62017CC0120
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 30. mája 2018 (
1
)
Vec C‑120/17
Administratīvā rajona tiesa
proti
Ministru kabinets
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) – Poľnohospodárstvo – Podpora rozvoja vidieka – Podpora pri skoršom odchode do dôchodku – Možnosť členského štátu prijať opatrenie, ktoré umožňuje previesť podporu na základe dedenia – Schválenie Európskou komisiou – Následná zmena stanoviska Komisie – Legitímna dôvera“
1.
V prejednávanej veci Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko) žiada Súdny dvor predovšetkým o usmernenie týkajúce sa rozsahu pôsobnosti článkov 10 až 12 nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (
2
), a najmä pokiaľ ide o to, či na základe týchto ustanovení môžu členské štáty pri vykonávaní tohto nariadenia prijať opatrenie umožňujúce dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku.
2.
V prípade zápornej odpovede je Súdny dvor požiadaný, aby rozhodol o obmedzeniach zásady ochrany legitímnej dôvery. Súdny dvor je najmä požiadaný, aby objasnil význam, ktorý sa má priznať rozhodnutiu, ktorým Európska komisia schvaľuje plán rozvoja vidieka podľa článku 44 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999, v rámci posúdenia vzniku takejto dôvery, ako aj významu, ktorý sa má priznať následným rozhodnutiam Výboru pre rozvoj vidieka (
3
) uvedenej inštitúcie v rámci posúdenia týkajúceho sa jej zániku.
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
3.
Uplatňovanie politiky rozvoja vidieka Európskej únie je založené na zásade deleného riadenia medzi Úniou a členskými štátmi, pričom právo Únie stanovuje všeobecný právny rámec, ktorý má byť doplnený vnútroštátnym právom. V tomto kontexte nariadenie č. 1257/1999 stanovuje všeobecné pravidlá upravujúce podporu rozvoja vidieka financovanú z EPUZF‑u.
4.
Odôvodnenie 23 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje, že „v poľnohospodárstve [by sa] mal podporovať skorší odchod do dôchodku s cieľom zlepšenia životaschopnosti poľnohospodárskych usadlostí, pričom sa berú do úvahy skúsenosti získané pri vykonávaní nariadenia (EHS) č. 2079/92 (
4
)“.
5.
Hlava II s názvom „Opatrenia na rozvoj vidieka“ kapitola IV s názvom „Predčasný odchod do dôchodku“ nariadenia č. 1257/1999 obsahuje články 10 až 12. článok 10 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Podpora pri skoršom odchode poľnohospodárov do dôchodku prispeje k nasledujúcim cieľom:
–
poskytnúť príjem poľnohospodárom v pokročilejšom veku, ktorí sa rozhodnú skončiť s hospodárením,
–
podnietiť výmenu poľnohospodárov v pokročilejšom veku za poľnohospodárov, ktorí budú schopní zlepšiť tam, kde je to potrebné, ekonomickú životaschopnosť zostávajúcich poľnohospodárskych usadlostí,
–
postúpiť poľnohospodársku pôdu na nepoľnohospodárske využitie tam, kde sa nemôže obrábať v rámci uspokojivých podmienok ekonomického rastu.“
6.
Článok 11 ods. 1 a 5 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Odovzdávajúci poľnohospodárskeho podniku musí:
–
úplne zastaviť všetky obchodné poľnohospodárske činnosti; môže však pokračovať v neobchodnom hospodárení a ponechať si užívanie budov,
–
mať viac ako 55 rokov, ale nebyť v dôchodkovom veku v čase odovzdania poľnohospodárskeho podniku
a
–
vykonávať poľnohospodárske práce 10 rokov pred odovzdaním poľnohospodárskeho podniku.
…
5.   Podmienky stanovené v tomto článku sa vzťahujú na celé obdobie, počas ktorého odovzdávajúci dostáva podporu za skoršie skončenie hospodárenia.“
7.
V zmysle článku 12 ods. 2 tohto nariadenia:
„Poskytovanie podpory pri skoršom skončení hospodárenia nesmie presiahnuť celkové obdobie 15 rokov pre odovzdávajúceho a 10 rokov pre poľnohospodárskeho zamestnanca. Podpora sa nesmie poskytnúť odovzdávajúcemu po dosiahnutí veku 75 rokov a zamestnancovi po dosiahnutí bežného dôchodkového veku.
V prípade, že odovzdávajúcemu členský štát poskytuje starobný dôchodok, podpora pri skoršom skončení hospodárenia sa musí poskytnúť ako doplatok so zreteľom na sumu národného starobného dôchodku.“
8.
Články 35 až 50 sú zahrnuté v hlave III nariadenia č. 1257/1999, ktorá má názov „Všeobecné zásady, administratívne a finančné ustanovenia“. Podľa článku 39 nariadenia:
„1.   Členské štáty podniknú všetky potrebné kroky na zaistenie zlučiteľnosti a súladu opatrení podporujúcich rozvoj vidieka podľa ustanovení uvedených v tejto kapitole.
2.   Plány rozvoja vidieka, predložené členskými štátmi, by mali obsahovať ohodnotenie zlučiteľnosti a súladu predpokladaných podporných opatrení a naznačenie opatrení, ktoré sa vykonajú na zaistenie zlučiteľnosti a súladu.
3.   Podporné opatrenia, ak to bude potrebné, sa budú následne kontrolovať, aby sa zabezpečila zlučiteľnosť a súlad.“
9.
Článok 44 ods. 2 stanovuje:
„Komisia zhodnotí navrhované plány, aby určila, či sú v súlade s týmto nariadením. Na základe plánov schváli programovacie [programové – neoficiálny preklad] dokumenty na rozvoj vidieka v súlade s postupom uvedeným v článku 50 (2) nariadenia (ES) č. 1260/1999 (
5
) do šiestich mesiacov po predložení týchto plánov.“
B.
Lotyšské právo
10.
Ministru kabineta 2004. gada 30. novembra noteikumi Nr. 1002 „Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments ‚Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.–2006. gadam‘“ [(nariadenie Rady ministrov č. 1002 stanovujúce „pravidlá uplatňovania programového dokumentu ‚Plán rozvoja vidieka Lotyšska na vykonávanie programu rozvoja vidieka počas rokov 2004 až 2006“‘, (ďalej len „plán rozvoja vidieka“) z 30. novembra 2004 (ďalej len „nariadenie č. 1002“)] schválilo tento programový dokument. Nariadenie č. 1002 nadobudlo účinnosť 7. decembra 2004.
11.
Podkapitola 9.3 plánu rozvoja vidieka stanovuje možnosť vlastníkov poľnohospodárskych usadlostí vo vyššom veku previesť, predať alebo darovať ich poľnohospodársky podnik alebo jeho časť tretej osobe a získať tým podporu pri skoršom odchode do dôchodku (ďalej len „podpora pri skoršom odchode do dôchodku“), ktorej podmienky získania do značnej miery zodpovedajú podmienkam článku 11 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999.
12.
Písmeno a) oddielu s názvom „Skorší odchod poľnohospodárov do dôchodku“ podkapitoly 12.3.2 plánu rozvoja vidieka okrem iného stanovuje, že ak príjemca podpory zomrie počas obdobia platnosti správnej dohody, ktorou mu bol priznaný dôchodok z titulu skoršieho odchodu do dôchodku, jeho mesačný dôchodok za zvyšné obdobie sa vyplatí tomu, kto preukáže, že je jeho právnym nástupcom v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou.
13.
Na základe tohto plánu rozvoja vidieka, Lauku atbalsta dienests (Úrad pre podporu vidieka, Lotyšsko) uzatvoril uvedenú správnu dohodu s poľnohospodármi, ktorí požiadali o podporu pri skoršom odchode do dôchodku.
14.
