62018CC0507
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
prednesené 31. októbra 2019 (
1
)
Vec C‑507/18
NH
proti
Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI – Rete Lenford
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko)]
„Smernica 2000/78/ES – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Diskriminácia na základe sexuálnej orientácie – Článok 3 ods. 1 písm. a) – Prístup k zamestnaniu – Verejné vyjadrenia, ktoré vylučujú zamestnanie homosexuálov – Článok 8 ods. 1 – Článok 9 ods. 2 – Vymáhanie a opravné prostriedky – Aktívna legitimácia združenia v prípade neexistencie poškodenej osoby – Návrhy na náhradu škody“
1.
Έπεα πτερόεντα, slová majú krídla. Tento výraz, ktorý siaha až k Homérovi (
2
), má dvojaký význam: podľa jedného slová odlietajú vo vetre, (
3
) a podľa druhého sa slová rýchlo a doďaleka šíria. Prejednávaná vec, ktorá sa týka vyjadrení v priebehu rozhlasového rozhovoru, má bližšie k druhému z uvedených významov. V súčasnosti sa slová vyslovené v rozhlase alebo televízii alebo slová použité v rámci komunikácie na sociálnej sieti rýchlo šíria a vyplývajú z nich dôsledky. Ústne vyjadrenia, ktoré sú predmetom veci samej, sa dostali až do Luxemburgu a pre tento Súdny dvor predstavujú príležitosť pristúpiť k výkladu ustanovení smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (
4
). Vzťahuje sa pôsobnosť článku 3 ods. 1 písm. a) smernice, ktorý zakazuje diskrimináciu pri prístupe k zamestnaniu, aj na všeobecné vyjadrenie v rozhlase, podľa ktorého by hosť v rozhlasovej relácii neprijal do zamestnania vo svojej advokátskej kancelárii homosexuálnu osobu? Je okrem toho možné, aby sa v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa, mohlo o vymáhanie zákazu diskriminácie v zamestnaní a v povolaní, vrátane náhrady škody, usilovať združenie?
Právny rámec
Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd
2.
Článok 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“) stanovuje:
„1.   Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie alebo myšlienky bez zasahovania štátnych orgánov a bez ohľadu na hranice. Tento článok nebráni štátom, aby vyžadovali udeľovanie povolení rozhlasovým, televíznym alebo filmovým spoločnostiam.
2.   Výkon týchto slobôd, pretože zahŕňa povinnosti aj zodpovednosť, môže podliehať takým formalitám, podmienkam, obmedzeniam alebo sankciám, ktoré stanovuje zákon, a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti, územnej celistvosti alebo verejnej bezpečnosti, na predchádzanie nepokojom alebo zločinnosti, ochranu zdravia alebo morálky, ochranu povesti alebo práv iných, zabránenia úniku dôverných informácií alebo zachovania autority a nestrannosti súdnej moci.“
3.
Článok 14 zakazuje diskrimináciu a uvádza, že „užívanie práv a slobôd priznaných týmto dohovorom musí byť zabezpečené bez diskriminácie založenej na akomkoľvek dôvode, ako je pohlavie, rasa, farba pleti, jazyk, náboženstvo, politické alebo iné zmýšľanie, národnostný alebo sociálny pôvod, príslušnosť k národnostnej menšine, majetok, rod alebo iné postavenie“.
4.
Právo na zamestnanie však nepatrí medzi osobitné práva, ktoré EDĽP chráni.
Právo EÚ
Charta základných práv Európskej únie
5.
Článok 11 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) (
5
) stanovuje, že „každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice“.
6.
Podľa článku 15 ods. 1 „každý má právo na prácu a vykonávanie slobodne zvoleného alebo prijatého povolania“.
7.
V článku 21 ods. 1 sa zakazuje „akákoľvek diskriminácia najmä z dôvodu pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických vlastností, jazyka, náboženstva alebo viery, politického alebo iného zmýšľania, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, narodenia, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie“.
8.
Článok 52 ods. 1 stanovuje, že „akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. Za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané [EÚ], alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných“. Článok 52 ods. 3 uvádza, že „v rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v [EDĽP], zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Toto ustanovenie nebráni tomu, aby právo [EÚ] priznávalo širší rozsah ochrany týchto práv“.
Smernica 2000/78
9.
Odôvodnenia smernice 2000/78 okrem iného stanovujú:
„(1)
… Európska únia [je] založená na zásadách slobody, demokracie, dodržiavania ľudských práv a základných slobôd a právneho štátu, princípoch, ktoré sú spoločné všetkým členským štátom, a rešpektuje základné ľudské práva…
…
(9)
Zamestnanie a povolanie sú kľúčové prvky záruky rovnakých príležitostí pre všetkých a rozhodujúcou mierou prispievajú k plnej účasti občanov na ekonomickom, kultúrnom a sociálnom živote a na realizácii ich potenciálu.
…
(11)
Diskriminácia z dôvodov… sexuálnej orientácie môže sťažiť dosiahnutie cieľov zmluvy o ES, najmä dosiahnutie vysokej úrovne zamestnanosti a sociálnej ochrany, zvýšenie životnej úrovne a kvality života, ekonomickú a sociálnu súdržnosť a solidaritu a slobodný pohyb osôb.
…
(15)
Posudzovanie skutočností, z ktorých možno vyvodzovať, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, je záležitosťou vnútroštátnych súdnych alebo iných príslušných orgánov v súlade s pravidlami alebo praxou vnútroštátneho práva.
…
(28)
V tejto smernici sú ustanovené minimálne požiadavky a ponecháva sa na členské štáty, či zavedú alebo naďalej zachovajú v platnosti výhodnejšie predpisy. Vykonávanie tejto smernice nesmie spôsobiť zníženie už dosiahnutej úrovne ochrany v členských štátoch.
(29)
Osoby, ktoré sú diskriminované z dôvodu svojho náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, by mali mať primerané prostriedky právnej ochrany. Na zabezpečenie účinnejšej ochrany by združenia alebo právnické osoby mali byť tiež splnomocnené, aby sa bez ohľadu na vnútroštátne procesné pravidlá zastupovania a obhajoby pred súdmi mohli, ak tak členské štáty ustanovia, zúčastniť na konaní buď v mene, alebo na podporu obete.
…
(30)
Účinné uplatňovanie zásady rovnosti si vyžaduje primeranú súdnu ochranu proti viktimizácii.
…
(35)
Členské štáty by mali zabezpečiť účinné, primerané a odstrašujúce sankcie pre prípad porušenia záväzkov podľa tejto smernice.
…
(37)
V súlade s princípom subsidiarity… cieľ tejto smernice, menovite vytvorenie rovnakých východiskových podmienok v [EÚ], pokiaľ ide o rovnosť v zamestnaní a povolaní, nemožno postačujúcim spôsobom dosiahnuť na úrovni členských štátov…“
10.
Článok 1 upravuje účel smernice, ktorým je „ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania“.
11.
Článok 2 s názvom „Pojem diskriminácie“ stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.   Na účely odseku 1:
a)
o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
b)
o nepriamu diskrimináciu ide, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax by uviedla osoby určitého náboženstva alebo viery, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami, iba ak:
…
5.   Táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.“
12.
Podľa článku 3, nazvaného „Rozsah“:
„1.   V rámci právomocí delegovaných na [EÚ] sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:
a)
podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru, bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie, vrátane postupu v zamestnaní;…“
13.
Článok 8 stanovuje:
„1.   Členské štáty môžu zaviesť alebo ponechať v platnosti predpisy, ktoré sú pre ochranu zásady rovnakého zaobchádzania výhodnejšie než ustanovenia tejto smernice.
2.   Vykonávanie tejto smernice za žiadnych okolností nie je dôvodom na zníženie úrovne ochrany proti diskriminácii už poskytovanej členskými štátmi v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje táto smernica.“
14.
Podľa článku 9 s názvom „Ochrana práv“:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby súdne a/alebo správne konania vymáhania povinností podľa tejto smernice… boli dostupné pre všetky osoby, ktoré sa cítia poškodené z dôvodu opomenutia uplatnenia zásady rovnakého zaobchádzania…
2.   Členské štáty zabezpečia, aby sa združenia, organizácie alebo iné právnické osoby, ktoré podľa kritérií stanovených vnútroštátnymi predpismi majú oprávnený záujem na dodržovaní ustanovení tejto smernice, mohli so súhlasom poškodenej osoby angažovať buď v jej mene, alebo na jej podporu v každom súdnom alebo správnom konaní určenom na vynútenie záväzkov podľa tejto smernice.
…“
15.
Článok 17 stanovuje, že „členské štáty ustanovia pravidlá ukladania sankcií za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa tejto smernice a vykonajú všetky opatrenia potrebné na ich uplatňovanie. Sankcie, ktorých súčasťou môže byť náhrada za ujmu pre obeť, musia byť účinné, primerané a odstrašujúce. …“
Talianske právo
16.
Decreto legislativo 9 luglio 2003, No 216 (legislatívny dekrét z 9. júla 2003, č. 216; ďalej len „legislatívny dekrét č. 216/2003“) prebral smernicu 2000/78. V článku 1 tejto právnej normy sa vysvetľuje, že dekrét „obsahuje ustanovenia o vykonávaní zásady rovnosti zaobchádzania medzi osobami bez ohľadu na náboženské presvedčenie, vieru, zdravotné postihnutie, vek a sexuálnu orientáciu, pokiaľ ide o zamestnanie a povolanie a stanovuje nevyhnutné opatrenia, aby uvedené faktory neboli dôvodom diskriminácie, pričom zohľadňuje rozdielne dôsledky, ktoré môžu mať tieto formy diskriminácie na ženy a mužov“.
17.
Článok 2 definuje diskrimináciu. V odseku 1 uvádza, že „‚zásada rovnosti zaobchádzania‘ znamená, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia z dôvodu náboženského presvedčenia, viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie. Uvedená zásada znamená, že je zakázaná priama alebo nepriama diskriminácia v zmysle nasledujúcej definície:
a)
priama diskriminácia nastáva, keď sa z dôvodu náboženského presvedčenia, viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
b)
nepriama diskriminácia nastáva, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax, akt, dohoda alebo konanie by uviedlo osoby určitého náboženského presvedčenia alebo svetonázoru, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami…“.
