62023CC0767
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 26. junija 2025 (
1
)
Zadeva C‑767/23, [Remling] (
i
)
A. M.
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Raad van State (državni svet, Nizozemska))
„Predhodno odločanje – Člen 267 PDEU – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Obseg obveznosti nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da navedejo razloge, iz katerih niso vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe – Nacionalna zakonodaja, ki sodišču, ki odloča na zadnji stopnji, omogoča, da v zadevah odloči s skrajšano obrazložitvijo“
I. Uvod
1.
Sodišče je v točki 51 sodbe Consorzio (
2
) presodilo, da morajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji (
3
) in ki so se odločila, da ne bodo postavila vprašanja o razlagi prava Unije na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, navesti razloge, iz katerih niso vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe, ob upoštevanju primerov, navedenih v sodbi CILFIT (
4
).
2.
V obravnavani zadevi je Sodišče pozvano, naj podrobneje pojasni to obveznost in odgovori na vprašanje, ali mora nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, vedno izrecno navesti razloge za to, da ni vložilo predloga, čeprav je po nacionalnem pravu pristojno za odločanje o obravnavani zadevi s skrajšano obrazložitvijo.
II. Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
3.
A. M. je državljan tretje države (Maroka). Njegova žena in njuna mladoletna otroka imajo nizozemsko državljanstvo.
4.
A. M. je pristojnim organom predložil vlogo za izdajo dokumenta, ki potrjuje njegovo zakonito prebivanje na Nizozemskem. Menil je, da ima izvedeno pravico do prebivanja na podlagi člena 20 PDEU, kot je priznana v sodni praksi Sodišča, med drugim v sodbi Chavez-Vilchez. (
5
)
5.
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni sekretar za pravosodje in varnost, Nizozemska; v nadaljevanju: državni sekretar) je z odločbo z dne 8. oktobra 2019 prošnjo A. M. zavrnil. A. M. je vložil pritožbo zoper navedeno odločbo.
6.
Državni sekretar je z odločbo z dne 19. maja 2020 pritožbo A. M. zavrnil.
7.
A. M. je zoper to odločbo vložil tožbo pri rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (sodišče v Haagu, ki zaseda v Utrechtu, Nizozemska).
8.
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 5. marca 2021 (
6
) tožbo A. M. zavrnilo kot neutemeljeno. Natančneje, ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča je presodilo, da je državni sekretar upravičeno menil, da A. M. nima izvedene pravice do prebivanja, ker ima dovoljenje za prebivanje v Španiji in ker njegovi otroci niso bili prisiljeni zapustiti ozemlja Unije.
9.
A. M. je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Raad van State (državni svet, Nizozemska), ki je sodišče zadnje stopnje in predložitveno sodišče v tej zadevi.
10.
V skladu s predložitveno odločbo A. M. trdi, da je nižje sodišče storilo napako, ker ni odgovorilo na njegovo trditev, da bi moralo pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, in predložitvenemu sodišču predlaga, naj vloži tak predlog za sprejetje predhodne odločbe. Predložitveno sodišče meni, da se izjema od njegove obveznosti predložitve uporablja, ker je odgovor na vprašanje A. M. v zvezi z razlago prava Unije, ki se uporablja, mogoče izpeljati iz sodne prakse Sodišča in torej predstavlja „acte éclairé“.
11.
Vendar pa želi predložitveno sodišče pritožbo A. M. zavrniti z odločbo s skrajšano obrazložitvijo v skladu s členom 91(2) Vreemdelingenwet 2000 (zakon o tujcih iz leta 2000; v nadaljevanju: Vw 2000). Ta ureditev naj bi mu omogočala, da ne utemelji razlogov, iz katerih Sodišču ni predložilo vprašanj za predhodno odločanje. Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali ta ureditev ni v nasprotju z obveznostjo, ki jo ima na podlagi prava Unije, da navede razloge za nevložitev predloga.
12.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je s členom 91(2) Vw 2000 Raad van State (državni svet) dana pristojnost, da svojo odločitev omeji na presojo, da navedeni očitek ne more pripeljati do razveljavitve sodbe sodišča nižje stopnje, ne da bi podal obširnejšo obrazložitev. V tej določbi je navedeno:
„Če [Raad van State (državni svet), ki odloča v pritožbenem postopku,] meni, da navajani očitek ne more povzročiti razveljavitve sodbe, se lahko v obrazložitvi svoje odločbe omeji na to presojo.“
13.
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da bo Raad van State (državni svet) pri izvajanju svojih pristojnosti iz člena 91(2) Vw 2000 v svoji odločbi načeloma navedel to standardno formulacijo:
„Pritožba ne vodi do razveljavitve sodne odločbe. Te ugotovitve ni treba dodatno obrazložiti.
Pritožba ne vsebuje vprašanj, na katera bi bilo treba odgovoriti v interesu enotnosti prava, razvoja prava ali sodnega varstva na splošno (člen 91(2) Vw 2000).“
14.
Predložitveno sodišče poudarja, da je zakonodajalec možnost vložitve pritožbe v zadevah v zvezi s priseljevanjem pred Raad van State (državni svet) uvedel hkrati s tem, ko je bila temu sodišču priznana pristojnost za odločanje o takih zadevah s skrajšano obrazložitvijo. Raad van State (državni svet) je zaupana naloga, da odloča o vprašanjih, ki zahtevajo splošen odgovor za zagotovitev enotnosti in razvoja prava ter v interesu sodnega varstva. Pristojnost za skrajšano obrazložitev v primerih, ko se taka vprašanja ne zastavljajo, zagotavlja kakovost in izvedljivost tega sistema, saj Raad van State (državni svet) omogoča učinkovito obravnavanje velikega števila pritožb.
15.
Predložitveno sodišče zlasti poudarja, da se taka skrajšana obrazložitev uporabi le, če ni razloga za razveljavitev izpodbijane sodbe in če ne obstajajo vprašanja, ki bi zahtevala predhodno odločanje. Poleg tega navaja, da skrajšana obrazložitev ne vpliva na sodno varstvo zadevnega tujega državljana, saj je podana popolna obrazložitev na prvi stopnji, in da odločba Raad van State (državni svet) temelji na celoviti presoji pritožbe, čeprav ta presoja ni navedena v skrajšani obrazložitvi.
16.
Predložitveno sodišče meni, da je pristojnost za skrajšano obrazložitev iz člena 91(2) Vw 2000 v skladu z obveznostjo obrazložitve iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in člena 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP). (
7
) Natančneje, to sodišče iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) sklepa, da čeprav zakon sodišču dovoljuje, da odloči, ne da bi svojo odločitev dodatno obrazložilo, presoja predloga za sprejetje predhodne odločbe spada v okvir presoje celotne zadeve in sodišču ni treba posebej obrazložiti, zakaj ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe. (
8
)
17.
Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je taka skrajšana obrazložitev v skladu s členom 267, tretji odstavek, PDEU v povezavi s členom 47 Listine ali pa mora na podlagi točke 51 sodbe Sodišča Consorzio podrobneje obrazložiti, zakaj ni dolžno vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe, in zlasti, ali mora pojasniti, katera izjema od te obveznosti se uporablja in zakaj. To sodišče meni, da je njegova praksa skrajšane obrazložitve ustrezna, saj predpostavlja obstoj take izjeme.
18.
V teh okoliščinah je Raad van State (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali je treba člen 267, tretji odstavek, [PDEU] v povezavi s členom 47, drugi odstavek, [Listine] razlagati tako, da te določbe nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta iz člena 91(2) [Vw 2000], v skladu s katero lahko Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddelek za upravne zadeve državnega sveta, Nizozemska) kot nacionalno sodišče, zoper odločitev katerega ni pravnega sredstva, o vprašanju razlage prava Unije, po potrebi postavljenem skupaj z izrecnim predlogom za sprejetje predhodne odločbe, odloči s skrajšano obrazložitvijo, ne da bi obrazložil, za katero od treh izjem od obveznosti predložitve gre?“
III. Postopek pred Sodiščem
19.
A. M., nizozemska in finska vlada ter Evropska komisija so Sodišču predložili pisna stališča.
20.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 24. julija 2024 je bil postopek v tej zadevi prekinjen do izreka sodbe KUBERA. (
9
) Postopek pred Sodiščem se je nadaljeval 18. oktobra 2024.
21.
Na obravnavi 4. marca 2025 so vse zainteresirane strani ter nemška in italijanska vlada predstavile ustna stališča.
IV. Moja analiza
22.
V tej zadevi je Sodišče pozvano, naj pojasni obseg obveznosti, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, da navedejo razloge, iz katerih so se odločila, da Sodišču ne bodo predložila vprašanja o razlagi prava Unije, ki je predmet zadeve.
23.
Ker je Sodišče šele pred kratkim ugotovilo obstoj take obveznosti v pravu Unije, bom analizo začela s kratko razlago razvoja in glavnih značilnosti dosedanje upoštevne sodne prakse Sodišča (A). Nato bom preučila smisel obveznosti obrazložitve z vidika člena 267 PDEU in člena 47 Listine (B). Na tej podlagi bom preučila vprašanje, postavljeno v tej zadevi (C).
A.
Sodna praksa Sodišča
24.
Najprej, od ustanovitve Evropske unije (
10
) in kot je zdaj določeno v členu 267, tretji odstavek, PDEU, morajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, Sodišču predložiti vprašanja glede razlage in veljavnosti prava Unije, kadar se taka vprašanja postavljajo pred njimi.
25.
Ta obveznost izhaja iz izbire avtorjev Pogodb glede načina zagotavljanja enotnosti prava Unije. Pravo Unije uporablja veliko število različnih sodišč trenutno 27 držav članic, ki delujejo kot evropska sodišča. (
11
) To ustvarja veliko tveganje, da bodo različni sodniki istemu pravilu EU pripisali različne pomene. Podobna nevarnost obstaja tudi v vsakem nacionalnem pravnem redu posamezne države članice, kadar različna sodišča uporabljajo pravila nacionalnega prava. Zato so pred pristopom k Evropski uniji države članice že imele na voljo metode za zagotovitev enotnosti prava v svojih pravnih sistemih, ki so bile na tak ali drugačen postopkoven način odvisne od njihovih najvišjih sodišč. (
12
) Z uvedbo obveznosti teh sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da Sodišče zaprosijo za razlago prava Unije, so bila s členom 267 PDEU v nalogo zagotavljanja enotnosti prava Unije vključena nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji.
26.
Kot je potrdilo Sodišče, je namen obveznosti iz člena 267, tretji odstavek, PDEU med drugim preprečiti, da bi se v kateri od držav članic uveljavila nacionalna sodna praksa, ki ne bi bila v skladu s pravili prava Unije. (
13
)
27.
Vendar sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, že od vsega začetka niso bila dolžna začeti postopka predhodnega odločanja v vseh primerih, ampak le, kadar se pred njimi „postavi“ vprašanje o razlagi prava EU. Vprašanje se „postavi“, če sodišče meni, da je upoštevno, in potrebuje razlago. Tudi če je stranka v postopku postavila vprašanje prava Unije, to ne pomeni, da je tako vprašanje „postavljeno“ v smislu člena 267, tretji odstavek, PDEU. (
14
)
28.
Sodišče je najprej v sodbi CILFIT pojasnilo, v katerih primerih nacionalnemu sodišču, čeprav odloča na zadnji stopnji v obravnavani zadevi, ni treba vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe. (
15
) Čeprav je ta sodna praksa pogosto opisana, kot da bi Sodišče uvedlo nekatere „izjeme“ od sicer brezpogojne obveznosti predložitve (
16
), po mojem mnenju te „izjeme“ dejansko niso nič drugega kot pojasnitev pomena zahteve, da se vprašanje prava Unije „postavi“ pred nacionalnim sodiščem. S temi „izjemami“ so tako zgolj pojasnjeni položaji, v katerih lahko nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ugotovi, da se pred njim ni „postavilo“ vprašanje prava Unije.
29.
V sodbi Consorzio je Sodišče primere, navedene v sodbi CILFIT, povzelo tako: „V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je nacionalno sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, oproščeno te obveznosti [predložitve] le, če ugotovi, da postavljeno vprašanje ni upoštevno, ali da je Sodišče zadevno določbo prava Unije že razložilo, ali da je pravilna razlaga prava Unije tako očitna, da ne dopušča nikakršnega razumnega dvoma“. (
17
)
30.
Prvi od teh primerov se od drugih dveh razlikuje po tem, da nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ni zgolj oproščeno obveznosti predložitve, ampak tega dejansko ne more storiti, če odgovor na vprašanje ni upošteven za rešitev spora, o katerem odloča. Ni namreč sporno, da lahko Sodišče odloči o predlogu za sprejetje predhodne odločbe le, če lahko predložitveno sodišče odgovor uporabi za rešitev svojega spora. (
18
) Če torej pravo Unije ni upoštevno za rešitev spora, Sodišče ni pristojno za njegovo razlago. Z vidika nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ko presoja, ali je dolžno predložiti vprašanje prava Unije, ki ga postavi ena stranka, vendar sodišče meni, da to vprašanje ni upoštevno za rešitev spora, to vprašanje ni „postavljeno“ v smislu člena 267, tretji odstavek, PDEU.
