62016CC0572
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. november 23. (
1
)
C‑572/16. sz. ügy
INEOS Köln GmbH
kontra
Bundesrepublik Deutschland
(a Verwaltungsgericht Berlin [berlini közigazgatási bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2003/87/EK irányelv – Környezet – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek az Európai Unión belüli kereskedelmi rendszere – 10a. cikk – 2011/278/EU határozat – A kibocsátási egységek ingyenes kiosztására vonatkozó átmeneti szabályok – A kiosztás iránti kérelemre jogvesztő határidőt előíró tagállami szabályozás – E határidő lejártát követően a kérelem kiegészítésének, illetve kiigazításának lehetetlensége – A teljes körű harmonizáció hiánya – Eljárási autonómia – Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”
I. Bevezetés
1.
A Bírósághoz 2016. november 14‑én érkezett 2016. november 3‑i határozatában a Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság, Németország) a 2003/87/EK irányelv (
2
) 10a. cikkének és a 2011/278/EU határozat (
3
) értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordult a Bírósághoz.
2.
E kérelmet az INEOS Köln GmbH (a továbbiakban: INEOS) és az Umweltbundesamt (szövetségi környezetvédelmi hivatal, Németország) által képviselt Bundesrepublik Deutschland (Németországi Szövetségi Köztársaság) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgyát az képezi, hogy e társaságnak a harmadik kereskedelmi időszakra (2013–2020) vonatkozó, kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmének kiigazítását elutasították az ilyen kérelmek benyújtására a nemzeti szabályozás alapján nyitva álló jogvesztő határidő lejártára tekintettel.
3.
A kérdést előterjesztő bíróság az ilyen jogvesztő határidőnek a 2003/87 irányelv 10a. cikkével és a 2011/278 határozattal való összeegyeztethetőségéről kérdezi a Bíróságot.
4.
Azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy e kérdésre azt a választ adja, hogy az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben e rendelkezéseket úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely ilyen jogvesztő határidőt ír elő, és ezáltal kizárja, hogy az üzemeltető az ingyenes kibocsátási egység kiosztása iránti kérelmét kiigazíthassa, illetve kiegészíthesse e határidő lejártát követően, feltéve hogy ezen eljárás nem kedvezőtlenebb, mint a hasonló jellegű belső esetekre vonatkozó eljárások.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A 2003/87 irányelv
5.
A 2003/87 irányelv „Tárgy” címet viselő 1. cikke kimondja:
„Ez az irányelv az üvegházhatású gázok [helyesen: üvegházhatást okozó gázok] kibocsátásának költséghatékony és gazdaságilag eredményes csökkentésének ösztönzése érdekében létrehozza a[z Unióban] az üvegházhatású gázok [helyesen: üvegházhatást okozó gázok] kibocsátási egységei kereskedelmének rendszerét […].
[…]”
6.
A 2003/87 irányelv „A harmonizált ingyenes kiosztás közösségi szintű átmeneti szabályai” címet viselő 10a. cikke kimondja:
„(1)   A Bizottság 2010. december 31‑ig közösségi szintű, teljes mértékben harmonizált végrehajtási intézkedéseket fogad el a kibocsátási egységek […] kiosztására vonatkozóan […].
[…]
(5)   A (3) bekezdés hatálya alá nem tartozó, és nem új belépő létesítmények részére kiosztandó kibocsátásiegység‑mennyiség kiszámításának alapját képező éves maximális kibocsátásiegység‑mennyiség nem haladhatja meg az alábbiak összegét:
a)
a 9. cikknek megfelelően meghatározott teljes éves [uniós] kibocsátásiegység‑mennyiség megszorozva a (3) bekezdés hatálya alá nem tartozó létesítményekből származó kibocsátásoknak a 2008 és 2012 közötti időszakban a közösségi rendszer hatálya alá tartozó létesítményekből származó, 2005 és 2007 közötti teljes hitelesített átlagkibocsátásában képviselt részarányával; és
b)
a közösségi rendszerbe csak 2013‑tól tartozó, a (3) bekezdés hatálya alá nem tartozó létesítményekből származó, 2005 és 2007 közötti teljes hitelesített éves átlagkibocsátás, kiigazítva a 9. cikkben említett lineáris tényezővel.
Szükség esetén egységes, ágazatközi korrekciós tényezőt kell alkalmazni.
[…]”
7.
Ezen irányelv „Nemzeti végrehajtási intézkedések” címet viselő 11. cikke előírja:
„(1)   2011. szeptember 30‑ig minden tagállam közzéteszi és megküldi a Bizottságnak a területén lévő, ezen irányelv hatálya alá tartozó létesítmények listáját, valamint a 10a. cikk (1) bekezdésében és a 10c. cikkben előírt szabályokkal összhangban elvégzett számítás alapján a területén lévő létesítmények részére egyenként esetlegesen ingyenesen kiosztandó kibocsátásiegység‑mennyiséget.
[…]”
2. A 2011/278 határozat
8.
A 2011/278 határozat 1. cikke szerint e határozat a kibocsátási egységek 2013‑tól esedékes harmonizált ingyenes kiosztásának uniós szintű átmeneti szabályait határozza meg a 2003/87 irányelv értelmében.
9.
E határozat „Alapadatok gyűjtése” címet viselő 7. cikke előírja:
„(1)   A tagállamok a [2003/87] irányelv 10a. cikke értelmében ingyenes kiosztásra jogosult valamennyi meglévő létesítmény esetében […] a 2005. január 1. és 2008. december 31. közötti időszak, vagy adott esetben a 2009. január 1. és 2010. december 31. közötti időszak valamennyi olyan évére vonatkozóan, amikor a létesítmény üzemelt, összegyűjtenek az üzemeltetőtől valamennyi vonatkozó információt és adatot a IV. mellékletben felsorolt minden egyes paraméterre vonatkozóan.
[…]
(7)   A tagállamoknak elő kell írniuk az üzemeltetők számára, hogy hiánytalan és következetes adatokat szolgáltassanak, gondoskodva arról, hogy ne forduljon elő kétszeres beszámítás és ne legyenek átfedések a létesítményrészek adatai között. A tagállamoknak az adatok kellő bizonyosságú integritása érdekében különösen azt kell biztosítaniuk, hogy az üzemeltetők kellő gondossággal járjanak el, és a lehető legpontosabb adatokat nyújtsák be.
Ennek érdekében a tagállamok biztosítják, hogy minden üzemeltető benyújtson egy olyan módszertani jelentést is, amely tartalmazza különösen a létesítmény leírását, az alkalmazott összeállítási módszereket, a különböző adatforrásokat, a számítási lépéseket és – adott esetben – a (6) bekezdéssel összhangban a vonatkozó létesítményrészeknek szánt kibocsátáskiosztáshoz alkalmazott feltevéseket és módszereket. A tagállamok előírhatják az üzemeltető számára a benyújtott adatok pontosságának és hiánytalanságának bizonyítását.
(8)   Hiányzó adatok esetén a tagállam előírja az üzemeltető számára annak megfelelő indoklását.
A tagállamok előírják az üzemeltető számára, hogy valamennyi hiányzó adatot – különösen a legjobb iparági gyakorlaton és a legújabb tudományos és műszaki ismereteken alapuló – óvatos becslésekkel pótoljanak, a hitelesítő általi hitelesítés előtt vagy legkésőbb a hitelesítés során.
[…]”
10.
Az említett határozat „Hitelesítés” címet viselő 8. cikke előírja:
„(1)   A 7. cikk szerinti adatgyűjtési folyamat során a tagállamok csak olyan adatokat fogadhatnak el, amelyeket egy hitelesítő kielégítő módon hitelesített. A hitelesítési folyamat a módszertani jelentéshez és a 7. cikkben, valamint a IV. mellékletben említett bejelentett paraméterekhez kapcsolódik. A hitelesítés az üzemeltető által szolgáltatott adatok megbízhatóságát, hitelességét és pontosságát vizsgálja, következtetései hitelesítői vélemény formájában jelennek meg, amely kellő bizonyossággal megállapítja, hogy az ellenőrzésnek alávetett adatok lényegi valótlanságoktól mentesek.
[…]
(4)   A tagállamok nem oszthatnak ki ingyenesen kibocsátási egységeket olyan létesítménynek, ahol a létesítményre vonatkozó adatokat nem hitelesítették kielégítő módon.
[…]”
11.
A 2011/278 határozat „A létesítmény szintjén történő kiosztás” címet viselő 10. cikke így rendelkezik:
„(1)   A 7. cikk szerint gyűjtött adatok alapján a tagállamok a (2)–(8) bekezdéssel összhangban minden évre kiszámítják a 2013‑tól kezdődően ingyenesen kiosztandó kibocsátási egységek számát a területükön található valamennyi meglévő létesítmény vonatkozásában.
