62024CJ0239
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. március 26. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntető ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdése – Az Unió jogalkotási hatásköre – 2012/29/EU irányelv – A bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok – A 2. cikk (1) bekezdésének a) pontja – Az »áldozat« fogalma – Adott tagállamok büntetőbíróságainak területen kívüli joghatósága – Ezen irányelv alkalmazhatatlansága”
A C‑239/24. sz. [Aurnois] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2024. április 2‑án érkezett, 2023. december 12‑i határozatával terjesztett elő az
FP,
LD
által indított,
a Procureur fédéral
részvételével folyamatban lévő büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök, O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra (előadó) és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
FP és LD képviseletében M. Alié avocate,
–
a Procureur fédéral képviseletében A. d’Oultremont magistrat fédéral,
–
a cseh kormány képviseletében A. Pagáčová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítője: L. Fiandaca avvocato dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében J. Hottiaux és J. Vondung, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok megállapításáról és a 2001/220/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/29/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 315., 57. o.) 2. cikke (1) bekezdése a) pontja ii. alpontjának értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az FP és LD által a Szaúd‑Arábiai Királyság több vezetője ellen a szaúd‑arábiai állampolgár lánytestvérükkel, SX‑szel, egy, a nők jogaiért tevékenykedő aktivistával szemben állítólagosan elkövetett emberiesség elleni bűncselekmények miatt Belgiumban indított eljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az elsődleges jog
3
Az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdése előírja:
„Amilyen mértékben az a több államra kiterjedő vonatkozású büntetőügyekben a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének, valamint a rendőrségi és igazságügyi együttműködésnek a megkönnyítése érdekében szükséges, az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében elfogadott irányelvekben szabályozási minimumokat állapíthat meg. E szabályoknak figyelembe kell venniük a tagállamok jogi hagyományai és jogrendszerei közötti különbségeket.
E szabályozási minimumok a következőkre vonatkoznak:
a)
a bizonyítékok tagállamok közötti kölcsönös elfogadhatósága,
b)
a személyek jogai a büntetőeljárásban,
c)
a bűncselekmények áldozatainak jogai,
d)
a büntetőeljárás egyéb olyan külön vonatkozásai, amelyeket a Tanács határozatban előzetesen ilyenként határozott meg; az ilyen határozat elfogadásakor a Tanács az Európai Parlament egyetértését követően, egyhangúlag határoz.
Az ebben a bekezdésben említett szabályozási minimumoknak az elfogadása nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a személyek számára magasabb szintű védelmet biztosító intézkedéseket tartsanak fenn, vagy vezessenek be.”
A 2012/29 irányelv
4
A 2012/29 irányelv (3), (4), (13) és (50) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(3)
Az [EUMSZ] 82. cikkének (2) bekezdése a több államra kiterjedő vonatkozású büntetőügyekben a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének, valamint a rendőrségi és igazságügyi együttműködésnek a megkönnyítése érdekében a tagállamokban alkalmazandó szabályozási minimumok megállapításáról rendelkezik, különösen a bűncselekmények áldozatainak jogai tekintetében.
(4)
[…] ennek az irányelvnek a célja, hogy felülvizsgálja és kiegészítse a [büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i] 2001/220/IB [tanácsi] kerethatározatban [(HL 2001. L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 98. o.)] lefektetett elveket, valamint hogy az Unió egészében jelentős előrelépést tegyen az áldozatoknak – különösen a büntetőeljárások keretében – biztosított védelem szintje tekintetében.
[…]
(13)
Ez az irányelv az Unió területén elkövetett bűncselekményekre, valamint az Unió területén folyó büntetőeljárásokra alkalmazandó. Ez az irányelv csak az Unió területén folytatott büntetőeljárásokkal kapcsolatosan ruház jogokat az Unió területén kívül elkövetett bűncselekmények áldozataira. Az Unió területén kívül található illetékes hatóságokhoz, így például nagykövetségekhez benyújtott feljelentések nem vonják maguk után az ezen irányelvben előírt kötelezettségeket.
[…]
(50)
Az ebben az irányelvben meghatározott, a feljelentések továbbítására vonatkozó kötelezettség nem érintheti sem a tagállamok eljárás‑indítási hatáskörét, és nem sértheti a joghatóság gyakorlásával kapcsolatos összeütközésekre vonatkozóan a joghatóság gyakorlásával kapcsolatos, büntetőeljárások során felmerülő összeütközések megelőzéséről és rendezéséről szóló, 2009. november 30‑i 2009/948/IB tanácsi kerethatározatban [(HL 2009. L 328., 42. o.)] megállapított szabályokat.”
