62023CJ0156
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2024. október 17. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Bevándorlási politika – A valamely tagállamban jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok visszatérése – 2008/115/EK irányelv – 5. cikk – A visszaküldés tilalmának elve – A nemzetközi védelem iránti eljárás keretében elfogadott kiutasítási határozat végrehajtása az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedély iránti kérelem elutasításából eredő jogellenes tartózkodása következtében – A közigazgatási hatóság annak értékelésére irányuló kötelezettsége, hogy az ilyen határozat végrehajtása megfelel‑e a visszaküldés tilalma elvének – 13. cikk – A kiutasításhoz kapcsolódó határozatokkal szembeni jogorvoslati lehetőségek – A visszaküldés tilalma elve megsértésének hivatalból történő figyelembevételére vonatkozó, a nemzeti bíróságot terhelő kötelezettség – Terjedelem – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke, 19. cikkének (2) bekezdése és 47. cikke”
A C‑156/23. sz. [Ararat] (
i
).ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia) a Bírósághoz 2023. március 14‑én érkezett, 2023. március 13‑i határozatával terjesztett elő a
K,
L,
M,
N
és
a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: K. Jürimäe, a második tanács elnöke, a harmadik tanács elnökeként eljárva, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a harmadik tanács bírájaként eljárva, N. Jääskinen, M. Gavalec és N. Piçarra (előadó) bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: L. Carrasco Marco tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. március 21‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
K, L, M és N képviseletében C. M. G. M. Raafs advocaat,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és A. Hanje, meghatalmazotti minőségben,
–
a dán kormány képviseletében D. Elkan, meghatalmazotti minőségben,
–
a német kormány képviseletében J. Möller és A. Hoesch, meghatalmazotti minőségben,
–
a svájci kormány képviseletében V. Michel miniszter és L. Lanzrein, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében A. Katsimerou, S. Noë és F. Wilman, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2024. május 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 4. cikkének, 19. cikke (2) bekezdésének és 47. cikkének, valamint a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 5. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a K, L, M és N – harmadik országbeli állampolgárok – és a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (igazságügyi és biztonsági államtitkár, Hollandia) között a holland jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmüket elutasító és a Holland Királyság területén való jogellenes tartózkodásukat megállapító határozat jogszerűsége, valamint ebből következően a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozat végrehajtása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2008/115 irányelv (6), (8), (15) és (23) preambulumbekezdése kimondja:
„(6)
A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárok illegális tartózkodását tisztességes és átlátható eljárással szüntessék meg. Az EU általános jogelveinek megfelelően az ezen irányelv értelmében meghozott határozatokat eseti alapon és tárgyilagos kritériumok szerint kell elfogadni, ami azt vonja maga után, hogy az illegális tartózkodás puszta tényén kívül egyéb szempontokat is figyelembe kell venni. […]
[…]
(8)
Elismert, hogy a tagállamoknak joguk van az illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok kiutasítására, feltéve, hogy tisztességes és hatékony menekültügyi rendszert működtetnek, amelyek a visszaküldés tilalmának elvét teljes mértékben tiszteletben tartják.
[…]
(15)
A tagállamoknak kell eldönteniük, hogy a kiutasításra vonatkozó határozatok felülvizsgálata járjon‑e azzal, hogy a felülvizsgáló hatóságnak vagy szervnek jogában álljon a korábbi határozat helyett saját határozatot hozni a kiutasítás tárgyában.
[…]
(23)
Az irányelvet a menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyvvel kiegészített, 1951. július 28‑i Genfi Egyezményből [Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, (1954.), 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; a továbbiakban: genfi egyezmény] következő kötelezettségek sérelme nélkül kell alkalmazni.
[…]”
4
Ezen irányelv 1. cikke értelmében:
„Ez az irányelv megállapítja a tagállamok által alkalmazandó, a harmadik országok [valamely tagállam területén] illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatéréséről szóló közös normákat és eljárásokat, összhangban a közösségi jog általános elveiként szereplő alapvető jogokkal és a nemzetközi joggal, beleértve a menekültek védelmét és az emberi jogi kötelezettségeket.”
5
Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.
6
Ugyanezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
2.
»illegális tartózkodás«: olyan harmadik országbeli állampolgár jelenléte valamely tagállam területén, aki [a személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/399 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) (HL 2016. L 77., 1. o.)] [6.] cikkében meghatározott beutazási feltételeknek vagy az adott tagállamban érvényes egyéb beutazási, tartózkodási vagy letelepedési feltételeknek nem vagy már nem felel meg;
3.
»kiutasítás«: egy harmadik országbeli állampolgár visszatérési folyamata, függetlenül attól, hogy visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítéséről vagy kitoloncolásról van szó:
–
a származási országába, vagy
–
egy tranzit országba közösségi vagy kétoldalú visszafogadási, megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy
–
más harmadik országba, ahova az érintett harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni és amely őt befogadja;
4.
»kiutasítási határozat«: közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki;
5.