18.
Podľa článku 3 ods. 1 „zásada rovnosti zaobchádzania bez ohľadu na náboženské presvedčenie, vieru, zdravotné postihnutie, vek a sexuálnu orientáciu sa vzťahuje na všetky osoby tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore a podlieha súdnej ochrane podľa spôsobov uvedených v článku 4 s osobitným odkazom na nasledujúce oblasti:
a)
prístup k zamestnaniu, samostatne zárobkovej činnosti alebo povolaniu vrátane výberových kritérií a podmienok náboru….“
19.
Článok 5 sa týka aktívnej legitimácie a stanovuje:
„1.   Odborové organizácie, združenia, organizácie zastupujúce poškodené právo alebo záujem sú oprávnené na základe plnomocenstva, ktorého platnosť je podmienená formou verejnej listiny alebo notárskej zápisnice, konať podľa článku 4 v mene a na účet alebo na podporu osoby dotknutej diskrimináciou proti fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá je zodpovedná za diskriminačné konanie alebo akt.
2.   Subjekty uvedené v odseku 1 majú aktívnu legitimáciu taktiež v prípadoch kolektívnej diskriminácie, ak nemožno priamo a bezprostredne určiť osoby, ktoré boli diskriminované.“
Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálne otázky
20.
NH je služobne starší advokát. Z dokumentov, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, s určitosťou nevyplýva presné postavenie NH v rámci advokátskej kancelárie, s ktorou je spájaný. NH počas rozhlasového rozhovoru prehlásil, že vo svojej advokátskej kancelárii by nikdy nezamestnal homosexuálnu osobu, ani by nikdy nenadviazal spoluprácu s takouto osobou. V čase týchto vyjadrení jeho advokátska kancelária neorganizovala nijaké výberové konanie.
21.
Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI – Rete Lenford (Združenie advokátov na podporu práv LGBTI – sieť Lenford, ďalej len „Associazione“) (
6
) je združenie advokátov, ktoré má v zmysle svojich stanov za cieľ „prispievať k rozvoju a podpore [LGBTI] kultúry a k dodržiavaniu práv [LGBTI] osôb“, vytvoriť sieť advokátov ponúkajúcich právnu ochranu LGBTI osobám a v ich mene konať pred vnútroštátnymi a medzinárodnými súdmi. Associazione podala na NH žalobu a navrhovala, aby mu bola uložená povinnosť uverejniť časť uznesenia súdu v celoštátnom denníku, aby vytvoril akčný plán na odstránenie diskriminácie a nahradil nemajetkovú ujmu Associazione.
22.
Uznesením zo 6. augusta 2014 Tribunale di Bergamo (súd v Bergame, Taliansko), rozhodujúci ako súd príslušný v pracovných veciach, rozhodol, že NH konal protiprávne. Súd konštatoval, že toto konanie bolo nezákonné z dôvodu jeho diskriminačnej povahy, uložil NH navrhovanú povinnosť zverejnenia, a tiež povinnosť nahradiť Associazione ujmu vo výške 10000 eur.
23.
Corte d’appello di Brescia (Odvolací súd Brescia, Taliansko) zamietol odvolanie NH rozsudkom z 23. januára 2015.
24.
NH podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Corte suprema di cassazione [Najvyšší kasačný súd, Taliansko (ďalej len „vnútroštátny súd“)].
25.
Vnútroštátny súd vyjadril pochybnosť, či je Associazione na účely článku 9 ods. 2 smernice 2000/78 subjektom zastupujúcim kolektívne záujmy, a teda či je toto združenie aktívne legitimované podať na NH žalobu. Rovnako si tento súd kladie otázku, či vyjadrenia NH spadajú do pôsobnosti smernice 2000/78 vzhľadom na to, že sa týkajú zamestnania, alebo či by sa mali považovať iba za vyjadrenie názoru, ktorý nemá nič spoločné s diskriminujúcim výberovým konaním.
26.
Za týchto okolností položil vnútroštátny súd Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Má sa článok 9 smernice 2000/78 vykladať v tom zmysle, že združenie zložené z advokátov špecializujúcich sa na právnu ochranu [LGBTI] osôb, ktoré v stanovách uvádza cieľ podpory kultúry a dodržiavania práva [LGBTI] osôb, automaticky vstupuje do postavenia nositeľa kolektívneho záujmu a predstavuje združenie na ochranu presvedčenia alebo vyznania, ktoré je neziskovým združením a ktoré je oprávnené podať žalobu, ako aj návrh na náhradu škody v prípade existencie skutočností, ktoré sú považované za diskriminačné pre uvedenú kategóriu?
2. Majú sa články 2 a 3 smernice [2000/78] vykladať v tom zmysle, že do pôsobnosti režimu boja proti diskriminácii, ktorý stanovuje táto smernica, patrí prejav názoru proti homosexuálnym osobám vyjadrený v zábavnej rozhlasovej relácii, ktorým respondent vyhlásil, že by nikdy nezamestnal také osoby, ani by s nimi nikdy nenadviazal spoluprácu vo svojej advokátskej kancelárii, hoci v danom čase u respondenta neprebiehalo žiadne výberové konanie a ani nebolo plánované?“
27.
Písomné pripomienky predložili NH, Associazione, grécka a talianska vláda, ako aj Európska komisia. Na pojednávaní 15. júla 2019 boli vypočutí NH, Associazione, talianska vláda a Európska komisia.
Posúdenie
Predbežné pripomienky
28.
Skutkové okolnosti prejednávanej veci nik nespochybňuje. NH skutočne v priebehu rozhovoru v rozhlase povedal, že by vo svojej advokátskej kancelárii nezamestnal homosexuálnu osobu a ani by nenadviazal spoluprácu s takou osobou. Rozhodujúca je právna kvalifikácia týchto skutočností. Predstavujú diskrimináciu v oblasti zamestnávania v zmysle smernice 2000/78? Ak áno, môže Associazione podať na NH žalobu v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa?
29.
V prvom rade je preto nevyhnutné určiť, či situácia vo veci samej spadá do pôsobnosti smernice 2000/78, a následne preskúmať, či Associazione je aktívne legitimované podať žalobu, na základe ktorej sa vymáha dodržiavanie ustanovení tejto smernice. Práve v tomto poradí sa budem prejudiciálnymi otázkami zaoberať (v porovnaní s návrhom na začatie prejudiciálneho konania teda pôjde o opačné poradie).
30.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z názvu a preambuly smernice 2000/78, ako aj z jej obsahu a účelu vyplýva, že má stanoviť všeobecný rámec, v ktorom sa každému zaistí rovnosť zaobchádzania „v zamestnaní a povolaní“ poskytnutím účinnej ochrany proti diskriminácii z niektorého z dôvodov uvedených v jej článku 1, medzi ktoré patrí aj sexuálna orientácia. (
7
)
31.
Cieľom smernice je tiež vytvorenie rovnakých východiskových podmienok v Európskej únii, pokiaľ ide o rovnosť v zamestnaní a povolaní. (
8
) Ochrana vyplývajúca zo smernice sa pritom považuje za minimum a členské štáty môžu zaviesť alebo ponechať v platnosti výhodnejšie predpisy. (
9
) Smernica 2000/78 ponúka ochranu v dvoch rôznych rovinách: prvou je hmotnoprávna rovina zakazujúca priamu a nepriamu diskrimináciu z dôvodov, medzi ktoré patrí sexuálna orientácia, a druhou je rovina vymáhania poskytujúca minimálny štandard opravných prostriedkov, ktoré musí členský štát zabezpečiť pre prípad diskriminácie.
Druhá otázka
32.
Druhá otázka sa týka pôsobnosti smernice 2000/78. Spadá vyjadrenie hosťa v rozhlasovom programe, že by nikdy nezamestnal homosexuálnu osobu, ani by nenadviazal spoluprácu s takou osobou, do pôsobnosti uvedenej smernice, a to aj v prípade, že toto vyhlásenie sa netýka prebiehajúceho alebo plánovaného výberového konania?
33.
Posudzovanie skutočností, z ktorých možno vyvodzovať, že došlo k diskriminácii, je vecou vnútroštátnych súdnych alebo iných príslušných orgánov v súlade s pravidlami alebo praxou vnútroštátneho práva. (
10
) Domnievam sa, že ak sa smernica 2000/78 uplatňuje, predstavujú skutkové okolnosti veci samej v podobe, v akej boli opísané pred Súdnym dvorom, priamu diskrimináciu. Je zjavné, že homosexuálna osoba, ktorá by sa chcela zamestnať v advokátskej kancelárii NH, by v porovnaní s inou osobou v porovnateľnom postavení bola vystavená menej priaznivému zaobchádzaniu spočívajúcemu v tom, že by nebola prijatá do zamestnania, a to na základe jej sexuálnej orientácie. (
11
)
34.
Spadajú skutočnosti, ktoré opísal vnútroštátny súd, do vecnej pôsobnosti smernice 2000/78? Patria do rámca, ktorý tvoria pojmy „zamestnanie a povolanie“, a konkrétne „podmienky prístupu k zamestnaniu“, ako ich upravuje článok 3 ods. 1 písm. a) smernice?
Pôsobnosť článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78
35.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, či medzi vyjadreniami NH počas rozhovoru v rozhlase a prístupom k zamestnaniu existuje dostatočné prepojenie, pretože v čase uvedených vyjadrení neprebiehalo nijaké výberové konanie, ani nebolo zverejnené oznámenie o voľnom pracovnom mieste v advokátskej kancelárii NH. Uvedený súd tiež poukazuje na to, že vyjadrenie názoru bez najmenšieho prepojenia s výberovým konaním chráni sloboda prejavu.
36.
NH tvrdí, že v dotknutom čase neprebiehalo ani nebolo plánované nijaké výberové konanie. Nemožno preto hovoriť o pracovnom kontexte. Vyjadril len svoj osobný názor ako bežný občan.
37.
