62006CC0510
VERICA TRSTENJAK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. május 15. (
1
)
C-510/06. P. sz. ügy
Archer Daniels Midland Co.
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
Tartalomjegyzék
I – Bevezetés
II – Jogi háttér
A – A 17. rendelet
B – Az iránymutatás
III – A tényállás
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
V – A Bíróság előtti eljárás
VI – A fellebbezésről
A – A bírságok kiszámításánál állítólag kötelező szempont - nevezetesen a bírságok szintjének emelésénél a „szükségesség” szempontja - figyelmen kívül hagyása és a vonatkozó indokolás hiánya (első és második jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
2. A bírságszint emelésének szükségességével kapcsolatos indokolási kötelezettség
a) A felek érvei
b) Jogi értékelés
B – Az EGT-szintű forgalomnak mint a bírságkiszámítás kiindulópontjának figyelmen kívül hagyása (harmadik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
2. A felek érvei
3. A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
C – Az egyenlő bánásmód elvének megsértése a bírság kiszámítása során (negyedik jogalap)
1. A felek érvei
2. Jogi értékelés
D – Téves jogalkalmazás a kartell piacra gyakorolt hatásainak meghatározása során (ötödik, hatodik és hetedik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
2. A felek érvei
3. A megtámadott ítélet
4. Jogi értékelés
E – Téves jogalkalmazás a kartell megszűnése időpontjának megállapításakor (nyolcadik, kilencedik, tizedik és tizenegyedik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
2. Az EK 81. cikk megsértése a kartellben való részvétel megszüntetésére vonatkozó szabályok téves alkalmazása folytán
a) A felek érvei
b) A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
3. Az EK 81. cikk megsértése az Anaheimben tartott találkozóval kapcsolatban
a) A felek érvei
b) A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
4. A kartell megszűnésének időpontjával, illetve az ADM kilépésének időpontjával kapcsolatos bizonyítékok elferdítése
a) A többi kartelltag dokumentumainak értékelése
i) A felek érvei
ii) Megtámadott ítélet és jogi értékelés
b) A Roquette-nek tulajdonított feljegyzés
i) A felek érvei
ii) Jogi értékelés
F – Téves jogalkalmazás a jogsértés megszűnése mint enyhítő körülmény vizsgálata során – Azon elv megsértése, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat (tizenkettedik – másodlagosan hivatkozott – jogalap)
1. A felek érvei
2. A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
VII – A költségekről
VIII – Végkövetkeztetések
„Fellebbezés — Verseny — Kartellek — Nátrium-glükonát-piac — Bírságok — Bírságkiszabási iránymutatás — Közösségi versenypolitika — Egyenlő bánásmód — Figyelembe vehető forgalom — Enyhítő körülmények”
I – Bevezetés
1.
A jelen ügy tárgya az Archer Daniels Midland Company (a továbbiakban: ADM vagy fellebbező) által az Elsőfokú Bíróságnak a T-329/01. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27-én hozott ítéletével (a továbbiakban: megtámadott ítélet) szemben előterjesztett fellebbezés. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel elutasította az ADM megsemmisítés iránti keresetét, amely lényegében az EK-Szerződés 81. cikke és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E-1/36.756 „nátrium-glükonát”-ügy) meghozott, C (2001) 2931 végleges bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) két cikkének megsemmisítésére irányult.
2.
A határozat tárgyát az ADM-nek az 1990-es évek első felében a nátrium-glükonát-piacon – különösen árkartell formájában – fennállt kartellben való és az ADM által lényegében nem vitatott részvételének következményei képezik. Az ügy bizonyos párhuzamot mutat a C-397/03. P. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság üggyel (
2
), amelynek tárgyát az aminosavak és különösen a lizin piacán – szintén az 1990-es évek első felében – fennállt kartell képezte.
3.
Az ADM által az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott jogalapok – amelyek mindegyike a vele szemben kiszabott bírság összegének rögzítésére vonatkozik – elsősorban a bírság megállapításának módszeréről szóló, 1998-ban közzétett bizottsági iránymutatás (a továbbiakban: 1998. évi iránymutatás) (
3
) jelen ügyre való alkalmazhatóságára, másodsorban a jogsértés súlyára, harmadsorban a jogsértés időtartamára, negyedsorban az enyhítő körülmények fennállására, ötödsorban az ADM közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködésére, hatodsorban a védelemhez való jog tiszteletben tartására hivatkoznak.
4.
Fellebbezésével az ADM a megtámadott ítélet részbeni megsemmisítését, valamint a vitatott határozattal kiszabott bírság megsemmisítését vagy jelentős mértékű csökkentését kéri.
5.
A kifogások középpontjában azonban az 1998. évi iránymutatás áll. (
4
) jóllehet azt önmagában közvetlenül és formálisan nem támadták meg. (
5
)
II – Jogi háttér
6.
Az EK-Szerződés 85. cikke (jelenleg EK 81. cikk) értelmében „tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása”.
A – A 17. rendelet
7.
A Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6-i 17. (első) rendelet (a továbbiakban: 17. rendelet) (
6
)„Bírság” címet viselő 15. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Bizottság határozattal 1000-től 1000000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%-át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a)
megsértik a Szerződés [81.] cikkének (1) bekezdését vagy [82.] cikkét;
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
8.
Időközben a 17. rendelet helyébe lépett a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
7
), amely – 45. cikke értelmében – óta hatályos.
B – Az iránymutatás
9.
Az 1998. évi iránymutatás bevezetéseként a Bizottság (
8
) kimondja:
„A jelen iránymutatás által felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása tekintetében az összforgalom 10%-ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló politikát kell követnie.”
10.
Ezt követően a Bizottság kifejti, hogy a bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi. A bírság meghatározásának módszere a továbbiakban több lépésből áll:
11.
Az 1998. évi iránymutatás 1. pontja értelmében a Bizottság először „a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban” meghatározza az alapösszeget. Az első szempontot illetően a jogsértéseket jellegüket, a piacra gyakorolt tényleges hatásukat (ha ez a hatás mérhető), valamint az érintett földrajzi piac méretét figyelembe véve az „enyhe”, „súlyos” vagy „különösen súlyos jogsértések” csoportjába sorolja (az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontja). Az iránymutatás e három kategória mindegyike tekintetében megjelöli a jogsértések osztályozásának szempontjait. Az időtartamot illetően az iránymutatás 1.B. pontja a rövid időtartamú (rendszerint egy évnél rövidebb), a közepes időtartamú (rendszerint egy–öt év időtartamú) és a hosszú időtartamú (rendszerint öt évnél hosszabb) jogsértéseket különbözteti meg.
12.
Az 1998. évi iránymutatás 2. és 3. pontja értelmében a bírság alapösszegének meghatározása után mérlegelni kell, hogy súlyosító körülmények fennállta miatt kell-e azt emelni, (
9
) vagy enyhítő körülmények fennállta miatt csökkenteni; (
10
) a szöveg az utóbbiak közé sorolja a „jogsértés megszüntetés[ét] a Bizottság beavatkozásával egy időben (különösen akkor, ha a Bizottság ellenőrzést végez)”. A következő lépésben (az 1998. évi iránymutatás 4. pontja értelmében) a bírság kiszabásának mellőzéséről vagy a bírság összegének csökkentéséről szóló 1996. július 18-i közleményt (
11
) kell alkalmazni.
13.
Az 1998. évi iránymutatás 5. pontjának a) pontja nevezetesen kimondja:
„Az e módszerrel (százalékos alapon növelt vagy csökkentett alapösszeg) kiszámított végösszeg a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően semmi esetre sem haladhatja meg a vállalkozások világméretű forgalmának 10%-át.”
14.
Az 1998. évi iránymutatás helyébe 2006-ban annak egy újabb változata (a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) (
12
) lépett. Utóbbit azon eljárásokban kell alkalmazni, amelyekben a kifogásközlésre az iránymutatás Hivatalos Lapban történt közzététele (2006. szeptember 1-je) után került sor (
13
).
III – A tényállás
15.
A megtámadott ítélet szerint a tényállás a következő:
16.
Az ADM a gabonatermék- és olajosmag-feldolgozó ágazatban tevékenykedő vállalatcsoport anyavállalata. 1990-ben jelent meg a nátrium-glükonát-piacon.
17.
A nátrium-glükonát a kelátképző anyagok csoportjába tartozik, amelyek az ipari folyamatok során hatástalanítják a fémionokat. E folyamatok többek között magukban foglalják az ipari tisztítást (üvegek és szerszámok tisztítása), felületkezelést (rozsdagátló és zsírtalanítási kezelések, alumíniumvésés), valamint a vízkezelést. A kelátképző anyagokat tehát az élelmiszeriparban, a szépségiparban, a gyógyszeriparban, a papíriparban, valamint egyéb iparágakban használják. A nátrium-glükonátot a világ minden táján értékesítik, a versenytárs vállalatok pedig jelen vannak a világpiacokon.
18.
1995-ben a nátrium-glükonát összesített világméretű eladása nagyjából 58,7 millió euró volt, amelyből az Európai Gazdasági Térség (EGT) területén megvalósított eladások nagyjából 19,6 millió eurót tettek ki. A tényállás megvalósulása idején a nátrium-glükonát világméretű termelésének majdnem egésze öt vállalat, azaz elsősorban a Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd (a továbbiakban: Fujisawa), másodsorban a Jungbunzlauer AG (a továbbiakban: Jungbunzlauer), harmadsorban a Roquette Frères SA (a továbbiakban: Roquette), negyedsorban a Glucona vof (a továbbiakban: Glucona), az 1995-ig az Akzo Chemie BV (a továbbiakban: Akzo) – az Akzo Nobel NV 100%-os tulajdonában lévő leányvállalata – és a Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA (a továbbiakban: Avebe) által közösen irányított vállalkozás, ötödsorban pedig az ADM kezében összpontosult.
19.
1997 márciusában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a lizin és a citromsav piacán folytatott vizsgálat nyomán a nátrium-glükonát piacán is vizsgálatot indított. 1997 októberében és decemberében, valamint 1998 februárjában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy az Akzo, az Avebe, a Glucona, a Roquette és a Fujisawa elismerték, hogy részt vettek a nátrium-glükonát árának rögzítésére, valamint e termék eladási mennyiségeinek az Egyesült Államokban és másutt történő felosztására létrejött kartellben. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően az amerikai hatóságok e vállalatokra bírságokat szabtak ki. Az ADM-mel szemben a nátrium-glükonát piacán fennálló kartellel kapcsolatosan kiszabott bírság az ADM által a lizin- és a citromsav ügyekben kifizetett összesített 100 millió amerikai dollár (USD) összegű bírság részét képezte.
20.
1998. február 18-án a Bizottság információkéréssel fordult a nátrium-glükonát legfőbb európai gyártóihoz, importőreihez, exportőreihez és vevőihez. Az ADM nem volt ezen információkérés címzettjei között. Az információkérést követően a Fujisawa felvette a kapcsolatot a Bizottsággal, és felajánlotta az együttműködést, amelynek keretében a Fujisawa írásbeli nyilatkozatot, valamint a kartell történetének összefoglalását tartalmazó dossziét és számos más iratot nyújtott át a Bizottságnak. 1998 szeptemberében a Bizottság helyszíni vizsgálatot folytatott le az Avebe, a Glucona, a Jungbunzlauer és a Roquette helyiségeiben.
21.
A Bizottság 1998. november 10-én információkérést intézett az ADM-hez. Az a Bizottság tudomására hozta a Bizottsággal való együttműködésre irányuló szándékát. Az tartott megbeszélés során az ADM átadta „együttműködés[ének] első részletét”. Ezek után az ADM átnyújtotta a Bizottságnak a vállalkozás nyilatkozatát, valamint az ügyre vonatkozó bizonyos dokumentumokat.
22.
A Bizottság 1999. március 2-án részletes információkérést intézett a Gluconához, a Roquette-hez és a Jungbunzlauerhez. E vállalkozások, 19-i és 20-i leveleikben a Bizottság tudomására hozták a Bizottsággal való együttműködésre irányuló szándékukat, és a kartellel kapcsolatos bizonyos információkat bocsátottak a rendelkezésére. A Bizottság kiegészítő információkéréssel fordult az ADM-hez, a Fujisawához, a Gluconához, a Roquette-hez és a Jungbunzlauerhez.
23.
2000. május 17-én a Bizottság a részére nyújtott információk alapján az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT-ről szóló Megállapodás (a továbbiakban: EGT-Megállapodás) 53. cikke (1) bekezdésének megsértése miatt kifogásközlést küldött az ADM-nek, valamint a többi érintett vállalkozásnak. Az ADM és a többi érintett vállalkozás a Bizottság által felhozott kifogásokra vonatkozó írásbeli észrevételeit megküldte a Bizottságnak. Egyik fél sem kérte meghallgatását, és nem is vitatta a kifogásközlésben leírt tényállást.
24.
Miután a Bizottság kiegészítő információkat kért az ADM-től, valamint a többi érintett vállalkozástól, 2001. október 2-án meghozta a vitatott határozatot, amelynek rendelkező része többek között a következő rendelkezéseket tartalmazza:
„1. cikk
[Az Akzo], [az ADM], [az Avebe], [a Fujisawa], [a Jungbunzlauer] és [a Roquette] megsértették az EK […] 81. cikket, valamint - 1994. január 1-jétől - az EGT-megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a nátrium-glükonát piacán folytatott megállapodásban és/vagy összehangolt magatartásban vettek részt.
A jogsértés időtartama a következő volt:
—
[az Akzo], [az Avebe], [a Fujisawa] és [a Roquette] esetében az 1987 februárjától 1995 júniusáig terjedő időszak;
—
[a Jungbunzlauer] esetében 1988 májusától 1995 júniusáig;
—
[az ADM] esetében 1991 júniusától 1995 júniusáig.
[…]
3. cikk
Az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt kiszabott bírságok a következők:
a)
[Akzo]
9 millió euró
b)
[ADM]
10,13 millió euró
c)
[Avebe]
3,6 millió euró
d)
[Fujisawa]
3,6 millió euró
e)
[Jungbunzlauer]
20,4 millió euró
f)
[Roquette]
10,8 millió euró
[…]”
25.
A bírságok összegének kiszámítása céljából a Bizottság az [1998. évi] iránymutatásban, valamint az engedékenységi közleményben meghatározott módszert használta.
26.
A Bizottság először a bírságnak a jogsértés súlyosságának és időtartamának függvényében kiszámított alapösszegét határozta meg.
27.
Ennek keretében a jogsértés súlyosságával kapcsolatban először is azt vette figyelembe, hogy az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT-ben fennálló nátrium-glükonát-piacra gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el.
28.
Ezután a Bizottság úgy értékelte, hogy figyelembe kell venni, miszerint az érintett vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír. Következésképpen az érintett vállalkozások által a nátrium-glükonát-eladásokkal 1995-ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalom alapján a Bizottság az érintett vállalkozásokat két csoportba osztotta. Az első csoportba osztotta azon vállalkozásokat, amelyek a rendelkezésére álló adatok szerint a nátrium-glükonát világpiacának több mint 20%-ával rendelkeztek; ide tartozott a Fujisawa (35,54%), a Jungbunzlauer (24,75%) és a Roquette (20,96%). E vállalkozások tekintetében a Bizottság a kiindulási összeget 10 millió euróban határozta meg. A második csoportba azon vállalkozásokat sorolta, amelyek a rendelkezésére álló adatok szerint a nátrium-glükonát világpiacának kevesebb mint 10%-ával rendelkeztek; ide tartozott a Glucona (nagyjából 9,5%) és az ADM (9,35%). E vállalkozások tekintetében a Bizottság a kiindulási összeget 5 millió euróban, vagyis az Akzo és az Avebe esetében - amelyek a Glucona közös tulajdonosai voltak - külön-külön 2,5 millió euróban állapította meg.
29.
Ezen túlmenően a Bizottság e kiindulási összeget kiigazította, egyrészt hogy a bírság kellően elrettentő jellegét biztosítsa, másrészt hogy figyelembe vegye, hogy a nagyvállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások nagyságának és összesített forrásainak figyelembevételével az ADM és az Akzo vonatkozásában 2,5-szeres szorzót alkalmazott, és így a bírság összegét az ADM esetében 12,5 millió euróra, az Akzo esetében pedig 6,25 millió euróra emelte.
30.
Az egyes vállalatok által elkövetett jogsértések időtartamára tekintettel a kiindulási összeget a Bizottság évente 10%-kal, azaz a Fujisawa, az Akzo, az Avebe és a Roquette vonatkozásában 80%-kal, a Jungbunzlauer esetében 70%-kal, az ADM tekintetében pedig 35%-kal növelte.
31.
A Bizottság így a bírság alapösszegét az ADM vonatkozásában 16,88 millió euróban rögzítette. Az Akzo, az Avebe, a Fujisawa, a Jungbunzlauer és a Roquette tekintetében az alapösszeget egyenként 11,25 millió, 4,5 millió, 18 millió, 17 millió és 18 millió euróban állapította meg.
32.
Másodszor súlyosító körülmények címén a Jungbunzlauer ellen kiszabott bírság alapösszegét 50%-kal növelte azon indokkal, hogy a kartellben irányító szerepet töltött be.
33.
Harmadszor a Bizottság megvizsgálta és elutasította bizonyos vállalkozások, többek között az ADM érveit, amelyek szerint e vállalkozásokra nézve enyhítő körülményeket kell megállapítani.
34.
Negyedszer az engedékenységi közlemény B. szakaszának alkalmazásában a Bizottság a Fujisawa részére „különösen jelentős mértékű csökkentést” (vagyis 80%-os) engedélyezett a bírság azon összegéhez képest, amelyet az együttműködés hiányában róttak volna ki rá. Ezenkívül a Bizottság úgy vélte, hogy az ADM nem teljesítette e közlemény C. szakaszának feltételeit a rá kiszabott bírság „jelentős mértékű csökkentéséhez”. Végül a közlemény D. szakaszának alkalmazásában a Bizottság az ADM és a Roquette részére „nagymértékű csökkentést” (vagyis 40%-os), az Akzo, az Avebe és a Jungbunzlauer javára 20%-os csökkentést hajtott végre.
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
35.
A vitatott határozat ellen 2001-ben azon vállalkozások közül, amelyekkel szemben a Bizottság bírságot szabott ki öt – többek között az ADM – indított keresetet. Az ADM 2001. december 21-én nyújtotta be keresetlevelét az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.
36.
Az ADM a keresetben azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg a vitatott határozat 1. cikkét annyiban, amennyiben az a fellebbezőt érinti, illetve amennyiben az azt állapítja meg, hogy a fellebbező 1994. október 4-ét követően is jogsértést követett el. Emellett azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg a vitatott határozat 3. cikkét annyiban, amennyiben az ADM-et érinti, másodlagosan semmisítse meg vagy lényegesen csökkentse az ADM-mel szemben kiszabott bírságot. Végül azt kérte az ADM, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
37.
A 2006. szeptember 27-én hozott – majd utóbb megtámadott – ítélettel az Elsőfokú Bíróság elutasította a keresetet, és az ADM-et kötelezte a költségek viselésére. Az ítéletet az átvételi elismervény tanúsága szerint kézbesítették az ADM részére.
V – A Bíróság előtti eljárás
38.
A Bíróság Hivatalához 2006. december 11-én benyújtott fellebbezésével (
14
) az ADM azt kéri, hogy a Bíróság:
—
semmisítse meg az ítéletet annyiban, amennyiben az az ADM határozat elleni keresetét elutasítja;
—
semmisítse meg a határozat 3. cikkének ADM-et érintő részét;
—
másodlagosan módosítsa a határozat 3. cikkét, és ezzel csökkentse vagy semmisítse meg az ADM-mel szemben kiszabott bírság összegét;
—
harmadlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, és kötelezze, hogy jogilag a Bíróság ítéletének megfelelően hozzon új ítéletet;
—
mindenesetre kötelezze a Bizottságot a saját, és az ADM Elsőfokú Bíróság és Bíróság előtti eljárásával felmerült költségeinek viselésére.
39.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőt – az ADM-et – kötelezze a költségek viselésére.
VI – A fellebbezésről
40.
