62019CJ0562_RES
Vec C‑562/19 P
Európska komisia
proti
Poľskej republike
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 16. marca 2021
„Odvolanie – Článok 107 ods. 1 ZFEÚ – Štátna pomoc – Poľská daň v oblasti maloobchodného predaja – Článok 108 ods. 2 ZFEÚ – Rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania“
Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Priznanie určitým podnikom daňového zvýhodnenia orgánmi verejnej moci – Zahrnutie – Výhody vyplývajúce zo všeobecného opatrenia, ktoré sa uplatňuje bez rozdielu na všetky hospodárske subjekty – Vylúčenie
(Článok 107 ods. 1 ZFEÚ)
(pozri body 27 – 30)
Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Selektívna povaha opatrenia – Výnimka zo všeobecného daňového systému – Základné prvky referenčného systému alebo bežného daňového systému – Vlastnosti predmetnej dane – Progresívna štruktúra dane – Zahrnutie – Hranice – Zjavne diskriminačný prvok
(Článok 107 ods. 1 ZFEÚ)
(pozri body 31, 32, 37 – 39, 40, 42)
Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Selektívna povaha opatrenia – Zavedenie progresívneho zdanenia založeného na obrate – Voľba patriaca do voľnej úvahy členských štátov – Kritériá posúdenia – Neutrálny a relevantný ukazovateľ schopnosti zdaniteľných osôb platiť dane – Neexistencia zjavne diskriminačných parametrov – Neexistencia selektívnosti
(Článok 107 ods. 1 ZFEÚ)
(pozri body 40 – 45)
Pomoc poskytovaná štátmi – Rozhodnutie Komisie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania stanoveného v článku 108 ods. 2 ZFEÚ týkajúce sa štátneho opatrenia spolu s príkazom na pozastavenie uplatňovania tohto opatrenia – Súdne preskúmanie – Hranice – Zjavne nesprávne posúdenie
(Článok 108 ods. 2 a 3 ZFEÚ)
(pozri body 50, 52, 55)
Pomoc poskytovaná štátmi – Rozhodnutie Komisie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania stanoveného v článku 108 ods. 2 ZFEÚ týkajúce sa štátneho opatrenia spolu s príkazom na pozastavenie uplatňovania tohto opatrenia – Predbežná kvalifikácia novej pomoci – Zjavne nesprávne posúdenie – Dôsledky – Zrušenie rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania – Zrušenie príkazu na pozastavenie uplatňovania opatrenia
[Článok 108 ods. 2 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 2015/1589, článok 1 písm. f) a článok 13 ods. 1]
(pozri body 51, 53, 56)
Zhrnutie
Poľská daň v sektore maloobchodného predaja a maďarská daň z reklamy neporušujú právo Únie v oblasti štátnej pomoci
Súdny dvor preto zamietol odvolania Komisie a potvrdil rozsudky Všeobecného súdu.
Poľsko zákonom, ktorý nadobudol účinnosť 1. septembra 2016, zaviedlo daň v oblasti maloobchodného predaja. Základom tejto dane je mesačný obrat dosiahnutý maloobchodníkom z predaja tovaru spotrebiteľom v sume prevyšujúcej 17 miliónov poľských zlotých (PLN) (približne štyri milióny eur). Táto daň obsahuje dve pásma: sadzba vo výške 0,8 % sa uplatňuje na obrat od 17 do 170 miliónov PLN a sadzbou vo výške 1,4 % je zaťažená časť obratu presahujúca túto poslednú uvedenú sumu.
Po skončení konania vo veci formálneho zisťovania týkajúceho sa tohto opatrenia, ktoré bolo začaté rozhodnutím z 19. septembra 2016 (
1
), dospela Európska komisia rozhodnutím z 30. júna 2017 (
2
) k záveru, že táto progresívna daň predstavuje štátnu pomoc nezlučiteľnú s vnútorným trhom, a prikázala Poľsku s účinnosťou odo dňa prijatia tohto rozhodnutia pozastaviť všetky platby vyplývajúce z tejto dane.
