HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)9 noiembrie 1995*(1)„Rambursare de taxe vamale – Principiul contradictorialității – Situație specială”În cauza T‑346/94_France‑aviation,
societate de drept francez, cu sediul în Châteaufort (Franța),
reprezentată de Jean‑Claude Cavaillé, avocat în cadrul Baroului din
Lyon, cu domiciliul ales în Luxemburg, la cabinetul domnului Guy Arendt,
62, avenue Guillaume_reclamantă_împotrivaComisiei Comunităților Europene,
reprezentată de domnii Richard Wainwright, consilier juridic principal,
și Jean‑Francis Pasquier, funcționar național detașat la Comisie, în
calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul domnului
Carlos Gómez de la Cruz, membru al Serviciului juridic, Centre Wagner,
Kirchberg_pârâtă_având
ca obiect anularea Deciziei REM 4/94 a Comisiei din 18 iulie 1994 de
constatare, în urma unei cereri formulate de Republica Franceză, a
faptului că rambursarea taxelor la import nu era justificată în cazul
reclamantei_TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂAL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera întâi)_compus din domnii H. Kirschner, îndeplinind funcția de președinte, A. Kalogeropoulos și doamna V. Tiili, judecători_grefier: domnul H. Jung_având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale din 27 septembrie 1995_pronunță prezentaHotărâre Cadrul juridic și situația de fapt 1        Reclamanta,
al cărei principal obiect de activitate este întreținerea aeronavelor
ușoare civile sau militare, importă în Franța, din 1980, componente și
piese de schimb pentru aparatele de zbor. În ceea ce privește aplicarea
Tarifului vamal comun, mărfurile importate se încadrează la subpoziții
tarifare diferite, în funcție de împrejurarea dacă destinația lor este
civilă (scutire de taxe vamale) sau militară (plata de taxe vamale).2        Părțile
sunt de acord că, la momentul importului majorității pieselor
respective, reclamanta se află în imposibilitatea de a stabili a priori
destinația ulterioară a acestora, adică de a indica dacă acestea vor fi
montate pe aparate civile sau pe aparate militare. Acesta este motivul
pentru care reclamanta nu a obținut și nici nu a cerut vreodată, pentru
piesele în discuție, autorizația scrisă prevăzută la articolul 3
alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 4142/87 al Comisiei din 9
decembrie 1987 de stabilire a condițiilor de admitere a anumitor mărfuri
la import sub un tratament tarifar favorabil datorită destinației lor
speciale (JO L 387, p. 81, denumit în continuare „Regulamentul
nr. 4142/87”), autorizație care ar fi constituit condiția
prealabilă pentru ca importul pieselor utilizate de reclamantă să fie
scutit de plata taxelor vamale în temeiul destinației lor „civile”.3        În
aceste împrejurări, administrația vamală franceză a permis, într‑o
primă etapă, ca toate piesele importate de reclamantă, indiferent de
destinația lor finală, să fie declarate drept „civile”, cu condiția
regularizării periodice a posteriori a situației pieselor utilizate în scopuri militare și, prin urmare, supuse plății de taxe vamale.4        Astfel
cum reiese din dosar, în cursul anului 1988, administrația vamală
franceză a informat‑o pe reclamantă că practica importului cu scutire de
taxe vamale și a achitării taxelor datorate prin intermediul unei plăți
ulterioare nu este satisfăcătoare. Aceasta i‑a amintit angajamentul
său, luat la începutul aceluiași an, de a deschide un antrepozit vamal
privat informatizat, o astfel de soluție permițându‑i să declare fiecare
piesă în funcție de destinația sa civilă sau militară la ieșirea din
antrepozit. Astfel, în conformitate cu Regulamentul (CEE)
nr. 2503/88 al Consiliului din 25 iulie 1988 privind antrepozitele
vamale (JO L 225, p. 1), antrepozitul vamal este destinat,
printre altele, să îi ajute pe operatorii economici care nu cunosc
destinația finală a mărfurilor necomunitare sau care nu doresc încă să
dea o astfel de destinație mărfurilor respective. 5        Prin
scrisoarea din 26 decembrie 1988, reclamanta a solicitat efectiv
deschiderea unui antrepozit vamal privat în localurile sale din
aeroport. Un an mai târziu, când cererea respectivă nu era încă
soluționată, administrația vamală franceză, prin scrisoarea din 28
noiembrie 1989, a confirmat aplicarea metodei plății ulterioare a
taxelor vamale, utilizată în anii precedenți, adăugând că „ținând seama
de dificultățile întâmpinate [...] în deschiderea unui antrepozit privat
special, nu se va aplica nicio penalitate cu această ocazie”.6        Prin
scrisoarea din 25 iunie 1991, reclamanta s‑a adresat biroului vamal
competent pentru a solicita din nou deschiderea unui antrepozit vamal
privat. Prin scrisoarea din 2 octombrie 1991, directorul regional al
vămilor a subliniat dificultățile existente în materie, legate de
modificarea normelor privind antrepozitele de stocare. În sfârșit, prin
scrisoarea din 16 aprilie 1992, directorul regional al vămilor i‑a
transmis reclamantei autorizația de a administra antrepozitul solicitat.