Az ADM a megtámadott ítélettel szemben tizenkét jogalapra hivatkozik, amelyek mindegyike a kiszabott bírság összegére vonatkozik, és azokat tartalmilag négy kategóriába sorolja: a bírság kiszámítására vonatkozó különböző elvek megsértése, a kartell piacra gyakorolt hatásainak ismérvével kapcsolatos jogsértések, a kartell megszűnésének kérdésével kapcsolatos jogsértések, és végül másodlagosan egy enyhítő körülmény figyelembevételével kapcsolatos jogsértés.
41.
A (vonatkozó pontoknál a lentiekben általam röviden megjelölt) tematikai összefüggésre tekintettel a fellebbező által előterjesztett tizenkét jogalapnak az elvégzendő vizsgálathoz a fellebbező által javasolttól bizonyos mértékig eltérő csoportosítását vélem hasznosnak, anélkül hogy a fellebbező által a jogalapok bemutatásához a fellebbezésben kiválasztott sorrenden alapvetően változtatnék.
42.
A továbbiakban hat témakörben fogom bemutatni és megvizsgálni a jogalapokat:
a)
a bírságok kiszámításánál állítólag kötelező szempont - nevezetesen a bírságok szintjének emelésénél a „szükségesség” szempontja - figyelmen kívül hagyása és az erre vonatkozó indokolás hiánya (első és második jogalap);
b)
az EGT-szintű forgalomnak, mint a bírságkiszámítás kiindulópontjának figyelmen kívül hagyása (harmadik jogalap);
c)
az egyenlő bánásmód elvének megsértése a bírság kiszámításánál (negyedik jogalap);
d)
téves jogalkalmazás a kartellpiacra gyakorolt hatásainak meghatározásánál (ötödik, hatodik és hetedik jogalap);
e)
téves jogalkalmazás a kartell megszűnésének időpontja tekintetében (nyolcadik, kilencedik, tizedik és tizenegyedik jogalap);
f)
téves jogalkalmazás a jogsértés megszüntetése, mint enyhítő körülmény vizsgálatánál – azon elv megsértése, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat (tizenkettedik – másodlagosan hivatkozott – jogalap).
43.
Bevezetésként szeretnék néhány általános észrevételt tenni a fellebbezési eljárásban végzett felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban, különös tekintettel arra, hogy az itt előterjesztett valamennyi jogalap végső soron az ADM-mel szemben kiszabott bírság összegének rögzítésére vonatkozik.
44.
Alapelv, hogy az EK 225. cikk (1) bekezdése és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése értelmében a Bírósághoz benyújtott fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. A tények ismételt vizsgálata tehát főszabály szerint kizárt. (
15
)
45.
A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában megállapított bírságok tekintetében meg kell jegyezni, hogy az EK 229. cikk értelmében az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörrel rendelkezik. A fellebbezési eljárásban a Bíróságnak nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, amikor ez utóbbi – korlátlan felülvizsgálati jogkörében – a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről dönt. (
16
) A felülvizsgálat tárgyát e tekintetben is csak jogkérdések képezhetik.
46.
A fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálatának tárgya egyrészt az, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag mennyire megalapozottan vette figyelembe a meghatározott magatartás súlyosságának az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, valamint a 17. rendelet 15. cikke keretében történő értékelésének összes alapvető elemét, másrészt annak vizsgálata, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag megkövetelt módon megválaszolta-e a fellebbező által a bírság megsemmisítése vagy csökkentése érdekében előadott összes érvet. (
17
)
A – A bírságok kiszámításánál állítólag kötelező szempont - nevezetesen a bírságok szintjének emelésénél a „szükségesség” szempontja - figyelmen kívül hagyása és a vonatkozó indokolás hiánya (első és második jogalap)
47.
Az alábbiakban a fellebbezés első két jogalapját foglalom össze: a bírságszint a korábbi gyakorlathoz képest történt emelésének szükségességére vonatkozó indokolás hiányával kapcsolatos kifogást, valamint azon kötelező szempontok figyelmen kívül hagyására vonatkozó kifogást, amelyeket a Bíróság a (fellebbező által „Pioneer”-ítéletnek nevezett) Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben (
18
) dolgozott ki.
1. Bevezető megjegyzések
48.
A bírságok kiszámításával kapcsolatban előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy annak kereteit – az itt figyelembe veendő időpont vonatkozásában (
19
) - lényegében a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése jelöli ki. E rendelkezés értelmében a Bizottság bírságot szabhat ki a vállalkozásokra, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból megsértik az EK 81. cikk (1) bekezdését. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kimondja továbbá, hogy a bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
49.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által előírt szankciók célja a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint kettős, amely magában foglalja a tiltott magatartások szankcionálását (
20
), illetve azok megismétlésének megelőzését (
21
) is. Ugyanis a Bizottság jogköre, amelyet az EK 85. cikk által ráruházott felügyeleti feladata keretében gyakorolhat, és amely alapján bírságokat szabhat ki az EK 81. cikk (1) bekezdését vagy az EK 82. cikket szándékosan vagy gondatlanságból megsértő vállalkozásokra, nemcsak az egyedi jogsértések felderítését és megbüntetését foglalja magában, hanem azt a kötelezettséget is, hogy a Bizottság a Szerződésben megállapított elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen. (
22
)
50.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kevés konkrét követelményt határoz meg; mint már említettem, lényegében „a jogsértés súlyára” és „a jogsértés időtartamára” szorítkozik. Ehhez jön a bírságok összegének felső határa, amely a megelőző éves üzleti forgalom 10%-ának felel meg. A bírságok összegének meghatározása egyedi esetekben a Bizottság mérlegelési jogkörébe tartozik; e tekintetben a Bizottság kifejezetten „széles mérlegelési jogkörrel”, illetve „különlegesen széles mérlegelési jogkörrel” van felruházva, (
23
) amelyre mindazonáltal vonatkoznak bizonyos szabályok, amelyek nemcsak a 17. rendeletben találhatók meg, hanem részben az ítélkezési gyakorlat által kidolgozott azon általános jogelvekből is következnek, (
24
) amelyek betartását a Bíróságnak kell biztosítania.
51.
Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megválasztása tekintetében, hogy milyen tényezőket vesz figyelembe a bírság meghatározása során – egyebek között olyanokat, mint az ügy különös körülményei, a háttér, a bírságok elrettentő hatása –, és nincs szükség a mérlegelendő tényezők kimerítő vagy kötelező felsorolására. (
25
)
52.
Mint azt már megjegyeztem, a bírság összegének meghatározása az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörébe tartozik, és a Bíróság általi felülvizsgálat a jogkérdések vizsgálatára korlátozódik. (
26
)
53.
A Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben (
27
) hozott ítélet alapjául szolgáló határozattal a Bizottság az 1970-es évek végén bevezette a súlyos versenyjogi jogsértések magas pénzbírsággal történő büntetésének politikáját. (
28
) A Bíróság a bírságok szintjének ezen emelését a következőképpen ítélte meg az ügyben hozott ítéletében: „[a]z a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságokat alkalmazott, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy a 17. rendeletben meghatározott korlátok között megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy a közösségi versenypolitika végrehajtását biztosítsa. Épp ellenkezőleg: a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani”. (
29
)
54.
A bírság összege meghatározásának vonatkozásában a Bizottság 1998-ban elfogadta az első, 1998. évi iránymutatását, később pedig azt átdolgozva, a 2006. évi iránymutatást. Az 1998. évi iránymutatás elfogadása a kiszabott bírságok összege szintjének további emelkedésének kezdetét jelentette. (
30
)
55.
Ugyan az iránymutatásokat az ítélkezési gyakorlat nem tekinti olyan jogi szabályoknak, amelyeket a közigazgatásnak mindenképpen kötelezően be kell tartania, mégis olyan, a gyakorlatban követendő magatartási szabályokat tartalmaznak, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy az egyenlő elbánás elvével összeegyeztethető magyarázatot ne adna erre. A Bíróság rámutatott arra, hogy a Bizottság az ilyen magatartási szabályok elfogadásával és azok közzétételével a saját mérlegelési jogkörét korlátozta, kijelentve, hogy ezt követően a vonatkozó esetekben alkalmazni fogja őket. Az iránymutatástól való eltérés adott esetben olyan általános jogelveket sért, mint az egyenlő bánásmód elve és a bizalomvédelem elve. Következésképpen nem zárható ki, hogy ezek az általános hatályú magatartási szabályok bizonyos feltételekkel és a tartalmuknak megfelelően joghatást válthatnak ki. (
31
)
56.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatában kedvező ítéletet hozott az 1998. évi iránymutatásról, amelyben megállapítja, hogy mivel az iránymutatás meghatározza azon módszert, amelyet a Bizottság a kiszabott bírság összegének megállapítása vonatkozásában önmagára nézve kötelezőnek ismer el, a bevezetett általános és absztrakt szabályozás jogbiztonságot teremt a vállalkozások számára. (
32
) Jóllehet az iránymutatás nem jelenti a bírság meghatározásának jogalapját, mégis egyértelművé teszi a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazását. (
33
) Ráadásul az iránymutatás nemcsak a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének, hanem a visszaható hatály tilalmának, az egyenlő bánásmód elvének és az arányosság elvének is megfelel. (
34
)
2. A bírságszint emelésének szükségességével kapcsolatos indokolási kötelezettség
a) A felek érvei
57.
Az első két jogalap között jelentős mértékű az átfedés, ezért azokat együtt vizsgálom.
58.
A fellebbező a megtámadott ítélet 38-50. pontjára történő hivatkozással előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy indokolás nélkül elutasította az ADM azon érvét, miszerint a konkrét ügyben a közösségi versenypolitika alkalmazásának biztosítása szempontjából a bírságkiszabási iránymutatásból származó bírságemelés nem volt szükséges, mivel a fellebbező szerint a jelen ügyben alkalmazotthoz hasonlóan súlyos és visszaható hatályú emelés különösen meggyőző indokolást követelne meg. A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma csak akkor nem sérült volna, ha a bírságok szintjének emelése előrelátható lett volna. Ezzel szemben a Bizottság a jelen ügyben nem alkalmazta a bírságszint emelése szükségességének ismérvét, és kizárólag a 17. rendelet 15. cikkére támaszkodott. Ráadásul maga az 1998. évi iránymutatás sincs tekintettel arra, hogy a bírságszint emelésének a közösségi versenypolitika végrehajtásához kell szükségesnek lennie.
59.
Második jogalapjában a fellebbező az indokolási kötelezettség megsértésével kapcsolatos ezen érvet azzal a további érvvel kapcsolja össze, hogy az Elsőfokú Bíróság érdemben figyelmen kívül hagyta a Bíróságnak a Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben (
35
) kidolgozott ismérveket is. Az Elsőfokú Bíróság e kritériumokat jogilag tévesen alkalmazta a jelen ügyre. A Bizottság nem hivatkozott a közösségi versenypolitika végrehajtásának szükségességére (amely a bírságok megemelését általában vagy a konkrét esetben igazolja), és az Elsőfokú Bíróság sem igazolta, hogy erre szükség lett volna.
60.
Végül a fellebbező e két előterjesztett kifogást kiegészíti a 2006. évi iránymutatásra történő hivatkozással, amely a Bizottságnak az iránymutatással kapcsolatos, e tevékenységi körben szerzett tapasztalatainak eredménye, és amely a Bizottság szerint végeredményben a legmegfelelőbb módszert tartalmazza. A fellebbező nézete szerint az 1998. évi iránymutatás segítségével megállapított bírságok összegének indokolatlan voltát többek között a jelenlegi 2006. évi iránymutatás teszi nyilvánvalóvá. A fellebbező úgy véli, hogy egy, a jelen ügyhöz hasonló ügyben az utóbbi iránymutatás alapján csak a jelen ügyben megállapított bírság összegének 25%-a lett volna kiszabható. Ez az emelés a 2006. évi iránymutatás – és az abban előírt alacsonyabb összegű bírságok – fényében még akkor sem lenne igazoltnak tekinthető, ha a Bizottság a bírságok emelése kapcsán a közösségi versenypolitika szükségességére hivatkozott volna.
61.
A Bizottság úgy véli, hogy mindenesetre mindkét jogalap megalapozatlan. A második jogalap már csak azért is elfogadhatatlan, mert annak szövegezése túlságosan homályos és általános, illetve mivel az abban foglalt érvek lényegében ugyanazok, mint amelyekre az első jogalap támaszkodik. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben válaszolt a fellebbezőnek az 1998. évi iránymutatás jelen ügyre történő alkalmazásával kapcsolatos érveire. Az Elsőfokú Bíróság ezen iránymutatást a konkrét ügyben lényegében alkalmazhatónak nyilvánította, majd ezt követően vizsgálta, hogy a konkrét alkalmazás jogszerűen történt-e. A Bizottság álláspontja szerint logikátlan és szükségtelen a bírság szintjének ebből következő emelését a szükségességgel kapcsolatos további, kiegészítő vizsgálatnak alávetni.
b) Jogi értékelés
62.
Nem értek egyet a Bizottság által a második jogalap elfogadhatóságával kapcsolatban felvetett aggályokkal. Egyértelmű ugyanis, hogy a fellebbező azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a konkrét ügyben elmulasztotta a vonatkozó ítélkezési gyakorlat, nevezetesen a Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből (
36
) származó egyik vizsgálati kritérium figyelembevételét.
63.
A közösségi aktusok indokolásának kötelezettségéből levezetett jogalappal kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 253. cikk által előírt indokolási kötelezettség célja egyrészt az, hogy az érintett személyek jogaik védelme érdekében világosan és egyértelműen megismerhessék a hozott intézkedés indokait, másrészt az, hogy a közösségi bíróság ez alapján gyakorolni tudja felülvizsgálati jogkörét. (
37
) Az indokolási kötelezettség konkrét terjedelmét az ügy körülményeihez képest kell értékelni. (
38
)
64.
Végül utalni kell arra, hogy az indokolási kötelezettség terjedelmének kérdése olyan jogkérdést képez, amely a fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozik, mivel a határozat jogszerűsége vizsgálatának, amelyet a Bíróság ennek során gyakorol, szükségszerűen figyelembe kell vennie azt a tényállást, amelyre az Elsőfokú Bíróság támaszkodott annak eldöntésekor, hogy az indokolás megfelelő-e, vagy sem. (
39
)
65.
E jelzések alapján először azt kell vizsgálni, hogy ebben az összefüggésben mi értendő a megfelelően világos és pontos indokoláson, majd ezt követően tisztázni kell, hogy a megtámadott ítélet ennek megfelel-e.
66.
Az indokolási kötelezettség megsértésével kapcsolatos kifogás itt a bírságok szintjének emelésekor figyelembe veendő „szükségesség” szempontjára vonatkozik. A fellebbező nézete szerint az indokolási kötelezettség e tekintetben az általa hivatkozott, Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből (
40
) következik.
67.
A Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet alaposabb elemzéséből kitűnik, hogy a Bizottság abban az esetben kifejtette a bírságszint emelésének szükségességével kapcsolatos indokokat. Az adott szintet a jogsértés jellege igazolta. Magasabb szintű bírságokra különösen a legsúlyosabb jogsértések esetében van szükség, különösen, amikor a jogsértés – mint az akkori ügyben – a fogyasztói árak magasabb szinten tartását célozza. Sok vállalkozás azért tanúsított a közösségi joggal – általuk is tudottan – ellentétes magatartást, mert a jogellenes magatartásból származó nyereségük meghaladta az addig kiszabott bírságok összegét. Ettől a magatartástól csak a korábbinál magasabb összegű bírságok tarthatták vissza a vállalkozásokat.
68.
Ezt követő jogi értékelésében a Bíróság azt vezette le a Bizottság felügyeleti feladatából, (
41
) valamint különösen az ebből is következő, a vállalkozások magatartásának a közösségi versenyjogi szabályoknak megfelelő irányítására vonatkozó feladatából, (
42
) hogy „a jogsértés súlyának a bírság összegének meghatározása érdekében történő mérlegelésénél a Bizottságnak nemcsak az adott ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik, és biztosítania kell fellépésének elrettentő jellegét, különösen az olyan típusú jogsértések esetében, amelyek különösképpen veszélyeztetik a Közösség célkitűzéseinek elérését” (
43
). A Bizottság jogszerűen minősítette a szóban forgó jogsértéseket különösen súlyos jogsértéseknek. A Bizottság azt a körülményt is figyelembe vehette, hogy az ilyen jellegű magatartások a belőlük származó nyereség miatt még mindig viszonylag gyakoriak, jóllehet jogellenességüket régen megállapították. Ezért a Bizottságnak jogában állt megemelni a bírságok szintjét, azok elrettentő hatásának erősítése érdekében. (
44
) A Bizottság által alkalmazott bírságok korábbi szintje nem jelent kötelezettséget a jövőre nézve, épp ellenkezőleg: a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét a 17. rendeletben rögzített keretek között bármikor e politika igényeihez tudja igazítani. (
45
)
69.
Ennek megfelelően a Bíróság abban az ügyben a „bírságszint emelése szükségességének” kérdését – amely a jelen ügyben újra felmerül – a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdéséből eredő „jogsértés súlya” keretében vizsgálta. E kritériumok vizsgálata során „az adott ügy sajátos körülményei” mellett figyelembe vette „azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik”, valamint az elrettentő hatás biztosítását. E tekintetben a bírságszint emelésének indokaként általános versenyjogi indokokat is elfogadott, sőt, a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása érdekében még szükségesnek is vélte e szint megemelésének lehetőségét.
70.
Mivel a Bíróság ebben az összefüggésben sem a szükségesség kérdésének részletesebb elemzését, sem az adott ügyre vonatkozó indokok kifejtését nem követelte meg a Bizottságtól, a szükségesség kérdését ezzel gyakorlatilag a Bizottság mérlegelési jogkörébe (
46
) helyezte, amelynek e jogkört a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott „jogsértés súlya” ismérvének keretében kell gyakorolnia.
71.
Ezt, a Bizottság egy korábbi határozatával kapcsolatban (amely határozat elfogadásakor sem az 1998. évi iránymutatás, sem ahhoz hasonló szabály nem létezett) 1983-ban elfogadott ítélkezési gyakorlatot a Bíróság az iránymutatás hatálybalépése után is követte, majd hozzáigazította az iránymutatás elfogadásából következően megváltozott helyzethez.
72.
Az 1998. évi iránymutatással kapcsolatban irányadó (
47
) Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben a Bíróság megerősítette ítélkezési gyakorlatát, miszerint a bírságok korábbi szintje nem jelent kötelezettséget a jövőre nézve. (
48
) A vállalkozások nem alapozhatnak jogos bizalmat sem a korábbi gyakorlatban kiszabott bírságok szintjére, sem a bírságok kiszámításával kapcsolatos valamely meghatározott módszerre. (
49
)
73.
Az ítélet 229. pontjában a Bíróság kiemelte, hogy: „a vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok szintjét”.
74.
Ezt követően a Bíróság ugyanezen ítélet 230. pontjában félreérthetetlenül olyan esetekre alkalmazta a fent bemutatott ítélkezési gyakorlatot, amelyekre az 1998. évi iránymutatást alkalmazták: „[e]z nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás” (
50
).
75.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá „a jogsértés súlya” ismérvének vizsgálata keretében számos tényezőt kell figyelembe venni, amelyek egyike „a bírságok elrettentő hatása” (
51
). Ez a bírságok egyedi ügyekben, általános hatályú magatartási szabályok alkalmazása nélkül, valamint az általános érvényű szabályok (mint amilyen az 1998. évi iránymutatás) alkalmazásával történő kiszabására is vonatkozik.
76.
A fentiekre tekintettel az első két jogalap vizsgálatának közbenső következtetéseként nem vonható le a fellebbező által hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből (
52
) az, hogy a Bizottság a bírságszint emelésének szükségessége tekintetében olyan részletes vagy egyáltalán az egyedi ügyre vonatkozó indokolást lenne köteles adni, amelyet az Elsőfokú Bíróságnak figyelembe kellene vennie. Ezt mutatta a későbbi ítélkezési gyakorlat, különösen az 1998. évi iránymutatással kapcsolatban irányadó Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (
53
) elemzése is.
77.
Ezen alapfeltételezések fényében kell a következőkben az Elsőfokú Bíróság megtámadott ítéletét az indokolási kötelezettség elmulasztásával kapcsolatos kifogás tekintetében vizsgálni.
78.
