62022CC0090
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 14 decembrie 2023 (
1
)
Cauza C‑90/22
„Gjensidige” ADB
celelalte părți:
„Rhenus Logistics” UAB,
„ACC Distribution” UAB
[cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei, Lituania)]
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie civilă – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Articolul 71 – Relația cu o convenție internațională care reglementează competența judiciară sau recunoașterea ori executarea hotărârilor judecătorești în anumite materii – Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR) – Acord neexclusiv de alegere a forului – Recunoaștere în fața unei instanțe a unui stat membru a unei hotărâri care intră în domeniul de aplicare al CMR – Instanță de origine care și‑a stabilit competența pe un temei diferit – Compatibilitate cu principiile care stau la baza aplicării Regulamentului nr. 1215/2012 – Motive de refuz al recunoașterii unei hotărâri – Articolul 45”
I. Introducere
1.
Litigiile transfrontaliere încep adesea cu necesitatea ca instanța sesizată să stabilească dacă are competența internațională de a se pronunța asupra chestiunii supuse judecății. În cadrul Uniunii Europene, și în ceea ce privește litigiile în materie civilă și comercială, această examinare este guvernată, în principiu, de normele stabilite în acest sens în Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 (
2
).
2.
În același timp și după cum vom explica într‑un mod mai detaliat mai jos, acest regulament acordă prioritate normelor specifice prevăzute în convenții internaționale specializate încheiate de statele membre.
3.
Acestea fiind spuse, în Hotărârea TNT Express (
3
), Curtea de Justiție a statuat în esență că aplicarea unor astfel de norme specifice nu trebuie să aducă atingere anumitor principii fundamentale care stau la baza sistemului de cooperare judiciară din Uniunea Europeană, precum previzibilitatea competenței sau buna administrare a justiției.
4.
Complexitatea exercițiului care urmează este ilustrată de litigiul care a condus la prezenta cerere de decizie preliminară. Acest litigiu a survenit în urma unui furt de marfă în timpul transportului acesteia din Țările de Jos în Lituania. Asigurătorul în cauză a solicitat despăgubirea din partea operatorului de transport și a făcut acest lucru în Lituania, bazându‑se pe un acord de alegere a forului cuprins în contractul de transport.
5.
Cu toate acestea, la momentul respectiv, operatorul de transport inițiase deja o procedură judiciară în Țările de Jos, cu scopul de a stabili că răspunderea sa în acest context specific era limitată. Înainte de a da curs acestei cereri, instanța din Țările de Jos și‑a afirmat competența prin aplicarea uneia dintre normele de competență cuprinse în Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (denumită în continuare „CMR”) (
4
), în pofida acordului de alegere a forului menționat mai sus, care, din punctul de vedere al respectivei instanțe, nu putea exclude celelalte temeiuri (alternative) de competență prevăzute în CMR.
6.
În urma recunoașterii de către instanțele lituaniene a respectivei hotărâri, „Gjensidige” ADB (denumită în continuare „Gjensidige”) a introdus un recurs în anulare la Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei, Lituania), instanța de trimitere. Aceasta susține că recunoașterea hotărârii pronunțate de instanța neerlandeză este în contradicție cu Regulamentul nr. 1215/2012, întrucât regulamentul respectiv stabilește, în principiu, competența exclusivă a instanței care rezultă dintr‑un acord de alegere a forului.
7.
În aceste împrejurări, instanța de trimitere își pune, în primul rând, întrebarea ce norme de competență se aplică. Aceasta constată că Regulamentul nr. 1215/2012 conferă prioritate la aplicare normelor prevăzute de o convenție internațională specializată precum CMR. Cu toate acestea, ea se îndoiește dacă o astfel de întâietate poate permite ignorarea unui acord de alegere a forului, având în vedere protecția sporită acordată acestor acorduri prin Regulamentul nr. 1215/2012. În al doilea rând, instanța de trimitere solicită clarificări cu privire la faptul dacă această protecție sporită trebuie să conducă la refuzul recunoașterii hotărârii instanței neerlandeze. Chiar dacă Regulamentul nr. 1215/2012 nu permite în mod expres o astfel de abordare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă se impune o interpretare mai largă a acestuia pentru a proteja în esență intențiile părților, astfel cum sunt consemnate în acordul de alegere a forului în cauză.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul internațional
8.
CMR se aplică, în conformitate cu articolul 1 din aceasta, „oricărui contract de transport de mărfuri pe șosele, cu titlu oneros, cu vehicule, când locul primirii mărfii și locul prevăzut pentru eliberare […] sunt situate în două țări diferite, dintre care cel puțin una este țară contractantă, independent de domiciliul și de naționalitatea participanților la contract” (
5
).
9.
Articolul 31 din CMR prevede:
„1.   Pentru toate litigiile decurgând din transporturile supuse prezentei convenții, reclamantul poate să sesizeze, în afara organelor de jurisdicție ale țărilor contractante, desemnate de comun acord de către părți, organele de jurisdicție din țara pe teritoriul căreia:
(a)
se află reședința obișnuită a pârâtului, sediul său principal sau sucursala ori agenția prin intermediul căreia contractul de transport a fost încheiat; sau
(b)
este situat locul preluării mărfurilor sau cel prevăzut pentru eliberarea mărfurilor
și nu poate sesiza decât aceste organe de jurisdicție (
6
).
2.   Dacă în cazul unui litigiu din cele arătate la paragraful 1 din prezentul articol este în curs de judecată o acțiune la un organ de jurisdicție competent potrivit prevederilor acestui paragraf sau dacă într‑un asemenea litigiu s‑a pronunțat o hotărâre de către un astfel de organ de jurisdicție, nu mai poate fi introdusă o nouă acțiune pentru aceeași cauză între aceleași părți cu excepția cazului în care hotărârea organului de jurisdicție la care a fost introdusă prima acțiune nu este susceptibilă de a fi executată în țara în care este introdusă noua acțiune.
3.   Dacă într‑un litigiu prevăzut în paragraful 1 din prezentul articol o hotărâre dată de un organ de jurisdicție al unei țări contractante a devenit executorie în această țară, ea devine de asemenea executorie in fiecare dintre celelalte țări contractante, imediat după îndeplinirea formalităților prevăzute în acest scop în țara interesată. Aceste formalități nu pot duce la o revizuire a cauzei.
4.   Dispozițiile paragrafului 3 din prezentul articol se aplică hotărârilor pronunțate contradictoriu, celor pronunțate în lipsă și tranzacțiilor judiciare, dar nu se aplică hotărârilor judecătorești care sunt cu execuție provizorie, nici hotărârilor prin care se acordă, în afara cheltuielilor de judecată, daune‑interese împotriva unui reclamant ca urmare a respingerii totale sau parțiale a acțiunii sale.
[…]”.
10.
Articolul 41 paragraful 1 din CMR prevede că „[s]ub rezerva dispozițiilor articolului 40, este nulă și fără niciun efect orice stipulație care, direct sau indirect, ar deroga de la dispozițiile prezentei convenții. Nulitatea unor astfel de stipulații nu atrage nulitatea celorlalte prevederi ale contractului”.
B.
Dreptul Uniunii Europene
11.
Considerentul (21) al Regulamentului nr. 1215/2012 enunță că „[î]n interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în diferite state membre a unor hotărâri ireconciliabile. Ar trebui să fie prevăzut un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență și de conexitate […]”
12.
Considerentul (22) al aceluiași regulament afirmă că „[c]u toate acestea, pentru a ameliora eficacitatea acordurilor exclusive de alegere a forului și pentru a evita tacticile abuzive în cadrul proceselor, este necesar să se prevadă o excepție de la norma generală de litispendență, pentru a se putea rezolva în mod satisfăcător o anumită situație în care pot apărea proceduri concurente. O astfel de situație se regăsește atunci când o instanță nedesemnată într‑un acord exclusiv de alegere a forului a fost sesizată în legătură cu o procedură, iar instanța desemnată este sesizată ulterior în legătură cu o procedură având același obiect și aceeași cauză, între aceleași părți. În această situație, prima instanță sesizată va trebui să își suspende procedura de îndată ce a fost sesizată instanța desemnată și până la momentul în care această din urmă instanță declară că nu este competentă în temeiul acordului exclusiv de alegere a forului. Această normă are scopul de a asigura faptul că, într‑o astfel de situație, instanța desemnată are prioritate pentru a se pronunța asupra valabilității acordului și asupra măsurii în care acordul se aplică în cazul litigiului pendinte în fața sa. Instanța desemnată ar trebui să poată continua judecarea cauzei indiferent dacă instanța care nu a fost desemnată a decis deja să suspende procedura.”
13.
Capitolul II secțiunea 6 din Regulamentul nr. 1215/2012 conține articolul 24, intitulat „Competența exclusivă”, care are următorul cuprins:
„Următoarele instanțe dintr‑un stat membru au competență exclusivă, indiferent de domiciliul părților:
1.
în materie de drepturi reale imobiliare sau de închiriere a unor imobile, instanțele din statul membru pe teritoriul căruia este situat imobilul.
[…];
2.