Cu toate acestea, în urma transferului efectuat de biroul vamal care
fusese până atunci competent, același director i‑a trimis reclamantei,
prin scrisoarea din 20 octombrie 1992, un act adițional la autorizația
acordată inițial. Antrepozitul vamal a fost deschis abia la 1 ianuarie
1993, reclamanta imputând această întârziere „încetinelii
administrative” descrise anterior.7        Anterior,
prin scrisoarea din 12 iunie 1990, biroul vamal competent o informase
pe reclamantă că tratamentul tarifar privilegiat care îi fusese acordat
până atunci urmează să înceteze a se aplica de la 1 iulie 1990 pentru
motivul că nu își respectase angajamentul de a deschide, în anul 1990,
antrepozitul vamal menționat anterior. În consecință, reclamanta a fost
obligată să își desfășoare toate operațiunile de import în liberă
circulație și să achite imediat taxele vamale aferente, inclusiv cele
pentru piesele care aveau să primească ulterior o destinație „civilă”.
În acest context, respectiva scrisoare cuprinde următoarea mențiune: „De
acum înainte vă revine obligația să depuneți, la închiderea
exercițiului contabil, o cerere de rambursare a taxelor și impozitelor
pentru piesele de aeronave care au fost afectate unei utilizări civile.”8        Ca
urmare a primei cereri de rambursare depuse de reclamantă în octombrie
1991, directorul regional al vămilor i‑a răspuns, prin scrisoarea din 23
decembrie 1991, că „se admite principiul rambursării”, precizând că
anumite documente justificative mai trebuiau depuse în scopul efectuării
unui control de către serviciul competent. Ulterior, reclamanta a depus
la autoritatea vamală, prin scrisoarea din 12 iulie 1993, o cerere de
rambursare a taxelor pe care le achitase pentru importurile, efectuate
în 1990, 1991 și 1992, de piese care fuseseră în cele din urmă montate
pe aeronave civile. Suma exactă solicitată, care nu a fost precizată
decât ulterior, se ridică la 1 610 338 FF. Nici suma
respectivă și nici modul de calcul al acesteia nu au fost contestate de
către autoritățile franceze sau de către Comisie.9        Prin
scrisoarea din 4 ianuarie 1994, Direcția generală a vămilor și a
impozitelor indirecte i‑a atras reclamantei atenția asupra faptului că,
la momentul introducerii pe piață a importurilor în cauză, nu deținea o
autorizație pentru a beneficia de regimul tarifar favorabil având în
vedere destinația lor specială, astfel încât taxele vamale achitate
fuseseră datorate în mod legal în conformitate cu dispozițiile
Regulamentului nr. 4142/87. De asemenea, acesta a informat‑o că,
având în vedere împrejurările speciale ale cauzei, a decis să transmită
cererea de rambursare Comisiei Comunităților Europene, în temeiul
articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1430/79 al
Consiliului din 2 iulie 1979 privind rambursarea sau remiterea taxelor
la import sau la export (JO L 175, p. 1), care, în versiunea
ce rezultă din Regulamentul (CEE) nr. 3069/86 al Consiliului din 7
octombrie 1986 de modificare a Regulamentului nr. 1430/79 (JO
L 286, p. 1, denumit în continuare „articolul 13”), are
următorul conținut:„În situații speciale,
altele decât cele menționate în secțiunile A‑D, rezultând din
circumstanțe ce nu au rezultat ca urmare a dolului sau neglijenței
manifeste din partea persoanei respective [...] se poate proceda la
rambursarea sau la remiterea taxelor la import.”10      Prin
scrisoarea din 4 februarie 1994, Ministerul Bugetului francez a
transmis Comisiei dosarul reclamantei în conformitate cu norma de
procedură prevăzută la articolul 905 din Regulamentul (CEE)
nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor
dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al
Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal
comunitar (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7,
p. 3, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2454/93”, și,
respectiv, JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5,
p. 58). Această dispoziție figurează într‑un capitol în care se
menționează anumite situații speciale tip în care condițiile pentru a
beneficia de rambursare se consideră îndeplinite sau excluse de drept.
