62024CJ0431_RES
Vec C‑431/24 [Multan] (
i
)
W
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond)
Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. januára 2026
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Smernica 2013/32/EÚ – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Článok 23 ods. 1 – Prístup k informáciám v spise žiadateľa o medzinárodnú ochranu – Článok 46 – Právo na účinný prostriedok nápravy – Charta základných práv Európskej únie – Články 4 a 18 a článok 19 ods. 2 – Zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia – Článok 47 druhý odsek – Právo na spravodlivý proces – Vyšetrovanie vedené v krajine pôvodu žiadateľa – Zamietnutie žiadosti o medzinárodnú ochranu a prijatie rozhodnutia o návrate – Prístup súdu prvého stupňa a žiadateľa k informáciám o spôsobe, akým bolo vedené vyšetrovanie v krajine pôvodu žiadateľa – Rozsah práva na obhajobu a práva na účinný prostriedok nápravy – Súvislosť so zásadou zákazu vyhostenia alebo vrátenia“
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32 – Opravný prostriedok proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu – Právo na účinný prostriedok nápravy – Právo na obhajobu – Právo na prístup k spisu – Informácie v žiadateľovom spise – Pojem – Informácie o spôsobe, akým orgány hostiteľského členského štátu viedli vyšetrovanie v krajine pôvodu žiadateľa – Zahrnutie – Rozsah – Posúdenia dodržania zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia súdom
(Charta základných práv Európskej únie, článok 47; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32, článok 23 ods. 1, články 30 a 46)
(pozri body 31 – 46 a výrok)
Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32 – Opravný prostriedok proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu – Právo na účinný prostriedok nápravy – Právo na obhajobu – Právo na prístup k spisu – Výnimka – Legitímne ciele odôvodňujúce neposkytnutie určitých informácií žiadateľovi – Povinnosť členských štátov zaviesť postupy na zabezpečenie dodržiavania práva na obhajobu – Možnosť poskytnúť prístup k týmto informáciám právnemu zástupcovi alebo inému poradcovi žiadateľa, ktorý podstúpil bezpečnostnú kontrolu
(Charta základných práv Európskej únie, článok 47; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32, článok 23 ods. 1 druhý pododsek)
(pozri body 49 – 54)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý Rechtbank Den Haag (súd v Haagu, Holandsko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, uviedol spresnenia v súvislosti s informáciami, ktoré majú byť poskytnuté žiadateľovi o medzinárodnú ochranu a zohľadnené súdom rozhodujúcim o opravnom prostriedku podanom týmto žiadateľom proti rozhodnutiu o zamietnutí jeho žiadosti, ako aj proti rozhodnutiu o návrate, ktoré bolo voči nemu prijaté.
Žalobca vo veci samej, ktorý je kresťanom pochádzajúcim z Pakistanu, podal v roku 2014 žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku, ktorá bola zamietnutá.
Po tom, čo bola voči žalobcovi vydaná fatva v jeho krajine pôvodu, podal tento žalobca v roku 2018 novú žiadosť o medzinárodnú ochranu. Minister van Buitenlandse Zaken (minister zahraničných vecí, Holandsko) následne vykonal v Pakistane vyšetrovanie s cieľom určiť, či žalobca vo veci samej potrebuje medzinárodnú ochranu. Výsledky tohto vyšetrovania boli zaznamenané v individuálnom memorande vypracovanom pre Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko) (ďalej len „štátny tajomník“). Toto individuálne memorandum, ako aj upravená (redigovaná) verzia dokumentov, o ktoré sa opiera, vrátane správy z vyšetrovania (ďalej len „podporné dokumenty“), boli následne zaslané žalobcovi vo veci samej.
V roku 2022 štátny tajomník zamietol žiadosť žalobcu vo veci samej o medzinárodnú ochranu a vydal voči nemu rozhodnutie o návrate.
Na podporu svojej žaloby podanej proti týmto rozhodnutiam na súde v Haagu žalobca okrem iného tvrdil, že štátny tajomník porušil zásadu práva na obhajobu v oblasti práva Únie tým, že mu neposkytol úplný prístup k podporným dokumentom.
Minister zahraničných vecí predložil neupravené podporné dokumenty súdu v Haagu a podal na základe vnútroštátnej právnej úpravy (
1
) žiadosť, ktorou sa domáhal, aby prístup k určitým častiam týchto dokumentov mal len vnútroštátny súd, a ktorej bolo vyhovené. Následne žalobca vo veci samej nesúhlasil s tým, aby sa vnútroštátny súd oboznámil s neupravenými podpornými dokumentmi na účely rozhodnutia o zamietnutí jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu, a to z dôvodu, že uvedená vnútroštátna právna úprava je podľa neho v rozpore s právom Únie.