în ceea ce privește valabilitatea constituirii, nulitatea sau dizolvarea societăților sau a persoanelor juridice ori a asociațiilor de persoane fizice sau juridice care au sediul pe teritoriul unui stat membru ori valabilitatea deciziilor organelor acestora, instanțele din statul respectiv. […]
(3)
în ceea ce privește valabilitatea înregistrărilor în registrele publice, instanțele din statul membru pe teritoriul căruia se păstrează registrul;
(4)
în ceea ce privește înregistrarea sau valabilitatea brevetelor, mărcilor, desenelor și modelelor industriale, precum și a altor drepturi similare care necesită depunere sau înregistrare, indiferent dacă aspectul respectiv este invocat pe cale de acțiune sau de excepție, instanțele din statul membru pe teritoriul căruia depunerea sau înregistrarea a fost solicitată, a avut loc sau, în temeiul unui instrument al Uniunii ori al unei convenții internaționale, se consideră că a avut loc.
[…]
(5)
în ceea ce privește executarea hotărârilor, instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost sau urmează să fie executată hotărârea.”
14.
Articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 face parte din capitolul II secțiunea 7 din acest regulament și prevede că, „[d]acă prin convenția părților, indiferent de domiciliul acestora, competența de soluționare a litigiului care a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr‑un stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective, cu excepția cazului în care convenția este nulă și neavenită în privința condițiilor de fond în temeiul legislației statului membru respectiv. Această competență este exclusivă, cu excepția unei convenții contrare a părților. […]”
15.
Articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„(1)   Fără a se aduce atingere dispozițiilor de la articolul 31 alineatul (2), în cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
[…]”
16.
Articolul 31 din Regulamentul nr. 1215/2012 este formulat după cum urmează:
„[…]
(2)   Fără a se aduce atingere articolului 26, atunci când este sesizată o instanță dintr‑un stat membru căreia o convenție menționată la articolul 25 îi conferă competență exclusivă, orice instanță dintr‑un alt stat membru suspendă acțiunea până când instanța sesizată pe baza convenției stabilește că nu este competentă în temeiul convenției.
(3)   În cazul în care instanța desemnată în convenție și‑a stabilit competența în conformitate cu convenția, orice instanță dintr‑un alt stat membru își declină competența în favoarea acesteia.
[…]”
17.
Articolul 45 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„(1)   La cererea oricărei părți interesate, se refuză recunoașterea unei hotărâri:
(a)
dacă recunoașterea este vădit contrară ordinii publice (ordre public) a statului membru solicitat;
[…] sau
(e)
dacă hotărârea contravine:
(i)
capitolului II secțiunile 3, 4 sau 5, în măsura în care pârâtul era deținătorul poliței de asigurare, asiguratul, beneficiarul contractului de asigurare, partea vătămată, consumatorul sau angajatul; sau
(ii)
capitolului II secțiunea 6.
[…]
(3)   Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1) litera (e), competența instanței de origine nu poate fi revizuită. Criteriul ordinii publice prevăzut la alineatul (1) litera (a) nu poate fi aplicat normelor în materie de competență.
[…]”
18.
Articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„(1)   Prezentul regulament nu aduce atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează competența, recunoașterea sau executarea hotărârilor în materii speciale.
(2)   Pentru o interpretare unitară, alineatul (1) se aplică în modul următor:
[…]
(b)
hotărârile pronunțate într‑un stat membru de către o instanță care își întemeiază competența pe o convenție referitoare la o materie specială sunt recunoscute și executate în celelalte state membre în conformitate cu prezentul regulament.
În cazul în care o convenție referitoare la o materie specială la care sunt părți atât statul membru de origine, cât și statul membru solicitat stipulează condiții de recunoaștere sau executare a hotărârilor, se aplică aceste condiții. În orice caz, pot fi aplicate dispozițiile din prezentul regulament privind recunoașterea și executarea hotărârilor.”
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
19.
„ACC Distribution” UAB (denumită în continuare „ACC Distribution”), clientul, și „Rhenus Logistics” UAB (denumită în continuare „Rhenus Logistics”), transportatorul, au încheiat un contract pentru transportul unor echipamente informatice din Țările de Jos în Lituania. În timpul acestui transport, a fost furată o parte din încărcătură.
20.
Clauza 3 din contractul de transport prevedea că „în cazul în care litigiile și dezacordurile nu sunt soluționate prin negocieri între părți, acestea vor fi soluționate de instanța în a cărei circumscripție este înregistrat sediul social al clientului”. Întrucât sediul social al ACC Distribution (clientul) se află în Lituania, părțile au convenit asupra competenței instanțelor lituaniene.
21.
În urma furtului, Gjensidige, o societate de asigurări care asigurase transportul, a efectuat la 21 aprilie 2017 plata unei asigurări în valoare de 205108,89 euro către ACC Distribution.
22.
La 3 februarie 2017, rechtbank Zeeland‑West‑Brabant (Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant, Țările de Jos, denumit în continuare „Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant”) a fost sesizat cu o acțiune de către, inter alia, Rhenus Logistics împotriva, printre altele, a ACC Distribution și Gjensidige. Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, rezultă din dosar că Rhenus Logistics s‑a bazat pe CMR (în al cărei domeniu de aplicare se încadrează litigiul), în temeiul căreia reclamantul poate să introducă acțiunea, inter alia, la instanțele unei țări pe teritoriul căreia se află locul în care mărfurile au fost preluate de către transportator (
7
).
23.
Scopul acestei acțiuni a fost acela de a solicita o declarație care să stabilească faptul că răspunderea civilă a transportatorului, care a apărut în contextul furtului menționat mai sus, a fost limitată. ACC Distribution și Gjensidige au contestat competența instanței neerlandeze, făcând referire la acordul de alegere a forului prevăzut în contractul de transport. Această excepție a fost respinsă pentru motivul că acordul de alegere a forului era nul și neavenit în temeiul articolului 41 paragraful 1 din CMR, întrucât limita alegerea instanțelor judecătorești pentru a soluționa litigiul în cauză în temeiul articolului 31 paragraful 1 din convenția menționată.
24.
La 19 septembrie 2017, Gjensidige a inițiat o acțiune împotriva Rhenus Logistics în fața Kauno apygardos teismas (Tribunalul Regional din Kaunas, Lituania, denumit în continuare „Tribunalul Regional”), solicitând daune‑interese în cuantum de 205108,89 euro și dobânzile aferente. Această acțiune s‑a întemeiat pe subrogarea invocată de Gjensidige după ce aceasta a efectuat plata asigurării către ACC Distribution.
25.
În replică, Rhenus Logistics a solicitat respingerea acțiunii, susținând că aceasta a creat o situație de litispendență care trebuia soluționată prin recunoașterea competenței Tribunalului din Zeeland‑West‑Brabant, care a fost prima instanță sesizată cu această chestiune.
26.
În acest context, Tribunalul Regional a suspendat procedura. Această decizie a fost confirmată în recurs de Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel a Lituaniei, denumită în continuare „Curtea de Apel”).
27.
Prin hotărârea din 25 septembrie 2019, Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant a declarat că răspunderea, inter alia, a Rhenus Logistics față de, inter alia, ACC Distribution și Gjensidige, este limitată și nu poate depăși cuantumul despăgubirii prevăzut la articolul 23 paragraful 3 din CMR (
8
). Această hotărâre nu a fost atacată.
28.
În conformitate cu această decizie, Rhenus Logistics a transferat suma relevantă către Gjensidige. Aceasta din urmă a solicitat ulterior renunțarea parțială la acțiunea sa pendinte în Lituania și ca restul cererii să fie admis.
29.
Prin hotărârea sa din 22 mai 2020, Tribunalul Regional a admis respectiva renunțare parțială, respingând în același timp restul acțiunii și a statuat că hotărârea Tribunalului din Zeeland‑West‑Brabant dobândise autoritate de lucru judecat. Curtea de Apel a confirmat această poziție.
30.
La 2 iunie 2021, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei) a admis recursul în casație formulat de Gjensidige. Gjensidige a susținut, inter alia, că, spre deosebire de CMR, Regulamentul nr. 1215/2012 stabilește competența exclusivă a instanței stabilite printr‑un acord de alegere a forului și că situația apărută în litigiul principal ar trebui să conducă la prevalența acestui regulament. În opinia acestei părți, soluția contrară ar avea consecințe mai puțin favorabile pentru buna funcționare a pieței interne și nu ar proteja principiile, în special, al previzibilității competenței și al bunei administrări a justiției.
31.
Având îndoieli în această privință, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei), a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare:
„(1)
Articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, în lumina articolelor 25, 29 și 31 și a considerentelor (21) și (22) ale acestuia, poate fi interpretat în sensul că permite aplicarea articolului 31 din [CMR] și în cazurile în care un litigiu care intră în domeniul de aplicare al celor două acte juridice menționate face obiectul unei convenții atributive de competență?
(2)
Având în vedere intenția legiuitorului de a consolida protecția convențiilor atributive de competență în Uniunea Europeană, articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012 poate fi interpretat mai larg, în sensul că vizează nu numai secțiunea 6 din capitolul II al acestui regulament, ci și secțiunea 7 din acesta?
(3)
După evaluarea particularităților situației și a consecințelor juridice care rezultă din aceasta, noțiunea «ordine publică», utilizată în Regulamentul nr. 1215/2012, poate fi interpretată în sensul că include motivul de refuz al recunoașterii unei hotărâri judecătorești a unui alt stat membru atunci când aplicarea unei convenții specializate precum [CMR] creează o situație juridică în care, în aceeași cauză, nici convenția atributivă de competență și nici acordul privind legea aplicabilă nu sunt respectate?”
32.
Au prezentat observații scrise Rhenus Logistics, Gjensidige, guvernul lituanian și Comisia Europeană. Aceste părți au prezentat de asemenea pledoarii în ședința care a avut loc la 23 martie 2023.