31.
Druga dva primera je mogoče razumeti kot položaja, v katerih je pravo Unije upoštevno v sporu, ki poteka pred nacionalnim sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, vendar v katerih ni razumnega dvoma o pravilni uporabi prava Unije, tako da ni potrebno vložiti predloga za sprejetje predhodne odločbe. V prvem položaju je Sodišče morda že dovolj pojasnilo zadevno pravo Unije, ki se uporablja, tako da ni dvoma o tem, kako ga je treba uporabiti v položaju, ki se obravnava pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji. To se običajno imenuje primer „acte éclairé“. (
19
) V drugem položaju, čeprav ne obstaja upoštevna razlaga pravila prava Unije, ki ga je uporabilo Sodišče, je lahko samo pravilo tako jasno, da ne dopušča nobenega razumnega dvoma o njegovi pravilni razlagi. To se na splošno imenuje primer „acte clair“. (
20
)
32.
Praktična težava izhaja iz tega, da presoja vprašanja, ali pravilo prava Unije, ki se uporablja – ne glede na to, ali je že bilo razloženo v sodni praksi Sodišča – ne dopušča nobenega razumnega dvoma o njegovi pravilni uporabi za določen sklop dejstev, ni znanstvena ocena, ki bi lahko sledila natančnim pravilom. Sodišče je v sodbi CILFIT pojasnilo, da mora biti sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, preden presodi, da ni razumnega dvoma o pravilni razlagi in uporabi pravila v obravnavani zadevi, prepričano, da je zadeva enako očitna za sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji v drugih državah članicah, in za Sodišče. (
21
)
33.
Bistvo preizkusa, ki ga morajo opraviti sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, je, da se morajo prepričati, da istega pravila Unije v drugih državah članicah ali s strani Sodišča ni mogoče drugače razlagati. V tem primeru enotnost prava Unije ni problematična. Menim, da je treba ta preizkus opraviti tako v primeru „acte éclairé“ kot v primeru „acte clair“. V prvem primeru mora biti sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, prepričano, da bi obstoječo sodno prakso v konkretnem primeru na enak način uporabila tudi sodišča zadnje stopnje drugih držav članic. Konkretno, predložitveno sodišče bi se moralo v obravnavani zadevi vprašati, ali je edina mogoča razlaga sodbe Chavez-Vilchez ta, da A. M. nima izvedene pravice do prebivanja, ker ima dovoljenje za prebivanje v Španiji, zaradi česar njegovi otroci niso prisiljeni zapustiti ozemlja Unije, tudi če bi morali zapustiti Nizozemsko.
34.
V zvezi s primerom „acte clair“ je Sodišče v sodbi CILFIT razvilo več meril, ki jih morajo upoštevati nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji. (
22
) Od izdaje te sodbe, ki je bila sprejeta pred več kot 40 leti, so bila ta merila pogosto kritizirana. (
23
)
35.
Čeprav je mogoče priznati, da je ob dosledni uporabi meril sodbe CILFIT „to, da naletimo na ‚pravi‘ položaj acte clair, […] enako verjetno, kot da najdemo iglo v senu“ (
24
), je bil sam namen navedbe teh meril poudariti pozornost, ki jo morajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, posvetiti zadevi, preden se odločijo, da ne bodo vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe. V tem smislu je Sodišče pojasnilo, da morajo sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, „v okviru lastne odgovornosti, neodvisno in z vso potrebno skrbnostjo presoditi, ali gre za enega od primerov, v katerih lahko opustijo predložitev vprašanja glede razlage prava Unije, ki jim je bilo postavljeno, Sodišču.“ (
25
)
36.
Sodišče je v sodbi Consorzio potrdilo, da se lahko nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izogne obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe le v enem od treh primerov sodbe CILFIT. (
26
) Sodišče je tudi ponovilo, da je naloga odločanja o tem, da vprašanje razlage prava Unije ni bilo „postavljeno“ pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, nazadnje odločitev, ki jo lahko sprejme le to sodišče samo, pri čemer se v celoti zaveda posledic, ki lahko iz tega izhajajo za enotno razlago prava Unije po celotni Evropski uniji. (
27
)
37.
Novost sodbe Consorzio je v tem, da je Sodišče v točki 51 te sodbe dodalo še eno obveznost nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, ki ni bila omenjena v sodbi CILFIT ali sodbah, ki so na njej temeljile: obveznost teh sodišč, da navedejo razloge, iz katerih menijo, da jih eden od primerov sodbe CILFIT oprosti obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe (v nadaljevanju: obveznost obrazložitve). (
28
)
38.
Ker obravnavana zadeva dejansko zahteva razlago obsega obveznosti obrazložitve, je treba navesti to točko sodbe Consorzio: „iz sistema, uvedenega s členom 267 PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine, izhaja, da če nacionalno sodišče, zoper odločitve katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, meni, da je zato, ker gre za enega od treh primerov [CILFIT], oproščeno obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, določene v členu 267, tretji odstavek, PDEU, mora biti iz obrazložitve njegove odločbe razvidno, bodisi da postavljeno vprašanje prava Unije ni upoštevno za rešitev spora, bodisi da razlaga zadevne določbe prava Unije temelji na sodni praksi Sodišča, bodisi, če take sodne prakse ni, da je razlaga prava Unije za nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, tako očitna, da ne dopušča nobenega razumnega dvoma.“ (
29
)
39.
V sodbi KUBERA je bilo Sodišče prvič po sodbi Consorzio zaprošeno za razlago obveznosti obrazložitve. Potem ko je Sodišče razsodilo, da posebna vrsta postopka za dopustitev pravnega sredstva nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ne odvezuje obveznosti, da presodi, ali je dolžno predložiti zadevo Sodišču, je potrdilo obveznost obrazložitve, kot je navedena v točki 51 sodbe Consorzio. Vendar Sodišče ni podrobneje pojasnilo obsega te obveznosti. (
30
)
40.
Zato morajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, v skladu s sedanjo sodno prakso ob upoštevanju primerov sodbe CILFIT obrazložiti, zakaj so se odločila, da Sodišču ne bodo predložila predloga za sprejetje predhodne odločbe. Menim, da je taka obrazložitev zahteva, da se pojasni, zakaj pravo Unije v obravnavani zadevi ni upoštevno, zakaj obstoječa sodna praksa Sodišča rešuje okoliščine zadeve ali zakaj sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, meni, da sodišča drugih držav članic ne bi mogla priti do drugačne razlage. Povedano drugače, ne zadošča zgolj navedba enega od treh primerov iz sodbe CILFIT, temveč mora sodišče pojasniti, zakaj je temu tako.
