno je v obravnavani zadevi opustitev ravnanja destilaterja povod za tožbo tožečih strank. Neplačilo pomoči tožečim strankam, do katere so bile upravičene, je bilo posledica vseh treh kršitev uredbe, ki jih je nacionalno sodišče ugotovilo ob zavrnitvi tožbe DAI. Tožeče stranke niso uspele pred nacionalnim sodiščem zaradi pravne praznine v Uredbi št. 2499/82, ker se brez objektivnega opravičila proizvajalci vina drugače obravnavajo glede na to, ali je njihova država članica izbrala postopek na podlagi člena 9 ali člena 10 Uredbe št. 2499/82. To pravno praznino lahko zapolni le zakonodajalec Skupnosti.
80.
V posebnih okoliščinah obravnavane zadeve ne priznavam, da se škoda, ki so jo utrpele tožeče stranke na koncu junija 1983 kot posledico neplačila DAI, lahko obravnava, kot da je bila že od tega datuma gotova (to je da je bila neizbežna in predvidljiva). Bolj se mi zdi, da so imele tožeče stranke – v smislu svojih kvazipogodbenih odnosov z AIMA –, kot bi to opredelil zunanji opazovalec, objektivno legitimno pričakovanje, da bo njihovo nacionalno sodišče upoštevalo, da bi morale biti prejemnice pomoči Skupnosti, in bi sprejelo ustrezen sklep, ki bi jim zagotovil izplačilo. Ne nazadnje so izpolnile vse svoje obveznosti na podlagi Uredbe št. 2499/82, preventivna destilacija pa je bila opravljena v rokih. (
41
) Posledično zavračam predlog, da je rok zoper tožeče stranke začel teči pred začetkom postopka pred nacionalnim sodiščem, v katerem so bile nato udeležene.
81.
Za odločitev, kateri je pravilni trenutek, od katerega je začel teči petletni rok za vložitev te tožbe, je po mojem mnenju bistveno, da se pozorno preuči odločitev nacionalnega sodišča na prvi stopnji (Tribunale civile di Roma). Zgoraj (v točki 29) sem navedla osrednji del sodbe tega sodišča.
82.
Nacionalno sodišče je najprej ugotovilo, da „[…]Uredba št. 2499/82 podeljuje pravico do pomoči, če se spoštujejo strogo postavljeni roki in pogoji; nespoštovanje teh pa povzroči, da se del pomoči ali vsa pomoč, ki je bila izplačana s predujmom, vrne. […] [D]estilaterji [so] prejemniki pomoči, medtem ko so proizvajalci vina in grozdja tisti, ki jim je pomoč v končni fazi namenjena“.
83.
Pri tej navedbi je nacionalno sodišče izreklo dve pravilni ugotovitvi, enkrat pa se je očitno zmotilo. Drži, da so dogovori Skupnosti za podporo trga v kmetijstvu res vsi odvisni od zagotovitve, da tisti, ki zahtevajo podporo, izpolnjujejo nujne pogoje, ki jih določajo pravila Skupnosti. (
42
) Proizvajalci vina in grozdja so bili res „tisti, ki jim je pomoč v končni fazi namenjena“. Vendar se mi zdi, da pri pravilni razlagi Uredbe št. 2499/82 destilaterji niso bili „prejemniki pomoči“ v pravem smislu glede minimalne nakupne cene. Bili so bolj posrednik, prek katerega se je pomoč prenesla proizvajalcem vina, če je vino prišlo pravočasno v destilarno in je bilo destilirano. (
43
)
84.
Nacionalno sodišče je nato sklepno ugotovilo, da „[i]z navedenega izhaja, da se da zadevno uredbo preprosto razlagati in da ni treba predložiti Sodišču vprašanja za prehodno odločanje“. To drži, če bi se osredotočili izključno na različne roke, v katerih je moral destilater različno ukrepati, da bi se izognil izgubi varščine, ki jo je zagotovil v zameno za predujem pomoči Skupnosti.
85.