Bod 1 Ministru kabineta 2015. gada 14. aprīļa noteikumi Nr. 187 „Grozījums Ministru kabineta 2004. Gada 30. novembra noteikumos Nr. 1002 Kārtība, kādā ieviešams programmdokuments ‚Latvijas Lauku attīstības plāns Lauku attīstības programmas īstenošanai 2004.–2006. gadam‘“ [(nariadenie Rady ministrov č. 187 zo 14. apríla 2015, ktorým sa mení nariadenie č. 1002 (ďalej len „nariadenie č. 187“)], zrušil v písmene a) možnosť dediť túto podporu. V súlade s bodom 2 uvedeného písmena nadobudlo nariadenie č. 187 účinnosť 30. apríla 2015.
II. Skutkový stav vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
15.
Komisia prijala rozhodnutím z 30. júla 2004 programový dokument „plán rozvoja vidieka Lotyšska na vykonávanie programu rozvoja vidieka počas rokov 2004 až 2006“, ktorým schválila možnosť dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku.
16.
Súkromné osoby podali na Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd, Lotyšsko) návrh, ktorým sa domáhajú určenia platnosti správnej dohody o poskytnutí podpory pri skoršom odchode do dôchodku, keďže Úrad pre podporu vidieka prestal dodržiavať svoje záväzky voči týmto osobám, pričom sa odvolával na nariadenie č. 187.
17.
Keďže sa Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd) domnieva, že bod 1 nariadenia č. 187 nie je v súlade s článkom 105 Latvijas Republikas Satversme (Ústava Lotyšskej republiky), ktorá zakotvuje právo vlastniť majetok, obrátil sa na Satversmes tiesa (Ústavný súd).
18.
V tejto súvislosti Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd) zastáva názor, že uvedená správna dohoda týkajúca sa poskytnutia podpory pri skoršom odchode do dôchodku by viedla k legitímnej dôvere odovzdávajúceho poľnohospodára a jeho dedičov, že ak sa budú aj naďalej dodržiavať záväzky vyplývajúce z tejto dohody, budú môcť podporu zdediť.
19.
Naopak Ministru kabinets (Rada ministrov) zastáva názor, že nariadenie č. 187, ktorého je autorom, je v súlade s článkom 105 Ústavy Lotyšskej republiky. V tejto súvislosti poznamenáva, že Výbor Európskej komisie pre rozvoj vidieka na svojom zasadnutí 19. októbra 2011 dospel k záveru, že financovanie prostredníctvom EPUZF‑u sa neuplatňuje na dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku. Zastáva tiež názor, že by to nebolo v súlade s cieľom stanoveným nariadením č. 1257/1999 a predstavovalo by to plytvanie finančnými zdrojmi Únie a Lotyšskej republiky.
20.
Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta, či nariadenie č. 1257/1999 bráni vložiť do lotyšského práva ustanovenie týkajúce sa dedenia podpory pri skoršom odchode do dôchodku. Zdôrazňuje, že ak by tomu tak bolo, právo dedičov poľnohospodára odovzdávajúceho poľnohospodársky podnik na získanie podpory podľa nariadenia č. 1002 by sa nemohlo považovať za vlastnícke právo, a napadnuté nariadenie by teda nemohlo viesť k obmedzeniu tohto práva.
21.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že vzhľadom na to, že nariadenie č. 1002 predstavuje vykonanie nariadenia, odpoveď závisí od toho, či tento predpis poskytol členským štátom priestor na voľnú úvahu. V tejto súvislosti vnútroštátny súd poukazuje na to, že z podmienok pre získanie podpory pri skoršom odchode do dôchodku stanovených v článkoch 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999 vyplýva, že toto právo má osobnú povahu, to znamená, že iba osoba, ktorá odovzdala svoju poľnohospodársku usadlosť tretej osobe, má nárok na takúto podporu. V dôsledku toho členské štáty nemôžu tieto podmienky doplniť tým, že stanovia, že právo na podporu pri skoršom odchode do dôchodku sa môže previesť na dedičov poľnohospodára, ktorý poľnohospodársky podnik odovzdáva, pretože nie sú zmluvnou stranou správnej dohody o poskytnutí podpory pri skoršom odchode do dôchodku.
22.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že Zmluva zakladá v oblasti poľnohospodárstva delenú právomoc Únie a členských štátov. Zdôrazňuje, že článok 41 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999 ukladá členským štátom povinnosť predložiť Komisii plány rozvoja vidieka, ktorá ich zhodnotí s cieľom určiť, či sú zlučiteľné s uvedeným nariadením. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že ak je plán schválený, musí sa považovať za konečný, a teda dotknutý členský štát má možnosť ho prijať. Dňa 30. júla 2004 Komisia schválila programový dokument týkajúci sa plánu rozvoja vidieka Lotyšska na programové obdobie 2004 – 2006, ktorý obsahoval tiež ustanovenie týkajúce sa dedenia podpory pri skoršom odchode do dôchodku.
23.
Vnútroštátny súd tiež zdôrazňuje, že pochybnosti týkajúce sa výkladu článkov 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999 vyplývajú z listu zaslaného Komisiou 11. mája 2015 Rade ministrov, podľa ktorého má byť jasné, že platby v rámci systému skoršieho odchodu do dôchodku nie je možné previesť na dedičov odovzdávajúceho poľnohospodára a že od 19. októbra 2011 už nie je možné odvolávať sa na legitímnu dôveru z toho dôvodu, že tento dátum sa má považovať za hraničný dátum na účely podpísania novej dohody o podpore, vrátane zákonného dodatku o dedičstve. Okrem toho sa pýta, či v prejednávanej veci ide o situáciu, keď prax členského štátu, ktorá nie je zlučiteľná s právom Únie, mohla mať právne účinky, keďže dotknutí poľnohospodári si nemohli byť pri podpise správnej dohody o poskytnutí podpory pri skoršom odchode do dôchodku vedomí prípadného omylu zo strany členského štátu a Komisie, pokiaľ ide o možnosť dedenia predmetnej podpory.
24.
Za týchto podmienok vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1
Majú sa ustanovenia nariadenia č. 1257/1999 v spojení s jedným z jeho cieľov (aby sa poľnohospodári podieľali na opatrení týkajúcom sa skoršieho odchodu do dôchodku), vzhľadom na delené právomoci Únie a členských štátov v oblasti poľnohospodárstva, vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát v rámci opatrení na vykonanie uvedeného nariadenia prijal právnu úpravu, ktorá dovoľuje dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku, teda ak ustanovenia nariadenia č. 1257/1999 vylučujú možnosť dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku, je možné, aby v situácii, keď Komisia v súlade s príslušným postupom konštatovala, že právny predpis členského štátu je v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1257/1999, a poľnohospodári využili opatrenie týkajúce sa skoršieho odchodu do dôchodku v súlade s vnútroštátnou praxou, vzniklo subjektívne právo dediť podporu poskytnutú v rámci uvedeného opatrenia?
3.
V prípade kladnej odpovede na druhú prejudiciálnu otázku, teda ak je možné, že vzniklo takéto subjektívne právo, možno vychádzať z toho, že záver, ku ktorému sa dospelo na zasadnutí Výboru Európskej komisie pre rozvoj vidieka z 19. októbra 2011, podľa ktorého podpora pri skoršom odchode do dôchodku nemôže prejsť na dedičov poľnohospodára odovzdávajúceho poľnohospodársky podnik, predstavuje základ predčasného zániku spomenutého vzniknutého subjektívneho práva?“
25.
Tieto otázky boli predmetom písomných pripomienok lotyšskej vlády a Komisie. Prednesy dotknutých účastníkov konania boli vypočuté na pojednávaní 17. januára 2018. (
6
)
III. Právna analýza
A.
O prvej prejudiciálnej otázke
26.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999 bránia členským štátom, aby v rámci vykonávania týchto ustanovení prijali opatrenie, ktoré umožňuje dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku.
27.
Domnievam sa, že je potrebné najskôr pripomenúť podmienky, na základe ktorých judikatúra Súdneho dvora podmieňuje prijatie opatrení vykonávajúcich nariadenie členskými štátmi.
28.