»kitoloncolás «: a visszatérési kötelezettség kikényszerítése, azaz a tagállamból történő fizikai kiszállítás;
[…]”
7
A 2008/115 irányelvnek „A visszaküldés tilalma, a gyermek mindenek felett álló érdeke, családi élet és egészségi állapot” című 5. cikke így rendelkezik:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak
a)
a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)
a családi életre,
c)
az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára,
és tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.”
8
Ezen irányelv „Kiutasítási határozat” című 6. cikke az (1), (4) és (6) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.
[…]
(4)   A tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy a területükön jogszerűtlenül tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki. Ebben az esetben kiutasítási határozat elrendelésére nem kerül sor. Amennyiben már kiadták a kiutasítási határozatot, azt vissza kell vonni, vagy a tartózkodási engedély vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedély érvényességének idejére fel kell függeszteni.
[…]
(6)   Ez az irányelv nem gátolja a tagállamokat abban, hogy – a nemzeti jogszabályaiknak megfelelően, a III. fejezet alapján meglévő eljárási biztosítékoknak és a közösségi és nemzeti jog más vonatkozó rendelkezéseinek a sérelme nélkül – egyazon közigazgatási vagy bírósági határozaton vagy intézkedésen belül elfogadják a jogszerű tartózkodás megszüntetéséről szóló határozatot és egyidejűleg a kiutasítási határozatot és/vagy a kitoloncolási végzést és/vagy a beutazási tilalmat is.”
9
Az említett irányelvnek „A kitoloncolás elhalasztása” című 9. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást:
a)
ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét, vagy
b)
mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.”
10
Ugyanezen irányelv 12. cikke (1) bekezdése első albekezdésének értelmében „A kiutasítási határozatok, és – amennyiben elrendelik – a beutazási tilalomról és a kitoloncolásról szóló határozatok meghozatalára írásban, a tényállás ismertetésével és jogi indokolással, valamint a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek feltüntetésével kerül sor”.
11
A 2008/115 irányelv „Jogorvoslatok” című 13. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   Az érintett harmadik országbeli állampolgár számára biztosítani kell a hatékony jogorvoslathoz való jogot, hogy illetékes bíróság vagy közigazgatósági hatóság, vagy pártatlan és a függetlenség biztosítékával rendelkező tagokból álló illetékes szerv előtt fellebbezéssel élhessen a kiutasításhoz kapcsolódó, a 12. cikk (1) bekezdésében említett határozatok ellen, vagy kérhesse azok felülvizsgálatát.
(2)   Az (1) bekezdésben említett hatóságnak vagy szervnek hatáskörében áll felülvizsgálni a kiutasításhoz kapcsolódó, a 12. cikk (1) bekezdésében említett határozatokat, beleértve a határozatok végrehajtásának ideiglenes felfüggesztését, kivéve, ha a nemzeti jog értelmében az ideiglenes felfüggesztés már érvényben van.”
A holland jog
12
Az Algemene wet bestuursrecht (a közigazgatási jogról szóló általános törvény) (Stb. 1992., 315. sz.; a továbbiakban: a közigazgatási jogról szóló törvény) 8:69. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az eljáró bíróság a kereset, az előterjesztett iratok, az előzetes vizsgálat és az ügynek a tárgyaláson történő vizsgálata alapján határoz.
(2)   A bíróság hivatalból kiegészíti a jogalapokat.
(3)   A bíróság hivatalból kiegészítheti a tényeket.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13
2011. március 16‑án két lánytestvér, K és L, valamint a szüleik, M és N, mindannyian harmadik országbeli állampolgárok, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtottak be. 2012. augusztus 9‑én e kérelmet elutasították, és e – kiutasítási határozatot is tartalmazó – határozat jogerőre emelkedett (a továbbiakban: 2012. augusztus 9-i határozat). Ez utóbbi határozatot azt követően fogadták el, hogy az illetékes közigazgatási hatóság a visszaküldés tilalmának elve alapján értékelte a kínzás vagy az embertelen és megalázó bánásmód vagy büntetés esetleges veszélyét, amelynek az említett határozat végrehajtása és az e harmadik országba való kitoloncolás esetén az alapeljárás felperesei ki lennének téve.
14
2016. május 10‑én az alapeljárás felperesei a nemzeti jog által a huzamosan tartózkodó gyermekek javára előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtottak be. E kérelmet a 2016. június 16‑án hozott határozattal elutasították, amely az e határozattal szemben benyújtott fellebbezésük 2017. január 17‑i elutasítását követően jogerőre emelkedett.
15
2019. február 18‑án újabb tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtottak be egy másik, huzamosan tartózkodó engedéllyel rendelkező gyermekekre alkalmazandó nemzeti szabályozás alapján. 2019. október 8‑i határozatával a igazságügyi és biztonsági államtitkár elutasította e kérelmet. Következésképpen megállapította egyrészt, hogy az alapeljárás felpereseinek a Holland Királyság területén való tartózkodása jogellenes volt, másrészt pedig, hogy a velük szemben 2012. augusztus 9‑i határozatot végre kell hajtani.