Sklep, da nacionalno sodišče pri svoji odločitvi ni upoštevalo prava Skupnosti, ne bi bil pravilen. Uredbo št. 2499/82 je upoštevalo, vendar le zato, da bi preverilo roke iz člena 9 te uredbe, v katerih je DAI morala ukrepati, in da bi priskrbelo pomembne dokaze o njenih dejanjih. Osredotočilo se je izključno na odnos med DAI in AIMA (kot se je kazal v sklenitvi zavarovanja, ki ga je zagotovila Assedile). V nadaljevanju je (povsem pravilno) opredelilo tri različne načine, na katere DAI ni izpolnila obveznosti na podlagi uredbe: (i) proizvajalcem ni plačala minimalne cene, razen plačil v skupnem znesku 110.795.870 ITL (57.221 EUR); (
44
) (ii) ni jim plačala v devetdesetdnevnem roku in (iii) pred 1. junijem 1984 ni dokazala, da je opravila plačila. (Vsi trije so seveda sestavni deli iste osnovne kršitve obveznosti DAI, to je da proizvajalcem vina ni izplačala polnega zneska dolžne minimalne nakupne cene za njihovo vino, ki so ga dobavili za destilacijo.)
86.
S tem se nacionalno sodišče sploh ni osredotočilo na prvo (in temeljno) vprašanje, kdo je končni prejemnik zadevne pomoči Skupnosti. Očitno je, da je proizvajalce vina, ki so bili intervenienti (tisti, ki jim je namenjena minimalna nakupna cena, in edini, ki jim je po pravilih Skupnosti namenjena finančna korist od te nakupne cene), obravnavalo enakovredno z drugimi, ki jim je DAI dolgovala denar, ko je propadla. Znesek, ki jim ga je dolgovala kot del pomoči Skupnosti, je bil v postopku zaradi plačilne nesposobnosti izenačen z ostalimi dolgovi DAI. To očitno izhaja iz edinega odstavka sodbe, ki se izrecno nanaša na njihove interese:
„Zadružne vinske kleti lahko, kot tudi porok [Assedile], če se odloči, da bo uveljavljal regresni zahtevek, dobijo poplačilo svojih terjatev v okviru stečajnega postopka, skupaj z drugimi upniki in v skladu z načelom enakosti upnikov.“
87.
S tem nacionalno sodišče ni razumelo celotne strukture in namena ureditve pomoči Skupnosti. Kar je odločilno, zavrnilo je tudi vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe. Seveda, k temu ni bilo zavezano, ker ni bilo končno sodišče, ki ga zavezujejo strožje zahteve zadnjega odstavka člena 234 ES (in verjetno Tribunale civile di Roma zadeve ni obravnavalo s pravega zornega kota, ker se je spraševalo, ali je bila predložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe „nujna“). Zato Sodišču na tej stopnji ni bila dana možnost, da presoja strukturo in namen Uredbe št. 2499/82. Če bi jo, bi po mojem mnenju verjetno doseglo enak sklep, kot ga je Sodišče prve stopnje, to je da je v Uredbi št. 2499/82 pravna praznina, ki povzroča različno obravnavanje proizvajalcev vina glede na to, ali je njihova država članica izbrala postopek na podlagi člena 9 ali člena 10; da razlika v obravnavanju ni bila upravičena in da je za to kršitev odgovorna institucija Skupnosti, ki je predlagala Uredbo št. 2499/82, to je Komisija. (
45
) Čeprav tožeče stranke zaradi odgovorov, ki bi bili dani nacionalnemu sodišču, z intervencijo v nacionalnih postopkih (neizogibno) ne bi pridobile dolgovane pomoči Skupnosti, bi takrat objektivno izvedele, da imajo zahtevek zoper Komisijo. Njihov rok za vložitev odškodninske tožbe na podlagi člena 235 ES bi torej očitno tekel od tega trenutka.
88.
Mogoče je, da se nacionalno sodišče ni popolnoma posvetilo interesom proizvajalcev vina, ker so bili intervenienti v tožbi DAI, ne pa tožeče stranke. Menim, da bi bilo v teh okoliščinah precej kruto grajati proizvajalce, ker niso vložili ločene tožbe, verjetno zoper DAI (ker je bila destilater, ki jim je dejansko dolgovala razliko do pomoči Skupnosti, ki bi jim morala biti izplačana), z AIMA in morda Assedile kot dodatnima toženima strankama. Pred nacionalnimi sodišči je v tem času že potekal pomemben postopek (med DAI in AIMA). V interesu učinkovitosti in ekonomičnosti postopka je bilo običajneje intervenirati v tem postopku in na ta način pri nacionalnemu sodišču uveljavljati upravičenje proizvajalcev vina do izplačila njihove pomoči Skupnosti. Če bi DAI po predložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe uspela ali izgubila, bi imeli ali boljše možnosti, da bi jim DAI izplačala pomoč, ali bi vsaj vedeli, v kakšnem položaju so. Če je bila njihova napaka to, da so intervenirali v postopkih, namesto da bi sprožili ločene postopke, je bila po mojem mnenju ta napaka upravičena.
