62002CC0019_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. V obravnavanem primeru gre v bistvu za vprašanje, ali so pri plačilu premostitvenega dodatka, ki je priznan delavcem na podlagi socialnega načrta za omilitev posledic zaprtja podjetja, dopustne različne starostne meje za moške in ženske.
2. V zvezi s tem zastavlja avstrijski Oberster Gerichtshof (v nadaljevanju: predložitveno sodišče) v predlogu za sprejetje predhodne odločbe več vprašanj glede razlage člena 141 ES in Direktive Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske(2) (v nadaljevanju: Direktiva 75/117), Direktive Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne varnosti(3) (v nadaljevanju: Direktiva 86/378) in Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev(4) (v nadaljevanju: Direktiva 76/207).
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3. V tem primeru pravo Skupnosti pomenijo člen 141 ES, člen 1 Direktive 75/117, Direktiva 86/378 in Direktiva 76/207.
4. Člen 141(1) in (2) ES določa:
„Člen 141
1. Vsaka država članica zagotovi uporabo načela enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske.
2. V tem členu ‚plačilo‘ pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme na podlagi zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca.
Enako plačilo brez diskriminacije glede na spol pomeni:
(a) da se plačilo za enako delo po akordnih postavkah izračuna na podlagi enakih merskih enot;
(b) da je plačilo za delo po urnih postavkah enako za enako delovno mesto.“
5. Člen 1 Direktive 75/117 določa:
„Načelo enakega plačila za moške in ženske, poudarjeno v členu 119 Pogodbe (v nadaljevanju ‚načelo enakega plačila‘), pomeni, da je treba za enako delo ali za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, odpraviti vsakršno diskriminacijo na podlagi spola glede na vse vidike in pogoje plačila.
Še zlasti tam, kjer se za določanje plačila uporablja sistem razvrščanja delovnih mest, mora ta sistem temeljiti na enakih merilih za moške in za ženske ter biti oblikovan tako, da izključuje vsakršno diskriminacijo na podlagi spola.“
6. Direktiva 86/378(5) vsebuje zlasti naslednje določbe:
„Člen 2
1. ‚Poklicni sistemi socialne varnosti‘ pomenijo sisteme, ki jih ne ureja Direktiva 79/7/EGS in katerih namen je zaposlenim ali samozaposlenim delavcem v podjetju ali skupini podjetij, v ekonomski dejavnosti, v poklicnem sektorju ali skupini sektorjev zagotoviti dajatve, ki dopolnjujejo dajatve iz obveznega sistema socialne varnosti ali jih nadomeščajo, ne glede na to, ali je vključitev v te sisteme obvezna ali prostovoljna.
[…]
3. Ta direktiva delodajalcu ne preprečuje, da osebam z dopolnjeno upokojitveno starostjo za pridobitev pokojnine iz poklicnega zavarovanja, ki še niso dopolnile upokojitvene starosti za obvezno starostno pokojnino, dodeli dodatek k pokojnini, ki izenačuje ali čim bolj približa celotni znesek izplačil tem osebam, in znesek, izplačan osebam drugega spola v enaki situaciji, ki so že dopolnile obvezno upokojitveno starost, dokler osebe, ki prejemajo dodatek, ne dopolnijo obvezne upokojitvene starosti.
[…]
Člen 4
Ta direktiva se uporablja za:
(a) poklicne sisteme, ki zagotavljajo varstvo pred naslednjimi vrstami tveganj:
[…]
– starostjo, vključno s predčasno upokojitvijo,
[…]
– brezposelnostjo;
(b) poklicne sisteme, ki zagotavljajo druge socialne dajatve, v naravi ali v denarju, ter še posebno dajatve pokojnin preživelih oseb in družinskih prejemkov, če se dajatve te vrste dodelijo zaposlenim osebam in tako predstavljajo prejemek, ki ga plača delodajalec delavcu na podlagi njegove zaposlitve.
Člen 5
1. Pod pogoji, navedenimi v naslednjih določbah, načelo enakega obravnavanja pomeni, da ni nobene diskriminacije na podlagi spola, bodisi posredne ali neposredne, še posebno ne glede zakonskega ali družinskega statusa, in zlasti glede:
– obsega sistemov in pogojev za dostop do njih,
– obveznosti glede prispevkov in izračunavanja prispevkov,
– izračunavanja dajatev, vključno s povečanjem zaradi zakonskega partnerja in vzdrževancev, in pogojev, ki urejajo trajanje in obdržanje upravičenosti do dajatev.
[…]
Člen 6
1. Določbe, ki so v nasprotju z enakim obravnavanjem, so tiste, ki neposredno ali posredno temeljijo na spolu, zlasti v povezavi z zakonskim ali družinskim statusom, za:
[…]
(c) določitev različnih pravil glede starosti za vključitev v sistem ali najkrajšega trajanja zaposlitve ali vključenosti v sistem za upravičenost do dajatev;
[…]
(e) določitev različnih pogojev za upravičenost do dajatev ali za omejevanje teh dajatev na delavce enega spola;
[…]“
7. Člen 5(1) Direktive 76/207 v različici, ki je odločilna v obravnavanem primeru, določa:
„Uporaba načela enakega obravnavanja v zvezi z delovnimi pogoji, vključno s pogoji, ki uravnavajo odpuščanje, pomeni, da se moškim in ženskam zagotovijo enake možnosti brez diskriminacije na podlagi spola.“
8. Medtem je bil člen 5(1) Direktive 76/207 nadomeščen s spremenjenim členom 3(1)(c) te direktive(6), ki vsebuje vsebinsko enako načelo enakega obravnavanja glede pogojev, ki uravnavajo odpuščanje:
„Uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi s:
[…]
(c) pogoji zaposlovanja in delovnih pogojev, vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor določa Direktiva 75/117/EGS.“
9. Poleg navedenih predpisov je treba opozoriti še na člen 7(1)(a) Direktive Sveta 79/7/EGS z dne 19. decembra 1978 o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti(7) (v nadaljevanju: Direktiva 79/7):
„Ta direktiva ne vpliva na pravice držav članic, da s področja njene uporabe izvzamejo:
(a) določanje upokojitvene starosti v namene dodeljevanja starostne pokojnine in morebitne vplive tega na druge dajatve.“
B – Nacionalno pravo
10. V avstrijskem nacionalnem pravu so pomembne zakonske določbe o socialnem načrtu, o varstvu pred odpovedjo ter o starostni pokojnini.
1. Socialni načrt
11. V skladu s členom 97(1)(4) avstrijskega Arbeitsverfassungsgesetza (zakon o organizaciji dela, v nadaljevanju: ArbVG) lahko svet delavcev, ki je izvoljeni organ delavcev v podjetju, ob spremembi v podjetju izsili od lastnika podjetja sklenitev sporazuma na ravni podjetja. Vsebina tega sporazuma na ravni podjetja, ki se imenuje socialni načrt, so lahko vsa določila, ki izravnajo neugodne posledice sprememb v podjetju, kot so denimo povišane odpravnine za odpoved ali dajatve, ki so v podporo odpuščenim delavcem, pa tudi tako imenovani „premostitveni dodatki“. Zakon ne predpisuje določene vsebine socialnega načrta. V skladu s členom 31 ArbVG je sporazum na ravni podjetja v okviru njegovega področja veljave neposredno pravno zavezujoč; ima torej normativni učinek za delavce.
2. Varstvo pred odpovedjo
12. Delodajalec ima po avstrijskem pravu v primeru odpovedi tako imenovano socialno obveznost zavarovati položaj delavca. Ob tem mora delodajalec med drugim upoštevati starost delavca in težavnost pridobitve novega delovnega mesta. S tem se varuje predvsem starejše delavce.
13. V skladu s členom 105(3)(2) ArbVG lahko svet delavcev kot izvoljeni organ delavcev izpodbija odpoved zato, ker je socialno neupravičena. Odpovedi pa ni mogoče več izpodbijati zaradi socialne neupravičenosti, če svet delavcev z njo izrecno soglaša. S sklenitvijo socialnega načrta, ki omili posledice odpovedi predvsem za starejše delavce, se je večinoma mogoče izogniti izpodbijanjem odpovedi.
3. Zakonsko pokojninsko zavarovanje
14. Zakonsko pokojninsko zavarovanje v Avstriji je urejeno tako: pravico do starostne pokojnine („Alterspension“) imajo v skladu s členom 253 Allgemeiner Sozialversicherungsgesetza (splošni zakon o socialnem zavarovanju, v nadaljevanju: ASVG) moški po dopolnjenem 65. letu in ženske po dopolnjenem 60. letu starosti (tako imenovana redna upokojitvena starost).