Talianska vláda na pojednávaní zdôraznila, že je potrebné zohľadniť kontext, v ktorom boli sporné vyjadrenia prednesené. Prepojenie s oblasťou zamestnania môže byť iné v prípade, že išlo o vyjadrenia v rámci publicistického programu za účasti zamestnávateľov a novinárov, a iné v prípade, že išlo o program politickej satiry s prvkami irónie.
38.
Je možné dospieť k záveru, že vyjadrenia, ako sú tie, ktorých sa týka spor vo veci samej, spadajú aj v prípade, že neprebieha nijaké výberové konanie, do pôsobnosti „prístupu k zamestnaniu“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78?
39.
Uvedené ustanovenie uvádza, že k diskriminácii nemôže dochádzať v súvislosti s „kritériami výberu“, „podmienkami náboru“ a „postupom v zamestnaní“. Neobsahuje však definíciu pojmu „prístup k zamestnaniu“.
40.
Z potreby jednotného uplatňovania práva EÚ a zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva EÚ, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, v zásade vyžaduje v celej Európskej únii samostatný a jednotný výklad, ktorý zohľadňuje kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou. (
12
)
41.
Smernica 2000/78 je v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje, osobitným vyjadrením zákazu diskriminácie zakotveného v článku 21 Charty. (
13
) Táto smernica sama nevytvára zásadu rovnosti zaobchádzania v zamestnaní a povolaní. Ako jasne vyplýva z odôvodnení 3 a 4 v preambule smernice, zdroj zásady, ktorá tieto formy diskriminácie zakazuje, sa nachádza v rôznych medzinárodných právnych nástrojoch a v ústavných tradíciách spoločných pre členské štáty. (
14
) Účel uvedenej smernice spočíva v uplatňovaní zásady rovnosti zaobchádzania v členských štátoch vytvorením všeobecného rámca na boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní s cieľom zabezpečiť rovnaké príležitosti pre všetkých a prispieť k plnej účasti občanov na ekonomickom, kultúrnom a sociálnom živote a k realizácii ich potenciálu. (
15
)
42.
Vzhľadom na cieľ smernice 2000/78 a na povahu práv, ktoré má chrániť, nemožno jej pôsobnosť vykladať reštriktívne. (
16
) Tento záver sa tiež uplatňuje na pojmy smernice, ktoré definujú jej vecnú pôsobnosť, ako sú zamestnanie, prístup, odborné poradenstvo a odborná príprava, pracovné podmienky, sociálna ochrana a sociálne výhody. Rovnosť zaobchádzania pri prístupe k zamestnaniu alebo samostatne zárobkovej činnosti zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie vyplývajúcej z akéhokoľvek ustanovenia, ktoré znemožňuje prístup jednotlivcov ku všetkých formám zamestnania a povolania. (
17
) Zamestnanie a povolanie sú kľúčové prvky záruky rovnakých príležitostí pre všetkých. (
18
)
43.
Pojem „prístup“ sa definuje ako „spôsob alebo príležitosť, ako sa priblížiť k miestu alebo doň vstúpiť“ (
19
). Pokiaľ ide o „prístup k zamestnaniu“, uvedený výraz zahŕňa podmienky, kritériá, spôsoby a postupy získania zamestnania. Ak sa zamestnávateľ rozhodne isté osoby nezamestnať z dôvodu ich (predpokladanej) sexuálnej orientácie, vytvára tak (negatívne) diskriminačné výberové kritérium na účely zamestnania. Takáto situácia spadá jednoznačne do pôsobnosti smernice 2000/78.
44.
Ako uviedol môj kolega, generálny advokát Poiares Maduro, prístup k zamestnaniu a možnosť odborného rastu „majú pre každého jednotlivca zásadný význam, nielen ako spôsob získania obživy, ale aj ako dôležitý spôsob sebarealizácie a realizácie vlastného potenciálu. Osoba, ktorá diskriminuje jednotlivca patriaceho do problematickej kategórie, ho neoprávnene zbavuje hodnotných možností výberu. Možnosť takejto osoby viesť autonómny život je v dôsledku toho vážne dotknutá, keďže dôležitý aspekt jej života je utváraný nie jej vlastným výberom, ale predpojatosťou niekoho iného. Zaobchádzaním s osobami patriacimi do týchto skupín menej priaznivo pre ich vlastnosti im osoba, ktorá vykonáva diskrimináciu, bráni vo výkone ich autonómie. V takej situácii je spravodlivé a primerané, aby zasiahlo antidiskriminačné právo. Tým, že priznávame hodnotu rovnosti a prostredníctvom práva sa zaväzujeme ju uplatňovať, smerujeme v zásade k tomu, aby každej osobe boli zachované podmienky na autonómny život“ (
20
).
45.
Aj keď uvedené sa netýka priamo problému v prejednávanej veci, judikatúra Súdneho dvora ponúka isté usmernenia týkajúce sa významu výrazu „prístup k zamestnaniu“.
46.
V prípadoch diskriminácie na základe pohlavia Súdny dvor vyložil pojem „prístup k zamestnaniu“ široko. Konštatoval, že „do rámca pojmu prístup k zamestnaniu nespadajú iba podmienky pred vznikom zamestnaneckého vzťahu“, ale aj faktory ovplyvňujúce rozhodnutie osoby prijať alebo odmietnuť pracovnú ponuku. (
21
)
47.
Vo veci Feryn, ktorá sa týkala výkladu smernice 2000/43, riaditeľ spoločnosti verejne vyhlásil, že jeho podnik hľadá pracovníkov na pozíciu montérov dverí, nemôže však zamestnať „imigrantov“, pretože by im jeho zákazníci odmietli na účely výkonu práce umožniť prístup do svojich súkromných obydlí. Súdny dvor rozhodol, že „vyhlásenia, prostredníctvom ktorých sa zamestnávateľ verejne vyslovil o tom, že v rámci svojej náborovej politiky neprijme zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu, postačujú na vytvorenie domnienky, že existuje diskriminačná politika prijímania zamestnancov“. Skutočnosť, že zamestnávateľ verejne vyhlási, že neprijme zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu, čo môže zjavne odradiť niektorých záujemcov od podania prihlášky, a teda obmedziť ich prístup na pracovný trh, predstavuje priamu diskrimináciu pri prijímaní do zamestnania, ktorá nezávisí od identifikácie konkrétneho sťažovateľa tvrdiaceho, že je obeťou. (
22
)
48.
Vec Asociaţia Accept sa viac približuje prejednávanej veci, pretože rovnako ako v tomto prípade sa týkala výkladu smernice 2000/78. V uvedenej veci dôležitý akcionár v FC Steaua, ktorý sa označoval za „bankára“ klubu, v priebehu rozhovoru v masmédiách týkajúceho sa možného prestupu futbalistu X vyhlásil, že by do tímu neprijal homosexuála. Futbalový klub nezačal rokovania s cieľom zamestnania hráča X, ktorý bol prezentovaný ako homosexuál. Futbalový klub napokon tohto hráča neprijal, a predpokladá sa, že to bolo z dôvodu jeho sexuálnej orientácie. (
23
)
49.
Súdny dvor konštatoval, že zo skutkových okolností, ktoré sú podobné ako vo veci samej, možno vyvodiť, že došlo k diskriminácii v zmysle smernice 2000/78. Skutočnosť, že „systém zamestnávania profesionálnych futbalistov sa nezakladá na verejnej ponuke ani na priamom rokovaní v nadväznosti na výberové konanie, ktorého predpokladom je podanie prihlášok a ich predbežný výber vzhľadom na záujem zamestnávateľa“ bola irelevantná. Okrem toho „žalovaný zamestnávateľ nemôže vyvrátiť existenciu skutočností, z ktorých možno vyvodiť, že uskutočňuje diskriminačnú politiku v oblasti zamestnávania, tým, že sa obmedzí na tvrdenie, že vyhlásenia naznačujúce existenciu homofóbnej politiky v oblasti zamestnávania pochádzajú od osoby, ktorá, hoci tvrdí a zdá sa, že zohráva významnú úlohu v rámci riadenia tohto zamestnávateľa, nemá právnu spôsobilosť zaväzovať tohto zamestnávateľa v oblasti zamestnávania“. Skutočnosť, že takýto zamestnávateľ sa „jednoznačne nedištancoval od predmetných vyhlásení, predstavuje okolnosť, ktorú rozhodujúci orgán môže zohľadniť v rámci celkového posúdenia skutkových okolností“. Vnímanie dotknutých chránených skupín tiež môže mať význam pri celkovom posúdení predmetných vyjadrení. Okrem toho okolnosť, že profesionálny futbalový klub ešte nezačal rokovania na účely zamestnania hráča, ktorý bol prezentovaný ako homosexuál, „nevylučuje možnosť, že skutočnosti, z ktorých možno vyvodiť, že došlo k diskriminácii zo strany tohto klubu, možno považovať za preukázané“ (
24
).
50.
V súvislosti s pôsobnosťou pojmu „prístup k zamestnaniu“ uvedeného v článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78 preto vyvodzujem nasledujúce zásady: i) uvedený pojem musí byť v celej Európskej únii predmetom samostatného a jednotného výkladu; ii) jeho pôsobnosť sa vzhľadom na cieľ smernice 2000/78 a povahu práv, ktoré má chrániť, nemôže definovať reštriktívne; iii) verejné vyhlásenia, že osoba, ktorá patrí do chránenej skupiny, nebude zamestnaná, zjavne môžu odradiť určitých záujemcov od podania prihlášky a obmedziť ich prístup k pracovnému trhu; iv) konkrétny spôsob prijímania do zamestnania je irelevantný (neberie sa ohľad na to, či existovala výzva na podanie prihlášok, výberové konanie, atď.); v) ak je možné osobu, ktorá vyslovila diskriminačné vyjadrenia v súvislosti s kritériami výberu, oprávnene považovať za osobu s vplyvom na potenciálneho zamestnávateľa, je v podobnom zmysle irelevantné, že uvedená osoba právne nemôže skutočného zamestnávateľa zaväzovať v otázkach zamestnávania; vi) skutočnosť, že zamestnávateľ ešte nezačal rokovania s osobou, ktorá je prezentovaná ako člen chránenej skupiny, nebráni možnosti preukázať diskrimináciu, a vii) konštatovanie, že došlo k diskriminácii, nezávisí od identifikácie sťažovateľa. Medzi ostatné relevantné skutočnosti, ktoré možno zohľadniť, patrí okolnosť, či sa skutočný zamestnávateľ jednoznačne dištancoval od vyhlásení, a tiež vnímanie dotknutých chránených skupín.