5
Ezen irányelv 1. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében ezen irányelv célja, hogy a bűncselekmények áldozatai megfelelő tájékoztatásban, támogatásban és védelemben részesüljenek, valamint képesek legyenek részt venni a büntetőeljárásban.
6
Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza:
„a)
»áldozat«:
i)
olyan természetes személy, aki közvetlenül bűncselekmény következtében sérelmet szenvedett – ideértve a fizikai, szellemi vagy érzelmi sérülést, vagy gazdasági hátrányt;
ii)
a közvetlenül bűncselekmény következtében életét vesztett személy családtagjai, akik e személy elhalálozása folytán sérelmet szenvedtek;
b)
»családtagok«: a házastárs, az áldozattal közös háztartásban, szilárd és tartós alapon, elkötelezett, bensőséges kapcsolatban élő személy, az egyenes ági hozzátartozók, a testvérek, valamint az áldozat által eltartott személyek.”
A belga jog
7
A Code de procédure pénale (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv) bevezető címét tartalmazó 1878. április 17‑i törvény (Moniteur belge, 1878. április 25., 1265. o.) alapjogvita tekintetében alkalmazandó változatának (a továbbiakban: TPCPP) 10. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A 6. cikkben és a 7. cikk 1. §‑ában említett esetek kivételével Belgiumban büntetőeljárás indítható azzal a külföldi személlyel szemben, aki a Belga Királyság területén kívül követett el:
[…]
1o°bis
a nemzetközi humanitárius jognak a büntető törvénykönyv II. könyve I°bis címe szerinti súlyos megsértése olyan személy ellen, aki a tényállás idején belga állampolgár vagy Belgiumban elismert menekült, és ott szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik a [menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑én New Yorkban aláírt, 1967. október 4‑én hatályba lépő jegyzőkönyvvel kiegészített, a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt, és 1954. április 22‑én hatályba lépő egyezmény] [(Recueil des traités des Nations unies, 189. kötet, 150. o., 2545. sz.)] értelmében, vagy olyan személy ellen, aki legalább három éve ténylegesen, szokásosan és jogszerűen tartózkodik Belgiumban.
Büntetőeljárás, beleértve a nyomozást is, csak az esetleges feljelentéseket vizsgáló szövetségi ügyész kérelmére indítható.
A szövetségi ügyész, akihez az előző bekezdések alapján feljelentést nyújtottak be, felkéri a vizsgálóbírót, hogy vizsgálja ki a feljelentést, kivéve, ha:
1o
a feljelentés nyilvánvalóan megalapozatlan; vagy
2o
a feljelentésben feltárt tények nem felelnek meg a büntető törvénykönyv II. könyvének I bis címében felsorolt bűncselekmények minősítésének; vagy
3o
e feljelentés alapján nem lehet vádat emelni; vagy
[…]
Ha a szövetségi ügyész azon a véleményen van, hogy a harmadik bekezdés 1., 2. és 3. pontjában foglalt feltételek közül egy vagy több teljesül, a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) vádtanácsa előtt kéri – esettől függően – annak megállapítását, hogy büntetőeljárásnak, illetve vádemelésnek nincs helye. E tanács előtt kizárólag a szövetségi ügyészt hallgatják meg.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8
2021. december 2‑án FP és LD (a továbbiakban: feljelentők) feljelentést tettek a procureur fédéralnál (szövetségi ügyész, Belgium) a Szaúd‑arábiai Királyság több vezetőjével szemben a belga büntető törvénykönyvben meghatározott, emberiesség elleni bűncselekmények miatt, amelyeket a szaúd‑arábiai állampolgár és nőjogi aktivista lánytestvérük, SX ellen követtek el. A feljelentők ezzel a szaúd‑arábiai rezsim által nem csupán a lánytestvérükkel, hanem számos más személlyel szemben alkalmazott elnyomásra hivatkoznak, akik önkényes és jogellenes letartóztatás és fogva tartás, kínzás, embertelen bánásmód, erőszakos eltüntetés, szándékos emberölés áldozatai voltak.
9
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a feljelentők azt állítják, hogy a nemzetközi humanitárius jognak a lánytestvérük személyével szemben elkövetett súlyos megsértésének nem csupán közvetett, hanem közvetlen áldozatai is. Szerintük ugyanis az ilyen jogsértések által érintett személyhez közel álló személyként szellemi, illetve érzelmi sérülést szenvedhetnek az e jogsértések által kiváltott pszichológiai hatásból és traumából adódóan, valamint gazdasági veszteségeket szenvedhetnek, különösen az ilyen traumából eredő munkaképtelenség esetén.