Všeobecný súd Európskej únie, na ktorý sa obrátilo Poľsko, rozsudkom zo 16. mája 2019 (
3
) zrušil jednak rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania a jednak záporné rozhodnutie týkajúce sa Poľska. Rozhodol, že Komisia sa nesprávne domnievala, že zavedenie progresívnej dane z obratu dosiahnutého maloobchodným predajom poskytuje selektívnu výhodu podnikom dosahujúcim nižší obrat súvisiaci s touto činnosťou a že v súvislosti s rozhodnutím o začatí konania vo veci formálneho zisťovania nemohla predbežne kvalifikovať predmetné daňové opatrenie ako novú pomoc bez toho, aby vychádzala z existencie legitímnych pochybností vyplývajúcich v tejto súvislosti z informácií obsiahnutých v spise.
Maďarsko zákonom, ktorý nadobudol účinnosť 15. augusta 2014, zaviedlo progresívnu daň z príjmov súvisiacich so šírením reklamy v tomto členskom štáte. Základom tejto danej je čistý obrat šíriteľov reklamy (tlač, audiovizuálne médiá alebo prevádzkovatelia reklamných plôch) pôsobiacich v Maďarsku, pričom táto daň pôvodne obsahovala pásmo šiestich progresívnych sadzieb podľa obratu, ktoré bolo neskôr upravené na iba dve sadzby s možnosťou, že zdaniteľné osoby, ktorých zisk pred zdanením za zdaniteľné obdobie 2013 sa rovnal nule, alebo ktoré vykázali stratu, môžu zo svojho základu dane odpočítať 50 % strát prenesených z predchádzajúcich zdaniteľných období.
Po skončení konania vo veci formálneho zisťovania týkajúceho sa tohto opatrenia, ktoré bolo začaté rozhodnutím z 12. marca 2015 (
4
), dospela Komisia rozhodnutím zo 4. novembra 2016 (
5
) k záveru, že daňové opatrenie prijaté Maďarskom predstavuje z dôvodu tak svojej progresívnej štruktúry, ako aj možnosti odpočítania prenesených strát, ktorú obsahuje, štátnu pomoc, ktorá je nezlučiteľná s vnútorným trhom, a nariadila okamžité a účinné vymáhanie poskytnutej pomoci od jej príjemcov.
Všeobecný súd Európskej únie, na ktorý sa obrátilo Maďarsko, rozsudkom z 27. júna 2019 (
6
) zrušil toto posledné uvedené rozhodnutie, keď rozhodol, že Komisia sa nesprávne domnievala, že predmetné daňové opatrenie a mechanizmus čiastočnej odpočítateľnosti prenesených strát predstavujú selektívne výhody.
Veľká komora Súdneho dvora v dvoch rozsudkoch vyhlásených 16. marca 2021 zamietla odvolania Komisie podané proti napadnutým rozsudkom. Komisia na podporu svojich odvolaní najmä tvrdila, že Všeobecný súd porušil článok 107 ods. 1 ZFEÚ, keď rozhodol, že progresívna štruktúra predmetných daní z obratu nevedie k selektívnej výhode.
Súdny dvor vo svojich rozsudkoch odmietol výhrady Komisie a v oblasti štátnej pomoci potvrdil zásadu stanovenú v základných slobodách vnútorného trhu, podľa ktorej členské štáty môžu za súčasného stavu harmonizácie daňového práva Únie zaviesť daňový systém, ktorý považujú za najvhodnejší, takže uplatnenie progresívneho zdaňovania založeného na obrate patrí do voľnej úvahy každého členského štátu, (
7
) za predpokladu, že podstatné znaky predmetného opatrenia nie sú zjavne diskriminačné.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor na úvod pripomenul, že na účely kvalifikácie všeobecne záväzného opatrenia ako „štátnej pomoci“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ podmienka týkajúca sa selektívnosti výhody stanovenej predmetným opatrením ukladá povinnosť určiť, či toto opatrenie je spôsobilé zvýhodňovať „určité podniky alebo výrobu určitých druhov tovaru“ oproti iným, ktoré sa vzhľadom na cieľ sledovaný uvedeným režimom nachádzajú v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii a sú tak vystavené rozdielnemu zaobchádzaniu, ktoré v podstate možno kvalifikovať ako diskriminačné. Pokiaľ ide konkrétne o vnútroštátne daňové opatrenie, prináleží Komisii, aby po určení referenčného systému, t. j. „obvyklého“ daňového režimu uplatniteľného v dotknutom členskom štáte, preukázala, že predmetné daňové opatrenie sa od tohto referenčného systému odchyľuje v rozsahu, v akom rozlišuje medzi subjektmi nachádzajúcimi sa so zreteľom na cieľ sledovaný týmto systémom v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii bez toho, aby vzhľadom na povahu a štruktúru dotknutého systému existovali dôvody na takéto rozlišovanie.