(2)   E számítás alkalmazásában a tagállamok először is minden létesítményrész esetében külön‑külön határozzák meg az ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek előzetes számát […].
[…]
(4)   A [2003/87] irányelv 10a. cikke (11) bekezdésének végrehajtásához a kibocsátási egységek ingyenesen kiosztott, az érintett évre e cikk (2) bekezdése alapján az egyes létesítményrészek tekintetében meghatározott előzetes éves számára a VI. mellékletben említett szorzótényezőket kell alkalmazni, amennyiben az e létesítményrészekben zajló folyamatok olyan ágazatokat vagy alágazatokat szolgálnak ki, amelyeket nem tekintenek a 2010/2/EU határozatban meghatározott CO2‑kibocsátás‑áthelyezés kockázatának jelentős mértékben kitettnek.
[…]
(9)   A [2003/87] irányelv 10a. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozó létesítmények kivételével az egyes meglévő létesítmények számára ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek végleges éves összmennyisége a (7) bekezdéssel összhangban meghatározott létesítmények számára ingyenesen kiosztott kibocsátási egységeknek a 15. cikk (3) bekezdésével összhangban meghatározott ágazatközi korrekciós tényezővel megszorzott előzetes éves összmennyisége.
[…]”
12.
E határozat „Nemzeti végrehajtási intézkedések” címet viselő 15. cikke értelmében:
(1)   A [2003/87] irányelv 11. cikkének (1) bekezdésével összhangban a tagállamok 2011. szeptember 30‑ig a Bizottság által rendelkezésre bocsátott elektronikus formanyomtatvány kitöltésével megküldik a Bizottságnak a [2003/87] irányelv hatálya alá tartozó, területükön működő létesítmények listáját, amely az 5. cikk szerint azonosított létesítményeket is tartalmazza.
[…]
(3)   Az e cikk (1) bekezdésében említett lista kézhezvételét követően a Bizottság értékeli az egyes létesítményeknek a listába történő felvételét és az ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek kapcsolódó éves összmennyiségét.
Miután minden tagállam értesíti a Bizottságot a 2013–2020 közötti időszakban ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek előzetes éves összmennyiségéről, a Bizottság meghatározza a [2003/87] irányelv 10a. cikkének (5) bekezdésében említett egységes, ágazatközi korrekciós tényezőt. […]
(4)   Amennyiben a Bizottság nem utasítja el valamely létesítmény e listába való felvételét, beleértve az e létesítmény számára ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek éves előzetes összmennyiségét is, az érintett tagállam e határozat 10. cikkének (9) bekezdésével összhangban meghatározza a 2013–2020 közötti időszak minden évében ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek végleges éves mennyiségét.
[…]”
B.
A német jog
13.
A 2011. július 21‑i Gesetz über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen (Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetz – TEHG) (az üvegházhatású gázok kibocsátási egységeinek kereskedelméről szóló törvény, BGBl. I 1475. o.; a továbbiakban: TEHG) 9. §‑ának (1)–(4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A létesítményüzemeltetők ingyenes kibocsátásiegység‑kiosztásra jogosultak a [2003/87] irányelv mindenkor hatályos változatának 10a. cikk[ében] […], valamint a […] [2011/278 határozatban] […] szereplő elvek szerint.
(2)   A kiosztás feltétele az illetékes hatósághoz benyújtott kérelem. A kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmet az illetékes hatóság által annak elteltét három hónappal megelőzően a Bundesanzeigerben [szövetségi közlöny] közzétett határidőn belül kell benyújtani. A határidő közzétételére legkorábban a 10. § szerinti kiosztási rendelkezésekről szóló jogszabály hatálybalépését követően kerül sor. A határidőn túl benyújtott kérelem nem jogosít ingyenes kiosztásra. A kérelemhez csatolni kell az igény ellenőrzéséhez szükséges iratokat. Amennyiben a 10. § szerinti jogszabály másként nem rendelkezik, a kiosztás iránti kérelemben szereplő tényleges adatokat a 21. § szerinti hitelesítő ellenőrzi.
(3)   Az illetékes hatóság kiszámítja az előzetes kiosztandó mennyiségeket, a Bundesanzeigerben közzéteszi az e törvény hatálya alá tartozó valamennyi létesítményt és az előzetes kiosztandó mennyiségeket tartalmazó felsorolást, és a listát bejelenti az Európai Bizottságnak. Az előzetes kiosztandó mennyiségek kiszámítása során az üzemeltetőnek csak azon adatait veszik figyelembe, amelyek helyessége kellőképpen bizonyított. […]
(4)   Az illetékes hatóság a kereskedelmi időszak kezdetét megelőzően határoz a kibocsátási egységek azon létesítményüzemeltető létesítménye részére történő ingyenes kiosztásáról, aki a (2) bekezdés második mondatában szereplő határidőn belül kérelmet nyújtott be. Egyebekben a kiosztási eljárásra a közigazgatási eljárásról szóló törvény rendelkezéseit kell alkalmazni.”
14.
A hivatalos hirdetmények elektronikus szövetségi közlönyében (elektronischer Bundesanzeiger, eBAnz AT118 2011 B1, 2011. október 20.) történt közzététel útján a Deutsche Emissionshandelsstelle (német kibocsátáskereskedelmi hatóság, Németország; a továbbiakban: DEHSt) a TEHG 9. §‑ának (2) bekezdésében előírt határidő lejáratának időpontjaként 2012. január 23‑at jelölte meg.
15.
A 2011. szeptember 26‑i Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (az üvegházhatású gázok kibocsátási egységeinek a 2013 és 2020 közötti kereskedelmi időszakban történő kiosztásáról szóló német rendelet, BGBl. I 2011., 1921. o.) „Alapadatok gyűjtése” című 5. §‑ának (1) bekezdésében előírja, hogy a létesítményüzemeltető a meglévő létesítményekhez kapcsolódó ingyenes kiosztás iránti kérelemben köteles feltüntetni különösen a létesítményre vonatkozó általános információkat, a létesítményre vonatkozó további információkat, az egyes kiosztási elemekre vonatkozó általános információkat, valamint különleges esetekben az egyes kiosztási elemekre vonatkozó további információkat.
III. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16.
Az INEOS egy krakkolólétesítményt üzemeltet abból a célból, hogy magas hőmérsékleten krakkolt könnyűbenzinből vegyipari termékeket állítson elő gőzzel végzett krakkolás útján. E létesítmény 2008. január 1‑je óta tartozik a kibocsátáskereskedelmi rendszerben való részvételi kötelezettség hatálya alá.
17.
Az INEOS e létesítmény vonatkozásában 2012. január 23‑án kérte a DEHSt‑től a 2013–2020‑as kereskedelmi időszakra vonatkozó kibocsátási egységeknek a 2005–2008‑as referencia‑időszak alapján történő ingyenes kiosztását a TEHG 9. §‑ának (1) bekezdése értelmében. Az e kérelem benyújtására nyitva álló határidő az említett szakasz (2) bekezdése értelmében ugyanezen a napon járt le. Az említett kérelmet hitelesítő ellenőrizte. A kérelemben többek között azt is feltüntették, hogy éves előzetes mennyiségként 547635 kibocsátási egység kiosztását vették alapul.
18.
2014. február 17‑i határozatával a DEHSt e kereskedelmi időszakra 3867032 egységet osztott ki az INEOS‑nak a szóban forgó létesítmény kibocsátásához kapcsolódóan, és rögzítette, hogy az INEOS által a kiosztás iránti kérelemben megadott adatok képezték a kiosztás alapját.
19.
2014. március 11‑én az INEOS kifogást emelt e határozat ellen a DEHSt‑nél többek között arra hivatkozva, hogy az utóbbinak néhány további adatot is figyelembe kell vennie a 2006‑os és 2007‑es évek közvetlen kibocsátásainak kiszámításánál.
20.
2015. szeptember 3‑án a DEHSt elutasította a kifogást, konkrétan azzal az indokkal, hogy a kiosztási határozatban nem lehetett figyelembe venni az új adatokat, mivel azokat az INEOS csupán 2015 áprilisában, a kifogás keretében nyújtotta be, vagyis a kérelem benyújtására nyitva álló határidő – 2012. január 23. – elteltét követő több mint három év után. Kifejtette, hogy egyrészt a TEHG 9. §‑ának (2) bekezdése jogvesztő határidőt ír elő, másrészt pedig a nemzeti és az európai kiosztási eljárás közötti szoros kapcsolattal is ellentétes lenne, ha a kérelemben szereplő adatokat módosítani lehetne.