89.
Proizvajalce vina (in njihove očitne interese) kot interveniente je nacionalno sodišče obravnavalo zelo hitro. Razen (nedvomne) prednosti naknadnega preizkusa, ni mogoče v sodbi Tribunale civile di Roma najti nobenega jasnega (kaj šele izrecnega) napotka proizvajalcem vina, da so imeli dober zahtevek, vendar so ga uveljavljali na napačnem mestu. Nasprotno, pojasnjeno jim je bilo, da niso niti v boljšem niti slabšem položaju kot vsaka druga oseba, ki ji je DAI dolgovala denar.
90.
Zlasti pa iz sodbe Tribunale civile di Roma ne izhaja nobena neposredna sodna usmeritev, da proizvajalci vina pred nacionalnimi sodišči ne bi ničesar dosegli (ne v okviru tožbe DAI ne v ločenih postopkih), ker ni bilo mehanizma za zaščito njihovih interesov tako, da bi se preprečilo unovčenje varščine, ki jo je dala DAI v korist AIMA, in kasnejše povračilo tega zneska, ki ga je AIMA nakazala EKUJS, ko je država članica (kot Italija) izbrala postopek, določen v členu 9 Uredbe št. 2499/82. Sodbe zato ne razumem v smislu, da bi morale tožeče stranke objektivno spoznati, da je bila njihova edina možnost, da se odpovedo nacionalnim postopkom in brez odlašanja sprožijo postopek proti Komisiji kot avtorju zakonodaje z napako.
91.
Proizvajalci vina so vložili pritožbo. Pritožbeni postopek (ki kot kaže, ni bil uspešen, predvsem iz postopkovnih razlogov) (
46
) je bil dolgotrajen. Trajal je od 27. januarja 1986 (datum sodbe Tribunale civile di Roma), od izdaje sodbe Corte d'appello (pritožbeno sodišče) z dne 19. novembra 1991 do sodbe Corte di Cassazione (kasacijsko sodišče) z dne 28. novembra 1994, s katero je bila pritožba pritožnikov pravnomočno zavrnjena. Is spisa Sodišča ni mogoče ugotoviti, ali so tožeče stranke v tej postopkovni pritožbi opozorile tudi na svoj materialni zahtevek na podlagi prava ES ali pa so ponovno postavile vprašanje, ali bi bilo treba Sodišče zaprositi za napotilo glede razumevanja delovanja Uredbe št. 2499/82, da se razjasni zmeda, ki je nastala zaradi nesolventnosti DAI. V teh okoliščinah proizvajalci vina niso imeli veliko možnosti ali sploh nobene za uspeh. Sama jim ne bi želela nasprotovati z ugotovitvijo, da se nikoli ne bi smeli pritožiti in da bi se moralo ugotoviti, da je rok začel teči pred 28. novembrom 1994.
92.
Poleg tega se mi zdi, da bi Komisija, če bi tožeče stranke zoper njo vložile tožbo pri Sodišču prve stopnje, ne da bi se prej obrnile na nacionalno sodišče, ugovarjala, da bi morale svoj zahtevek najprej uveljavljati pred nacionalnimi sodišči, ki so jim bila sposobna nuditi učinkovito pravno varstvo. Povsem verjetno bi navedla ugovore, podobne tistim, ki so bili predstavljeni v okviru tega postopka. (
47
)
93.
Na podlagi navedenega bom presojala analizo roka iz člena 46 Statuta, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje.
Presoja
94.
V skladu s sodno prakso Sodišča rok v zadevah nepogodbene odgovornosti, ki nastanejo na podlagi zakonodajnega ukrepa, začne teči, ko so nastali škodljivi učinki ukrepa in, posledično, ko je bila udeleženim osebam povzročena škoda nedvomne narave. (
48
)
95.
V tej zadevi je Sodišče prve stopnje odločilo, da je zastaralni rok začel teči, ko so tožeče stranke nedvomno utrpele škodo zaradi delnega ali popolnega neizplačila pomoči. (
49
) To sodišče je ugotovilo, da je v izjemnih okoliščinah (i) skrben in dobro obveščen gospodarski subjekt lahko utemeljeno pričakoval, da bo dosegel izplačilo pomoči, ter (ii) (zlasti glede na zapletenost sistema, ki ga uvaja Uredba št. 2499/82, (
50
) in izjemno naravo položaja zaradi pravne praznine v tej uredbi) težko, da bi se ta gospodarski subjekt zavedal, da ne bo mogel doseči tega izplačila pred nacionalnim sodiščem. Zato je za presojo, ali je bila škoda nedvomne narave, moralo nujno upoštevati nacionalni postopek, posebej glede usode varščine.