Atunci când se află în una dintre aceste situații, autoritățile
naționale au competența de a decide să acorde sau să nu acorde
rambursarea. În schimb, atunci când nu sunt în măsură să ia o astfel de
decizie, iar cererea este însoțită de elemente care pot justifica
acordarea rambursării, autoritățile naționale trebuie să transmită cazul
Comisiei în vederea adoptării unei decizii, dosarul adresat Comisiei
trebuind să conțină toate elementele necesare unei examinări complete a
cazului prezentat.11      În
cazul în care se dovedește că informațiile comunicate Comisiei de
statul membru sunt insuficiente, aceasta din urmă poate solicita
furnizarea de informații suplimentare. După consultarea unui grup de
experți compus din reprezentanții tuturor statelor membre reuniți în
cadrul Comitetului pentru scutirea de taxe vamale pentru a examina cazul
respectiv, Comisia adoptă o decizie care stabilește dacă situația
specială respectivă justifică sau nu justifică rambursarea (articolul
907). Decizia trebuie notificată statului membru în cauză, iar pe baza
deciziei respective autoritățile naționale decid asupra cererii
persoanei interesate (articolul 908).12      Ministerul
Bugetului francez a anexat la scrisoarea sa din 4 februarie 1994 un
dosar de două pagini, în care se descria cazul reclamantei în perioada
1990-1992, fără a menționa regimul vamal care i se aplicase înainte de
1990, schimbarea regimului impusă în 1990 și corespondența cu reclamanta
din perioada 1988-1992 în legătură cu o eventuală rambursare și cu
deschiderea unui antrepozit vamal. Dosarul relevă în special–        că
reclamanta nu putea stabili, la sosirea mărfurilor, care erau piesele
care urmau să fie montate pe aparate civile sau militare, motiv pentru
care nu a depus o cerere de autorizare pentru a beneficia de regimul
destinației speciale;–        că
aceasta își punea, prin urmare, importurile în liberă circulație și
achita taxele vamale aferente, deși ar fi putut beneficia de scutirea
acestora în cadrul regimului amintit;–        că,
din 1993, reclamanta, la sugestia serviciilor vamale, și‑a plasat
importurile în antrepozit vamal.Printre
documentele contabile și vamale anexate la dosarul menționat anterior
figurează și o scrisoare pe care reclamanta o adresase Direcției
generale a vămilor și impozitelor indirecte la 12 iulie 1993 în care
aceasta menționa încetarea, de la 1 iulie 1990, a acordării beneficiului
regimului tarifar privilegiat care fusese acordat anterior, deschiderea
antrepozitului său vamal la 1 ianuarie 1993, întârziată din cauza
diferitelor modificări ale actelor normative aplicabile, și confirmarea
care îi fusese dată potrivit căreia putea solicita rambursarea taxelor
vamale achitate în 1990, în 1991 și în 1992.13      În
dosarul transmis la 4 februarie 1994, administrația franceză propunea
acordarea beneficiului rambursării taxelor vamale achitate pentru
piesele cu destinație „civilă”. Astfel, reclamanta nu ar fi putut să le
diferențieze a priori, întrucât piesele respective sunt identice,
indiferent de natura aparatului. Pentru o mai mare eficacitate,
reclamanta și‑ar fi grupat importurile în loc să procedeze la importuri
separate pentru aparatele civile. Piesele în cauză ar fi fost tratate în
conformitate cu regimul destinației speciale. Administrația franceză a
considerat că „împotriva acestei societăți nu poate fi reținut vreun dol
sau vreo neglijență”.14      În
urma unei cereri a Comisiei, ministerul a completat dosarul, în luna
mai a anului 1994, prin comunicarea unor date cifrice și a unei copii a
declarației vamale.15      La
18 iulie 1994, pe baza dosarului menționat anterior și după consultarea
grupului de experți instituit prin reglementările în vigoare, Comisia,
în temeiul articolului 13 alineatul (1), a adoptat Decizia REM 4/94,
conform căreia rambursarea taxelor la import nu se justifică în speță,
pentru următoarele motive:–        reclamanta
nu respectase niciuna dintre condițiile stabilite de Regulamentul
nr. 4142/87 pentru acordarea unui regim tarifar favorabil la import
ca urmare a destinației speciale, în special pe aceea a obținerii unei
autorizații prealabile scrise, o astfel de autorizație neavând efect
retroactiv;–        nerespectarea
unei reglementări nu constituie o situație specială în sensul
articolului 13;–        au existat importuri multiple, iar eroarea a fost repetată;–        reclamanta a dat dovadă de neglijență manifestă.16      Decizia
respectivă a fost notificată de Comisie administrației franceze, iar
aceasta din urmă, prin scrisoarea din 13 august 1994, a informat‑o pe
reclamantă cu privire la decizie și la principalele motive ale acesteia.