16
Az alapeljárás felperesei panaszt nyújtottak be a 2019. október 8‑i határozattal szemben, amelyet a 2020. november 12‑i határozattal (a továbbiakban: 2020. november 12-i haátrozat) elutasítottak, és e határozattal szemben fellebbezést nyújtottak be a Rechtbank Den Haag zittingsplaats Roermondhoz (Roermondban eljáró hágai bíróság, Hollandia), amely a kérdést előterjesztő bíróság. Ez utóbbi helyt adott az ideiglenes intézkedések iránti kérelmüknek, amely arra irányult, hogy engedélyezzék számukra, hogy megvárják e jogorvoslatnak az ország területén történő elbírálását, és felfüggesztette a 2012. augusztus 9‑i határozat végrehajtását.
17
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy az alapeljárás tárgyát képező 2020. november 12‑i határozatot elfogadó közigazgatási hatóság nem vizsgálta, hogy az alapeljárás felpereseivel szemben hozott 2012. augusztus 9‑i határozat végrehajtása tiszteletben tartja‑e a visszaküldés tilalmának elvét.
18
Egyébiránt e bíróság rámutat egyrészt arra, hogy az alapeljárás felperesei a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedély iránti 2019. február 18‑án kelt kérelmükkel annak engedélyezését kérték, hogy jogszerűen folytathassák a Holland Királyság területén felépített magánéletüket. Másrészt rámutat, hogy az e kérelem alátámasztására szolgáló egyik érv az, hogy K és L „elnyugatiasodtak”, Hollandiában nőttek fel, és magukévá tették az e tagállamban uralkodó normákat és értékeket, olyannyira, hogy attól tartanak, hogy amennyiben vissza kell térjenek származási országukba, olyan helyzetbe kerülnek, amelyet a visszaküldés tilalmának a 2008/115 irányelv 5. cikkében kimondott elve tilt.
19
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ilyen érvre nem hivatkoztak a 2011. március 16‑án benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem alátámasztása érdekében, azonban az a nemzetközi védelemre vonatkozó szabályokra tekintettel vizsgálható, és ennélfogva arra késztetheti az e vizsgálat elvégzésére hatáskörrel rendelkező hatóságot, hogy K és L számára adott esetben elismerje a genfi egyezmény értelmében vett menekült jogállást. E tekintetben e bíróság a 2024. június 11‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid (A nemek közötti egyenlőség értékével azonosuló nők) ítélet (C‑646/21, EU:C:2024:487) alapjául szolgáló ügyre hivatkozik, amely a jelen ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásának időpontjában folyamatban volt a Bíróság előtt.
20
E bíróság hozzáfűzi, hogy K és L úgy döntött, hogy nem nyújt be nemzetközi védelem iránti, arra irányuló új kérelmet, hogy ilyen hatóság elé terjesszék az állítólagos „elnyugatiasodásukra”, és ennélfogva az emiatti üldöztetéstől való félelmükre alapított érvet, annak ellenére, hogy ilyen lehetőség rendelkezésükre állt, amíg a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmükkel kapcsolatos jogorvoslat folyamatban volt. A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja továbbá, hogy a nemzeti jog nem zárja ki, hogy K és L a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmük alátámasztása érdekében ilyen érvre hivatkozzon, valamint hogy a 2020. november 12‑i határozatot meghozó hatóság ezen az alapon „rendes tartózkodási engedélyt” adhatott volna ki számukra.
21
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság először is arra keresi a választ, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkét, amely a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben olvasva „egyértelműen, kivétel és fenntartás nélkül megállapított kötelezettséget tartalmaz” a tagállamok számára arra vonatkozóan, hogy ezen irányelv végrehajtása során tiszteletben kell tartaniuk a visszaküldés tilalmának elvét, úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben a hatáskörrel rendelkező közigazgatási hatóság megállapítja valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogellenességét, és elrendeli a vele szemben a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozat végrehajtását, e hatóság köteles felülvizsgálni e kiutasítási határozatot a visszaküldés tilalmának elvére tekintettel, aktualizált értékelést készítve arról, hogy e határozat címzettje esetében fennáll‑e annak kockázata, hogy kínzásnak vagy embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek lesz kitéve az e harmadik országba való kitoloncolása esetén.
22
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat egyrészt arra, hogy a nemzeti joggyakorlatban a kitoloncolást nem külön, a kiutasítási határozattól eltérő határozat vagy intézkedés rendeli el. Ez utóbbi határozat tehát nemcsak a címzett harmadik országbeli állampolgár számára ír elő visszatérési kötelezettséget, hanem az illetékes közigazgatási hatóság számára is előír arra irányuló kötelezettséget, hogy az érintett személyt az említett tagállamból fizikai kiszállítsa, amennyiben megtagadja e visszatérési kötelezettség teljesítését.
23
E bíróság másrészt hangsúlyozza, hogy bár a nemzeti gyakorlat szerint a visszaküldés tilalma elve megsértésének kockázatát szisztematikusan a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében értékelik, nem ez a helyzet az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, ahol a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet utasították el. Ezen elutasítás következménye ugyanis az érintett harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogellenessége, valamint az ez utóbbival szemben előírt visszatérési kötelezettség.