10
A feljelentők következésképpen azt állítják, hogy a 2012/29 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja értelmében vett „áldozatnak” minősülnek, és úgy érvelnek, hogy e fogalmat magában foglalja a TPCPP 10. cikke első bekezdésének 1o bis pontja értelmében vett „olyan személy, akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették” fogalma. Ezenkívül, mivel a bejelentett cselekmények a 2018 és 2021 között, vagyis a feljelentők Belgiumban lakóhellyel rendelkezőként való nyilvántartásba vételét követően következtek be, ez utóbbiak megfelelnek az ez utóbbi rendelkezésben annak érdekében meghatározott kritériumoknak is, hogy Belgiumban olyan személy ellen indítsanak büntetőeljárást, aki nem belga állampolgár, és aki a nemzeti területen kívül követett el bűncselekményt.
11
A jelen ítélet 8. pontjában említett feljelentés alapján eljáró szövetségi ügyész azt javasolta a kérdést előterjesztő bíróságnak, a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) vádtanácsának, hogy a TPCPP 10. cikke negyedik bekezdésének megfelelően állapítsa meg a belga bíróságok joghatóságának hiányát és a vádemelés elfogadhatatlanságát. Véleménye szerint az e cikk első bekezdésének 1o bis pontjában előírt feltételek nem teljesülnek a feljelentők lánytestvére ellen Szaúd‑Arábiában elkövetett bűncselekmények esetében. A szövetségi ügyész ekképpen megtagadta a TPCPP 10. cikke első bekezdésének 1o bis pontja szerinti olyan személynek minősülés elismerését, „akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették”.
12
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a TPCPP 10. cikke első bekezdése 1o bis pontjának megfelelően a belga bíróságok passzív személyi joghatósága elismerhető az olyan személy által a nemzeti területen kívül elkövetett bűncselekmény tekintetében, aki nem belga állampolgár, amennyiben egyrészt a bejelentett cselekmények a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértésének minősülnek, másrészt e jogsértést belga állampolgár ellen, Belgiumban elismert menekült jogállással vagy e tagállamban legalább három éve lakóhellyel rendelkező személy ellen követték el.
13
E bíróság megállapítja, hogy SX, a feljelentők lánytestvére olyan bűncselekmények áldozata volt, amelyek prima facie a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértésének minősülhetnek, azonban a tényállás idején nem rendelkezett belga állampolgársággal, Belgiumban elismert menekült jogállással, és nem rendelkezett lakóhellyel e tagállam területén. E körülmények között a belga bíróságok területen kívüli joghatóságát a TPCPP 10. cikke első bekezdésének 1o bis pontja alapján ki kell zárni.
14
Az említett bíróság hangsúlyozza, hogy a belga bíróságok területen kívüli joghatóságának megalapozása érdekében e 10. cikk első bekezdésének 1o bis pontja nem a közvetlen vagy közvetett „áldozat” fogalmát használja, hanem azon „személy” fogalmát, „akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették”, és „aki a tényállás idején belga állampolgár vagy Belgiumban elismert menekült, és ott szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik”. Pontosítja, hogy ez utóbbi fogalom Belgiummal való szoros kapcsolódást követel meg annak megakadályozása érdekében, hogy a belföldön letelepedő személyek kizárólag abból a célból tegyenek feljelentés, hogy e tagállam bíróságaihoz forduljanak olyan bűncselekmények miatt, amelyeknek állításuk szerint e területen kívül áldozatai voltak.
15
Mivel a feljelentők egyrészt arra hivatkoztak, hogy őket a 2012/29 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „áldozatnak” kell tekinteni, másrészt pedig arra, hogy amint az a TPCPP 10. cikke első bekezdésének 1o bis pontjából kitűnik, e fogalmat úgy kell értelmezni, hogy az az „olyan személy” fogalmába tartozik, „akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették”, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy e 2. cikk (1) bekezdése a) pontjának értelmezése szükséges ez utóbbi fogalom terjedelmének meghatározásához, és ennélfogva annak eldöntéséhez, hogy a jelen ügyben teljesülnek‑e a büntetőeljárás Belgiumban történő megindításának feltételei.