Amint az a megtámadott ítéletből kitűnik, (
54
) a bírságszint emelésének kérdése az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban az iránymutatás alkalmazhatóságának alapvető kérdésébe, konkrétan a jogbiztonság elvének és a büntetések visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv megsértésével kapcsolatos kifogásba ágyazódott.
79.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet fellebbező által hivatkozott 38-50. pontjában először a visszaható hatály tilalmával foglalkozott, különös tekintettel a versenypolitika eszközét képező 1998. évi iránymutatásra, valamint annak joghatásaira. Ezt követően rámutatott arra, hogy az iránymutatás által hozott legfőbb újítást a bírságok tételes kiszabása jelenti. (
55
) Majd a 44-46. pontban megismételte a fentiekben (
56
) részletesen bemutatott ítélkezési gyakorlatot, miszerint az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos szintű bírságokat alkalmazott, nem jelenti azt, hogy a 17. rendeletben megjelölt határokon belül ne lenne jogosult e mértéket növelni, feltéve hogy ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, mégpedig nemcsak az egyes határozatok keretében, hanem akkor is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás. Végül a megtámadott ítélet 47. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondja: „[f]igyelemmel az alábbi 99. és további pontban kifejtettekre is, az ADM helytelenül hivatkozik lényegében arra, hogy az a tény, miszerint a Bizottság a bírságok mértékét a kartellel kapcsolatosan megemeli, a politika végrehajtása biztosításának célkitűzéséhez képest nyilvánvalóan aránytalan”.
80.
A fent említett 99. és azt követő pontok az arányosság elvének megsértésével kapcsolatos jogalap vizsgálatát tartalmazzák. Az Elsőfokú Bíróság megállapításai a bírság összegének a jogsértés súlya és időtartama alapján történő meghatározására vonatkoznak, különös tekintettel a piaci tényező jelentőségére. Igaz, hogy ezek a pontok nem tartalmaznak kifejezett megállapításokat a bírság megemelésének szükségességével kapcsolatban, a fenti elemzés mégis azt mutatja, hogy az Elsőfokú Bíróság a követelményeknek megfelelően (
57
) a bírságszint megemelésének kérdését „a jogsértés súlya” szempontjának keretében vizsgálta.
81.
Mindezekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság jogszerűen járt el, amikor a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően „a jogsértés súlya” keretében vizsgálta a bírságszint emelése „szükségességének” a Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből (
58
) levezetett kritériumát, és ahhoz nem kapcsolt további, az 1998. évi iránymutatást meghaladó terjedelmű indokolási kötelezettséget. A Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet mutatja, hogy ez nem sértette a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmát sem.
82.
Ki kell emelni továbbá, hogy az itt vizsgált két jogalap lényegében - még ha a fellebbező ezt kifejezetten nem is mondja ki – az 1998. évi iránymutatásban foglalt bírságszámítási módszer jogszerűségének megkérdőjelezését jelenti. A Bíróság azonban elismerte, hogy ezen iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével, a visszaható hatály tilalmával, az egyenlő bánásmód elvével és az arányosság elvével is összhangban áll. (
59
)
83.
Annak további megkövetelése, hogy a Bizottság az iránymutatás alapjául szolgáló, általános és absztrakt értékelési politikát minden egyes eseti döntésben ismételten, a konkrét esetre történő hivatkozással megindokolja, valójában az iránymutatásából eredő számítási módszer meghiúsítását jelentené. (
60
)
84.
Eközben egyúttal arra is szeretnék utalni, hogy annak ellenére, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az 1998. évi iránymutatásából eredő számítási módszer összeegyeztethető a 17. rendelet 15. cikkében foglalt követelményekkel (
61
), e módszer kritikája – különös tekintettel az átláthatóság hiányára – annak ellenére sem hagyott alább, (
62
) hogy annak alkalmazási gyakorlatában bizonyos módszeresség figyelhető meg. (
63
) A 2006. évi iránymutatás hatálybalépése e kritikát számos ponton érintette, mivel a módszer megváltozott; ez különösen vonatkozik az „enyhe”, „súlyos” vagy „különösen súlyos jogsértések” 1998. évi iránymutatás 1.A. pontja által alkalmazott némileg homályos osztályozására és a bírságok úgynevezett tételes kiszabásának eltörlésére (
64
). Az viszont nem változott, hogy a Bizottság továbbra is széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság összegének kiszámításánál. (
65
) Jóllehet az EK 229. cikk és a 17. rendelet 15. cikke értelmében a Bíróság korlátlan jogkörrel rendelkezik e mérlegelési jogkör felülvizsgálatára vonatkozóan, (
66
) a jogbiztonság szempontjából mégis az a kívánatos, hogy a hatósági mérlegelési jogkör egyértelmű szempontokhoz kötődjék a bírságok összegének kiszámításánál. (
67
)
85.
A fellebbező azon érvelésére, amely szerint a 2006. évi iránymutatást kellene alkalmazni, azt kell válaszolni, hogy nincs olyan ok, amely miatt az 1998. évi iránymutatás alkalmazásán felül az annak később helyébe lépő 2006. évi iránymutatást is alkalmazni kellene, és az emelést „annak fényében” kellene vizsgálni. (
68
) A jelen ügyben vitatott bizottsági határozatot 2001. október 2-án fogadták el. Ekkor az 1998. évi iránymutatás volt alkalmazandó. A 2006. évi iránymutatás csak követően alkalmazható antitröszt eljárásokban, ezért az a jelen fellebbezési eljárásban irreleváns.
86.
Utóbbi iránymutatás továbbá a bizottsági politika későbbi megváltozásának megelőlegezéseként sem pontosíthatja – visszamenőleg - a Bizottság mérlegelési jogkörét.
87.
És végül, ha a Bíróság figyelembe venné a 2006. évi iránymutatást, ez nem jelentene mást, mint hogy a fellebbviteli bíróság méltányossági okokból a sajátjával helyettesíti az Elsőfokú Bíróság értékelését. (
69
)
88.
Ezért az Elsőfokú Bíróság a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő követelményeknek megfelelően, jogilag helyesen döntött, és döntését megfelelően világosan és pontosan indokolta meg. Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság az első két jogalapot mint megalapozatlant utasítsa el.
B – Az EGT-szintű forgalomnak mint a bírságkiszámítás kiindulópontjának figyelmen kívül hagyása (harmadik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
89.
Figyelemmel kell lenni az állandó ítélkezési gyakorlatra, miszerint az iránymutatásából eredő számítási módszer, amennyiben az azt jelenti, hogy olyan alapösszegeket kell kiindulási alapul venni, amelyeket nem a forgalom alapján határoztak meg, nem ellentétes a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével. (
70
)
90.
A korábbi gyakorlathoz képest az 1998. évi iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelv által előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések eltérő súlyossági fokait tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer tehát lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is. (
71
)
91.
Ugyan a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti, a vállalkozás összforgalmának 10%-ával egyenlő felső határ összefüggésén kívül (
72
) az iránymutatás kifejezetten nem használja a „forgalom” kifejezést, ám olyan közvetett utalásokat tartalmaz, amelyek különösen a vállalkozás forgalmával állnak összefüggésben. (
73
) Az iránymutatással tehát nem ellentétes, ha a forgalom nemcsak felső határként szolgál, hanem azt a bírság kiszámítására irányuló eljárás során is figyelembe veszik. Ennek oka az, hogy a forgalom „bár hasznos és releváns tájékoztatást nyújt a vállalkozás gazdasági erejéről (teljes forgalom), valamint a vállalkozás magatartásának versenyre gyakorolt hatásáról (az érintett piacon elért forgalom)” (
74
), az csak az egyik tényező a Bizottság rendelkezésére álló számos egyéb mérlegelési tényező közül. (
75
)
2. A felek érvei
92.
E jogalappal az ADM az érintett piacon elért forgalmának figyelembevételét kifogásolja, amelynek a Bizottság a vitatott határozatban a „világméretű” forgalmat tekintette, holott a fellebbező álláspontja szerint az „EGT-szintű” forgalmat kellett volna figyelembe venni.
93.
A fellebbező - különösen a megtámadott ítélet 75-81. pontjára hivatkozva - azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a bírságkiszabás kiszámítására vonatkozó jogelveket azzal, hogy megengedte a Bizottság számára, hogy a vitatott határozatban figyelmen kívül hagyja a releváns EGT-piacon elért termékforgalmat, amely megfelelő kezdő összegnek minősülne. A fellebbező álláspontja szerint a vitatott határozatban az EGT-szintű forgalmat jogellenesen sem a számítás kiindulópontjaként, sem a bírság összegét a későbbiekben befolyásoló tényezőként nem vették figyelembe. A fellebbező előadja, hogy végeredményben a bírság összege a releváns EGT-piacon elért termékforgalom többszöröse. (
76
)
94.
A fellebbező álláspontja szerint igaz, hogy a megtámadott ítélet 78. pontja helyesen foglalja össze a bírságok megállapításánál alkalmazandó elveket, ám tévesen alkalmazta a jogot, amikor jogi megállapításait ezután nem alkalmazta az előtte folyamatban lévő ügyre.
95.
A fellebbező álláspontja szerint a 2006. évi iránymutatás azt mutatja, hogy az EGT-szintű forgalmat hogyan kellene megfelelő kiindulópontként felhasználni az érintett közösségi termékpiacon fennálló verseny károsodásának, valamint a kartell résztvevői – érintett termékekkel kapcsolatos, viszonylagos – jelentőségének értékeléséhez. Úgy véli, hogy ilyen számítási módszerrel a Bizottság a vitatott bírságnak csak a töredékét szabta volna ki az ADM-re.
96.
A Bizottság megjegyzi, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság jogosult felülvizsgálni azt, hogy a Bizottság adott ügyben hogyan értékelte a jogsértő magatartások súlyosságát. (
77
) Az Elsőfokú Bíróság – jogilag helyesen – az összes releváns tényezőt figyelembe vette, és megválaszolta az ADM érveit. Következésképpen a jogalapot el kell utasítani.
3. A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
97.
A megtámadott ítélet fellebbező által hivatkozott 75-81. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt a jogalapot vizsgálja, miszerint sérti az arányosság elvét, hogy a bírság magasabb, mint a fellebbező által az EGT-ben a jogsértés fennállása alatti időszakban a szóban forgó termék eladásával megvalósított forgalom, majd e jogalapot elutasítja. A 76. és a 77. pontban az Elsőfokú Bíróság a jogsértés súlyának értékelésével kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlatra emlékeztet, amikor kiemeli, hogy a bírság összegének megállapítása érdekében figyelembe vehető a vállalkozások teljes forgalma, csakúgy, mint az érintett vállalkozások kérdéses piacon fennálló részesedése, ám e számok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani az egyéb mérlegelési tényezőkhöz képest, ezért a bírság megfelelő összegének megállapítása nem származhat kizárólagosan a teljes forgalomra alapozott számításból.
98.
A megtámadott ítélet 78. és a 79. pontjában az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a kérdéses termékek forgalma csak a számos figyelembe veendő szempont egyike. Következésképpen – a fellebbező állításával ellentétben – ez aránytalan jelentőséget tulajdonítana e tényezőnek, és nem korlátozná – amint azt az ADM sugalmazza – a kiszabott bírság és a kérdéses termék forgalma közötti kapcsolat értékelését.
99.
Ezt követően a 80. pont kimondja: „[m]indenesetre az ADM által felhozott puszta körülmény, miszerint a kiszabott bírság összege túllépi az általa az EGT-ben a kartellben történt részvétele alatti időszakban az annak tárgyát képező termék eladásával megvalósított forgalom összegét, vagy hogy a bírság összege ezen összeget jelentősen túllépi, nem elégséges a bírság aránytalanságának bizonyítására. Valójában a bírság mértékének arányos voltát azon tényezők összességéhez – vagyis a jogsértés sajátos jellegéhez, piacra gyakorolt közvetlen hatásához és a földrajzi piac kiterjedéséhez – viszonyítva kell értékelni, amelyeket a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelésénél figyelembe kell vennie. Az ADM érvelését követve az alábbiakban fogjuk megvizsgálni a határozatnak ezekhez az ismérvekhez viszonyított megalapozottságát.”
100.
Ez alapján nyilvánvaló, hogy a fellebbező ezen állításának érdemi értékeléséhez a megtámadott ítéletből nem elegendő csupán a kifogásolt 75-81. pontot vizsgálni.
101.
A könnyebb érthetőség kedvéért egyrészt utalni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság milyen következtetésre jutott a vitatott határozatból a szóban forgó kérdéssel kapcsolatban. A megtámadott ítélet 59. pontja a következőt mondja ki a jogsértés súlyának Bizottság általi értékelésével kapcsolatban:
„59.
E tényezők figyelembevételének érdekében a Bizottság úgy határozott, hogy a nátrium-glükonát eladásokkal 1995-ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalomra támaszkodik. A Bizottság ezzel kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy »mivel a [nátrium-glükonát] piac[a] világméretű, ennek számszerű mutatói szolgáltatják a lehető legmegfelelőbb jelzést arra nézve, hogy a résztvevő vállalkozások milyen lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy jelentős kárt okozzanak a többi piaci szereplőnek a közös piacon és/vagy az EGT-piacon.« […] A Bizottság hozzátette, hogy véleménye szerint ezt a módszert alátámasztja az a tény, hogy világméretű kartellről volt szó, amelynek célja többek között a piacok világméretű felosztása, és ennélfogva az EGT-piac bizonyos területeinek verseny alól kivonása volt. Ezenfelül úgy ítélte meg, hogy a kartell valamelyik felének világméretű forgalma alapján ugyancsak fogalmat alkothatunk e vállalkozásnak a kartell egészének hatékonyságához való hozzájárulásáról, vagy éppen fordítva, a kartell instabilitásáról abban az esetben, ha e fél abban nem vett volna részt […].”
102.
Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 82-87. pontjában arra a következtetésre jut, hogy az iránymutatás nem írja elő, hogy az érintett vállalkozások forgalma – akár a teljes forgalomról, akár a kérdéses termékből származó forgalomról legyen szó – a bírságok kiszámításának kiindulási pontját képezné, még kevésbé azt, hogy kizárólag a forgalom minősül releváns ismérvnek a jogsértés súlyának meghatározásához. Ezzel szemben a Bizottság a forgalmat - mint releváns tényezőt – más tényezők mellett ugyancsak figyelembe veheti, különösen amennyiben az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjának harmadik és hatodik bekezdése szerint a bírságot olyan nagyságrendű összegben állapítja meg, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír.
103.
Amint az a határozat (378)–(382) preambulumbekezdéséből kiderül - ellentétben az ADM állításával –, a Bizottság ezzel kapcsolatban igenis figyelembe vette az érintett vállalkozásoknak a kérdéses termék eladásaiból származó forgalmát. A Bizottság a nátrium-glükonát-eladásokkal 1995-ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalomra támaszkodott.
104.
Ezután a megtámadott ítélet 87. pontja kimondja: „[a] jelen ügyben az érintett termék világméretű termelésének majdnem egészét kezükben tartó vállalkozásokat tömörítő kartellről van szó. Ezen túlmenően a kartell az árak meghatározására, valamint az eladási kvóták kiosztásával a piac felosztására jött létre. Ilyen esetben a Bizottság az érintett vállalkozások eltérő kezelése során jogszerűen támaszkodhat a kartell tagjai által a nátrium-glükonát világméretű eladásaival megvalósított forgalomra. Tulajdonképpen mivel az eltérő kezelés célja a jogsértőknek a jogsértés által a versenyben való károkozásra való tényleges gazdasági lehetőségeik felmérése, és azoknak a kartellben fennálló sajátos jelentőségének figyelembevétele, a Bizottság mérlegelési keretének széles határait nem lépte túl azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a kartell egyes tagjainak világméretű piaci részesedése megfelelő jelzőértékkel rendelkezett.”
105.
További vizsgálata keretében az Elsőfokú Bíróság a 113. és 114. pontban visszatér az EGT-szintű termékforgalom figyelmen kívül hagyásával kapcsolatos kifogásra. Az egyenlő bánásmód elvének megsértésével kapcsolatos (a fellebbező által összehasonlításképpen hivatkozott) „cink-foszfát”-ügyben hozott határozat (
78
) összehasonlító vizsgálata keretében az Elsőfokú Bíróság a 113. pontban többek között kimondja, hogy „a határozat tárgyát képező kartell körülményei eltérnek a „cink-foszfát”-ügy tárgyát képező körülményektől. Valójában a cink-foszfát-piacokon fennálló kartell csupán az EGT területére korlátozódott, miközben a nátrium-glükonát-kartell világméretű volt”. Ezután az Elsőfokú Bíróság a 114. pontban többek között kimondja, hogy „tekintettel a Bizottság által a határozatban feltárt tényezőkre és e tényezők némelyikének a jelen ítéletben szereplő értékelésére, a Bizottság által a jelen esetben az ADM által elkövetett jogsértésre vonatkozóan rögzített alapösszeg arányos”.
106.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság - a fellebbező állításával szemben - nemcsak a vonatkozó alapelveket foglalta össze, hanem az azokból következő megállapításokat is alkalmazta a jelen ügy tárgyát képező egyedi esetre. Ennek keretében válaszolt az EGT-szintű termékforgalom figyelembevételével kapcsolatos érvre, (
79
) és azt jogilag helyesen, a számos szempont egyikeként figyelembe vette. Majd kifejtette, hogy végül (miért) a kartell résztvevőinek a nátrium-glükonát világméretű eladásaiból származó forgalmát tekintette a bírságkiszámítás megfelelő kiindulópontjának, amivel egyúttal arra is magyarázatot ad, hogy miért nem a vonatkozó EGT-szintű termékforgalmat vette figyelembe. Így az Elsőfokú Bíróság jogilag kielégítő választ adott a fellebbező ezen érvelésére.
107.
Végül a fellebbezési eljárásban nem felülvizsgálható (
80
) az Elsőfokú Bíróság azon értékelése, amely szerint „tekintettel a Bizottság által a határozatban feltárt tényezőkre és e tényezők némelyikének a jelen ítéletben szereplő értékelésére, a Bizottság által a jelen esetben az ADM által elkövetett jogsértésre vonatkozóan rögzített alapösszeg arányos”.
108.
A 2006. évi iránymutatásnak az 1998. évi iránymutatás korrekciójaként történő alkalmazása érdekében az ADM által tett újabb kísérletre ismételten azt kell válaszolni, hogy a 2006. évi iránymutatás a jelen ügyben nem alkalmazható. (
81
)
109.
Fentiekre tekintettel ez a jogalap nézetem szerint elfogadhatatlan, mivel az a bírságok általános felülvizsgálatára irányul, és véleményem szerint e jogalap ezenfelül még megalapozatlan is.
C – Az egyenlő bánásmód elvének megsértése a bírság kiszámítása során (negyedik jogalap)
1. A felek érvei
110.
A fellebbező – a megtámadott ítélet 107-113. pontjára hivatkozva – azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor megállapította, hogy a bírság összegének a közvetlenül összehasonlítható „cink-foszfát”-ügytől való eltérését objektív különbségek igazolják. (
82
)
111.
Egyrészt előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság által a 108-110. pontban hivatkozott ítéletek nem relevánsak, mivel az iránymutatás elfogadása óta követett, különösen a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 209. pontjában rögzített állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság megsérti az egyenlő bánásmód elvét, ha indokolás nélkül eltér az iránymutatástól.
112.
Másrészt úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság egyetlen releváns szempontot sem nevezett meg, amely a Bizottság által a bírságot kiszabó határozat meghozatalánál figyelembe vett szempontok tekintetében ténylegesen megkülönböztetné egymástól a „nátrium-glükonát”- és a „cink-foszfát”-ügyet. A Bizottság a két ügyben ugyanazon szempontokat vette figyelembe a bírság alapösszegének kiszámításánál. A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság által kifejtettekkel szemben ezen alapösszeg meghatározásakor a világméretű forgalmat nem vették figyelembe. A „nátrium-glükonát”-ügyben csak a számítás egy későbbi lépésénél vették figyelembe a világméretű forgalmat a bírság elrettentő hatása biztosításának érdekében történő három csoportba történő besorolás ismérveként. Az ADM szerint a vitatott határozatban megállapított bírság a „cink-foszfát”-ügyben kiszabott bírsághoz képest hátrányos megkülönböztetést jelent az ADM-mel szemben.