IV. Evaluare
33.
După ce vom face observații introductive cu privire la elementele relevante ale litigiului principal (A) și cu privire la Hotărârea TNT Express pronunțată de Curte, pe care se bazează, cel puțin în parte, întrebările ridicate de instanța de trimitere (B), vom aborda fondul întrebărilor preliminare (C).
34.
În acest scop, ne vom referi mai întâi la premisa pe care se întemeiază prezenta cerere, și anume că este încă posibilă revizuirea competenței Tribunalului din Zeeland‑West‑Brabant în calitate de instanță de origine, în cadrul procedurilor pendinte în fața instanței de trimitere care privesc recunoașterea unei hotărâri pronunțate într‑un alt stat membru. Vom explica faptul că această premisă este incorectă și că, într‑o astfel de situație, efectele transfrontaliere ale unei hotărâri pot fi împiedicate numai în cazul în care o parte a invocat cu succes unul dintre motivele de refuz al recunoașterii prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012 (C.1). Instanța de trimitere are în vedere această opțiune în cea de a doua și cea de a treia întrebare preliminară. Vom explica faptul că aceste motive nu includ situația în care, în esență, instanța de origine și‑a stabilit competența, chiar dacă nu era o instanță a statului membru desemnat printr‑un acord de alegere a forului (C.2).
35.
Din motive de exhaustivitate și pentru a aborda discuțiile ample pe această temă din cadrul prezentei proceduri, vom explica faptul că norma de competență relevantă cuprinsă în CMR nu contrazice în orice caz principiile care stau la baza Regulamentului nr. 1215/2012, în conformitate cu aplicarea testului stabilit în Hotărârea TNT Express (D).
A.
Elementele relevante ale litigiului în cauză
36.
Trebuie reamintit că litigiul principal a luat naștere ca urmare a furtului unei părți din încărcătură în timpul transportului internațional al acesteia. Chiar dacă contractul de transport conținea o clauză prin care competența era atribuită instanțelor lituaniene (
9
), litigiul generat de acest furt a fost judecat și soluționat în cele din urmă de instanțele neerlandeze (
10
).
37.
Acest lucru s‑a datorat faptului că acest litigiu se încadra ratione materiae în domeniul de aplicare al CMR, care include nu numai norme de fond privind răspunderea în contextul transportului de mărfuri pe șosele, ci și, inter alia, norme privind competența aplicabile litigiilor care decurg dintr‑un astfel de transport.
38.
În mod specific, articolul 31 paragraful 1 din CMR conferă reclamantului posibilitatea de a alege între patru foruri posibile, și anume, în primul rând, instanțele din țara desemnată de comun acord de părți, în al doilea rând, instanțele din țara în care se află în esență domiciliul pârâtului (
11
), în al treilea rând, instanțele de la locul preluării mărfurilor sau, în al patrulea rând, instanțele de la locul prevăzut pentru livrare.
39.
Chiar dacă rezultă din aceste norme că părțile pot încheia un acord de alegere a forului, s‑ar părea că, cel puțin conform poziției adoptate de Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant, un astfel de acord nu poate fi exclusiv (
12
). Aceasta pare a fi de asemenea opinia exprimată de instanța de trimitere.
40.
Înțelegem că Rhenus Logistics, transportatorul în cauză, a depus cererea introductivă la Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant în baza celei de a treia categorii menționate la punctul 38 de mai sus (
13
). Acțiunea sa pare să fi avut un caracter preventiv, în sensul că această societate a încercat să obțină o declarație judiciară potrivit căreia răspunderea sa pentru prejudiciul rezultat în urma furtului era limitată la o anumită sumă.
41.
Din câte înțelegem, articolul 23 paragraful 3 din CMR limitează, în principiu, răspunderea pe care transportatorul o poate angaja pentru pierderea mărfurilor (
14
). Cu toate acestea, se pare că, în conformitate cu articolul 29 paragraful 1 din CMR, o astfel de limitare a răspunderii nu se aplică atunci când prejudiciul a fost provocat „din dolul sau dintr‑o culpă care îi este imputabilă [transportatorului] și care, în conformitate cu legea țării căreia îi aparține organul de jurisdicție [sesizat], este considerată echivalentă cu un dol”.
42.
În această privință, instanțele statelor care sunt parte la CMR pot avea puncte de vedere diferite cu privire la condițiile în care se aplică această din urmă clauză (
15
). Acest lucru tinde să conducă, atunci când apare un litigiu, la o competiție pentru sesizarea instanței a cărei interpretare este mai favorabilă pentru partea în cauză. La rândul său, acest lucru poate conduce la inițierea unor proceduri judiciare paralele în diferite state în vederea obținerii, în cazul unei părți care are dreptul de a dispune de mărfuri, a despăgubirii pentru daune sau pierderi și, invers, în cazul transportatorului, a unei declarații care să excludă sau să limiteze răspunderea pentru astfel de daune sau pierderi (
16
).
43.
În prezenta procedură, Gjensidige a făcut referire la pozițiile divergente adoptate de instanțele neerlandeze, pe de o parte, și ale instanțelor lituaniene, pe de altă parte, în privința condițiilor în care răspunderea transportatorilor poate fi considerată nelimitată. Această parte a susținut că poziția instanțelor neerlandeze este mai favorabilă transportatorilor, în măsura în care este mai dificilă îndeplinirea condițiilor de declanșare a răspunderii nelimitate a acestora. Instanța de trimitere pare să fie de aceeași părere.
44.
Rhenus Logistics a obținut cu succes o declarație prin care răspunderea sa a fost limitată în Țările de Jos. Această hotărâre a fost recunoscută ulterior de instanțele din Lituania în etapele procedurii principale care le‑au precedat pe cele pendinte în fața instanței de trimitere. În cadrul acestei proceduri, Gjensidige a încercat mai întâi să obțină despăgubiri pentru pierderea unei părți din încărcătură. Ulterior, aceasta și‑a limitat cererea la cuantumul care depășea suma care îi fusese deja plătită de Rhenus Logistics în aplicarea hotărârii neerlandeze.
45.
În acest context, Gjensidige susține că recunoașterea acestei hotărâri a fost ilegală întrucât instanța neerlandeză și‑a stabilit competența cu încălcarea acordului de alegere a forului aplicabil. Potrivit societății Gjensidige, ar fi trebuit să se acorde prioritate acestui acord, întrucât, în temeiul articolului 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, competența care rezultă dintr‑un acord de alegere a forului este, în cazul dat, exclusivă (
17
).
46.
Mai exact, această parte susține că, având în vedere că litigiul în discuție intră atât sub incidența CMR, cât și a Regulamentului nr. 1215/2012 (care are un caracter mai general) – și ambele instrumente par să conțină norme contradictorii cu privire la efectele care trebuie atribuite unui acord de alegere a forului –, recunoașterea hotărârii neerlandeze trebuie respinsă întrucât aplicarea normelor de competență din CMR pe care se întemeiază această hotărâre are, în conformitate cu înțelegerea noastră a argumentului, consecințe mai puțin favorabile pentru buna funcționare a pieței interne în comparație cu aplicarea Regulamentului nr. 1215/2012 în ceea ce privește efectele unui acord de alegere a forului.
47.
În acest context, instanța de trimitere se întreabă ce norme de competență ar trebui să se aplice și dacă recunoașterea hotărârii neerlandeze trebuie refuzată.
48.
Pentru ca cititorul să înțeleagă pe deplin argumentele societății Gjensidige, precum și întrebările instanței de trimitere, și în special prima întrebare preliminară, ne vom referi mai întâi la ceea ce constituie fără îndoială sursa lor de inspirație, și anume Hotărârea TNT Express a Curții de Justiție.
B.
Convențiile internaționale specializate: prioritate... cu condiționări
49.
Articolul 71 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 recunoaște existența unor norme specifice în materie de competență și executare care pot fi cuprinse în convenții internaționale specializate încheiate de statele membre și conferă prioritate acestor instrumente. Într‑adevăr, dispoziția respectivă prevede că „nu aduce atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează competența, recunoașterea sau executarea hotărârilor în materii speciale”.
50.
Considerentul (35) al regulamentului respectiv prezintă această „clauză privind conflictul de legi” (
18
) ca o expresie a respectării angajamentelor internaționale ale statelor membre. Chiar dacă această formulare l‑ar putea conduce pe cititor să considere că articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012 privește angajamente asumate în raport cu țări terțe, textul articolului 71 și în special a doua teză a alineatului (2) al acestuia, arată în mod clar, după cum observă Comisia, că acesta se aplică și în relațiile din interiorul Uniunii (
19
).
51.
În același timp, articolul 71 a fost de asemenea descris în sensul că recunoaște specificitatea domeniilor care sunt reglementate de convențiile specializate respective (
20
).
52.
Anterior, această regulă a fost exprimată, în termeni identici, la articolul 71 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, care a precedat Regulamentul nr. 1215/2012.
53.
Interpretarea acestei reguli a fost esențială pentru hotărârea Curții în cauza TNT Express (
21
), pronunțată în contextul unei proceduri între o companie de transport omonimă și asigurătorul unei încărcături pierdute în timpul transportului său. În cadrul acestei proceduri, TNT s‑a opus executării în Țările de Jos a hotărârii unei instanțe germane prin care era obligată să plătească despăgubiri pentru o astfel de pierdere.
54.