Súdny dvor s prihliadnutím na tieto úvahy na úvod preskúmal, či Všeobecný súd v prejednávanej veci správne rozhodol, že Komisia nepreukázala, že progresívna štruktúra predmetných daňových opatrení má za následok poskytnutie selektívnej výhody „určitým podnikom alebo výrobe určitých druhov tovaru“. Súdny dvor v tejto súvislosti potvrdil analýzu Všeobecného súdu, podľa ktorej je progresívna štruktúra sadzieb stanovená jednotlivými predmetnými daňovými opatreniami, neoddeliteľnou súčasťou referenčného systému, so zreteľom na ktorý treba posúdiť, či sa podarilo preukázať existenciu selektívnej výhody.
Vzhľadom na daňovú autonómiu členských štátov mimo oblastí, v ktorých je právo Únie predmetom harmonizácie, môžu totiž tieto členské štáty zaviesť daňový systém, ktorý považujú za najvhodnejší, a to prípadne aj zavedením progresívneho zdanenia. Konkrétne, právo Únie v oblasti štátnej pomoci v zásade nebráni tomu, aby sa členské štáty rozhodli pre progresívne sadzby dane s cieľom zohľadniť platobnú schopnosť zdaniteľných osôb, ani členským štátom neukladá povinnosť vyhradiť uplatnenie progresívnych sadzieb daniam založeným na zisku a vylúčiť z neho dane založené na obrate.
Za týchto podmienok podstatné znaky dane, ktorých súčasťou sú progresívne sadzby, v zásade tvoria referenčný systém alebo „obvyklý“ daňový režim na účely analýzy podmienky selektívnosti. Prináleží teda Komisii, aby prípadne preukázala, že znaky vnútroštátneho daňového opatrenia sú zjavne diskriminačné, takže ich treba vylúčiť z referenčného systému, čo môže odhaliť voľbu kritérií zdanenia, ktorá je nekoherentná vo vzťahu k cieľu sledovanému týmto opatrením. V tejto súvislosti však Súdny dvor v prejednávanej veci konštatoval, že Komisia nepreukázala, že znaky jednotlivých opatrení prijatých poľskými a maďarskými zákonodarcami sú zjavne diskriminačné s cieľom obísť požiadavky vyplývajúce z práva Únie v oblasti štátnej pomoci. Za týchto podmienok Všeobecný súd v napadnutých rozsudkoch odôvodnene rozhodol, že Komisia nesprávne vychádzala z neúplného a fiktívneho referenčného systému, keď sa domnievala, že progresívna sadzba predmetných jednotlivých daňových opatrení nie je súčasťou referenčného systému, vzhľadom na ktorý treba posudzovať selektívnu povahu týchto opatrení.
Vo veci (C‑562/19 P) týkajúcej sa dani v oblasti maloobchodného predaja zavedenej v Poľsku Súdny dvor ďalej preskúmal dôvody, o ktoré sa Všeobecný súd opieral aj pri zrušení rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania týkajúceho sa daňového opatrenia prijatého týmto členským štátom. Všeobecný súd v prejednávanej veci v podstate rozhodol, že Komisia založila kvalifikáciu predmetného daňového opatrenia ako novej pomoci na zjavne nesprávnej analýze tohto opatrenia, ktorá v dôsledku toho nebola vhodná právne dostatočne preukázať existenciu legitímnych pochybností o kvalifikácii tohto opatrenia ako novej pomoci. Súdny dvor v tejto súvislosti pripomenul, že súd Únie pri preskúmaní platnosti takého rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania vykonáva iba obmedzené preskúmanie posúdenia, ktoré vykonala Komisia v súvislosti s kvalifikáciou opatrenia ako „štátnej pomoci“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Súdny dvor konštatoval, že Všeobecný súd, keď rozhodol tak, ako rozhodol, iba preskúmal, či predbežná kvalifikácia štátnej pomoci, ktorú vykonala Komisia v rozhodnutí o začatí konania vo veci formálneho zisťovania, nevykazuje znaky zjavne nesprávneho posúdenia, a v tejto súvislosti uviedol, že Všeobecný súd v žiadnom prípade toto rozhodnutie nezrušil na základe dôvodov, ktoré ho predtým viedli k zrušeniu záporného rozhodnutia týkajúceho sa Poľska. Súdny dvor v dôsledku toho zamietol dôvody namierené proti rozsudku Všeobecného súdu v rozsahu, v akom Všeobecný súd zrušil rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania a príkaz o pozastavení pomoci, ktorý bol k nemu pripojený.