24
Másodszor, mivel a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedélyt elutasító 2020. november 12‑i határozat jogszerűségének a kérdést előterjesztő bíróság általi esetleges megerősítése az alapeljárás felperesei érintett tagállam területén való tartózkodásának jogellenességét állapítja meg, és következésképpen a 2012. augusztus 9‑i határozat végrehajtását, amelynek felfüggesztése emiatt megszűnik, e bíróság arra keresi a választ, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikke, mind a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével, mind annak 47. cikkével összefüggésben értelmezve arra kötelezi‑e, hogy ellenőrizze a visszaküldés tilalma elvének az e kiutasítási határozat végrehajtását elrendelő közigazgatási hatóság általi tiszteletben tartását, és adott esetben hivatalból vizsgálja ezen elv megsértésének kockázatát.
25
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi ki a közigazgatási jogról szóló törvény a közigazgatási bíróság hivatalbóli hatáskörét általános jelleggel meghatározó 8:69. cikkének a szóban forgó területen való alkalmazhatóságával kapcsolatban. Arra is rámutat, hogy a nemzeti gyakorlatban a bíróságok nem kötelesek hivatalból megállapítani a visszaküldés tilalma 2008/115 irányelv 5. cikkében biztosított elvének megsértését.
26
A kérdést előterjesztő bíróság így arra keresi a választ, hogy azon indokok, amelyek alapján a Bíróság a 2022. november 8‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból történő vizsgálata) ítéletében (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858) megállapította, hogy a harmadik országbeli állampolgár őrizetének a jogszerűségére vonatkozó, az uniós jogból származó feltételek tiszteletben tartásának az igazságügyi hatóság általi vizsgálata keretében e hatóságnak az iratanyagnak a tudomására hozott, az előtte folyamatban lévő kontradiktórius eljárás során kiegészített vagy megvilágított információi alapján hivatalból meg kell állapítania az olyan jogszerűségi feltétel tiszteletben tartásának az esetleges elmulasztását, amelyre az érintett személy nem hivatkozott, analógia útján alkalmazhatók‑e a visszaküldés tilalma elvének az alapügyben szereplőhöz hasonló kiutasítási határozat végrehajtása során történő tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségre. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a visszaküldés tilalma elvének megsértése hivatalból történő figyelembevételére vonatkozó kötelezettség terjedelme – ha bizonyítást nyer – változik‑e attól függően, hogy azt nemzetközi védelem iránti eljárás vagy a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelemmel indított, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló ügyben teljesítik.
27
A kérdést előterjesztő bíróság mindenesetre úgy véli, hogy mind a visszaküldés tilalmának elve, amely abszolút jellegű, mind pedig a Charta 47. cikkében előírt, a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való alapvető jog csak akkor biztosított teljes mértékben, ha az igazságügyi hatóság – adott esetben a közigazgatási jogról szóló törvény 8:69. cikkének alkalmazásával – hivatalból köteles vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló kiutasítási határozat végrehajtása a címzett harmadik országbeli állampolgárokat nem teszi‑e ki kínzás, embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés veszélyének e harmadik országban. Álláspontja szerint az olyan nemzeti joggyakorlat, amelyben a bírósági felülvizsgálat az érintett harmadik országbeli állampolgár által kifejezetten előterjesztett érvek és indokok értékelésére korlátozódik, nem egyeztethető össze a visszaküldés tilalma uniós jog által biztosított elvének abszolút jellegével.
28
E körülmények között a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Roermondban eljáró hágai bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni [a Charta] 47. cikkét [a Charta] 4. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével, valamint a [2008/115] irányelv 5. cikkével összefüggésben, hogy a bíróságnak a tudomására hozott, az előtte folyó kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján hivatalból vizsgálnia kell a visszaküldés tilalma elvének esetleges megsértését? E kötelezettség terjedelme függ‑e attól, hogy a kontradiktórius eljárás nemzetközi védelem iránti kérelemmel indult‑e, és különbözik‑e ezért e kötelezettség terjedelme, ha a visszaküldés kockázata a befogadással összefüggésben kerül értékelésre, szemben a kiutasítással összefüggésben történő értékeléssel?
2)
Úgy kell e értelmezni a [2008/115] irányelv 5. cikkét [a Charta] 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben, hogy amennyiben a kiutasítási határozat meghozatalára olyan eljárásban kerül sor, amely nem nemzetközi védelem iránti kérelemre indult, a kiutasítási határozat meghozatala előtt el kell végezni annak vizsgálatát, hogy a visszaküldés tilalma kizárja‑e a kitoloncolást, és a visszaküldés megállapított kockázata kizárja‑e ekkor a kiutasítási határozat meghozatalát, vagy ebben a helyzetben akadályát képezi‑e a kiutasításnak?