Keďže súd v Haagu mal pochybnosti o zlučiteľnosti takejto právnej úpravy obmedzujúcej prístup k podporným dokumentom so smernicou 2013/32 (
2
), rozhodol sa podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania. Pýtal sa ho, či informácie o spôsobe, akým bolo v prejednávanej veci vedené vyšetrovanie v rámci žiadosti o medzinárodnú ochranu, patria pod pojem „informácie v žiadateľovom spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie“ v zmysle článku 23 ods. 1 smernice 2013/32 (
3
), pričom v takom prípade by príslušný súd a žiadateľ o medzinárodnú ochranu museli získať prístup k týmto informáciám za podmienok stanovených v článku 23 ods. 1 druhom pododseku písm. a) a b) tejto smernice.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor v prvom rade uviedol, že hlavným cieľom smernice 2013/32 je stanoviť ďalšie normy pre konania v členských štátoch o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany najmä pri dodržaní zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia zaručenej ako základné právo v článku 18 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) v spojení s článkom 33 Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov (
4
), ako aj v článku 19 ods. 2 Charty.
Ako však potvrdzuje článok 30 smernice 2013/32 (
5
), riziko porušenia tejto zásady môže vyplývať zo spôsobu, akým vnútroštátny orgán vedie vyšetrovanie v krajine pôvodu žiadateľa o medzinárodnú ochranu.
Žiadateľ o medzinárodnú ochranu musí mať pritom možnosť uplatniť svoje právo na ochranu pred sprístupnením informácií zo strany členských štátov týkajúcich sa jeho žiadosti vo vzťahu k údajnému pôvodcovi prenasledovania alebo vážneho bezprávia na základe relevantných skutočností týkajúcich sa spôsobu, akým bolo vyšetrovanie vedené v jeho krajine pôvodu. Rovnako vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, musí mať možnosť overiť, či členské štáty dodržali svoje povinnosti podľa článku 30 písm. a) smernice 2013/32.
Z toho vyplýva, že informácie týkajúce sa spôsobu, akým orgány hostiteľského členského štátu viedli vyšetrovanie v krajine pôvodu tohto štátneho príslušníka s cieľom overiť dôvodnosť jeho žiadosti, akými sú podporné dokumenty, medzi nimi aj správa z vyšetrovania, o ktorú ide vo veci samej, treba považovať za informácie patriace pod pojem „informácie v žiadateľovom spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie“ v zmysle článku 23 ods. 1 smernice 2013/32, ak môžu byť relevantné na účely posúdenia dodržania zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia týmto súdom.
Súdny dvor dodal, že hoci v prejednávanej veci orgán posudzujúci žiadosť o medzinárodnú ochranu nemal úplný a priamy prístup k uvedeným podporným dokumentom, nemá to vplyv na relevantnosť týchto informácií s cieľom zabezpečiť účinnosť opravného prostriedku podaného proti rozhodnutiu o zamietnutí tejto žiadosti a umožniť vnútroštátnemu súdu posúdiť dodržanie zásady zákazu vyhostenia alebo vrátenia.
Tento výklad je podporený na jednej strane ustanovením článku 46 ods. 3 smernice 2013/32, ktoré spresňuje, že súd, pred ktorým bolo rozhodnutie o dotknutej žiadosti o medzinárodnú ochranu napadnuté, vykoná posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc. Podľa ustálenej judikatúry však spojenie „v plnom rozsahu“ potvrdzuje, že súd je povinný preskúmať najmä skutočnosti, ktoré rozhodujúci orgán zohľadnil alebo mal zohľadniť.
Na druhej strane je nevyhnutnou súčasťou účinného výkonu práva na obhajobu zaručeného v článku 47 druhom odseku Charty právo na prístup k spisu. Súdny dvor pritom rozhodol, že osoba dotknutá aktom, ktorý jej spôsobuje ujmu, má právo preskúmať všetky dokumenty nachádzajúce sa vo vyšetrovacom spise, ktoré by mohli byť relevantné na účely jej obhajoby, a že samotnému orgánu, ktorý tento akt prijal, neprináleží určovať, ktoré dokumenty sú užitočné na tento účel. (
6
)
Z toho vyplýva, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu a príslušný súd musia mať prístup k týmto informáciám za podmienok stanovených v článku 23 ods. 1 druhom pododseku písm. a) a b) smernice 2013/32. Zo znenia tohto článku vyplýva, že súd musí mať prístup ku všetkým informáciám, ktoré môžu byť relevantné pre jeho rozhodnutie, zatiaľ čo sprístupnenie niektorých z týchto informácií je v prípade žiadateľa obmedzené.