Napokon vo veci (C‑596/19 P) týkajúcej sa dane z reklamy zavedenej v Maďarsku Súdny dvor rozhodol, že Všeobecný súd bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, konštatoval, že prechodný mechanizmus čiastočnej odpočítateľnosti prenesených strát nevedie k selektívnej výhode. Zavedenie prechodného opatrenia zohľadňujúceho zisk totiž nie je nekoherentné vo vzťahu k cieľu prerozdelenia, ktorý sleduje maďarský zákonodarca zavedením dane z reklamy. Súdny dvor v tejto súvislosti v prejednávanej veci zdôraznil, že kritérium týkajúce sa neexistencie zisku dosiahnutého za zdaňovacie obdobie predchádzajúce nadobudnutiu účinnosti tejto dane je objektívne, keďže podniky, ktoré majú prospech z prechodného mechanizmu čiastočnej odpočítateľnosti prenesených strát, majú z tohto hľadiska nižšiu platobnú schopnosť než iné podniky.
Súdny dvor z týchto dôvodov v celom rozsahu zamietol odvolania Komisie podané proti napadnutým rozsudkom.
(
1
)	Rozhodnutie z 19. septembra 2016 týkajúce sa štátnej pomoci SA.44351 (2016/C) (ex 2016/NN) – Poľská daň v oblasti maloobchodného predaja – Výzva na predloženie pripomienok podľa článku 108 ods. 2 [ZFEÚ] (Ú. v. EÚ C 406, 2016, s. 76, ďalej aj „rozhodnutie o začatí konania“ alebo „rozhodnutie o začatí konania týkajúce sa Poľska“).
(
2
)	Rozhodnutie (EÚ) 2018/160 z 30. júna 2017 o štátnej pomoci SA. 44351 (2016/C) (ex 2016/NN), ktorú poskytlo Poľsko vo veci dane v maloobchodnom sektore (Ú. v. EÚ L 29, 2018, s. 38, ďalej len „záporné rozhodnutie týkajúce sa Poľska“).
(
3
)	Rozsudok zo 16. mája 2019, Poľsko/Komisia (T‑836/10 a T‑624/10, EU:T:2019:338).
(
4
)	Rozhodnutie z 12. marca 2015 týkajúce sa štátnej pomoci SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Maďarsko – Daň z reklamy – Výzva na predloženie pripomienok podľa článku 108 ods. 2 [ZFEÚ] (Ú. v. EÚ C 136, 2015, s. 7).
(
5
)	Rozhodnutie Komisie (EÚ) 2017/329 zo 4. novembra 2016 o štátnej pomoci SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN), ktorú poskytla Maďarská republika vo veci zdanenia obratu z reklamy (Ú. v. EÚ L 49, 2017, s. 36, ďalej aj „záporné rozhodnutie týkajúce sa Maďarska“ alebo, spoločne so záporným rozhodnutím týkajúcim sa Poľska, „sporné rozhodnutia“).
(
6
)	Rozsudok z 27. júna 2019, Maďarsko/Komisia (T‑20/17, EU:T:2019:448) (ďalej spoločne s už citovaným rozsudkom Poľsko/Komisia len „napadnuté rozsudky“).
(
7
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 3. marca 2020, Vodafone Magyarország (C‑75/18, EU:C:2020:139, bod 49), a z 3. marca 2020, Tesco‑Global Áruházak (C‑323/18, EU:C:2020:140, bod 69), ako aj v oblasti štátnej pomoci rozsudok z 26. apríla 2018, ANGED (C‑233/16, EU:C:2018:280, bod 50).