96.
Menim, da bi lahko ta elementa prav tako dobro (in morda celo primerneje) opredelili v okviru presoje, kako bi razumni opazovalec položaja lahko razumel objektivni položaj. Objektivno gledano se mi zdi, da bi glede na zakonodajo Skupnosti kvazipogodbena razmerja med AIMA in proizvajalci vina, dejstvo, da so proizvajalci vina izpolnili svojo obveznost, in očitni namen zakonodaje Skupnosti, izražen v uvodnih izjavah Uredbe št. 2499/82, ta opazovalec predvideval, da je prava pot do odškodnine postopek pred nacionalnim sodiščem za pridobitev pomoči Skupnosti, po vsej verjetnosti s predlogom za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES. Ta izplačila na splošno potekajo na nacionalni ravni in se (če je treba) zahtevajo v nacionalnih postopkih, pri čemer država članica zneske obračuna s Skupnostjo po postopku za potrditev obračuna EKUJS. Ne morem sprejeti zamisli, da bi razumen opazovalec, ki položaj opazuje objektivno, v letu 1983 menil, da bi morali proizvajalci vina sprožiti odškodninsko tožbo zoper Komisijo.
97.
Ob uporabi merila (ki ga navaja Komisija), da „zastaralni rok ne more začeti teči, dokler ne nastanejo vsi škodljivi učinki ukrepa in, posledično, dokler tožečim strankam ni povzročena škoda nedvomne narave“, namreč prej sklepam, da bi ta opazovalec ugotovil, da čeprav bi bila splošna narava škode, ki bi jo tožeče stranke verjetno utrpele, če jim pomoč Skupnosti ne bi bila izplačana, verjetno očitna v juniju 1983, pa njena neizogibna narava ne bi bila. Tožeče stranke so „utrpele škodo nedvomne narave“ šele, ko je postalo objektivno očitno, da na podlagi postopkov pred nacionalnim sodiščem ne bodo prejele pomoči. To je bil trenutek, v katerem „[so nastali] vsi škodljivi učinki [pravne praznine] ukrepa [Skupnosti]“.
98.
S tem pojasnilom se popolnoma pridružujem pristopu, ki ga je zavzelo Sodišče prve stopnje, vsaj glede štirih tožečih strank, ki so vložile pritožbo zoper sodbo Tribunale civile di Roma. (
51
)
99.
Če je Sodišče nasprotno izjemoma pripravljeno obravnavati možnost upoštevanja subjektivnega elementa, sama menim, da ima ta zadeva močne vzporednice z zadevo Adams (
52
) in da so razlogi za upoštevanje subjektivnega elementa v tej zadevi enako pomembni kot v zadevi Adams.
100.
Obravnavana zadeva je, tako kot zadeva Adams, iz razlogov, ki jih je podalo Sodišče prve stopnje, izjemna zadeva.
101.
V zadevi Adams je tožnik Komisiji priglasil protikonkurenčne prakse, ki jih je izvajal njegov delodajalec Hoffmann-La Roche & Co AG (v nadaljevanju: Roche). Kasneje je proti Komisiji vložil tožbo za povračilo škode, ki naj bi jo utrpel zaradi nezakonitih dejanj ali opustitev Komisije, saj je bil zaradi svoje priglasitve v Švici aretiran, priprt in obsojen za gospodarsko vohunjenje. Sodišče je ugotovilo, da je Komisija po obisku Rochevega odvetnika 8. novembra 1974 vedela za resnost tveganja, kateremu je s svojim prejšnjim ravnanjem (
53
) izpostavila g. Adamsa, kar je zadostovalo za nastanek odgovornosti. Ker ni storila vsega, kar je bilo v njeni moči, da bi g. Adamsu posredovala podatke, s katerimi je razpolagala po tem obisku, Komisija odgovarja g. Adamsu za škodo, ki mu je verjetno nastala zaradi odkritja njegove identitete.
102.
G. Adams je tožbo vložil julija 1983. Komisija je ugovarjala, da je tožba zastarala na podlagi člena 43 Statuta, predhodnika sedanjega člena 46. Adams je ugovarjal, da je za dejstva zvedel šele leta 1980, ko je imel njegov novi odvetnik možnost preučiti dokumente v zvezi s kazenskim postopkom. Ni verjel podatkom švicarske policije in ni mogel prebrati švicarskih sodb, ki so bile v nemščini. Niti ni nikakor mogel poznati dejstev glede obiska Rochevega odvetnika pri Komisiji 8. novembra 1974.