51.
Aké má byť s ohľadom na vyššie uvedené úvahy prepojenie so skutočným výberovým konaním, aby diskriminujúce vyjadrenia, ako sú tie vo veci samej, spadali do pôsobnosti smernice 2000/78?
52.
Domnievam, sa, že prepojenie, ktoré je len hypotetické, nestačí. Možno si napríklad predstaviť, že niekto vyhlási: „ak by som bol advokát, nikdy by som vo svojej advokátskej kancelárii nezamestnal LGBTI osobu“. Ak by autorom tohto výroku nebol právnik, ale architekt, ktorý v nijakej forme nepracuje v advokátskej kancelárii, nemalo by uvedené vyhlásenie nijaké reálne prepojenie s prístupom k zamestnaniu, a to bez ohľadu na to, aké je poľutovaniahodné. To isté by platilo v prípade, že by osoba, ktorá nemá záhradu a ani si ju neplánuje zaobstarať, vyhlásila, že by nikdy nezamestnala LGBTI záhradníka. Takýchto príkladov je obrovské množstvo. Prepojenie medzi diskriminačným vyhlásením a potenciálnym prístupom k zamestnaniu môže byť podľa vystavania príkladu užšie alebo vzdialenejšie.
53.
Zásady, ktoré som vyabstrahovala z judikatúry Súdneho dvora, však umožňujú vyvodiť z nich (neúplný) zoznam kritérií, ktoré majú byť splnené, keď sú diskriminujúce vyjadrenia dostatočne prepojené s prístupom k zamestnaniu, aby spadali do pôsobnosti smernice 2000/78.
54.
Preskúmať sa preto musí postavenie a vplyv osoby, ktorá je autorom vyjadrení. Musí ísť o osobu, ktorá je buď sama potenciálnym zamestnávateľom, alebo je to niekto, kto de iure alebo de facto dokáže významne ovplyvniť politiku zamestnávateľa týkajúcu sa prijímania do zamestnania alebo prinajmenšom sa môže vnímať ako osoba, ktorá môže takýto vplyv mať, hoci reálne nemôže zamestnávateľa v otázke zamestnávania zaväzovať.
55.
Zohľadniť sa musí aj povaha a obsah vyjadrení. Musia sa týkať zamestnania v oblasti činnosti potenciálneho zamestnávateľa alebo osoby, ktorá je autorom vyjadrení, teda v oblasti, v ktorej táto osoba pravdepodobne bude ponúkať zamestnanie. Z uvedených vyjadrení musí vyplývať zámer zamestnávateľa diskriminovať členov chránenej skupiny. Tieto vyjadrenia tiež musia svojou povahou odrádzať členov chránenej skupiny od podania prihlášky, ak a keď sa uvoľní pracovná pozícia u potenciálneho zamestnávateľa. V tejto súvislosti sa domnievam, že by mala existovať vyvrátiteľná domnienka, že potenciálny zamestnávateľ skôr alebo neskôr bude chcieť prijímať do zamestnania, a keď sa tak stane, uplatní diskriminačné kritérium, o ktorom verejne vyhlásil, že tvorí časť jeho politiky zamestnávania. Dôkazné bremeno týkajúce sa vyvrátenia tejto domnienky by v konkrétnom prípade znášal potenciálny zamestnávateľ. (
25
)
56.
Kontext, v ktorom vyjadrenia zazneli, je tiež relevantný. Išlo o súkromné poznámky (napríklad pri večeri s partnerom či partnerkou osoby, ktorá ich vyslovila) alebo verejné vyhlásenia (alebo, čo je ešte horšie, vyjadrenia vyslovené naživo a následne reprodukované prostredníctvom sociálnych médií)? V tejto súvislosti dôrazne odmietam tvrdenie, že „vtipné“ diskriminačné vyjadrenia „sa nepočítajú“ alebo sú prijateľné. Humor je mocný nástroj a je až príliš jednoduché ho zneužiť. Ľahko si možno predstaviť, ako nepríjemne musia pôsobiť homofóbne „vtipy“, ktoré potenciálny zamestnávateľ rozpráva v prítomnosti LGBTI uchádzačov o zamestnanie.
57.
Napokon je potrebné posúdiť rozsah, v ktorom povaha, obsah a kontext vyjadrení môže odradiť členov chránenej skupiny, aby sa uchádzali o miesto u takého zamestnávateľa. Ako vo veci Feryn presvedčivo vysvetlil generálny advokát Poiares Maduro, „pri akomkoľvek nábore zamestnancov sa najväčší ‚výber‘ odohráva medzi tými, ktorí sa prihlásia, a tými, ktorí tak neurobili. Od nikoho nie je rozumné očakávať, že sa bude uchádzať o miesto, keď bude dopredu vedieť, že z dôvodu svojho rasového alebo etnického pôvodu nemá šancu byť prijatý. Z uvedeného vyplýva, že verejné vyhlásenie zamestnávateľa, že osoby určitého rasového alebo etnického pôvodu sa nemajú hlásiť, má účinok, ktorý určite nie je iba hypotetický. Neuznať, že ide o akt diskriminácie, by bolo prehliadnutím sociálnej reality, že takéto vyhlásenia majú ponižujúci a demoralizujúci dosah na osoby uvedeného pôvodu, ktoré sa chcú zapojiť do pracovného trhu, a najmä tie, ktoré by mali záujem o prácu pre predmetného zamestnávateľa“ (
26
).
58.
Z informácií, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru, vyplýva, že NH je služobne starší advokát a jeho vyjadrenia sa týkali jeho vlastnej advokátskej kancelárie. Jasne formuloval (negatívne) kritérium prijímania do zamestnania, ktoré by bolo voči potenciálnym homosexuálnym uchádzačom diskriminujúce. Jeho vyjadrenia zazneli verejne v rozhlase. Následne boli rozšírené, pričom talianska vláda na pojednávaní uviedla, že ich možno ľahko nájsť na internete. Je pravdepodobné, že uvedené vyjadrenia odradili potenciálnych homosexuálnych uchádzačov o zamestnanie, aby sa ako právnici alebo podporný personál uchádzali o zamestnanie v predmetnej advokátskej kancelárii.
59.
Dospela som k záveru, že vyjadrenia, ako sú tie vo veci samej, môžu spadať do pôsobnosti článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby podrobnejšie zistil a posúdil relevantné skutkové okolnosti a dospel tak k svojmu vlastnému záveru. (
27
)
Zásah do slobody prejavu
60.
Vnútroštátny súd si kladie otázku, či by vyjadrenia NH mohli byť chránené slobodou prejavu, pričom konštatuje, že právna úprava namierená proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní sa nemôže považovať za právnu úpravu, ktorá s touto slobodou koliduje.
61.
Sloboda prejavu, právo na prácu a zásada nediskriminácie sú základnými právami zakotvenými v Charte (v článku 11 ods. 1, článku 15 ods. 1 a článku 21 ods. 1 v uvedenom poradí). Sloboda prejavu je jedným zo základných kameňov demokratickej spoločnosti. Ako zásada sa neuplatňuje iba na informácie alebo myšlienky, ktoré sú pozitívne prijímané alebo sa považujú za neškodné alebo nepodstatné, ale aj na informácie a myšlienky, ktoré urážajú, šokujú alebo rozrušujú. (
28
) Sloboda prejavu však má svoje hranice. (
29
)
62.
Podľa môjho názoru normotvorca EÚ prijatím smernice 2000/78 formuloval jasné rozhodnutie. Vyjadrenia, ktoré sú diskriminačné a spadajú do pôsobnosti smernice 2000/78, nemožno ospravedlniť slobodou prejavu. Zamestnávateľ teda nemôže vyhlásiť, že by nezamestnal LGBTI osoby alebo zdravotne postihnuté osoby alebo kresťanov, moslimov či židov, a následne sa v rámci obrany dovolávať slobody prejavu. Takýto zamestnávateľ uvedenými vyjadreniami neuplatňuje svoju slobodu prejavu. Formuluje nimi svoju diskriminačnú politiku prijímania do zamestnania.
63.
Je rozhodnutie normotvorcu EÚ prijateľné?
64.
Článok 52 ods. 1 Charty umožňuje obmedziť výkon práv a slobôd v nej uznaných pod podmienkou, že takéto obmedzenia sú ustanovené zákonom, rešpektujú podstatu týchto práv a slobôd a dodržiavajú zásadu proporcionality, teda sú nevyhnutné a skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Európskou úniou alebo sú potrebné na ochranu práv a slobôd iných. (
30
)
65.
Tieto podmienky sú v tomto prípade splnené.
66.
Po prvé obmedzenie slobody prejavu je stanovené právom, konkrétne smernicou 2000/78.
67.
Po druhé, ako vo svojich písomných pripomienkach uviedla grécka vláda, obmedzenia slobody prejavu vyplývajúce zo smernice 2000/78 možno odôvodniť cieľmi tejto smernice, konkrétne rovnakým zaobchádzaním v zamestnaní a povolaní a sociálnou ochranou, pričom uvedené obmedzenia sú nevyhnutné na dosiahnutie týchto cieľov. Rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní je vyjadrením základného práva na ochranu pred diskrimináciou a ide o cieľ všeobecného záujmu, ktorý je uznaný Európskou úniou.
68.
Po tretie, aj keď dosiahnutie cieľov smernice môže zasahovať do slobody prejavu, nejde o zásah, ktorý by nepriaznivo ovplyvnil samotnú podstatu uvedenej slobody. Smernica 2000/78 bráni vyjadreniu diskriminujúcich názorov len v obmedzenom rozsahu, konkrétne v oblasti zamestnania a povolania.