15. Z dopolnjenimi 60 leti starosti so imeli moški po dosedanji pravni ureditvi, ki je odločilna za spor o glavni stvari, pod določenimi pogoji pravico do predčasne starostne pokojnine (v nadaljevanju: predčasna upokojitev), in sicer v primeru brezposelnosti (člen 253a ASVG), po dolgi zavarovalni dobi (člen 253b ASVG) ali pri uveljavljanju tako imenovane pokojnine z drsno lestvico (člen 253c ASVG); ženske so pridobile isto pravico že z dopolnjenimi 55 leti starosti. Medtem so bile uvedene višje starostne meje za predčasno starostno pokojnino, in sicer 61,5 leta starosti za moške in 56,5 leta starosti za ženske.
III – Dejansko stanje
16. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: tožeča stranka) je bila od 1. januarja 1982 zaposlena pri toženi stranki iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: tožena stranka) oziroma pri njeni pravni predhodnici kot vodja tovarne. To tovarno so zaprli in odpovedali pogodbe o zaposlitvi veliko delavcem. Z odpovedjo tožene stranke je s 30. junijem 1999 prenehalo tudi delovno razmerje tožeče stranke.
1. Socialni načrt
17. Tožena stranka in svet delavcev sta za omilitev posledic zaprtja tovarne in iz tega izhajajočih odpovedi 26. februarja 1998 sklenila socialni načrt, ki velja tudi za tožečo stranko. V skladu s tem socialnim načrtom priznava delodajalec delavcem določene denarne dajatve. Poleg že zakonsko določene odpravnine („zakonska odpravnina“) se plača odpravnina, imenovana „prostovoljna odpravnina“, in premostitveni dodatek. Zlasti od starosti posameznika je odvisno, do katerih vrst dajatev je upravičen.
18. Tako prejmejo delavke, ki še niso dopolnile 50 let starosti, in delavci, ki so stari manj kot 55 let, v skladu s socialnim načrtom le prostovoljno odpravnino, torej enkratno denarno dajatev, katere višina je odvisna od trajanja zaposlitve v podjetju.
19. Nasprotno prejmejo zadevne osebe nad navedenimi starostnimi mejami mesečno plačilo, običajno do predčasne upokojitve, ki se plačuje kot nekakšna plača v kombinaciji prostovoljne odpravnine in premostitvenega dodatka. Za ta krog oseb je premostitveni dodatek bistvo njihovih pravic iz socialnega načrta. Po navedbah predložitvenega sodišča je namreč njihova prostovoljna odpravnina občutno nižja kot pri osebah, ki so pod navedeno starostno mejo: znaša največ tri mesečne plače, medtem ko se premostitveni dodatek plačuje največ pet let 14-krat letno v višini 75 % zadnje bruto mesečne plače(8) .
20. V podrobnostih so podlaga za opisane dajatve predvsem naslednja določila socialnega načrta:
„7. Prostovoljna odpravnina
7.1 Področje veljavnosti
Pravico do prostovoljne odpravnine imajo sodelavci, če ob prenehanju delovnega razmerja še niso dopolnili 55 let starosti (moški) oziroma 50 let starosti (ženska).
[...]
8. Premostitveno plačilo
8.1 Področje veljavnosti
Pravico do premostitvenega plačila imajo sodelavci, če so ob prenehanju delovnega razmerja dopolnili 55 let starosti (moški) oziroma 50 let starosti (ženska) in še nimajo pravice do pokojnine po ASVG.
8.2 Plačevanje premostitvena plačila se začne v mesecu po prenehanju delovnega razmerja in konča, ko je možno zahtevati pokojnino po ASVG, vendar najkasneje 5 let po prenehanju delovnega razmerja.
8.3 Višina premostitvenega plačila znaša 75 % (bruto) zadnje mesečne bruto plače in se izplačuje 14-krat letno. V premostitvenem obdobju je sodelavec oproščen opravljanja dela.
BMA doda tno priznava prostovoljno odpravnino.
Ta je odvisna od trajanja premostitvenega obdobja:
do 2 leti		→	1 mesečna plača
od 2 do 4 let		→	2 mesečni plači
4 leta in več		→	3 mesečne plače
Prostovoljna odpravnina se izplača hkrati z zakonsko odpravnino.“
21. Če je odpuščeni delavec izpolnil pogoje za prejetje premostitvenega dodatka v skladu s točko 8 socialnega načrta, je bilo v praksi delovno razmerje z njim prekinjeno in je bila z njim dogovorjena delovna pogodba za določen čas največ pet let oziroma do pridobitve pravice do zakonske starostne pokojnine (tako imenovane pokojnine po ASVG), med katero je delavec prejemal premostitveni dodatek, bil je nepreklicno oproščen opravljanja dela in lahko se je zaposlil kje drugje.
2. Statistika trga dela
22. V Avstriji se je v letnem povprečju, razčlenjenem po starosti in spolu, pokazala naslednja slika stopenj brezposelnosti(9) :
23. Leta 1998 je bila stopnja brezposelnosti pri osebah, starih od 30 do 39 let, 7,6 % pri ženskah in 6 % pri moških, pri osebah, starih od 40 do 49 let, 6,3 % pri ženskah in 6,4 % pri moških, pri osebah, starih od 50 do 54 let, 11,2 % pri ženskah in 8,7 % pri moških ter pri osebah, starih od 55 do 59 let, 8,9 % pri ženskah in 12,7 % pri moških; v starostni skupini 60 let in več je bila 4,6 % pri ženskah in 6,4 % pri moških.
24. Leta 1999 je bila stopnja brezposelnosti pri osebah, starih od 30 do 39 let, 6,9 % pri ženskah in 5,6 % pri moških, pri osebah, starih od 40 do 49 let, 5,9 % pri ženskah in 5,8 % pri moških, pri osebah, starih od 50 do 54 let, 11 % pri ženskah in 8,1 % pri moških ter pri osebah, starih od 55 do 59 let, 9,9 % pri ženskah in 13,6 % pri moških; v starostni skupini 60 let in več je bila 4,9 % pri ženskah in 7,2 % pri moških.
25. Leta 2000 je bila stopnja brezposelnosti pri osebah, starih od 30 do 39 let, 5,9 % pri ženskah in 5 % pri moških, pri osebah, starih od 40 do 44 let 5 % pri ženskah in 5 % pri moških, pri osebah, starih od 45 do 49 let, 5,2 % pri ženskah in 5,5 odstotka pri moških, pri osebah, starih od 50 do 54 let, 9 % pri ženskah in 6,9 % pri moških ter pri osebah, starih od 55 do 59 let, 9,5 % pri ženskah in 12 % pri moških; v starostni skupini 60 let in več je bila 5,1 % pri ženskah in 8,4 % pri moških.
3. Položaj tožeče stranke
26. Tožeča stranka ob odpovedi 30. junija 1999 še ni dopolnila 55 let starosti, zato ni prejela nobenih dajatev v skladu s točko 8 socialnega načrta, zlasti ne premostitvenega dodatka, ampak le skupno občutno nižje dajatve v skladu s točko 7 socialnega načrta.
27. Tožeča stranka je 20. oktobra 1999 našla novo delovno mesto s primerljivo plačo.
IV – Postopek v glavni stvari
28. Tožeča stranka želi v postopku v glavni stvari doseči ugotovitev, da ima v razmerju do tožene stranke pravico do premostitvenega dodatka v smislu socialnega načrta, do pridobitve zakonske pokojnine (pokojnina po ASVG). Podredno želi doseči ugotovitev, da ima v razmerju do tožene stranke v smislu socialnega načrta pravico do premostitvenega dodatka v trajanju do pet let po odpustitvi 30. junija 1999. Še bolj podredno želi tudi doseči ugotovitev, da ima v razmerju do tožene stranke pravico do premostitvenega dodatka v smislu socialnega načrta za časovna obdobja, v katerih ni delala.
29. Prvostopenjsko sodišče je tožeči stranki ugodilo in ugotovilo, da ima nasproti toženi stranki pravico do premostitvenega dodatka do pridobitve zakonske pokojnine, vendar največ za časovno obdobje petih let po odpovedi. Pritožbeno sodišče je to sodbo potrdilo. Proti temu se je tožena stranka pritožila pri predložitvenem sodišču.
V – Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
30. Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 20. decembra 2001 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
1. a)	Ali je treba člen 141 ES ter člen 1 Direktive Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske (UL L 45, str. 19) razlagati tako, da
v sistemu, v katerem je delodajalec, ki zaradi združitve z drugim podjetjem odpove pogodbo o zaposlitvi večji skupini delavcev, zavezan na podlagi njegove socialne obveznosti do celotne skupnosti delavcev k temu, da zaradi omilitve posledic odpovedi, zlasti nevarnosti brezposelnosti povezane s starostjo, s svetom delavcev sklene socialni načrt, ki ima normativni učinek za delavce,
nasprotujeta socialnemu načrtu, po katerem neodvisno od trajanja zaposlitve, torej brez upoštevanja „obstoja pričakovalne pravice“, pripada le na podlagi starosti in glede na starost moških in žensk pavšalno gledano različne nevarnosti daljše brezposelnosti „premostitveni dodatek“ vsem delavkam, ki so ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi dopolnile 50 let starosti, in vsem delavcem, ki so ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi dopolnili 55 let starosti, v višini 75 % zadnje bruto mesečne plače za obdobje petih let, vendar najdlje do trenutka pridobitve pravice do pokojnine po zakonu?
b)	Ali je treba zlasti pojem plačila v členu 141 ES ter členu 1 Direktive razumeti tako, da ta v primeru dajatev, ki se ne navezujejo na opravljeno delo, ampak le na pripadnost skupnosti delavcev in na socialno obveznost delodajalca, zajema pokritje tveganja trajajoče brezposelnosti, tako da je mogoče potem plačilo obravnavati kot enako, če pavšalno gledano pokriva enake razsežnosti tveganja, čeprav je značilno, da to tveganje nastopi pri moških in ženskah v različnih starostnih skupinah?
c)	Ali lahko potem, če pojem „plačila“ v teh določbah pokriva le gotovinske dajatve kot take, tako razumljeno različno tveganje opravičuje različno obravnavanje moških in žensk?
2. Ali je treba pojem „poklicni sistemi socialne varnosti“ v smislu člena 2(1) Direktive Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne varnosti (UL L 225, str. 40, spremenjena z Direktivo Sveta 96/97/ES z dne 20. decembra 1996, UL L 46, str. 20) razumeti tako, da zajema tudi premostitvene dodatke v zgoraj predstavljenem smislu?
Ali je treba pojem tveganja „starosti, vključno s predčasno upokojitvijo“ v členu 4 Direktive razumeti tako, da zajema tudi take „premostitvene dodatke“?
Ali zajema pojem „sistem“ v členu 6(1)(c) Direktive le vprašanje nastopa pogojev za pravico do premostitvenega dodatka ali tudi pripadnost skupnosti delavcev v celoti?
3. a)	Ali je treba Direktivo Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL L 39, str. 40) razlagati tako, da gre pri „premostitvenem dodatku“, kot je bil predstavljen zgoraj, za pogoj, ki uravnava odpuščanje, v smislu člena 5 te direktive?
b) Ali je treba to direktivo razlagati tako, da nasprotuje socialnemu načrtu, po katerem neodvisno od trajanja zaposlitve, torej brez upoštevanja „obstoja pričakovalne pravice“, pripada le na podlagi starosti in glede na starost moških in žensk pavšalno gledano različne nevarnosti daljše brezposelnosti „premostitveni dodatek“ vsem delavkam, ki so ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi dopolnile 50 let starosti, in vsem delavcem, ki so ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi dopolnili 55 let starosti, v višini 75 % zadnje bruto mesečne plače za obdobje petih let, vendar najdlje do trenutka pridobitve pravice do pokojnine po zakonu?
31. Tožeča in tožena stranka iz postopka v glavni stvari ter avstrijska vlada in Komisija so Sodišču predložili stališča.
VI – Povzetek stališč, predloženih Sodišču
1. Tožeča stranka
32. Tožeča stranka meni, da gre pri premostitvenem dodatku, predvidenem v socialnem načrtu, za plačilo v smislu člena 141 ES. Stališče tožeče stranke je, da je nepomembno, ali obstaja oprostitev delovne obveznosti, ki delavcu omogoča, da ob ohranitvi pravic iz socialnega načrta sklene drugo delovno razmerje(10) .
33. Ureditev premostitvenega dodatka v socialnem načrtu naj sploh ne bi razlikovala po dejanskem tveganju brezposelnosti, ampak le pavšalno po spolu. Če bi obstajal namen zavarovanja proti tveganju brezposelnosti, bi morale biti oblikovane drugačne skupine tveganja znotraj delovnega kolektiva, in sicer po težavnosti najti drugo delovno mesto. Tožeča stranka kot primer značilnosti razlikovanja navaja kvalifikacijo in poklicno mobilnost. Neposredno razlikovanje med ženskami in moškimi pri dostopu do premostitvenega dodatka naj bi bilo nedopustno.
2. Tožena stranka
34. Tožena stranka s sklicevanjem na sodbo Burton(11) nasprotno meni, da v obravnavanem primeru ne gre za vprašanje premostitvenega dodatka kot takega, ampak le za pogoje za njegovo dodelitev. Uporabiti naj bi bilo treba Direktivo 76/207, ne pa člena 141 ES ali direktiv 75/117 in 86/378.
35. Prepoved diskriminacije naj bi se v skladu s splošnimi načeli, ki jih je razvila sodna praksa, uporabila le, če bi bili različni predpisi uporabljeni za ista dejanska stanja ali če bi bili isti predpisi uporabljeni za različna dejanska stanja. Tožena stranka v tem smislu primerja zlasti s sodbo Birds Eye Walls(12), iz katere po njenem mnenju izhaja, da ženska po 60. letu starosti ni v istem položaju kot enako star moški, če za žensko pri 60 letih že obstaja zakonska pravica do pokojnine, moški pa tako pravico pridobi šele pri 65 letih starosti. Za moške in ženske naj bi se premostitveni dodatek plačeval enako dolgo, in sicer vsakokrat v časovnem obdobju, v katerem zanje obstaja največje tveganje dolgoročne brezposelnosti. Zaradi različnih zakonsko določenih starostnih meja za predčasno upokojitev naj bi vrhunec tega tveganja nastal pri moških in ženskah pri različni starosti.
3. Avstrijska vlada
36. Avstrijska vlada meni, da premostitveni dodatek, predviden v socialnem načrtu, ni predmet Direktive 76/207 in tudi ne Direktive 86/378, ampak gre za plačilo v smislu člena 141 ES. Iz sodbe Birds Eye Walls(13) naj bi izhajalo, da tudi premostitvene dajatve, ki jih dodeli delodajalec, do dosega zakonsko določene upokojitvene starosti, sodijo v uporabo člena 141 ES. Avstrijska vlada meni, da je ta primer primerljiv z zadevo Birds Eye Walls.
37. Avstrijska vlada izključuje obstoj diskriminacije zaradi neprimerljivosti dejanskih stanj. Zaradi različnih starostnih pogojev za predčasno upokojitev, ki veljajo po avstrijskem pravu, naj bi obstajala objektivna razlika za izhodiščni položaj moških in žensk. Kot naj bi izhajalo iz statistik, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, naj bi tveganje brezposelnosti naraščalo s približevanjem določene osebe zakonsko določeni starosti za predčasno upokojitev in naj bi tako pri ženskah prej prišlo do vrhunca kot pri moških. Potrebna naj bi bila torej različna ureditev, da bi se moške in ženske učinkovito zavarovalo pred tveganjem brezposelnosti.
4. Komisija
38. Komisija s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča(14) navaja, da je premostitveni dodatek plačilo v smislu člena 141 ES. Komisija meni, da Direktiva 76/207 ni uporabljiva za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari; ugotovitve v sodbi Burton(15), ki jo navaja tožeča stranka, naj bi se nanašale na prostovoljno zapustitev podjetja, zato naj jih ne bi bilo mogoče prenesti na tu obravnavani primer.
39. Dejstvo, da je tožeča stranka kmalu po odpovedi pogodbe o zaposlitvi našla novo službo, naj bi bilo v obravnavanem primeru nebistveno. Tudi statistični podatki, ki jih navaja predložitveno sodišče, po katerih je v starostni skupini med 50. in 54. letom brezposelnost višja pri ženskah kot pri moških, naj ne bi bili razlog za to, da bi se ji preprečilo tako obravnavanje, kot ga imajo ženske njene starosti. Možno naj bi bilo, da so ženske statistično gledano prej izpostavljene nevarnosti brezposelnosti; moški pa naj bi bili tej nevarnosti izpostavljeni dlje. Če bi upoštevali statistike, bi morale biti v obratnem primeru po potrebi zapostavljene tudi ženske. Različne statistike v različnih državah članicah bi potem pripeljale do različnih rezultatov v okviru uporabe člena 141 ES, ki pa ni namenjen reševanju takih specifičnih, krajevnim in časovnim spremembam podvrženih razlik.
VII – Prvo vprašanje
40. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem, ki je sestavljeno iz treh delnih vprašanj, v bistvu vedeti, ali so glede na člen 141 ES in člen 1 Direktive 75/117 dopustne različne starostne meje za moške in ženske pri plačilu premostitvenega dodatka, do katerega so na podlagi socialnega načrta upravičeni delavci po izgubi delovnega mesta za omilitev posledic dolgoročne brezposelnosti.