21.
E határozattal szemben 2015. szeptember 29‑én az INEOS keresetet indított a Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság) előtt többek között azzal érvelve, hogy tévedésből mulasztott el közölni bizonyos adatokat a 2006–2007‑es évek közvetlen kibocsátására vonatkozóan, mivel helytelenül azt feltételezte, hogy ezen adatok már a DEHSt rendelkezésére állnak, jóllehet a szóban forgó létesítmény csak 2008. január 1‑je óta tartozik az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei kereskedelmi rendszerének hatálya alá. Az INEOS szerint a DEHSt köteles lett volna felszólítani őt a kiosztás iránti kérelemben szolgáltatott adatok kiegészítésére, illetve kiigazítására.
22.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint tekintettel arra, hogy az uniós jog nem tartalmaz kifejezett szabályozást a kiosztás iránti kérelem benyújtására vonatkozó nemzeti határidő elteltét követően az üzemeltető által benyújtott adatokhoz kapcsolódó jogkövetkezményekre vonatkozóan, tisztázni kell azt a kérdést, hogy a TEHG 9. §‑ának (2) bekezdése, amely szerint a határidőn túl benyújtott kérelem nem jogosít ingyenes kiosztásra, összeegyeztethető‑e a 2003/87 irányelv és a 2011/278 határozat rendelkezéseivel.
23.
E körülmények között a Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság) úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e [a 2003/87 irányelv] 10a. cikke szerinti rendelkezésekkel, valamint a [2011/278 határozat] rendelkezéseivel az a tagállami szabályozás, amely a 2013 és 2020 közötti kereskedelmi időszak vonatkozásában anyagi jogvesztő határidőt ír elő a határidőn túl benyújtott, a kibocsátási egységek meglévő létesítményeknek történő ingyenes kiosztása iránti kérelmek tekintetében, és ezzel összefüggésben kizárja a kiosztás iránti kérelemben szereplő azon hibák kiigazítását vagy azon (hiányos) adatok kiegészítését, amelyeket csak a tagállam által meghatározott határidő elteltét követően állapítottak meg?”
IV. A Bíróság előtti eljárás
24.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2016. november 14‑én vette nyilvántartásba a Bíróság Hivatala.
25.
Az INEOS, a német kormány és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
26.
Az INEOS, a szövetségi környezetvédelmi hivatal, a német kormány és a Bizottság vettek részt a 2017. szeptember 14‑én tartott tárgyaláson, és előadták szóbeli észrevételeiket.
V. Elemzés
27.
A kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést teszi fel a Bíróságnak, hogy a 2003/87 irányelv 10a. cikkét és a 2011/278 határozatot úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a 2013–2020‑as kereskedelmi időszak vonatkozásában jogvesztő határidőt ír elő az ingyenes kibocsátási egységek kiosztása iránti kérelmek benyújtására, kizárva ily módon, hogy az üzemeltető e határidő lejártát követően kiigazíthassa, illetve kiegészíthesse e kérelmet.
28.
Először is hangsúlyozom, hogy e kérdés olyan sajátos kontextusban merült fel, amelyet egyrészt az jellemez, hogy az üzemeltető ingyenes kiosztás iránti kérelmének benyújtása során hibát követett el, másrészt pedig az, hogy e hibáját több ingyenes kibocsátási egység megszerzése reményében kívánja javítani. (
4
)
29.
Indítványom további részében kizárólag ezzel az esettel foglalkozom. Következésképpen nem vizsgálom sem azt a feltételezett helyzetet, amelynek esetében a hiba elkövetése az illetékes hatósághoz fűződik, sem azt, amelynek esetében a kiigazítás a kiosztott ingyenes kibocsátási egységek csökkentésére irányul. Annak ellenére, hogy érdeklődésre tarthatnának számot, ezen esetek túlmutatnak a jelen ügy alapeljárásának keretein.
30.
Indítványom további részében azt vizsgálom, hogy az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő ellentétes‑e a 2003/87 irányelv 10a. cikkében biztosított jogok hatékony érvényesülésének elvével. (
5
) E kérdés vizsgálata érdekében előzetesen szükségesnek vélem a 2003/87 irányelv által bevezetett rendszer nagy vonalakban történő ismertetését.
A.
A 2003/87 irányelv által létrehozott rendszer
31.
A 2003/87 irányelv által létrehozott rendszer az irányelv célkitűzéseinek, az üzemeltetőkre rótt három fő kötelezettségnek és a kibocsátási egységek háromféle megszerzési módjának ismertetésén keresztül mutatható be.
1. A 2003/87 irányelv által elérni kívánt célok
32.
Jóllehet alapvető jelentőségűek, nem tartom szükségesnek, hogy hosszasan foglalkozzak a 2003/87 irányelv célkitűzéseivel, mivel e célkitűzések világosan kitűnnek az uniós jogszabályokból és ítélkezési gyakorlatból.
33.
A 2003/87 irányelv (3)–(5) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ezen irányelv célja olyan, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmét szabályozó rendszer létrehozása, amelynek révén hozzájárul az Uniónak az Egyesült Nemzetek Éghajlatváltozási Keretegyezményével (
6
) összefüggésben vállalt kötelezettségei teljesítéséhez, amely egyezmény arra törekszik, hogy e gázok légköri kibocsátását olyan szintre csökkentse, amely megakadályozza az éghajlati rendszer veszélyes, emberi eredetű befolyásolását. (
7
)
34.
Ez az üvegházhatást okozó gázok emberi eredetű kibocsátásának csökkentésére irányuló célkitűzés része az éghajlatváltozás elleni küzdelemnek, amelyet az EUMSZ 191. cikk (1) bekezdése kifejezetten nevesít az uniós környezetpolitika egyik célkitűzéseként.
35.
Amint az többek között a 2009/29 (
8
) irányelv (3) és (5) preambulumbekezdéséből kitűnik, a 2003/87 irányelvnek azt kellene elősegítenie, hogy az üvegházhatást okozó gázok teljes uniós kibocsátása 2020‑ra az 1990‑es szinthez képest legalább 20%‑kal csökkenjen, „gazdaságilag hatékony” feltételek mellett. (
9
)
36.
A gazdasági hatékonyság ugyanis a 2003/87 irányelv egy másik célkitűzése, amelyet az irányelv 1. cikke is megerősít. Ez az oka annak, hogy ezen irányelv a cap and trade rendszerét vezeti be. Ugyanis a kibocsátási egységekkel – amelyek száma a rendszer hatálya alá tartozó valamennyi üzemeltető számára korlátozottan áll rendelkezésre (cap) – való kereskedés (trade) lehetősége azon létesítmények kibocsátáscsökkentését kellene, hogy ösztönözze, amelyeknél ez a legkevesebb költséggel jár. (
10
)
37.
Ily módon a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere mögött húzódó gazdasági logika azt célozza, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának előre meghatározott környezeti eredmény eléréséhez szükséges csökkentését a lehető legcsekélyebb költségen valósítsák meg. E rendszer, lehetővé téve a kiosztott kibocsátási egységek eladását, arra irányul, hogy az említett rendszer valamennyi résztvevőjét ösztönözze arra, hogy a számára eredetileg kiosztott kibocsátási egységeknél kisebb mennyiségű üvegházhatást okozó gázokat bocsásson ki, hogy a fennmaradó részt átengedhesse egy másik, olyan résztvevőnek, akinek a kibocsátása meghaladta a számára kiosztott kibocsátási egységeket. (
11
)
2. A 2003/87 irányelv által az üzemeltetők számára előírt három fő kötelezettség
38.
A 2003/87 irányelv által létrehozott rendszer gyakorlati működésének megértéséhez célszerű ismertetni azt a három fő kötelezettséget, amely a 2003/87 irányelvnek a 2. cikk (1) bekezdésében körülhatárolt alkalmazási körébe tartozó üzemeltetőket terheli.
39.
Először is, a helyhez kötött létesítmények üzemeltetőinek a 2003/87 irányelv 4. cikke értelmében rendelkezniük kell az irányelv 5–8. cikkében előírtaknak megfelelően kiállított, üvegházhatású gázra vonatkozó kibocsátási engedéllyel. (
12
)
40.