Esența întrebărilor preliminare se concentra în jurul chestiunii – similare celei implicite din prezenta cauză – dacă instanța statului solicitat (in casu, Țările de Jos) putea controla competența instanței germane (în calitate de instanță de origine) (
22
). Chiar dacă acest lucru era interzis în temeiul Regulamentului nr. 44/2001 (aplicabil la momentul respectiv) (astfel cum este în prezent în temeiul Regulamentului nr. 1215/2012), nu ar rezulta în mod necesar aceeași soluție din CMR.
55.
Acesta este motivul pentru care Curtea a trebuit să examineze interacțiunea dintre cele două instrumente. În această privință, Curtea a precizat că prioritatea conferită de articolul 71 din regulamentul menționat convențiilor internaționale specializate precum CMR este însoțită de o condiție importantă: normele acestora au prioritate cu condiția„să prezinte un înalt grad de previzibilitate, să faciliteze o bună administrare a justiției și să permită reducerea la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente și să asigure, în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute de regulamentul menționat, libera circulație a hotărârilor în materie civilă și comercială și încrederea reciprocă în administrarea justiției la nivelul Uniunii (favor executionis)” (
23
).
56.
Curtea a ajuns la această concluzie după ce a explicat că normele cuprinse în convențiile internaționale specializate nu pot conduce la „rezultate care să fie mai puțin favorabile pentru realizarea unei bune funcționări a pieței interne decât cele la care ajung dispozițiile regulamentului menționat” (
24
) și nu pot „aduc[e] atingere principiilor pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii […]” (
25
).
57.
Vom aborda concluzia specifică pe care Curtea a desprins‑o în cauza respectivă din aceste considerente. În acest stadiu, este suficient să spunem că reacțiile doctrinei față de testul general stabilit în această hotărâre au fost mixte, subliniind în esență că acesta ar fi greu de aplicat (
26
), în condițiile în care normele prevăzute la articolul 71 erau menite să fie norme simple în materie de conflicte de competență, și că existența sa „aduce o anumită atingere” (
27
) textului acestei dispoziții (
28
). În același timp, hotărârea a fost de asemenea recunoscută ca elaborând o soluție la amenințarea percepută care ar putea apărea pentru regimul comun de competență și recunoaștere, în cazul în care norme divergente din convenții specializate s‑ar aplica în situații interne ale Uniunii (
29
).
58.
Oricum ar fi, testul dezvoltat în Hotărârea TNT Express, care ghidează în prezent aplicarea articolului 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, a devenit un element inevitabil al evaluării comparative a unor regimuri de competență și executare potențial concurente (
30
). Este de înțeles că considerații bazate pe acest test și‑au făcut loc în pledoariile din acțiunea principală și în reflecțiile care au determinat instanța de trimitere să formuleze prezenta cerere de decizie preliminară, la care ne vom referi în continuare mai detaliat.
C.
Întrebările preliminare în prezenta cauză
59.
Cele trei întrebări preliminare din prezenta cauză par să reflecte preocuparea instanței de trimitere cu privire la faptul că acordul de alegere a forului încheiat de părțile din acțiunea principală nu a fost respectat atunci când Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant a acceptat să soluționeze cererea formulată de Rhenus Logistics.
60.
Prin intermediul primei întrebări preliminare se solicită să se stabilească mai exact dacă articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, interpretat în lumina considerentelor (21) și (22) ale acestuia, permite aplicarea normelor de competență alternativă prevăzute la articolul 31 paragraful 1 din CMR, în cazul în care litigiul în cauză este reglementat de un acord de alegere a forului.
61.
Ne exprimăm temerea că această întrebare se bazează pe premisa că instanța de trimitere are în continuare posibilitatea de a controla competența instanței de origine în etapa recunoașterii. Vom explica mai jos că un astfel de control este exclus și că, în consecință, răspunsul la prima întrebare este irelevant în scopul procedurii principale (C.1).
62.
Mai degrabă, atunci când o parte încearcă să împiedice efectele transfrontaliere ale unei hotărâri judecătorești, trebuie să invoce în acest scop unul dintre motivele de refuz al recunoașterii acesteia, astfel cum se prevede în Regulamentul nr. 1215/2012. În consecință, ne vom referi la acest aspect și mai exact la cea de a doua și cea de a treia întrebare preliminară, prin intermediul cărora instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă faptul că acordul de alegere a forului a rămas fără efect trebuie să conducă la refuzul recunoașterii hotărârii neerlandeze. Vom explica faptul că aceste întrebări trebuie să primească un răspuns negativ (C.2).
1. Cu privire la imposibilitatea, pentru instanța de trimitere, de a controla competența instanței de origine
63.
Astfel cum rezultă din considerentul (26) al Regulamentului nr. 1215/2012, regimul de recunoaștere și executare prevăzut de acesta se întemeiază pe încrederea reciprocă în justiție în cadrul Uniunii Europene. Aceste norme funcționează pe baza premisei că o hotărâre pronunțată de instanțele unui stat membru ar trebui tratată ca și cum ar fi fost pronunțată în statul membru solicitat (
31
).
64.
În consecință și astfel cum a subliniat în esență Comisia în ședință în cadrul prezentei proceduri, una dintre caracteristicile fundamentale ale sistemului instituit prin Regulamentul nr. 1215/2012 este recunoașterea de plin drept a hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială pronunțate de instanțele dintr‑un alt stat membru. În special, acest sistem exclude posibilitatea ca instanțele din statul membru solicitat să controleze competența instanțelor din statul membru de origine, astfel cum se prevede la articolul 45 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1215/2012 (
32
).
65.
Cu toate acestea, situația în discuție în prezenta cauză nu este reglementată (sau cel puțin nu este reglementată în mod exclusiv, după cum vom explica mai jos) de Regulamentul nr. 1215/2012, ci de normele specializate din CMR, cărora articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012 le conferă prioritate. Astfel, se pune întrebarea dacă interdicția controlului competenței instanței de origine se aplică și într‑o astfel de situație.
66.
În opinia noastră, se aplică.
67.
În această privință și în acord cu observațiile făcute de guvernul lituanian în ședință, remarcăm, în primul rând, că CMR nu este un instrument de drept al Uniunii și, în consecință, rămâne în afara domeniului de competență al Curții (
33
).
68.
Totuși, această limitare nu înseamnă că Curtea nu poate lua în considerare textul acestor instrumente pentru a lua cunoștință de conținutul lor. În caz contrar, ar fi imposibil să se verifice dacă aceste convenții conțin norme concurente (
34
).
69.
Pe această bază, trecând, în al doilea rând, la conținutul specific al CMR, observăm că normele CMR referitoare la recunoaștere și executare sunt destul de rudimentare, aspect care a fost de asemenea recunoscut în cadrul prezentei proceduri atât de Rhenus Logistics, cât și de Gjensidige (
35
).
70.
Aceste norme sunt incluse în articolul 31 paragraful 3 din CMR, care face ca o hotărâre pronunțată de o parte contractantă să fie în mod obligatoriu executorie în celelalte părți contractante, sub rezerva respectării unor „formalități”, și exclude o revizuire a cauzei pe fond.
71.
Alte aspecte ale recunoașterii și executării nu par a fi reglementate, ceea ce înseamnă că aceste norme trebuie identificate în dreptul statului solicitat (
36
).
72.
În ceea ce privește statele membre, dreptul respectiv este prevăzut în Regulamentul nr. 1215/2012. În consecință, regimul aplicabil este, în opinia noastră, cel prevăzut la articolul 45 și următoarele din acest regulament, inclusiv regula cardinală menționată mai sus, care interzice, în spațiul juridic din interiorul Uniunii, controlul competenței instanței de origine.
73.
În plus, și independent de cele menționate anterior, Hotărârea TNT Express conduce la aceeași concluzie.
74.
Într‑adevăr, după ce a stabilit testul general care limitează domeniul de aplicare al articolului 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, astfel cum a fost descris în secțiunea anterioară, Curtea a reamintit că „instanța statului membru solicitat nu este, în niciun caz, mai bine poziționată decât instanța statului de origine pentru a se pronunța cu privire la competența acesteia din urmă” (
37
). Curtea a explicat că tocmai acest fapt a condus la interzicerea unui astfel de control în dreptul Uniunii.
75.
Deși Curtea nu s‑a pronunțat în mod expres cu privire la faptul dacă principiile care stau la baza aplicării Regulamentului nr. 44/2001 excludeau efectiv controlul instanței competente ca un aspect de aplicare a unei convenții specializate, Hotărârea TNT Express a fost în general înțeleasă ca o confirmare a acestei din urmă opțiuni (
38
). În cursul ședinței din prezenta procedură, Comisia și guvernul lituanian au exprimat, în esență, același punct de vedere.
76.
Astfel și pe scurt, considerăm că fie că este analizată prin prisma testului stabilit în Hotărârea TNT Express, fie pe baza formulării din CMR, o instanță a unui stat membru căreia i se solicită recunoașterea unei hotărâri pronunțate de o instanță a unui alt stat membru în conformitate cu convenția respectivă nu este autorizată să controleze competența instanței de origine. În consecință, răspunsul la prima întrebare preliminară este lipsit de relevanță pentru soluționarea litigiului pendinte în fața instanței de trimitere, întrucât aceasta din urmă nu poate verifica dacă Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant și‑a stabilit în mod corect competența înainte de a pronunța hotărârea a cărei recunoaștere este în discuție în litigiul principal.
77.
Acestea fiind clarificate, vom trece în continuare la întrebarea dacă faptul că această instanță și‑a stabilit competența independent de acordul în cauză de alegere a forului poate constitui un motiv care să permită refuzul recunoașterii hotărârii rezultante.