113.
Végül az ADM azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság által figyelembe vett ismérvek tekintetében a megtámadott ítélet 114. pontjában korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében megállapította, hogy a bírság arányos. (
83
) Úgy véli, ezt a megállapítást a Bíróság kivételesen felülvizsgálhatja, mégpedig megbizonyosodva arról, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot. Az ADM álláspontja szerint ha – amint azt az Elsőfokú Bíróság tette – csak azokat az ismérveket vennénk figyelembe, amelyekre a Bizottság a határozatát alapozta, akkor is arra a megállapításra jutnánk, hogy a jelen ügy közvetlenül összehasonlítható a „cink-foszfát”-üggyel. Az Elsőfokú Bíróság nem jelölt meg olyan további eltérő ismérvet, amely eltérő eredményre vezethetne. Az ADM előadja továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében nem sértheti meg az egyenlő bánásmód elvét azzal, hogy megengedi a Bizottságnak, hogy hátrányosan megkülönböztető bírságot szabjon ki az ADM-mel szemben, holott mások nem ilyen elbánásban részesülnek. Végül, ha az Elsőfokú Bíróság mégis talált volna olyan további eltérő ismérvet, amely a jelen ügyben magasabb összegű bírságot indokolna, ezt az ADM szerint nem jelölte meg a szükséges pontossággal. Annyiban elégtelen az indokolás, hogy pusztán a Bizottság által a határozatban figyelembe vett valamennyi ismérvre utal.
114.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság jogszerűen határozott. Úgy véli, hogy különösen maga a fellebbező nem tudta első fokon megfelelően bizonyítani azt, hogy a jelen ügy pontosan mennyiben összehasonlítható a „cink-foszfát”-üggyel, és az eltérő bánásmód ténylegesen miben nyilvánult meg.
2. Jogi értékelés
115.
Az egyenlő bánásmód elve a közösségi jog általános elve, amelyet tehát az EK 81. cikk szerinti eljárásokban is figyelembe kell venni.
116.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt. (
84
)
117.
A fellebbező által az egyenlő bánásmód elvének megsértése, vagyis egy másik kartell helyzete és az arra vonatkozó bizottsági határozat tekintetében előadott érvelés kapcsán arra kell utalni (mint azt egyébként az Elsőfokú Bíróság is megtette a megtámadott ítélet 108-112. pontjában), hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata nem szolgál jogi háttérként a versenyügyekben kiszabott bírságok tekintetében, és más ügyekben hozott határozatoknak csupán jelzésértékük van a hátrányos megkülönböztetés esetleges fennállásának vonatkozásában, mivel meglehetősen valószínűtlen, hogy valamely ügy sajátos körülményei – mint például a piacok, valamint az érintett vállalkozások és időszakok – megegyezzenek. (
85
)
118.
E körülmények között a fellebbező feladata lett volna, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt bizonyítsa, hogy az általa hivatkozott helyzet a fent bemutatott ítélkezési gyakorlat értelmében miért jelentett ténylegesen összehasonlítható helyzetet.
119.
A fellebbező előadásának az általa sem vitatott összefoglalása az Elsőfokú Bíróság megtámadott ítéletében a következőképpen szól: „[m]ásodszor pedig a jelen ügyben a Bizottság által kiszabott bírság összegét összehasonlítva a [»cink-foszfát«-ügyben] kiszabott bírsággal, az ADM úgy véli, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét. Arra hivatkozik, hogy bár a két ügy részben egy időben történt, és azok nemcsak az érintett piacok mérete, hanem a jogsértés súlya és időtartama miatt is összehasonlíthatók, a Bizottság az európai cink-foszfát-piac korlátozott méretét figyelembe vette, és az utóbbi ügyben a bírság teljes összegét 11,95 millió euróban (vagyis a kérdéses eladások 75%-ának megfelelő összegben) rögzítette a »nátrium-glükonát«-ügyben rögzített 40 millió eurós összeggel szemben (amely a kérdéses termék EGT-beli eladásainak több mint 200%-át teszi ki). Ezen túlmenően az ADM megjegyzi, hogy a »cink-foszfát«-ügyben a Bizottság a 20%-nál nagyobb piaci részesedéssel rendelkező vállalkozások tekintetében az alapösszeget 3 millió euróban, azon vállalkozás tekintetében pedig, amelynek piaci részesedése jóval kisebb volt, 0,75 millió euróban rögzítette. Emlékeztet arra, hogy a nátrium-glükonát esetében a Bizottság a bírság kiszámítására szolgáló kiindulási összeget 10 millió euró összegben rögzítette azon vállalkozások tekintetében, amelyeknek a piaci részesedése a 20%-ot meghaladta, és 5 millió euróban azon vállalkozásokra nézve, amelyek piaci részesedése jóval kisebb volt.” (
86
)
120.
Ezt az érvelést az Elsőfokú Bíróság különösen a vitatott 113. és 114. pontban válaszolta meg:
„113.
A jelen ügyben első látásra megállapítható, hogy a határozat tárgyát képező kartell körülményei eltérnek a »cink-foszfát«-ügy tárgyát képező körülményektől. Valójában a cink-foszfát-piacokon fennálló kartell csupán az EGT területére korlátozódott, miközben a nátrium-glükonát-kartell világméretű volt. Ezen túlmenően – a jelen üggyel ellentétben – a cink-foszfát-piacon fennálló kartell csupán viszonylag kisebb méretű vállalkozásokat tömörített. Ezért tehát a »cink-foszfát«-határozattal érintett vállalkozások világméretű forgalma 2000-ben 7,09 millió és 278,8 millió eurós összeg között volt, miközben a jelen ügyben az érintett vállalkozások 2000-ben elért világméretű forgalma 314 millió és 14,003 milliárd euró közötti – amelyből az ADM világforgalma 13,936 millió euró volt – összeget tett ki.
114.
Mindenesetre, még ha fel is tételezzük, hogy a »cink-foszfát«-ügyben hozott határozat tárgyát képező bírság megfelelő összegének megállapítására szolgáló összes releváns körülmény a jelen ügy körülményeivel összevethetőnek tekinthető, az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében úgy ítéli meg, hogy tekintettel a Bizottság által a határozatban feltárt tényezőkre és e tényezők némelyikének a jelen ítéletben szereplő értékelésére, a Bizottság által a jelen esetben az ADM által elkövetett jogsértésre vonatkozóan rögzített alapösszeg arányos.”
121.
E két pont közül az előbbiben az Elsőfokú Bíróság jogilag megkövetelt módon válaszolta meg az ADM által előadott valamennyi érvet. Ezenfelül a jelen üggyel kapcsolatban megjegyzendő, hogy a fellebbező – mint azt az általa előadott érvelés megtámadott ítéletben történt összefoglalása mutatja – nem bizonyította pontosabban, hogy az érintett piacok nagysága, valamint a jogsértés súlya és időtartama tekintetében konkrétan miben áll a két ügy összehasonlíthatósága.
122.
Az Elsőfokú Bíróság utóbbi pontban kifejtett értékelése tekintetében megjegyzendő, hogy a Bíróságnak nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, amikor ez utóbbi – korlátlan felülvizsgálati jogkörében – a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről dönt. (
87
)
123.
Végül megjegyzendő, hogy a fellebbező által a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletre (
88
) történő hivatkozás hatástalan. Ezen érv keretében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatást, amikor attól indokolás nélkül eltért. A fellebbező nem bizonyítja, hogy ez a „cink-foszfát”-ügy tekintetében hogyan kapcsolódna az egyenlő bánásmód elvéhez.
124.
E megfontolások tekintetében azt javasolom a Bíróságnak, hogy ezt a jogalapot mint megalapozatlant utasítsa el.
D – Téves jogalkalmazás a kartell piacra gyakorolt hatásainak meghatározása során (ötödik, hatodik és hetedik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
125.
Az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontja az alapösszeg kiszámításakor a jogsértés súlyának három kategóriáját különbözteti meg, amelyekhez különböző kiindulási összegeket rendel: „enyhe”, „súlyos” vagy „különösen súlyos jogsértések” csoportjába sorolja azokat. Az összeg kiszámítása számos kritérium alapján történik, amelyek egyike „a piacra gyakorolt tényleges hatás (ha ez a hatás mérhető)”.
126.
Ezzel összefüggésben a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a kartell piacra gyakorolt hatásának meghatározásakor. Hivatkozik azon elv megsértésére, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat, arra, hogy az Elsőfokú Bíróság nem adott választ a piac módosított meghatározásának hatásaival kapcsolatos kérdésre, valamint a bizonyítási teher jogellenes megfordítására.
127.
Mivel e három jogalap között jelentős mértékű az átfedés, azokat együtt vizsgálom.
128.
E jogalapok mindegyike abból indul ki, hogy az ADM az érintett termékpiac Bizottság általi meghatározását túlságosan megszorítónak, az azzal összefüggő, a piacra gyakorolt tényleges hatásokra vonatkozó megállapításokat pedig tévesnek tartja. A Bizottság a kérdéses termék piacát úgy határozta meg, „hogy e piacot a cseppfolyós és szilárd állagú nátrium-glükonát, valamint annak alapterméke, a glükonsav képezi” (
89
).
129.
Az ADM által a közigazgatási eljárás során felhozott érveire válaszul a Bizottság elismerte, hogy létezik jó néhány, a nátrium-glükonátot az adott alkalmazási mód alapján részlegesen helyettesítő termék, ám úgy vélte, hogy semmi nem bizonyította, miszerint e termékek tényleges kényszerítő hatást gyakoroltak volna a nátrium-glükonát árára. Éppen ellenkezőleg, úgy találta, hogy több tényező is ellentmondott az ADM elméletének. Arra hivatkozott, hogy a nátrium-glükonátnak nem létezik teljes helyettesítője, és tekintettel arra, hogy ez a legkörnyezetkímélőbb termék, egyes felhasználók a lehetséges helyettesítőkkel szemben e terméket részesítették előnyben. Ezen túlmenően úgy ítélte meg, hogy ezen álláspontot megerősítették egyrészt a kartell tagjainak ügyfelei által adott válaszok, másrészt maga a kartell létezése, amely a nátrium-glükonátra korlátozódott, és ezért véleménye szerint ez azt jelezte, hogy a kartell tagjai is úgy ítélték meg, miszerint a piac a nátrium-glükonátra korlátozódott. (
90
)
2. A felek érvei
130.
A fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 238. pontjában jogellenesen utasította el az érintett piac téves meghatározására vonatkozó kifogást.
131.
A megtámadott ítélet 226-239. pontjára hivatkozva a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsérti azt az elvet, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat – vagyis a jelen ügyben a bírságkiszabási iránymutatást. A fellebbező arra hivatkozik, hogy a valamely kartell által az érintett piacra gyakorolt hatások vizsgálatakor az érintett termékpiac helyes meghatározása e vizsgálat kötelező kiindulópontja. Ha – mint a jelen ügyben – a kérdéses termék piacát túl megszorítóan határozzák meg, úgy az e meghatározáson alapuló, a kartell hatásával kapcsolatos következtetések is tévesek lesznek. Az ADM szerint a Bizottság tévesen határozta meg az érintett piacot, ami a piacra gyakorolt hatások tekintetében is tévedéshez vezetett. Mivel a nátrium-glükonát csak a számos kelátképző anyag egyike (a szóban forgó kelátképző anyagoknak csak 20%-át teszi ki, és könnyen helyettesíthető is), a kartell nem rendelkezett a neki tulajdonított piaci hatással.
132.
Az ADM úgy véli, hogy megfelelő előterjesztésére az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt válaszolta, hogy az ADM feladata annak bizonyítása, hogy az érintett piacot a Bizottságtól eltérően kellene meghatározni. Az ADM érvelése szerint éppen ellenkezőleg, a Bizottság feladata, hogy bemutassa a kartell érintett piacra gyakorolt hatásait, amely az iránymutatás szerint a kérdéses termék piacának meghatározását is magában foglalja. E meghatározás hiányában a bizonyítási teher nem hárítható a másik félre, vagyis az ADM-re.
133.
Másodszor a fellebbező – a megtámadott ítélet 234. és 236. pontjára hivatkozva – azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem adott választ az ADM azon érvére, miszerint a piac átfogóbb meghatározása esetén a bizonyítékok azt igazolnák, hogy a kartell nem gyakorolt tényleges hatást a piacra.
134.
Az ADM az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevelében - többek között táblázatok segítségével - bizonyította, hogy a nátrium-glükonát az érintett kelátképző anyagoknak csak 20%-át teszi ki. Ez az ADM szerint azon végkövetkeztetését támasztja alá, amely szerint a kartell nem tudta felügyelete alatt tartani az árakat. Az ADM bizonyította, hogy a kelátképző helyettesítő termékek árának változása a kartell fennállásának időtartama előtt, közben és után is nagyon szoros kapcsolatot mutatott a nátrium-glükonát árának alakulásával. E bizonyítékok a fellebbező nézete szerint kétségtelenül igazolták, hogy az árváltozásokat a kartellen kívülálló tényezők okozták.
135.
Harmadszor a fellebbező – a megtámadott ítélet 230., 234. és 236-237. pontjára hivatkozva – azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megfordítja a bizonyítási terhet azzal, hogy az ADM-et annak bizonyítására kötelezi, hogy az árak „a kartell hiányában” is azonosak lettek volna.
136.
A megtámadott ítélet 177. és 184. pontjában az Elsőfokú Bíróság az ADM azon érvelésére, miszerint a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy az árak hogyan alakultak volna a kartell hiányában, és konkrétan azt, hogy azok a kartell fennállásával magasabbak lettek, mint a kartell hiányában lettek volna, azt a választ adta, hogy ennek bizonyítása megoldhatatlan. Ennek ellenére az Elsőfokú Bíróság a 237. pontban éppen arra kötelezte az ADM-et, hogy bizonyítsa, hogy a kartell nem gyakorolt hatást a piacra. Az ADM előadása szerint az Elsőfokú Bíróság ezáltal jogellenesen megfordította a bizonyítási terhet. Az ADM szerint az iránymutatás a Bizottságtól követeli meg, hogy bizonyítsa a kartellek hatásának fennállását. Azt azonban nem írja elő, hogy az ADM-nek kellene bizonyítania e hatások hiányát.
137.
A Bizottság álláspontja szerint az ADM e kifogása megalapozatlan, és az a megtámadott ítélet téves értelmezéséből ered. Amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 229. pontjában egyértelművé tette, a jelen ügyben a piac meghatározásának kérdése nem a jogsértés fennállásának, hanem a jogsértés súlyának megállapításával összefüggésben merült fel. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az ADM az elsőfokú eljárás során nem bizonyította, hogy az érintett piacra gyakorolt tényleges hatást a piac eltérő meghatározásának alkalmazása esetén eltérően kellett volna értékelni. A Bizottság álláspontja szerint az ADM most azt kéri a Bíróságtól, hogy a fellebbezési eljárásban olyan ténykérdéssel foglalkozzon, amelyet maga az ADM nem bizonyított az elsőfokú eljárásban.
3. A megtámadott ítélet
138.
A megtámadott ítélet 228-237. pontjában az Elsőfokú Bíróság érdemben vizsgálja az ADM azon kifogását, amely szerint a Bizottság a kérdéses termék piacát túl megszorítóan (tehát tévesen) határozta meg, kizárva a nátrium-glükonátot helyettesítő termékeket.
139.
Ezzel kapcsolatosan az Elsőfokú Bíróság először is kiemeli, hogy az ADM nem azért emel kifogást a kérdéses termékpiac helytelen meghatározása ellen, hogy bizonyítsa, miszerint a Bizottság megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését. Nem vitatja, hogy a fenti jogszabályba ütköző jogsértést követett el azzal, hogy részt vett a nátrium-glükonát piacon fennálló kartellben. (
91
)
140.
Az Elsőfokú Bíróság kifejti továbbá, hogy az ADM ebben a helyzetben csak azt kifogásolta, hogy a Bizottság túl magas összegű bírságot szabott ki vele szemben, különösen azért, mert – az ADM szerint – azt állapította meg, hogy a kartell tényleges hatást gyakorolt a kérdéses piacra, és ezt a tényezőt a bírság összegének rögzítésekor figyelembe vette. Ez az érvelés csak akkor elfogadható, amennyiben az ADM bizonyítja, hogy még ha a Bizottság másképpen is határozta meg a kérdéses termékpiacot, meg kellett volna állapítania, hogy a jogsértés nem gyakorolt tényleges hatást a nátrium-glükonátból és annak helyettesítőiből álló piacra. (
92
)
141.
Az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatban kifejti, hogy valamely kartell érintett piacra gyakorolt hatásának az 1998. évi iránymutatás 1. A. pontjának (1) bekezdése alapján történő vizsgálata szükségszerűen bizonyos feltételezések kialakításához vezet, különösen annak vizsgálata érdekében, hogy milyen szintű lett volna a kérdéses termék ára, ha a kartell nem állt volna fenn. (
93
) Ezzel kapcsolatosan a Bizottságnak – valamint a Bizottság által tett megállapítások vitatása esetében az ellenérdekű félnek éppúgy (
94
) - különösen azt kell megvizsgálnia, milyen szintű lett volna a kérdéses termék ára a kartell hiányában, ez pedig különböző bizonytalanságokkal jár együtt, mivel az szükségszerűen megfelelő fokban valószínűsíthető következtetéseken, és nem pontosan mérhető tényeken alapul. (
95
)
142.
Az ADM elmulasztotta megcáfolni a Bizottság által a határozatban a nátrium-glükonát-piacra vonatkozóan kifejtett elemzést, azt állítva, hogy ez csupán összehasonlítási vázlatnak tekinthető a kartell időtartama alatt a szélesebb, vagyis a kelátképző anyagok piacán ténylegesen alkalmazott árak valamint azon árak között, amelyek nagy valószínűség szerint ugyanezen a piacon uralkodtak volna a nátrium-glükonátra korlátozódó kartell hiányában. (
96
)
4. Jogi értékelés
143.
Az itt előadott három jogalap közül először a legutolsóval foglalkozom, mert úgy vélem, hogy a „bizonyítási teher” fent említett kérdésének tisztázása részben a másik két jogalapra – azon elv megsértésére, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat, valamint a piac módosított meghatározásának hatásaival kapcsolatos kérdés megválaszolásának hiányára – is választ ad.
144.
Nézetem szerint a „bizonyítási teher” fogalmának használata ezen a ponton túlságosan rövid és félrevezető. Ennek oka az, hogy itt elsősorban csak a tények részletes előadásának és bizonyításának eljárásjogi kötelezettségéről van szó. Ez a peres felek arra vonatkozó kötelezettségét jelenti, hogy az adott helyzettel kapcsolatos álláspontjuk alátámasztása érdekében előadott tényeket bizonyítsák. A feleknek csak egyszer kell előterjeszteniük, illetve elfogadható módon előadniuk a számukra kedvező tényeket; e tekintetben az egyik fél előadása határozza meg a másik fél ellenindítványainak mértékét.
145.
Konkrétan, a Bizottság részletes előadását csak a másik fél hasonlóképpen részletes előadása cáfolhatja. Csak ha mindkét fél hasonlóan alapos és elfogadható érvelést terjeszt elő, és ellentétes következtetésre jut, merül fel egyáltalán a bizonyítási teher szabályainak alkalmazása. (
97
)
146.
A Bizottság a jelen ügyben a kérdéses termékpiac valamely meghatározására alapozta a jogsértés súlyával kapcsolatban – a bírság összegének meghatározása keretében – tett értékelését.
147.
Ezt a meghatározást az Elsőfokú Bíróság – az általam a fentiekben hivatkozott, a tények részletes előadására vonatkozó kötelezettség elvének megfelelően – nyilvánvalóan meggyőzőnek vélte, mert további értékelését erre a megközelítésre alapozta. Számomra tehát nem tűnik úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta volna a jogot.
148.