Podľa Súdneho dvora môžu členské štáty prijímať predmetné opatrenia, ak tieto opatrenia neobmedzujú priamu uplatniteľnosť dotknutého nariadenia, nezastierajú svoju povahu ako pravidlá Spoločenstva a ak spresňujú výkon voľnej úvahy v rozsahu vymedzenom týmto nariadením, pod podmienkou, že zostávajú v rámci stanovenom jeho ustanoveniami. (
7
)
29.
Je preto potrebné určiť, vychádzajúc z príslušných ustanovení nariadenia č. 1257/1999, vykladaných s ohľadom na jeho ciele, či tieto ustanovenia zakazujú, ukladajú alebo umožňujú členským štátom vydať niektoré vykonávacie opatrenia a či, najmä v tomto poslednom uvedenom prípade, dotknuté opatrenie prijaté Lotyšskou republikou spadá do rámca voľnej úvahy priznanej každému členskému štátu. (
8
)
30.
Poznamenávam, že ustanovenia nariadenia č. 1257/1999 sa netýkajú otázky dedenia. Najmä výslovne nepovoľujú ani nezakazujú previesť podporu pri skoršom odchode do dôchodku na dedičov poľnohospodárov odovzdávajúcich poľnohospodársky podnik.
31.
Naopak otázka, či sa tieto ustanovenia majú vykladať v tom zmysle, že umožňujú členským štátom prijať takéto vykonávacie opatrenia, sa mi zdá oveľa menej zrejmá.
32.
V tejto súvislosti sa domnievam, že je potrebné zdôrazniť, že systém podpory pri skoršom odchode do dôchodku, tak ako ho definuje predmetné nariadenie, na prvý pohľad nevylučuje výklad, podľa ktorého vnútroštátne ustanovenie, ktorým sa umožňuje prevod podpory prostredníctvom dedenia, zostane pravdepodobne v rámci miery voľnej úvahy, ktorú členské štáty majú pri vykonávaní uvedeného nariadenia.
33.
Tento záver môže podporiť niekoľko skutočností. (
9
)
34.
V prvom rade môže ísť o výsledok prijatia teleologického prístupu. Cieľom systému podpory pri skoršom odchode do dôchodku, ktorý, ako zdôrazňuje samotná Komisia, predstavuje „ekonomický stimul“ pre poľnohospodárov, je napokon zlepšenie životaschopnosti poľnohospodárskych usadlostí. (
10
) Za uvedených okolností však vykonávacie opatrenie môže pôsobiť ako stimul a umožniť tak dosiahnutie cieľa, ktorým je zlepšenie životaschopnosti, len pokiaľ je dostatočne príťažlivé pre poľnohospodárov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v článkoch 11 a12 nariadenia č. 1257/1999.
35.
Nepochybujem však o tom, že vnútroštátna právna úprava umožňujúca poľnohospodárom previesť podporu na svojich vlastných dedičov by pomohla dosiahnuť tento cieľ. Možno dokonca predpokladať, že táto možnosť by mala značný, či dokonca rozhodujúci vplyv v členských štátoch s určitou hospodárskou a sociálnou štruktúrou, na rozhodnutie týchto poľnohospodárov ukončiť ich poľnohospodársku činnosť pred dosiahnutím dôchodkového veku, aby získali predmetnú podporu. Tento výklad by teda mohol viesť členské štáty k záveru, že vnútroštátna právna úprava stanovujúca túto možnosť nie je nezlučiteľná s ustanoveniami nariadenia č. 1257/1999.
36.
Aj článok 12 nariadenia č. 1257/1999 by mohol viesť členské štáty k takémuto záveru. Po prvé prvý odsek tohto článku stanovuje maximálne sumy podpory Spoločenstva, ktoré sú stanovené v prílohe. (
11
) Z tohto hľadiska sa mi zdá, že neexistencia výslovného zákazu prevodu podpory na dedičov spolu s existenciou maximálnych súm by sa mohla vykladať v tom zmysle, že tieto maximálne sumy sú jediným nástrojom potrebným na zabezpečenie ochrany všeobecného záujmu efektívneho využívania zdrojov Únie, pričom normotvorca Únie ponechal členským štátom slobodu rozhodovať o prevode podpory na základe dedenia. (
12
)
37.
Článok 12 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999, ktorý stanovuje obmedzenia týkajúce sa dĺžky trvania vyplácania podpory, môže tiež podporovať záver, že dedenie podpory je zlučiteľné s nariadením č. 1257/1999. Hoci je pravda, že jedno z dvoch obmedzení stanovených nariadením je založené na veku odovzdávajúceho poľnohospodára („…po dosiahnutí veku 75 rokov“), a nemôže sa teda uplatňovať na jeho dedičov, nič to nemení na skutočnosti, že sa obmedzenie nevzťahuje na žiadnu inherentnú vlastnosť osoby odovzdávajúceho poľnohospodára („poskytovanie podpory pri skoršom skončení hospodárenia nesmie presiahnuť celkové obdobie 15 rokov pre odovzdávajúceho“). Ak sa prvé obmedzenie uplatňuje len na odovzdávajúcich poľnohospodárov, druhé obmedzenie môžu členské štáty chápať ako uplatniteľné na ich dedičov. (
13
)
38.
Posledným, avšak nie zanedbateľným znakom, ktorý významne podporuje záver, že lotyšská vnútroštátna právna úprava nie je nezlučiteľná s predmetným nariadením, je to, že plán rozvoja vidieka, vrátane ustanovenia umožňujúceho dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku, teda nariadenie č. 1002, bol schválený rozhodnutím Komisie podľa článku 44 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999, ktorý sa, ako bolo rozhodnuté (
14
), odvoláva na obsah tohto plánu.
39.
Napriek všetkým uvedeným úvahám výklad, podľa ktorého tieto ustanovenia umožňujú členským štátom pri vykonávaní nariadenia č. 1257/1999 stanoviť dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku, akokoľvek podložený konkrétnymi dôkazmi, ma nepresvedčil.
40.
V tejto súvislosti pripomínam, že lotyšská vláda a Komisia vo svojich pripomienkach zastávajú názor, že na túto otázku je potrebné odpovedať záporne.
41.
Súhlasím s právnym odôvodnením, ktoré viedlo Komisiu k tomuto záveru. Budem sa ním zaoberať nižšie.
42.
Komisia poznamenáva, že z článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999 a z jeho odôvodnenia 23 vyplýva, že cieľom mechanizmu podpory pri skoršom odchode do dôchodku je poskytnúť príjem poľnohospodárom v pokročilejšom veku, ktorí sa rozhodnú skončiť s hospodárením, a podnietiť výmenu poľnohospodárov v pokročilejšom veku za poľnohospodárov, ktorí budú schopní zlepšiť tam, kde je to potrebné, ekonomickú životaschopnosť zostávajúcich poľnohospodárskych usadlostí. Inými slovami, podpora pri skoršom odchode do dôchodku predstavuje, ako to zdôrazňuje Komisia, ekonomický stimul, ktorého cieľom je podporiť poľnohospodárov v pokročilejšom veku natrvalo ukončiť svoje hospodárenie skôr, ako by to urobili za normálnych okolností, a uľahčiť tak štrukturálnu transformáciu poľnohospodárskeho sektora s cieľom zaistiť životaschopnosť poľnohospodárskych usadlostí. Na tento účel sa ustanovenia nariadenia o podpore pri skoršom odchode do dôchodku sústreďujú na identifikáciu, prilákanie a poskytovanie podpory iba skutočným poľnohospodárom, ktorí vykonávajú poľnohospodárske činnosti ako povolanie a sú v pokročilom veku. Komisia zastáva názor, pričom Lotyšská republika s ňou súhlasí, že v dôsledku toho majú podmienky stanovené uvedenými ustanoveniami na získanie podpory osobnú povahu a sú preto neoddeliteľne spojené s poľnohospodárom v pokročilom veku.
43.