2. În cazul în care se ignoră un acord de alegere a forului, poate fi refuzată recunoașterea hotărârii?
78.
După cum s‑a explicat anterior, litigiul aflat pe rolul instanței de trimitere intră în domeniul de aplicare al CMR. Prin aplicarea articolului 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, această convenție prevalează asupra acestui regulament. (
39
) Astfel, la prima vedere, poate părea surprinzător să se apeleze la Regulamentul nr. 1215/2012 pentru a se stabili dacă dispozițiile acestuia permit refuzul recunoașterii hotărârii sus‑menționate.
79.
Cu toate acestea, am explicat deja că, în absența unor norme specifice în acest sens în CMR, normele aplicabile sunt cele prevăzute în legislația statului membru solicitat, care, în cazul Lituaniei, este Regulamentul nr. 1215/2012. Prin urmare, instanța de trimitere are dreptate să analizeze mai în profunzime acest instrument juridic.
80.
Regulamentul nr. 1215/2012, după cum s‑a menționat deja, funcționează pe baza recunoașterii de plin drept a hotărârilor în materie civilă și comercială pronunțate de instanțele unui alt stat membru.
81.
Prin excepție de la această regulă, recunoașterea poate fi refuzată numai pe baza unuia dintre motivele prevăzute în mod expres la articolul 45 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 (atunci când, după cum subliniază Comisia, se depune o cerere în acest sens).
82.
În măsura în care este relevant în prezenta cauză, aceste motive includ, pe de o parte și în temeiul articolului 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012, o încălcare a normelor de competență prevăzute în capitolul II secțiunea 6 din regulamentul respectiv (a doua întrebare preliminară), și, pe de altă parte, o situație în care recunoașterea hotărârii pronunțate este considerată vădit contrară ordinii publice a statului membru solicitat, astfel cum se prevede la articolul 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012 (a treia întrebare preliminară).
83.
Instanța de trimitere este conștientă că niciunul dintre aceste motive nu acoperă, în principiu, situația din prezenta cauză. Cu toate acestea, prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, pe care le vom aborda mai jos, aceasta solicită să se stabilească dacă recunoașterea hotărârii neerlandeze poate fi refuzată pe baza unei interpretări extinse a acestor motive.
a) Interpretare în sens larg a motivului prevăzut la articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012?
84.
Rezultă din articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012 că, în cazul în care a fost depusă o cerere în acest sens, recunoașterea unei hotărâri judecătorești este refuzată dacă hotărârea respectivă contravine normelor de competență prevăzute în capitolul II secțiunea 6 din acest regulament.
85.
Normele descrise aici (și mai exact în articolul 24, care constituie singura dispoziție din secțiunea menționată mai sus) stabilesc competența exclusivă în ceea ce privește litigiile referitoare la cinci subiecte enumerate. Pe scurt, aceste domenii sunt: (i) anumite aspecte ale proprietății imobiliare, (ii) anumite chestiuni legate de societățile comerciale, (iii) valabilitatea înscrierilor în registrele publice, (iv) valabilitatea brevetelor, mărcilor, desenelor și modelelor industriale și a altor drepturi similare, precum și (v) executarea hotărârilor judecătorești.
86.
Aceste norme jurisdicționale nu pot fi încălcate printr‑un acord (
40
), iar rațiunea lor a fost descrisă prin referire la legătura specială dintre domeniile în cauză și statul membru respectiv (
41
).
87.
În special, din descrierea de mai sus rezultă că secțiunea 6 a capitolului II din Regulamentul nr. 1215/2012 nu se aplică acordurilor de alegere a forului. Amintim că aceste acorduri sunt acoperite de secțiunea 7 a capitolului respectiv.
88.
Instanța de trimitere este conștientă de acest fapt, însă, prin intermediul celei de a doua întrebări, solicită să se stabilească dacă modificările legislative aduse de Regulamentul nr. 1215/2012, prin care a fost consolidată protecția acordurilor de alegere a forului, semnifică faptul că norma de la articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) ar trebui interpretată în sens larg, astfel încât să includă nu numai încălcarea normelor din capitolul II secțiunea 6 din acest regulament, ci și încălcarea secțiunii 7.
89.
Nu credem că acesta este cazul.
90.
Instanța de trimitere subliniază în mod corect că, în comparație cu Regulamentul nr. 44/2001, Regulamentul nr. 1215/2012 sporește eficacitatea unor astfel de acorduri prin prevederea unei norme specifice de litispendență la articolul 31 alineatele (2) și (3) (
42
).
91.
Cu toate acestea, în pofida acestei schimbări, legiuitorul Uniunii a ales să nu o reflecte în sistemul de motive care permit refuzul recunoașterii unei hotărâri judecătorești.
92.
Lista acestor motive este prevăzută la articolul 45 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și este exhaustivă (
43
).
93.
În mod logic, același lucru trebuie să fie considerat valabil și în ceea ce privește, în mod specific, motivul enumerat la articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din același act normativ referitor la o încălcare a normelor care stabilesc competența exclusivă în conformitate cu capitolul II secțiunea 6 din Regulamentul nr. 1215/2012.
94.
Cu toate acestea, instanța de trimitere observă că, dacă nu există niciun motiv care să permită refuzul recunoașterii unei hotărâri care încalcă un acord exclusiv de alegere a forului, atunci încălcarea unui astfel de acord nu va avea nicio consecință.
95.
Ne temem că aceasta este logica funcționării Regulamentului nr. 1215/2012, în forma sa actuală, care favorizează recunoașterea de plin drept a hotărârilor, chiar și în cazul în care nu au fost respectate normele de competență prevăzute de acesta, cu excepția situațiilor enumerate în mod exhaustiv la articolul 45 alineatul (1) din regulamentul respectiv (
44
).
96.
În privința unei încălcări a normelor de competență, această dispoziție precizează că refuzul recunoașterii este admisibil numai atunci când conflictul privește (i) norme prevăzute în secțiunea 6 capitolului II din acest regulament, astfel cum am comentat în prezentele concluzii [articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012] sau (ii) norme prevăzute în alte secțiuni ale capitolului respectiv, care vizează, pe scurt, protejarea părții considerate mai slabe [articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (i) din același regulament] (
45
). În schimb, articolul 45 alineatul (1) nu include o încălcare a niciunor alte norme de competență prevăzute în Regulamentul nr. 1215/2012.
97.
Ar trebui amintit că motivele prevăzute la articolul 45 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 constituie excepții de la regula generală potrivit căreia hotărârile pronunțate de instanțele din alt stat membru sunt recunoscute de plin drept. În contextul prezentei cauze, considerăm totuși că este redundant să reamintim principiul general de interpretare conform căruia excepțiile trebuie interpretate în sens restrâns. Un astfel de principiu este util atunci când domeniul de aplicare al excepției este vag. Totuși, acesta nu este cazul în speță. Articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012 este clar, făcând referire la norme exacte de competență a căror încălcare poate intra în domeniul său de aplicare. În aceste împrejurări, interpretarea sugerată de instanța de trimitere și de Gjensidige ar fi pur și simplu contrară textului acestei dispoziții.
98.
Pentru a concluziona cu privire la acest aspect, considerăm că, în cazul în care legiuitorul Uniunii ar fi dorit ca protecția care trebuie acordată acordurilor de alegere a forului să ajungă până la a lua forma unui nou motiv de refuz în cazul încălcării acestora, ne‑am fi așteptat ca legiuitorul să fi făcut acest lucru în mod expres. În schimb, modul de redactare a dispoziției în cauză, care permite refuzul recunoașterii unei hotărâri, indică faptul că în mod clar nu aceasta a fost intenția legiuitorului.
b) O interpretare în sens larg a motivului legat de ordinea publică?
99.
Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă situația din speță ar putea conduce la o interpretare în sens larg a motivului prevăzut la articolul 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012, potrivit căruia recunoașterea unei hotărâri judecătorești se refuză, în principiu, în cazul în care această recunoaștere este vădit contrară ordinii publice a statului solicitat.
100.
Considerăm că toate observațiile pe care le‑am făcut cu privire la motivul prevăzut la articolul 45 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) se aplică mutatis mutandis, întrucât textul articolului 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012 este la fel de clar.
101.
Într‑adevăr, răspunsul la cea de a treia întrebare adresată este în parte prevăzut la articolul 45 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1215/2012, astfel cum observă în esență guvernul lituanian. Această dispoziție prevede că criteriul ordinii publice „nu poate fi aplicat normelor în materie de competență”. Această dispoziție nu aduce atingere motivelor prevăzute la articolul 45 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1215/2012, discutate în subsecțiunea anterioară din prezentele concluzii, și nu vedem niciun motiv pentru care această dispoziție ar trebui interpretată în mod diferit față de însăși formularea sa.
102.
Mai mult, prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită clarificări în ceea ce privește aplicabilitatea motivului de ordine publică, nu numai cu privire la o situație în care nu a fost respectat un acord de alegere a forului, ci și cu privire la o situație care implică o încălcare a unei convenții privind legea aplicabilă.
103.
Cu toate acestea, dosarul nu dezvăluie nicio informație cu privire la încheierea unui astfel de acord între părțile implicate.
104.
Astfel, această parte a celei de a treia întrebări pare inadmisibilă.
105.