69.
Po štvrté zásada proporcionality sa dodržiava. Pôsobnosť smernice 2000/78 definuje článok 1 (ktorý vymenúva zakázané dôvody diskriminácie) a článok 3 (ktorý definuje osobnú a vecnú pôsobnosť smernice). Zakázané sú len vyjadrenia, ktoré sú diskriminujúce v oblasti zamestnania a povolania. Takýto zásah do slobody prejavu nejde nad rámec toho, čo je potrebné a vhodné na dosiahnutie cieľov smernice. (
31
)
70.
Tento výklad je v súlade s judikatúrou súdu v Štrasburgu. (
32
) Keďže výkon slobody prejavu „zahŕňa povinnosti aj zodpovednosť“, článok 10 ods. 2 EDĽP umožňuje zásahy na „ochranu povesti alebo práv iných“ za predpokladu, že ich „stanovuje zákon“, a sú „nevyhnutné v demokratickej spoločnosti“. Vo veci Vejdeland a i. v. Švédsko bola skupina osôb odsúdená za distribúciu letákov v škole, v ktorých bolo vyjadrené pohŕdanie homosexuálmi. Súd v Štrasburgu konštatoval, že tento zásah do slobody prejavu zakotvenej v článku 10 ods. 1 EDĽP bol odôvodnený článkom 10 ods. 2 tohto dohovoru. Zdôraznil, že diskriminácia založená na sexuálnej orientácii je rovnako vážna ako diskriminácia na základe rasy, pôvodu alebo farby pokožky. Súd v Štrasburgu dal za pravdu Najvyššiemu súdu Švédska, ktorý uznal právo „sťažovateľov“ vyjadriť svoje názory, avšak zdôraznil, že ľudia majú okrem práv a slobôd aj povinnosti a jednou z nich je vyhnúť sa v čo najväčšej miere vyjadreniam, ktoré neospravedlniteľne urážajú iných a predstavujú tak útok na ich práva, [pričom] tento súd napokon konštatoval, že vyjadrenia v letákoch boli neprimerane urážlivé“ (
33
).
71.
Preto sa domnievam, že zákaz, ktorý vyplýva zo smernice 2000/78 a týka sa vyjadrení predstavujúcich priamu diskrimináciu pri prístupe k zamestnaniu, nemožno považovať za zásah do slobody prejavu, ktorým by boli porušené práva zakotvené v článku 11 ods. 1 Charty.
Možnosť výnimky zo smernice 2000/78
72.
Uviedla som, že podľa môjho názoru predstavujú vyjadrenia NH v rozhlasovom programe priamu diskrimináciu na základe sexuálnej orientácie. (
34
) Ide teda o také vyjadrenia, ktoré článok 2 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78 zakazuje. Jediné výnimky, ktoré sú v prípade priamej diskriminácie možné, sú požiadavky na povolanie (článok 4), odôvodnené rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku (článok 6), pozitívne konanie (článok 7) a opatrenia potrebné okrem iného na ochranu práv a slobôd iných (článok 2 ods. 5).
73.
Účastníci konania neuviedli, že by sa jedna z výnimiek stanovených v článkoch 4, 6 a 7 mohla uplatňovať, a z môjho pohľadu sú tieto výnimky úplne irelevantné. Článok 2 ods. 5 však bol krátko predmetom diskusie na pojednávaní, a preto ho v stručnosti preskúmam.
74.
Súdny dvor konštatoval, že „normotvorca Únie mal prijatím tohto ustanovenia v oblasti zamestnania a povolania v úmysle jednak predísť rozporu medzi na jednej strane zásadou rovnosti zaobchádzania a na druhej strane potrebou zabezpečiť verejný poriadok, verejnú bezpečnosť a verejné zdravie, predchádzanie porušeniam, ako aj ochranu práv a slobôd jednotlivcov, ktoré sú pre fungovanie demokratickej spoločnosti neodmysliteľné, jednak tento rozpor vyriešiť. Tento normotvorca rozhodol, že v niektorých prípadoch vymenovaných v článku 2 ods. 5 smernice 2000/78 sa zásady stanovené touto smernicou neuplatňujú na opatrenia obsahujúce rozdielne zaobchádzanie založené na niektorom z dôvodov uvedených v článku 1 smernice, avšak za predpokladu, že tieto opatrenia budú ‚potrebné‘ na uskutočnenie vyššie uvedených cieľov“ (
35
). Článok 2 ods. 5 musí byť ako výnimka zo zásady zákazu diskriminácie predmetom reštriktívneho výkladu. (
36
)
75.
Domnievam sa, že výnimka podľa článku 2 ods. 5 sa v tomto prípade nemôže uplatniť. Po prvé nebola zistená nijaká relevantná vnútroštátna právna úprava, na základe ktorej by sa táto výnimka mohla uplatniť. Po druhé, aj keby takáto právna úprava existovala (hoci to tak nie je), nedokážem si predstaviť, ako by sa umožnenie diskriminačných vyjadrení zabraňujúcich prístupu k zamestnaniu mohlo reálne vnímať v tom zmysle, že je „potrebné“ na „ochranu práv a slobôd jednotlivcov, ktoré sú pre fungovanie demokratickej spoločnosti neodmysliteľné“ (
37
).
76.
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci nemožno uplatniť nijakú z možných výnimiek zo zákazu priamej diskriminácie, ako ich stanovuje smernica 2000/78.
77.
Vzhľadom na vyššie uvedené som dospela k záveru, že vyjadrenia hosťa relácie počas rozhlasového rozhovoru, z ktorých vyplýva, že by vo svojej advokátskej kancelárii nikdy nezamestnal homosexuálnu osobu, ani by nenadviazal spoluprácu s takou osobou, môžu spadať do pôsobnosti smernice 2000/78, keďže môžu obmedziť prístup k zamestnaniu. V prípade, že uvedené vyjadrenia neboli vyslovené v rámci prebiehajúceho výberového konania, je úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či prepojenie s prístupom k zamestnaniu nie je len hypotetické, a zohľadnil pritom postavenie a vplyv osoby, ktorá je autorom vyjadrení, povahu, obsah a kontext vyhlásení, ako aj mieru, v ktorej môžu uvedené vyjadrenia odradiť členov chránenej skupiny od toho, aby sa uchádzali o miesto u takého zamestnávateľa. Zákaz, ktorý vyplýva z článkov 2 a 3 smernice 2000/78 a týka sa vyjadrení predstavujúcich priamu diskrimináciu pri prístupe k zamestnaniu, nemožno považovať za zásah do slobody prejavu, ktorý by bol porušením práv zakotvených v článku 11 ods. 1 Charty.
Prvá otázka
78.
Pripomeniem, že Associazione je združenie advokátov, ktoré má v zmysle svojich stanov za cieľ „prispievať k rozvoju a podpore [LGBTI] kultúry a k dodržiavaniu práv [LGBTI] osôb“ a vytvoriť sieť advokátov ponúkajúcich právnu ochranu LGBTI osobám a v ich mene konať pred vnútroštátnymi a medzinárodnými súdmi. Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či je v zmysle článku 9 ods. 2 smernice 2000/78 takéto združenie automaticky aktívne legitimované podať žalobu, ako aj návrh na náhradu škody v prípade údajnej diskriminácie z dôvodu sexuálnej orientácie.
79.
Z uvedenej otázky vyplývajú tri sporné aspekty. Po prvé, je združenie aktívne legitimované na podanie žaloby, ktorou sa vymáha uplatňovanie povinností stanovených v smernici 2000/78 v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa? Po druhé, existujú osobitné požiadavky, ktoré musí združenie splniť, aby bolo aktívne legitimované, a ak je to tak, o aké požiadavky ide? Po tretie, zahŕňa možnosť združenia podať žalobu, ktorou sa vymáha uplatňovanie povinností stanovených v smernici 2000/78 v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa, aj možnosť domáhať sa náhrady škody?
Je združenie aktívne legitimované na podanie žaloby, ktorou sa vymáha uplatňovanie povinností stanovených v smernici 2000/78 v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa?
80.
Článok 9 smernice 2000/78 potvrdzuje základné právo na účinný opravný prostriedok, pričom stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby sa všetky osoby, ktoré sa cítia poškodené z dôvodu diskriminácie, mohli domáhať svojich práv. (
38
) Toto ustanovenie zakotvuje právo domáhať sa práv na základe smernice nielen pre všetky osoby, ktoré sa cítia byť poškodené, ale v zmysle článku 9 ods. 2 aj pre združenia, ktoré majú oprávnený záujem a môžu sa so súhlasom poškodenej osoby angažovať buď v jej mene, alebo na jej podporu v každom súdnom alebo správnom konaní.
81.
Uvedená formulácia pritom neznamená, že združenia nemôžu konať, ak nemožno identifikovať sťažovateľa. Cieľ smernice spočívajúci v podpore plnej účasti občanov na hospodárskom, kultúrnom a sociálnom živote by sa len ťažko dosahoval, ak by sa smernica 2000/78 uplatňovala iba v prípadoch, v ktorých by žalobu proti zamestnávateľovi podal neúspešný uchádzač o pracovnú pozíciu, ktorý sa považuje za obeť (v tomto prípade) priamej diskriminácie. (
39
)
82.
Článok 8 ods. 1 smernice 2000/78 upravujúci „minimálne požiadavky“ obsahuje ustanovenie o „neznižovaní dosiahnutej úrovne ochrany“ v súvislosti s členskými štátmi, ktoré prijali alebo plánujú prijať právnu úpravu zabezpečujúcu v porovnaní so smernicou vyššiu mieru ochrany. (
40
) Z uvedeného článku vyplýva, že prebratie tejto smernice za žiadnych okolností nie je dôvodom na zníženie úrovne ochrany proti diskriminácii už poskytovanej členskými štátmi v oblastiach, na ktoré sa smernica vzťahuje. (
41
)
83.