103.
Sodišče je navedlo, da je treba člen 43 „[…] razlagati v smislu, da nastop zastaranja ni veljavna obramba zoper zahtevek osebe, ki je utrpela škodo, ko je bila ta oseba pozno seznanjena z dejstvom, zaradi katerega je nastala škoda, in tako ni mogla v razumnem času, pred iztekom zastaralnega roka, vložiti svojega predloga na Sodišču ali pristojni instituciji. Treba je upoštevati, da je Sodišče svoj sklep glede odgovornosti Skupnosti v tej zadevi utemeljilo s tem, da Komisija po obisku [Rochevega odvetnika] 8. novembra 1974 tožeče stranke ni poskusila obvestiti in se z njo posvetovati. Iz podatkov, s katerimi razpolaga Sodišče, izhaja, da se tožnik z navedenim ni mogel seznaniti pred pripravljalno preiskavo v tem postopku, ker je bil obisk [Rochevega odvetnika] prvič omenjen v odgovoru na tožbo Komisije. Zato ni mogel zahtevati, naj se odgovornost Skupnosti na tej podlagi ugotovi pred normalnim iztekom zastaralnega roka“. (
54
)
104.
Zadeva Adams se, seveda, v več vidikih razlikuje od obravnavane, kot izrecno trdi Komisija (čeprav se, priznam, čudim njeni trditvi, da zadeva ne obravnava določitve začetka teka zastaralnega roka, temveč določitev izteka tega roka, glede na to, da sta gotovo odvisna drug od drugega). Vendar pa dokazuje, da je Sodišče v izjemnih primerih pripravljeno odstopiti od normalne uporabe pravil o zastaranju. Menim, da bi bilo treba v takih redkih, izjemnih primerih ta pravila obravnavati bolj prizanesljivejše, da bi se preprečilo sklicevanje na zastaranje v obrambi v okoliščinah_v katerih to očitno ne bi bilo pravično.
105.
V obravnavani zadevi so se tožeče stranke v času in okoliščinah zadeve popolnoma upravičeno odločile, da intervenirajo v postopku, ki ga je DAI začela septembra 1984 pred Tribunale civile di Roma zoper Assedile in AIMA. Tožeče stranke niso in niso mogle nadzorovati trajanja tega postopka. To sodišče je zavrnilo vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču. Če bi ga, bi bila zadeva pojasnjena že na tej stopnji. V okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe bi moralo Sodišče preveriti zgradbo Uredbe št. 2499/82. Pri tem bi prepoznalo pravno praznino v tej uredbi (kot jo je kasneje Sodišče prve stopnje), to je če država članica izbere eno od dveh možnosti za posredovanje pomoči, se v okoliščinah, kot so v obravnavani zadevi, sredstva, namenjena proizvajalcem kot končnim prejemnikom, povrnejo Skupnosti, namesto da bi se izplačala proizvajalcem.
106.
Brez predloga za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi katerega bi se opravilo opisano preverjanje, so štiri od petih tožečih strank, ki so vložile pritožbo zoper sodbo Tribunale civile di Roma, (
55
) šele ob zaključku nacionalnega postopka (sodba Corte di Cassazione z dne 28. novembra 1994) vedele, da njihov poskus, da bi dosegle izplačilo pomoči Skupnosti, ki jim je zakonito pripadala, prek nacionalnih sodišč, ne more uspeti. Menim, da je to primeren trenutek, da se ga določi za začetek teka roka v skladu s členom 46 Statuta.
107.
Na podlagi analize, ki sem jo predlagala zgoraj, v zvezi s peto tožečo stranko sklepam, da je rok zanjo začel teči na dan sodbe Tribunale civile di Roma, to je 27. januarja 1989. Tožba pete tožeče stranke zoper Komisijo je v skladu s tem zastarala. Drugačen sklep bi bil mogoč le, če bi Sodišče zavzelo stališče, kot v zadevi Adams, da bi moralo v izjemnih okoliščinah obravnavane zadeve v bistvu odločiti, da se rok, določen v členu 46 Statuta, ne uporablja za nobeno od tožečih strank.
108.
Za popolno presojo moram dodati, da so tožeče stranke pri nacionalnih sodiščih kasneje vložile tožbo zoper AIMA zaradi neupravičene obogatitve. (
56
) Tožeče stranke so, potem ko so se pri Komisiji prepričale, da je AIMA prenesla sredstva iz varščine Assedile na Komisijo in jih nakazala na račun EKUJS, (
57
) same ugotovile, da tudi s tem zahtevkom ne bi uspele – neupravičene obogatitve AIMA ni bilo.