3)
Hatályossá válik‑e újra a kiutasítási határozat, ha az egy nem nemzetközi védelem iránti kérelemmel indított új eljárás eredményeként került felfüggesztésre, vagy a [2008/115] irányelv 5. cikkét [a Charta] 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy ha a visszaküldés kockázatának az értékelésére nem a jogellenes tartózkodás új megállapításához vezető eljárásban kerül sor, akkor e kockázatot újból értékelni kell, és ezt követően új kiutasítási határozatot kell hozni? Más‑e a válasz erre a kérdésre, ha nem felfüggesztett kiutasítási határozatról, hanem olyan kiutasítási határozatról van szó, amelynek a harmadik országbeli állampolgár nem felelt meg, és azt a hatóságok sem hajtották végre jelentős ideig?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A harmadik kérdésről
29
Harmadik kérdésével, amelyet célszerű elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelvnek a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az arra kötelezi a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet elutasító, és következésképpen az érintett harmadik országbeli állampolgár szóban forgó tagállam területén jogellenes tartózkodását megállapító közigazgatási hatóságot, hogy biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását, ezen elvre tekintettel felülvizsgálva az érintett személlyel szemben nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozatot, amelynek felfüggesztése az ilyen elutasítást követően megszűnik.
30
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelv fő célkitűzése – amint az az irányelv (2) és (4) preambulumbekezdéséből kitűnik – a hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozása az érintett személyek alapvető jogainak és méltóságának teljes mértékű tiszteletben tartása mellett (2018. június 19‑iGnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48. pont; 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 88. pont).
31
A 2008/115 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében, az ezen irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételekre figyelemmel, ezen irányelvet a harmadik ország valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó valamennyi állampolgárára alkalmazni kell. Ezenkívül az említett irányelv 3. cikkének a többek között az 1. cikkével összefüggésben értelmezett 2. pontjából az következik, hogy bármely harmadik országbeli állampolgár, aki valamely tagállam területén – az ott érvényes beutazási, tartózkodási vagy letelepedési feltételeknek való megfelelés nélkül – jelen van, pusztán emiatt jogellenesen tartózkodik ott, és ezen irányelv hatálya alá tartozik (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑iGnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 39. pont; 2021. június 3‑iWesterwaldkreis ítélet, C‑546/19, EU:C:2021:432, 43. és 44. pont; 2023. november 9‑iOdbor azylové a migrační politiky MV [A visszatérési irányelv hatálya] ítélet, C‑257/22, EU:C:2023:852, 36. pont).
32
Ebből következik, hogy a 2008/115 irányelv hatályát kizárólag azon jogellenes tartózkodással kapcsolatos helyzetre utalással határozták meg, amelyben valamely harmadik országbeli állampolgár található, függetlenül e helyzet eredetének okától vagy az ezen állampolgárral szemben elfogadható intézkedésektől (2021. június 3‑iWesterwaldkreis ítélet, C‑546/19, EU:C:2021:432, 45. pont).
33
Egyébiránt, amennyiben valamely harmadik országbeli állampolgár – az alapeljárás felpereseihez hasonlóan – ezen irányelv hatálya alá tartozik, kiutasítása érdekében – főszabály szerint – az irányelvben előírt közös normáknak és eljárásoknak kell rá vonatkozniuk, amíg a tartózkodás adott esetben nem válik szabályossá (lásd ebben az értelemben: 2021. február 24‑iM és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet, C‑673/19, EU:C:2021:127, 31. pont; 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 52. pont).
34
Ebből a szempontból a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy amint a tartózkodás jogellenessége megállapításra került, minden harmadik országbeli állampolgár tekintetében – az e cikk (2)–(5) bekezdésében foglalt kivételek sérelme nélkül és az ezen irányelv 5. cikkében meghatározott követelmények szigorú tiszteletben tartása mellett – kiutasítási határozatot kell hozni, amelynek az említett irányelv 3. cikkének 3. pontjában említett harmadik országok közül meg kell határoznia azt, amelybe e harmadik országbeli állampolgárt ki kell toloncolni (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 46. pont).
35
A 2008/115 irányelv 5. cikke, amely ezen irányelv végrehajtásakor a tagállamokra nézve kötelező általános szabálynak minősül, azt írja elő az illetékes nemzeti hatóság számára, hogy a kiutasítási eljárás minden szakaszában tartsa tiszteletben a visszaküldés tilalmának elvét, amelyet alapvető jogként a Chartának a Genfi Egyezmény 33. cikkével összefüggésben értelmezett 18. cikke, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdése biztosít (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. pont; 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 49. pont). Következésképpen, tekintettel az általa elérni kívánt célra, ezen 5. cikket nem lehet megszorítóan értelmezni (lásd ebben az értelemben:2021. március 11‑iÉtat belge [Kiskorú szülőjének kiutasítása] ítélet, C‑112/20, EU:C:2021:197, 35. pont). Végül az említett 5. cikk közvetlen hatállyal bír, így arra hivatkozhat magánszemély, és azt a tagállamok közigazgatási hatóságai és bíróságai alkalmazhatják (2023. április 27‑iM. D. [Magyarországra való beutazás tilalma] ítélet, C‑528/21, EU:C:2023:341, 97. pont).