Súdny dvor už článok 8 ods. 1 v spojení s článkom 9 ods. 2 vykladal v tom zmysle, že smernica 2000/78 v nijakom prípade nebráni tomu, aby členské štáty vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch stanovili právo združení, ktoré majú oprávnený záujem na zabezpečení dodržiavania tejto smernice, začať súdne alebo správne konanie bez toho, aby konali v mene konkrétneho sťažovateľa, alebo v prípade neexistencie poškodenej osoby. (
42
) Vo veci Asociaţia Accept totiž Súdny dvor konštatoval, že mimovládna organizácia, ktorá sa zameriava na podporu a ochranu práv lesieb, homosexuálov, bisexuálov a transsexuálov môže podať žalobu, ktorou sa okrem iného domáha uloženia pokuty futbalovému klubu a jednému z jeho akcionárov s odôvodnením, že profesionálny futbalista nebol zamestnaný, pretože sa predpokladalo, že je homosexuál.
84.
Tento prístup je v súlade so všeobecným trendom v judikatúre Súdneho dvora. Rovnaké riešenie totiž Súdny dvor prijal aj vo veci Feryn. V tejto veci belgický orgán, ktorý bol v zmysle článku 13 smernice 2000/43 poverený podporou rovnakého zaobchádzania, požiadal belgické súdy príslušné v zamestnaneckých veciach, aby určili, že spoločnosť Feryn uplatňuje diskriminačnú politiku prijímania zamestnancov. Súdny dvor konštatoval – pričom vychádzal v prvom rade zo skutočnosti, že existencia priamej diskriminácie nezávisí od identifikovania sťažovateľa, ktorý tvrdí, že sa stal obeťou diskriminácie, a v druhom rade zo skutočnosti, že smernica 2000/43 obsahuje ustanovenie o „minimálnych požiadavkách“ (podobné ako je článok 8 ods. 1 smernice 2000/78) –, že uvedená smernica neodporuje tomu, aby členské štáty uznali právo združení, ktoré majú oprávnený záujem, zabezpečiť dodržiavanie tejto smernice a začať akékoľvek konanie bez toho, aby konali v mene konkrétneho sťažovateľa alebo v prípade neexistencie poškodenej osoby. (
43
)
85.
Z článku 9 ods. 2 a článku 8 ods. 1 smernice 2000/78 tak, ako ich vykladá judikatúra Súdneho dvora, vyplýva, že členským štátom nič nebráni v tom, aby zakotvili dodatočné možnosti vymáhania práva. Podľa môjho názoru – to však musí posúdiť výhradne vnútroštátny súd – práve to ustanovuje článok 5 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 216/2003, keď v súvislosti so združeniami definovanými v odseku 1 výslovne uznáva „aktívnu legitimáciu taktiež v prípadoch kolektívnej diskriminácie, ak nemožno priamo a bezprostredne určiť osoby, ktoré boli diskriminované“.
Existujú osobitné požiadavky, ktoré musí združenie splniť, aby bolo aktívne legitimované, a ak je to tak, o aké požiadavky ide?
86.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa vysvetľuje, že aktívna legitimácia združení vo veciach súvisiacich s diskrimináciou a spadajúcich do pôsobnosti smernice 2000/78 je v Taliansku upravená v článku 5 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 216/2003, podľa ktorého sú aktívne legitimované „odborové organizácie, združenia a organizácie, ktoré zastupujú porušené práva alebo záujmy“. Vnútroštátny súd vysvetlil, že na rozdiel od úpravy postavenia združení, ktoré sú aktívne v iných oblastiach, zákonodarca nestanovil v tejto súvislosti nijaké dodatočné kritériá. Oprávnený záujem združenia konať sa teda musí skúmať od prípadu k prípadu.
87.
NH uvádza, že Associazione sa nemôže považovať za subjekt, ktorý zastupuje záujmy LGBTI osôb, a preto nemá aktívnu legitimáciu konať v tejto veci. Associazione je zoskupenie združujúce približne 100 advokátov, ktorí sami nie sú LGBTI osoby. Cieľom združenia je podpora práv LGBTI osôb, ako aj LGBTI kultúry a zabezpečenie právneho zastupovania týchto osôb. Nie je istá nezisková povaha združenia.
88.
Podľa článku 9 ods. 2 smernice 2000/78 spočíva jediná požiadavka, ktorú musí združenie splniť, aby bolo aktívne legitimované, v tom, že má oprávnený záujem zabezpečiť dodržiavanie ustanovení tejto smernice.
89.
Vo veci Asociaţia Accept Súdny dvor preskúmal článok 9 ods. 2 smernice 2000/78 vo svetle článku 8 ods. 1 tejto smernice a dospel k záveru, že toto ustanovenie „v nijakom prípade nebráni tomu, aby členské štáty vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch stanovili právo združení, ktoré majú oprávnený záujem na zabezpečení dodržiavania tejto smernice, začať súdne alebo správne konanie určené na vymáhanie splnenia si povinností vyplývajúcich z tejto smernice bez toho, aby konali v mene konkrétneho sťažovateľa, alebo v prípade, že takýto sťažovateľ nie je identifikovateľný“ (
44
). Toto konštatovanie tiež vymedzuje hranicu medzi locus standi priznané združeniam na účely vymáhania povinností vyplývajúcich zo smernice a actio popularis.
90.
Smernica v tejto súvislosti výslovne spätne odkazuje na vnútroštátne právo. Ak teda neexistuje sťažovateľ alebo poškodená osoba, aktívna legitimácia združení nie je upravená v práve EÚ. (
45
) Subjektívne práva a povinnosti, ktoré tieto združenia vymáhajú, však zo smernice 2000/78 vyplývajú.
91.
V tejto súvislosti sa prejednávaná vec líši od veci Julián Hernández a i. (
46
). Súdny dvor v tejto veci skúmal článok 11 ods. 1 smernice 2008/94 (
47
), ktorý stanovuje, že táto smernica „nemá vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie“. Súdny dvor rozhodol, že toto ustanovenie nepriznáva členským štátom možnosť prijímať zákony na základe práva EÚ, ale iba uznáva právomoc členských štátov na základe vnútroštátneho práva stanoviť takéto výhodnejšie ustanovenia mimo rámca režimu upraveného touto smernicou. (
48
) Ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré len priznáva zamestnancom výraznejšiu ochranu vyplývajúcu z výlučnej právomoci členských štátov (ako to potvrdzuje článok 11 ods. 1 smernice 2008/94), nemožno považovať za ustanovenie spadajúce do pôsobnosti tejto smernice. (
49
)
92.
Naopak v prejednávanej veci predmetná vnútroštátna právna úprava zakotvuje procesné právo (locus standi) s cieľom domáhať sa subjektívnych práv vyplývajúcich z práva EÚ (ochrana pred diskrimináciou). Takéto nastavenie aktivuje uplatnenie zásady procesnej autonómie spolu so zásadami, ktoré z nej vyplývajú, teda zásadou ekvivalencie a zásadou efektivity.
93.
Podľa ustálenej judikatúry v prípade neexistencie právnej úpravy EÚ prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil podrobné procesné podmienky žalôb zameraných na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z právnych predpisov EÚ, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie), a jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Európskej únie (zásada efektivity). (
50
)
94.
Zásada ekvivalencie predpokladá, že sporné vnútroštátne pravidlo sa uplatňuje nezávisle od toho, či žaloby, ktoré majú podobný predmet a dôvody, sú založené na porušení práva EÚ alebo na porušení vnútroštátneho práva. S cieľom preveriť, či zásada ekvivalencie bola vo veci samej dodržaná, prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný priamo pozná vnútroštátne procesné postupy v oblasti pracovného práva, preskúmať tak cieľ, ako aj zásadné črty údajne podobných vnútroštátnych opravných prostriedkov. (
51
)
95.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, Súdny dvor rozhodol, že každý prípad, v ktorom vznikne otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie vedie k nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu uplatnenia práva EÚ, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, na priebeh tohto konania a jeho osobitosti na rôznych vnútroštátnych orgánoch. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby vziať do úvahy zásady, ktoré sú základom vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana práva na obranu, zásada právnej istoty a riadny priebeh konania. (
52
)
96.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že: i) definícia združení s oprávneným záujmom je vecou vnútroštátneho práva; ii) tieto združenia vymáhajú práva a povinnosti vyplývajúce z práva EÚ; iii) preto musia byť dodržiavané zásady ekvivalencie a efektivity. Uvedené aspekty môžu posúdiť len vnútroštátne súdy.
97.
S cieľom uskutočniť svoje posúdenie vnútroštátny súd žiada o usmernenie, či ciele Associazione (pripomenuté v bode 78 vyššie) zodpovedajú cieľom združenia, ktorého oprávneným záujmom je vymáhanie práv a povinností vyplývajúcich zo smernice 2000/78.
98.
Domnievam sa, združenie s takými cieľmi je presne ten typ združenia, ktoré má oprávnený záujem podať za podobných okolností žalobu, pričom vnútroštátny súd ešte musí overiť skutkové okolnosti z hľadiska platnej vnútroštátnej právnej úpravy. Okrem toho je uvedené združenie ten typ združenia, na ktoré sa prirodzene obráti obeť diskriminácie na základe sexuálnej orientácie, ak sa rozhodne v konkrétnej veci podať žalobu.
99.
V tejto súvislosti sú tvrdenia NH týkajúce sa počtu členov Associazione, skutočnosti, že ide o advokátov a advokátskych koncipientov, a tiež skutočnosti, že uvedené osoby samy nie sú LGBTI osobami, úplne irelevantné. Od združenia verejného záujmu, ktoré sa venuje ochrane voľne žijúcich vtákov a ich biotopov sa tiež nevyžaduje, aby všetci jeho členovia mali krídla, zobáky a perie. V rámci LGBTI komunity je veľa vynikajúcich advokátov, ktorí dokážu výrečne brániť LGBTI práva a aj to robia. To neznamená, že tí, ktorí nie sú súčasťou tejto komunity, vrátane advokátov a advokátskych koncipientov motivovaných len altruizmom a citom pre spravodlivosť, nemôžu do podobných združení vstúpiť, zúčastniť sa na ich práci a neohroziť pritom aktívnu legitimáciu združenia. Prijatie tvrdení NH by oslabilo cennú pomoc pri zabezpečení primeranej súdnej ochrany a ohrozilo by priamy účinok smernice. (
53
)
100.
Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či združenie s oprávneným záujmom musí mať neziskovú povahu, najmä s ohľadom na odporúčanie Komisie z 11. júna 2013 o spoločných zásadách pre mechanizmy kolektívneho uplatňovania nárokov na prikázanie zdržania sa určitého konania a na náhradu škody v členských štátoch v súvislosti s porušením práv vyplývajúcich z práva Únie. (
54
)
101.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že hoci odporúčania nie sú záväzné, vnútroštátne súdy sú povinné prihliadnuť na ne na účely rozhodnutia sporov, ktoré sú im predložené, najmä ak objasňujú výklad vnútroštátnych ustanovení prijatých s cieľom zabezpečiť ich vykonanie, alebo ak majú za cieľ doplniť záväzné ustanovenia práva EÚ. (
55
)
102.
Požiadavka uvedená v bode 4 písm. a) tohto odporúčania, podľa ktorej by malo mať združenie neziskovú povahu, aby mohlo podať žalobu v zastúpení, sa však uplatňuje v prípadoch, keď členské štáty určia subjekty zastupujúce určité záujmy, ktoré môžu podávať žaloby. Vnútroštátny súd konštatuje, že v Taliansku to tak nie je, keďže normotvorca neurčil nijaké združenia, ktoré by vymáhali práva vyplývajúce zo smernice 2000/78.
103.
Grécka vláda vo svojich písomných pripomienkach poukazuje na (možné) riziko, že združenie, ktoré vytvára zisk, by mohlo zneužiť právo na podanie žaloby s cieľom zvýšiť svoje príjmy, čo by podľa tejto vlády ohrozilo dosiahnutie cieľov smernice. Očividnou odpoveďou v tejto súvislosti je, že vzhľadom na neistotu, ktorá je definujúcou vlastnosťou konania na súde (a možno to platí osobitne v prípade sporov týkajúcich sa diskriminácie) by nerozvážny prístup spočívajúci v bezhlavom podávaní žalôb bol pre komerčne zamerané združenie sám osebe riskantnou stratégiou. Okrem toho je úlohou vnútroštátneho súdu, aby v prípade potreby overil, či Associazione koná v súlade jednak so svojím deklarovaným cieľom chrániť záujmy dotknutých osôb a jednak so svojimi stanovami, pokiaľ ide o jeho právne postavenie. (
56
)
104.
Dospela som k záveru, že je úlohou vnútroštátneho práva, aby v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity definoval kritériá, ktoré musia byť splnené, aby združenie mohlo mať oprávnený záujem podať žaloby s cieľom vymáhať práva a povinnosti vyplývajúce zo smernice 2000/78.
Zahŕňa možnosť združenia podať žalobu, ktorou sa vymáha uplatňovanie povinností stanovených v smernici 2000/78 v prípade, že nemožno identifikovať sťažovateľa, aj možnosť domáhať sa náhrady škody?
105.
Článok 17 smernice 2000/78 ukladá členským štátom povinnosť stanoviť pravidlá týkajúce sa sankcií za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa uvedenej smernice. Konkrétne uvádza, že sankcie musia byť účinné, primerané a odstrašujúce a ich súčasťou môže byť náhrada za ujmu pre obeť.
106.
Článok 17 tak od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili vo svojich právnych poriadkoch potrebné právne nástroje na dosiahnutie cieľa tejto smernice, aby súdna ochrana práv zakotvených v tejto smernici bola skutočná a účinná. Smernica však neuvádza konkrétnu sankciu a členským štátom necháva priestor, aby si v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity sami zvolili medzi riešeniami, ktoré sú vhodné na dosiahnutia jej cieľa (pozri body 89 až 93 vyššie).
107.
Súdny dvor vysvetlil, že „sankcie, ktoré má upravovať vnútroštátne právo podľa článku 17 tejto smernice, [musia byť] účinné, primerané a odstrašujúce, a to aj v prípadoch, keď neexistuje identifikovateľný sťažovateľ“ (
57
). Režim sankcií „musí spoločne s opatreniami prijatými na vykonanie článku 9 tej istej smernice zabezpečiť najmä efektívnu a účinnú súdnu ochranu práv vyplývajúcich z tejto smernice… Sankcie musia byť primerané závažnosti porušení, ktoré postihujú, a to najmä zabezpečením skutočne odstrašujúceho účinku… pričom musia rešpektovať všeobecnú zásadu proporcionality“ (
58
). V každom prípade „sankciu, ktorá je iba symbolická, nemožno považovať za zlučiteľnú so správnym a účinným vykonaním smernice 2000/78“ (
59
).
108.
Z rozsudku Súdneho dvora vo veci Feryn, vyhláseného v kontexte smernice 2000/43, vyplýva usmernenie, ktoré je relevantné a vhodné aj v kontexte smernice 2000/78: „… kde neexistuje priama obeť diskriminácie, ale orgán, ktorý je určený zákonom, žiada, aby bola diskriminácia konštatovaná a potrestaná, musia byť sankcie, ktorých zavedenie do vnútroštátneho práva vyžaduje článok 15 smernice 2000/43, účinné, primerané a odradzujúce. Ak je to vhodné v situácii v spore vo veci samej, môžu tieto sankcie prípadne pozostávať z konštatovania diskriminácie súdnym orgánom alebo príslušným správnym orgánom spolu s primeraným stupňom zverejnenia, pričom odporca musí nahradiť s tým spojené náklady. Uvedené sankcie môžu takisto [spočívať] v tom, že zamestnávateľovi bude podľa pravidiel stanovených vo vnútroštátnom práve nariadené, aby ukončil konštatované diskriminačné správanie, pričom môže byť nariadené aj zaplatenie penále. Okrem toho môžu tieto sankcie pozostávať [z priznania] náhrady škody orgánu, ktorý podal návrh na začatie konania“ (
60
).
109.
Z toho vyplýva, že: i) združenie, ktorému z vnútroštátneho práva vyplýva oprávnenie podať žalobu s cieľom vymáhať práva a povinnosti vyplývajúce zo smernice 2000/78, môže požiadať o uloženie sankcie za diskriminujúce konanie; ii) platí to bez ohľadu na skutočnosť, či existuje identifikovateľný sťažovateľ; iii) smernica 2000/78 nestanovuje konkrétne sankcie a necháva to na vnútroštátne právo; iv) sankcie, ktoré vnútroštátne právo upravuje, musia byť účinné, primerané a odstrašujúce, a v) môžu mať podobu priznania náhrady škody. Druh náhrady škody je tiež otázkou, ktorú upravuje vnútroštátne právo. Nevidím nijaký zásadný dôvod, pre ktorý by takáto náhrada škody nemohla zahŕňať tak majetkovú, ako aj nemajetkovú ujmu vrátane morálnej ujmy.
110.
Dospela som preto k záveru, že článok 8 ods. 1 a článok 9 ods. 2 smernice 2000/78 umožňujú vnútroštátnej právnej úprave, aby aktívne legitimovala združenia s oprávneným záujmom podať žalobu s cieľom vymáhať povinnosti vyplývajúce z uvedenej smernice v prípade, že neexistuje žiadna poškodená osoba. Je úlohou vnútroštátneho práva, aby v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity definovalo kritériá, na základe ktorých sa určí, či združenie má takýto oprávnený záujem. Združenie, ktoré má oprávnený záujem podať žalobu, môže požiadať o uloženie sankcie za diskriminujúce konanie, ktorá je účinná, primeraná a odstrašujúca a v zmysle podmienok vnútroštátneho práva môže mať aj podobu priznania náhrady škody.
Návrh
111.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd, Taliansko), takto:
–
Vyjadrenia hosťa relácie počas rozhlasového rozhovoru, z ktorých vyplýva, že by vo svojej advokátskej kancelárii nikdy nezamestnal homosexuálnu osobu, ani by nenadviazal spoluprácu s takou osobou, môžu spadať do pôsobnosti článku 3 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, keďže môžu obmedziť prístup k zamestnaniu.
–
V prípade, že uvedené vyjadrenia neboli vyslovené v rámci prebiehajúceho výberového konania, je úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či prepojenie s prístupom k zamestnaniu nie je len hypotetické, a zohľadnil pritom postavenie a vplyv osoby, ktorá je autorom vyjadrení, povahu, obsah a kontext vyjadrení, ako aj mieru, v ktorej môžu uvedené vyjadrenia odradiť členov chránenej skupiny od toho, aby sa uchádzali o miesto u takého zamestnávateľa.
–
Zákaz, ktorý vyplýva z článkov 2 a 3 smernice 2000/78 a týka sa vyjadrení predstavujúcich priamu diskrimináciu pri prístupe k zamestnaniu, nemožno považovať za zásah do slobody prejavu, ktorý by bol porušením práv zakotvených v článku 11 ods. 1 Charty.
–
Článok 8 ods. 1 a článok 9 ods. 2 smernice 2000/78 umožňujú vnútroštátnej právnej úprave, aby aktívne legitimovala združenia s oprávneným záujmom podať žalobu s cieľom vymáhať povinnosti vyplývajúce zo smernice 2000/78 v prípade, že neexistuje žiadna poškodená osoba. Je úlohou vnútroštátneho práva, aby v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity definovalo kritériá, na základe ktorých sa určí, či združenie má takýto oprávnený záujem.
–
Združenie, ktoré má oprávnený záujem podať žalobu, môže požiadať o uloženie sankcie za diskriminujúce konanie, ktorá je účinná, primeraná a odstrašujúca a v zmysle podmienok vnútroštátneho práva môže mať aj podobu priznania náhrady škody.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Homér toto slovné spojenie použil viackrát, a to tak v Iliade, ako aj v Odysei. Pozri napr. Iliada, kniha 15, 145 a 157.
(
3
)	V tomto zmysle uvedené slovné spojenie zodpovedá prvej časti známeho latinského výrazu verba volant, scripta manent, ktorý zdôrazňuje význam napísaného textu.
(
4
)	Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79.
(
5
)	Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 1.