109.
Lahko bi trdila tudi, da je šele v tem trenutku ugasnilo zadnje upanje na uspeh pred nacionalnimi sodišči. Menim, da to ni nujno niti primerno.
110.
Tako se mi zdi, da je neuspeh pritožbe pred Corte di Cassazione objektivno pomenil konec vsake realne možnosti, da bi tožeče stranke uspele pred nacionalnimi sodišči. (
58
) To pomeni, da je bila takrat škoda, ki so jo utrpele tožeče stranke, lahko obravnavana kot „nedvomna“. V tistem trenutku je bila škoda neizbežna in predvidljiva, čeprav je še ni bilo mogoče natančno določiti. (
59
)
111.
Priznam, da obravnavana zadeva ne sodi povsem v obstoječo sodno prakso, na katero se sklicujeta Sodišče prve stopnje v sodbi in Komisija v pritožbi. Vendar pa se ta sodna praksa ni razvila na podlagi okoliščin, kakršne so povzročile obravnavano zadevo, v katerih je problematika nerodno postavljena med nacionalni pravni sistem in pravni sistem Skupnosti. Nasprotno, v dosedanji sodni praksi se še ni postavilo osnovno vprašanje, kateri od obeh sistemov je ustrezno pristojno mesto za začetek postopkov.
112.
Če bi v tej zadevi tožeče stranke že na začetku vložile tožbo proti Komisiji, je zelo verjetno, da bi ta zavzela stališče, da je pravilno mesto nacionalno sodišče, ker se pomoč Skupnosti v kmetijskem sektorju običajno izplača prek nacionalne intervencijske uprave in ker je tekel nacionalni postopek zaradi plačilne nesposobnosti. V tem okviru je po mojem mnenju pomembno, da je Komisija tudi v postopku pred Sodiščem prve stopnje še vedno zatrjevala, da so nacionalni postopki zagotovili učinkovito pravno varstvo tožečim strankam.
113.
Če bi morali sprejeti ugovor zastaranja v tej zadevi, bi bil tožečim strankam onemogočen dostop do sodišč in s tem do pravice. To bi bilo v nasprotju s temeljnim načelom, da pravo Skupnosti nudi učinkovito pravno varstvo osebam, ki jim podeljuje pravice. Tožeče stranke so osebe, ki imajo pravico do izplačila pomoči Skupnosti za vino, ki so ga poslale DAI v destilacijo, in ki so bile prikrajšane za svoj denar zaradi pravne praznine v Uredbi št. 2499/82, za katero je po ugotovitvah Sodišča prve stopnje odgovorna Komisija. Pred Sodiščem se utemeljenost pravic ni izpodbijala. Po mojem mnenju bi bilo povsem narobe, sprejeti ugovor zastaranja glede na izjemne okoliščine obravnavane zadeve.
114.
V skladu z navedenim predlagam zavrnitev pritožbe in potrditev sodbe Sodišča prve stopnje.
Stroški
115.
Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeče stranke so priglasile stroške. Menim, da je peta tožeča stranka (Cantina sociale del Vermentino), v nasprotju s prvimi štirimi, neuspela stranka. Vendar pa iz spisa izhaja, da verjetno vsi stroški, ki bi jih bilo mogoče pripisati le peti tožeči stranki, če taki stroški sploh so, ne bi bili pomembni in da bi bili v vsakem primeru težko določljivi. V skladu s tem predlagam, naj Komisija plača stroške te pritožbe glede vseh petih tožečih strank.
Predlog
116.
Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da bi moralo Sodišče:
—
zavrniti pritožbo;
—
naložiti Komisiji, naj plača stroške pritožbenega postopka.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	ZOdl., str. II-3991.
(
3
)	Glej opombo 15 in spodaj navedeno točko 52.
(
4
)	UL L 54, str. 1; kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2144/82 z dne 27. julija 1982 (UL L 227, str. 1).
(
5
)	Prostovoljna destilacija, ki je namenjena umiku predvidenih presežkov vina iz prometa, da bi se izboljšale cene.
(
6
)	Navedena v opombi 4.
(
7
)	UL L 267, str. 16; kot je bila spremenjena z uredbama Komisije (EGS) št. 311/83 z dne 7. februarja 1983 (UL L 36, str. 6) in št. 2276/83 z dne 9. avgusta 1983 (UL L 219, str. 9).