A – Uporaba načela enakega plačila v socialnih načrtih
41. V skladu z ustaljeno sodno prakso prepoved diskriminacije moških in žensk po členu 141 ES, ki je kogenten, ni zavezujoča le za javne organe, ampak se razteza tudi na vse pogodbe, ki kolektivno urejajo plačano dejavnost, in na vse pogodbe med zasebniki(16) . Z drugimi besedami, člen 141 ES je v horizontalnem razmerju neposredno uporabljiv in velja tudi za sporni socialni načrt iz postopka v glavni stvari.
42. Direktiva 75/117 v horizontalnem razmerju ni neposredno uporabljiva. Vendar je treba relevantne predpise nacionalnega prava razlagati in uporabljati v skladu z njo(17) .
B – Pojem plačila
1. Uvodne ugotovitve
43. Pojem plačila, ki je uporabljen v členu 141 ES in v členu 1 Direktive 75/117, ima isti pomen. Sodišče je v ustaljeni sodni praksi odločilo, da Direktiva, ki naj bi v bistvenem olajšala uporabo načela enakega plačila iz člena 141 ES, nikakor ne posega v vsebino ali obseg tega načela, kot je opredeljeno v tem predpisu(18) .
44. Pojem plačila v smislu člena 141 ES in člena 1 Direktive 75/117 je avtonomni pravni pojem prava Skupnosti, ki ga je Sodišče od nekdaj razlagalo široko. Pod plačilom v smislu obeh predpisov je treba razumeti običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme na podlagi zaposlitve neposredno ali posredno od delodajalca (člen 141(2), prvi pododstavek, ES).
45. Ali in koliko dajatev delodajalca sodi v tako opisano področje uporabe člena 141 ES, je odvisno, kot je Sodišče večkrat odločilo, le od merila zaposlitve, ki ga je mogoče samostojno izpeljati iz tega predpisa(19) . V obravnavanem primeru se je zato treba vprašati, ali se plačilo premostitvenega dodatka izvrši na podlagi zaposlitve (20) .
2. Zveza med premostitvenim dodatkom in zaposlitvijo
46. V skladu z ustaljeno sodno prakso so odškodninske dajatve, ki so priznane delavcu ob prenehanju zaposlitve ali kasneje, neke vrste odloženo plačilo, do katerega je delavec upravičen na podlagi zaposlitve, ki mu je priznano ob prenehanju zaposlitve, ki mu olajša prilagoditev na položaj, nastal zaradi izgube delovnega mesta, in ki mu zagotovi vir dohodkov med iskanjem nove službe(21) .
47. Sporni premostitveni dodatek iz postopka v glavni stvari je taka odškodninska dajatev. Ne gre, na primer, za socialno dajatev, ki bi bila neposredno zakonsko določena brez kakršnega koli pogodbenega sporazuma v zadevnem podjetju(22) . Kajti plačilo premostitvenega dodatka se izvrši na podlagi socialnega načrta, ki je sklenjen v podjetju med delodajalcem in svetom delavcev kot izvoljenim organom skupnosti delavcev in se financira iz sredstev delodajalca. Poleg tega je zgolj formalno gledano premostitveni dodatek dodeljen na podlagi nove delovne pogodbe z dosedanjim delavcem. To je sicer le modaliteta njegovega izplačila in je namenjena temu, da varuje zadevnega delavca pred statusom brezposelnosti. Kljub temu je ta pogodbena ureditev nadaljnja oporna točka za to, da gre za dajatev na podlagi zaposlitve,
kot to zahteva člen 141 ES.
48. Tudi dejstvo, da zadevni delavci med prejemanjem premostitvenega dodatka niso zavezani nasproti svojemu dosedanjemu delodajalcu k nikakršnemu opravljanju dela(23) in se lahko celo zaposlijo pri novem delodajalcu, v obravnavanem primeru ne
govori proti
opredelitvi dodatka kot plačilo. Drugače kot denimo v primeru Österreichischer Gewerkschaftsbund(24) namreč zadevnemu delavcu ni na podlagi drugih zakonskih obveznosti onemogočeno, da ostane zaposlen pri dosedanjem delodajalcu. Nasprotno izvira vzrok za nemožnost opravljanja dela izključno iz sfere delodajalca, ki se je odločil, da bo podjetje zaprl in se odpovedal nadaljnjim storitvam dela. Dalje, podlaga ustrezne ureditve je socialni načrt, kot že omenjeno, izrecni sporazum med delodajalcem in svetom delavcev kot izvoljenim organom skupnosti delavcev. V interesu delodajalca in podjetja v celoti je tudi, da omili posledice spremembe v podjetju (v tem primeru: zaprtje podjetja) za zaposlene s socialnim sporazumom, nenazadnje zato, da bi se izognil izpodbijanjem odpovedi pogodbe o zaposlitvi(25) .
49. Za opredelitev kot plačilo sta nepomembna višina premostitvenega dodatka in dejstvo, da je njegova dodelitev, drugače kot je običajno pri odpravnini („Abfertigung“), neodvisna od trajanja zaposlitve v podjetju(26) . Kot je bilo že prikazano(27), je treba pojem plačila razumeti široko in že po dikciji člena 141(2) ES obsega druge prejemke
v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme na podlagi zaposlitve neposredno ali posredno od delodajalca(28) .
50. Načelo enakega plačila se ne nanaša le na samo višino nekega prejemka, s tem ko določa enako obravnavo moških in žensk pri višini zneska, ampak tudi na vsakokratne načine izplačila. Kot namreč daje primer člen 1(1) Direktive 75/117, obsega načelo enakega plačila ne le vse vidike plačila, ampak tudi vse pogoje plačila . Tudi Sodišče je v sodbi Barber in od takrat naprej v ustaljeni sodni praksi presojalo različne starostne meje za izplačilo prejemkov na podlagi načela enakega plačila v skladu s členom 141 ES in členom 1 Direktive 75/117(29) .
3. Sklep
51. Iz teh razlogov sodijo premostitveni dodatek, ki je priznan v socialnem načrtu, ter načini njegovega izplačila v področje uporabe člena 141 ES in člena 1 Direktive 75/117.
C – Neenako obravnavanje
52. Socialni načrt določa v točki 8.1 različne spodnje starostne meje za moške in ženske: ženske so upravičene do premostitvenega dodatka, če so stare najmanj 50 let, moški nasprotno šele z dopolnitvijo 55. leta starosti. Ta ureditev kaže na neenako obravnavanje na podlagi spola.
53. Iz takega neenakega obravnavanja je končno možno izhajati le, če se različni predpisi uporabljajo za enaka dejanska stanja ali če se isti predpis uporablja za neenaka dejanska stanja(30) . Preizkusiti je torej treba, ali se položaj tožeče stranke bistveno razlikuje od položaja enako stare kolegice ali pa ga je možno z njim primerjati.
1. Dva možna nivoja primerjave: obravnavanje posamičnega primera ali pavšalna primerjava po starostnih skupinah
54. Primerjava položaja moških in ženskih je možna na dveh nivojih: po eni strani je možno konkretni položaj tožeče stranke primerjati s tistim enako stare primerljive osebe ženskega spola: medtem ko je 54-letna odpuščena delavka prejela premostitveni dodatek in ga je lahko celo v primeru nove plačane zaposlitve prejemala še naprej, tožeča stranka take dajatve po socialnem načrtu ni dobila in ji je bila namesto tega priznana le bistveno manj donosna prostovoljna odpravnina(31) .
55. Po drugi strani pa je možno, kot se je zgodilo v obravnavanem primeru, narediti primerjavo tudi pavšalno po starostnih skupinah. Socialni načrt je tako uresničil cilj omiliti posledice dolgoročne brezposelnosti z razvrstitvijo delavcev v starostne skupine. Pri tem so bili uporabljeni empirični podatki, v skladu s katerimi je tveganje dolgoročne brezposelnosti zlasti visoko v petih letih pred dosego zakonsko določene starosti za predčasno upokojitev. Nasprotno ni
bilo raziskano, ali je v posameznem primeru sploh obstajalo tveganje brezposelnosti in ali so zadevne osebe po zaprtju podjetja našle novo delovno mesto ali pa so trajno ostale brezposelne.
56. Medtem ko je pri prvi primerjavi konkretnih posameznih primerov brez nadaljnjega mogoče ugotoviti neenako obravnavanje na podlagi spola, to pri abstraktni primerjavi po starostnih skupinah ni tako očitno. V zadnjem primeru je odločilno, ali se lahko zadevne delavce sploh razvrsti pavšalno brez preverjanja njihovih vsakokratnih osebnih položajev v določene starostne skupine in ali so bile te starostne skupine v socialnem načrtu ustrezno oblikovane. Naslednji razmisleki so namenjeni temu vprašanju.
2. Manevrski prostor socialnih partnerjev, da oblikujejo skupine
57. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se državam članicam pri izbiri ukrepov za uresničitev njihovih socialnopolitičnih ciljev prizna širok manevrski prostor za odločanje(32) . Kar velja za demokratično izvoljenega zakonodajalca, se sicer ne more v enakem obsegu prenesti na socialne partnerje. Določen manevrski prostor za odločanje pa mora biti priznan tudi njim pri sklepanju kolektivnih pogodb in sporazumov na ravni podjetja, ker imajo – kot na primer socialni načrt iz postopka v glavni stvari – normativni značaj.