Astfel cum reiese din ștampila poștei, scrisoarea a fost primită la 23
august 1994 la sediul reclamantei. Procedura17      În
aceste condiții, reclamanta a introdus prezenta acțiune, înregistrată
la grefa Tribunalului la 18 octombrie 1994.18      Procedura
scrisă și‑a urmat cursul obișnuit. Prin Decizia Tribunalului din 9
martie 1995, după ascultarea observațiilor părților, cauza a fost
repartizată Camerei întâi, compusă din trei judecători. Pe baza
raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis
deschiderea procedurii orale fără a dispune măsuri de cercetare
judecătorească prealabile. Cu toate acestea, Tribunalul a dispus anumite
măsuri de organizare a procedurii. Pledoariile părților și răspunsurile
acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în
ședința publică din 27 septembrie 1995. La sfârșitul ședinței,
președintele a pronunțat închiderea procedurii orale. Concluziile părților19      Reclamanta solicită Tribunalului:–        declararea
nulității Deciziei REM 4/94 a Comisiei din 18 iulie 1994, adresată
Republicii Franceze, Direcția generală a vămilor și a impozitelor
indirecte;–        declararea
ca fiind justificată, în principiu, cererea de rambursare transmisă
prin intermediul Direcției generale a vămilor franceze, sub rezerva
controlului de către aceasta a cuantumului taxelor care trebuie
restituite;–        obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.20      Comisia solicită Tribunalului:–        respingerea acțiunii;–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată. Cu privire la concluziile referitoare la anularea deciziei21      În
susținerea concluziilor referitoare la anulare, reclamanta invocă trei
motive, întemeiate pe încălcarea principiului contradictorialității,
întrucât nu ar fi avut posibilitatea de a-și prezenta argumentele în
fața Comisiei, pe încălcarea principiului încrederii legitime, întrucât
decizia atacată ar fi adus atingere încrederii pe care acesta ar fi
acordat‑o în mod legitim indicațiilor administrației vamale franceze
privind rambursarea taxelor vamale plătite, și pe interpretarea eronată a
noțiunii „situație specială” în sensul articolului 13, întrucât în mod
evident Comisia nu ar fi examinat situația sa reală luând în considerare
toate ipotezele pertinente. Tribunalul consideră oportun să examineze,
mai întâi, motivul întemeiat pe încălcarea principiului
contradictorialității. Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului contradictorialității Argumentele părților22      Reclamanta
susține că principiul contradictorialității, necesar pentru respectarea
dreptului la apărare – recunoscut ca un principiu fundamental al
dreptului comunitar – este o regulă de aplicabilitate generală conform
căreia destinatarii deciziilor unei autorități publice care le afectează
în mod semnificativ interesele trebuie să aibă posibilitatea să își
facă cunoscute în mod util punctele de vedere (Hotărârea Curții din 23
octombrie 1974, Transocean Marine Paint/Comisia, 17/74, Rec.,
p. 1063, punctul 15, și Hotărârea Curții din 9 noiembrie 1983,
Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 7). Principiul
contradictorialității ar trebui să se aplice nu numai în cazul
procedurilor care pot conduce la aplicarea unor sancțiuni, ci și în
cazul acelora care pot avea consecințe nefavorabile pentru
întreprinderi, astfel cum ar fi situația în speță.23      Reclamanta
amintește că nu avut posibilitatea, nici în fața grupului de experți,
nici în fața serviciilor Comisiei, să își susțină propriile argumente.
În acest context, aceasta subliniază că încălcarea principiului
contradictorialității a condus Comisia, în speță, la o eroare de analiză
și la o aplicare a Regulamentului nr. 4142/87 care nu corespunde
în niciun mod situației sale reale. Administrația vamală franceză nu ar
fi menționat, în dosarul transmis Comisiei, rolul pe care îl jucase ea
însăși în evenimentele care se află la originea cererii de rambursare.