36
Márpedig a Charta 19. cikkének a 4. cikkével összefüggésben értelmezett (2) bekezdése az érintett személy magatartásától függetlenül abszolút módon tiltja az olyan államba történő kitoloncolást, kiutasítást vagy kiadatást, ahol komolyan fenyegeti az a veszély, hogy halálra ítélik, kínozzák, vagy embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek vetik alá. A tagállamok ennélfogva nem toloncolhatnak, utasíthatnak vagy adhatnak ki egy külföldit akkor, ha megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy a célországban a a Charta e két rendelkezésében tiltott bánásmód elszenvedése valós veszélyének lesz kitéve (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 36. pont; 2024. június 18‑iGeneralstaatsanwaltschaft Hamm [Menekült Törökország részére történő kiadatása iránti kérelem] ítélet, C‑352/22, EU:C:2024:521, 61. pont). E tilalom az Uniónak és tagállamainak az EUSZ 2. cikkben rögzített egyik alapvető értékét tükrözi, abszolút jellege pedig szorosan összefügg az emberi méltóság e 2. cikkben és a Charta 1. cikkében említett tiszteletben tartásával (lásd ebben az értelemben: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet, C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85. és 87. pont).
37
Ezenkívül a tagállamok kötelesek lehetővé tenni az érintett személyek számára, hogy a körülményekben a kiutasítási határozat elfogadását követően bekövetkezett bármely olyan változásra hivatkozhassanak, amely jelentősen befolyásolja az érintett harmadik országbeli állampolgár helyzetének többek között a 2008/115 irányelv 5. cikkére tekintettel történő értékelését (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑iGnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 64. pont).
38
A fentiekből következik, hogy olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, a 2008/115 irányelvnek – a Charta 4. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett – 5. cikke arra kötelezi a nemzeti hatóságot, hogy a kiutasítási határozat végrehajtását megelőzően aktualizált értékelést végezzen a harmadik országbeli állampolgárt érintő azon kockázatokról, hogy a Charta e két rendelkezése által abszolút módon tiltott bánásmódnak lesz kitéve. Ezen értékelésnek, amelynek az említett kiutasítási határozat elfogadásakor elvégzett értékeléstől elkülönülőnek és önállónak kell lennie, lehetővé kell tennie a nemzeti hatóság számára, hogy a körülményekben bekövetkezett bármely változásra, valamint az e harmadik országbeli állampolgár által adott esetben előadott minden új körülményre figyelemmel meggyőződhessen arról, hogy nem feltételezhető komolyan és megalapozottan, hogy az említett harmadik országbeli állampolgár a harmadik országba való visszatérése esetén halálbüntetés, kínzás, embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélynek lenne kitéve. Az ilyen aktualizált értékelés ugyanis az egyetlen, amely lehetővé teszi e hatóság számára, hogy megbizonyosodjon arról, hogy a kitoloncolás megfelel az előírt jogszabályi feltételeknek, és különösen a 2008/115 irányelv 5. cikkében meghatározott követelményeknek.
39
Abban az esetben, ha az illetékes nemzeti hatóság ezen értékelés alapján arra a következtetésre jutna, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolása esetén fennáll annak komoly veszélye, hogy halálra ítélik, kínozzák, embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek vetik alá, e hatóságnak ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően el kell halasztania e kitoloncolást, mindaddig, amíg e veszély fennáll (lásd ebben az értelemben: 2021. június 3‑iWesterwaldkreis ítélet, C‑546/19, EU:C:2021:432, 59. pont; 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 58. és 59. pont).
40
A fentiekből az is következik, hogy ellentétes a 2008/115 irányelvnek a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkével az olyan nemzeti szabály vagy gyakorlat, amelynek értelmében a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását csak nemzetközi védelem iránti eljárás keretében lehet vizsgálni. Ugyanis, amint az a jelen ítélet 30–34. pontjából kitűnik, ezen irányelvet, beleértve az 5. cikkét is, a jogellenesen tartózkodó valamennyi harmadik országbeli állampolgárra alkalmazni kell, függetlenül az e helyzet alapjául szolgáló okoktól. Végeredményben a kitoloncolási politikának az alapvető jogok tiszteletben tartása melletti hatékonyságára irányuló, a jelen ítélet 30. pontjában felidézett célkitűzés szintén az ilyen nemzeti szabály vagy gyakorlat ellen szól.
41
Amint arra a főtanácsnok indítványának 52. és 57. pontjában lényegében rámutat, K és L nem kötelezhető arra, hogy a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.), valamint a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) alapján nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtsanak be a visszaküldés tilalma – 2008/115 irányelv Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkében foglalt – elvének teljes érvényesülése érdekében.