58. Manevrski prostor, ki ga imajo delodajalci in zastopniki delavcev pri sklenitvi sporazumov na ravni podjetja z normativnim učinkom za številne posamezne primere, naj bi zlasti vseboval možnost tipiziranega obravnavanja po splošnih merilih. Načelno zato ni treba očitati temu, da se stranke pri konkretnem oblikovanju posameznih ukrepov v socialnem načrtu ravnajo po empiričnih vrednostih, ki vsaj v veliki večini vseh primerov verjetno pripeljejo do uresničitve zastavljenega cilja.
59. Vsekakor pa ta manevrski prostor ne sme povzročiti, da se zaobide neko temeljno načelo prava Skupnosti, kot je načelo enakega plačila za moške in ženske(33) . Le splošne trditve, da naj bi bil neki konkretni ukrep primeren za omilitev posledic dolgoročne brezposelnosti, zato ne zadostujejo za dokaz, da oblikovanje socialnega načrta nima nobene zveze z diskriminacijo na podlagi spola, in za smiselno utemeljitev domneve, da naj bi bile določene starostne meje primerne za uresničitev cilja socialnega načrta(34) .
60. Končno gre za to, ali so bile starostne skupine, oblikovane v socialnem načrtu, primerne za uresničitev tam zastavljenega cilja in ali so bile tudi nujne za dosego tega cilja. V ta namen je treba preizkusiti vse odločilne okoliščine primera ob upoštevanju vprašanja, ali bi bilo mogoče cilj socialnega načrta doseči z drugimi sredstvi(35) .
3. Primernost in nujnost starostnih skupin, oblikovanih v socialnem načrtu
a) Neprimernost izbranih meril starosti
61. Najprej je treba raziskati, ali je bilo pavšalno oblikovanje različnih starostnih skupin glede na spol sploh primerno za uresničitev cilja socialnega načrta, namreč omiliti posledice dolgoročne brezposelnosti.
62. Iz člena 141 ES in iz člena 1 Direktive 75/117 izhaja, da spol načelno ni
primerna značilnost za razlikovanje in ga zato tudi ni dovoljeno uporabiti kot merilo za oblikovanje skupin oseb. Le izjemoma Sodišče zanika obstoj neposredne diskriminacije kljub direktnemu sklicevanju na spol, in sicer če se položaj moških in žensk objektivno
gledano razlikuje. To na primer velja za materinsko varstvo in za koristi, ki so z njim v zvezi z njim(36) .
63. V obravnavanem primeru tožena stranka in avstrijska vlada navajata, da naj bi bila objektivna razlika med moškimi in ženskimi to, da naj bi se tveganje dolgoročne brezposelnosti v Avstriji izrazilo glede na spol v različnem starostnem obdobju in da naj bi doseglo vrhunec v petih letih pred dosegom zakonsko določene starostne meje za predčasno upokojitev. Pri tem se sklicujeta na statistiko brezposelnosti, navedeno v predložitvenem sklepu(37) . V nadaljevanju je zato treba raziskati, ali je tako poseganje po statistikah splošno dopustno in ali lahko iz statističnih podatkov, uporabljenih v tem primeru, sklepamo o obstoju objektivne razlike med moškimi in ženskimi.
64. Čisto na splošno kažejo podatki, navedeni pred predložitvenim sodiščem, kakšne težave lahko v posameznem primeru nastanejo pri poseganju po statistikah. Kot namreč pravilno navaja Komisija, je lahko rezultat statističnega pristopa glede na državo članico, regijo ali gospodarsko panogo zelo različen. Če se poseganje po statistikah dovoli, pelje to do velike pravne negotovosti za socialne partnerje. Delodajalci in delavci ne morejo z dovolj zanesljivo presojati, na katere številčne podatke se lahko oprejo pri sklepanju sporazumov na ravni podjetij.
65. Odločilno pa je, da poseganje po statistikah in empiričnih vrednostih ne sme nasprotovati smislu in namenu prepovedi diskriminacije. Namen neposredno uporabljivih prepovedi diskriminacije v Pogodbi je, da se tam, kjer se trenutno še dogajajo zapostavljanja, pri obstoječih razmerjih doseže izenačenje ob upoštevanju načela enakega obravnavanja. Dokler se torej pri poseganju po statistikah zastavi ta cilj, se ga lahko obravnava kot dopustnega.
66. Statistike je na primer dovoljeno uporabiti kot dokazilo za obstoj posredne diskriminacije, ki se je zgodila v preteklosti ali obstaja v sedanjosti (38) . V tem primeru pa se poskuša obratno: dokazuje se, da naj bi socialni partnerji s poseganjem po empiričnih vrednostih lahko za prihodnost napovedovali, da naj se razmerja, ki so obstajala takrat, ne bi spremenila. To ustvarja nevarnost utrditve učinkov le prehodno dopuščenega neenakega obravnavanja med moškim in žensko glede zakonsko določene upokojitvene starosti(39) in njegovo razširitev na neko drugo področje, na raven podjetja, namesto da bi se poskrbelo, da ostane v prihodnosti čimbolj neznatno, ustrezno smislu in namenu načela enakega obravnavanja.
67. Glede na predstavljena tveganja je treba za poseganje po statistikah za napovedovanje za prihodnost postaviti zelo visoke zahteve.
68. Statistikam, ki so bile navedene pred predložitvenim sodiščem, pa glede morebitne razlike med položajem moških in ženskih delavcev manjka sporočilnost.
69. V zvezi z vrhuncem stopnje brezposelnosti
se na prvi pogled sicer zdi, da starostne meje, ki so določene v socialnem načrtu, dejansko kažejo na razliko med položajem moških in ženskih delavcev. V skladu s tem stopnja brezposelnosti doseže vrhunec pri moških in ženskah ob različnem času, namreč večinoma v petih letih pred dosegom zakonsko določene najnižje starosti za predčasno upokojitev.
70. Vendar iz statističnih podatkov, navedenih pred predložitvenim sodiščem, izhaja le, koliko moških in žensk v posamezni starostni skupini je brezposelnih . S temi številkami so mogoče zajete tudi osebe, ki so že dlje brezposelne in ki so svoje delovno mesto izgubile več kot pet let pred dosego najnižje starosti za predčasno zakonsko starostno pokojnino.
71. Iz navedenih statističnih podatkov pa ne izhaja neposredno pojasnilo o tem, s kakšno verjetnostjo neki delavec ostane brezposeln, če je v petih letih pred dosegom zakonsko določene najnižje starosti za predčasno upokojitev izgubil delovno mesto. Iz teh številk ne izhaja zanesljivo, ali je morda nevarnost za moškega, da ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne najde novega delovnega mesta, malo pred
dosego 55. leta starosti, bistveno manjša kot po
tem trenutku; prav tako iz teh številk ni mogoče razbrati, ali se to tveganje bistveno razlikuje pri enako starih moških in ženskah.
72. Dejansko stanje, ki je bilo predstavljeno Sodišču, tako ne govori v prid temu, da so starostne skupine iz socialnega načrta, ki se razlikujejo glede na spol, primerne za dosego cilja socialnega načrta, to je omiliti posledice dolgoročne brezposelnosti zaradi starosti.
b) Preizkus posamičnega primera kot alternativa oblikovanju starostnih skupin
73. Alternativna možnost, ki glede na zahteve načela enakega obravnavanja ne bi bila tako odločilna kot pavšalno oblikovanje starostnih skupin, bi bil konkretni preizkus vsakokratnih posamičnih primerov. Tožeča stranka pravilno pripominja, da bi bilo mogoče tveganje delavca, da bo ostal brezposeln, vsakokrat presojati na podlagi objektivnih meril. Stalno bi bilo tudi mogoče preverjati, ali so zadevne osebe dejansko trajno ostale brezposelne ali pa so medtem našle novo delovno mesto.
74. Po eni strani se sicer ne sme spregledati, da bi temeljita presoja možnosti vsakega posameznega odpuščenega delavca, da na podlagi kvalifikacij ali mobilnosti najde novo delovno mesto, za delodajalca pomenila administrativni izdatek. Glede na bližajoče se zaprtje zadevnega podjetja bi bilo mogoče tak izdatek zagotoviti le z velikimi težavami, prav tako tudi stalno preverjanje, ali je konkretna oseba po zaprtju podjetja dejansko našla novo delovno mesto ali pa je ostala trajno brezposelna.