41.
V obravnavani zadevi se postavlja vprašanje, ali je taka izrecna obrazložitev potrebna tudi v primerih, v katerih nacionalno pravo sodiščem omogoča, da o nekaterih vrstah zadev odločajo s skrajšano obrazložitvijo.
42.
Menim, da se je treba za odgovor na to vprašanje poglobiti v utemeljitev obveznosti obrazložitve, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji.
B.
Utemeljitev obveznosti obrazložitve
1. Utemeljitev z vidika člena 267 PDEU.
43.
Naj spomnim, da je namen člena 267 PDEU s tem, da nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, zavezuje, da Sodišču predložijo vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, doseči cilj zagotavljanja enotnosti prava Unije v vseh državah članicah. (
31
)
44.
Člen 267, tretji odstavek, PDEU tako nalaga obveznost predložitve predloga nacionalnim sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji v splošnem interesu. Zato ta določba Pogodbe posameznikom ne daje ustrezne pravice, da od sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, zahtevajo, da zadevo predloži Sodišču. (
32
) Sodišče je namreč dosledno odločalo, da stranke v zadevi nimajo pravice do vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe. (
33
)
45.
Ker posamezniki nimajo pravice na podlagi člena 267 PDEU do vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, obveznosti obrazložitve s takimi razlogi ni mogoče utemeljiti. (
34
)
46.
Nemška vlada v zvezi s tem trdi, da ima obrazložitev nevložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe dva cilja. Prvič, njen namen je zagotoviti, da nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, spoštujejo obveznost predložitve, ki jo imajo na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU; gre za povsem objektivno obveznost, ki ne podeljuje subjektivne pravice do vložitve predloga. Drugič, strankam omogoča razumeti, zakaj nacionalno sodišče obravnavane zadeve ni predložilo Sodišču; vendar to ne izhaja iz člena 267 PDEU, temveč je izraz pravice do poštenega sojenja.
47.
S tem stališčem se strinjam. Zato je v skladu z logiko v splošnem interesu, ki jo je mogoče povezati s členom 267 PDEU, utemeljitev obveznosti obrazložitve ta, da zagotavlja, da nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, skrbno in ustrezno preuči razloge, zaradi katerih je lahko oproščeno obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe.
48.
Zato menim, da je nova – ali vsaj v pravu Unije nova (
35
) – obveznost obrazložitve, ki je v sodbi Consorzio naložena nacionalnim sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji, primerno orodje za zagotovitev, da ta sodišča ustrezno presodijo potrebo po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe, s čimer prispeva k enotnosti prava Unije.
49.
Taka obveznost obrazložitve izravnava težave pri določanju preprostih pravil o tem, kdaj so nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, oproščena obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe. Verjetno ni odvetnika, ki ne bi izkusil, da ko drugim razlaga, kaj meni, da je pravilno razumevanje prava, pogosto pojasni njegovo lastno sklepanje in ga včasih celo spremeni. Podobno so nacionalna sodišča zadnje stopnje, ko morajo navesti razloge za nevložitev, soočena s tem, da morajo potrditi ali spremeniti svoje stališče glede pravilne uporabe prava EU v obravnavani zadevi.
50.
Seveda so še vedno mogoče napake pri presoji. Kljub temu menim, da je nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, če ustrezno pojasni razloge, zaradi katerih ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, lahko oproščeno odgovornosti, vključno z odgovornostjo iz sodbe Köbler. (
36
)
51.
Skratka, smisel obveznosti obrazložitve z vidika člena 267, tretji odstavek, PDEU je zagotoviti, da nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, resno preuči, ali v obravnavani zadevi obstaja problem pri razlagi prava Unije, kar prispeva k enotnosti prava Unije.
2. Utemeljitev z vidika člena 47 Listine
52.
Člen 47, drugi odstavek, Listine zagotavlja temeljno pravico do poštenega sojenja. V skladu s sodno prakso Sodišča spoštovanje te pravice med drugim zahteva, da so vse sodbe obrazložene. To stranki omogoča, da ugotovi, zakaj je bila sodba izdana, in da vloži ustrezno pravno sredstvo. (
37
)
53.
Člen 47, drugi odstavek, Listine v skladu s Pojasnili k Listini ustreza členu 6(1) EKČP. V zvezi s tem je sodna praksa ESČP, na katero so se sklicevale zainteresirane stranke v obravnavani zadevi, upoštevna za razumevanje smisla obveznosti obrazložitve z vidika člena 47 Listine.
54.
ESČP je v sodni praksi v zvezi s členom 6(1) EKČP jasno pojasnilo, da pravica do obrazložene odločbe varuje posameznika pred arbitrarnostjo, saj strankam omogoča razumevanje izdane sodne odločbe. Poleg tega je obrazložitev namenjena temu, da se strankam dokaže, da so bile slišane, s čimer se prispeva k temu, da stranke lažje sprejmejo odločbo. (
38
) Ker je možnost nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da zavrnejo predložitev vprašanj o razlagi prava Unije Sodišču omejena na primere sodbe CILFIT, je ESČP menilo, da morajo v tem kontekstu ta sodišča navesti razloge, iz katerih se jim ni zdelo potrebno postaviti vprašanja za predhodno odločanje. (
39
)
55.
Tako kot člen 6(1) EKČP je v skladu s členom 47, drugi odstavek, Listine obveznost nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da ob upoštevanju primerov sodbe CILFIT obrazložijo svoje odločitve o nevložitvi predloga, povezana s subjektivno pravico stranke, ki je v bistvu sestavljena iz pravice razumeti, zakaj je bil v zadevi zakon uporabljen na določen način brez vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe.
56.
Treba je poudariti, da je treba takšno pravico do razumevanja razlogov za nevložitev predloga glede na primere iz sodbe CILFIT šteti za pravico, ki obstaja v vseh primerih, v katerih je možna uporaba prava Unije, ne glede na to, ali je stranka vložila predlog za predhodno odločanje ali ne. Ta pravica se razlikuje od pravice do predložitve vprašanja za predhodno odločanje, ki je stranka nima niti na podlagi člena 267 PDEU niti na podlagi člena 47 Listine. Gre bolj za pravico do obrazložitve odločitve o nevložitvi, ki jo ima stranka na podlagi člena 47 Listine.
57.
Dosedanja sodna praksa ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP se je nanašala na zadeve, v katerih je stranka predlagala vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe. Vendar dejstvo, da je bilo v teh zadevah odločeno v takem kontekstu, ne izključuje uporabe te sodne prakse za primere, ki so se nanašali na pravo Unije, toda v katerih stranka ni predlagala vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe.