Az Elsőfokú Bíróság indokolásában egyértelművé tette, hogy nem elegendő, ha az ADM csak bejelenti, és adott esetben bizonyítja, hogy a piac kiinduló meghatározása téves, hanem azt is be kell mutatnia, hogy ez mennyiben eredményezi a jogsértés súlyának jelentősen eltérő értékelését. Az Elsőfokú Bíróság ezáltal az ADM véleményével ellentétben hallgatólagosan abból az alapvetésből indul ki, hogy nem magától értetődő az, hogy a kérdéses piac téves meghatározása egy a jelen ügyhöz hasonló ügyben, a kartell hatásainak téves értékelését vonja maga után. Az Elsőfokú Bíróság módszertanilag azt követeli meg, hogy az a fél, amelyik a Bizottság értékelését kétségbe kívánja vonni (a jelen ügyben az ADM), ugyanazon elemzési szakaszokat kövesse és mutassa be, mint amelyeket saját értékelésében a Bizottságnak is figyelembe kell vennie.
149.
Ezáltal az Elsőfokú Bíróság végeredményben azt követelte meg a fellebbezőtől, hogy a saját álláspontját legalább hasonlóképpen részletesen adja elő. Amennyiben az ADM a Bizottság – az Elsőfokú Bíróság által nyilvánvalóan elfogadhatónak vélt – előadását (beleértve a vitatott határozat nyilvánvalóan hasonlóképpen elfogadható megállapításait) sikeresen szeretné megtámadni, úgy ez valóban csak hasonlóképpen elfogadható és részletes előadás alapján lehetséges. A jelen ügy konkrét körülményei között ez nemcsak a piac kiinduló meghatározására, hanem a Bizottság további teljes értékelésére vonatkozó érvek előadását is magában foglalja.
150.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 230. és 237. pontjában használt, „nem gyakorolt tényleges hatást”, „egyáltalán nem” és „vagy legalábbis elhanyagolható hatást” kifejezésekkel egyértelművé teszi, hogy a Bizottság – a kartell által a kérdéses piacra gyakorolt hatásokkal kapcsolatos – téves értékelése csak akkor lett volna kielégítően bizonyított, ha a vita tárgyát képező kartell nem gyakorolt volna hatást a kelátképző anyagok ADM által hivatkozott tágabb piacára. A módosított piac meghatározásából levezetett érv ezért nem jelenti egyúttal annak indokolt előadását, hogy a kartell nem gyakorolt hatást az érintett piacra, vagyis az gyakorlatilag sikertelen maradt, mivel hatástalan volt.
151.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint az ADM feladata lett volna ezt „bizonyítani” vagy „olyan bizonyítékokat felsorakoztatni, amelyek […] ésszerű valószínűséggel [e]zt jelzik” (
98
), mégpedig úgy, hogy a kartell fennállása melletti árakat összehasonlítja a kartell hiányában fennálló árakkal, (
99
) jóllehet ez utóbbi (mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 175-178. pontjában megállapította) szükségszerűen bizonyos feltételezések kialakításával lett volna bemutatható.
152.
Ezzel az elemzéssel az Elsőfokú Bíróság tehát a tények részletes előadásának kötelezettségére és a bizonyítási teherre vonatkozó általános elvek keretében megfelelően és jogilag helyesen mutatta be, hogy az ADM-nek miért nem sikerült megcáfolnia a Bizottság vitatott megállapításait.
153.
Azonban az Elsőfokú Bíróság ítélete még akkor sem helyezhető hatályon kívül, ha a Bíróság ítéletében nem tudná elfogadni az Elsőfokú Bíróság ezen érvelését. Ennek oka az, hogy az ítélet rendelkező része további jogalapokra tekintettel megalapozott marad, ami a fellebbezés elutasításához vezet. (
100
) Másodlagosan szeretném felvázolni az e megállapítást megalapozó megfontolásokat:
154.
Az itt vizsgálandó három jogalap egy önmagának nyilvánvalóan ellentmondó érvelést tartalmaz, amely nem felel meg a logika szabályainak és a tapasztalatnak, ezért nem alkalmas a Bizottság itt vitatott megállapításainak megcáfolására. Pontosabban kifejezve: az ADM által is bevallott tény, hogy a versenyellenes megállapodások több éven át fennálltak, azonban hatástalanok maradtak, mert az ilyen kartell nem tudott befolyást gyakorolni a „tágabb piacra”. Ezen érvelés megalapozottságára a legcsekélyebb jel sem utal. Ennek oka az, hogy a versenyellenes megállapodásokban és magatartásokban való részvétel célja általában a vállalkozás nyereségének maximalizálása. (
101
) A jelen ügyben az ADM mégis fenntartja, hogy éveken keresztül nyereség nélkül fordított időt, energiát és pénzt egy kartellben való részvételre. Ez az állítás már önmagában sem hihető. A kartellek közismert jogellenességére és a hozzájuk kapcsolódó bírságokra tekintettel paradoxnak tűnik, hogy egy ilyen veszteséges kartellt éveken keresztül fenn kellett tartani. (
102
) Ha tehát már ez az érvelés, beleértve a piac benne foglalt meghatározását, önmagában nélkülöz mindenféle logikát, az nem vezethet a Bizottság által a kartell kérdéses piacra gyakorolt hatásaival kapcsolatban tett megállapításoknak, köztük e piac meghatározásának a megcáfolásához.
155.
Következésképpen a bizonyítási teherre vonatkozó szabályok megsértésével kapcsolatos jogalapot mindenképpen el kell utasítani.
156.
Az ADM állítása szerint megsértett azon elv tekintetében, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat, ebből az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság e tekintetben sem alkalmazta tévesen a jogot. Ennek oka az, hogy a kartell – ADM által meghatározott „tágabb” piacra gyakorolt – hatásainak bemutatása nem volt a Bizottság feladata. Ez azért nem volt indokolt, mert az ADM-nek már a Bizottság meghatározásának és elemzésének helyességét sem sikerült kétségbe vonnia.
157.
Az itt együtt vizsgált három jogalap közül nem áll meg az utolsó sem, miszerint az Elsőfokú Bíróság nem adott választ az ADM azon érvére, amely szerint a piac átfogóbb meghatározása esetén a bizonyítékok azt igazolnák, hogy a kartell nem gyakorolt tényleges hatást a piacra.
158.
Mint azt a fentiekben (
103
) már előadtam, a tények részletes előadására és a bizonyítási teherre vonatkozó általános szabályok alapján magától értetődő és ezért jogilag sem kifogásolható az, hogy az Elsőfokú Bíróság megköveteli az ADM-től, hogy a Bizottság vitatott megállapításait, köztük a piac Bizottság által figyelembe vett meghatározását olyan mértékben vonja érdemi állításokkal kétségbe, hogy ezzel a Bizottság megállapításait cáfolja. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság feladata, hogy az elé terjesztett bizonyítékok súlyát mérlegelje (
104
), ami magában foglalja azt is, hogy az Elsőfokú Bíróság – eltekintve a bizonyítékok elferdítésének esetétől, (
105
) amelyre az ADM itt nem hivatkozik – meggyőzése a cél. Ezért nem kifogásolható, hogy az Elsőfokú Bíróság az ADM-től az árak összehasonlítását követeli meg: azt, hogy hasonlítsa össze a kartell fennállása melletti és anélküli árfejlődést, (
106
) ami a valamely kartell által az érintett piacra gyakorolt hatások vizsgálatának részét képezi. E tekintetben ugyanazon elemzési szakaszokat szükséges követni és bemutatni, mint amelyeket értékelésében a Bizottság is figyelembe vett.
159.
Jóllehet a fellebbező (
107
) ezen árszintek egyikét valóban bemutatta, (
108
) ám egyértelmű, hogy nem mutatta be mindkettőt. Érvelésében semmi erősíti meg, hogy felépítette és előadta volna az ahhoz szükséges feltételezéseket, (
109
) amelyek bemutathatták volna azokat az árakat, „amelyek nagy valószínűség szerint ugyanezen a piacon uralkodtak volna a nátrium-glükonátra korlátozódó kartell hiányában”.
160.
A megtámadott ítélet 234. és 236. pontjában az Elsőfokú Bíróság e megállapítást megfelelően megindokolta; e tekintetben szerintem nem merül fel az indokolási kötelezettség hiánya.
161.
Fentiekre tekintettel az itt vizsgált jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
E – Téves jogalkalmazás a kartell megszűnése időpontjának megállapításakor (nyolcadik, kilencedik, tizedik és tizenegyedik jogalap)
1. Bevezető megjegyzések
162.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a jogsértés időtartama a kartell minden egyes résztvevője esetében befolyásolja a bírság összegének meghatározását, mégpedig az 1998. évi iránymutatás 1. B. pontja szerinti növelésnek megfelelően. (
110
)
163.
A fellebbező által a kartell megszűnése időpontjára vonatkozóan megjelölt négy jogalapban azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta a Bizottság azon megállapítását, miszerint az ADM három évig és tizenegy hónapig, 1991 júniusától 1995 júniusáig vett részt a kartellben, amely megállapítás alapján a bírság összegét a jogsértés időtartamára tekintettel 35%-kal megemelte. Az ADM ezzel szemben előadja, hogy részvételének időtartama valójában három év és négy hónap volt, mivel az 1991. október/november hónaptól 1994. október 4-ig tartott. (
111
) A bírság összegét ezért az ADM szerint csökkenteni kell.
164.
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban konkrétan azt adta elő, hogy a Bizottság mérlegelési hibát vétett, amikor azt állapította meg, hogy a jogsértés 1995 júniusáig tartott. Egyrészt azzal érvel, hogy az 1994. október 4-én Londonban tartott találkozón szüntette meg a kartellben való részvételét, másrészt azzal, hogy az és 5-e között Anaheimben (Kalifornia, Egyesült Államok) tartott találkozó nem tekinthető a jogsértés folytatásának. (
112
)
165.
Az Elsőfokú Bíróság által e tekintetben kifejtett értékeléssel szemben a fellebbező négy jogalapra hivatkozik: az EK 81. cikk megsértésére a kartellben való részvétel megszüntetésére vonatkozó szabályok hibás alkalmazása folytán, az ADM kilépésének időpontjával kapcsolatos bizonyítékok elferdítésére, az EK 81. cikk megsértésére az Anaheimben tartott találkozóval kapcsolatban, valamint a bizonyítékok elferdítésére a Roquette-nek tulajdonított feljegyzéssel kapcsolatban.
166.
Mielőtt ezeket a jogalapokat részletesen megvizsgálnám, szeretnék ismét néhány megjegyzést tenni az indokolási és bizonyítási kötelezettség eljárásjogi megosztásával kapcsolatban, mivel az itt vizsgálandó kérdés némileg eltér a részben fent vizsgált kérdéstől. (
113
)
167.
Igaz, hogy végső soron az itt vizsgálandó jogalapok is a bírság megállapításához kapcsolódnak. A bírság megállapításának e része azonban a kartell fennállásának időtartamán alapul. A bírsághoz kapcsolódó e szempontot a Bizottságnak a versenyjogi szabályok megsértésére hivatkozó kifogással kapcsolatos megállapításai, valamint a Bizottság ezzel kapcsolatos következtetései töltik meg tartalommal.
168.
Amennyiben a kartell fennállásának időtartama, illetve a kartell egyes tagjainak részvétele vitatott (mint a jelen ügyben), úgy a Bizottság feladata, hogy a vitatott határozatban általa rögzített adatokat bizonyítsa. (
114
) Ennek oka az, hogy a versenyszabályok megsértésének megtörténtével kapcsolatos eljárások esetében a Bizottságra hárul az általa megállapított jogsértések bizonyítása, és azoknak a tényállási elemeknek az előterjesztése, amelyek alkalmasak a jogsértést alkotó tényállás jogilag megkövetelt módon történő bizonyítására. (
115
)
169.
Ebben az eljárásfajtában nem ritka, hogy a versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezését bizonyos egybeesésekből és jelekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak. (
116
)
170.
Amikor bizonyított, hogy egy vállalkozás ebben az értelemben nyilvánvalóan versenyellenes találkozókon vett részt, a bizonyítási teher vonatkozásában érvényesülő szabály értelmében az arra vonatkozó bizonyítékok előterjesztése, hogy az említett találkozókon történő részvétele mögött nem volt versenyellenes szándék – úgy, hogy bizonyítja, a versenytársaival közölte, hogy a találkozókon az övéktől eltérő szándékkal vesz részt –, annak a vállalkozásnak a feladata, amely ellen az eljárást indították. (
117
) Nem megalapozott a védekezés, ha ez a fél arra hivatkozik, hogy titokban lépett ki a kartellmegállapodásból. (
118
)
171.
A bizonyítási teher ebből következő tisztázásakor azonban nem szabad szem elől téveszteni a tények részletes előadásának kötelezettségére vonatkozóan a fentiekben (
119
) már kifejtett szempontot. Ennek oka az, hogy még ha a Bizottság köteles is a vitatott határozatban tett megállapításainak bizonyítására, elsősorban mégis a fellebbező – vagyis jelen esetben az ADM – feladata, hogy bemutassa azokat a körülményeket és egybeeséseket, amelyek alkalmasak a vitatott aktus alapjául szolgáló megállapítások helyességének megkérdőjelezésére, (
120
) amely tekintetben a Bizottság megállapításainak bizonyító ereje a velük szemben felhozandó érvek részletességét is meghatározza.
172.
A tények és a bizonyítékok mérlegelése alapvetően az Elsőfokú Bíróság feladata, (
121
) és értelemszerűen magában foglalja az előterjesztések bizonyító erejének értékelését is, amely a fellebbezéssel csak korlátozott mértékben támadható, különös tekintettel a bizonyítékok elferdítésére. (
122
)
2. Az EK 81. cikk megsértése a kartellben való részvétel megszüntetésére vonatkozó szabályok téves alkalmazása folytán
a) A felek érvei
173.
A fellebbező a megtámadott ítélet 247-253. pontjára hivatkozva azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 81. cikket azzal, hogy tévesen alkalmazza a kartellben való részvétel megszüntetésére vonatkozó szabályokat. Ugyan az Elsőfokú Bíróság helyesen alkalmazta a kartellben való részvétel megszüntetésére vonatkozó „nyilvános elhatárolódás” tesztjét, azonban abból a körülményből, hogy az ADM elhagyta a kartell 1994. október 4-én Londonban tartott találkozóját, az utóbbi szerint arra a következtetésre kellett volna jutnia, hogy az ADM ezzel véget vetett a kartellben való részvételének.
174.
Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság a tényekből – nevezetesen abból, hogy az ADM e találkozón először azzal fenyegette meg a többi tagot, hogy követeléseinek nem teljesülése esetén kilép a megállapodásból, másodszor ultimátumot intézett a többi taghoz, harmadszor pedig az ultimátum elutasítását követően elhagyta a találkozót – nem erre a következtetésre jutott. Az Elsőfokú Bíróság a nyilvános elhatárolódás tesztje körében – az ADM szerint tévesen – egy szubjektív ismérvet is figyelembe vett azzal, ahogy az ADM célzatát értelmezte. A találkozó elhagyását az Elsőfokú Bíróság tárgyalási stratégiaként értékelte, és ennek megfelelően 1994. október 4-ét nem ismerte el a megszűnés időpontjaként.
175.
A nyilvános elhatárolódás tesztjét az ADM szerint azonban kizárólag objektív tesztnek kell tekinteni. Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a jogellenes megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalma objektív jellegű, mivel azok „a tudatos együttműködés” (
123
) és „akaratnyilvánítást” (
124
) feltételeznek. (
125
) Az ítélkezési gyakorlat szerint a kartellből való titkos kilépés sem nyújthat elegendő védekezést. (
126
) A fellebbező álláspontja szerint a kartell folytatásának a nyilvános elhatárolódás utáni rejtett szándéka sem értékelhető súlyosító körülményként. Ha tárgyalási stratégiáról volt is szó, az nem járt eredménnyel. Mindenesetre az EK 81. cikk a kifejezett cselekményeket értékeli, nem pedig az előírásokkal ellentétes gondolatokat.
176.
Az ADM előadja továbbá, hogy miután elhagyta az ülést, és ezzel kilépett a megállapodásból, utóbbi a megoldatlan konfliktusok következtében ténylegesen meg is szűnt. Amint azt az eladási adatok továbbításának megszüntetése is mutatja, ezt követően több cselekmény már nem történt a megállapodással kapcsolatban, amelynek tényét az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 252. pontjában maga is elismerte.
177.
Végül az ADM szerint a megtámadott ítélet 248. és 249. pontjában kifejtett indokolási szempontok egyrészt pontatlanok, másrészt irrelevánsak, mivel e szempontokat a Bizottság sem az általa meghozott határozatban, sem ellenkérelmében nem jelölte meg.
178.
A Bizottság egyetért a megtámadott ítéletben foglaltakkal.
b) A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
179.
A megtámadott ítélet 246. pontjában az Elsőfokú Bíróság a „nyilvános elhatárolódás” tesztjére utal. Eszerint csupán akkor lenne megállapítható az ADM végleges kilépése a kartellből, amennyiben ez utóbbi „nyilvánosan elhatárolta volna magát a találkozókon történtektől”. Ez alapján a megtámadott ítélet 247. pontjában az Elsőfokú Bíróság nem tekinti az ADM 1994. október 4-én Londonban tartott találkozóról való távozását a kartellből való végleges kilépésének, mert az ADM nem határolódott el nyíltan a kartell célkitűzéseitől, hanem éppen ellenkezőleg, megpróbálta megoldani a kartell egyes tagjai közötti összeütközést, és kompromisszumra jutni, ami a kartell végrehajtása gondolatának elfogadását jelzi. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság osztja a Bizottság azon megállapítását, amely szerint a szóban forgó magatartás inkább tárgyalási stratégiának, mint a kartellben való részvétele megszüntetésének tekintendő.
180.
Mivel a Bíróság a tényeket ismételten nem értékelheti, (
127
) e jogalap vizsgálatának arra a kérdésre kell szorítkoznia, hogy a tények értékelésekor figyelembe vehető-e az a célzat, amely az ADM 1994. október 4-én Londonban tartott találkozóról való távozását motiválta.
181.
A fellebbező nem vitatja, hogy az 1994. október 4-én Londonban tartott találkozó a „nyilvánvalóan versenyellenes találkozók” (
128
) közé tartozik. Ebben az esetben – mint azt a fentiekben már kifejtettem – a fellebbező feladata az arra vonatkozó bizonyítékok előterjesztése – és adott esetben arra utaló bizonyítékok előterjesztése –, hogy az említett találkozókon történő részvétele mögött nem volt versenyellenes szándék, vagy hogy a versenytársaival közölte, hogy a találkozókon az övéktől eltérő szándékkal vesz részt. (
129
)
182.
A fellebbező állításával ellentétben a „szándék”, illetve a „célzat” a bizonyítékok része, és azok relevánsak. A címzettek álláspontja ugyancsak bizonyítéknak minősül. Ennek oka az, hogy itt a versenytársaknak a saját eltérő szándékról való tájékoztatásáról van szó, amely (immár) éppen nem versenyellenes szándékot takar.
183.
Ez az álláspont különösen nyomatékos hangsúlyt kap az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben:
„84
Ha a vállalkozás hallgatólagosan jóváhagyja a jogellenes kezdeményezést, anélkül hogy nyilvánosan elhatárolódna a tartalmától, vagy feljelentené a közigazgatási hatóságoknak, bátorítja a jogsértés folytatását, és veszélyezteti a leleplezését. Ez a bűnrészesség a jogsértésben való részvétel passzív módját valósítja meg; a jogsértés tehát felveti a vállalkozásnak az egységes megállapodás keretében való felelősségét.
85
Ráadásul az a körülmény, hogy egy vállalkozás nem a versenyellenes célú találkozó eredményeinek megfelelően cselekszik, nem hárítja el a kartellben való részvételéből adódó felelősségét, kivéve, ha a társaság nyilvánosan elhatárolódott annak tartalmától […].”
184.
Az utóbb említett ítéletben a Bíróság máshol kimondja, hogy ez azt jelenti, hogy az adott vállalkozás a jogellenes magatartások helytelenítését gyakran kifejezésre juttatja, vagy a többi résztvevőt arról tájékoztatja, hogy az önmagában versenyellenes találkozón való részvétele mögött „eltérő” – vagyis nem versenyellenes – célkitűzések állnak. (
130
)
185.
A fenti megfontolásokra tekintettel tehát az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot; az értékelés ismérvének meghatározása és alkalmazása is helyes volt.
186.
A megtámadott ítélet 248. és 249. pontjában kifejtett indokolási szempontok vonatkozásában, amelyeket a fellebbező pontatlannak és irrelevánsnak tart, megjegyzendő, hogy e kérdéseknek nincs jelentősége, mert a jogalap elutasításához már a megtámadott ítélet 246. és 247. pontjában foglalt értékelés is elegendő.