V tejto súvislosti Komisia poznamenáva, že článok 11 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje, že na to, aby mohol odovzdávajúci poľnohospodárskeho podniku požiadať o podporu, musí mať viac ako 55 rokov, musí vykonávať poľnohospodárske práce 10 rokov pred odovzdaním poľnohospodárskej usadlosti a po jej odovzdaní musí úplne zastaviť tieto činnosti. Okrem toho článok 11 ods. 5 uvedeného nariadenia uvádza, že tieto podmienky sa vzťahujú na celé obdobie, počas ktorého „odovzdávajúci“ poľnohospodár a nie jeho dedič dostáva podporu. Rovnako aj osobná povaha povinností uložených odovzdávajúcemu poľnohospodárovi vyplýva z článku 12 ods. 2 predmetného nariadenia, keďže stanovuje, že právo na podporu a povinnosť zaplatiť ju skončia, ak odovzdávajúci poľnohospodárskej usadlosti dosiahol vek 75 rokov a že podpora sa znižuje v závislosti od bežného dôchodku, ktorý mu vypláca štát.
44.
Vzhľadom na tieto úvahy dospela Komisia k záveru, že osobná povaha podpory pri skoršom odchode do dôchodku, ako vyplýva z článkov 11 a 12 nariadenia č. 1257/1999, neumožňuje prijatie vnútroštátnej právnej úpravy, akou je nariadenie č. 1002, ktoré stanovuje prevod podpory na základe dedenia.
45.
Tento výklad, ktorý je založený na striktne osobnej povahe podmienok stanovených ustanoveniami nariadenia č. 1257/1999, sa mi zdá presvedčivý.
46.
Hoci sa zdá, že ustanovenia nariadenia č. 1257/1999 týkajúce sa podpory pri skoršom odchode do dôchodku nie sú jednoznačné, pokiaľ ide o právomoc členských štátov poskytovať pri vykonávaní týchto ustanovení prevod podpory na základe dedenia, domnievam sa, že z tých istých dôvod, ktoré uviedla Komisia a Lotyšská republika, je tento prevod nezlučiteľný s uvedenými ustanoveniami nariadenia.
B.
O druhej a tretej prejudiciálnej otázke
47.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, že odpoveď na prvú otázku spočíva v tom, že možnosť previesť podporu pri skoršom odchode do dôchodku nie je zlučiteľná s nariadením č. 1257/1999, faktická situácia, keď vnútroštátne ustanovenie umožňujúce tento prevod bolo schválené Komisiou ako zlučiteľné s nariadením č. 1257/1999 a na základe ktorého sa niektorí poľnohospodári zúčastnili na opatrení skoršieho odchodu do dôchodku, mohla zakladať legitímnu dôveru zo strany dedičov poľnohospodárov. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd svojou treťou otázkou v podstate pýta, či záver uvedený v zápisnici zo zasadnutia Výboru Európskej komisie pre rozvoj vidieka z 19. októbra 2011, podľa ktorého podporu pri skoršom odchode do dôchodku nie je možné previesť na základe dedenia, zbavil legitímnej dôvery dedičov poľnohospodárov, ktorí využili opatrenie umožňujúce skorší odchod do dôchodku. (
15
)
48.
V rozsahu, v akom tieto otázky vyžadujú výklad zásady ochrany legitímnej dôvery, považujem za vhodné uviesť niekoľko predbežných pripomienok, ktoré smerujú k vymedzeniu vecnej pôsobnosti tejto zásady.
49.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je zásada ochrany legitímnej dôvery jednou zo základných zásad Únie (
16
) a ako taká musí byť dodržiavaná orgánmi Únie, ako aj orgánmi členských štátov pri vykonávaní nariadení Únie. (
17
)
50.
Vzhľadom na to, že jej cieľom je zachovať existujúce právne situácie, zásada ochrany legitímnej dôvery sa nutne dostáva do rozporu s inými základnými zásadami práva Únie, najmä so zásadou zákonnosti. Jej obsah je teda vymedzený vyvažovaním základných súkromných záujmov pri zachovaní existujúcich právnych situácií na jednej strane a verejným záujmom zakotveným v zásade zákonnosti na strane druhej. (
18
)
51.
Inými slovami, v rámci posúdenia rešpektovania zásady ochrany legitímnej dôvery je Súdny dvor povinný prostredníctvom osobitnej analýzy konkrétneho skutkového stavu v každom jednotlivom prípade určiť, či očakávania dotknutých strán majú mať prednosť pre účinným uplatňovaním právnych predpisov Únie.
52.
Ochrany legitímnej dôvery je preto možné sa dovolávať len vtedy, ak je jednotlivec schopný preukázať, že sa nachádza v konkrétnej situácii, ktorá sa musí v právnom štáte považovať za hodnú ochrany.
53.
Otázkou teda je, či situácia dedičov poľnohospodárov, (
19
) ktorí uzavreli s Úradom pre podporu vidieka správnu dohodu o získaní podpory pri skoršom odchode do dôchodku obsahujúcu dodatok, ktorým sa priznáva právo dediť túto podporu, na základe plánu rozvoja vidieka schváleného Komisiou a vykonaného nariadením č. 1002, predstavuje situáciu, ktorá je hodná ochrany, keďže Úrad pre podporu vidieka prestal vyplácať platby na základe týchto dohôd v dôsledku zrušenia možnosti prevodu podpory na základe dedenia nariadením č. 187.
54.
Zastávam názor, že je potrebné najskôr uviesť, že vnútroštátny súd sa nesnaží overiť, či je možné odvolávať sa na legitímnu dôveru proti účinkom legislatívnych zmien týkajúcich sa budúcich platieb na dedičov poľnohospodárov, ktorí podpísali správne dohody, ale zaujíma sa skôr o platby uskutočnené pred nadobudnutím jej účinnosti. V dôsledku toho sa ustálená judikatúra, na ktorú odkazuje Lotyšská republika vo svojich písomných pripomienkach, podľa ktorej hospodárske subjekty nemôžu mať legitímnu dôveru v zachovanie existujúcej situácie, ktorú je možné zmeniť v rámci voľnej úvahy inštitúcií Únie (
20
) (alebo vnútroštátnych orgánov, ktoré vykonávajú právo Únie), nemôže podľa môjho názoru v prejednávanej veci uplatniť. Z toho istého dôvodu skutočnosť, že možnosť zrušiť ustanovenia týkajúce sa prevodu podpory na základe dedenia spadá do diskrečnej právomoci, ktorú článok 39 nariadenia č. 1257/1999 priznáva členským štátom, na ktorý odkazuje aj Lotyšská republika, nie je v prejednávanej veci relevantná.
55.
Z tohto dôvodu sa teraz budem zaoberať skutkovými okolnosťami prejednávanej veci s ohľadom na relevantnú judikatúru s cieľom určiť, či situácia v prejednávanej veci môže odôvodniť uprednostnenie ochrany legitímnej dôvery pred účinným uplatňovaním práva Únie.
56.
Podľa judikatúry musia byť na to, aby bola situácia hodná ochrany, splnené tri kumulatívne podmienky. Po prvé musí existovať objektívne správanie správnych orgánov. Po druhé jednotlivec musí konať v dobrej viere. Po tretie správanie úradu musí byť v súlade s platnou právnou úpravou. (
21
)
57.
S cieľom zabezpečiť jednotnú argumentáciu je vhodné začať analýzou tretej podmienky. Ak by bola totiž chápaná v tom zmysle, že vnútroštátna prax, ktorá nie je v súlade s právom Únie, akou je právna úprava v prejednávanej veci, teda uzavretie správnych dohôd vrátane dodatku o dedičstve Úradom pre podporu vidieka, nemôže byť zdrojom legitímnej dôvery, bude treba vzhľadom na neexistenciu tejto tretej podmienky skonštatovať, že druhá prejudiciálna otázka položená vnútroštátnym súdom si vyžaduje negatívnu odpoveď bez toho, aby bolo potrebné analyzovať ostatné podmienky.
58.