Acestea fiind spuse, decizia de trimitere sugerează că instanța de trimitere este preocupată cu privire la faptul că, în stabilirea competenței sale cu privire la cererea în cauză, Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant a declanșat aplicabilitatea dreptului neerlandez în ceea ce privește fondul cauzei, ceea ce, la rândul său, a condus la stabilirea răspunderii transportatorului în temeiul dreptului neerlandez și nu în temeiul dreptului lituanian. Instanța de trimitere consideră că pârâtul din procedura în fața instanței neerlandeze (și anume, după câte înțelegem, Gjensidige) nu ar fi putut prevedea astfel de consecințe. Interpretăm aceste observații în sensul că problema răspunderii transportatorului ar fi trebuit stabilită prin aplicarea dreptului lituanian, și nu prin aplicarea dreptului neerlandez, și că rezultatul este mai puțin favorabil unei părți precum Gjensidige.
106.
În plus, instanța de trimitere observă de asemenea că articolul 29 paragraful 1 din CMR, care face trimitere la dreptul național în privința condițiilor în care responsabilitatea transportatorului poate fi considerată nelimitată (
46
), pare să contravină articolului 3 și articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (
47
).
107.
În plus, instanța de trimitere se îndoiește dacă situația rezultată este compatibilă cu dreptul fundamental la un proces echitabil, precum și cu principiile care, potrivit înțelegerii noastre, stau la baza Regulamentului nr. 1215/2012.
108.
În acest sens, observăm, în primul rând, că procedura pendinte în fața instanței de trimitere privește, astfel cum s‑a subliniat deja în repetate rânduri, recunoașterea unei hotărâri pronunțate într‑un alt stat membru.
109.
Așadar, întrebarea‑cheie în contextul actual este dacă diferențele de drept material care par să existe între legislația neerlandeză și cea lituaniană, în ceea ce privește întinderea răspunderii transportatorului, ar putea justifica refuzul recunoașterii hotărârii judecătorești rezultat pe baza aplicării motivului de ordine publică în temeiul articolului 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012.
110.
Nu considerăm că diferențele respective pot justifica acest lucru.
111.
În primul rând, potrivit unei jurisprudențe constante, deși statele membre rămân libere să determine conform concepțiilor naționale cerințele propriei ordini publice, Curții îi incumbă sarcina de a controla limitele în cadrul cărora instanța dintr‑un stat membru poate recurge la această noțiune pentru a nu recunoaște o hotărâre pronunțată în alt stat membru (
48
).
112.
În al doilea rând, acest motiv poate fi invocat numai în cazuri excepționale (
49
), atunci când recunoașterea „ar încălca în mod inacceptabil ordinea juridică a statului solicitat, [sau, de altfel, a celui în care se respinge recunoașterea,] în măsura în care ar aduce atingere unui principiu fundamental” (
50
).
113.
În al treilea rând și dimpotrivă, motivul de refuz prevăzut la articolul 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012 nu poate fi invocat numai pentru că „ar exista o divergență între norma de drept aplicată de instanța din statul de origine și cea pe care ar fi aplicat‑o instanța din statul solicitat dacă aceasta ar fi fost sesizată cu litigiul” (
51
).
114.
Preocuparea principală a instanței de trimitere pare a fi aceea că, drept urmare a pretinsei stabiliri eronate a instanței competente pentru acțiunea în cauză, această acțiune a fost soluționată în cele din urmă în temeiul dreptului neerlandez, și nu al dreptului lituanian.
115.
În măsura în care această preocupare constă în sublinierea faptului că instanța neerlandeză a stabilit în mod eronat că dreptul neerlandez este cel aplicabil, constatăm că o astfel de eroare, chiar dacă este stabilită, nu poate conduce, în sine, la refuzul recunoașterii hotărârii.
116.
Rezultă din jurisprudența menționată anterior că un astfel de refuz este posibil numai în cazul în care recunoașterea hotărârii rezultate ar încălca un principiu considerat fundamental în statul solicitat.
117.
Cu toate acestea, în ceea ce privește consecințele concrete ale recunoașterii hotărârii neerlandeze în discuție în prezenta cauză, instanța de trimitere nu explică în ce mod divergența privind dreptul material menționată mai sus ar afecta ordinea publică a Lituaniei și în ce mod recunoașterea respectivei hotărâri ar fi în contradicție așadar într‑o măsură inacceptabilă cu ordinea juridică a acestui stat membru, prin faptul că ar încălca un principiu fundamental.
118.
În aceste condiții, ca răspuns la cea de a doua și cea de a treia întrebare preliminară, considerăm că articolul 45 alineatul (1) litera (a) și litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că nu se referă la o situație în care instanța de origine și‑a stabilit competența pe baza uneia dintr‑o serie de norme cuprinse într‑o convenție specializată, în sensul articolului 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, care include, dar nu califică drept exclusiv, un acord de alegere a forului, și în care instanța de origine nu a fost instanța desemnată prin acordul de alegere a forului încheiat de părțile în cauză. În plus, articolul 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că o eroare, atunci când este constatată, în ceea ce privește stabilirea dreptului aplicabil nu poate conduce, în sine, la refuzul recunoașterii unei hotărâri pentru motivul că este contrară ordinii publice a statului solicitat.
119.
Acest răspuns, coroborat cu cel sugerat mai sus, la punctul 76 din prezentele concluzii, oferă, în opinia noastră, clarificări relevante care vor permite instanței de trimitere să soluționeze chestiunea pendinte în fața sa. Acestea fiind spuse, din motive de exhaustivitate și pentru a aborda discuția amplă ce a avut loc pe această temă în cadrul prezentei proceduri, vom explica faptul că normele de competență din CMR nu încalcă în niciun caz principiile care stau la baza cooperării judiciare în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii Europene, în conformitate cu aplicarea testului stabilit în Hotărârea TNT Express.
D.
„Testul TNT Express” și caracterul neexclusiv al unei competențe care rezultă dintr‑un acord de alegere a forului
120.
În prezenta cauză, s‑au purtat numeroase discuții în jurul chestiunii dacă normele de competență prevăzute în CMR sunt în contradicție cu testul stabilit în Hotărârea TNT Express și, prin urmare, cu principiile care stau la baza aplicării Regulamentului nr. 1215/2012.
121.
Problema, astfel cum este percepută de instanța de trimitere, rezultă din faptul că, pe de o parte, Regulamentul nr. 1215/2012 califică competența stabilită printr‑un acord de alegere a forului ca fiind, în principiu, exclusivă. Cu toate acestea, pe de altă parte, CMR, chiar dacă permite stabilirea competenței pe această bază, pare să se opună ca aceasta să fie exclusivă (cel puțin în interpretarea acesteia adoptată de Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant, a cărui opinie pare să fie îmbrățișată și de instanța de trimitere).
122.
În acest sens, observăm în primul rând că, în Hotărârea Nickel & Goeldner Spedition, Curtea a statuat deja, astfel cum menționează instanța de trimitere, că normele de competență prevăzute în articolul 31 paragraful 1 din CMR nu sunt în contradicție cu testul stabilit în Hotărârea TNT Express. Cu toate acestea, după cum observă Comisia, în această hotărâre Curtea a examinat toate normele de competență prevăzute la articolul 31 paragraful 1 din CMR (astfel cum a fost prezentat la punctul 38 de mai sus), cu excepția celei în discuție în prezenta cauză (
52
).
123.
Înțelegem că acesta este motivul pentru care instanța de trimitere ridică problema dacă diferența de tratament pe care CMR (astfel cum, din nou, a fost interpretată de Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant) pare să o aplice, spre deosebire de Regulamentul nr. 1215/2012, acordurilor de alegere a forului generează un conflict cu principiile care stau la baza cooperării judiciare în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii Europene.
124.
Nu considerăm că acesta este cazul.
125.
Mai întâi, având în vedere poziția adoptată de Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant, pare să existe într‑adevăr o diferență între CMR și Regulamentul nr. 1215/2012 în ceea ce privește regimul aplicabil acordurilor de alegere a forului.
126.
Cu toate acestea, considerăm că o astfel de diferență nu constituie în sine o problemă.
127.
Într‑adevăr, în cazul în care fiecare diferență în parte ar avea ca rezultat faptul că regimul specializat ar ceda în fața Regulamentului nr. 1215/2012, atunci articolul 71 alineatul (1) din acesta ar fi lipsit de orice semnificație. Niciun regim specializat care se abate de la Regulamentul nr. 1215/2012 nu ar putea fi aplicat vreodată în raporturile juridice din interiorul Uniunii. Cu toate acestea, un astfel de rezultat nu poate fi acceptat în lumina formulării clare a dispoziției respective.
128.
Mai degrabă, aplicarea unor norme specializate care diferă eventual de normele prevăzute de Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie refuzată numai atunci când acestea sunt în mod real în contradicție cu principiile amintite în Hotărârea TNT Express. În ceea ce privește normele de competență, principiile relevante sunt în esență, pe de o parte, cel al predictibilității ridicate a normelor de competență și al securității juridice pentru justițiabili și, pe de altă parte, cel al bunei administrări a justiției (
53
).
129.
Nu considerăm că vreunul dintre aceste principii este periclitat.
130.
În primul rând, considerăm că, pentru ca principiul unei predictibilități ridicate a normelor de competență să fie respectat, ceea ce contează este ca reclamantul să poată decide cu ușurință unde să intenteze acțiunea în justiție, iar pârâtul să poată prevedea în mod rezonabil unde se poate întâmpla acest lucru.
131.