58.
V vsakem primeru obveznost vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki jo nalaga člen 267 PDEU, ni odvisna od predloga stranke za sprejetje predhodne odločbe. Zato morajo sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, v skladu s členom 47 Listine pojasniti, zakaj niso vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe, tudi če nobena stranka tega ni predlagala. (
40
)
59.
Če povzamem, smisel obveznosti obrazložitve z vidika člena 47, drugi odstavek, Listine je, da se strankam v zadevi omogoči razumevanje razlogov za sprejeto sodbo, vključno z odločitvijo o nevložitvi predloga, s čimer se jim zagotovi pravica do poštenega sojenja.
60.
Iz navedenega izhaja, da so utemeljitve za naložitev obveznosti obrazložitve sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji, v skladu s členom 267 PDEU drugačne kot v skladu s členom 47 Listine. Drugače kot smisel z vidika člena 267 PDEU, ki izhaja iz objektivnih preudarkov, namenjenih zagotavljanju javnega interesa za enotnost prava EU, smisel z vidika člena 47 Listine izhaja iz subjektivnih preudarkov, namenjenih zagotavljanju individualne pravice stranke v postopku.
61.
Glede na te razlike v smislu je mogoče priti do različnih ugotovitev glede potrebnega obsega obrazložitve.
C.
Obveznost obrazložitve in skrajšane obrazložitve
62.
Naj spomnim, da se s sodbama Consorzio in KUBERA potrjuje obveznost sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da obrazložijo, zakaj niso vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe. Tako pojasnilo bi moralo omogočiti razumevanje, za katere primere sodbe CILFIT sodišče meni, da se uporabljajo, in zakaj.
63.
Ali mora biti ta obrazložitev vedno izrecna ali pa je možna tudi skrajšanja obrazložitev?
64.
Pristojnost sodišč v skladu z nacionalnim pravom, da o zadevah odločajo s skrajšano obrazložitvijo, je prav tako upravičena. Kot navajata predložitveno sodišče in nizozemska vlada, je skrajšana obrazložitev v primerih, kakršen je obravnavani, kompromis, ki je potreben, da se omogoči vložitev pravnih sredstev v zadevah v zvezi s priseljevanjem. Zahteva po celoviti obrazložitvi bi porušila ravnovesje, ki ga je nacionalni zakonodajalec vključil v sistem, tako da na eni strani zagotavlja pravno varstvo posameznikom z omogočanjem pravnih sredstev v primerih priseljevanja, na drugi strani pa uporablja skrajšano obrazložitev, da se prepreči zastoj pravnega sistema. (
41
)
65.
Zato je treba za odgovor na vprašanje, postavljeno v obravnavani zadevi, tehtati med interesi za tako skrajšano obrazložitev v nacionalnih pravnih redih in interesi, ki izhajajo iz prava Unije, da morajo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, obrazložiti svojo odločitev, da ne bodo vložila predloga za sprejetje predhodne odločbe na Sodišče.
66.
V poglavju B sem pojasnila, da je smisel obveznosti obrazložitve v skladu s členom 267 PDEU drugačen kot v skladu s členom 47 Listine. Če na eni strani tehtnice obstajajo razlogi za skrajšano obrazložitev, na drugi strani pa razlogi za obveznost obrazložitve, je lahko rezultat tehtanja drugačen, odvisno od tega, ali je obveznost obrazložitve utemeljena v skladu s členom 267 PDEU ali členom 47 Listine.
67.
V zvezi s tem bi lahko bil splošni interes za zagotovitev enotnosti prava Unije, ki upravičuje obveznost obrazložitve na podlagi člena 267 PDEU, izpolnjen, če nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, upošteva primere sodbe CILFIT, vendar ne obrazloži svoje odločitve, da zadeve ne bo predložilo Sodišču. Da bi se zadostilo temu splošnemu interesu, je pomembno, da je sodišče resno preučilo primere sodbe CILFIT, ne pa da stranke v postopku razumejo način razmišljanja tega sodišča. Člen 267 PDEU torej ne nasprotuje skrajšani obrazložitvi.
68.
Nasprotno, če razlogi za nevložitev predloga v odločbi nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, niso vsaj implicitni, da stranke v postopku razumejo rešitev spora, interes, ki upravičuje obveznost obrazložitve na podlagi člena 47 Listine, ne bi bil izpolnjen.
69.
Tako mora ob upoštevanju člena 47, drugi odstavek, Listine obstajati določena obrazložitev, četudi je ta obrazložitev le implicitna. To samo po sebi ne izključuje skrajšane obrazložitve, če je ta zadostna, da stranke razumejo, zakaj sodišče ni vložilo predloga.
70.
Kakšna je ustrezna skrajšana obrazložitev v smislu člena 47 Listine?
71.
Iz sodne prakse Sodišča in ESČP izhaja, da je presoja ustreznosti obrazložitve odvisna od okoliščin posameznega primera.
72.
Po presoji Sodišča se lahko obseg obveznosti obrazložitve spreminja glede na naravo odločbe in ga je treba presojati glede na celoten postopek in vse upoštevne okoliščine. (
42
)
73.
Ta ugotovitev izhaja tudi iz sodne prakse ESČP. (
43
) To sodišče je razsodilo, da je glede na okoliščine na podlagi člena 6(1) EKČP lahko sprejemljivo, da sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, odloči s skrajšano obrazložitvijo v primerih, ko so na primer razlogi za zavrnitev predloga za sprejetje predhodne odločbe implicitni ali jih je mogoče izpeljati iz drugih delov odločbe. (
44
)
74.
Natančneje, ESČP je v sodbi Baydar (
45
) razsodilo, da člen 6(1) EKČP ni bil kršen v zvezi s skrajšano obrazložitvijo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske). ESČP je presodilo, da se v okviru hitrih postopkov, določenih v nizozemski zakonodaji, ki se obravnava v tej zadevi, (
46
) ne postavlja nobeno načelno vprašanje na podlagi člena 6(1) EKČP, kadar se pritožba zavrne s skrajšano obrazložitvijo, če je iz okoliščin primera jasno razvidno, da odločitev ni bila arbitrarna ali na drug način očitno nerazumna. ESČP je menilo, da sporna odločba ni niti arbitrarna niti nerazumna, ker je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) ustrezno preučilo pritožnikove pisne pritožbene razloge kot tudi posvetovalne sklepne predloge generalnega pravobranilca in pisni odgovor pritožnika nanje.
75.