(
6
)	„LGBTI“ je skratka, ktorá sa bežne používa v súvislosti s lesbami, gejmi, bisexuálmi, transrodovými a intersexuálnymi osobami. Pozri okrem iného dokument Rady Európskej únie prijatý 24. júna 2013 v Luxemburgu a nazvaný Usmernenia na podporu a ochranu všetkých ľudských práv lesieb, gejov, bisexuálov, transrodových a intersexuálnych ľudí (LGBTI). Tieto usmernenia v bode 13 uvádzajú pracovnú definíciu tohto pojmu, pričom sa poukazuje na to, že nejde o záväznú definíciu ani o definíciu, ktorá by bola formálne prijatá medzivládnym orgánom.
(
7
)	Rozsudok z 15. januára 2019, E.B. (C‑258/17, EU:C:2019:17, bod 40 a citovaná judikatúra).
(
8
)	Pozri odôvodnenie 37 smernice 2000/78 a rozsudok zo 17. júla 2008, Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, bod 47).
(
9
)	Odôvodnenie 28.
(
10
)	Pozri odôvodnenie 15 a rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 42).
(
11
)	Pozri analogicky rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 25). Keďže z uvedených vyjadrení nie je jasné, aký prístup by NH zaujal k prijímaniu osoby, ktorá je bisexuálna, transsexuálna alebo intersexuálna, za „inú osobu“ by sa v tomto kontexte mala považovať „osoba, ktorej zjavná sexuálna orientácia je heterosexuálna“. Polemika o tom, či sexuálnu orientáciu možno určiť na základe vonkajšieho zjavu osoby a či by otázky počas rozhovoru v rámci výberového konania odhalili (mohli alebo mali odhaliť) skutočnosti, z ktorých by bolo možné takúto sexuálnu orientáciu vyvodiť, nepatrí do rámca tejto veci a nebudem sa ňou viac zaoberať.
(
12
)	Pozri okrem iného rozsudok z 11. júla 2006, Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, bod 40 a citovaná judikatúra).
(
13
)	Pozri rozsudok zo 17. apríla 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, bod 47).
(
14
)	Rozsudok z 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, bod 74).
(
15
)	Odôvodnenie 9 a článok 1 smernice 2000/78.
(
16
)	Pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2015, ČEZ Razpredelenie Bălgarija AD (C‑83/14, EU:C:2015:480, bod 42 a citovaná judikatúra). Tento rozsudok sa týkal smernice Rady 2000/43/ES z 29. júna 2000, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod (Ú. v. ES L 180, 2000, s. 22; Mim. vyd. 20/001, s. 23). Pôsobnosť tejto smernice je iná ako v prípade smernice 2000/78, pretože sa týka diskriminácie v širokej škále oblastí, ako ich definuje jej článok 3 ods. 1 písm. a) až h), kým smernica 2000/78 sa týka iba diskriminácie v oblasti zamestnania a povolania, ako ju definuje jej článok 3 ods. 1 písm. a) až d). Súdny dvor už pri výklade smernice 2000/78 poukázal na judikatúru vzťahujúcu sa na smernicu 2000/43 ako na užitočnú inšpiráciu: pozri napríklad rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275).
(
17
)	Pozri vysvetlenie k článku 3 o pôsobnosti smernice nachádzajúce sa v dôvodovej správe k návrhu smernice Rady, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES C 177 E, 2000, s. 42) (ďalej len „dôvodová správa k návrhu smernice“), kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
18
)	Odôvodnenie 9.
(
19
)	Táto definícia pojmu „prístup“ sa nachádza v Oxford English Dictionary. V Collins English Dictionary sa tento pojem definuje ako „približovanie sa a vstupovanie“, „podmienka vstupu“, „právo alebo privilégium spočívajúce v prístupe, dosiahnutí, vstupe alebo využití niečoho“ a „postup alebo spôsob priblíženia sa alebo vstupu“.
(
20
)	Návrhy generálneho advokáta vo veci Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, bod 11).
(
21
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 13. júla 1995Meyers (C‑116/94, EU:C:1995:247, bod 22). Pozri tiež ELLIS, E., WATSON, P.: EU Anti‑Discrimination Law. Oxford University Press, 2012, s. 287.
(
22
)	Rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, body 15, 16, 25 a 31).
(
23
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, body 24, 25 a 52). Skutočnosť, že futbalový klub nezačal rokovania o prípadnom zamestnaní hráča X, nepriamo vyplýva z bodu 52 rozsudku.
(
24
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, body 45 a 49 až 52). Súdny dvor sa rozhodol prejednať túto vec bez návrhov generálneho advokáta.
(
25
)	Tento prístup k dôkaznému bremenu je podľa mňa v súlade s článkom 10 smernice 2000/78, ktorý stanovuje, že „členské štáty prijmú také potrebné opatrenia, aby v súlade s ich vnútroštátnymi súdnymi systémami bolo na žalovanom, aby preukázal, že neporušil zásadu rovnakého zaobchádzania, keď osoby, ktoré sa cítia poškodené z dôvodu neuplatnenia zásady rovnakého zaobchádzania, predložia súdu alebo inému príslušnému orgánu skutočnosti, z ktorých možno dôvodne usudzovať, že k priamej alebo nepriamej diskriminácii došlo“.
(
26
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veciC‑54/07 (EU:C:2008:155, bod 15).
(
27
)	Pozri bod 33 vyššie. Keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania pochádza od najvyššieho vnútroštátneho kasačného súdu, je možné, že bude potrebné vec vrátiť na prvý stupeň s cieľom podrobnejšie zistiť skutkové okolnosti.
(
28
)	Rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 39).
(
29
)	Pozri znenie článku 10 EDĽP; pozri tiež rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 40).
(
30
)	Pozri okrem iného rozsudok z 8. apríla 2014, Digital Rights Ireland a i. (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 38). Znenie článku 52 ods. 1 je do veľkej miery inšpirované predchádzajúcou judikatúrou Súdneho dvora [pozri okrem iného rozsudok z 13. apríla 2000, Karlsson a i. (C‑292/97, EU:C:2000:202, bod 45), ktorá je zas ovplyvnená judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „súd v Štrasburgu)]. Pozri LENAERTS, K.: Exploring the limits of the EU Charter of Fundamental Rights. In: European Constitutional Law Review. 2012, roč. 8, č. 3, s. 375 – 403.
(
31
)	Pozri analogicky v súvislosti s analýzou týchto faktorov rozsudok zo 17. októbra 2013, Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, bod 34 a nasl.).
(
32
)	Článok 52 ods. 3 Charty stanovuje, že v rozsahu, v akom táto Charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Význam a rozsah chránených práv nie je vymedzený len znením uvedených právnych nástrojov, ale aj judikatúrou súdu v Štrasburgu a Súdneho dvora. Pozri vysvetlivky k Charte základných práv (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17).
(
33
)	Rozsudok ESĽP, 9. februára 2012, Vejdeland a i. v. Švédsko, CE:ECHR:2012:0209JUD000181307, body 47 až 60.
(
34
)	Pozri bod 33 vyššie.
(
35
)	Rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i. (C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 55).
(
36
)	Rozsudok z 22. januára 2019, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, body 54 a 55).
(
37
)	Pozri analogicky návrhy, ktoré som predniesla vo veci Bougnaoui a ADDH (C‑188/15, EU:C:2016:553, body 104 a 105) (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
(
38
)	Rozsudok z 8. mája 2019, Leitner (C‑396/17, EU:C:2019:375, bod 61).
(
39
)	Pozri odôvodnenie 9 smernice 2000/78 a analogicky rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 24).
(
40
)	Pozri odôvodnenie 28 smernice a dôvodovú správu k návrhu smernice.
(
41
)	Rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 43).
(
42
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, body 24, 30, 36 a 37).
(
43
)	Rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, body 15 až 17 a 25 až 28).
(
44
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 37).
(
45
)	Rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 24) v súvislosti s konkrétnou otázkou časových obmedzení podľa článku 9 ods. 3 smernice 2000/78.
(
46
)	Rozsudok z 10. júla 2014, Julián Hernández a i. (C‑198/13, EU:C:2014:2055).
(
47
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36).
(
48
)	V bodoch 44 a 45 rozsudku.
(
49
)	Cieľom dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy nie je uznanie nároku zamestnanca voči zamestnávateľovi, ktorý vyplýva z pracovnoprávneho vzťahu (na ktorý sa smernica 2008/94 môže uplatniť na základe jej článku 1 ods. 1), ale uznanie práva, ktoré má oddelenú povahu, konkrétne práva zamestnanca požadovať od Španielska náhradu škody, ktorú utrpel z dôvodu „chybného fungovania“ súdnictva: pozri bod 39 rozsudku.
(
50
)	Rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 25).
(
51
)	Rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, body 26 a 28).
(
52
)	Rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 35).
(
53
)	Rozsiahla judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa locus standi mimovládnych združení v konaniach o ochrane životného prostredia (a tiež konkrétne ustanovenia Aarhuského dohovoru, ktoré zaručujú takýmto organizáciám aktívnu legitimáciu) ponúka v tejto súvislosti užitočnú paralelu. Pozri okrem iného rozsudky z 20. decembra 2017, Protect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, bod 34 a nasl.), a z 15. októbra 2009, Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631).
(
54
)	Ú. v. EÚ L 201, 2013, s. 60.
(
55
)	Rozsudok z 15. septembra 2016, Koninklijke KPN a i. (C‑28/15, EU:C:2016:692, bod 41).
(
56
)	Súdny dvor nemá k dispozícii nijaké dokumenty, z ktorých by vyplýval spôsob financovania Associazione alebo sumy (ak existujú), ktoré toto združenie získalo samo pre seba (neberúc pritom do úvahy sumu alebo sumy získané v mene LGBTI klientov, ktorých združenie zastupovalo) na základe súdnych konaní, v ktorých bolo úspešné.
(
57
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 62). Pozri tiež v súvislosti s paralelnými ustanoveniami v článku 15 smernice 2000/43 rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, bod 40).
(
58
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 63 a citovaná judikatúra).
(
59
)	Rozsudok z 25. apríla 2013, Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, bod 64).
(
60
)	Rozsudok z 10. júla 2008, Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, body 38 a 39).