Astfel, reclamanta ar fi fost privată de posibilitatea de a susține
argumente esențiale pentru apărarea cauzei sale în fața Comisiei și în
fața grupului de experți.24      După
ce admite importanța principiului contradictorialității, Comisia face
trimitere la jurisprudența Curții, conform căreia procedura de adoptare a
deciziilor de rambursare – care presupune diferite etape dintre care
unele se situează la nivel național (depunerea cererii de către
întreprindere, prima examinare de către administrația vamală), altele la
nivel comunitar (prezentarea către Comisie a cererii, examinarea
dosarului de către Comitetul pentru scutirea de taxe vamale, consultarea
unui grup de experți, decizia Comisiei, notificarea statului membru în
cauză) – oferă persoanelor interesate toate garanțiile juridice necesare
[Hotărârea din 17 martie 1983, Control Data/Comisia, 294/81, Rec.,
p. 911, Hotărârea din 13 noiembrie 1984, Van Gend &
Loos/Comisia, 98/83 și 230/83, Rec., p. 3763, și Hotărârea din 6
iulie 1993, CT Control (Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia, C‑121/91 și
C‑122/91, Rec., p. I‑3873, punctul 48].25      Comisia
afirmă că, în speță, această procedură a fost corect urmată și i‑a
permis reclamantei să își expună argumentele în fața autorităților
franceze care au susținut cererea sa de rambursare în fața Comisiei și a
grupului de experți. Împrejurarea că autoritățile franceze nu au
evidențiat rolul pe care l‑au jucat în această cauză se datorează fără
îndoială faptului că acestea au considerat că nu era necesar să
menționeze acest aspect, fie pentru că nu era demonstrat, fie pentru că
nu avea niciun efect asupra examinării pe fond a cererii. Pe de altă
parte, având în vedere dosarul transmis de autoritățile naționale,
Comisia nu ar fi considerat necesar să solicite informații suplimentare
care, oricum, nu ar fi putut modifica soluția adoptată în decizia
atacată.26      Ca
răspuns la o întrebare a Tribunalului referitoare la posibila relevanță
a Hotărârii Curții din 21 noiembrie 1991, Technische Universität
München (C‑269/90, Rec., p. I‑5469), Comisia a considerat că nu
este posibilă aplicarea acestei jurisprudențe în prezentul litigiu.
Astfel, motivele pentru care a fost sesizată Comisia nu ar fi
comparabile în cele două cazuri. În cauza C‑269/90, problema ar fi
constat în a se stabili cel mai potrivit nivel decizional în privința
evaluării tehnice a unei cereri de scutire, prevăzută pentru aparatele
științifice; autoritatea națională considera că Comisia, asistată de
statele membre, se afla într‑o poziție mai bună decât ea însăși pentru a
realiza comparații tehnice și pentru a verifica existența unor aparate
echivalente în ansamblul Comunității. În schimb, în speță, care se
referă la rambursarea taxelor vamale, stabilirea nivelului de competență
ar depinde de poziția adoptată în decizie și de consecințele acesteia
cu privire la resursele proprii ale Comunității, întrucât Comisia devine
competentă atunci când trebuie să se decidă cu privire la o eventuală
rambursare, în timp ce statul membru își păstrează competența
decizională în caz de refuz al rambursării. Comisia a reafirmat că, în
orice caz, precizările pe care reclamanta considera că le adusese în
susținerea acțiunii sale nu ar fi putut modifica poziția adoptată în
decizia atacată.27      În
sfârșit, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului referitoare la
regimul destinațiilor speciale, Comisia a amintit că obținerea unei
autorizații constituie o condiție necesară pentru a beneficia de regimul
respectiv. Ar fi de la sine înțeles că, în etapa autorizării, dar mai
ales în etapa declarației de punere în liberă circulație, beneficiarul
trebuie să poată determina dacă îndeplinește condițiile de aplicare a
regimului privind destinația specială. Pentru reclamantă, singura
soluție legală ar fi constat, prin urmare, în a realiza această
identificare cel târziu în momentul declarației de punere în liberă
circulație. Cu toate acestea, ar fi evident că, în cazul în care
reclamanta se considera în imposibilitatea de a realiza diferențierea
produselor în momentul punerii acestora în liberă circulație, în funcție
de destinația lor civilă sau militară, obținerea prealabilă a unei
autorizații pentru destinație specială își pierdea orice interes.