ESČP je v sodbi Harisch (
47
) razsodilo, da člen 6(1) EKČP zaradi skrajšane obrazložitve Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) ni bil kršen. ESČP je menilo, da je glede na to, da je nižje sodišče zavrnitev predloga za sprejetje predhodne odločbe podrobno obrazložilo, tožeča stranka lahko razumela odločbo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče). Zato je ESČP ob upoštevanju namena obveznosti obrazložitve iz člena 6 EKČP in ob preučitvi postopka kot celote presodilo, da je v okoliščinah obravnavane zadeve zavrnitev predloga za sprejetje predhodne odločbe dovolj obrazložena.
76.
Sklepno je mogoče ugotoviti, da iz zgoraj navedene sodne prakse ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP izhaja, da izrecna in posebna navedba razlogov za nevložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe v odločbi sodišča zadnje stopnje ni vedno potrebna. V skladu s sodbama, kot sta ti v zadevah Baydar in Harisch, se zdi, da ta sodna praksa dopušča možnost skrajšanega odločanja sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji. Taka obrazložitev je mogoča, če je v okoliščinah obravnavane zadeve strankam zagotovljeno, da so slišane, in lahko razumejo razloge, iz katerih je bil njihov predlog za sprejetje predhodne odločbe zavrnjen.
77.
To utemeljitev je po mojem mnenju mogoče prenesti na razlago člena 47 Listine. V skladu s to določbo, kot je navedla finska vlada, obsega zahtevane obrazložitve ni mogoče navesti vnaprej, saj je vsak primer drugačen. (
48
)
78.
V zvezi s tem nacionalno pravo ne more nalagati skrajšane obrazložitve, ampak se lahko nacionalnim sodiščem omogoči njena uporaba. Nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, mora imeti diskrecijsko pravico za presojo, ali v vsakem posameznem primeru zadostuje skrajšana obrazložitev.
79.
Zdi se, da zadevna nacionalna zakonodaja izpolnjuje take zahteve. Sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, mora torej v vsakem posameznem primeru presoditi, ali v zadevah v zvezi s priseljevanjem zadostuje standardna formulacija skrajšane obrazložitve oziroma ali je potrebna širša obrazložitev, da bi stranka v postopku lahko razumela, zakaj to sodišče ni vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe, ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin.
80.
Če na primer nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, sledi izidu in obrazložitvi nižjega sodišča, bi lahko zadostovala skrajšana obrazložitev, ki temelji na standardni formulaciji, kot je ta, ki se uporablja v praksi predložitvenega sodišča. To velja, če ta formulacija pomeni, da je bilo v odločbi sodišča nižje stopnje zadostno pojasnjeno, zakaj pravo Unije ni upoštevno za rešitev obravnavanega primera, kako je bilo pravo Unije pojasnjeno v sodni praksi Sodišča ali zakaj ob neobstoju take sodne prakse pravilna uporaba prava Unije ne vzbuja nobenega razumnega dvoma.
81.
Če pa se nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, strinja z izidom zadeve, ne pa z obrazložitvijo nižjega sodišča, ali če ni obrazložitve, ki bi kazala na možne razloge za nevložitev, se sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ne more opreti na tako standardno formulacijo, ampak mora svoje stališče izrecno pojasniti.
82.
Dodatno vprašanje, ki so ga postavile zainteresirane stranke v postopku pred Sodiščem, je bilo, ali bi zadostovalo, da se sodišče, ki odloča na zadnji stopnji zgolj sklicuje na enega od treh primerov v sodbi CILFIT.
83.
Iz zgornje razprave izhaja, da zgolj navedba, katerega od teh primerov je sodišče uporabilo za odločitev, da se zadeva ne predloži Sodišču, sama po sebi ne zadostuje. Stranka postopka mora biti sposobna razumeti, zakaj je bilo ugotovljeno, da se ta primer uporablja. Glede na to ni nujno, da sodišče izrecno navede, katerega od primerov iz sodbe CILFIT je uporabilo, če je to mogoče brez težav razbrati iz obrazložitve.
84.
Če povzamem, člen 267 PDEU v povezavi s členom 47 Listine ne nasprotuje skrajšani obrazložitvi, če stranke razumejo, zakaj se je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, odločilo, da glede na primere sodbe CILFIT ne bo vložilo predloga za sprejetje predhodne odločbe.
85.
Sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, vključno s predložitvenim sodiščem v obravnavani zadevi, mora presoditi, ali zadostuje skrajšana obrazložitev ali pa je v okoliščinah obravnavane zadeve potrebna dodatna obrazložitev.
V. Predlog
86.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje Raad van State (državni svet, Nizozemska) odgovori tako:
Člen 267, tretji odstavek, PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz člena 91(2) Vreemdelingenweta 2000 (zakon o tujcih iz leta 2000), v skladu s katero lahko Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddelek za upravne spore pri državnem svetu, Nizozemska) kot nacionalno sodišče, zoper odločitev katerega ni pravnega sredstva, o vprašanju razlage prava Unije, po potrebi postavljenem skupaj z izrecnim predlogom za sprejetje predhodne odločbe, odloči s skrajšano obrazložitvijo, ne da bi obrazložil, za katero od treh izjem od obveznosti predložitve gre, če taka skrajšana obrazložitev strankam omogoča, da razumejo razloge, iz katerih se je to sodišče odločilo, da Sodišču ne postavi vprašanja o razlagi prava Unije.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	Sodba z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi (C‑561/19, v nadaljevanju: sodba Consorzio, EU:C:2021:799).
(
3
)	Izraza „(nacionalna) sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji“ in „sodišča zadnje stopnje“ uporabljam za določitev sodišč držav članic, na katera je naslovljen člen 267, tretji odstavek, PDEU. Ta določba se nanaša na „sodišče države članice, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva“.
(
4
)	Glej sodbo z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, v nadaljevanju: sodba CILFIT, EU:C:1982:335, zlasti točke od 9 do 21). Glej tudi točke od 28 do 35 in zlasti točko 29 teh sklepnih predlogov.
(
5
)	Sodba z dne 10. maja 2017, Chavez-Vilchez in drugi (C‑133/15, v nadaljevanju: sodba Chavez-Vilchez, EU:C:2017:354)
(
6
)	NL:RBDHA:2021:15503 (prebrano s pomočjo strojnega prevajalnika).
(
7
)	V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja tako svojo sodbo z dne 5. marca 2015 (NL:RVS:2015:785), v kateri je presodilo, da člen 91(2) Vw 2000 ni v nasprotju s členom 47 Listine in členom 6(1) EKČP v povezavi s členom 13 EKČP, kot svojo sodbo z dne 3. aprila 2019 (NL:RVS:2019:1060), s katero je bila ta predhodna sodba potrjena in v kateri je bil člen 91(2) Vw 2000 podrobneje preučen.