187.
Erre tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy – mint megalapozatlant – e jogalapot is utasítsa el.
3. Az EK 81. cikk megsértése az Anaheimben tartott találkozóval kapcsolatban
188.
Némileg módosított sorrendben először az 1995 júniusában Anaheimben tartott találkozót vizsgálom, majd utána együtt vizsgálom a bizonyítékok elferdítésével kapcsolatos két kifogást.
a) A felek érvei
189.
A fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság az EK 81. cikk megsértésével jutott arra a megállapításra, hogy az 1995 júniusában Anaheimben tartott találkozó alkalmával tanúsított magatartás versenyellenes volt. A fellebbező előadása szerint az Anaheimben tartott találkozó nem volt versenyellenes, ott csak az egyes cégekre jellemző piaci adatok kicserélése történt. A kartell 1994. október 4-i találkozón történt megszüntetéséből kiindulva legfeljebb egy új kartell kezdetéről lehetett volna szó. Önmagában a piac teljes méretének megállapítására névtelen információcsere útján tett kísérlet sem tilos. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 265. pontjában tett megállapítással ellentétben a Bizottság annak bizonyítását sem kísérelte meg, hogy ez a gyakorlat versenykorlátozó hatással járt. Az Elsőfokú Bíróság tehát az ADM szerint tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy az 1995 júniusában Anaheimben tartott találkozó a kartell folytatását jelentette.
190.
A Bizottság ezzel szemben előadja, hogy a fellebbező az 1994 októberében tartott találkozó alkalmával nem szüntette meg a kartellben fennálló tagságát, és hogy az Anaheimben tartott találkozó a jogellenes magatartások folytatását jelentette. A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot.
b) A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
191.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 258-268. pontjában értékeli az 1995. június 3-a és 5-e között Anaheimben tartott találkozó jellegét. E tekintetben öt lépésben értékelte a rendelkezésére álló tényeket. Az e jogalappal kapcsolatos értékelés első két lépésében, a 258-262. pontban értékeli a találkozón történteket:
„258
Először is meg kell állapítani, hogy az ADM nem vitatja – amint azt a Bizottság a határozat (232) preambulumbekezdésében megjegyezte –, hogy e találkozó során, amelyen a kartell összes tagja jelen volt, a résztvevők az 1994-ben megvalósított eladások mennyiségeit tárgyalták meg. A Bizottság különösen arra hívta fel a figyelmet – anélkül, hogy az ADM e bizonyítékot vitatta volna –, hogy az utóbbi állítása szerint a Jungbunzlauer azt kérte tőle, hogy »közölje az ADM által 1994-ben elért nátrium-glükonát-eladások összesített adatait« […]
259
Meg kell jegyezni, hogy ez az eljárási mód lényegében egybeesett a kartellen belül folytatott állandó gyakorlattal, amely a kiosztott eladási kvóták betartásának biztosítását szolgálta, és amely – amint az a határozat (92) és (93) preambulumbekezdéséből kitűnik – abból állt, hogy a kartell tagjai minden egyes találkozót megelőzően a Jungbunzlauernek továbbították eladási adataikat, amely összegyűjtötte azokat, majd a találkozó során ezen adatokat szétosztotta.
260
Másodszor pedig az ADM megerősíti az eseménynek a határozat (232) preambulumbekezdésében foglalt leírását, miszerint e találkozó során az eladási mennyiségekre vonatkozó új információcsere-rendszert javasoltak. E rendszer lehetővé tette, hogy a következőképpen határozzák meg névtelenül - vagyis anélkül, hogy az egyes tagok a többi résztvevő eladási adatait ismerték volna – a nátrium-glükonát-piac teljes méretét:
»A« vállalkozás egy tetszés szerinti számot ír fel, amely az összesített eladási mennyiségének bizonyos részét teszi ki; a »B« vállalkozás aztán megmutatja a »C« vállalkozásnak az »A« és a »B« vállalkozás által felírt számok összegét; a »C« vállalkozás ehhez az összeghez hozzáadja a saját összesített eladási mennyiségét; végül az »A« vállalkozás ehhez hozzáadja a teljes eladási mennyiségének fennmaradó összegét, és ezt az összesített összeget a csoport tudomására hozza […]
[…]
262
Anélkül, hogy szükséges lenne annak egyenkénti mérlegelése, hogy e magatartás versenyjogi szabályokat sért-e, meg kell állapítani, hogy a Bizottság joggal találhatta úgy, hogy ez a kartell tagjainak újabb kísérlete volt »a rend helyreállítására a piacon«, valamint arra, hogy fenntartsák az előző években megvalósított versenyellenes gyakorlatukat, aminek célja az volt, hogy a piac irányítását együttes fellépéssel biztosítsák, még ha az adott esetben ez eltérő alakban és módszerekkel is történt. Azt a körülményt, hogy a kartell tagjai a fenti 260. pontban leírtak szerint »névtelen« információcsere-rendszert próbáltak felállítani, a Bizottság ésszerűen értelmezhette úgy, hogy az a kartellen belüli vállalkozások magatartásának természetes folytatása volt, amelyet – amint az többek között a Határozat (93) preambulumbekezdéséből is kiderül – »egyre növekvő kölcsönös bizalmatlanság légköre jellemzett«, ám amelynek mindemellett a piac felosztása volt a célja. Ebből a szemszögből nézve a Bizottság jogszerűen feltételezhette azt, hogy a kartell tagjai az új információcsere-rendszer felállításával azt bizonyították, hogy »még mindig [szándékukban állt] olyan megoldást találni, amely lehetővé teszi számukra versenyellenes gyakorlatuk folytatását« […], valamint »a piac irányításának együttes fellépéssel való fenntartását« […].”
192.
A következő lépés - „harmadszor” – a Roquette-nek tulajdonított megjegyzéssel kapcsolatos, és a későbbiekben vizsgálandó. A negyedik lépés tárgyát a kartell tagjainak személyében történt változások képezik, amit szintén később vizsgálok. Az „ötödször” vizsgált lépésben az Elsőfokú Bíróság irrelevánsnak minősíti azt a körülményt, hogy az 1995 júniusában tartott találkozó egy általános és ipari találkozó keretében folyt le. Ez a tény ugyanis nem zárja ki azt, hogy az érintett vállalkozások ne használhatták volna az általános találkozót arra, hogy a kartell ügyében összegyűljenek.
193.
Az Elsőfokú Bíróság itt vizsgálandó, a megtámadott ítélet 258-262. pontjában tett megállapításai lényegében azon tények értékelését tartalmazza, amelyek ismételt vizsgálata a fellebbezési eljárásban főszabály szerint kizárt. (
131
) Az Elsőfokú Bíróság abból indult ki, hogy az Anaheimben tartott találkozó nem egy új kartell kezdete, hanem a korábbi kartell folytatása volt. A fellebbező azon előadása, mely szerint a kartell már az 1994. október 4-én Londonban tartott találkozó alkalmával megszűnt, az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint nem elfogadható. Az Elsőfokú Bíróság e két megállapítása a tények értékelésének eredménye, ezért kizárt, hogy ezáltal a Bíróság a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését.
194.
A tények értékelése és a jogkérdés közötti határesetnek tekinthető a fellebbező azon állítása, miszerint az 1995 júniusában tartott találkozón nem történt jogellenes információcsere, mivel a piac teljes méretének megállapítására névtelen információcsere útján tett kísérletnek nem volt célja a verseny korlátozása.
195.
Főszabály szerint jogkérdésnek lehetne tekinteni önmagában azt a kérdést, hogy az ilyen információcsere versenyellenes magatartást valósít-e meg. Mindenesetre úgy tűnik, hogy ebből indul ki a fellebbező, aki állításának alátámasztása érdekében különböző forrásokra hívja fel a figyelmet. (
132
)
196.
Ez a kérdés azonban a jelen összefüggésben nem önmagában merült fel az Elsőfokú Bíróság előtt, hanem egy kartell résztvevői közötti egyik – és a jelenlegi ismeretek szerint az utolsó – találkozó osztályozásával és értékelésével kapcsolatban. Erre a helyzetre az a jellemző, hogy a kartell – nem vitatottan – több éven keresztül fennállt. Ebben az összefüggésben merül fel a valószínűleg utolsó találkozó résztvevői által tanúsított magatartás osztályozásának és értékelésének kérdése.
197.
Az Elsőfokú Bíróság ebben a keretben értékelte a rendelkezésére álló tényeket, és megállapította, hogy e találkozón a kartell valamennyi tagja képviseltette magát, és – a korábbi találkozókhoz hasonlóan – a korábbi évben értékesített mennyiségeket tárgyalták meg. Az Elsőfokú Bíróság ezzel összefüggésben nagyon helyesen állapította meg azt, hogy az értékesített mennyiségek tekintetében újabb információcsere-rendszert javasoltak és léptettek életbe. Amint azt a fentiekben már jeleztem, az Elsőfokú Bíróság e tekintetben megállapította, hogy a szóban forgó rendszer arra irányult, hogy a tagok névtelenül állapíthassák meg a nátrium-glükonát-piac teljes méretét, vagyis oly módon, hogy egyik résztvevő se ismerje meg a másik adatait. Az Elsőfokú Bíróság ezt az új rendszert mégsem önmagában értékelte a versenyjogi jogsértés szempontjából – ami jogkérdés lenne –, hanem azt vizsgálta, hogy a Bizottság a kartell tagjainak e találkozó során tanúsított magatartását ésszerűen értékelhette-e azok korábbi magatartásának új formában és új módszerekkel történő folytatásaként. Az Elsőfokú Bíróság tehát a tényeket mérlegelte, és ezáltal tehát itt is kizárt, hogy a Bíróság ezt a kérdést újra vizsgálja.
198.
Ezt a jogalapot a fellebbező azon további érvelése sem támasztja alá, miszerint a Bizottság nem igazolta, hogy a piac teljes méretének meghatározására irányuló névtelen információcsere versenykorlátozó volt.
199.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 265. pontjában helyesen emlékeztetett arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása tekintetében a megállapodás tényleges hatásait felesleges figyelembe venni, ha már egyszer bebizonyosodott, hogy e megállapodás célja a közös piacon a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. (
133
) Mint arra a fentiekben a megtámadott ítélet 262. pontjának felidézésével emlékeztettem, a Bizottság az Elsőfokú Bíróság értékelése szerint helyesen jutott arra a következtetésre, hogy az új információcsere-rendszer bevezetésével a kartell tagjainak célja a piac irányítására irányuló versenyellenes gyakorlatuk folytatása volt.
200.
Ezért azt a jogalapot is el kell utasítani.
4. A kartell megszűnésének időpontjával, illetve az ADM kilépésének időpontjával kapcsolatos bizonyítékok elferdítése
201.
Vizsgálandó még a fellebbezőnek a bizonyítékok elferdítésével kapcsolatos két kifogása.
202.
A bizonyítékok elferdítéséről van szó, amikor anélkül, hogy új bizonyítékokhoz kellene fordulni, a fennálló bizonyítékok értékelése nyilvánvalóan hibás, (
134
) ez például akkor fordulhat elő, ha az értékelés ellentétes a logika szabályaival, vagy a bizonyítékok értelme teljesen eltorzul, (
135
) vagyis meghatározott bizonyítékok tartalmát objektíve pontatlanul értelmezik. (
136
)
a) A többi kartelltag dokumentumainak értékelése
i) A felek érvei
203.
A fellebbező – a megtámadott ítélet 248-250. pontjára hivatkozva – azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, mivel a többi tag, nevezetesen a Roquette és a Jungbunzlauer e pontokban említett dokumentumait nem az ADM azon érvének alátámasztásaként értékelte, miszerint utóbbi már 1994. október 4-én kilépett a megállapodásból. A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság értelmezésével ellentétben a Roquette és a Jungbunzlauer előadása egyezően támasztja alá az ADM azon állítását, miszerint a megállapodás és így a kartell megszűnt. A Jungbunzlauer így nyilatkozott: „[a]mikor a Roquette az találkozón kijelentette, hogy többé nem tartja be a [kartell] egyik megállapodását sem, e megállapodások megszűntek.” A Roquette pedig így nyilatkozott: „[a] Roquette bejelentette, hogy nem folytatja a kartellben való részvételt”, és „ez megszüntette a megállapodást”. Tehát a megállapodás megszűnésének időpontját a Roquette és a Jungbunzlauer is az ADM-mel egyezően adta elő. Az Elsőfokú Bíróság ezzel ellentétes értelmezését sem a vitatott határozat, sem pedig a Bizottság ellenkérelme nem támasztja alá.
204.
A Bizottság ezen érvelés elutasítását kéri. Álláspontja szerint a szóban forgó bizonyítékok nem igazolják azt, hogy 1994. október 4-én az egész kartell megszűnt volna. A Bizottság szerint e bizonyítékok csak azt igazolják, hogy e napon a Roquette kilépett a kartellből, azt azonban nem, hogy a fellebbező is ezt tette volna. Az Elsőfokú Bíróság helyesen jutott arra a döntésre, hogy semmi nem bizonyítja azt, hogy a fellebbező megszüntette volna a kartellben fennálló részvételét.
ii) Megtámadott ítélet és jogi értékelés
205.
A megtámadott ítélet fellebbező által hivatkozott 248-250. pontja – a 251. ponttal együtt – a fent említett (
137
) öt lépés közül a negyedik. Az ítélet e szakasza teljes egészében így szól:
„248
Ezen túlmenően egyébként az ADM által hivatkozott egyik dokumentumból sem derül ki, hogy a kartell több tagja úgy értelmezte volna az e találkozón tanúsított magatartását, mint a kartelltől való nyilvános elhatárolódást.
249
Először is a Jungbunzlauernek a Bizottsághoz intézett 1999. május 21-i levele semmiféle leírást nem tartalmaz az ADM-nek Londonban tartott találkozón tanúsított magatartására nézve. Csupán azt tünteti fel, hogy »[a]mikor a Roquette a találkozón kijelentette, hogy többé nem tartja be a [kartell] egyik megállapodását sem, e megállapodások megszűntek«.
250
Másodszor a Fujisawának a Bizottsághoz intézett 1998. május 12-i levelében az utóbbi semmiféle beszámolót nem nyújtott e találkozóról, amin egyébiránt – amint az a határozat (224) preambulumbekezdéséből kiderül – nem is vett részt. Éppen ellenkezőleg, a Fujisawa ebben a levélben megjegyezte, hogy a kartellnek csupán 1995-ben lett vége.
251
Harmadszor a Jungbunzlauer 1999. április 30-i levelében e találkozóról készült beszámolója sem tartalmaz semmiféle utalást arra, hogy e találkozó során az ADM kijelentette volna, hogy kilép a kartellből. Ezzel szemben a Jungbunzlauer e levélben megjegyezte, hogy az ADM az eladási mennyiségek újraelosztását kérte, amely viszont nem történt meg.”
206.
A megtámadott ítélet e szakaszában tehát az Elsőfokú Bíróság a kartell három további tagjának leveléből következtetett a kartell 1994. október 4-e és 1995 júniusa közötti folytatására. A fellebbező állításával ellentétben e bizonyítékok értékelése nem tűnik nyilvánvalóan tévesnek. A bizonyítékok tartalmának értékelése nem volt objektíve pontatlan.
207.
Az Elsőfokú Bíróság 250. pontban foglalt megállapítása, miszerint „[é]ppen ellenkezőleg, a Fujisawa ebben a levélben megjegyezte, hogy a kartellnek csupán 1995-ben lett vége”, azzal a megállapítással együttesen, amely szerint az ADM korábbi időpontban történt kilépése nem igazolt, egyértelműen az Elsőfokú Bíróság értékelését támasztja alá.
208.
E körülmények között a fellebbező által hivatkozott „[a]mikor a Roquette a 1994. október 4-i találkozón kijelentette, hogy többé nem tartja be a [kartell] egyik megállapodását sem, e megállapodások megszűntek”, valamint „a Roquette bejelentette, hogy nem folytatja a kartellben való részvételt”, és „ez megszüntette a megállapodást” szövegű tanúvallomások jogszerűen értelmezhetők pusztán a Roquette kilépéseként, és nem tekinthetők a kartell megszűnésének.
209.
Következésképpen a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel e jogalap megválaszolására, mert méltányossági okokból nem helyettesítheti a sajátjával az Elsőfokú Bíróság értékelését.
210.
Miután az ADM érve nem tartalmaz olyan hiteles érvet, amely bizonyítaná, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette volna a szóban forgó bizonyítékokat, ezt a jogalapot is el kell utasítani, mégpedig mint elfogadhatatlant.
b) A Roquette-nek tulajdonított feljegyzés
i) A felek érvei
211.
A fellebbező – a megtámadott ítélet 263. pontjára hivatkozva – azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat azzal, hogy az ott említett feljegyzést a Roquette-nek tulajdonította, majd e feljegyzést az 1995 júniusában tartott találkozó versenyellenes jellegének bizonyítékaként értékelte. Ezt az egyetlen feljegyzést – miszerint a szóban forgó találkozón az „ellentételezéseket”, a „termelést”, illetve az „árakat” vitatták meg – valójában nem a Roquette készítette, hanem az amerikai ügyészség, mégpedig a Roquette tanúival való tárgyalás alapjául, és nem pedig a találkozóról készült feljegyzésként. Az abban foglalt információk ismeretlen eredetűek.
212.
A Bizottság megjegyzi, hogy jóllehet nem a Roquette volt a szóban forgó feljegyzés szerzője, azt mégis a Roquette adta át a Bizottságnak, amint az a vitatott határozat (233) preambulumbekezdéséből is kitűnik. Ha az Elsőfokú Bíróság adott esetben tévedett is e feljegyzés szerzőjének személye tekintetében, ennek nincs jelentősége. A feljegyzés azt mutatja, hogy az 1995 júniusában Anaheimben tartott találkozó versenyellenes volt. Egyébként az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 263. pontjában foglalt megállapításai csak a cselekménysorozat egyik láncszemét jelentik, amelynek többi része egyértelműen igazolta az Anaheimben tartott e találkozó versenyellenes jellegét.
ii) Jogi értékelés
213.
Tény, hogy a szóban forgó megjegyzés tekintetében nincs olyan bizonyíték, amely egyértelműen igazolná a megtámadott ítélet 263. pontjában foglalt megállapítást, miszerint az a Roquette-től származik. Úgy tűnik, a Roquette csupán átadta ezt a megjegyzést a Bizottságnak. Ez tűnik ki a felek érveinek a megtámadott ítélet 255. pontjában foglalt összefoglalásából is. (
138
)
214.
Azonban e feljegyzés, valamint annak eredete végeredményben nem bír jelentőséggel. Az értékelés itt vizsgált negyedik lépése csak a cselekménysorozat egyik elemét képezi. Az értékelés e lépése nem befolyásolja a végeredményt.
215.
Ennek oka az, hogy – amint az korábbi megállapításaimból kitűnik – az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben az Anaheimben tartott találkozó jellegével kapcsolatban tett többi megállapítás elegendő a találkozó „versenyellenes” jellegének alátámasztásához. A kartellben való részvétel Bizottság által megállapított időtartama tekintetében így már több kielégítő mutató rendelkezésre áll, amelyek jelentőségét a fellebbező nem tudta kétségbe vonni; ilyen egyrészt az Anaheimben tartott találkozónak a korábbi magatartások – más módszerekkel való – folytatásaként történő értékelése, másrészt a többi kartelltag dokumentumainak értékelése. A szóban forgó feljegyzést a megtámadott ítélet 263. pontjában az Elsőfokú Bíróság is pusztán a Bizottság elmélete, valamint az 1995 júniusában Anaheimben tartott találkozóval kapcsolatos korábbi értékelése „alátámasztásának” minősítette.
216.
Ezért a nyolcadik, a kilencedik, a tizedik és a tizenegyedik jogalapot is el kell utasítani.
F – Téves jogalkalmazás a jogsértés megszűnése mint enyhítő körülmény vizsgálata során – Azon elv megsértése, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat (tizenkettedik – másodlagosan hivatkozott – jogalap)
217.