75. Po drugi strani pa drži, da je tožena stranka zadevnim delavcem redno vsak mesec izplačevala premostitveni dodatek v časovnem obdobju do petih let. Služba, ki ga je izplačevala, se je zato tako ali tako morala v rednih presledkih ukvarjati z vsakim posamičnim primerom. Zato je verjetno, da bi lahko brez večjih dodatnih izdatkov od prejemnikov premostitvenega dodatka zahtevala, naj ji redno predložijo dokazila o njihovi še trajajoči brezposelnosti ali kopijo davčne odločbe kot dokazilo o njihovih dohodkih.
76. To, da se je premostitveni dodatek namesto tega brez preizkusa posamičnega primera plačeval tudi še potem, ko so zadevne osebe že našle novo delovn o mesto, je več, kot bi bilo potrebno za dosego cilja iz socialnega načrta, to je socialno omiliti posledice dolgoročne brezposelnosti. Seveda je delodajalec lahko odpuščenim delavcem tudi neodvisno od dejanske brezposelnosti dodelil premostitveni dodatek. Razlikovanje po spolu pa v tem smislu ni bilo nujno in je bilo zato nedopustno.
4. Sklep
77. Pavšalno oblikovanje starostnih skupin, ki se razlikujejo glede na spol, ni bilo niti primerno niti nujno za omilitev posledic dolgoročne brezposelnosti. Iz dejanskega stanja, ki je bilo predstavljeno Sodišču, ne izhaja, da je bila nevarnost za moškega delavca, da ne najde novega delovnega mesta, pred
dosegom 55. leta starosti bistveno manjša kot po
tem trenutku, prav tako ne, da se to tveganje bistveno razlikuje pri enako starih moških in ženskah. Zato gre pri določitvi različnih spodnjih starostnih mej za neenako obravnavanje na podlagi spola, ki ga ni mogoče objektivno obrazložiti.
78. V skladu z načelom enakega obravnavanja bi bilo, da bi se delavcem dodelil premostitveni dodatek brez razlikovanja po spolu.
D – Utemeljitev
79. Preizkusiti je še treba, ali je ugotovljeno neenako obravnavanje med moškimi in ženskimi delavci mogoče upravičiti s sklicevanjem na za njih različno določeno zakonsko upokojitveno starost, ki velja v Avstriji.
80. V obravnavanem primeru sta se delodajalec in svet delavcev pri določitvi starostnih skupin, ki se razlikujejo glede na spol, očitno ravnala po različno določeni upokojitveni starosti za moške in ženske, ki velja v Avstriji. Tako so določene starostne meje vsakokrat za deset let nižje kot je zakonsko določena redna upokojitvena starost in za pet let nižje kot je zakonsko določena najnižja starost za predčasno upokojitev po takratnem pravu(40) .
1. Sodna praksa v zadevi Barber
81. Take razlike pri zakonsko določeni upokojitveni starosti pa ne morejo upravičiti neenakega obravnavanja v podjetju. Nasprotno je od sodbe Barber(41), ki je utemeljila načelo, v sodni praksi(42) sprejeto, da določitev različnih starostnih mej glede na spol, za namene dodeljevanja ali izračunavanja dajatev v podjetju, krši člen 141 ES, tudi če se to razlikovanje ravna po vsakokratni upokojitveni starosti za moške in ženske, ki velja v nacionalnem zakonskem pokojninskem sistemu.
2. Neprenosljivost določbe o izjemi, ki velja v državnem pokojninskem sistemu
82. Le v splošnih državnih pokojninskih sistemih so države članice glede na trenutno stanje prava Skupnosti v skladu s členom 7(1)(a) Direktive 79/7 upravičene, da začasno (43) obdržijo v veljavi različno zakonsko določeno upokojitveno starost za moške in ženske. S tem naj bi se državam članicam omogočil postopen prehod k nediskriminatornim zakonskim pokojninskim sistemom, ne da bi se omajalo zapleteno finančno ravnovesje teh sistemov(44) . Pri tem pa gre za določbo o izjemi, ki jo je treba ozko razlagati tudi spričo bistvenega pomena načela enakega obravnavanja(45) . V skladu z ustaljeno sodno prakso se jo lahko uporabi pri drugih sistemih dajatev le takrat, če je diskriminacija tam objektivno nujna, da bi se preprečila ogrozitev finančnega ravnovesja nekega sistema socialne varnosti ali zagotovila povezanost med pokojninskim sistemom in drugim sistemom dajatev(46) .
83. V obravnavanem primeru določitev različnih starostnih mej v socialnem načrtu ni bila nujna za ohranitev finančnega ravnovesja
sistema socialne varnosti. Tudi nedvomno omejene finančne zmožnosti delodajalca niso povzročile, da bi bilo neenako obravnavanje nujno, nasprotno je bilo mogoče plačilo premostitvenega dodatka – kot se je tudi zgodilo – časovno omejiti, poleg tega bi lahko bilo prejemanje premostitvenega dodatka odvisno od dejanske brezposelnosti.
84. Prav tako razlikovanje po spolu v socialnem načrtu ni bilo nujno za vzpostavitev povezanosti med premostitvenim dodatkom in drugimi dajatvami, kot recimo dajatvami iz zakonskega pokojninskega zavarovanja. Kajti cilj socialnega načrta, torej omilitev dolgoročne brezposelnosti, ne zahteva nujno neprekinjenega prehoda med premostitvenim dodatkom in zakonsko starostno pokojnino; nasprotno bi lahko pričakovali, da bodo zadevni delavci iz prejetih odpravnin („Abfertigungen“) in iz izplačanega premostitvenega dodatka sami poskrbeli zase v času do dosega zakonsko določene upokojitvene starosti. Čeprav se želi doseči neprekinjen prehod med premostitvenim dodatkom in zakonsko starostno pokojnino in s tem najboljšo možno povezanost med dajatvijo v podjetju in zakonskim pokojninskim sistemom, je socialni načrt, kakršen je bil, vsekakor presegal to, kar bi bilo nujno za dosego take povezanosti: omogočal je namreč, da premostitveni dodatek ni bil odvisen od dejanske brezposelnosti, in dovoljeval drugo plačano zaposlitev(47) .
3. Neprenosljivost sodbe Birds Eye Walls
85. V sodbi Birds Eye Walls je Sodišče sprejelo, da so moški in ženske lahko na podlagi za njih različne zakonsko določene upokojitvene starosti v objektivno različnih izhodiščnih položajih. Zato je lahko bila v tem primeru premostitvena pokojnina glede na obstoječe zakonske pravice do pokojnine znižana, tudi če je to v eni določeni starostni skupini povzročilo, da je ženska prejela nižjo premostitveno pokojnino v primerjavi z moškim iste starosti(48) . Vendar je bil namen različne ureditve premostitvene pokojnine glede na spol v zadevi Birds Eye Walls ta, da se moškim in ženskam, ki so predčasno zapustili podjetje, skupno
pomaga do primerljivega dohodka(49) .
86. V zvezi s spornim socialnim načrtom iz postopka v glavni stvari niso bili sprejeti podobni ukrepi. Drugače kot v zadevi Birds Eye Walls(50) premostitveni dodatek v obravnavanem primeru namreč ni bil izplačan vsem delavcem, ki so zapustili podjetje, ampak le delu. Prejemniki pa so ga dobivali, tudi če se tveganje dolgoročne brezposelnosti v posamičnem primeru ni uresničilo. Glede na posamični primer je socialni načrt torej lahko povzročil velike divergentne finančne učinke za delavce.
4. Sklep
87. V obravnavanem primeru posledično tega, da se je socialni načrt ravnal po različni zakonsko določeni upokojitveni starosti glede na spol, ni mogoče uporabiti za upravičenje neenakega obravnavanja med spoloma.
E – Vmesne ugotovitve
88. Iz zgoraj navedenega sledi: v dejanskem stanju, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, člen 141 ES in člen 1 Direktive 75/117 nasprotujeta socialnemu načrtu, ki z opiranjem na različno zakonsko določeno upokojitveno starost za moške in ženske določa različne spodnje starostne meje za dodelitev premostitvenega dodatka moškim in ženskam, ki so zaradi zaprtja podjetja izgubili svoje delovno mesto.
89. Na prvo vprašanje je treba odgovoriti v tem smislu.
VIII – Drugo vprašanje
90. Z drugim vprašanjem, ki je prav tako sestavljeno iz treh delnih vprašanj, želi predložitveno sodišče v bistvu vedeti, ali je mogoče Direktivo 86/378 uporabiti v primeru premostitvenih dodatkov, ki so na podlagi socialnih načrtov priznani delavcem po izgubi delovnega mesta.
91. Stvarno področje uporabe Direktive 86/378 je ožje kot tisto člena 141 ES(51) . V skladu s členom 2(1) te direktive so z njo namreč zajeti le poklicni sistemi
socialne varnosti. Vprašljivo je, ali je mogoče dajatve opredeliti kot sisteme, če so v nekem podjetju iz konkretnega razloga le enkrat ( ad hoc ) dogovorjene in plačane, na primer na podlagi socialnega načrta zaradi zaprtja podjetja(52) .