Acesta este cazul, în opinia noastră, în ceea ce privește articolul 31 paragraful 1 din CMR. Dispoziția respectivă nu conține o normă formulată vag care prevede, de exemplu, un for adecvat care să fie stabilit de la caz la caz, în lumina tuturor circumstanțelor și în interesul justiției. În schimb, articolul 31 paragraful 1 din CMR stabilește mai multe categorii de foruri, definite în mod clar prin categorii generale și ușor de înțeles (mai exact și pe scurt, reședința pârâtului, locul preluării mărfurilor de către transportator, locul prevăzut pentru livrare sau acordul încheiat de părți).
132.
Or, miezul problemei în prezenta cauză pare a fi faptul că competența, astfel cum este reglementată de CMR (în interpretarea sa adoptată de Tribunalul din Zeeland‑West‑Brabant), atunci când este determinată de un acord de alegere a forului, nu devine exclusivă. Mai degrabă, această interpretare a CMR pare să mențină toate celelalte foruri prevăzute la articolul 31 paragraful 1 din CMR.
133.
În acest sens, se poate susține într‑adevăr că prezumția de exclusivitate conferită acordurilor de alegere a forului prin Regulamentul nr. 1215/2012 consolidează securitatea juridică pentru justițiabili (și în special pentru pârât), întrucât arată în mod clar că, atunci când a fost încheiat un acord de alegere a forului și cu excepția cazului în care se prevede altfel, celelalte foruri ipotetice pot fi, în principiu, excluse cu succes.
134.
Cu toate acestea, considerăm că stabilirea faptului dacă un for desemnat într‑un asemenea mod poate fi considerat sau nu exclusiv este, în ultimă instanță, o chestiune de politică asupra căreia se pot adopta poziții diferite în diferite ordini juridice (și în diferite domenii ale acestora).
135.
În acest sens, autorii unei convenții care reglementează o anumită materie cum ar fi CMR ar fi putut avea motive întemeiate să insiste asupra disponibilității mai multor foruri, având în vedere specificitatea sectorului (
54
).
136.
În plus, menționăm că, deși Regulamentul nr. 1215/2012 stabilește prezumția de exclusivitate a acordurilor de alegere a forului, o astfel de exclusivitate nu constituie o regulă absolută și părțile pot deroga de la ea. Atunci când se întâmplă acest lucru, situația devine similară cu cea care rezultă din articolul 31 paragraful 1 din CMR. În plus, însuși Regulamentul nr. 1215/2012 limitează efectul acordurilor de alegere a forului, întrucât aceste acorduri nu pot modifica funcționarea normelor de competență în anumite materii (
55
).
137.
În ceea ce privește, în al doilea rând, buna administrare a justiției și riscul de inițiere a unor proceduri concurente, faptul că un acord de alegere a forului nu este considerat exclusiv crește într‑adevăr acest risc. Acestea fiind spuse, observăm că articolul 31 paragraful 2 din CMR conține o normă de litispendență, care este, în exprimarea sa generală, analoagă celei prevăzute la articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012, în sensul că vizează, în opinia noastră, evitarea riscului desfășurării unor proceduri paralele și al pronunțării unor hotărâri ireconciliabile (
56
).
138.
Este adevărat că, spre deosebire de Regulamentul nr. 1215/2012, CMR nu conține norme de litispendență care să protejeze în mod specific acordurile de alegere a forului [precum cele de la articolul 31 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1215/2012]. Această diferență este, totuși, consecința logică a opțiunii de politică menționate mai sus de a considera competența care rezultă din astfel de acorduri ca o alternativă care trebuie păstrată alături de alte norme posibile.
139.
Astfel, această privire de ansamblu ne determină să considerăm că articolul 71 din Regulamentul nr. 1215/2012 și testul stabilit în Hotărârea TNT Express nu se opun unei interpretări a normei de competență prevăzute la articolul 31 paragraful 1 din CMR în conformitate cu care o competență care rezultă dintr‑un acord de alegere a forului nu poate fi considerată exclusivă.
140.
Reiterăm faptul că analiza noastră din prezenta secțiune a fost efectuată numai din motive de exhaustivitate și pentru a aborda dezbaterea aprinsă care a avut loc în cadrul prezentei proceduri cu privire la această chestiune. În special, reamintim considerațiile noastre anterioare din care rezultă că competența instanței de origine nu poate fi controlată de instanța de trimitere în acțiunea principală referitoare la recunoașterea unei hotărâri pronunțate într‑un alt stat membru.
V. Concluzie
141.
Având în vedere cele menționate anterior, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Curtea Supremă a Lituaniei, Lituania), după cum urmează:
Articolul 45 alineatul (1) litera (a) și litera (e) punctul (ii) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
trebuie interpretat în sensul că motivele de refuz al recunoașterii prevăzute de acesta nu se aplică unei situații în care instanța de origine și‑a stabilit competența pe baza uneia dintr‑o serie de norme cuprinse într‑o convenție specializată, în sensul articolului 71 din Regulamentul nr. 1215/2012, care include, dar nu califică drept exclusiv, un acord de alegere a forului, și în care instanța de origine nu a fost instanța desemnată prin acordul de alegere a forului încheiat de părțile în cauză.
În plus, articolul 45 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că o eroare, atunci când este constatată, în ceea ce privește stabilirea dreptului aplicabil nu poate conduce, în sine, la refuzul recunoașterii unei hotărâri pentru motivul că este contrară ordinii publice a statului solicitat.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
(
3
)	Hotărârea din 4 mai 2010, TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243) (denumită în continuare „Hotărârea TNT Express”). Această hotărâre se referea la regulamentul care a precedat Regulamentul nr. 1215/2012, și anume Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74). Acesta din urmă a înlocuit Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972 L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3) (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles din anul 1968”). Potrivit unei jurisprudențe constante, „în măsura în care [Regulamentul nr. 1215/2012] abrogă și înlocuiește Regulamentul nr. 44/2001, care a înlocuit el însuși Convenția de la Bruxelles din 1968, interpretarea dată de Curte în ceea ce privește dispozițiile acestor din urmă instrumente juridice este valabilă și pentru Regulamentul nr. 1215/2012 atunci când aceste dispoziții pot fi calificate drept «echivalente»”. A se vedea de exemplu Hotărârea din 10 martie 2022, BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173, punctul 27).
(
4
)	Încheiată la Geneva, 19 mai 1956, United Nations Treaty Series, vol. 399, p. 189, astfel cum a fost modificată printr‑un protocol la Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR), adoptat la Geneva la 5 iulie 1978, United Nations Treaty Series, vol. 1208, p. 427, și prin Protocolul adițional privind scrisoarea electronică de însoțire (trăsură) la Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR), adoptat la Geneva la 20 februarie 2008, United Nations Treaty Series, vol. 2762, p. 23.
(
5
)	Instanța de trimitere observă că textul oficial al CMR în limba lituaniană nu este exact atunci când este comparat cu versiuni redactate în alte limbi.
(
6
)	Menționăm că unele dintre versiunile disponibile public ale CMR nu par să conțină sintagma „decât aceste organe de jurisdicție”, care apare la finalul articolului 31 paragraful 1 din CMR. Cu toate acestea, versiunea oficială disponibilă în United Nations Treaties Series (UNTS) o conține.
(
7
)	A se vedea de asemenea în mod mai detaliat, mai jos, nota de subsol 13.
(
8
)	Articolul 23 paragraful 1 din CMR prevede că „atunci când, în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții, este pusă în sarcina transportatorului o despăgubire pentru pierderea totală sau parțială a mărfii, aceasta despăgubire este calculată după valoarea mărfii la locul și în momentul primirii acesteia pentru transport”. Articolul 23 paragraful 3 adaugă faptul că „totuși, cuantumul despăgubirii nu poate depăși 8,33 unități de cont per kilogram de greutate brută lipsă”.
(
9
)	Astfel cum s‑a explicat într‑un mod mai detaliat mai sus, la punctul 20 din prezentele concluzii.
(
10
)	Gjensidige susține că cele două acțiuni nu au același obiect și consideră că acestea nu implică aceleași părți. Rezultă din decizia de trimitere că instanța de trimitere consideră că sunt îndeplinite condițiile de litispendență. Astfel cum subliniază în mod corect această instanță, o acțiune în constatare negativă și o acțiune în despăgubire formulată pentru același prejudiciu trebuie considerate ca având aceeași cauză în scopul aplicării normei de litispendență prevăzute la articolul 29 din Regulamentul nr. 1215/2012. Hotărârea din 19 decembrie 2013, Nipponkoa Insurance Co. (Europe) (C‑452/12, EU:C:2013:858, denumită în continuare „Hotărârea Nipponkoa”, punctele 40-49), care privea norma echivalentă prevăzută în Regulamentul nr. 44/2001, sau Hotărârea din 6 decembrie 1994, Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, denumită în continuare „Hotărârea Tatry”, punctul 44).
(
11
)	Articolul 31 paragraful 1 din CMR se referă mai exact la reședința obișnuită a pârâtului, la sediul principal al acestuia și la sucursala sau agenția prin intermediul căreia a fost încheiat contractul de transport.
(
12
)	A se vedea punctul 23 din prezentele concluzii. Pozițiile părților contractante la CMR par să fie diferite în această privință. A se vedea punctul 7.3 din rezumatele redactate de Institut du Droit International des Transports privind aplicarea articolului 31 din CMR, care pot fi găsite la adresa: https://www.idit.fr/rapports‑pays/index.php?lang=en. A se vedea de asemenea Commentary on the Convention of 19 May 1956 on the Contract for the International Carriage of Goods by Road (CMR), United Nations 1975, punctul 240, p. 64 ECE/TRANS/14.