(
8
)	Predložitveno sodišče navaja zlasti sodbi ESČP z dne 24. aprila 2018, Baydar proti Nizozemski (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; v nadaljevanju: sodba Baydar), in z dne 11. aprila 2019, Harisch proti Nemčiji (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; v nadaljevanju: sodba Harisch).
(
9
)	Sodba z dne 15. oktobra 2024 (C‑144/23, v nadaljevanju: sodba KUBERA, EU:C:2024:881).
(
10
)	Glej prejšnji člen 177, tretji odstavek, EGS in prejšnji člen 234, tretji odstavek, ES; primerjaj člen 41 pogodbe ESPJ, ki predhodnega odločanja ni urejal na enak način. V skladu s členom 106a Pogodbe ESAE se za to pogodbo uporablja člen 267 PDEU.
(
11
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točki 32 in 33).
(
12
)	V zvezi s tem je generalni pravobranilec F. Capotorti v sklepnih predlogih v sodbi Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:267; ZOdl. 1982, str. 3432, zlasti str. 3440) pojasnil, da „sodišča zadnje stopnje izdajajo pravnomočne odločbe, ki jih ni mogoče spremeniti in ki lahko vplivajo na prakse nižjih sodišč v isti državi. Povedano drugače, ‚trdno jedro‘ nacionalne sodne prakse so sodbe, ki jih izdajo sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji.“
(
13
)	Glej na primer sodbo z dne 24. maja 1977, Hoffmann-La Roche (107/76, EU:C:1977:89, točka 5), ki je bila povzeta v številnih zadevah, nazadnje v sodbi KUBERA (točka 35).
(
14
)	Sodišče je to že pojasnilo v sodbi CILFIT, točka 9. Glej tudi sodbi z dne 10. januarja 2006, IATA in ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, točka 28), in Consorzio, točka 54.
(
15
)	Glej sodbo CILFIT, zlasti točke od 10 do 21. Vendar je Sodišče nekatere primere, v katerih je nacionalno sodišče zadnje stopnje razbremenjeno obveznosti predložitve, opredelilo že v sodbi z dne 27. marca 1963, Da Costa in drugi (od 28/62 do 30/62, EU:C:1963:6; ZOdl. 1963, str. 31, zlasti str. 38), v kateri je presodilo, da „lahko veljava razlage člena 177 [postal člen 267 PDEU], ki jo je Sodišče že podalo, obveznosti [predložitve] odvzame njen pomen in posledično tudi vsebino“.
(
16
)	Sodišče se včasih sklicuje na „izjeme“. Glej na primer sodbi z dne 5. aprila 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 32), in KUBERA (točke od 55 do 58, 63 in 64). Vendar se je Sodišče v sodbi Consorzio sklicevalo na „primere“, v katerih lahko nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, opusti predložitev (glej točke 39, 50, 51, 57 in 58 te sodbe) in to formulacijo ohrani, ko se sklicuje na to sodbo (glej na primer zgoraj navedeno sodbo KUBERA, točke 37, 38 in 62).
(
17
)	Sodba Consorzio (točka 33).
(
18
)	Za novejši primer glej sodbo z dne 21. marca 2023, Mercedes-Benz Group (Odgovornost proizvajalcev vozil, opremljenih z odklopnimi napravami) (C‑100/21, EU:C:2023:229, zlasti točke od 53 do 55), v kateri je Sodišče razsodilo, da vprašanje ni dopustno, ker predložitveno sodišče ni pojasnilo, zakaj je zahtevana razlaga prava Unije nujna za rešitev spora, o katerem odloča.
(
19
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Consorzio (točka 36 in navedena sodna praksa). Ta primer ustreza primeru, ki ga je Sodišče že leta 1963 priznalo v sodbi Da Costa (glej opombo 15 teh sklepnih predlogov).
(
20
)	Glej sodbo Consorzio (točka 39 in navedena sodna praksa). Sodišče je ta primer prvič priznalo v sodbi CILFIT.
(
21
)	Glej sodbo CILFIT (točka 16). Sklicevanje na sodišča zadnje stopnje (in ne samo na sodišča) drugih držav članic, je bilo dodano v sodbi Consorzio (točka 40).
(
22
)	Sodišče je v sodbi CILFIT pojasnilo, da mora nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, preden ugotovi, da določba prava Unije ne dopušča nobenega razumnega dvoma o njeni pravilni uporabi, upoštevati posebne značilnosti prava Unije in posebne težave, ki jih povzroča njegova razlaga (na primer to, da je sestavljeno v številnih enako verodostojnih jezikih ali da se lahko izrazi, ki jih uporablja, po pomenu razlikujejo od istih izrazov, uporabljenih v nacionalnih pravnih redih), in da mora to sodišče upoštevati tveganje razhajanj pri sodnih odločitvah znotraj Evropske unije. Glej točke od 16 do 21 te sodbe.
(
23
)	Med njimi je več generalnih pravobranilcev, kot je opisano v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Consorzio Italian Management and Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točke od 100 do 103).
(
24
)	Kot je znamenito opisal generalni pravobranilec N. Wahl v sklepnih predlogih v združenih zadevah X in van Dijk (C‑72/14 in C‑197/14, EU:C:2015:319, točka 62).
(
25
)	Sodba Consorzio (točka 50 in navedena sodna praksa).
(
26
)	Za podrobno razpravo glej na primer Broberg, M., in Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, zvezek 59(3), 2022, str. 711–738; Cecchetti, L., in Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ‚CILFIT Strategy‘ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, zvezek 15(3), 2022, str. 29–61; Maher, I., „The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU“, European Papers, zvezek 7(1), 2022, str. 265–274; Millet, F.-X., „Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management“, European Constitutional Law Review, zvezek 18(3), 2022, str. 533–555; Petrić, D., „How to make a unicorn or ‚there never was an ‚acte clair‘ in EU law‘: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, zvezek 17, 2021, str. 307–328.
(
27
)	Za razpravo o tem, ali je ali bi morala biti taka odločitev subjektivna odločitev nacionalnega sodišča, ki upošteva potrebe posameznega primera, ali bolj objektivna odločitev, s katero se upošteva interes za enotno uporabo prava Unije, glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Consorzio Italian Management and Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, točke od 69 do 87).
(
28
)	Tudi pred sodbo Consorzio je generalni pravobranilec Y. Bot menil, da sodba CILFIT nalaga obveznost obrazložitve, če sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, Sodišču ne postavijo vprašanj. Glej njegove sklepne predloge v zadevi Ferreira da Silva e Brito in drugi (C‑160/14, EU:C:2015:390, točki 90 in 94).