Navyše súčasný trend v judikatúre týkajúci sa chýb alebo nedostatkov úradu alebo vnútroštátneho orgánu pri uplatňovaní práva Únie možno vykladať týmto spôsobom. V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane zamietol žalobné dôvody založené na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, keď rozhodol že „[na túto zásadu] sa totiž nemožno odvolávať proti určitému ustanoveniu práva Únie a konanie vnútroštátneho orgánu povereného uplatňovaním práva Únie, ktoré je v rozpore s týmto právom, nemôže vyvolať v hospodárskom subjekte legitímnu dôveru, že môže získať priaznivejšie zaobchádzanie odporujúce právu Únie“ (
22
).
59.
Zastávam názor, že Súdny dvor by mal v budúcom rozsudku vyjadriť svoje stanovisko k výkladu tejto judikatúry.
60.
Osobne si myslím, že Súdny dvor by z nej nemal vyvodzovať, že dôvera hodná ochrany nemôže v žiadnom prípade vyplývať z vnútroštátnej praxe, ktorá je nezlučiteľná s právom Únie. Zdá sa mi, že myšlienka predmetnej judikatúry spočíva skôr v tom, že táto právna otázka musí byť vždy rozhodnutá vzhľadom na znenie práva Únie, na ktorom je založená nezákonná prax vnútroštátnych orgánov. Konkrétnejšie, ochrana legitímnej dôvery sa nemôže zakladať na vnútroštátnej praxi, ktorá je v rozpore s „jasným“ ustanovením práva Únie. (
23
)
61.
Chcel by som zdôrazniť, že právnou úpravou relevantnou v prejednávanej veci je nariadenie č. 1257/1999, najmä články 10 až 12 uvedeného nariadenia. Ako som už uviedol v mojej analýze prvej otázky, tieto ustanovenia môžu byť v zásade interpretované rôznymi spôsobmi, a v dôsledku toho nie sú natoľko jasné, aby sa dediči poľnohospodárov, ktorí uzavreli správne dohody obsahujúce dodatok o dedení s Úradom pre podporu vidieka, nemohli spoliehať na zákonnosť tohto dodatku.
62.
Zastávam názor, že takýto výklad judikatúry je podporený nemeckým znením („klare Bestimmung“) a ešte viac anglickou verziou („unambiguous provision“) znenia posudzovaných rozsudkov.
63.
Som si vedomý toho, že Komisia vo svojich písomných pripomienkach dospela k záveru, že legitímna dôvera nemohla vzniknúť v prejednávanej veci na úrovni práva Únie na základe obiter dictum Všeobecného súdu Európskej únie v rozsudku Poľsko/Komisia (T‑257/13, neuverejnený, EU:T:2015:111), podľa ktorého „schválenie [plánu rozvoja vidieka Komisiou] nedáva tomuto programovému dokumentu vyššiu právnu hodnotu, akú má nariadenie č. 1257/1999…“ (
24
). Zastávam však názor, že implicitnou myšlienkou tohto stanoviska Všeobecného súdu bolo, že dotknuté ustanovenie, teda článok 11 ods. 1 prvá zarážka nariadenia („[Odovzdávajúci poľnohospodárskeho podniku musí] úplne zastaviť všetky obchodné poľnohospodárske činnosti…“) nenecháva žiadny priestor pre odôvodnené pochybnosti, pokiaľ ide o povinnosť členských štátov overiť, či poľnohospodári vykonávali obchodné poľnohospodárske činnosti počas obdobia predchádzajúceho ukončeniu tejto činnosti, a preto je potrebné ho kvalifikovať ako „jasné ustanovenie“, o aké, ako som už uviedol, nejde v prejednávanej veci.
64.
V každom prípade ak rozhodnutie Komisie nemôže v prejednávanej veci samo osebe viesť k legitímnej dôvere zo strany dedičov, malo by sa podľa môjho názoru zohľadniť pri posudzovaní „jasnosti“ príslušného textu práva Únie. Ak by predchádzajúce úvahy neboli dostatočné na preukázanie, že článok 10, článok 11 ods. 1 druhá a tretia zarážka a článok 12 nariadenia nie sú „jasnými ustanoveniami“, pripomínam, že nariadenie č. 1002, ako právny základ dodatku o dedičstve obsiahnutému v správnych dohodách medzi Úradom pre podporu vidieka a poľnohospodármi, bolo prijaté Komisiou (
25
) po schválení Plánu rozvoja vidieka Lotyšskej republiky počas rokov 2004 až 2006, ktorý v písmene a) oddielu „Skorší odchod poľnohospodárov do dôchodku“ v rámci podkapitoly 12.3.2 obsahoval dodatok o dedičstve. Ak však aj výklad článkov 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999 zo strany Komisie pripúšťa možnosť prevodu podpory pri skoršom odchode do dôchodku na základe dedenia, hoci táto možnosť nie je zlučiteľná s uvedenými článkami, nerozumiem, ako by mohli byť tieto články označené ako „jasné ustanovenia“ v zmysle judikatúry.
65.
Prax vnútroštátnych orgánov spočívajúca v uzatváraní správnych dohôd obsahujúcich dodatok, ktorým sa priznáva právo dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku, môže zakladať legitímnu dôveru, aj keď bude nezlučiteľná s článkami 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999, pretože tieto ustanovenia sú nejasné v zmysle judikatúry Súdneho dvora.
66.
Za týchto okolností je potrebné overiť, či sú splnené aj prvé dve podmienky uvedené v bode 56 vyššie, aby bolo možné určiť, či legitímna dôvera dedičov poľnohospodárov, ktorí podpísali správne dohody, skutočne vznikla, či je legitímna dôvera založená na správaní správnych orgánov a či osoba, ktorá má legitímnu dôveru, konala v dobrej viere.
67.
Pokiaľ ide o prvú podmienku, legitímna dôvera jednotlivca musí vzniknúť na základe konania správnych orgánov. Presnejšie povedané, je potrebné, aby toto konanie vyvolalo z dôvodu svojich objektívnych charakteristík rozumné očakávania zo strany jednotlivca.
68.
V tejto súvislosti ma zaujíma, či konaním, ktoré by viedlo k vzniku legitímnej dôvery dedičov v konaní vo veci samej, je konanie Komisie (rozhodnutie o schválení plánu rozvoja vidieka v Lotyšskej republike) alebo konanie lotyšského vnútroštátneho správneho orgánu (uzavretie dohôd o prevode podpory pri skoršom odchode do dôchodku s poľnohospodármi). (
26
) Zastávam názor, že je potrebné odpovedať v tom zmysle, že legitímna dôvera dedičov v to, že majú právo získať podporu pri skoršom odchode do dôchodku, vyplýva zo záväzkov prijatých vnútroštátnym správnym orgánom vo vzťahu k poľnohospodárom v správnych dohodách. Je mi však jasné, že konanie lotyšského vnútroštátneho správneho orgánu sa musí považovať za konanie, ktoré spĺňa podmienky judikatúry.
69.
Nie je možné poprieť, že záväzky prijaté v rámci správnych dohôd pochádzajú od príslušného orgánu s rozhodovacou právomocou. Vzhľadom na to, že je verejným orgánom zriadeným lotyšským štátom, ktorý spravuje vnútroštátny systém podpory pri skoršom odchode do dôchodku, je Úrad pre podporu vidieka pri plnení záväzkov štátu podľa článku 38 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady č. 1260/1999 z 21. júna 1999 oprávnený vykonávať vnútroštátnu správu v súvislosti s poskytnutím tejto podpory. (
27
)
70.
Rovnako je zrejmé, že uvedené konanie spomínaného orgánu, teda uzavretie správnych dohôd s poľnohospodármi obsahujúcich dodatok o dedičstve, pravdepodobne viedlo ich dedičov k odôvodnenému predpokladu, že záväzky, ktoré prevzal Úrad pre podporu rozvoja vidieka, budú dodržané, to znamená, že všetky platby podpory budú riadne vykonané.
71.