42
A jelen ügyben azon körülménynek, hogy K és L az „elnyugatiasodásukra” hivatkoztak, az illetékes hatóságot annak vizsgálatára kellett volna késztetnie a 2008/115 irányelv Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkének megfelelően, hogy a visszaküldés tilalmának elvével ellentétes‑e a velük szemben hozott kiutasítási határozat végrehajtása, és adott esetben e hatóságnak el kellett volna halasztania a kitoloncolást ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdésének a) pontjával összhangban.
43
A fenti indokokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelvnek a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az arra kötelezi a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet elutasító, és következésképpen az érintett harmadik országbeli állampolgár szóban forgó tagállam területén jogellenes tartózkodását megállapító közigazgatási hatóságot, hogy biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását, ezen elvre tekintettel felülvizsgálva az érintett személlyel szemben nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozatot, amelynek felfüggesztése az ilyen elutasítást követően megszűnik.
Az első kérdésről
44
Első kérdésével, amelyet másodikként célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdését az 5. cikkével, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével és 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azok kötelezik az olyan aktus jogszerűségének felülvizsgálatát végző nemzeti bíróságot, amellyel az illetékes nemzeti hatóság elutasította a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet, ezzel pedig megszüntette a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozat végrehajtásának felfüggesztését, hogy a kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján hivatalból vizsgálja a visszaküldés tilalma elvének az utóbbi elutasító határozat végrehajtásából eredő esetleges megsértését.
45
A 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése értelmében az érintett harmadik országbeli állampolgár számára biztosítani kell a hatékony jogorvoslathoz való jogot, hogy illetékes bíróság vagy közigazgatósági hatóság, vagy pártatlan és a függetlenség biztosítékával rendelkező tagokból álló illetékes szerv előtt fellebbezéssel élhessen a kiutasításhoz kapcsolódó, ezen irányelv 12. cikkének (1) bekezdésében említett határozatok ellen, vagy kérhesse azok felülvizsgálatát.
46
E jogorvoslat jellemzőit a Charta 47. cikkével összhangban kell meghatározni, amely értelmében mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz, továbbá a visszaküldés tilalmának elvével összhangban, amelyet többek között a Charta 19. cikkének (2) bekezdése és a 2008/115 irányelv 5. cikke biztosít (2020. szeptember 30‑iCPAS de Liège ítélet, C‑233/19, EU:C:2020:757, 45. pont). E rendelkezések, amint arra a jelen ítélet 35. pontja emlékeztet, arra kötelezik a nemzeti hatóságokat, hogy ezt az elvet az eljárás valamennyi szakaszában figyelembe vegyék, a kiutasítási határozat meghozatalának időpontjától az e határozat végrehajtására vonatkozó bírósági felülvizsgálat időpontjáig.
47
E célból ezen irányelv 13. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy mind a nemzeti közigazgatási hatóságoknak, mind pedig azoknak az igazságügyi hatóságoknak, amelyek előtt a kiutasításhoz kapcsolódó határozat jogszerűségét vitatják, lehetőséggel kell rendelkezniük e határozat felülvizsgálatára és adott esetben a kitoloncolás elhalasztására (lásd ebben az értelemben: 2023. április 27‑iM. D. [Magyarországra való beutazás tilalma] ítélet, C‑528/21, EU:C:2023:341, 108. pont). E tekintetben, amint azt az említett irányelv (15) preambulumbekezdése kimondja, a tagállamok eldönthetik, hogy az ilyen felülvizsgálat azzal járjon‑e, hogy e hatóságoknak jogában álljon a korábbi határozat helyett saját határozatot hozni a kiutasítás tárgyában.
48
Ezenkívül ahhoz, hogy a Charta 47. cikkében biztosított és a 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében konkretizált bírói jogvédelem hatékony legyen, a jogorvoslatnak szükségképpen halasztó hatályúnak kell lennie, amennyiben olyan kiutasítási határozat ellen irányul, amelynek végrehajtása a szóban forgó harmadik országbeli állampolgárt embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének teheti ki (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑iGnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 56. pont; 2020. szeptember 30‑iCPAS de Liège ítélet, C‑233/19, EU:C:2020:757, 46. pont; 2023. április 27‑iM. D. [Magyarországra való beutazás tilalma] ítélet, C‑528/21, EU:C:2023:341, 109. pont).
49
Ebből következik, hogy – amint arra a főtanácsnok indítványának 50. pontjában lényegében rámutatott – a 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott eljárási szabályok célja annak biztosítása, hogy ne toloncoljanak ki az ezen irányelv 5. cikkével ellentétes feltételek mellett olyan harmadik országbeli állampolgárt, akivel szemben kiutasítási határozatot hoztak. E rendelkezések célja tehát a visszaküldés tilalma elve tiszteletben tartásának biztosítása, amely elv – amint az a jelen ítélet 36. pontjában megállapításra került – abszolút jellegű. Márpedig a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok feladata, hogy adott esetben hivatalból ügyeljenek ezen elv tiszteletben tartására, amennyiben a rendelkezésükre bocsátott információk arra engednek következtetni, hogy az sérülhet.