Členské štáty totiž môžu udeliť výnimku z práva žiadateľa na prístup k svojmu spisu, ak by sprístupnenie informácií alebo ich zdrojov ohrozilo najmä národnú bezpečnosť alebo bezpečnosť zdrojov. Ak jeden alebo viacero legitímnych cieľov odôvodňuje nesprístupnenie informácií žiadateľovi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, členské štáty poskytnú prístup k týmto informáciám alebo zdrojom súdom rozhodujúcim o takomto opravnom prostriedku a zabezpečia, aby bolo dodržané právo dotknutej osoby na obhajobu.
Vzhľadom na to, že smernica 2013/32 nestanovuje, akým spôsobom to majú členské štáty zabezpečiť, je na nich, aby stanovili konkrétne podmienky postupov potrebných na tento účel, avšak pod podmienkou dodržania najmä práva na účinný prostriedok nápravy zakotveného v článku 47 Charty. V súlade s článkom 23 ods. 1 smernice 2013/32 môžu členské štáty poskytnúť prístup k relevantným informáciám najmä právnemu zástupcovi alebo inému poradcovi žiadateľa, ktorý podstúpil bezpečnostnú kontrolu.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
1
)	Ustanovenie § 8:29 ods. 1 Algemene wet bestuursrecht (všeobecný zákon o správnom práve, Holandsko), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, stanovuje, že „účastníci konania, ktorí sú povinní poskytnúť informácie alebo predložiť dokumenty, môžu, ak na to majú vážne dôvody, odmietnuť poskytnúť informácie alebo predložiť dokumenty, alebo môžu správny súd upozorniť, že sa s týmito informáciami alebo dokumentmi môže oboznámiť výlučne on. …“.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
(
3
)	Článok 23 ods. 1 smernice 2013/32 stanovuje: „Členské štáty zabezpečia právnemu zástupcovi alebo inému poradcovi, ktorého ako takého pripúšťa alebo povoľuje vnútroštátne právo a ktorý pomáha žiadateľovi alebo ho zastupuje podľa ustanovení vnútroštátneho práva, prístup k informáciám v žiadateľovom spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie. Členské štáty môžu urobiť výnimku v prípade, ak by sprístupnením informácií alebo zdrojov ohrozili národnú bezpečnosť, bezpečnosť organizácií alebo osôb, ktoré tieto informácie poskytli, alebo bezpečnosť osôb, ktorých sa tieto informácie týkajú, alebo ak by sa tým ohrozili záujmy na vyšetrovaní týkajúce sa posúdenia žiadostí o medzinárodnú ochranu príslušnými orgánmi členských štátov alebo medzinárodné vzťahy členských štátov. V týchto prípadoch členské štáty: a) umožnia prístup k takýmto informáciám alebo zdrojom orgánom uvedeným v kapitole V a b) stanovia vo vnútroštátnom práve postupy, ktorými sa zaručí dodržiavanie práv žiadateľa na obhajobu. V súvislosti s písmenom b) môžu členské štáty najmä umožniť prístup k takýmto informáciám alebo zdrojom právnemu zástupcovi alebo inému poradcovi, ktorí podstúpili bezpečnostnú previerku, pokiaľ sú informácie dôležité pre posúdenie žiadosti alebo prijatie rozhodnutia o odňatí medzinárodnej ochrany.“
(
4
)	Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951, Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954), ktorý bol zmenený protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, uzavretým v New Yorku 31. januára 1967.
(
5
)	Článok 30 smernice 2013/32 písm. b) stanovuje, že v rámci zhromažďovania informácií členské štáty nesmú „získavať od údajného(ných) pôvodcu(ov) prenasledovania alebo vážneho bezprávia žiadne informácie takým spôsobom, ktorý by mal za následok, že takíto pôvodcovia by boli priamo informovaní o skutočnosti, že daný žiadateľ podal žiadosť, a ktorý by ohrozil fyzickú integritu žiadateľa alebo na ňom závislých osôb alebo slobodu a bezpečnosť jeho rodinných príslušníkov, ktorí stále žijú v krajine pôvodu“. V rovnakom zmysle článok 30 písm. a) smernice 2013/32 stanovuje, že na účely zhromažďovania informácií o jednotlivých prípadoch členské štáty nesmú „sprístupniť údajnému(ným) pôvodcovi(om) prenasledovania alebo vážneho bezprávia informácie týkajúce sa jednotlivých žiadostí o medzinárodnú ochranu ani informácie o skutočnosti, že bola žiadosť podaná“.
(
6
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. decembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Prístup k spisu v azylovej veci) (C‑564/21, EU:C:2022:951, body 38 a 39).