Pokiaľ ide o druhú podmienku, existenciu dobrej viery možno preukázať iba vtedy, ak zmena právnej situácie dotknutého subjektu nebola predvídateľná (
28
) vzhľadom na úroveň „opatrného a obozretného hospodárskeho subjektu“ (
29
). Pojem predvídateľnosti však nie je čisto objektívny, ale vo veľkej miere závisí od posúdenia jednotlivých prípadov, pričom sa zohľadňuje individuálna subjektívna situácia jednotlivca. (
30
)
72.
Zastávam názor, že za okolností, o aké ide v prejednávanej veci, keď sa právne postavenie jednotlivca riadilo vnútroštátnym ustanovením, ktoré bolo nahradené novým ustanovením z dôvodu jeho nezlučiteľnosti s právom Únie, predvídateľnosť tejto zmeny vyplýva z rozpoznania nezákonnosti predmetného ustanovenia. Účastník konania sa samozrejme nemôže dovolávať zákonnosti vnútroštátneho ustanovenia, ktoré je zjavne nezlučiteľné s právom Únie.
73.
Je teda potrebné overiť, či nezlučiteľnosť vnútroštátneho postupu o vložení dodatku, ktorým sa priznáva právo dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku, do správnych dohôd s nariadením č. 1257/1999 dediči poľnohospodárov, ktorí podpísali uvedené dohody, rozpoznali, čím by sa od začiatku vylúčila existencia dobrej viery zo strany dedičov.
74.
Vzhľadom na informácie uvedené v spise vo veci samej zastávam názor, že túto nezákonnosť pravdepodobne nerozpoznali.
75.
Je pravda, že pravidlo opatreného a obozretného hospodárskeho subjektu kladie na dedičov prísne povinnosti v zmysle starostlivosti v súlade so zásadou nemo censitur ignorare legem, ktoré môžu dokonca vyžadovať, aby uvedení dediči vedeli o tom, že dodatok o dedení bol nezlučiteľný s nariadením č. 1257/1999. Nesmie sa však prehliadnuť jeden zo základných aspektov skutkového stavu prejednávanej veci, ktorý spočíva v tom, že Komisia v rámci plánu rozvoja vidieka výslovne schválila prevod podpory pri skoršom odchode do dôchodku. Na základe tohto súhlasu sa domnievam, že dokonca aj mimoriadne obozretný hospodársky subjekt by bol presvedčený o tom, že dodatok o dedičstve je zlučiteľný s právom Únie. (
31
)
76.
V tejto súvislosti skutočnosť, ktorú zdôraznila Lotyšská republika vo svojich písomných pripomienkach, podľa ktorej ako uviedol Súdny dvor v rozsudku z 19. septembra 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, bod 40), schválenie plánu rozvoja vidieka zo strany Komisie nepriznáva tomuto plánu povahu aktu práva Únie, neovplyvňuje podľa môjho názoru význam, ktorý je potrebné v prejednávanej veci priznať rozhodnutiu o schválení zo strany Komisie.
77.
Je nepochybné, že Komisia pri prijímaní rozhodnutia o schválení plánu rozvoja vidieka navrhnutého dotknutým členským štátom rozhodla aj o zákonnosti dodatku o dedičstve, tak ako som to už uviedol v bode 39 vyššie.
78.
Zastávam názor, že existencia dobrej viery zo strany dedičov je zjavná o to viac, že Komisia zaujala opačný názor až po zasadnutí Výboru pre rozvoj vidieka z 19. októbra 2011, teda sedem rokov po prijatí rozhodnutia o schválení. (
32
)
79.
Z toho vyplýva, že v spise nič nenasvedčuje tomu, že dotknutí dediči nemali právo byť v dobrej viere, pokiaľ ide o zachovanie ich právneho postavenia, teda že Úrad pre podporu vidieka splní svoje platobné záväzky podľa týchto správnych dohôd.
80.
Na záver, zastávam názor, že v prejednávanej veci sú splnené tri podmienky potrebné pre vznik legitímnej dôvery zo strany dedičov, pokiaľ ide o zákonnosť prevodu podpory pri skoršom odchode do dôchodku na základe dedenia.
81.
Z toho vyplýva, že dotknutí dediči majú v podstate právo na vyplatenie všetkých platieb týkajúcich sa podpory poskytnutej na základe správnych dohôd uzavretých v čase medzi nadobudnutím účinnosti dekrétu č. 1002 (7. december 2004) a dekrétu č. 187 (30. apríl 2015). Tým, že uvedené nariadenie zrušilo dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku, legitímna dôvera dedičov stratila svoje odôvodnenie.
82.
V tomto kontexte vnútroštátny súd svojou treťou prejudiciálnou otázkou žiada Súdny dvor, aby určil, či by sa táto legitímna dôvera nemala považovať za zrušenú skôr ku skoršiemu dátumu, než je dátum prijatia nariadenia č. 187, a to k dátumu prijatia záverov Výboru pre rozvoj vidieka na svojom 52. zasadnutí. V týchto záveroch sa uvádza, že dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku nebolo v súlade s nariadením Rady (ES) č. 1698/2005 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (
33
), ktoré nahradilo nariadenie č. 1257/1999 a ktoré upravuje opatrenia na rozvoj vidieka na obdobie rokov 2007 – 2013.
83.
Podľa môjho názoru treba na túto otázku odpovedať záporne.
84.
Nezáleží na tom, že dotknuté závery sa netýkajú nariadenia č. 1257/1999, ale nariadenia č. 1698/2005. Obsah článku 23 nariadenia č. 1698/2005 je zjavne veľmi podobný obsahu článkov 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999.
85.
Zastávam názor, že táto odpoveď je odôvodnená skutočnosťou, že podmienky pre existenciu legitímnej dôvery neprestávajú byť splnené v dôsledku prijatia týchto záverov.
86.
Hoci by bolo možné tvrdiť, že tieto závery bránia splneniu druhej podmienky, ktorá sa týka dobrej viery dedičov, domnievam sa, že takýto výklad by nebol správny.
87.
Aby som to vyvrátil, preskúmam v krátkosti uvedený výklad.
88.
Pripomínam, že v bodoch 75 až 77 vyššie som uviedol, že rozhodnutie Komisie o schválení Plánu rozvoja vidieka predloženého Lotyšskou republikou na obdobie rokov 2004 – 2006, ktorý obsahoval ustanovenie umožňujúce dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku, je rozhodujúcim faktorom pri vyvodení záveru, že dediči poľnohospodárov, ktorí podpísali správne dohody týkajúce sa poskytnutia uvedenej podpory, nemohli vedieť o nezákonnosti dodatku o dedičstve, a preto konali v dobrej viere. Toto rozhodnutie totiž znižuje náročné požiadavky na existenciu dobrej viery, ktoré vyplývajú z uplatňovania pravidla opatrného a obozretného hospodárskeho subjektu.
89.
Za týchto okolností možno usúdiť, že závery Výboru pre rozvoj vidieka vypracované Komisiou, podľa ktorých nie je dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku v súlade s právom Únie, môžu odstrániť účinky dobrej viery, ktoré vznikli na základe rozhodnutia o schválení tejto inštitúcie. Ak by to tak bolo, správanie dedičov by sa malo posudzovať s ohľadom na čisto objektívnu verziu pravidla opatrného a obozretného hospodárskeho subjektu a malo by sa predpokladať, že dediči nezákonnosť dodatku o dedičstve rozpoznali.
90.
Nesúhlasím s podstatou tohto tvrdenia.
91.
Podľa môjho názoru nemožno pri posudzovaní existencie dobrej viery dedičov v prejednávanej veci zohľadniť závery Výboru pre rozvoj vidieka.
92.