16
E bíróság mindazonáltal megjegyzi, hogy a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) 2003. december 17‑i ítéletében kimondta, hogy nincs olyan nemzetközi jogi szabály, amely előírná a Belga Királyság számára, hogy egyetemes joghatóságot gyakoroljon az emberiesség elleni bűncselekmények tekintetében, és egyébiránt megállapítja, hogy mind a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmódok elleni 1984. december 10‑i egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 1465. kötet, 85. o., 24841. sz. [1987]) 5. cikke, mind a minden egyénnek az erőszakos eltüntetéssel szembeni védelméről szóló, 2006. december 20‑i nemzetközi egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 2716. kötet, 3. o., 48088. sz. [2010]) 9. cikke lehetővé teszi a részes államok számára, hogy csak akkor állapítsák meg passzív joghatóságukat, „ha ezt célszerűnek tartj[ák]”.
17
Ilyen körülmények között a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2012/29] irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját, hogy a minden egyénnek az erőszakos eltüntetéssel szembeni védelméről szóló [2006. december 20‑i] nemzetközi egyezményre és a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmódok elleni [1984. december 10‑i] egyezményre tekintettel az»áldozat« fogalmába tartoznak és az [ezen] irányelvben meghatározott jogokban részesülnek az olyan személy közeli családtagjai, aki a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértése keretében erőszakos eltüntetés vagy kínzás áldozata lett?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a [2012/29] irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját, hogy az »áldozat« fogalmába tartoznak és az [ezen] irányelvben meghatározott jogokban részesülnek azok a családtagok, akik közvetlenül a nemzetközi humanitárius jognak elsődlegesen egy közeli családtagot érintő súlyos megsértése következtében szellemi vagy érzelmi sérülést vagy gazdasági hátrányt szenvedtek?”
A Bíróság előtti eljárásról
18
A Bíróság a 2024. május 29‑i információkérésében azon indokok pontosítására kérte a kérdést előterjesztő bíróságot, amelyek miatt utóbbi úgy vélte, hogy kapcsolat áll fenn az emberiesség elleni bűncselekmények tekintetében a belga jog által előírt területen kívüli joghatóságra vonatkozó alapeljárás és a 2012/29 irányelv rendelkezései között.
19
A Bíróság Hivatalához 2024. július 11‑én érkezett levelében a kérdést előterjesztő bíróság arról tájékoztatta a Bíróságot, hogy 2024. november 12‑ra tűzte ki a tárgyalást annak érdekében, hogy a Bíróság által ily módon feltett kérdést az alapeljárás felei közötti kontradiktórius vitára terjessze, pontosítva, hogy erre az információkérésre csak e tárgyalást követően tud válaszolni.
20
2024. július 12‑én a Bíróság elnöke, a főtanácsnok és az előadó bíró meghallgatását követően úgy határozott, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által az említett információkérésre adott válasz kézhezvételéig felfüggeszti az eljárást.
21
2025. január 29‑én a kérdést előterjesztő bíróság ugyanezen információkérésre válaszul megküldte a Bíróságnak a feljelentők és a szövetségi ügyész által hozzá benyújtott írásbeli észrevételeket.
22
2025. február 5‑én a Bíróság elnöke, a főtanácsnok és az előadó bíró meghallgatását követően úgy határozott, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott dokumentumokat az iratokhoz csatolja, azokat az információkéréssel együtt közli az alapeljárásban részt vevő felekkel, valamint az érdekeltekkel, és újraindítja az eljárást.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
23
A szövetségi ügyész előadja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan. A Bizottság szintén kétségét fejezi ki e kérelem elfogadhatóságát illetően.
24
A szövetségi ügyész szerint a 2012/29 irányelv egyetlen rendelkezésének sem célja a nemzeti bíróságaik előtt a nemzeti területen kívül elkövetett bűncselekmények miatt indított büntetőeljárások elfogadhatósági feltételeinek behatárolása, így ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja, amely az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tárgyát képezi, nem alkalmazható az alapeljárás keretében. E körülmények között az a kérdés, hogy e rendelkezést úgy kell‑e értelmezni, hogy „áldozatnak” lehet minősíteni azon személy közeli családtagjait is, akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették, és ennélfogva e családtagokat megilletik az említett irányelvben meghatározott jogok, e jogvita megoldása szempontjából nem releváns.
25
A Bizottság megjegyzi, hogy a 2012/29 irányelv nem tartalmaz egyetlen rendelkezést sem a tagállami bíróságok büntetőügyekben fennálló joghatóságának meghatározására vonatkozóan, és az csak azokra a büntetőeljárásokra alkalmazandó, amelyek tekintetében ilyen joghatóságot már megállapítottak. Általánosságban az uniós jog nem tartalmaz egyetlen olyan irányadó szabályt sem, amely a büntető ügyekben területen kívüli joghatóság gyakorlását szabályozó olyan nemzeti jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozik, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi.