(
8
)	Glej osmo uvodno izjavo preambule.
(
9
)	Tretji pododstavek člena 9(2) je bil razveljavljen s sodbo Sodišča, „ker kaznuje s popolno izgubo pomoči vsako neizpolnitev roka, v katerem mora destilater plačati proizvajalcu minimalno nakupno ceno“; glej sodbo z dne 27. junija 1990 v zadevi Lingenfelser (C-118/89, Recueil, str. I-2637).
(
10
)	Uredba Sveta (EGS) št. 352/78 z dne 20. februarja 1978 o dodelitvi zaseženih varščin, poroštev in jamstev, danih v skladu s skupno kmetijsko politiko (UL L 50, str. 1).
(
11
)	Očitno so se dogodki, ki so predmet obravnavane pritožbe, zgodili precej pred uvedbo eura. Ker so sedaj bralcu kot merilo vrednosti verjetno bližje euri kot lire, sem ob zneskih v lirah navedla ustrezen znesek v eurih, da prikažem razsežnost vpletenih zneskov.
(
12
)	Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da ima potek plačil dve stopnji, namreč, ko destilater plača proizvajalcu minimalno nakupno ceno in ko intervencijski organ plača destilaterju „pomoč Skupnosti“ v pravem pomenu. Sodišče prve stopnje je kasneje v sodbi pogosto uporabilo pojem „pomoč Skupnosti“ ali „pomoč“, da bi tako označilo ali obe plačili skupaj ali, natančneje, plačilo minimalne nakupne cene. Tej rabi sem sledila, ker iz sobesedila izhaja to, kar je mišljeno.
(
13
)	Namreč, sedanje tožeče stranke, še ena vinogradniška zadruga in konzorcij vinogradniških zadrug.
(
14
)	Kot je mogoče sklepati iz dokumentov predloženih Sodišču, je to moralo biti bistvo njihovih trditev pred kasacijskim sodiščem.
(
15
)	Na podlagi člena 235 ES je v sporih glede nadomestila škode, ki jih predvideva drugi odstavek člena 288 ES, pristojno sodstvo Skupnosti. Ta odstavek določa, da pri nepogodbeni odgovornosti „Skupnost v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti“.
(
16
)	Točke od 58 do 84 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
17
)	Točka 85.
(
18
)	Točki 109 in 110.
(
19
)	Sodba z dne 12. aprila 1984 v zadevi Unifrex proti Komisiji in Svetu (281/82, Recueil, str. 1969, točka 11).
(
20
)	Točki 87 in 88. Poudariti je treba, da je v prejšnjem nacionalnem postopku Tribunale civile v Rimu zavrnilo vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe (glej spodaj navedeno točko 29).
(
21
)	Točke od 115 do 117.
(
22
)	Glej točko 77 sodbe.
(
23
)	Točka 118.
(
24
)	Točka 120.
(
25
)	Točke od 131 do 133.
(
26
)	Točki 134 in 135, glej tudi zgoraj navedeni točki 18 in 24.
(
27
)	Točke od 136 do 139.
(
28
)	Točka 142.
(
29
)	Glej zakonodajni okvir, pojasnjen v točki 144 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
30
)	Točke od 143 do 147.
(
31
)	Sodba z dne 27. januarja 1982 v združenih zadevah Birra Wührer in drugi proti Svetu in Komisiji (256/80, 257/80, 265/80 in 267/80 ter 5/81, Recueil, str. 85, točka 10).
(
32
)	Prav tam.
(
33
)	Komisija navaja sodbo z dne 16. aprila 1997 v zadevi Hartmann proti Svetu in Komisiji (T-20/94, Recueil, str. II-595, točka 109 in naslednje) ter glede prejšnjega ESAE Statut Sodišča sodbo z dne 18. julija 2002 v zadevi Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi proti Komisiji (C-136/01 P, Recueil, str. I-6565, zlasti točki 31 in 56).
(
34
)	Sodba z dne 7. novembra 1985 (145/83, Recueil, str. 3539).
(
35
)	Glej točki 139 in 140 sodbe.
(
36
)	Sodbe z dne 15. junija 1976 v združenih zadevah Kampffmeyer proti Komisiji in Svetu (od 56/74 do 60/74, Recueil, str. 711, točka 6); z dne 29. januarja 1985 v zadevi Binderer proti Komisiji (147/83, Recueil, str. 257, točka 19) in z dne 14. januarja 1987 v zadevi Zuckerfabrik Bedburg in drugi proti Svetu in Komisiji (281/84, Recueil, str. 49, točka 14).