Másodszor, az üzemeltetők a 2003/87 irányelv 14. cikkének megfelelően kibocsátásuk nyomon követésére, illetve annak bejelentésére kötelesek. (
13
) E tekintetben megjegyzem, hogy az engedély iránti kérelemnek tartalmaznia kell a kibocsátás nyomon követését és jelentését szolgáló intézkedések leírását, (
14
) és az illetékes hatóság csak abban az esetben állíthatja ki az engedélyt, ha megbizonyosodott arról, hogy az üzemeltető képes a kibocsátások nyomon követésére és jelentésére. (
15
)
41.
Az említett irányelv 15. cikke értelmében az üzemeltetők jelentéseit ezenkívül egy független hitelesítőnek ellenőriznie kell. (
16
)
42.
Harmadszor, a 2003/87 irányelv 12. cikkének (2a) és (3) bekezdése értelmében az üzemeltetők kötelesek minden évben legkésőbb április 30‑ig „átadni” az előző naptári év teljes kibocsátásának megfelelő számú és az irányelv 15. cikkének megfelelően hitelesített kibocsátási egységet. Az átadott kibocsátási egységeket ezt követően a tagállamok törlik.
43.
E kötelezettség a 2003/87 irányelvvel létrehozott rendszer alapköve. (
17
) A kibocsátási egységek üzemeltető általi átadását helyesen jellemezték úgy, mint az üzemeltető tevékenysége kapcsán az eltelt naptári év során felmerült „környezeti adósság megfizetésének” (
18
) megnyilvánulását. Pontosabban, az üzemeltető minden, ezen időszak során kibocsátott tonna szén‑dioxid‑egyenérték után egy egységet köteles visszaadni. (
19
)
44.
Most pedig annak magyarázatára térek át, hogy a gyakorlatban hogyan juthat az üzemeltető ezen egységekhez, amelyek éves átadási kötelezettségének teljesítéséhez szükségesek.
3. Az éves átadási kötelezettség teljesítéséhez szükséges kibocsátási egységek megszerzésének három módja
45.
Míg a fent leírt éves átadási kötelezettség megteremti a kibocsátási egység iránti keresletet a 2003/87 irányelv által létrehozott rendszer hatálya alá tartozó üzemeltetők részéről, (
20
) addig az egységek kínálati oldala három jól megkülönböztethető forrásból adódik össze. A kibocsátási egységek megszerzésének ugyanis három módja létezik; az első két lehetőség valamennyi üzemeltető számára nyitva áll, míg a harmadik csak néhányuk számára.
46.
A megszerzés első módja az, ha a kibocsátási egységeket olyan személytől szerzik be, aki ilyen egységekkel rendelkezik. (
21
) Ilyen ügylet tárgya elméletileg csak a tagállamok által már előzetesen kiosztott egység lehet. Ebben az értelemben ezen ügyletek alkotják a kibocsátási egységek „másodlagos piacát”.
47.
A megszerzés másik két módja ezzel szemben ahhoz a két módszerhez kapcsolódik, amelyek útján a tagállamok a 2003/87 irányelv szerint kiosztják az egységeket, azaz az árverés keretében történő kiosztáshoz (amely az „elsődleges piacnak” tekinthető) és az ingyenes kiosztáshoz. E két kiosztási módszer az irányelven és végrehajtási aktusain belül igen részletes és erősen technikai jellegű szabályozás tárgyát képezi, amelyet nagy vonalakban az alábbiakban összefoglalok.
48.
Először, az évente kiosztott egységek számának uniós szinten kiszámított felső határt szabnak. (
22
) Ez a 2003/87 irányelv által bevezetett cap and trade rendszer egyik kulcseleme. A gyakorlatban a rendszer hatálya alá tartozó valamennyi üzemeltetőnek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának csökkentésére való ösztönzése e felső határ szintjétől függ. (
23
)
49.
A 2003/87 irányelv 9. cikke szerint a helyhez kötött létesítmények kibocsátásának felső határa a 2013‑as évben valamivel több, mint kétmilliárd egység. (
24
) Ez a felső határ minden évben csökken az 1,74%‑os lineáris tényező szerint, amelynek mértékét úgy számították ki, hogy az Unió be tudja tartani azon kötelezettségvállalását, amely szerint 2020‑ra teljes kibocsátását a 2005‑ös szinthez képest legalább 20%‑kal alacsonyabb szintre csökkenti. (
25
)
50.
Másodszor, az így maximalizált évente kibocsátható egységmennyiséget szét kell osztani az árverés keretében és az ingyenesen kiosztandó kibocsátási egységek között. A 2003/87 irányelv 10. cikkének (1) bekezdése értelmében 2013‑tól kezdődően a tagállamok az ingyenesen ki nem osztott valamennyi kibocsátási egységet árverés útján értékesítik. Ily módon az árverésre bocsátandó egységmennyiség az ingyenes kiosztásra kerülő egységek számától függ. (
26
)
51.
Harmadszor, a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásának a 2003/87 irányelv 10a. cikkében szabályozott „általános” rendszerét (
27
) szükséges ismertetnem, amely az irányelvvel bevezetett rendszer talán legösszetettebb elemét képezi. E cikk értelmezése ugyanis a legfelkészültebb jogászok számára is erőt próbáló.
52.
A Bíróság rámutatott arra, hogy a kibocsátási egységek térítésmentes kiosztásának nem az a célja, hogy az érintett termelőknek támogatásokat nyújtson, hanem az, hogy mérsékelje a kibocsátási egységek piacának az Unió általi azonnali és egyoldalú bevezetésével járó gazdasági hatását, elkerülve az ezen irányelv hatálya alá tartozó bizonyos termelési ágazatok versenyképességének elvesztését. (
28
)
53.
Egyébiránt, a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása nem szünteti meg teljesen ezen egységek kedvezményezettjeinek kibocsátáscsökkentésre való ösztönzését. E tekintetben a Bíróság hangsúlyozta, hogy az egyes létesítmények kibocsátásainak csökkentésére való ösztönzés abban a nyereségben rejlik, amely a kibocsátási egységek tekintetében meglévő szükségleteik csökkentéséből származhat, ezen egységeknek pedig az értékesítésükből adódó gazdasági értékük van, függetlenül attól, hogy azokat térítésmentesen osztották‑e ki, vagy sem. (
29
)
54.
Mindez nem változtat azon, hogy az ingyenes kiosztás visszaveti a kibocsátáscsökkentésre irányuló gyakorlatok bevezetését, mivel a kedvezményezett üzemeltetőknek nem kell fizetniük az évente visszaadandó kibocsátási egységek egy részéért vagy egészéért. Következésképpen, amint azt Kokott főtanácsnok kifejtette, az ingyenesen kiosztásra kerülő kibocsátási egységek mennyiségének csökkentése hozzájárul a kibocsátáscsökkentés ösztönzéséhez, ily módon a környezetvédelemhez és – összhangban az EUMSZ 191. cikkel – az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez. (
30
)
55.
A 2003/87 irányelv 10a. cikkének (11) bekezdése az ingyenes kiosztás 2027‑ben való eltörléséről rendelkezik, tehát a helyhez kötött létesítményeknek szánt valamennyi egységet árverés útján kell majd kiosztani. Fel kell hívnom ugyanakkor a figyelmet arra, hogy mintha a Bizottság feladta volna ezen, a 2009/29 irányelvben kitűzött dicséretes törekvésének megvalósítását, ugyanis a negyedik időszakra (2021–2030) vonatkozó módosító irányelvjavaslat az árverésre bocsátandó egységek arányát a teljes mennyiség 57%‑ában rögzíti. (
31
)
56.
Ezenkívül, függetlenül az ingyenes kiosztás esetleges jövőbeli megszüntetésétől, a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (3) bekezdése mindenesetre kizár bizonyos helyhez kötött létesítményeket – többek között a villamosenergia‑termelőket – az ingyenes kiosztás kedvezményezettjei köréből. Ennélfogva e létesítményeknek az éves átadási kötelezettségük teljesítéséhez szükséges valamennyi kibocsátási egységet az elsődleges vagy a másodlagos piacon kell beszerezniük. (
32
)
57.
Ami a 2003/87 irányelv 10a. cikke alapján ingyenes kiosztásban részesülő létesítményeket illeti, az ily módon kiosztásra kerülő egységek mennyiségének meghatározására szolgáló eljárás három lépésre bontható, sorrendben a kiosztás alapmennyiségének, előzetes mennyiségének és végleges mennyiségének meghatározására. (
33
)
58.