Bevezetésként arra kell emlékeztetni, hogy az 1998. évi iránymutatás 3. pontja szerint a bírság alapösszegét enyhítő körülmények fennállta miatt csökkenteni kell, amelyek közé tartozik e rendelkezés harmadik franciabekezdése értelmében a „jogsértés megszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben (különösen akkor, ha a Bizottság ellenőrzést végez)”.
218.
Az enyhítő körülmények értékelésével kapcsolatban, amelyek 1998. évi iránymutatásban található felsorolása nem kimerítő jellegű, (
139
) a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik. (
140
)
1. A felek érvei
219.
A fellebbező lényegében arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy a megtámadott ítélet 272-287. pontjában megengedte a Bizottságnak, hogy figyelmen kívül hagyja a jogsértés megszűnését mint enyhítő körülményt. Álláspontja szerint ez sérti azon elvet, miszerint a Bizottságnak be kell tartania a saját maga által felállított szabályokat. Véleménye szerint a bírság összegét ennek az enyhítő körülménynek megfelelően csökkenteni kell.
220.
A Bizottság egyetért a megtámadott ítélet megfelelő szakaszában foglaltakkal.
2. A megtámadott ítélet és a jogi értékelés
221.
Először is meg kell jegyezni, hogy a fellebbező az enyhítő körülményekre vonatkozó, alábbiakban bemutatott észrevételeivel a kartell megszűnésének időpontjára vonatkozó saját megállapításaihoz képest ellentétes megállapításokat tesz.
222.
A megtámadott ítélet 270. pontjából kitűnik, hogy az ADM fenntartja, hogy az 1998. évi iránymutatás 3. pontjának harmadik bekezdése alatti „jogsértés megszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben (különösen akkor, ha a Bizottság ellenőrzést végez)” kitételt a Bizottság mint enyhítő körülményt ismeri el. Ugyanezen pont kimondja, hogy az ADM „úgy véli, hogy a jelen ügyben jogosult lett volna arra, hogy a Bizottság ezt az enyhítő körülményt figyelembe vegye, mivel jogsértő magatartását az amerikai versenyhatóságok beavatkozásával egy időben megszüntette.”
223.
A felek érveinek ily módon történt összefoglalását a fellebbező a fellebbezésben nem kifogásolja, jóllehet az nyilvánvalóan ellentétes azzal, amikor a fellebbezés másik pontján azt állítja, hogy a kartellben fennállt tagsága már az 1994. október 4-én tartott találkozó alkalmával megszűnt. (
141
) Az ellentmondás konkrétan abban áll, hogy az amerikai versenyhatóságok beavatkozásával egy időben történt megszüntetés nem vitatottan  (
142
) történt, vagyis olyan időpontban, amely a kartell megszűnésének Bizottság által megállapított – és a fellebbező által vitatott –, „1995 júniusában” történt időpontjával egybeesik.
224.
A fellebbező ezen ellentmondásos előadásaitól függetlenül is úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot az enyhítő körülmények figyelembevételével kapcsolatban.
225.
A megtámadott ítélet 272–287. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította és megindokolta, hogy az 1998. évi iránymutatás 3. pontja harmadik bekezdésében foglalt rendelkezést megszorítóan kell értelmezni, oly módon, hogy az ne legyen ellentétes az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülésével, és így a Bizottság a saját iránymutatása alapján nem köteles a jogsértéssel a bizottsági beavatkozást követően való felhagyást enyhítő körülménynek tekinteni (
143
).
226.
A megtámadott ítélet a továbbiakban kimondja:
„280
Következésképpen e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy a jelen ügynek csupán azon sajátos körülményeit lehet figyelembe venni enyhítő körülményként, amelyek között a jogsértő a jogsértést a Bizottság beavatkozását követően konkrétan megszüntette […].
281
A jelen ügyben emlékeztetni kell arra, hogy a kérdéses jogsértés egy titkos, az árak rögzítését és a piacok elosztását célzó kartellre irányult. Ezt a típusú kartellt az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja kifejezetten tiltja, és különösen súlyos jogsértésnek minősül. A feleknek tehát tudniuk kellett magatartásuk jogellenességéről. A kartell titkos volta megerősíti azt a tényt, hogy a feleknek tudomásuk volt magatartásuk jogellenes voltáról. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy semmi kétség nem merülhet afelől, hogy a jogsértést a kérdéses felek szándékosan követték el.
282
Amint azt az Elsőfokú Bíróság kifejezetten megállapította, a szándékosan elkövetett jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha az a Bizottság beavatkozása következtében állt elő […].
283
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben az a tény, hogy az ADM a versenyjogi hatóság beavatkozását követően megszüntette jogsértését, nem tekinthető enyhítő körülménynek.
284
Ezt a megállapítást nem befolyásolja az a tény, hogy a jelen ügyben az ADM az amerikai hatóságok, és nem a Bizottság beavatkozását követően szüntette meg kérdéses versenyellenes gyakorlatát […]. Attól a ténytől, hogy az ADM az amerikai versenyjogi hatóságok beavatkozását követően a jogsértést teljesen megszüntette, az ezzel való felhagyás nem szándékosabb annál, mint ha arra a Bizottság beavatkozását követően került volna sor.”
227.
Ezt az indokolást jogszerűnek, az azt megalapozó értékelést pedig helyesnek tartom.
228.
Az 1998. évi iránymutatás 3. pontja harmadik bekezdésében foglalt rendelkezés szövegének szó szerinti elemzése valóban azt a benyomást keltheti, hogy önmagában az a tény, hogy a jogsértő a Bizottság beavatkozásával egy időben megszünteti a jogsértést, általános és feltétel nélküli enyhítő körülményt képez. (
144
)
229.
A fenti rendelkezés effajta kizárólag szó szerinti értelmezése azonban nem illeszkedne a közösségi versenyjog célkitűzéseinek keretébe, amelyek különösen a belső piaci verseny torzulásának megakadályozását célozzák.
230.
Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a közösségi versenyjog célkitűzései értelmében vett enyhítő körülménynek „a jogsértő önálló kezdeményezéséből” fakadó „érdemen” kell alapulnia. (
145
) Nézetem szerint ez is helytálló, mivel a bírság abból következő csökkentése végeredményben egy olyan ellentételezés, amely már nem adható, ha a jogellenes magatartás megszüntetése inkább a versenyhatóságok beavatkozására adott reflexszerű reakció. A jogellenes magatartás megszüntetésének kívánatos reagálására tekintettel az 1998. évi iránymutatás egyébként már megfelelő ösztönzést tartalmaz, nevezetesen a jogsértés Bizottság beavatkozását követő folytatásának az 1998. évi iránymutatás 2. pontja szerinti, súlyosító körülményként történő osztályozását. (
146
)
231.
Ebben az értelemben egyébként az is logikus, ha az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata egy másik ügyben abból indul ki, hogy titkos kartellek esetében a jogsértés Bizottság beavatkozását követő megszüntetése nem igazolhatja az alapösszeg csökkentését, mivel e versenyjogi jogsértések esetében a Bizottság beavatkozása elkerülhetetlenül együtt jár a megszüntetéssel. (
147
)
232.
Nem kifogásolható tehát az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, miszerint valamely enyhítő körülmény elismerése az érintett vállalkozás olyan kezdeményezését feltételezi, amely túlmutat a jogsértésnek a Bizottság beavatkozását követő megszüntetésén. (
148
) Továbbá nem látható olyan jogalap, amely a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság által elfogadott azon tényértékelés megtámadását eredményezhetné, miszerint a fellebbező nem igazolt ennek megfelelő kezdeményezést, következésképpen nem részesülhet a szóban forgó enyhítő körülményben.
233.
Az enyhítő körülményeknek a magatartás értékelésén alapuló értelmezése egyébként tartalmilag megfelel az enyhítő körülményekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatnak, amely az 1998. évi iránymutatás alkalmazása előtti helyzetek vonatkozásában a közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködést követeli meg a bírság csökkentéséhez. (
149
)
234.
Utalni kell azonban arra, hogy a jelen ügyben előadott indokolás – amely a Bizottság 1998. évi iránymutatásban foglalt önszabályozását az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján ítéli meg – a Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (
150
) indokolásánál tovább megy. Utóbbi ítélet – az Elsőfokú Bíróság ugyanezen ügyben hozott ítéletéhez (
151
) hasonlóan – csak a Bizottság első beavatkozásával fennálló okozati összefüggés fennállását követelte meg.
235.
A teljesség kedvéért megjegyzendő, hogy a jelen ügyben akkor sem áll fenn enyhítő körülmény, ha a Bizottság első beavatkozásával fennálló puszta okozati összefüggésből indulunk ki. Az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényállásból ugyanis kitűnik, hogy a Bizottság csak 1998 februárjától fordult információkéréssel a nátrium-glükonát legfőbb európai gyártóihoz, importőreihez, exportőreihez és vevőihez (
152
), tehát olyan időponttól kezdődően, amikor az ADM kartellben fennálló tagsága – az ADM saját állítása szerint (
153
) - már több éve megszűnt.
236.
Ezért ezt a másodlagosan előterjesztett jogalapot is – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
237.
Mivel nézetem szerint a fellebbező egyetlen jogalapjának sem lehet helyt adni, javasolom, hogy a Bíróság a fellebbezést teljes egészében utasítsa el.
VII – A költségekről
238.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a fellebbező pervesztes lett és a Bizottság ezt kérte, az előbbit kell a költségek viselésére kötelezni.
VIII – Végkövetkeztetések
239.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság:
(1)
a fellebbezést utasítsa el;
(2)
az Archer Daniels Midland Company-t kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A C-397/03. P. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2006. május 18-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-4429. o.).
(
3
)	A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.).
(
4
)	Az 1998. évi iránymutatással és annak alkalmazásával az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság ítélkezési gyakorlata már többször foglalkozott. A Bíróság több ítéletében eloszlatta az iránymutatás jogszerűségével és korábbi helyzetekre történő alkalmazásával kapcsolatos kétségeket, lásd különösen a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28-án hozott ítéletet (EBHT 2005., I-5425. o.), a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet és a C-3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8-án hozott ítéletet (EBHT 2007., I-1331. o.).
(
5
)	Fellebbezésében maga az ADM a „túlzások csúcsának” nevezi a vitatott határozatot (utalva a bírság összegének az 1998. évi iránymutatás alkalmazásával történt meghatározására).
(
6
)	HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 1. kötet, 3. o., a legutóbb a 1216/1999/EK rendelettel (HL 1999. L 148., 5. o.) módosított változat.
(
7
)	HL 2003. L 1., 1. o; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.
(
8
)	Lásd a fenti bevezetés 3. pontját.
(
9
)	Az 1998. évi iránymutatás 2. pontja értelmében az alapösszeget súlyosító körülmények fennállta esetén növelni kell. Ilyen körülmény lehet pl. a jogsértés irányítóként vagy felbujtóként történő elkövetése.
(
10
)	Az 1998. évi iránymutatás 3. pontja értelmében további enyhítő körülmény pl. a jogsértés kizárólag passzív módon vagy „a vezetőt követő” szerepben történő elkövetése.
(
11
)	HL 1996. C 207., 4. o. A közlemény meghatározza azon feltételeket, amelyek teljesülése esetén a Bizottsággal a vizsgálat során együttműködő vállalkozások mentesülhetnek az általuk egyébként megfizetendő bírság alól, illetve bírságcsökkentésben részesülhetnek (ún. „engedékenységi közlemény”). A közleményt a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.) helyezte hatályon kívül.
(
12
)	Iránymutatás az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról (EGT vonatkozású szöveg), (HL 2006. C 210., 2. o.).
(
13
)	A 2006. évi iránymutatás 38. pontja.
(
14
)	A fellebbezési kérelmet telefax útján 2006. december 11-én, eredeti példányban pedig nyújtották be a Bíróság Hivatalához. Mivel a fellebbezési határidő a Bíróság alapokmánya 56. cikkének (1) bekezdése értelmében a megtámadott határozat kézbesítésének napjától (vagyis a jelen esetben a tértivevény tanúsága szerint ) számított két hónap, a benyújtott fellebbezés - a Bíróság eljárási szabályzata 81. cikkének 2. §-a szerinti tíznapos határidő beszámítására tekintettel - határidőben benyújtottnak tekintendő.
(
15
)	A Bíróság csak szigorúan korlátozott terjedelemben vizsgálhat ténykérdéseket, különös tekintettel a bizonyítékok későbbiekben vizsgált elferdítésére (lásd a jelen indítvány 202. pontját).
(
16
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat tekintetében lásd a C-219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4411. o.) 31. pontját; a C-185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-8417. o.) 128. és 129. pontját; a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 128. pontját és a C-328/05. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-3921. o.) 98. pontját.
(
17
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 69. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
18
)	A 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7-én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.).
(
19
)	A 2004. május 1-jét követően elfogadott bizottsági határozatokra már nem a 17. rendelet vonatkozik, hanem az 1/2003 rendelet, lásd a fenti „Jogi háttér” című II. címet.
(
20
)	Ezeknek célja a „büntetés” nélküli „szankcionálás”. Ezzel kapcsolatban lásd Gand főtanácsnok 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. június 10-én ismertetett indítványát (EBHT 1970., 661., 706. és 726. o.), tekintettel a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdésére, amelynek szövege szerint a bírságok ügyében hozott határozatok „nem büntető jellegűek”. A bírságokat kiszabó határozatoknak közigazgatási szankcióvá minősítésével kapcsolatban (amelyeknek a büntetőjog és a büntető eljárásjog alapelveinek is meg kell felelniük, mivel céljuk és hatásuk a büntetőjoghoz hasonló; ilyenek például a kartellügyekben kiszabott bírságok), lásd Schwarze: „Rechtsstaatliche Grenzen der gesetzlichen und richterlichen Qualifikation von Verwaltungssanktionen im europäischen Gemeinschaftsrecht”, EuZW 2003., 261. és azt követő oldalai. Lásd még Kokott főtanácsnok C-280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. július 3-án ismertetett indítványának 72. pontjában szereplő „a büntetőjoggal legalábbis rokon terület” kifejezést ( hozott ítélet, EBHT 2007., I-893. o.).
(
21
)	A 20. lábjegyzetben hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ítélet 172-176. pontja és a C-76/06. P. sz., Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. június 7-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4405. o.) 22. pontja.
(
22
)	E tekintetben lásd a 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 105. pontját (az EK-Szerződés akkori 85. cikkének (1) bekezdésével és 86. cikkével kapcsolatban) és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 170. pontját.
(
23
)	Különösen a C-289/04. P. sz., Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június 29-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-5859. o.) 36. pontja és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 172. pontja.
(
24
)	Lásd különösen a C-291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-9991. o.) 87. pontját, Mischo főtanácsnok C-283/98. P. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 2000. május 18-án ismertetett indítványának ( hozott ítélet; EBHT 2000., I-9855. o.) 59. pontját és Bot főtanácsnok 21. lábjegyzetben hivatkozott Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. március 1-jén ismertetett indítványának 127. és azt követő pontjait.
(
25
)	Lásd különösen a 16. lábjegyzetben hivatkozott Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(
26
)	Lásd a jelen indítvány 44-46. pontját.
(
27
)	Hivatkozás a 18. lábjegyzetben.
(
28
)	Dannecker és Biermann: „Kommentierung Verordnung 1/2003”, 93. pont, Immenga és Mestmäcker: Wettbewerbsrecht, 1. kötet, EK-rész 2., 4. kiadásában; e tekintetben lásd még a 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 101-103. pontjában az akkori felperes és a Bizottság érvelését.
(
29
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 109. pontja.
(
30
)	Lásd továbbá Schwarze 20. lábjegyzetben hivatkozott művének 263. oldalát.
(
31
)	Lásd lényegében a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 209. és azt követő pontjait.
(
32
)	A C-167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8935. o.) 206. pontja és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 23. pontja.
(
33
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. pontja és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 211., 213. és 214. pontja.
(
34
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 156. és azt követő pontjai, valamint 234. és azt követő pontjai. E tekintetben lásd még Debroux: „L’»imprévisibilité transparente«”: La politique de sanction de la Commission en matière de cartels, Concurrences 2006., 2. és azt követő oldalai, valamint 5. o.; Völcker: „Developments in EC competition law in 2005 - an overview”, a CMLRev. 2006., 1409. és azt követő oldalai, 1416. és azt követő oldalai. A megfelelés megerősítéseként lásd még a Tizzano főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8-án ismertetett indítványának 66. és azt követő pontjait.
(
35
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
36
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
37
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat tekintetében lásd a C-338/00. P. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 18-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-9189. o.) 124. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
38
)	A C-41/00. P. sz., Interporc kontra Bizottság ügyben 2003. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-2125. o.) 55. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
39
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 453. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
40
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyben hozott ítélet.
(
41
)	Lásd a jelen indítvány 49. pontját.
(
42
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 105. pontja.
(
43
)	Ugyanott, 106. pont.
(
44
)	Ugyanott, 107. és 108. pont.
(
45
)	Ugyanott, 109. pont; e tekintetben lásd még a jelen indítvány 53. pontját.
(
46
)	A Bizottság széles körű mérlegelési jogával kapcsolatban lásd a jelen indítvány 50. pontját.
(
47
)	Lásd különösen Debroux 34. lábjegyzetben hivatkozott művének 4. oldalát. A gyakori kritikák ellenére a Bizottság sikerrel tudta védeni az 1998. évi iránymutatást és annak alkalmazását, amelyet különösen a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben érhetünk tetten (Völcker: „Rough justice? An analysis of the European Commission’s new fining guidelines”, CMLRev. 2007, 1285. és azt követő oldalak, 1285. és 1286. o.).
(
48
)	Lásd a jelen indítvány 53. és 68. pontját.
(
49
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 227. és 228. pontja. Lásd még a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 21-23. pontját. E tekintetben lásd még Tizzano főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8-án ismertetett részletes indítványának 159-165. pontját és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának 66., 71. és 72. pontját.
(
50
)	Lásd még a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
51
)	„A jogsértések súlyát számos tényező alapján kell meghatározni – mint például az ügy sajátos körülményei, az ügy háttere, a bírságok elrettentő hatása –, azonban nincs olyan felsorolás, amely kimerítő vagy kötelező módon tartalmazná a mérlegelendő tényezőket”, lásd különösen a C-238/99. P., C-244/99. P., C-245/99. P., C-247/99. P., C-250–252/99. P. és C-254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-8375. o.) 435. pontját és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 241. pontját. Lásd még a 25. lábjegyzetben hivatkozott ítéleteket.
(
52
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
53
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 227. és 228. pontja.
(
54
)	A 31. és azt követő pontok.
(
55
)	A megtámadott ítélet 43. pontja, amely a 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 225. pontját idézi: „[e]zzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelv által előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések eltérő súlyossági fokait tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer tehát lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is”.
(
56
)	Lásd a jelen indítvány 68., 72. és 74. pontját.
(
57
)	Lásd a jelen indítvány 75. pontját.
(
58
)	A 18. lábjegyzetben hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
59
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 156. és azt követő pontjai, valamint 234. és azt követő pontjai. E tekintetben lásd még a jelen indítvány 56. pontját.
(
60
)	Ezt a megállapítást tovább nyomatékosítja az „érem másik oldala”, a Bizottság mindenkor hatályos iránymutatáshoz való kötöttségének fent bemutatott szempontja (lásd a jelen indítvány 55. pontját): az értékelési szempontok alkalmazása tekintetében nem az iránymutatás alkalmazásával, hanem a mindenkor hatályos iránymutatástól való eltéréssel meghozott határozatok esetében kell további indokokat szolgáltatni (e tekintetben lásd még Demetriou/Gray: „Developments in EC competition law in 2006 - an overview”, in: CMLRev. 2007, 1429. és azt követő oldalak, 1452. o.).
(
61
)	Lásd a jelen indítvány 56. és 82. pontját.
(
62
)	Lásd különösen Dannecker és Biermann 28. lábjegyzetben hivatkozott művének 126. pontját az 1260. oldalon. Völcker (a 47. lábjegyzetben hivatkozott „Rough justice”, 1289. o.) véleménye szerint a jelek arra utalnak, hogy a Bizottság által a 2006. évi iránymutatásban az 1998. évi iránymutatáshoz képest bevezetett módosítások, különösen a bírságok tételes kiszabásának eltörlése is arra vezethető vissza, hogy az 1998. évi iránymutatás átláthatatlanságával és önkényességével kapcsolatos kritika az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata ellenére sem szűnt meg. Soyez „Die Bußgeldleitlinien der Kommission – mehr Fragen als Antworten” c. művében (EuZW 2007., 596-600. o.) úgy összegzi a helyzetet, hogy az 1998. évi iránymutatás kimondott célját, a bizottsági határozatok átláthatóságának és pártatlanságának fokozását nem sikerült megvalósítani, és hogy visszatekintve számos európai versenyhatóság képviselője értékelte az 1998. évi iránymutatást puszta „szerencsejátékként” (596. o.).