Je to tak preto, lebo uvedené subjekty nepoznali obsah zápisnice zo zasadnutia Výboru pre rozvoj vidieka. Z informácií dostupných v spise vyplýva, že obsah týchto zápisníc nebol dedičom oznámený. Navyše ich povinnosť náležitej starostlivosti neznamená, že mali byť informovaní o tomto obsahu. Zdá sa mi zrejmé, že dedičom nie je možné ukladať rovnaké požiadavky, ktoré súvisia s ich povinnosťou informovať sa, aké sa ukladajú veľkým spoločnostiam v oblasti práva hospodárskej súťaže. (
34
)
93.
Vzhľadom na to, že závery Výboru pre rozvoj vidieka neboli dedičom známe ani dostupné, je zrejmé, že tieto závery nemôžu vylúčiť existenciu dobrej viery zo strany dedičov.
94.
Tieto závery teda nemôžu slúžiť ako základ pre vylúčenie legitímnej dôvery dedičov, pokiaľ ide o ich právo na podporu pri skoršom odchode do dôchodku na základe dodatku o dedičstve v správnych dohodách týkajúcich sa obdobia rokov 2004 – 2006. Táto legitímna dôvera sa preto musí považovať za preukázanú až ku dňu prijatia nariadenia č. 187, teda 30. apríla 2015.
IV. Návrh
95.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky predložené Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko) takto:
1.
Články 10 až 12 nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, bránia tomu, aby členské štáty pri vykonávaní týchto ustanovení prijali opatrenie umožňujúce dedenie podpory pri skoršom odchode do dôchodku.
2.
Faktická situácia, keď vnútroštátne ustanovenie umožňujúce previesť podporu pri skoršom odchode do dôchodku na základe dedenia bolo schválené Európskou komisiou ako zlučiteľné s nariadením č. 1257/1999 – na základe ktorého niektorí poľnohospodári využili opatrenie umožňujúce skorší odchod do dôchodku –, mohla na strane dedičov týchto poľnohospodárov vyvolať, podľa práva Únie, legitímnu dôveru.
3.
Závery zo zasadnutia Výboru pre rozvoj vidieka z 19. októbra 2011 nemožno považovať za dôvod na predčasný zánik legitímnej dôvery, pretože vzhľadom na to, že tieto závery neboli známe ani dostupné dedičom, nemôžu vylúčiť existenciu ich dobrej viery.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 160, 1999, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391.
(
3
)	Tento Výbor bol zriadený článkom 84 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1305/2013 zo 17. decembra 2013 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 (Ú. v. EÚ L 347, 2013, s. 487).
(
4
)	Nariadenie Rady z 30. júna 1992 ustanovujúce schému podpory poskytovanej Spoločenstvom pri skoršom odchode poľnohospodárov do dôchodku [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 215, 1992, s. 91).
(
5
)	Nariadenie Rady (ES) č. 1260/1999 z 21. júna 1999 o všeobecných ustanoveniach o štrukturálnych fondoch (Ú. v. ES L 161, 1999, s. 1; Mim. vyd. 14/001, s. 31).
(
6
)	V tomto ohľade si myslím, že je potrebné zdôrazniť konkrétny aspekt konania pred Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko). Zo znenia Satversmes tiesas likums (zákon o Ústavnom súde) vyplýva, že účastníci konania vo veci prejednávanej pred administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd), s výnimkou verejného orgánu, ktorý prijal dotknuté opatrenie, majú právo predložiť pripomienky v konaní o ústavnosti iba vtedy, ak sa Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko) domnieva, že môžu prispieť ku komplexnému a objektívnemu posúdeniu veci (článok 22 ods. 3 zákona o Ústavnom súde). Vzhľadom na to, že nie sú „nevyhnutnými účastníkmi“ tohto konania, nemôžu predložiť pripomienky v rámci prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom (článok 96 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora). Z tohto dôvodu nie sú v prejednávanej veci k dispozícii pripomienky účastníkov konania vo veci samej.
(
7
)	Rozsudok z 15. mája 2014, Szatmári Malom (C‑135/13, EU:C:2014:327, bod 55).
(
8
)	Pozri rozsudok z 25. októbra 2012, Ketelä (C‑592/11, EU:C:2012:673, bod 37).
(
9
)	Tvrdenie predložené Lotyšskou republikou v jej písomných pripomienkach, podľa ktorého je nemožné takýto záver prijať, keďže článok 37 ods. 4 nariadenia č. 1257/1999 neumožňuje členským štátom stanoviť „ďalšie alebo viac obmedzujúce podmienky“ na poskytovanie podpory Únie na rozvoj vidieka, a preto nemôže priznať priaznivejšie podmienky poľnohospodárom, ktorí sú príjemcami predmetnej podpory, nie je podľa môjho názoru v tomto prípade relevantné. Je nepochybné, že prevod na základe dedenia nemožno považovať za „podmienku“ pre poskytnutie podpory pri skoršom odchode do dôchodku.
(
10
)	Súdny dvor jasne uviedol, že cieľ poskytovania podpory poľnohospodárom nie je nezávislým cieľom, ale má funkciu slúžiť makroekonomickému cieľu zlepšiť životaschopnosť poľnohospodárskych podnikov. V tejto súvislosti pozri rozsudky z 11. apríla 2013, Soukupová (C‑401/11, EU:C:2013:223, body 24 až 25); z 25. februára 2015, Poľsko/Komisia (T‑257/13, neuverejnený, EU:T:2015:111, body 47 až 49). Pozri tiež bod 32 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Soukupová (C‑401/11, EU:C:2012:658), ktorý znie: „Podpora pri skoršom odchode do dôchodku sa nezameriava na poskytovanie doplatku k starobnému dôchodku zo sociálnych dôvodov. Priamo sa nezameriava ani na poskytovanie dodatočného príjmu poľnohospodárom v pokročilejšom veku. Tieto dôsledky sú vnútorne obsiahnuté v nariadení č. 1257/1999 ako prostriedky na dosiahnutie primárneho cieľa programu podpory pri skoršom odchode do dôchodku, ktorým je ekonomicky motivovať poľnohospodárov v pokročilejšom veku k tomu, aby ukončili svoju činnosť skôr a za okolností, v rámci ktorých by tak normálne neurobili“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
11
)	Zo znenia prílohy nazvanej „Tabuľka obnosov“ vyplýva, že maximálna suma na odovzdávajúceho ročne je 15000 eur a celková suma na odovzdávajúceho je 150000 eur. Okrem toho sa maximálna ročná suma môže zvýšiť až dvojnásobne s prihliadnutím na celkovú maximálnu sumu, pričom sa zohľadní hospodárska štruktúra poľnohospodárskych podnikov na území a cieľ rýchlejšie upraviť poľnohospodárske štruktúry.
(
12
)	Z tohto hľadiska by mali mať členské štáty právo umožniť poľnohospodárom, aby previedli príjmy z podpory na svojich dedičov, a tiež upraviť výšku podpory ponúkanej každému odovzdávajúcemu v rámci limitov stanovených maximálnymi sumami. Ak vnútroštátna právna úprava poskytuje možnosť prevodu na základe dedenia, výška podpory by mala byť nevyhnutne nižšia ako suma, ktorá by mohla byť poskytnutá v prípade neexistencie tejto možnosti.
(
13
)	Podobne článok 12 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1257/1999 („v prípade, že odovzdávajúcemu členský štát poskytuje starobný dôchodok, podpora pri skoršom skončení hospodárenia sa musí poskytnúť ako doplatok so zreteľom na sumu národného starobného dôchodku...“), možno jednoducho chápať ako neuplatniteľný na dedičov.
(
14
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri najmä rozsudok z 19. septembra 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, bod 39). V uvedenej veci Súdny dvor odpovedal na druhú prejudiciálnu otázku a uviedol, že rozhodnutie Komisie, ktorým sa schvaľuje program štátnej pomoci, uvedený v nariadení Rady (EHS) č. 2078/1992 z 30. júna 1992 o metódach poľnohospodárskej výroby zlučiteľných s požiadavkami ochrany životného prostredia a zachovania vidieka (Ú. v. ES L 215, 1992, s. 85), sa odvolávalo na obsah týchto programov, pretože toto rozhodnutie mohlo byť vydané až po tom, čo Komisia potvrdila ich súlad s nariadením a určila povahu opatrení oprávnených na „spolufinancovanie“ a celkovú sumu výdavkov súvisiacich s ich financovaním. Vzhľadom na to, že článok 44 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999 a článok 48 nariadenia Komisie č. 817/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 (Ú. v. EÚ L 153, 2004, s. 30) stanovujú preskúmanie s rovnakými charakteristikami, zdá sa mi byť tento záver uplatniteľný v prejednávanej veci.