50
Ugyanis, amint azt a főtanácsnok az indítványának 51. pontjában hangsúlyozza, a Charta 47. cikkében biztosított és a 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében konkretizált bírói jogvédelem nem lenne sem hatékony, sem teljes körű, ha a nemzeti bíróság nem lenne köteles hivatalból megállapítani a visszaküldés tilalma elvének megsértését, amennyiben az iratanyagnak a tudomására hozott, az előtte folyamatban lévő kontradiktórius eljárás során kiegészített vagy megvilágított információi arra utalnak, hogy a kiutasítási határozat az ezen elv által tiltott bánásmódnak az érintett harmadik országbeli állampolgár által a szóban forgó harmadik országba való visszatérése esetén felmerülő kockázatainak elavult értékelésén alapul, és nem lenne köteles ebből levonni az e határozat végrehajtására vonatkozó következtetéseket. A nemzeti bíróság feladatának korlátozása azzal a következménnyel járhat, hogy az ilyen határozatot végrehajtják, még akkor is, ha a fent említett információk arra utalnak, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az érintettet ebben a harmadik országban a Charta 4. cikke által abszolút jelleggel tiltott ilyen bánásmódnak vetik alá (lásd ebben az értelemben: 2022. november 8‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Az őrizet hivatalból való vizsgálata] ítélet, C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 94. pont).
51
A nemzeti bíróság azon kötelezettsége, hogy adott esetben hivatalból biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását, ugyanúgy fennáll a nemzetközi védelem iránti eljárás és az alapeljárásban szereplőhöz hasonló olyan eljárás keretében, amelyet a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelemmel indítottak. Amint ugyanis az a jelen ítélet 31–34. pontjából kitűnik, a 2008/115 irányelv, amely irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdése megalapozza az említett kötelezettséget, minden olyan harmadik országbeli állampolgárra alkalmazandó, aki jogellenesen tartózkodik valamely tagállam területén.
52
A fenti okokra figyelemmel, azt a választ kell adni az első kérdésre, hogy a 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdését az 5. cikkével, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével és 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azok kötelezik az olyan aktus jogszerűségének felülvizsgálatát végző nemzeti bíróságot, amellyel az illetékes nemzeti hatóság elutasította a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet, ezzel pedig megszüntette a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozat végrehajtásának felfüggesztését, hogy a kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján hivatalból vizsgálja a visszaküldés tilalma elvének az utóbbi elutasító határozat végrehajtásából eredő esetleges megsértését.
A második kérdésről
53
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkét a Charta 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az arra kötelezi azt a közigazgatási hatóságot, amely egy nem nemzetközi védelem iránti kérelemmel indított eljárás keretében elutasítja a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet, és következésképpen megállapítja az e kérelmet benyújtó harmadik országbeli állampolgárnak az érintett tagállam területén való jogellenes tartózkodását, hogy ne hozzon vele szemben kiutasítási határozatot anélkül, hogy előzetesen értékelte volna a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását.
54
Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten elismeri, e kérdés „azon helyzetre vonatkozik, amelyben korábban nem hoztak kiutasítási határozatot”. Márpedig, mivel az alapügyben a 2012. augusztus 9‑i határozatot az alapeljárás felpereseivel szemben hozták, az említett kérdés hipotetikus, és tanácsadó jellegű vélemény adására kéri a Bíróságot, tévesen értelmezve az EUMSZ 267. cikk által létrehozott bírósági együttműködés keretében a Bíróságra bízott feladatot (lásd ebben az értelemben: 1981. december 16‑iFoglia ítélet, 244/80, EU:C:1981:302, 18. pont; 2022. február 22‑iStichting Rookpreventie Jeugd és társai ítélet, C‑160/20, EU:C:2022:101, 84. pont).
55
Következésképpen a második kérdés elfogadhatatlan.
A költségekről
56
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikkét az Európai Unió Alapjogi Chartája 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az arra kötelezi a nemzeti jogban előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet elutasító, és következésképpen az érintett harmadik országbeli állampolgár szóban forgó tagállam területén jogellenes tartózkodását megállapító közigazgatási hatóságot, hogy biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartását, ezen elvre tekintettel felülvizsgálva az érintett személlyel szemben nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozatot, amelynek felfüggesztése az ilyen elutasítást követően megszűnik.
2)
A 2008/115 irányelv 13. cikkének (1) és (2) bekezdését ezen irányelv 5. cikkével, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája 19. cikkének (2) bekezdésével és 47. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az kötelezi az olyan aktus jogszerűségének felülvizsgálatát végző nemzeti bíróságot, amellyel az illetékes nemzeti hatóság elutasította a nemzeti jog által előírt tartózkodási engedély iránti kérelmet, ezzel pedig megszüntette a nemzetközi védelem iránti eljárás keretében korábban elfogadott kiutasítási határozat végrehajtásának felfüggesztését, hogy az előtte folyó kontradiktórius eljárásban kiegészített vagy pontosított, az ügyiratokban foglalt információk alapján hivatalból vizsgálja a visszaküldés tilalma elvének az utóbbi elutasító határozat végrehajtásából eredő esetleges megsértését.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.
(
i
)	. A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.