(
63
)	Dannecker és Biermann 28. lábjegyzetben hivatkozott művének 126. pontja.
(
64
)	E tekintetben lásd még a jelen indítvány 90. pontját.
(
65
)	Lásd a jelen indítvány 50. pontját; lásd még a 2006. évi iránymutatás bevezetésének 2. pontját.
(
66
)	Lásd a jelen indítvány 45. pontját.
(
67
)	Annak értékelése nem képezi a jelen indítvány tárgyát, hogy a 2006. évi iránymutatás már mennyiben felel meg Schwarze 20. lábjegyzetben hivatkozott, 1998. évi iránymutatással kapcsolatos ezen ajánlásának (lásd különösen a 269. oldalt).
(
68
)	A fellebbező ezt az érvet nyilvánvalóan egy alacsonyabb összegű bírság reményében terjeszti elő. Ezzel szemben a szakirodalomban részben úgy vélik, hogy helyes a Bizottság állítása, miszerint a 2006. évi iránymutatás bizonyos esetekben a bírságszint további emelését fogja eredményezni, lásd Demetriou és Gray 60. lábjegyzetben hivatkozott művét (1429. o.); a további emelés célszerűségének kérdéskörével kapcsolatban lásd különösen Völcker 47. lábjegyzetben hivatkozott művét („Rough justice”, 1317. o.).
(
69
)	Lásd a jelen indítvány 45. pontját.
(
70
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 243-312. pontja és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontja. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése úgy használja a „forgalom” szót, hogy annak jelentését nem határozza meg. Sőt, azt csak a bírság maximális összegét meghatározó mutatóként jelöli meg, és e rendelkezés szövegében semmi nem tiltja, hogy a forgalmat ne csak az összeg maximumaként, hanem általában is figyelembe vegyék.
(
71
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 225. pontja. Lásd még M. Debroux 34. lábjegyzetben hivatkozott „L'»imprévisibilité transparente«: La politique de sanction de la Commission européenne en matière de cartels” c. művének 7. oldalát.
(
72
)	Illetőleg az ESZAK-Szerződés értelmében jogellenes megállapodások tekintetében lásd az 1998. évi iránymutatás 5. pontjának a) alpontját.
(
73
)	Lásd például az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontját: „Figyelembe kell még venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír”.
(
74
)	Tizzano főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8-án ismertetett indítványának 71. pontja.
(
75
)	Lásd ugyanott.
(
76
)	A fellebbező egyébként már hasonló érvelést terjesztett elő a 2. lábjegyzetben hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben, akkor azonban ezt az érvet összekapcsolta azzal a kifogással, miszerint sérült az arányosság elve azzal, hogy nem az EGT-szintű forgalmat vették figyelembe (lásd Tizzano főtanácsnok fenti ügyben ismertetett indítványának 128. és azt követő pontjait).
(
77
)	A C-113/04. P. sz., Technische Unie kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8831. o.) 196. pontja.
(
78
)	Az EK 81. cikk, valamint az EGT-Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E-1/37.027 „cink-foszfát”-ügy) 2001. december 11-én hozott 2003/437/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 153., 1. o.). Ez a határozat képezi a 21. lábjegyzetben hivatkozott Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben hozott ítélet tárgyát.
(
79
)	Megjegyzendő, hogy a fellebbező két szinten kifogásolja e körülmény figyelmen kívül hagyását: arra hivatkozik, hogy az EGT-szintű forgalmat „sem a számítás kiindulópontjaként, sem a bírság összegét a későbbiekben befolyásoló tényezőként” nem vették figyelembe. A számítás kiindulópontjaként történő figyelembevétel elmulasztásának kifogásolása valójában az 1998. évi iránymutatás kritikáját jelenti, amely egyértelműen más kiindulópontot jelöl meg, lásd a jelen indítvány 90. pontját.
(
80
)	E tekintetben lásd a jelen indítvány 44. és 45. pontját.
(
81
)	Lásd a jelen indítvány 85. és 86. pontját.
(
82
)	Lásd a jelen indítvány 78. pontját.
(
83
)	E tekintetben megjegyzendő, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet irányadó, angol nyelvű változatának 114. pontjában az „appropriate”, vagyis a „megfelelő” kifejezést használta. Az ADM azonban a fellebbezés eredeti, angol nyelvű változatában a „proportionate” kifejezést használja, amely egyéb jelentései mellett „arányos”-nak is fordítható.
(
84
)	A C-344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben 2006. január 10-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-403. o.) 95. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
85
)	A 21. lábjegyzetben hivatkozott Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
86
)	A megtámadott ítélet 95. pontja.
(
87
)	Lásd a jelen indítvány 45. pontját.
(
88
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
89
)	A megtámadott ítélet 226. pontja.
(
90
)	A megtámadott ítélet 226. pontja.
(
91
)	Ezzel az Elsőfokú Bíróság közvetetten arra utalt, hogy az ilyen, a jelen ügytől eltérő ügyben a bizonyítási teher kérdését a jelen ügyben fennálló összefüggéstől eltérően kellene megítélni. Egy jogsértés fennállásával vagy fenn nem állásával kapcsolatos tények előterjesztésével és a bizonyítási teher vonatkozásában lásd a jelen indítvány 166. és azt követő pontjait.
(
92
)	A megtámadott ítélet 230. pontja.
(
93
)	Lásd a megtámadott ítélet 175-178. pontját, valamint az ezekre történő hivatkozást ugyanezen ítélet 230. pontjában.
(
94
)	Lásd a megtámadott ítélet 232. és 233. pontját.
(
95
)	Lásd a megtámadott ítélet 176. pontját, valamint az összefoglaló 178. pontra történő hivatkozást ugyanezen ítélet 230. pontjában.
(
96
)	A megtámadott ítélet 236. pontja.
(
97
)	Kokott főtanácsnok C-105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2005. december 8-án ismertetett indítványának (EBHT 2005., I-8725. o.) 73. pontja.
(
98
)	A megtámadott ítélet 237. pontja.
(
99
)	A megtámadott ítélet 232-236. pontja, ugyanazon ítélet 196. és 197. pontjára történő hivatkozással.
(
100
)	Lásd a C-30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-3755. o.) 28. pontját.
(
101
)	Lásd a C-204/00. P., C-205/00. P., C-211/00. P., C-213/00. P., C-217/00. P. és C-219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-123. o.) 53. pontját.
(
102
)	A teljesség kedvéért utalni kell arra, hogy a jelen ügy tényállásának keretében értékelt helyzet bizonyítási szempontból eltér a T-224/00. sz., Archer Daniels Midland ésArcher Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9-én hozott ítélet (EBHT 2003., II-2597. o.) 159. pontjában értékelt helyzettől. Abban az ügyben az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a Bizottság határozatát, és kimondta, hogy „valószínűtlen, hogy a résztvevők a világ különböző pontjain ismételten […] találkoztak, [azért, hogy az árakat ilyen hosszú időn át meghatározzák,] anélkül, hogy ez hatással lett volna a lizinpiacra”. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ez az állítás nem rendelkezik bizonyító erővel, mivel puszta feltételezésen, nem pedig objektív gazdasági ismérveken alapult (lásd még Debroux 34. lábjegyzetben hivatkozott művének 8. oldalát). Egyetértek az Elsőfokú Bíróság e megállapításával, amely egy olyan helyzetre vonatkozott, amelyben a bizonyítási teher a Bizottságot kötelezte. A jelen összefüggésben azonban más a helyzet. Ebben a helyzetben a fellebbező köteles a Bizottság megállapításainak helyességét ésszerűen kétségbe vonni a kartell érintett piacra gyakorolt hatásai tekintetében, beleértve e piac meghatározását is. Ebben az összefüggésben a fellebbező feladata, hogy olyan, legalább hasonlóképpen összefüggő eseménysort tárjon fel, amely az említett „ésszerű kétség” kiváltására alkalmas. Ez a jelen ügyben álláspontom szerint már kezdetben sem sikerült.
(
103
)	Lásd a jelen indítvány 145. és azt követő pontjait.
(
104
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat tekintetében lásd különösen a C-136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai egyesített ügyekben 1994. június 1-jén hozott ítélet (EBHT 1994., I-1981. o.) 66. pontját és a C-237/98. P. sz., Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben 2000. június 15-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-4549. o.) 50. pontját.
(
105
)	A bizonyítékok elferdítésével kapcsolatban bővebben lásd a jelen indítvány 202. pontját.
(
106
)	Lásd a megtámadott ítélet 236. pontját: egyrészt a szélesebb, vagyis a kelátképző anyagok piacán a kartell idejében ténylegesen alkalmazott árak, másrészt azon árakról van szó, amelyek nagy valószínűség szerint ugyanezen a piacon uralkodtak volna a nátrium-glükonátra korlátozódó kartell hiányában.
(
107
)	Ennek mérlegelése a tényállás értékelésének körébe tartozik, és nem a fellebbviteli bíróság feladata; lásd a jelen indítvány 44. pontját.
(
108
)	A jelen indítvány 134. pontjában említett tények feltehetően a szélesebb, vagyis a kelátképző anyagok piacán a kartell idejében ténylegesen alkalmazott árak bemutatására irányulnak.
(
109
)	E tekintetben lásd a jelen indítvány 141. pontját.
(
110
)	Az 1998. évi iránymutatás 1.B. pontja értelmében: rövid időtartamú jogsértések (általában egy évnél rövidebb): az összeg nem növekszik; közepes időtartamú jogsértések (általában egy–öt év): a súlyosság alapján meghatározott összeg legfeljebb 50%-kal növekszik; hosszú időtartamú jogsértések (általában öt évnél hosszabb): a súlyosság alapján meghatározott összeg legfeljebb évi 10%-kal növekszik.
(
111
)	Jóllehet itt a fellebbező által szolgáltatott adatok nemcsak a befejezés időpontja, hanem a kezdeti időpont tekintetében is eltérnek a Bizottság e vonatkozásban tett megállapításaitól, a fellebbező által a Bíróság, valamint nyilvánvalóan az Elsőfokú Bíróság előtt is előterjesztett érdemi érvelés mégis a befejező időpontra szorítkozik.
(
112
)	A megtámadott ítélet 240. pontja.
(
113
)	Lásd a jelen indítvány 144. és azt követő pontjait.
(
114
)	Az objektív bizonyítási teherrel (vagyis valamely tény bizonyítatlanságának esetével – non liquet) kapcsolatban a jelen ügyben az időbeli hatályra tekintettel még nem alkalmazható 1/2003 rendelet 2. cikkének első mondata tartalmaz ennek megfelelő rendelkezést, ám az a jelen ügyben az időbeli hatály miatt nem alkalmazható; ezzel kapcsolatban lásd Säcker és Jaeks: „Kommentierung zu Art. 81 EG”, 815. pontját, Hirsch, Montag és Säcker: Europäisches Wettbewerbsrecht, Münchener Kommentar zum Europäischen und Deutschen Wettbewerbsrecht (Kartellrecht) 1. kötetét.
(
115
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat tekintetében lásd különösen a 16. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ítélet 58. pontját. Lásd még Hackspiel: „§ 24 Beweisrecht”, 13. pontját, valamint Rengeling, Middeke és Gellermann, Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union c. művét. A versenyjogban a bizonyítási teher alapvetően a Bizottságot kötelezi a versenyjogi jogsértés megtörténtének, és különösen annak igazolására, hogy valamely vállalkozás kartellben vett részt, és hogy mennyi ideig tartott a jogsértés.
(
116
)	A 101. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 57. pontja. E tekintetben lásd még ugyanezen ítélet 55. és 56. pontját: „55. A versenyellenes magatartásokban és megállapodásokban való részvétel tilalma, valamint a szankció, amelyre a jogsértők számíthatnak, közismert; azok a tevékenységek, amelyekre e magatartások és megállapodások irányulnak, általában titkosan folynak le, és hogy a találkozókat titkosan tartják, továbbá az erre vonatkozó dokumentáció a legminimálisabbra szorítkozik. 56. Még ha a Bizottság fel is fedez olyan iratokat – mint például a találkozókról készült beszámolók –, amelyek kifejezett módon tanúsítják a piaci szereplők közötti jogellenes kapcsolatfelvételt, e dokumentumok általában töredékesek és szórványosak, és ezért gyakran következtetésekkel kell bizonyos részleteket rekonstruálni.”
(
117
)	A 101. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 81. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint a C-57/02. P. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2005. július 14-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-6689. o.) 46. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd még Hackspiel 115. lábjegyzetben hivatkozott művének 13. pontját.
(
118
)	A 101. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 84. és 85. pontja.
(
119
)	Lásd a jelen indítvány 144. és azt követő pontjait.
(
120
)	Hackspiel 115. lábjegyzetben hivatkozott művének 13. pontja.
(
121
)	Lásd a jelen indítvány 44. pontját.
(
122
)	A bizonyítékok elferdítésével kapcsolatban bővebben lásd a jelen indítvány 202. pontját.
(
123
)	Az eredeti változatban: „knowing consensus”.
(
124
)	Ezen a ponton az eredeti, angol nyelvű szöveg nem egyértelmű. Az eredeti szövegben a fellebbező a „manifest concurrence of wills” kifejezést használja, az ítélet ehhez kapcsolódóan idézett részében azonban a „manifestation of the wish” szavakat emeli ki.
(
125
)	A fellebbező két ítéletet jelöl meg álláspontjának alátámasztása érdekében: a 48/69. sz., Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben 1972. július 14-én hozott ítélet (EBHT 1972., 619. o.) 64-67. pontját („[…] tudatosan helyettesítik olyan egymás közötti gyakorlati együttműködéssel, amely veszélyezteti a versenyt […]”) (kiemelés a fellebbezőtől), valamint a C-2/01. P. és C-3/01. P. sz., BAI és Bizottság kontra Bayer egyesített ügyekben 2004. január 6-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-23. o.) 102. pontját („[a]nnak elfogadásához, hogy egy, a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodás hallgatólagos beleegyezéssel jött létre, az szükséges, hogy az egyik szerződő fél versenyellenes cél elérésére irányuló akaratnyilatkozata a másik félhez e cél közös elérése érdekében intézett hallgatólagos vagy ráutaló felhívást valósítson meg […]”).
(
126
)	A 101. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet.
(
127
)	Lásd a jelen indítvány 172. pontját.
(
128
)	Lásd a jelen indítvány 170. pontját.
(
129
)	Lásd a jelen indítvány 170. pontját.
(
130
)	A 101. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 330. pontja.
(
131
)	Lásd a jelen indítvány 44. és 172. pontját.
(
132
)	E tekintetben a fellebbező különösen Geelhoed főtanácsnok C-238/05. sz., ASNEF-eQUIFAX ügyben 2006. június 29-én ismertetett indítványának (EBHT 2006., I-11125. o.) 42. pontjára, mégpedig annak alábbi szakaszára hivatkozik: „[a] piac összesített adatai főszabály szerint jogszerűek azzal a feltétellel, hogy nem teszik lehetővé az azonosítást és valamely adott versenytárs kereskedelmi stratégiájának megismerését.” Ebben az összefüggésben azonban egyáltalán nem egyértelmű, hogy ez a szakasz a fellebbező által hivatkozott értelmezést támasztaná alá. Geelhoed főtanácsnok hivatkozott indítványának 41. és 42. pontja szerint a jogszerű és a jogszerűtlen információcsere közötti különbségtétel attól függ, hogy az összesítés szintje lehetővé teszi-e a versenytársak stratégiájának megismerését, vagy nem, ami végül is a versenytársak számától függ. Emellett az érintett piac (oligopol vagy atomizált) szerkezete és az információcsere gyakorisága is jelentőséggel bír. E tekintetben utalni kell arra, hogy jóllehet Geelhoed főtanácsnok e megállapításai általánosan megfogalmazottak, azok egy merőben eltérő helyzettel összefüggésben születtek. Az akkori ügy tárgyát egy pénzügyi intézmények közötti, hitellel kapcsolatos információcsere-rendszer, konkrétan az ügyfelek hitelképességére vonatkozó nyilvántartás képezte.
(
133
)	Lásd például az 56/64. és 58/64. sz., Consten és Grundig kontra Bizottság egyesített ügyekben 1966. július 13-án hozott ítéletet (EBHT 1966., 322. és 390. o.) és az 51. lábjegyzetben hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 491. pontját.
(
134
)	A C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-439. o.) 37. pontja.
(
135
)	Hackspiel: „§ 28, Rechtsmittel und Rechtsbehelfe”, 28. pont, Rengeling, Middeke és Gellermann: Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union.
(
136
)	Kokott főtanácsnok C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2006. szeptember 27-én ismertetett indítványának (EBHT 2007., I-445. o.) 43. pontja.
(
137
)	Lásd a jelen indítvány 192. pontját.
(
138
)	A francia nyelvű változatban – az Elsőfokú Bíróság munkanyelvén – a „[l]es indications contenues dans un document obtenu auprès de Roquette”, az angol nyelvű, hatályos változatban a „[t]he evidence contained in a document obtained from Roquette”, a német nyelvű változatban pedig a „die Angaben eines von Roquette vorgelegten Dokuments” szöveg szerepel.
(
139
)	A nem kimerítő jelleg már a szövegezésből kitűnik: „Az alapösszeg olyan enyhítő körülmények hatására csökken, mint például […]”. Lásd még Demetriou és Gray 60. lábjegyzetben hivatkozott művének 1453. oldalát, miszerint az iránymutatás az enyhítő körülmények tekintetében nem tartalmaz kötelező erejű jelzéseket.
(
140
)	Lásd különösen Dannecker és Biermann 28. lábjegyzetben hivatkozott művének 164. pontját.
(
141
)	Amikor a fellebbező azt állítja, hogy a kartellben való részvétele az 1994. október 4-én tartott találkozóval megszűnt (lásd a jelen indítvány 163. és azt követő pontjait), ezt a megállapítást nem a versenyhatóságok beavatkozásával összefüggésben teszi, hanem a kartellben részt vevő vállalkozások megegyezésének hiányára utalva.
(
142
)	Lásd a megtámadott ítélet 273. pontját.
(
143
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 279. pontját.
(
144
)	A megtámadott ítélet 277. pontja.
(
145
)	A megtámadott ítélet 278. pontja.
(
146
)	Lásd még a megtámadott ítélet 278. pontját.
(
147
)	Lásd még Engelsing és Schneider: „Kommentierung zu Art. 23 VO 1/2003”, 144. pontját a Hirsch, Montag és Säcker: Europäisches Wettbewerbsrecht, Münchener Kommentar zum Europäischen und Deutschen Wettbewerbsrecht (Kartellrecht) 1. kötetében. Lásd még a 2006. évi iránymutatás enyhítő körülményekre vonatkozó 29. pontját, amely kimondja, hogy a bírság alapösszege csökkenthető, ha a Bizottság enyhítő körülményeket állapít meg, mint például „amikor az érintett vállalat bizonyítani tudja, hogy a Bizottság első közbelépésére abbahagyta a jogsértést. Ez nem vonatkozik a titkos megállapodásokra és magatartásra (főként a kartellekre nem)”.
(
148
)	A megtámadott ítélet 285. pontja.
(
149
)	Lásd például a C-297/98. P. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 2000. november 16-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-10101. o.) 36. és 37. pontját. A Bizottság gyakorlatával kapcsolatban lásd még a C-407/04. P. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január 25-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-825. o.) 154. pontját.
(
150
)	A 149. lábjegyzetben hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 158-160. pontja.
(
151
)	A T-50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8-án hozott ítélet (EBHT 2004., II-2395. o.) 328-330. pontja.
(
152
)	A megtámadott ítélet 5. pontja.
(
153
)	Lásd a jelen indítvány 164. pontját: a fellebbező azt állítja, hogy az 1994. október 4-én Londonban tartott találkozón szüntette meg a kartellben való részvételét.