92. Končno lahko ostane odprto, ali je mogoče socialni načrt z določilom o premostitvenem dodatku opredeliti kot poklicni sistem socialne varnosti. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč določbe Direktive 86/378 ne omejujejo dosega člena 141 ES, ampak ga le pojasnjujejo. Ker je bila že na podlagi člena 141 ES ugotovljena diskriminacija glede na spol, to ni več odvisno od te direktive(53) .
93. Tudi v obratnem primeru, to je v primeru neobstoja diskriminacije na podlagi spola zaradi neprimerljivosti dejanskih stanj, ne bi mogla Direktiva 86/378 pripeljati do nobenega drugačnega sklepa kot člen 141 ES. V členu 5(1) in v členu 6(1)(c) in (e) Direktive določena prepoved diskriminacije namreč ustreza tisti iz člena 141 ES(54) .
94. Odgovor na drugo vprašanje glede na navedeno ni potreben.
IX – Tretje vprašanje
95. S tretjim vprašanjem, ki je sestavljeno iz dveh delnih vprašanj, želi predložitveno sodišče v bistvu vedeti, ali je premostitvene dodatke, ki so priznani delavcem na podlagi socialnega načrta po izgubi delovnega mesta, mogoče opredeliti kot pogoj, ki uravnava odpuščanje, v smislu člena 5(1) Direktive 76/207 in ali se lahko pri njih uporabijo različne starostne meje za moške in ženske.
96. Kot je bilo ugotovljeno pri prvem vprašanju(55), je premostitveni dodatek plačilo v smislu člena 141 ES in člena 1 Direktive 75/117. Doseg različnih starostnih mej je v socialnem načrtu pogoj za izplačilo premostitvenega dodatka in je zato tesno povezan s samim plačilom, nikakor ne gre samo za pogoj zaposlovanja ali pogoj, ki uravnava odpuščanje, ki imata le finančne stranske učinke(56) . V tem se obravnavani primer razlikuje od zadeve Burton(57), na katero se sklicuje tožena stranka. Komisija pravilno pripominja, da je šlo v primeru Burton za prostovoljno zapustitev
podjetja in za – glede na spol različno urejene – starostne meje za to. Vsem
delavcem, ki so zapustili podjetje, je bila brez razlik priznana odpravnina, v določeni meri kot stranska finančna posledica prekinitve delovnega razmerja. V obravnavanem primeru pa so nasprotno tako rekoč vsi delavci neprostovoljno izgubili delovno mesto; sporni niso pogoji za njihovo zapustitev podjetja, ampak za dodelitev samega premostitvenega dodatka, do katerega so bili upravičeni le nekateri izmed njih(58) .
97. Področja uporabe Direktive 76/207 po eni strani in člena 141 ES ter člena 1 Direktive 75/117 po drugi strani se medsebojno izključujejo(59) . Premostitveni dodatek ne more istočasno soditi tudi pod Direktivo 76/207. Kot izhaja zlasti iz druge uvodne izjave Direktive 76/207, ta ne zadeva plačila v smislu zgoraj navedenih določb(60) . To potrjuje tudi medtem sprejeta nova različica člena 3(1)(c) Direktive 76/207. Ta predpis namreč jasno razlikuje med pogoji zaposlovanja in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem, na eni strani in plačilom na drugi strani; glede tega izrecno napotuje na Direktivo 75/117.
98. Na tretje vprašanje je treba odgovoriti v skladu z navedenim.
X – Predlog
99. Na podlagi zgornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanja, ki mu jih je v predhodno odločanje predložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija), odgovori:
1) 1. V dejanskem stanju, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, člen 141 ES in člen 1 Direktive Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila nasprotujeta socialnemu načrtu, ki z opiranjem na različno zakonsko določeno upokojitveno starost za moške in ženske določa različne spodnje starostne meje za dodelitev premostitvenega dodatka moškim in ženskim delavcem, ki so zaradi zaprtja podjetja izgubili delovno mesto.
2) 2. Premostitveni dodatki, ki so delavcem dodeljeni po izgubi delovnega mesta na podlagi socialnega načrta, niso pogoji, ki uravnavajo odpuščanje, v smislu člena 5(1) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev.
(1) .
(2)
–	UL L 45, str. 19.
(3)
–	UL L 225, str. 40, spremenjena z Direktivo 96/97/ES (UL L 46 z dne 17. 2. 1997, str. 20).
(4)
–	UL L 39, str. 40.
(5)
–	Kot je bila spremenjena z Direktivo 96/97 (navedena v opombi 3).
(6)
–	Nova različica Direktive 76/207 je v skladu s členom 3 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 76/207/EGS (UL L 269, str. 15) začela veljati 5. oktobra 2002. Vendar je rok za prenos vpeljanih sprememb šele 5. oktobra 2005.
(7)
–	UL L 6, str. 24.
(8)
–	Točka 8.3 socialnega načrta, navedena v točki 20 teh sklepnih predlogov.
(9)
–	Podatki so iz statistike Arbeitsmarktservice Wien (agencije za zaposlovanje na Dunaju), ki jo navaja predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu.
(10)
–	Tožeča stranka v tem smislu napotuje na točko 4 socialnega načrta, kjer je določeno: „[…] Delavci so med oprostitvijo opravljanja dela upravičeni, da sklenejo drugo delovno razmerje ob ohranitvi pravic iz tega socialnega načrta.“
(11)
–	Sodba z dne 16. februarja 1982 v zadevi Burton (19/81, Recueil, str. 554).
(12)
–	Sodba z dne 9. novembra 1993 v zadevi Birds Eye Walls (C-132/92, Recueil, str. I-5579).
(13)
–	Navedena v opombi 12.
(14)
–	Komisija se sklicuje predvsem na sodbe z dne 17. maja 1990 v zadevi Barber (C-262/88, Recueil, str. I-1889); z dne 27. junija 1990 v zadevi Kowalska (C-33/89, Recueil, str. I-2591) in z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour-Smith in Perez (C-167/97, Recueil, str. I-623), dalje na sodbo Birds Eye Walls, navedena v opombi 12.
(15)
–	Navedena v opombi 11.
(16)
–	Sodba z dne 8. aprila 1976 v zadevi Defrenne II (43/75, Recueil, str. 455, točki 38 in 39) glej dalje, med mnogimi, sodbi z dne 17. septembra 2002 v zadevi Lawrence in drugi (C-320/00, Recueil, str. I-7325, točka 17) in z dne 13. januarja 2004 v zadevi Allonby (C-256/01, Recueil, str. I-873, točka 45).
(17)
–	Ustaljena sodna praksa; glej samo sodbo z dne 14. julija 1994 v zadevi Faccini Dori (C-91/92, Recueil, str. I-3325, točke od 19 do 26, in tam navedena sodna praksa).
(18)
–	Sodba Barber, navedena v opombi 14, točka 11; glej dalje sodbe z dne 31. marca 1981 v zadevi Jenkins (96/80, Recueil, str. 911, točka 22); z dne 15. decembra 1994 v združenih zadevah Helmig in drugi (C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 in C-78/93, Recueil, str. I‑5727, točka 19); z dne 30. marca 2000 v zadevi JämO (C-236/98, Recueil, str. I-2189, točka 37) in z dne 26. junija 2001 v zadevi Brunnhofer (C-381/99, Recueil, str. I-4961, točka 29); podobno sodba Defrenne II, navedena v opombi 16 (točke od 53 do 55), in sodba z dne 11. marca 1981 v zadevi Worringham (69/80, Recueil, str. 767, točka 21).
(19)
–	Sodbe z dne 23. oktobra 2003 v združenih zadevah Schönheit in Becker (C-4/02 in C-5/02, Recueil, str. I-4039, točka 56); z dne 25. maja 2000 v zadevi Podesta (C-50/99, Recueil, str. I‑4039, točka 26) in z dne 28. septembra 1994 v zadevi Beune (C-7/93, Recueil, str. I-4471, točka 43).
(20)
–	Glej formulacijo člena 141(2) ES, dalje sodbo Barber, navedeno v opombi 14 (točka 12), in sodbo Seymour-Smith in Perez, navedeno v opombi 14 (točka 23), ter sodbo z dne 9. februarja 1982 v zadevi Garland (12/81, Recueil, str. 359, točka 5).
(21)
–	Glej v opombi 14 navedene sodbe Barber (točke od 12 do 14), Seymour-Smith in Perez (točka 25) in Kowalska (točke od 9 do 11); sodbo Birds Eye Walls, navedeno v opombi 12 (točka 12), ter sodbo z dne 17. februarja 1993 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-173/91, Recueil, str. I-673, točke od 15 do 17).