(
15
)	V skutočnosti sa obidve otázky položené vnútroštátnym súdom odvolávajú skôr na „subjektívne právo“ dediť podporu pri skoršom odchode do dôchodku. Ako však vyplýva z pripomienok vnútroštátneho súdu, priznanie tohto práva dedičom je dôsledkom pozitívnej odpovede na ich možnosť dovolávať sa tejto legitímnej dôvery.
(
16
)	Pozri rozsudok zo 14. marca 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 23).
(
17
)	Pozri rozsudky z 11. júla 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435, bod 44), a z 12. mája 2011, Enel Maritsa Iztok 3 (C‑107/10, EU:C:2011:298, bod 29).
(
18
)	Pozri najmä rozsudok z 24. apríla 1996, Industrias Pesqueras Campos a i./Komisia (T‑551/93 a T‑231/94 až T‑234/94, EU:T:1996:54, bod 76).
(
19
)	Pokiaľ ide o identifikáciu subjektov, ktoré majú legitímnu dôveru, budem sa pridŕžať znenia druhej otázky, ktorá sa týka dedičov poľnohospodárov a nie samotných poľnohospodárov. Navyše v uznesení vnútroštátneho súdu sa jasne uvádza, že spor vo veci na Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd), ktorý predložil vec Satversmes tiesa (Ústavný súd Lotyšska), vznikol z toho dôvodu, že Úrad pre podporu vidieka nesplnil svoje záväzky voči žalobcom, ktoré prijal na základe správnych dohôd týkajúcich sa poskytovania podpory pri skoršom odchode do dôchodku. Zdá sa mi však, že na základe toho je možné dospieť ľahko k záveru, že dôvodom neplnenia povinností bolo zrušenie možnosti prevodu podpory dedičom, čo znamená, že žalobcovia v konaní pred Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd) sú dedičmi.
(
20
)	Pozri rozsudky zo 7. septembra 2006, Španielsko/Rada (C‑310/04, EU:C:2006:521, bod 81), a z 1. júna 2016, Maďarsko/Komisia (T‑662/14, EU:T:2016:328, bod 55).
(
21
)	Zdá sa, že znenie týchto podmienok sa trochu líši v závislosti od príslušnej oblasti. V oblasti štátnej pomoci pozri rozsudok zo 16. októbra 2014, Alcoa Trasformazioni/Komisia (T‑177/10, EU:T:2014:897). V colnej oblasti pozri rozsudok z 15. decembra 2011, Afasia Knits Deutschland (C‑409/10, EU:C:2011:843, bod 47).
(
22
)	Rozsudok zo 7. apríla 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, bod 47). Pozri tiež rozsudky z 20. júna 2013, Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:407, bod 52); zo 16. marca 2006, Emsland‑Stärke (C‑94/05, EU:C:2006:185, bod 27); z 1. apríla 1993, Lageder a i. (C‑31/91 až C‑44/91, EU:C:1993:132, bod 35), a z 26. apríla 1988, Krücken (316/86, EU:C:1988:201, bod 23).
(
23
)	Súhlasím preto s výkladom uvedeným v návrhoch, ktoré predniesla generálna advokátka Stix‑Hackl v spojených veciach Elmeka (C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2005:730, body 43 až 45). V tom istom zmysle pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálny advokátka Kokott vo veci Agroferm (C‑568/11, EU:C:2013:35, bod 59).
(
24
)	Pozri rozsudok Poľsko/Komisia (T‑257/13, neuverejnený, EU:T:2015:111_body 53 až 55).
(
25
)	Výklad Komisie možno osobitne zohľadniť najmä preto, lebo znenie článkov 10 až 12 nariadenia č. 1257/1999 v konečnom znení je totožné so znením uvedeného predpisu, ktoré Komisia vložila do predloženého návrhu nariadenia. Pozri návrh nariadenia Rady (ES) o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) (Ú. v. ES C 170, 1998, s. 67).
(
26
)	V tejto súvislosti poznamenávam, že judikatúra je podstatne pružnejšia, keď zdrojom legitímnej dôvery je opatrenie vnútroštátneho správneho orgánu vykonávajúce právo Únie. V prípadoch, keď je Súdny dvor požiadaný, aby zistil, či legitímna dôvera môže vyplynúť z konania európskej inštitúcie, vyžaduje sa, aby konanie tejto inštitúcie viedlo k „dôvodným očakávaniam“ jednotlivca, pričom sa uvádza, že informácie, ktoré „sú presné, neviažuce sa na splnenie žiadnej podmienky, súhlasné a ktoré pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov“, sú bez ohľadu na formu oznámenia schopné vyvolať takéto očakávania“. Pozri rozsudok zo 14. marca 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 25 a citovanú judikatúru). Naopak v takých prípadoch, akým je prejednávaná vec, keď sa požaduje legitímna dôvera vo vzťahu k opatreniu vykonávajúcemu právo Únie, prijatému vnútroštátnym správnym orgánom, Súdny dvor len uviedol, že toto opatrenie musí vyvolať „odôvodnenú dôveru“ v úsudku jednotlivca. Pozri rozsudok zo 14. septembra 2006, Elmeka (C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2006:563, bod 32).
(
27
)	§ 4 ods. 1 Atbalsta dienesta likums (zákon o Úrade pre podporu vidieka) v tomto zmysle stanovuje: „[Úrad pre podporu vidieka] spravuje štátnu pomoc a podporu Európskej únie pre vidiecke oblasti, poľnohospodárstvo, lesné hospodárstvo a rybné hospodárstvo [prijíma a skúma žiadosti (projekty) o podporu, rozhoduje o udelení alebo zamietnutí financovania, rozhoduje o vyplatení alebo odmietnutí vyplatenia podpory, vedie inventár podpory a monitoruje ich využívanie]“.
(
28
)	Pozri rozsudok zo 17. marca 2011, AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, bod 73 a citovanú judikatúru). Pozri tiež SIMON, D.: La confiance légitime en droit communautaire: vers un principe général de limitation de la volonté de l’auteur de l’acte? In: Le rôle de la volonté dans les actes juridiques, études à la mémoire du professeur Alfred Rieg. Brusel, Bruylant, 2000, s. 740.
(
29
)	Pozri v oblasti poľnohospodárstva rozsudok zo 7. septembra 2006, Španielsko/Rada (C‑310/04, EU:C:2006:521, bod 83). V iných oblastiach pozri okrem iného rozsudky z 10. septembra 2009, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539), a zo 7. júna 2005, VEMW a i. (C‑17/03, EU:C:2005:362, bod 74).
(
30
)	Pozri najmä rozsudok z 2. júla 2015, Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, bod 92).
(
31
)	Toto rozhodnutie o schválení, ktoré bolo prijaté v súlade s článkom 44 ods. 2 nariadenia, odkazuje na obsah plánu rozvoja vidieka. Pozri v tejto súvislosti bod 38 vyššie.
(
32
)	Pokiaľ ide o zohľadnenie neuskutočnenia rýchlej nápravy zo strany správneho orgánu na účely posúdenia dobrej viery, pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Stix‑Hackl v spojených veciach Elmeka (C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2005:730, bod 54).
(
33
)	Ú. v. EÚ L 277, 2005, s. 1.
(
34
)	Pozri rozsudok z 19. septembra 2002, Huber (C‑336/00, EU:C:2002:509, bod 58), ako aj návrhy, ktoré v uvedenej veci predniesol generálny advokát Alber (C‑336/00, EU:C:2002:175, body 117 až 121).