Először, az alapmennyiség kiosztása nem a kedvezményezett tényleges kibocsátása alapján történik (mint az átadási kötelezettség esetében), (
34
) hanem a 2003/87 irányelv 10a. cikke (2) bekezdésének megfelelően, a Bizottság által a létesítmények leghatékonyabb 10%‑ának kibocsátása alapján kiszámított „referenciaértékek” szerint. (
35
) Így minden egyes létesítmény vagy létesítményrész esetében az alapmennyiség az alkalmazandó referenciaérték és a múltbeli tevékenység szintje szorzatának felel meg, amely utóbbi tényező a 2011/278 határozat 7. és 9. cikke szerint az üzemeltetők által szolgáltatott alapadatok alapján kerül meghatározásra. E számítást e határozat 10. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a tagállamoknak kell elvégezniük. (
36
)
59.
Másodszor, a kiosztás előzetes mennyisége a 2003/87 irányelv 10a. cikke (11) bekezdésének megfelelően az alapmennyiségre alkalmazott csökkentési szorzótényező segítségével kerül kiszámításra. Ez a csökkentési szorzótényező, amelyet a 2013‑as évre 0,8‑ban határoztak meg (20%‑os csökkentés), évente egyenlő mértékben csökken, amíg eléri a 2020‑ra kitűzött 0,3‑as értéket (70%‑os csökkentés). (
37
)
60.
Hangsúlyoznom kell ugyanakkor, hogy ez a csökkentés nem érinti az ingyenes egységkiosztásban részesülő összes létesítményt. Ugyanis a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (12) bekezdése értelmében az ingyenesen kiosztott egységek csökkentése nem vonatkozik azon ágazatokra, amelyeknél jelentős a veszélye annak, hogy az irányelvvel bevezetett környezetvédelmi kötelezettségek miatt tevékenységüket harmadik országokba helyezik át. Másként fogalmazva, ezen ágazatok környezetvédelmi kötelezettségei azért kisebb mértékűek, mert esetükben fennáll a – szemérmesen „szénszivárgási kockázatnak” nevezett – tevékenységáthelyezés veszélye. Az említett irányelv 10a. cikkének (13)–(18) bekezdése alapján a Bizottság egy hosszú listát állított össze az ilyen áthelyezési veszélynek kitett tevékenységi ágazatokról, illetve alágazatokról. (
38
)
61.
A 2003/87 irányelv 11. cikkének (1) bekezdése, valamint a 2011/278 határozat 15. cikkének (1) és (2) bekezdése minden tagállamot arra kötelez, hogy tegye közzé és nyújtsa be a Bizottsághoz azon létesítmények és létesítményrészek listáját, amelyek ezen irányelv hatálya alá tartoznak, mindegyiknél megjelölve a kiosztásra került alapmennyiséget és előzetes mennyiséget (
39
) a harmadik időszak (2013–2020) teljes terjedelmére vonatkozóan.
62.
A számítás harmadik, egyben utolsó lépcsőjét a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (5) bekezdésében szabályozott második csökkentési mechanizmus esetleges alkalmazása jelenti. Ily módon a kiosztás végleges mennyisége vagy az előzetes mennyiséggel lesz azonos (amennyiben ez utóbbi mechanizmus nem alkalmazandó), vagy (ellenkező esetben) az ily módon csökkentett előzetes mennyiséggel.
63.
A tagállamok által benyújtott listák alapján ugyanis a Bizottság feladata annak biztosítása, hogy az Unió területén található valamennyi létesítményre kiszámított, összesen kiosztott alapmennyiség – nem pedig az előzetes mennyiség (
40
) – ne haladja meg a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (5) bekezdésében rögzített közbenső felső határértéket, (
41
) amely az említett irányelv 9. cikkében meghatározott teljes kibocsátásiegység‑mennyiség egy részének felel meg. (
42
)
64.
Ha ezt a határértéket ténylegesen túllépik, a Bizottság arányos csökkentéshez folyamodik egy úgynevezett „ágazatközi korrekciós tényezőnek” a tagállamok által előirányzott kiosztásra való alkalmazásával, amely tényező az említett határérték és a kiosztott teljes alapmennyiség arányának felel meg. (
43
)
65.
Hangsúlyozom, hogy a Bizottságnak ténylegesen meg kellett határoznia ilyen ágazatközi korrekciós tényezőt a harmadik időszakra (2013–2020) vonatkozóan. (
44
) E döntést követően a tagállamok e korrekciós – pontosabban csökkentési – tényezőnek az előzetes mennyiségre történő alkalmazásával kioszthatták a végleges mennyiséget, amelyet a Bizottság nem utasított el. (
45
)
B.
A kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdésről
66.
Előzetesen megjegyzem, hogy a Bíróság elé terjesztett kérdés (
46
) nem az üzemeltetőket a 2003/87 irányelv 14. cikke alapján terhelő, az éves kibocsátási mennyiség bejelentésével kapcsolatos kötelezettségre vonatkozik, (
47
) hanem azon alapadatok gyűjtésére, amelyeket a tagállamok a 2011/278 határozat 7. cikke értelmében az e határozat 9. cikke szerinti múltbeli tevékenységi szint – amely az alapmennyiség kiszámítására szolgál – meghatározása érdekében az üzemeltetőktől beszereznek. (
48
)
67.
Így tehát az a probléma, amellyel az INEOS az alapeljárás során szembe találta magát, abból ered, hogy elmulasztotta közölni a 2006‑os és 2007‑es évekre vonatkozó hiánytalan alapadatokat, minek következtében az illetékes hatóság alacsonyabb alapmennyiséggel, ezáltal az INEOS részére kevesebb ingyenes kibocsátási egység kiosztásával számolt. (
49
)
68.
A kérdés megválaszolása érdekében először is arra mutatok rá, hogy a 2003/87 irányelv és a 2011/278 határozat nem harmonizálja teljeskörűen a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmekre vonatkozó eljárási szabályokat. Másodszor, azon indokokat fejtem ki, amelyek miatt úgy vélem, hogy az alapügy tárgyát képező jogvesztő határidő, illetve az a tény, hogy e határidő lejártát követően kiigazítás már nem végezhető, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának értelmezése szerint nem ellentétes a hatékony érvényesülés elvével.
1. A kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmekre vonatkozó eljárási szabályok teljes körű harmonizációjának hiánya
69.
Az INEOS arra hivatkozik, hogy az uniós jogi szabályozás a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmek minden szempontjára – tehát az eljárási szabályokra is – kiterjedő, teljes körű harmonizációt hajt végre, így a tagállamok e tekintetben egyáltalán nem rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel. A német kormány és a Bizottság vitatták ezt az álláspontot.
70.
A német kormánnyal és a Bizottsággal értek egyet. Kétségtelen, hogy a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (1) bekezdése értelmében a Bizottság „közösségi szintű, teljes mértékben harmonizált végrehajtási intézkedéseket fogad el a kibocsátási egységek a (4), az (5), a (7) és a (12) bekezdésben említett kiosztására vonatkozóan” (kiemelés tőlem). A Bizottság ennek alapján hozta meg a 2011/278 határozatot, és véleményem szerint semmi kétség afelől, hogy ez a határozat az irányelv 10a. cikkével együttesen értelmezve a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásának anyagi szabályozását tekintve teljes körű harmonizációt valósít meg, (
50
) amelyet nagy vonalakban a jelen indítványban ismertettem. (
51
)
71.
Ezzel szemben e jogi eszközök nem tartalmaznak egyetlen olyan rendelkezést sem, amely kifejezetten a kiosztás eljárási vonatkozását érintené, különösen a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelem beadási határidejére, vagy arra, hogy az ilyen határidő lejártát követően van‑e mód a kérelem kiigazítására.
72.
Közelebbről, a 2011/278 határozat 7. cikke, amely az alapadatok tagállamok általi gyűjtésére vonatkozik, semmilyen ezzel kapcsolatos pontosítást nem tartalmaz. E határozat 7. cikkének (8) bekezdése kimondja, hogy az üzemeltetőnek minden „hiányzó adatot” indokolnia kell, a „részlegesen rendelkezésre álló adatokat” pedig óvatos becsléssel kell pótolnia, azonban nem vezet be olyan eljárást, amely a gyűjtött adatok kiigazítására vagy kiegészítésére szolgálna. Hasonlóképpen, e határozat 8. cikke megtiltja a tagállamok számára, hogy olyan adatokat fogadjanak el, amelyeket egy hitelesítő nem minősített kielégítő módon, anélkül azonban, hogy a nem megfelelő adatok kiigazítására határidőt vagy eljárást írna elő.
73.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint teljes harmonizáció hiányában az alkalmazandó eljárási módok a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján minden egyes tagállam belső jogrendjébe tartoznak, azzal a feltétellel azonban, hogy azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló jellegű belső esetekre vonatkozók (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve). (
52
)
74.