Comisia deduce din aceasta că, în orice caz, reclamanta nu ar fi putut,
chiar dacă ar fi dorit acest lucru, nici să obțină o autorizație pentru
destinație specială, nici, corelativ, să obțină un beneficiu din
aceasta. Aprecierea Tribunalului28      În
prealabil, trebuie să se constate că, potrivit cadrului normativ
descris anterior, procedura administrativă care a condus la adoptarea
deciziei în litigiu a avut diferite etape situate, pe de o parte, la
nivel național, reclamanta prezentând administrației franceze cererea sa
de rambursare însoțită de documente justificative, și, pe de altă
parte, la nivel comunitar, după ce administrația franceză a decis în
acest sens, transmițând dosarul reclamantei Comisiei, care, pe baza
avizului unui grup de experți, a declarat nejustificată rambursarea
solicitată.29      În
acest context, Comisia – făcând trimitere la Hotărârile Control
Data/Comisia, Van Gend & Loos/Comisia și în special CT Control
(Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia, citate anterior – susține că, în
speță, s‑a respectat dreptul reclamantei de a fi ascultată, având în
vedere că procedura în litigiu i‑a permis reclamantei să își expună
toate argumentele în fața autorităților franceze și că dosarul acesteia,
care a fost transmis de autoritățile franceze, s‑a aflat atât la
dispoziția grupului de experți, cât și la dispoziția Comisiei.30      În
această privință, Tribunalul constată că dreptul reclamantei de a fi
ascultată într‑o procedură precum cea care face obiectul prezentului
litigiu trebuie să fie garantat efectiv, în primul rând în cadrul
relațiilor dintre persoana interesată și administrația națională.
Astfel, Regulamentul nr. 2454/93 nu prevede decât contacte între
persoana interesată și administrație, pe de o parte, și între aceasta
din urmă și Comisie, pe de altă parte. Deși această reglementare nu
prevede contacte directe între serviciile Comisiei și persoana
interesată, aceasta nu înseamnă neapărat că, în toate cazurile în care
este sesizată cu cereri de rambursare, Comisia trebuie să se limiteze
doar la informațiile transmise de administrația națională. În această
privință, trebuie amintit că articolul 905 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 2454/93 prevede posibilitatea Comisiei de a
solicita statului membru în cauză furnizarea de informații suplimentare.
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă, în speță, Comisia avea
obligația să facă o astfel de cerere de furnizare de informații
suplimentare pentru a garanta respectarea dreptului reclamantei de a fi
ascultată, iar aceasta prin intermediul unor explicații suplimentare
furnizate mai întâi de reclamantă administrației franceze și apoi
transmise Comisiei.31      În
acest context, trebuie subliniat că prezenta cauză diferă în mod
substanțial, în ceea ce privește situația de fapt, de cele menționate la
punctele 24 și 29 de mai sus. Astfel, în speță, reclamanta se referă la
caracterul incomplet al dosarului întocmit și transmis de autoritățile
naționale, în condițiile în care niciun motiv de acest gen nu a fost
invocat în cele trei cauze citate anterior. În cauza CT Control
(Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia, reclamanții recunoscuseră chiar că
toate argumentele pe care le puteau susține fuseseră menționate în
cererea acestora și că nu exista niciun element nou pe care să nu îl fi
putut include în argumentația lor (punctul 49 din hotărâre). În schimb,
în speță, reclamanta a declarat, ca răspuns la măsurile de organizare a
procedurii dispuse de Tribunal, că nu a contribuit la întocmirea
dosarului, că nu i s‑a dat posibilitatea să îl consulte înainte de a fi
transmis și că, de fapt, nu l‑a consultat niciodată.32      În
plus, trebuie amintit că, în hotărârea pronunțată în cauza Technische
Universität München, citată anterior, referitor la acordarea unei
scutiri de taxe vamale la importul unui aparat științific, Curtea a
arătat că, fiind vorba despre o procedură administrativă privind
aprecieri tehnice complexe, Comisia dispune de o putere de apreciere,
subliniind în același timp că, corelativ unei astfel de puteri de
apreciere, respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică
comunitară în procedurile administrative are o importanță fundamentală
și că printre aceste garanții figurează în special dreptul persoanei
interesate de a-și face cunoscut punctul de vedere (punctele 13 și 14).