(
13
)	Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, rezultă din dosar că mărfurile în cauză urmau să fie transportate din Țările de Jos în Lituania. În schimb, toți ceilalți factori de legătură amintiți la punctul 38 din prezentele concluzii par să conducă la competența instanțelor lituaniene.
(
14
)	A se vedea nota de subsol 8 de mai sus.
(
15
)	A se vedea, în acest sens, Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, denumite în continuare „Concluziile prezentate în cauza TNT Express”, punctul 22). Rezultă din dosar că există diferențe în acest sens și între jurisprudența neerlandeză și cea lituaniană.
(
16
)	Ibidem.
(
17
)	Observăm că, în conformitate cu articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, un acord de alegere a forului este prezumat a fi exclusiv, cu excepția cazului în care se indică altfel.
(
18
)	Cremona, M., „The Internal Market and Private International Law Regimes: A Comment on Case C‑533/08 TNT Express Nederland BV v AXA Versicherung AG, Judgment of the Court (Grand Chamber) of 4 May 2010”, EUI Department of Law Working Paper No. 2014/08, iulie 2014, p. 12. Considerentul (35) al Regulamentului nr. 1215/2012 enunță că „[r]espectarea angajamentelor internaționale pe care statele membre și le‑au asumat impune ca prezentul regulament să nu aducă atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează anumite materii.”
(
19
)	Hotărârea TNT Express, punctul 47.
(
20
)	Hotărârea Tatry, punctul 24. A se vedea de asemenea Hotărârea TNT Express, punctul 48 și jurisprudența citată, precum și Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:366, punctul 31). Se poate susține că acest raționament era prezent în special în articolul 57 din Convenția de la Bruxelles din anul 1968. Această dispoziție, în cauză în Hotărârea Tatry, a precedat articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 și se deosebea de acesta numai (însă în mod important) prin faptul că menținea posibilitatea statelor membre de a încheia astfel de convenții specializate pro futuro. Hotărârea TNT Express, punctul 38.
(
21
)	La care se face referire mai sus, în nota de subsol 3 din prezentele concluzii.
(
22
)	Concluziile prezentate în cauza TNT Express, punctul 27.
(
23
)	Hotărârea TNT Express, punctul 56.
(
24
)	Ibidem, punctul 51.
(
25
)	Curtea a identificat aceste principii ca fiind libera circulație a hotărârilor în materie civilă și comercială, previzibilitatea instanțelor competente și, prin urmare, principiul securității juridice pentru justițiabili, al bunei administrări a justiției, reducerea la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente, precum și încrederea reciprocă în administrarea justiției la nivelul Uniunii, prin trimitere la considerentele (6), (11), (12) și (15)-(17) ale Regulamentului nr. 44/2001. Hotărârea TNT Express, punctul 49.
(
26
)	Cremona, M., citat în nota de subsol 18 de mai sus, la p. 6.
(
27
)	Kuijper, P. J., „The Changing Status of Private International Law Treaties of the Member States in Relation to Regulations No. 44/2001”, Legal Issues of Economic Integration, 2011, p. 89-104, la p. 99.
(
28
)	A se vedea de asemenea Attal, M., „Droit international privé communautaire et conventions internationales: une délicate articulation”, Petites affiches, nr. 238, 2010, p. 22.
(
29
)	Kuijper P. J., citat la nota de subsol 27, la p. 102. A se vedea, pentru o poziție diferită, Cremona, M., citat la nota de subsol 18, la p. 6.
(
30
)	Amintit în Hotărârea Nipponkoa, punctele 36-39, Hotărârea din 4 septembrie 2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, denumită în continuare „Hotărârea Nickel & Goeldner Spedition”, punctul 38), și Hotărârea din 14 iulie 2016, Brite Strike Technologies (C‑230/15, EU:C:2016:560, denumită în continuare „Hotărârea Brite Strike Technologies”, punctul 65).
(
31
)	A se vedea de asemenea în contextul Regulamentului nr. 44/2001, Hotărârea din 16 iulie 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, denumită în continuare „Hotărârea Diageo Brands”, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
32
)	Astfel cum confirmă jurisprudența constantă a Curții. A se vedea, recent, Hotărârea din 7 aprilie 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, denumită în continuare „Hotărârea H Limited”, punctul 31 și jurisprudența citată). În contextul Regulamentului nr. 44/2001, a se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punctul 49), și Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung și alții (C‑456/11, EU:C:2012:719, punctul 35 și jurisprudența citată). În contextul Convenției de la Bruxelles din anul 1968, Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punctul 31).
(
33
)	Hotărârea TNT Express, punctul 63.
(
34
)	Suntem de acord că situația nu este diferită de cea care impune Curții să ia în considerare dispoziții de drept intern pentru a stabili dacă dreptul Uniunii le exclude. Concluziile prezentate în cauza TNT Express, punctele 76 și 78. Nu este diferită nici de situația în care Curtea ia în considerare conținutul acordurilor internaționale în sensul articolului 351 TFUE pentru a stabili dacă este necesar ca statele membre să elimine „incompatibilitățile” în temeiul acestei dispoziții.
(
35
)	Reamintim că această convenție datează din anul 1956 și a fost modificată în anul 1978 și în anul 2008 (a se vedea mai sus nota de subsol 4). Aceste modificări nu sunt relevante în contextul prezentei cauze.
(
36
)	A se vedea în acest sens Concluziile prezentate în cauza TNT Express, punctul 93.
(
37
)	Hotărârea TNT Express, punctul 55.
(
38
)	A se vedea, de exemplu, Lamont‑Black, S., „The UK Supreme Court on jurisdiction over successive CMR Convention carriers and European Union rules”, Uniform Law Review, vol. 21, nr. 4, 2016, p. 487-509, la p. 498, precum și Kuijper, P. J., citat la nota de subsol 27, la p. 99 (subliniind totuși că această concluzie nu era pe deplin certă).
(
39
)	A se vedea de asemenea articolul 71 alineatul (2) litera (b) și a doua teză din articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
40
)	Astfel cum rezultă din articolul 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1215/2012, care prevede că „[c]onvențiile atributive de competență […] nu au efect juridic […] dacă instanțele de la competența cărora acestea derogă au competență exclusivă în temeiul articolului 24.”
(
41
)	Hotărârea din 13 iulie 2000, Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, punctul 46), în contextul articolului 16 din Convenția de la Bruxelles din anul 1968. A se vedea de asemenea, de exemplu, Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Apostolides (C‑420/07, EU:C:2008:749, punctul 83), în ceea ce privește competența în cazul litigiilor care au ca obiect drepturi reale imobiliare.
(
42
)	Rezultă din aceste dispoziții că, în cazul în care sunt în curs de desfășurare proceduri paralele, dintre care una este pendinte în fața instanței sesizate în temeiul unui acord de alegere a forului, orice instanță dintr‑un alt stat membru se abține să se pronunțe în această privință atunci când instanța desemnată confirmă că are competență și până ce o astfel de instanță declară că acesta nu este cazul. A se vedea de asemenea considerentul (22) al Regulamentului nr. 1215/2012.
(
43
)	A se vedea Hotărârea H Limited, punctul 31 sau, în contextul Regulamentului nr. 44/2001, Hotărârea din 23 octombrie 2014, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, denumită în continuare „Hotărârea flyLAL”, punctul 46 și jurisprudența citată,). A se vedea de asemenea considerentul (30), amintit în mod corect de guvernul lituanian, potrivit căruia „recunoașterea unei hotărâri ar trebui să fie refuzată numai dacă există unul sau mai multe dintre motivele de refuz prevăzute de prezentul regulament”.
(
44
)	După cum menționează instanța de trimitere, pretinsa încălcare a normelor de competență poate fi contestată prin intermediul căilor de atac disponibile în statul membru al instanței în cauză.
(
45
)	Acesta este cazul capitolului II secțiunile 3, 4 sau 5 din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
46
)	A se vedea punctele 41-43 de mai sus.
(
47
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6).
(
48
)	A se vedea de exemplu Hotărârea flyLAL, punctul 47 și jurisprudența citată.
(
49
)	Hotărârea din 28 aprilie 2009 în cauza Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, punctul 55 și jurisprudența citată), în contextul articolului 34 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001.
(
50
)	A se vedea Hotărârea Diageo Brands, punctul 44 și jurisprudența citată.
(
51
)	A se vedea în acest sens Hotărârea flyLAL, punctul 48 și jurisprudența citată.
(
52
)	Hotărârea Nickel & Goeldner Spedition, punctele 39-41.
(
53
)	Observăm că Curtea a amintit, la punctul 53 din Hotărârea TNT Express, că principiile relevante în ceea ce privește competența sunt cele ale predictibilității ridicate, bunei administrări a justiției și reducerii la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente. La punctul 65 din Hotărârea Brite Strike Technologies, aceste principii privesc securitatea juridică pentru justițiabili și buna administrare a justiției.
(
54
)	Observăm că o flexibilitate similară pare să fie urmărită și în articolul 21 din Convenția Națiunilor Unite privind transportul de mărfuri pe mare, United Nations Treaty Series, 1978, nr. 1695, p. 3, sau în articolul 46 alineatul (1) din Regulile uniforme privind contractul de transport internațional feroviar de mărfuri (CIM), foarte asemănător cu articolul 31 alineatul (1) din CMR.
(
55
)	A se vedea articolele 15, 19 și 23 și articolul 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1215/2012.
(
56
)	Aceste dispoziții sunt reproduse la punctele 9 și 15 de mai sus.