Ami az egyenértékűség elvét illeti, sem a Bíróság rendelkezésére bocsátott iratokból nem tűnik ki, sem a Bíróság előtt nem állította senki, hogy az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő ellentétes lenne ezzel a jogelvvel. Mindenesetre – amint arra a Bizottság helyesen rámutatott – a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy ebben a kérdésben állást foglaljon. (
53
)
75.
Következésképpen elemzésem további részében az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidőnek a tényleges érvényesülés elvével való összeegyeztethetőségével foglalkozom.
76.
Szeretném e tekintetben pontosítani, hogy nem tűnik számomra elfogadhatónak az INEOS azon álláspontja, amely szerint az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidőnek a 2003/87 irányelv, illetve a 2011/278 határozat egyes rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét „közvetlenül” lehetne vizsgálni.
77.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy a tagállamok által elfogadott eljárásjogi rendelkezéseknek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve tekintetében kell vizsgálni. Következésképpen a 2003/87 irányelv, illetve a 2011/278 határozat tartalmát az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő tényleges érvényesülés elvével való összeegyeztethetőségének vizsgálata keretében szükséges figyelembe venni. (
54
)
2. Az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő összeegyeztethetőségéről
78.
Előzetesen megjegyzem, hogy a Bizottság külön javasolta vizsgálni egyrészről a tagállamok azon lehetőségét, hogy a 2003/87 irányelv 10a. cikke alapján a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmek benyújtására jogvesztő határidőt állapítsanak meg, másrészről pedig annak lehetetlenségét, hogy az üzemeltetők kérelmüket e határidő lejártát követően kiigazítsák.
79.
Véleményem szerint azonban e két szempont nem választható el egymástól, amint azt az előterjesztett kérdés megszövegezése is mutatja. (
55
) Ugyanis az alapeljárásban az INEOS számára azért volt lehetetlen a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmének kiegészítése, illetve kiigazítása, mert a nemzeti szabályozás jogvesztő – nem pedig irányadó – határidőt vezetett be az ilyen kérelmek benyújtására. Következésképpen e két szempontot együttesen vizsgálom indítványom következő részében.
80.
Emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében minden esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, meg kell vizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek a különböző nemzeti hatóságok előtti teljes eljárásban betöltött helye, valamint alkalmazása és sajátosságai. Ebből a szempontból adott esetben – többek között – a védelemhez való jogot, a jogbiztonság elvét és az eljárás szabályos lefolytatását kell figyelembe venni. (
56
)
81.
Ami közelebbről a jogvesztő határidő tagállam általi előírását illeti, a Bíróság már jóval ezelőtt kimondta, hogy a tényleges érvényesülés elvével nem ellentétes az ilyen határidő előírása, amennyiben az „észszerű”. (
57
)
82.
Ami a jogvesztő határidők észszerűségét illeti, a Bíróság azt is kimondta, hogy a tagállamok feladata az uniós jog hatálya alá tartozó nemzeti rendelkezésekben szereplő határidők meghatározása, különösen arra való tekintettel, hogy a meghozandó határozatok mennyire jelentősek az általuk érintett személyek számára, mennyire bonyolultak az alkalmazandó eljárások és rendelkezések, hány személyt érinthetnek, illetve milyen egyéb köz‑ és magánérdekeket kell figyelembe venni. (
58
)
83.
Ezen elvek alapján a Bíróság a gyakorlatban viszonylag röviden vizsgálja a viszonylag hosszú határidőket, (
59
) és viszonylag hosszan a viszonylag rövid határidőket. (
60
) Főszabály szerint csupán ez utóbbiak alkalmasak arra, hogy a jelen indítvány 73. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását, ami észszerű jellegük részletesebb vizsgálatát indokolja.
84.
A kérdést előterjesztő bíróság által közölt információkból kitűnik, hogy a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmek benyújtásának – az alapeljárás tárgyát képező – jogvesztő határideje 2012. január 23. volt, és ezt az időpontot hivatalosan 2011. október 20‑án tették közzé. (
61
) Egyébként a német kormány észrevételeiből kitűnik, hogy ezt az időpontot a létesítményüzemeltetőknek címzett elektronikus levél, valamint sajtóközlemény útján is közzétették, mindkettőt 2011. október 20‑án. Fentiekből következően a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmek benyújtására valamivel több, mint 3 hónap állt az üzemeltetők rendelkezésére.
85.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a 3 hónapos határidő viszonylag rövidnek számít, (
62
) ennélfogva észszerű jellegét részletesebben szükséges vizsgálni.
86.
Először is, az alapeljárásban az uniós jogrend által biztosított azon jog képezi a vita tárgyát, amely a 2003/87 irányelv 10a. cikke, valamint a 2011/278 határozat alapján kibocsátási egységek ingyenes kiosztásában való részesülésre jogosít. Ezért meg kell vizsgálni, hogy az alapeljárásban szóban forgó 3 hónapos jogvesztő határidő a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teheti‑e e jog gyakorlását.
87.
Márpedig a Bíróság rendelkezésére bocsátott iratokból semmi nem enged arra következtetni, hogy az ilyen határidő – konkrétan rövidsége miatt – a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tenné a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásához való jog gyakorlását. Felhívom a figyelmet arra, hogy az ilyen kérelem benyújtásának feltétele, hogy az INEOS‑hoz hasonló üzemeltetők a 2011/278 határozat 7. cikkében szereplő alapadatokat közöljék, mely adatokat ezenkívül hitelesíteni is kell e határozat 8. cikkének megfelelően. (
63
)
88.
Amint azt a német kormány helytállóan hangsúlyozta, az INEOS még csak nem is állította, hogy e határidő túl rövid lenne kérelme benyújtására. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy az INEOS tévedésből elmulasztott közölni bizonyos adatokat a 2006–2007‑es évekre vonatkozóan, mivel helytelenül azt feltételezte, hogy ezen adatok már a DEHSt rendelkezésére állnak. (
64
) Ily módon az INEOS nem az alapeljárásban szóban forgó határidő hosszát kifogásolja, hanem azt, hogy e határidő lejártát követően ki van zárva az eredeti kérelemben közölt alapadatok kiigazításának lehetősége.
89.
E tekintetben a Bíróság már többször kimondta, hogy a jogvesztő határidő főszabály szerint összeegyeztethető a tényleges érvényesülés elvével, annak ellenére, hogy az ilyen határidő lejárta – természeténél fogva – az érintett személyeket teljesen vagy részben megakadályozhatja jogaik érvényesítésében. (
65
) Az alapeljárás összefüggésében ehhez hozzáfűzném, hogy amennyiben a szóban forgó jogvesztő határidő lejárta után kérelmük kiigazítására vagy módosítására lehetőséget biztosítanának az üzemeltetők számára, azzal e határidő jogvesztő hatása kijátszhatóvá válna számukra.
90.
Másodszor, az INEOS azzal érvelt, hogy a 2003/87 irányelv és a 2011/278 határozat alapján a tagállamok a lehető legpontosabb és legteljesebb alapadatokra kötelesek támaszkodni. Az INEOS szerint e kötelezettségből az következik, hogy az uniós jog hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében az illetékes hatóságoknak minden olyan eljárási szabályt – amilyen az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő is – mellőzniük kell, amely akadályozza a pontatlan adatok kiigazítását, illetve a hiányzó adatok pótlását.
91.
E tekintetben való igaz, hogy a 2011/278 határozat 7. cikkének (7) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy „hiánytalan és következetes” alapadatokat gyűjtsenek be, amelyek „a lehető legpontosabb[ak]”. Egyébiránt e határozat 7. cikkének (8) bekezdése, valamint 8. cikkének (1) és (4) bekezdése több kötelezettséget is előír az ingyenes kiosztásra kerülő egységmennyiség kiszámításához használt adatok pontosságának elősegítése érdekében.
92.
Ugyanakkor emlékeztetek arra, hogy a jelen indítvány 73. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a tényleges érvényesülés elvével való összeegyeztethetőség vizsgálata annak meghatározásában áll, hogy az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az INEOS mint üzemeltető számára jogának gyakorlását.
93.
Márpedig nem minden, az uniós jog által a tagállamok számára előírt kötelezettség keletkeztet jogokat a magánszemélyek számára. (
66
) Véleményem szerint a tagállamok számára előírt, a lehető legpontosabb alapadatok összegyűjtésére vonatkozó kötelezettség esetében sem ez a helyzet. Éppen ellenkezőleg, a 2011/278 határozat fent idézett rendelkezéseinek szövegéből számomra az tűnik ki, hogy az alapadatok pontosságára vonatkozó kötelezettség teljesítése a tagállamok és az üzemeltetők közös felelősségi körébe tartozik.