(
29
)	Sodba Consorzio (točka 51).
(
30
)	Sodišče je obveznost obrazložitve obravnavalo v točkah od 61 do 65 sodbe KUBERA in razsodilo, da če nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, odloči, da zavrne predlog za dopustitev revizije, ki vsebuje predlog, naj se Sodišču predloži vprašanje glede prava Unije, mora ta odločba spoštovati obveznost obrazložitve, kot je navedena v točki 51 sodbe Consorzio.
(
31
)	Glej v zvezi s tem sodno prakso, navedeno v opombi 13 teh sklepnih predlogov.
(
32
)	To, da nimajo te pravice, ne pomeni, da posamezniki, ki so stranke v postopku pred nacionalnimi sodišči, nimajo nobenega interesa za uveljavljanje obveznosti vložitve predloga. Z vložitvijo pravnega sredstva pred nacionalnim sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, bi lahko legitimno pričakovali, da bo predlog za sprejetje predhodne odločbe vložen prav zaradi obstoja te objektivno obrazložene obveznosti, zlasti če sodišče, ki odloča o zadevi, ne namerava slediti njihovemu razumevanju tega, kako bi bilo treba v njihovem primeru uporabiti določeno pravilo Unije. Ta možnost posrednega vplivanja na nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, da sodeluje s Sodiščem, bi lahko dejansko spodbudila njihovo odločitev, da se obrnejo na višjo stopnjo v postopkovni hierarhiji.
(
33
)	Kot je razsodilo Sodišče, sistem, uveden s členom 267 PDEU, ni pravno sredstvo, ki bi bilo na voljo strankam v sporu, ki ga obravnava nacionalno sodišče. Glej na primer sodbo CILFIT (točka 9) in sodbo Consorzio (točka 54). Prav tako okoliščina, da stranke v postopku v glavni stvari pred predložitvenim sodiščem niso navedle vprašanja glede prava Unije, ne nasprotuje temu, da se zadeva predloži Sodišču. Glej na primer sodbi z dne 16. junija 1981, Salonia (126/80, EU:C:1981:136, točka 7), in z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi (C‑416/10, EU:C:2013:8, točka 65).
(
34
)	Kot so navedle nizozemska, nemška, italijanska in finska vlada ter Komisija, obveznost obrazložitve izhaja iz člena 47 Listine, in ne iz člena 267 PDEU, ki posameznikom ne podeljuje pravic.
(
35
)	Obveznost obrazložitve nevložitve predloga na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU je bila že razvita v sodni praksi držav članic, ki so razvile ustavni nadzor nad obveznostjo vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe bodisi v okviru nadzora nad spoštovanjem pravice do zakonitega sodnika bodisi v okviru nadzora nad pravico do poštenega sojenja. Za opis in oceno tega nacionalnega razvoja glej na primer Broberg, M., in Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izdaja, Oxford University Press, Oxford 2021, zlasti str. 235, 236, 241 in 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Bruselj, 2020, zlasti poglavje 3; Wallerman Ghavanini, A., in Rauchegger, C., „Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure“, v Bonelli, M., Eliantonio, M., in Gentile, G. (ur.), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, str. 45–60, zlasti strani 50–54. To zahtevo je določilo tudi ESČP na podlagi člena 6 EKČP. Glej tudi točko 54 in točke od 73 do 76 teh sklepnih predlogov.
(
36
)	Sodba z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
(
37
)	Glej na primer sodbo z dne 6. septembra 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, točka 53), in sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, točki 84 in 85). Glej v zvezi s tem tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura v združenih zadevah Švedska ter API/Komisija in Komisija/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, EU:C:2009:592, točka 32), v katerih je menil, da je „[p]rvoten namen pravice do obrazložene sodbe […] javnosti omogočiti razumevanje razlogov za odločitev Sodišča in postopka, po katerem je to odločitev sprejelo“.
(
38
)	Glej na primer sodbo Baydar (točka 39), sodbo Harisch (točka 33) in sodbo ESČP z dne 15. decembra 2022, Rutar in Rutar Marketing d.o.o. proti Sloveniji (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, točka 62).
(
39
)	Glej na primer sodbe ESČP z dne 20. septembra 2011, Ullens de Schooten and Rezabek proti Belgiji (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, točka 62); z dne 8. aprila 2014, Dhahbi proti Italiji (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, točka 31), in z dne 30. aprila 2019, Repcevirág Szövetkezet proti Madžarski (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, točka 50).
(
40
)	Glej Broberg in Fenger, navedena v opombi 26 teh sklepnih predlogov, str. 725.
(
41
)	Nizozemska vlada je na obravnavi navedla, da je Raad van State (državni svet) leta 2024 vsebinsko odločil v 4200 zadevah s področja priseljevanja, med katerimi je bila v 2200 zadevah uporabljena skrajšana obrazložitev, v približno 1300 zadevah je bila uporabljena skrajšana obrazložitev z dodatnim besedilom, 300 pa je bilo v celoti obrazloženih; preostalih približno 400 zadev je bilo zavrženih kot nedopustnih ali zaradi postopkovnih napak. Glede na trditve te vlade obstajata dve vrsti skrajšanih obrazložitev: poleg standardne formulacije obstaja tudi skrajšana obrazložitev, ki dopolnjuje to standardno formulacijo; to lahko na primer vključuje obrazložitev sodišča v sodbi, kot je navedba, da gre v obravnavani zadevi za „acte éclairé“.
(
42
)	Glej na primer sodbo z dne 6. septembra 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, točka 60).
(
43
)	Glej sodbo Baydar (točka 40); sodbo Harisch (točka 34) in sodbo ESČP z dne 15. decembra 2022, Rutar in Rutar Marketing d.o.o. proti Sloveniji (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, točka 58).
(
44
)	Glej na primer sodbo Baydar (točki 42 in 43), in sodbi ESČP z dne 13. februarja 2020, Sanofi Pasteur proti Franciji (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, točka 71), in z dne 13. julija 2021, Bio Farmland Betriebs S.R.L. proti Romuniji (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, točka 51).
(
45
)	Glej sodbo Baydar (točke od 45 do 53).
(
46
)	Ta ureditev ni enaka ureditvi, ki v obravnavanem primeru omogoča skrajšano obrazložitev.
(
47
)	Glej sodbo Harisch (točke od 37 do 43).
(
48
)	Podobno je generalni pravobranilec N. Emiliou menil, da je obseg obveznosti obrazložitve odvisen od upoštevnih okoliščin: glej njegove sklepne predloge v zadevi KUBERA (C‑268/23, EU:C:2024:522, točke od 122 do 133).