Întrucât reglementarea comunitară relevantă nu prevede posibilitatea
importatorului de a da explicații în fața Comisiei, cu toate că
informațiile furnizate de acesta cu privire la caracteristicile
aparatului științific importat și la utilizarea preconizată a acestuia
puteau fi foarte utile, Curtea a considerat că dreptul de a fi ascultat
într‑o astfel de procedură impune ca persoana interesată să aibă
posibilitatea, chiar în cursul procedurii care se derulează în fața
Comisiei, să își exprime poziția și să își facă cunoscut în mod util
punctul de vedere atât asupra pertinenței faptelor, cât și, atunci când
este cazul, asupra documentelor luate în considerare de către instituția
comunitară (punctele 23-25).33      Este
necesar să se examineze dacă raționamentul Curții expus mai sus poate
fi pertinent și în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 13,
precum cea care se desfășoară în speță. În această privință, Comisia a
obiectat, desigur în mod întemeiat, că nu efectuează niciodată
„aprecieri tehnice complexe” atunci când decide cu privire la
rambursarea sau nerambursarea unor taxe vamale. Cu toate acestea,
Tribunalul consideră că nu caracterul foarte tehnic al unui dosar este
singurul de natură să dea naștere dreptului persoanei interesate de a fi
ascultată în fața Comisiei, ci puterea de apreciere de care aceasta
dispune în materie.34      Or,
Tribunalul constată că, în mai multe privințe, Comisia dispune de o
marjă de apreciere în aplicarea articolului 13, care a fost calificat de
Curte drept „clauză generală de echitate” (Hotărârea din 15 decembrie
1983, Schoellershammer/Comisia, 283/82, Rec., p. 4219, punctul 7).
Pe de o parte, această dispoziție se referă la „situații speciale”, ceea
ce presupune în mod obligatoriu ca, dintr‑o multitudine de elemente de
fapt și de drept, Comisia să le ia în considerare și să le compare pe
cele care sunt susceptibile de a fi pertinente pentru decizia sa finală.
Pe de altă parte, Comisia trebuie să verifice dacă persoana interesată
este responsabilă nu de o simplă neglijență, ci de o neglijență
„manifestă”. În sfârșit, înainte de a-și adopta decizia, Comisia trebuie
să consulte un grup de experți, în conformitate cu articolul 907 din
Regulamentul nr. 2454/93, ceea ce implică faptul că aceasta are
posibilitatea de a urma sau de a nu urma avizul acestui grup. În lumina
tuturor acestor elemente, Tribunalul consideră că, în cadrul unei
proceduri de aplicare a articolului 13, Comisia dispune de o putere de
apreciere cel puțin echivalentă cu cea pe care Curtea i‑a recunoscut‑o
în Hotărârea Technische Universität München, citată anterior. Rezultă că
în procedurile de rambursare a taxelor vamale respectarea dreptului de a
fi ascultat trebuie să fie garantată.35      În
ceea ce privește prezenta cauză, trebuie constatat că dosarul transmis
Comisiei de către autoritățile franceze conține o scrisoare adresată de
reclamantă, la 12 iulie 1993, administrației vamale, în care aceasta
face referire la dificultățile referitoare la deschiderea antrepozitului
său vamal și la „confirmarea” unei eventuale rambursări a taxelor
vamale achitate între 1990 și 1992. Or, corespondența dintre reclamantă
și administrația vamală franceză cu privire la aceste două aspecte nu
figurează la dosar. Prin urmare, Comisia a luat decizia atacată pe baza
unui dosar incomplet.36      Trebuie
adăugat că autoritățile franceze au propus, în dosarul lor, acordarea
beneficiului rambursării, subliniind că împotriva reclamantei nu putea
fi reținută „nicio neglijență”. În măsura în care Comisia intenționa să
se îndepărteze de această poziție și să respingă cererea de rambursare
pentru motivul că reclamanta era într‑adevăr responsabilă de o
„neglijență manifestă” – calificativul „manifestă” fiind expres adăugat
prin Regulamentul nr. 3069/86 din 7 octombrie 1986, citat anterior
–, aceasta avea obligația de a solicita autorităților franceze să o
asculte pe reclamantă. Astfel, o asemenea decizie asupra gradului de
neglijență implica o apreciere juridică complexă care nu se putea
efectua decât pe baza tuturor datelor pertinente referitoare la situația
de fapt, inclusiv pe baza deciziilor și a declarațiilor administrației
naționale în privința reclamantei. Tribunalul consideră că, într‑o
astfel de situație, în care Comisia i‑a adus reclamantei o acuzație
gravă de „neglijență manifestă”, dreptul acesteia de a fi ascultată de
către administrația națională se impunea și mai mult decât în cauza
Technische Universität München, citată anterior, în care Curtea a
solicitat ca importatorul să fie ascultat în cursul procedurii care se
