62017CJ0556_RES
Zadeva C‑556/17
Alekszij Torubarov
proti
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 29. julija 2019
„Predhodno odločanje – Skupna politika na področju azila in subsidiarne zaščite – Skupni postopki za priznanje mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32/EU – Člen 46(3) – Podrobna in ex nunc presoja – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Obseg pristojnosti prvostopenjskega sodišča – Neobstoj reformatoričnega pooblastila – Zavrnitev pristojnega upravnega ali parasodnega organa, da se uskladi z odločbo tega sodišča“
Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32 – Področje uporabe ratione temporis – Prošnja za mednarodno zaščito, vložena pred 20. julijem 2015 – Uporaba nacionalne zakonodaje o prenosu Direktive v postopku, ki poteka v zvezi s tako prošnjo, s strani nacionalnega sodišča – Dopustnost
(Direktiva 2013/32 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 52, prvi odstavek)
(Glej točke od 39 do 46.)
Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Status begunca ali status subsidiarne zaščite – Direktiva 2011/95 – Postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32 – Tožba zoper odločbo v zvezi s prošnjo za mednarodno zaščito – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Obveznost preučitve dejanskih in pravnih elementov – Obseg
(Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2011/95 in 2013/32, člen 46(1) in (3))
(Glej točke od 51 do 53.)
Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Postopki za priznanje in odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32 – Tožba zoper odločbo v zvezi s prošnjo za mednarodno zaščito – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Razveljavitev prvotne odločbe – Zavrnitev pristojnega nacionalnega organa, da se uskladi z odločbo sodišča, ki mu je bila predložena zadeva – Obveznost navedenega sodišča, da spremeni odločbo o zavrnitvi – Neuporaba nacionalne ureditve, ki prepoveduje tako spremembo
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2011/95, členi 13, 14, 18 in 19 ter 2013/32, člen 46(3))
(Glej točke od 54 do 59, od 64 do 66, 69 in od 72 do 78 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče (veliki senat) je v sodbi z dne 29. julija 2019, Torubarov (C‑556/17), razložilo določbo Direktive 2013/32, (
1
) ki določa obseg pravice do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo morajo imeti prosilci za mednarodno zaščito (status begunca ali subsidiarna zaščita), zlasti glede odločb o zavrnitvi njihovih prošenj. (
2
) Sodišče je razsodilo, da mora prvostopenjsko sodišče, če ugotovi – potem ko je opravilo podrobno in ex nunc presojo vseh upoštevnih dejanskih in pravnih elementov, ki jih je predložil prosilec za mednarodno zaščito – da je treba temu prosilcu na podlagi meril iz Direktive 2011/95/EU (
3
) priznati tako zaščito iz razloga, na katerega se sklicuje v utemeljitev svoje prošnje, vendar je upravni ali parasodni organ pozneje sprejel nasprotno odločitev, ne da bi v zvezi s tem navedel nastanek novih okoliščin, ki bi upravičevale novo presojo potreb po mednarodni zaščiti navedenega prosilca, spremeniti to odločbo, ki ni v skladu z njegovo prejšnjo sodbo, in jo nadomestiti s svojo odločbo glede prošnje za mednarodno zaščito, pri čemer po potrebi ne uporabi nacionalne ureditve, ki mu tako ravnanje prepoveduje.
V obravnavani zadevi se je na predložitveno sodišče trikrat v okviru iste zadeve obrnil ruski državljan, ki ga kazensko preganjajo v njegovi državi izvora in ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito na Madžarskem zaradi strahu pred preganjanjem v Rusiji zaradi svojih političnih mnenj ali pred tem, da tam utrpi resno škodo. Madžarski organ, odgovoren za obravnavo te prošnje, jo je namreč trikrat zavrnil, čeprav je predložitveno sodišče dvakrat razveljavilo njegovi odločbi o zavrnitvi in je v okviru druge tožbe zadevne osebe po presoji vseh elementov iz spisa ugotovilo, da je njegova prošnja za mednarodno zaščito utemeljena. V teh okoliščinah je zadevna oseba v okviru tretje tožbe predložitvenemu sodišču predlagala, naj sporne odločbe o mednarodni zaščiti, do katere je upravičena, nadomesti s svojo odločbo. Vendar pa je bila z zakonom iz leta 2015 o upravljanju množičnega priseljevanja, odpravljena pristojnost sodišč za spremembo upravnih odločb o priznanju mednarodne zaščite.
Sodišče je na podlagi sodbe v zadevi Alheto, (
4
) najprej opozorilo, da namen Direktive 2013/32 ni poenotiti postopkovnih pravil, ki se morajo uporabljati v državah članicah, kadar gre za sprejetje nove odločbe o prošnji za mednarodno zaščito po razveljavitvi prvotne odločbe, s katero je bila taka prošnja zavrnjena. Vendar iz cilja te direktive, ki je zagotoviti čim hitrejšo obravnavo tovrstnih zahtev, obveznosti zagotoviti polni učinek zgoraj navedene določbe navedene direktive in potrebe po zagotovitvi učinkovitosti pravnega sredstva, ki izhaja iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, izhaja, da mora vsaka država članica, ki jo navedena direktiva zavezuje, svoje nacionalno pravo prilagoditi tako, da bo po razveljavitvi te prvotne odločbe in v primeru vrnitve spisa parasodnemu ali upravnemu organu, pristojnemu za obravnavo navedene prošnje, nova odločba sprejeta v kratkem času in bo v skladu s presojo iz sodbe, s katero je bila razveljavljena.
Sodišče je posebej poudarilo, da je zakonodajalec Unije, ker je določil, da mora sodišče, ki je pristojno za odločanje o tožbi zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, po potrebi preučiti „potrebe [prosilca] po mednarodni zaščiti“, nameraval navedenemu sodišču, če to meni, da ima v zvezi s tem na voljo vse potrebne dejanske in pravne elemente, podeliti pristojnost, da lahko po podrobni in ex nunc presoji, to pomeni izčrpni in posodobljeni presoji teh elementov, zavezujoče odloči o vprašanju, ali navedeni prosilec izpolnjuje pogoje iz Direktive 2011/95 za priznanje mednarodne zaščite. V takem primeru, če je to sodišče prepričano, da je treba prošnji za mednarodno zaščito ugoditi in če razveljavi odločbo o zavrnitvi navedene prošnje, ki jo sprejme pristojni nacionalni organ, preden vrne zadevo navedenemu organu, navedeni organ ob upoštevanju dejanskih ali pravnih elementov, ki objektivno zahtevajo novo posodobljeno presojo, nima več diskrecijske pravice glede odločitve o tem, ali bo zaprošeno zaščito priznal glede na iste razloge, kot so tisti, ki so bili predloženi zadevnemu sodišču.
Zato bi lahko nacionalna zakonodaja, ki vodi v položaj, v katerem nacionalno sodišče nima na voljo vseh sredstev, na podlagi katerih bi lahko uveljavljalo spoštovanje svoje sodbe, prosilcu za mednarodno zaščito dejansko odvzela pravico do učinkovitega pravnega sredstva, saj bi lahko pravnomočna in obvezna sodna odločba, ki bi se nanašala nanj, ostala brezpredmetna.
(
1
)	Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
(
2
)	Člen 46(3).
(
3
)	Direktiva 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
(
4
)	Sodba z dne 25. julija 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584).