94.
Következésképpen az olyan üzemeltető, mint az INEOS nem hivatkozhat megalapozottan az illetékes hatóságokkal szemben a jogvesztő határidő bekövetkezésének megakadályozása érdekében az alapadatok pontosságához fűződő állítólagos jogára. Ilyen jog hiányában el kell utasítani az INEOS azon érvelését, amely szerint a tényleges érvényesülés elvével ellentétes az, hogy eredeti kérelmének kiigazítására a jogvesztő határidő lejáratát követően nincs lehetősége.
95.
Harmadszor, úgy vélem, hogy annak biztosítása az üzemeltetők számára, hogy a jogvesztő határidő lejárta után az alapadatokat – további kibocsátási egységek ingyenes megszerzése érdekében –kiigazíthassák, illetve kiegészíthessék, az e lehetőségben rejlő jogbizonytalanságból eredően rendkívüli nehézséget okozhatna az ilyen kiosztási jogosultság gyakorlása terén.
96.
Amint azt a jelen indítványban már kifejtettem, (
67
) ahhoz, hogy a kiosztás előzetes mennyiségéből a végleges mennyiség meghatározásra kerüljön, a Bizottság jóváhagyása szükséges annak biztosítása érdekében, hogy az ingyenesen kiosztott kibocsátási egységek mennyisége ne haladja meg a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (5) bekezdésében rögzített felső határértéket. E határérték túllépése esetén a Bizottságnak meg kell határoznia egy ágazatközi korrekciós tényezőt, amelynek segítségével a tagállamok által kiosztásra előirányzott előzetes összmennyiséget arányosan csökkentik, és ily módon meghatározható a kiosztás végleges mennyisége az Unión belüli valamennyi kedvezményezett létesítmény számára.
97.
Márpedig, amennyiben a Bíróság az INEOS álláspontját fogadná el, az egyes üzemeltetők alapadatainak kiigazítása miatt kiegészítő mennyiségek kerülnének meghatározásra, ami a Bizottságtól minden alkalommal újabb ellenőrzés lefolytatását, adott esetben pedig akár a korrekciós tényező módosítását követelné meg. (
68
) Azon túl, hogy a 2003/87 irányelv és a 2011/278 határozat irányadó rendelkezései nem írnak elő ilyen módosítást, ez a kiosztás végleges mennyiségének csökkenésével járna valamennyi kedvezményezett számára. Másként fogalmazva, az ingyenes kiosztás kedvezményezettje a részére kiosztott kibocsátási egységek számát soha nem tekinthetné véglegesnek.
98.
Amint azt a német kormány és a Bizottság helytállóan hangsúlyozta, e helyzetet nehezen lehetne összeegyeztetni a jogbiztonság elvével. Így az ingyenes kiosztáshoz való jog gyakorlása rendkívül nehézzé válna. Ilyen körülmények között az alapeljárásban szóban forgó jogvesztő határidő éppen azzal a hatással jár, hogy garantálja a jogbiztonságot valamennyi érintett személy számára. Amint azt a Bíróság már több ízben kimondta, a jogvesztő határidők meghatározása – főszabály szerint – akkor felel meg a tényleges érvényesülés követelményének, ha az a jogbiztonság alapvető elvének alkalmazását valósítja meg, amely elv egyszerre védi a jogalanyt és az érintett hatóságot. (
69
)
99.
Negyedszer, azon lehetőség biztosítása az üzemeltetők számára, hogy a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása iránti kérelmüket módosíthassák, véleményem szerint nem egyeztethető össze azzal a 2003/87 irányelv 10a. cikkében és a 2011/278 határozatban rögzített eljárással, amely az ilyen kiosztáshoz való jog fennállásának és terjedelmének meghatározására szolgál.
100.
Amint azt a jelen indítványban kifejtettem, (
70
) ezen eljárás lebonyolítása több lépcsőben történik, amelynek során a számítás egyes szakaszainak le kell zárulniuk ahhoz, hogy a következő szakaszhoz tovább lehessen lépni. Márpedig az INEOS által javasolt megközelítés, amely határidőre tekintet nélkül lehetőséget biztosítana az üzemeltetők számára alapadataik kiigazítására, illetve kiegészítésére, lényegében határozatlan ideig lezáratlanul hagyná a számítás első, azaz a múltbeli tevékenységi szint és a referenciaérték alapján számítandó alapmennyiség meghatározásának szakaszát. (
71
) Ily módon az előzetes mennyiséget (második szakasz) és a végleges mennyiséget (harmadik szakasz) az alapadatok minden egyes kiigazítása alkalmával újra kellene számolni.
101.
Véleményem szerint e megközelítés nem egyeztethető össze ezen eljárás megfelelő lefolytatásával, mivel aránytalan adminisztratív terhet jelentene a tagállamok és a Bizottság számára. (
72
)
102.
Ötödször – és amennyiben szükséges – hangsúlyozom, hogy az általam javasolt értelmezés összhangban áll a 2003/87 irányelvvel létrehozott rendszer alapvető célkitűzésével, a környezetnek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának csökkentése révén történő védelmével.
103.
Ez az értelmezés ugyanis kizárja annak lehetőségét az üzemeltetők számára, hogy alapadataikat kiigazíthassák vagy kiegészíthessék további kibocsátási egységek megszerzése céljából. A gyakorlatban ez az értelmezés olyan helyzetekhez vezet, amelyekben „alulbecsült” kiosztási mennyiséghez jutnak azon üzemeltetők, akik kérelmük helyes elkészítése esetén több ingyenes kibocsátási egységet kaptak volna. Következésképpen ezen üzemeltetőknek átadási kötelezettségük teljesítéséhez több egységet kell vásárolniuk, ami jobban fogja ösztönözni őket kibocsátásuk csökkentésére. (
73
)
VI. Végkövetkeztetés
104.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság, Németország) által előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A 2009. április 23‑i 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i 2003/87/EK irányelv 10a. cikkét, valamint a 2012. augusztus 17‑i 2012/498/EU bizottsági határozattal módosított, a kibocsátási egységekre vonatkozó harmonizált ingyenes kiosztás uniós szintű átmeneti szabályainak a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 10a. cikke értelmében történő meghatározásáról szóló, 2011. április 27‑i 2011/278/EU bizottsági határozatot – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben – úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a 2013 és 2020 közötti kereskedelmi időszak vonatkozásában jogvesztő határidőt ír elő, és ezáltal kizárja, hogy az üzemeltető az ingyenes kibocsátási egység kiosztása iránti kérelmét kiigazíthassa, illetve kiegészíthesse e határidő lejártát követően, feltéve hogy ezen eljárás nem kedvezőtlenebb, mint a hasonló jellegű belső esetekre vonatkozó eljárások.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A 2009. április 23‑i 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2009. L 140., 63. o.) módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.; a továbbiakban: 2003/87 irányelv).
(
3
)	A 2012. augusztus 17‑i 2012/498/EU bizottsági határozattal (HL 2012. L 241., 52. o.) módosított, a kibocsátási egységekre vonatkozó harmonizált ingyenes kiosztás uniós szintű átmeneti szabályainak a 2003/87 irányelv 10a. cikke értelmében történő meghatározásáról szóló, 2011. április 27‑i bizottsági határozat (HL 2011. L 130., 1. o.; a továbbiakban: 2011/278 határozat).
(
4
)	Lásd a jelen indítvány 19–21. pontját.
(
5
)	Lásd a jelen indítvány 78–103. pontját.
(
6
)	Az Egyesült Nemzetek éghajlatváltozási keretegyezményének megkötéséről szóló, 1993. december 15‑i 94/69/EK tanácsi határozat (HL 1994. L 33., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 19. kötet, 167. o.). A Kiotói Jegyzőkönyv 3. cikke értelmében csupán a 2008 és 2012 közötti időszakra vonatkozott. Lásd: az Egyesült Nemzetek éghajlatváltozási keretegyezménye Kiotói Jegyzőkönyvének az Európai Közösség nevében történő jóváhagyásáról, valamint az abból származó kötelezettségek közös teljesítéséről szóló, 2002. április 25‑i 2002/358/EK tanácsi határozat (HL 2002. L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 42. kötet, 24. o.).
(
7
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. január 19‑iSchaefer Kalk ítélet (C‑460/15, EU:C:2017:29, 28. pont).
(
8
)	A 2003/87/EK irányelvnek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének továbbfejlesztése és kiterjesztése tekintetében történő módosításáról szóló, 2009. április 23‑i 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 140., 63. o).