26
Egyébiránt a Bizottság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával kapcsolatos kétségeit arra alapítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ítélet 18. pontjában említett információkérésre adott válaszában nem foglalt kifejezetten állást azon indokokról, amelyek miatt úgy véli, hogy kapcsolat áll fenn az alapeljárás és ezen irányelv rendelkezései között, és csupán a feljelentők és a szövetségi ügyész e tekintetben tett írásbeli észrevételeinek megküldésére szorítkozott.
27
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli keretben – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemről való határozathozatalt a Bíróság csak abban az esetben tagadhatja meg, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2025. augusztus 1‑jei Alace és Canpelli ítélet, C‑758/24 és C‑759/24, EU:C:2025:591, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság lényegében arra keres választ, hogy az „olyan személy, akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették” fogalmát, amint az a TPCPP 10. cikkének (1) bekezdésének 1o bis pontjából következik, úgy kell‑e értelmezni, hogy az magában foglalja a 2012/29 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott „áldozat” fogalmát, és ez utóbbi fogalom értelmezését kéri annak eldöntése érdekében, hogy teljesülnek‑e a büntetőeljárás belgiumi megindításának feltételei. Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy ez az irányelv alkalmazandó az alapeljárásban, az „áldozat” e fogalmának értelmezése befolyásolná e jogvita eldöntését.
29
Márpedig, amennyiben nem tűnik ki nyilvánvalóan, hogy a 2012/29 irányelv értelmezése semmilyen módon nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, ezen irányelvnek az alapügyben való alkalmazhatatlanságára alapított kifogás nem érinti az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát, hanem a kérdés érdemére vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iBezirkshauptmannschaft Landeck [Mobiltelefonon tárolt személyes adatokhoz való hozzáférésre tett kísérlet] ítélet, C‑548/21, EU:C:2024:830, 67. pont, valamint 2024. október 17‑iFA.RO. di YK & C. ítélet, C‑16/23, EU:C:2024:886, 48. pont).
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
30
Kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2012/29 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezésben említett „áldozat” fogalma magában foglalja azon személy közeli családtagjait, akinek a sérelmére a nemzetközi humanitárius jog súlyos megsértését elkövették, vagy legalábbis azon családtagokat, akik közvetlenül e jogsértés következtében szellemi vagy érzelmi sérülést vagy gazdasági hátrányt szenvedtek.
31
Amint az a jelen ítélet 28. pontjában megállapítást nyert, e bíróságnak az előtte folyamatban lévő jogvita keretében a nemzeti jog olyan rendelkezését, nevezetesen a TPCPP 10. cikke első bekezdésének 1o bis pontját kell értelmeznie, amely megállapítja a nemzeti bíróságok joghatóságát a nemzetközi humanitárius jognak a nemzeti területen kívül olyan személy sérelmére elkövetett súlyos megsértésének elbírálásra, aki belga állampolgár, Belgiumban menekült jogállással vagy e tagállamban legalább három éve lakóhellyel rendelkezik. E célból az említett bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy e rendelkezést a 2012/29 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjával összhangban kell‑e értelmezni.
32
Ebben az összefüggésben előzetesen meg kell vizsgálni, hogy a 2012/29 irányelv alkalmazható‑e valamely tagállam büntetőbíróságainak a tagállam területén kívül elkövetett cselekmények elbírálására vonatkozó joghatóságával kapcsolatos jogvitában, ami érintheti az ilyen joghatóságot előíró nemzeti jogi rendelkezések hatályát.
33
Emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelvet az EUMSZ 82. cikk (2) bekezdése alapján fogadták el. Amint az az említett irányelv (3) preambulumbekezdéséből kitűnik, az EUMSZ e rendelkezése felhatalmazza az uniós jogalkotót arra, hogy a tagállamokban alkalmazandó minimumszabályokat állapítson meg a több államra kiterjedő vonatkozású büntetőügyekben a bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének, valamint a rendőrségi és igazságügyi együttműködésnek a megkönnyítése érdekében, különösen a bűncselekmények áldozatainak jogai, a személyek jogai a büntetőeljárásban és a bizonyítékok tagállamok közötti kölcsönös elfogadhatósága tekintetében, amint azt a 82. cikk (2) bekezdésének a)–c) pontja előírja.