(
37
)	Točka 178 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
38
)	Točka 179.
(
39
)	Navedena zgoraj v opombi 9.
(
40
)	Glej na primer točki 11 in 13.
(
41
)	Glej točko 141 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
42
)	Kot lahko vidimo v številnih sodbah, v katerih je Sodišče odobrilo Komisijino zavrnitev pomoči, ki jo je priskrbel EKUJS, ker zadevna država članica ni zagotovila izpolnitve navedenih pogojev.
(
43
)	Tudi če bi kdo podvomil o tem, je treba navesti, da Komisija ni vsebinsko izpodbijala sodbe Sodišča prve stopnje. Zato ne bi bilo niti primerno niti v skladu s pristojnostjo tega Sodišča, da presoja pritožbo zoper njo, da bi podvomilo v razlago zakonodaje Sodišča prve stopnje.
(
44
)	Glej zgoraj navedeno točko 26.
(
45
)	Natančneje glej razpravo o utemeljenosti v točkah od 151 do 178, zlasti točke od 164 do 172. Navesti je treba, da Komisija ni vložila vsebinske pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje. Opira se le na trenutek zastaranja.
(
46
)	Glej točke od 31 do 33 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
47
)	Glej točko 89 sodbe Sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje v točki 118 utemeljeno pojasnjuje, da tožeče stranke dejansko niso imele učinkovitega sodnega varstva v okviru nacionalnih sodišč; sklep, ki mu je težko nasprotovati (z vidika nekaj več kot desetletnega pravdanja pred nacionalnimi sodišči). Vendar pa ni tako jasno, da bi bilo to enako očitno, če bi se postopek prej začel pred Sodiščem prve stopnje, kot pa pred nacionalnimi sodišči.
(
48
)	V opombi 31 navedena sodba Birra Wührer, točka 10.
(
49
)	Točka 131.
(
50
)	Glej pripombe generalnega pravobranilca Darmona v podobnih okoliščinah sorazmernosti naložene kazni na podlagi tretjega pododstavka člena 9(2) Uredbe št. 2499/82: „Ne morem si pomagati, da ne bi bil zmeden pred tem nenavadnim mešanjem kazni, ki so izrecno predpisane, in implicitnih kazni ter ob postavitvi glavne obveznosti poleg stranske, ki sta enako strogo sankcionirani s popolno izgubo pomoči […]“ (Točka 27 v opombi 9 navedenih sklepnih predlogov Lingenfelser).
(
51
)	Glej zgoraj navedeni točki 30 in 32 ter spodaj navedeno točko 109.
(
52
)	Navedena v opombi 34.
(
53
)	Namreč, ker je osebju Rocha predala obdelane kopije poročil, ki ji jih je priskrbel Adams, kar je Rochu omogočilo, da ga označi kot glavnega osumljenca v tožbi, ki jo je vložil pri švicarskem državnem tožilstvu, ter ki so nato vodile do njegove aretacije, policiji in švicarskim sodiščem pa priskrbele bistvene dokaze zoper njega.
(
54
)	Točki 50 in 51 sodbe.
(
55
)	Glej zgoraj navedeni točki 30 in 32.
(
56
)	16. februarja 1996; glej točko 38 sodbe Sodišča prve stopnje, navedeno zgoraj v točki 34.
(
57
)	Glej točki 39 in 40 sodbe Sodišča prve stopnje.
(
58
)	Pri tem mislim, da so bile tožeče stranke seznanjene s tveganjem, da bo znesek, ki izvira iz zapadle varščine, na eni stopnji AIMA izplačala Komisiji in ga nakazala na račun EKUJS. V nacionalnem postopku v glavni stvari so upale, da varščina ne bo označena za zapadlo in/ali da bodo nacionalno sodišče lahko prepričale, naj sprejme sklep, na podlagi katerega bi prejele izplačilo pomoči. Iz razlogov, ki sem jih navedla, dopuščam možnost, da je bilo zanje objektivno upravičeno, da poskusijo to pot. Nasprotno pa menim, da je postopek zoper AIMA zaradi neupravičene obogatitve imel bolj naravo izgubljenega zadnjega upanja.
(
59
)	Glej točki 129 in 130 ter točko 149 sodbe Sodišča prve stopnje. Natančen obseg izgub tožečih strank se je lahko določil šele, ko so po zaključku nesolventnega postopka v letu 2000 kot privilegirani upniki prejele del neplačanega dolga, ki jim ga je dolgoval DAI.