(22)
–	Navedena razmejitvena merila ustrezajo ustaljeni sodni praksi; glej sodbi z dne 25. maja 1971 v zadevi Defrenne I (80/70, Recueil, str. 445, točke od 7 do 12) in z dne 13. maja 1986 v zadevi Bilka (170/84, Recueil, str. 1607, točka 17 in naslednje), dalje sodbo Barber, navedeno v opombi 14 (točka 22), in sodbo Komisija proti Belgiji, navedeno v opombi 21 (točka 14).
(23)
–	Točka 8.3 socialnega načrta.
(24)
–	Zadeva C-220/02; tam glej zlasti točke od 33 do 45 mojih sklepnih predlogov, predstavljenih 12. februarja 2004 (Recueil, str. I-5907).
(25)
–	Glej k temu točko 13 teh sklepnih predlogov.
(26)
–	Točka 8.3 socialnega načrta.
(27)
–	Točki 44 in 45 teh sklepnih predlogov.
(28)
–	Glej tudi sodbo Garland, navedeno v opombi 20 (točka 9), in sodbo z dne 16. septembra 1999 v zadevi Abdoulaye in drugi (C-218/98, Recueil, str. I-5723, točka 15) s primerljivimi preudarki.
(29)
–	Sodba Barber, navedena v opombi 14 (točka 32), in sodba Podesta, navedena v opombi 19 (točka 46); glej tudi sodbo z dne 28. septembra 1994 v zadevi Smith in drugi (C-408/92, Recueil, str. I-4435, točka 11). Za razmejitev področij uporabe člena 141 ES in Direktive 75/117 na eni strani ter Direktive 76/207 na drugi strani glej točko 95 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(30)
–	Sodba Brunnhofer, navedena v opombi 18 (točki 28 in 39), in sodba Birds Eye Walls, navedena v opombi 12 (točka 17). Glej tudi sodbo Abdoulaye, navedeno v opombi 28 (točki 16 in 17), ter sodbi z dne 13. februarja 1996 v zadevi Gillespie (C-342/93, Recueil, str. I-475, točka 16) in z dne 13. decembra 2001 v zadevi Mouflin (C-206/00, Recueil, str. I-10201, točka 28).
(31)
–	Glej točko 17 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(32)
–	Sodbi z dne 14. decembra 1995 v zadevi Nolte (C-317/93, Recueil, str. I-4625, točka 33) in z dne 9. septembra 1999 v zadevi Krüger (C-281/97, Recueil, str. I-5127, točka 28); glej tudi sodbo Seymour-Smith in Perez, navedeno v opombi 14 (točka 74).
(33)
–	Sodba Seymour-Smith in Perez, navedena v opombi 14 (točka 75), in sodba z dne 20. marca 2003 v zadevi Kutz-Bauer (C-187/00, Recueil, str. I-2741, točka 57).
(34)
–	Podobni razmisleki so tudi v sodbi Kutz-Bauer, navedeni v opombi 33 (točka 58), in v sodbi Seymour-Smith in Perez, navedeni v opombi 14 (točka 76).
(35)
–	Glej sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi Steinicke (C-77/02, Recueil, str. I-9027, točki 58 in 59), sodbo Kutz-Bauer, navedeno v opombi 33 (točki 51 in 52); sodbo Schönheit in Becker, navedeno v opombi 19 (točki 83 in 84), ter sodbo Seymour-Smith in Perez, navedeno v opombi 14 (točka 68).
(36)
–	Glej na primer sodbo Abdoulaye, navedeno v opombi 28 (točke od 17 do 20).
(37)
–	Glej točko 22 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(38)
–	Ustaljena sodna praksa; glej, med mnogimi, sodbo Allonby, navedeno v opombi 16 (točki 75 in 81), in sodbo Steinicke, navedeno v opombi 35 (točki 56 in 57).
(39)
–	Glej k temu zlasti točko 82 teh sklepnih predlogov.
(40)
–	Glej točko 15 teh sklepnih predlogov.
(41)
–	Navedena v opombi 14, točka 32.
(42)
–	Glej na primer sodbo z dne 14. decembra 1993 v zadevi Moroni (C-110/91, Recueil, str. I-6591, točki 10 in 20) in sodbo Smith in drugi, navedeno v opombi 29 (točka 11).
(43)
–	Sodbe z dne 30. marca 1993 v zadevi Thomas (C-328/91, Recueil, str. I-1247, točka 9); z dne 30. januarja 1997 v zadevi Balestra (C-139/95, Recueil, str. I-549, točka 32) ter z dne 23. maja 2000 v zadevi Buchner (C-104/98, Recueil, str. I-3625, točka 23) in v zadevi Hepple (C-196/98, Recueil, str. I-3701, točka 23).
(44)
–	Sodba z dne 7. julija 1992 v zadevi Equal Opportunities Commission (C-9/91, Recueil, str. I‑4297, točki 14 in 15). Glej tudi sodbo Burton, navedeno v opombi 11 (točki 13 in 14).
(45)
–	Glej v opombi 43 navedeni sodbi Thomas (točka 8) in Buchner (točka 21), dalje sodbi z dne 30. aprila 1998 v združenih zadevah De Vriendt in drugi (od C-377/96 do C-384/96, Recueil, str. I-2105, točka 25) in z dne 4. marca 2004 v zadevi Haackert (C-303/02, Recueil, str. I-2195, točka 26).
(46)
–	Glej v opombi 43 navedene sodbe Thomas (točki 12 in 20), Balestra (točki 33 in 35), Buchner (točki 25 in 26) in Hepple (točki 25 in 26), dalje sodbo Haackert, navedeno v opombi 45 (točka 30).
(47)
–	Glej tudi točko 76 teh sklepnih predlogov.
(48)
–	Sodba Birds Eye Walls, navedena v opombi 12 (točki 20 in 24).
(49)
–	Sodba Birds Eye Walls, navedena v opombi 12 (točka 5). V tem smislu je tudi zakonodajalec Skupnosti razumel in kodificiral sodno prakso v zadevi Birds Eye Walls: glej člen 2(3) Direktive 86/378, kot je bila spremenjena z Direktivo 96/97.
(50)
–	Sodba, navedena v opombi 12, točke od 2 do 5.
(51)
–	Nasprotno je osebno področje uporabe Direktive 86/378 širše kot tisto člena 141 ES, saj v Direktivi niso zajeti le zaposleni delavci, ampak tudi samozaposleni.
(52)
–	V tem smislu se tu obravnavano dejansko stanje razlikuje na primer od zadeve Defreyn, v kateri je Sodišče z Direktivo 86/378 zajelo določbo kolektivne pogodbe, ki je nudila varstvo pred tveganjem brezposelnosti, s tem ko je zadevnim delavcem priznala dajatve kot dopolnitev zakonsko določeni podpori za brezposelne (sodba z dne 13. julija 2000 v zadevi Defreyn, C‑166/99, Recueil, str. I-6155, točka 6 in naslednje in točka 29).
(53)
–	Sodba Moroni, navedena v opombi 42 (točke od 22 do 24); sodba Schönheit in Becker, navedena v opombi 19 (točka 65), in sodba Allonby, navedena v opombi 16 (točka 78).
(54)
–	K členu 141 ES glej točko 52 in naslednje ter točko 81 teh sklepnih predlogov in tam navedeno sodno prakso.
(55)
–	Točke od 43 do 51 teh sklepnih predlogov.
(56)
–	V zvezi z merilom tesne povezanosti in finančnih stranskih učinkov pogojev zaposlovanja glej sodbo Steinicke, navedeno v opombi 35 (točka 51) in sodbo JämO, navedeno v opombi 18 (točka 59), dalje sodbi z dne 19. marca 2002 v zadevi Lommers (C-476/99, Recueil, str. I-2891, točka 28) in z dne 15. junija 1978 v zadevi Defrenne III (C-149/77, Recueil, str. 1365, točka 21). Podoben sklep je v sodbi Seymour-Smith in Perez, navedeni v opombi 14 (točki 35 in 36).
(57)
–	Navedena v opombi 11.
(58)
–	Če bi se dejansko stanje v sodbi Burton (navedeni v opombi 11) – v nasprotju s tu zastopanim stališčem – presodilo kot primerljivo s tu obravnavanim primerom, bi se morala sodba Burton glede na navedeno novejšo sodno prakso (opomba 56) označiti kot zastarelo.
(59)
–	Tak sklep je tudi v sodbi Steinicke, navedeni v opombi 35 (točke od 48 do 51), v sodbi Krüger, navedeni v opombi 32 (točka 17), v sodbi Gillespie, navedeni v opombi 30 (točka 24), v sodbi Defreyn, navedeni v opombi 52 (točka 35), in v sodbi Seymour-Smith in Perez, navedeni v opombi 14 (točki 35 in 36).
(60)
–	Sodba Gillespie, navedena v opombi 30 (točka 24), in sodba Krüger, navedena v opombi 32 (točka 14).