derula în fața Comisiei, deși în discuție era numai evaluarea tehnică
obiectivă a unui aparat științific.37      Pe
de altă parte, împrejurarea, subliniată de Comisie, că membrul francez
al grupului de experți consultat înainte de adoptarea deciziei atacate
s‑a pronunțat împotriva unei rambursări este irelevantă. Astfel, nici nu
s‑a dovedit și nici măcar nu s‑a susținut că acest membru cunoștea
toate împrejurările speței.38      Prin
urmare, decizia atacată a fost adoptată în conformitate cu o procedură
administrativă în care s‑a încălcat dreptul reclamantei de a fi
ascultată.39      În
măsura în care Comisia susține că nici măcar luarea în considerare a
informațiilor suplimentare furnizate de reclamantă în fața Tribunalului
nu ar fi putut influența decizia atacată, trebuie precizat că această
argumentație, prin care Comisia pare să încerce a nega pertinența
viciului de procedură constatat anterior, nu poate fi reținută. Astfel,
Tribunalul nu poate să se substituie autorității administrative
competente și nici să anticipeze rezultatul la care aceasta va ajunge la
sfârșitul unei noi proceduri administrative, pe baza unui dosar
completat de autoritățile franceze și de reclamantă. Pe de altă parte,
grupul de experți pe care Comisia trebuie să îl consulte, în
conformitate cu articolul 907 din Regulamentul nr. 2454/93, înainte
de adoptarea deciziei nu a luat încă la cunoștință de un astfel de
dosar completat și, prin urmare, nu s‑a putut încă pronunța în deplină
cunoștință de cauză.40      Din
toate considerațiile care precedă rezultă că motivul întemeiat pe
încălcarea principiului contradictorialității trebuie să fie admis. Prin
urmare, decizia atacată trebuie anulată, fără a fi necesară pronunțarea
asupra celorlalte motive invocate de reclamantă. Cu privire la concluziile referitoare la constatarea temeiniciei cererii de rambursare 41      Ca
răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, reclamanta a precizat că
își menține concluziile referitoare la constatarea temeiniciei cererii
de rambursare chiar și în cazul în care s‑ar dispune anularea deciziei
atacate. În această privință, reclamanta a subliniat că își întemeiază,
în principal, cererea de rambursare pe încrederea legitimă pe care a
acordat‑o afirmațiilor autorităților franceze în ceea ce privește
rambursarea taxelor vamale achitate. Această cauză juridică, exterioară
procedurii obișnuite stabilite la articolul 905 și următoarele din
Regulamentul nr. 2454/93, ar intra în competența jurisdicțională
exclusivă a Tribunalului și i‑ar permite acestuia să ia, în privința
reclamantei, o decizie direct executorie privind rambursarea solicitată.42      În
această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit
unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare
formulate în conformitate cu articolul 173 din Tratatul CE, instanța
comunitară nu poate dispune, fără a încălca prerogativele autorității
administrative, ca o instituție comunitară să ia măsurile pe care le
presupune executarea unei hotărâri prin care se pronunță anularea unei
decizii (a se vedea, de exemplu, Ordonanța Tribunalului din 27 mai 1994,
J/Comisia, T‑5/94, Rec., p. II‑391, punctul 17, și Hotărârea
Tribunalului din 8 noiembrie 1990, Barbi/Comisia, T‑73/89, Rec.,
p. II‑619, punctul 38). Astfel, articolul 176 din tratat, conform
căruia instituția emitentă a actului anulat este obligată să ia măsurile
necesare, reprezintă o reglementare limitativă în materie. Trebuie
adăugat că, în orice caz, este necesar ca, în prezenta speță, procedura
administrativă să fie redeschisă de către Comisie, astfel încât ar fi
prematur ca Tribunalul să se pronunțe asupra motivului întemeiat pe
încălcarea principiului încrederii legitime.43      Prin
urmare, concluziile referitoare la constatarea temeiniciei cererii de
rambursare sunt inadmisibile. Cu privire la cheltuielile de judecată44      În
temeiul articolului 87 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul
de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. Întrucât a căzut în pretenții cu
privire la partea esențială a motivelor sale, Comisia trebuie obligată
la plata cheltuielilor de judecată.Pentru aceste motive_TRIBUNALUL (Camera întâi)declară și hotărăște:1)      Anulează
Decizia REM 4/94 a Comisiei din 18 iulie 1994 adresată Republicii
Franceze, Direcția generală a vămilor și a impozitelor indirecte.2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.3)      Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.KirschnerKalogeropoulos      TiiliPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 noiembrie 1995.Grefier       Președinte H. Jung       H. Kirschner1* Limba de procedură: franceza.