34
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2012/29 irányelv, címének megfelelően, minimumszabályokat állapít meg a bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozóan. Ezen irányelv (4) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az irányelvnek a célja, hogy felülvizsgálja és kiegészítse a 2001/220 kerethatározatban lefektetett elveket, valamint hogy az Unió egészében jelentős előrelépést tegyen az áldozatoknak – különösen a büntetőeljárások keretében – biztosított védelem szintje tekintetében.
35
A 2012/29 irányelv célja az 1. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében, hogy a bűncselekmények áldozatai megfelelő tájékoztatásban, támogatásban és védelemben részesüljenek, valamint képesek legyenek részt venni a büntetőeljárásban.
36
Ezen irányelv alkalmazásában az „áldozat” fogalma az irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja értelmében olyan természetes személyt jelent, aki közvetlenül bűncselekmény következtében sérelmet szenvedett – ideértve a fizikai, szellemi vagy érzelmi sérülést, vagy gazdasági hátrányt. E fogalom magában foglalja az irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja értelmében a közvetlenül bűncselekmény következtében életét vesztett személy családtagjait is, akik e személy elhalálozása folytán sérelmet szenvedtek. Egyébiránt ugyanezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja úgy határozza meg a „családtag” fogalmát, mint a házastárs, az áldozattal közös háztartásban, szilárd és tartós alapon, elkötelezett, bensőséges kapcsolatban élő személy, az egyenes ági hozzátartozók, a testvérek, valamint az áldozat által eltartott személyek.
37
A 2012/29 irányelv lényegében egy sor olyan jogot határoz meg, amelyek ezen áldozatokat a nemzeti büntetőeljárások keretében megilletik. Először is, a tájékoztatás és a támogatás tekintetében ezen irányelv meghatározza többek között a megértéshez és a megértetéshez való jogot, az illetékes hatósággal való első kapcsolatfelvételtől kezdve történő tájékoztatáshoz való jogot, valamint az üggyel kapcsolatos tájékoztatáshoz való jogot. Másodszor, a büntetőeljárásban való részvétel tekintetében az említett irányelv előírja többek között a meghallgatáshoz való jogot és a költségmentességhez való jogot. Harmadszor, az áldozatok – beleértve a különleges szükségletekkel rendelkezőket és a gyermekeket is – védelme tekintetében ugyanezen irányelv biztosítja az áldozat és az elkövető közötti kapcsolat elkerüléséhez való jogot, valamint a magánélet védelméhez való jogot.
38
Kizárólag a 2012/29 irányelv (13) preambulumbekezdése említi „az Unió területén kívül elkövetett bűncselekmények áldozatait”, pontosítva, hogy ezen irányelv csak az Unióban folytatott büntetőeljárások keretében vonja maga után a benne foglalt kötelezettségeket. A jogok ezen áldozatok számára történő biztosítása tehát azt feltételezi, hogy a tagállamok gyakorolták a büntetőeljárás megindítására vonatkozó joghatóságukat. Amint arra a szövetségi ügyész és a Bizottság írásbeli észrevételeiben helyesen rámutatott, az említett irányelv csak azokra a büntetőeljárásokra alkalmazandó, amelyek tekintetében ilyen joghatóságot előzetesen megállapítottak.
39
E megállapítást megerősíti ugyanezen irányelv (50) preambulumbekezdése, amelyből kitűnik, hogy az irányelv nem érinti sem a tagállamok eljárásindítási hatáskörét, sem a joghatóság gyakorlásával kapcsolatos összeütközésekre vonatkozóan a 2009/948 kerethatározatban megállapított szabályokat.
40
A fenti indokok összességére tekintettel a 2012/29 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazható a valamely tagállam büntetőbíróságainak a tagállam területén kívül elkövetett cselekmények elbírálására vonatkozó joghatóságával kapcsolatos jogvitában, és nem érintheti az ilyen joghatóságot előíró nemzeti jogi rendelkezések hatályát.
A költségekről
41
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
A bűncselekmények áldozatainak jogaira, támogatására és védelmére vonatkozó minimumszabályok megállapításáról és a 2001/220/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról szóló, 2012. október 25‑i 2012/29/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet
a következőképpen kell értelmezni:
az nem alkalmazható a valamely tagállam büntetőbíróságainak a tagállam területén kívül elkövetett cselekmények elbírálására vonatkozó joghatóságával kapcsolatos jogvitában, és nem érintheti az ilyen joghatóságot előíró nemzeti jogi rendelkezések hatályát.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.