(
9
)	2016. április 28‑iBorealis Polyolefine és társai ítélet (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311, 81. pont).
(
10
)	Lásd: 2013. október 17‑iIberdrola és társai ítélet (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 és C‑640/11, EU:C:2013:660, 49. pont): „Ahogy azt ezen irányelv 1. cikke előírja, a kibocsátások csökkentésére irányuló ösztönzés feltételei költséghatékonyak és gazdaságilag eredményesek, mivel a termelő dönthet arról, hogy kevesebb üvegházhatást okozó gázt kibocsátó hatékonyabb technológiákba ruház be, vagy több kibocsátási egységet használ, vagy pedig csökkenti a termelését úgy, hogy a gazdaságilag legelőnyösebb lehetőséget választja.”
(
11
)	2008. december 16‑iArcelor Atlantique et Lorraine és társai ítélet (C‑127/07, EU:C:2008:728, 32. pont); 2017. január 19‑iSchaefer Kalk ítélet (C‑460/15, EU:C:2017:29, 29. pont); 2017. március 8‑iArcelorMittal Rodange et Schifflange ítélet (C‑321/15, EU:C:2017:179, 22. pont).
(
12
)	E tekintetben lásd: 2016. július 28‑iVattenfall Europe Generation ítélet (C‑457/15, EU:C:2016:613, 29. pont). A 2003/87 irányelv 3h. cikke értelmében az említett irányelv 3. fejezete nem terjed ki a légiközlekedési tevékenységre. Ennélfogva a 3. fejezetben előírt engedélyeztetési kötelezettség nem vonatkozik e tevékenységekre.
(
13
)	A 2003/87 irányelv 14. cikke előírja a Bizottság számára, hogy a kibocsátás nyomon követéséről és bejelentéséről rendeletet fogadjon el. A Bizottság elfogadta az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának a 2003/87 irányelvnek megfelelő nyomon követéséről és jelentéséről szóló, 2012. június 21‑i 601/2012/EU rendeletet (HL 2012. L 181., 30. o.; helyesbítés: HL 2012. L 347., 43. o.), amelyet 77. cikke értelmében 2013. január 1‑jétől kell alkalmazni.
(
14
)	A 2003/87 irányelv 5. cikke első bekezdésének d) pontja.
(
15
)	A 2003/87 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése.
(
16
)	A 2003/87 irányelv 15. cikkének megfelelően a Bizottság elfogadta a 2003/87 irányelv értelmében az üvegházhatású gázok kibocsátására vonatkozó adatokat tartalmazó jelentések és a tonnakilométer‑adatokat tartalmazó jelentések hitelesítéséről, valamint a hitelesítők akkreditációjáról szóló, 2012. június 21‑i 600/2012/EU rendeletet (HL 2012. L 181., 1. o.; helyesbítés: HL 2013. L 299., 54. o.), amelyet 78. cikke értelmében 2013. január 1‑jétől kell alkalmazni. A Bíróság rámutatott arra, hogy a kibocsátási jelentések hitelesítése a kibocsátási egységek átadásának elengedhetetlen feltétele. Ugyanis valamely üzemeltető, akinek a jelentését nem hitelesítették, és nem minősítették megfelelőnek, nem adhatja át a kibocsátási egységeket mindaddig, amíg a jelentését nem minősítik megfelelőnek (lásd: 2015. április 29‑iNordzucker ítélet, C‑148/14, EU:C:2015:287, 32. pont).
(
17
)	Lásd ebben az értelemben: 2013. október 17‑iBillerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664, 25. pont); 2015. április 29‑iNordzucker ítélet (C‑148/14, EU:C:2015:287, 29. pont); 2017. január 19‑iSchaefer Kalk ítélet (C‑460/15, EU:C:2017:29, 30. pont).
(
18
)	C. Cheneviere, Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere. Küzdelem az éghajlatváltozás ellen a belső piacon belüli egyenlőség és szabad verseny feláldozása nélkül, doktori disszertáció, Université Catholique de Louvain, Louvain‑la‑Neuve, 2017., 24. o.
(
19
)	Lásd az „egység” fogalommeghatározását a 2003/87 irányelv 3. cikkének a) pontjában, amely együttesen értelmezendő ugyanezen irányelv 12. cikkének (2a) és (3) bekezdésével.
(
20
)	Ezt a keresletet minden olyan személy is serkenti, aki pénzügyi befektetés céljából szerzi meg e kibocsátási egységeket.
(
21
)	A 2003/87 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése alapján az egységeknek személyek között is átruházhatónak kell lenniük az Unión belül.
(
22
)	A 2003/87 irányelv 3c. és 9. cikke két különböző felső határértéket állapít meg a légiközlekedési tevékenységre és a helyhez kötött létesítményekre. Az egyértelműség kedvéért indítványom további részében a helyhez kötött létesítményekre szorítkozom, mivel a jelen ügy alapeljárásának tárgyát nem légiközlekedési tevékenység képezi.
(
23
)	A kibocsátás csökkentésére való ösztönzés annál erősebb, minél kevesebb az elérhető egységek száma. Azonos kibocsátási szint esetén az elérhető kibocsátási egységek számának csökkentése az egység árának emelkedésével jár, amelynek ösztönzően kell hatnia az üzemeltetők kibocsátáscsökkentésére. A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének a környezetvédelemre gyakorolt hatása azon szigortól függ, amellyel a kiosztott kibocsátási egységek összmennyisége meghatározásra kerül, amely az e rendszer által engedélyezett kibocsátások globális határértékét alkotja (2013. október 17‑iBillerud Karlsborg és Billerud Skärblacka ítélet, C‑203/12, EU:C:2013:664, 26. pont).
(
24
)	A 2013. szeptember 5‑i 2013/448/EU bizottsági határozattal (HL 2013. L 240., 27. o.) módosított, az Európai Unió kibocsátáskereskedelmi rendszerének keretében a 2013. évben kiadható kibocsátási egységek uniós szintű mennyiségének kiigazításáról, valamint a 2010/384/EU határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. október 22‑i 2010/634/EU bizottsági határozat (HL 2010. L 279., 34. o.).
(
25
)	Lásd a 2009/29 irányelv (13) és (14) preambulumbekezdését. Abszolút értékben kifejezve az éves csökkentés 38264246 egységnek felel meg, mivel 2020‑ban a kibocsátási érték felső határa 1816452135 egység lesz. Lásd: a Bizottság 2017. február 1‑i jelentése az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az európai szén‑dioxid‑piac működéséről, COM(2017) 48 final, 10. o.
(
26
)	Miután az árverésre bocsátandó kibocsátási egységek száma meghatározásra kerül, azt szétosztják a tagállamok között a 2003/87 irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében rögzített három kritérium alapján. A tagállamok határozzák meg az árverésből befolyó bevételek sorsát, azonban mozgásterüket e tekintetben korlátozza az irányelv 10. cikkének (3) bekezdése. 2015‑ben 632725500 kibocsátási egységet értékesítettek az Unióban árverés útján, összesen 4,9 milliárd euró értékben. Lásd: a Bizottság 2017. február 1‑i jelentése az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az európai szén‑dioxid‑piac működéséről, COM(2017) 48 final, 16. és 17. o.
(
27
)	Mivel az alapeljárásban nem ezekről van szó, nem foglalkozom a kibocsátási egységeknek a 2003/87 irányelvben szabályozott olyan „különleges” ingyenes kiosztási rendszereivel, mint amelyek az új belépőkre (a 10a. cikk (7) bekezdése), a demonstrációs projektekre (a 10a. cikk (8) bekezdése), illetve a villamosenergia‑termelésre (10c. cikk) vonatkoznak.
(
28
)	2013. október 17‑iIberdrola és társai ítélet (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 és C‑640/11, EU:C:2013:660, 39. és 45. pont).
(
29
)	2013. október 17‑iIberdrola és társai ítélet (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 és C‑640/11, EU:C:2013:660, 55. pont). Ugyanis egyrészről lehetséges, hogy az ingyenesen kapott kibocsátási egységek nem elegendőek ahhoz, hogy az üzemeltető eleget tegyen az éves átadási kötelezettségének, ezért a hiányzó mennyiséget az elsődleges vagy a másodlagos piacon kell beszereznie. Másrészről, az üzemeltető értékesítheti a rendelkezésére álló felesleges egységmennyiséget – akár az ingyenesen kapott egységeit is – a másodlagos piacon.
(
30
)	Kokott főtanácsnok Borealis Polyolefine és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, 63. pont).
(
31
)	Lásd: a 2003/87 irányelvnek a költséghatékony kibocsátáscsökkentés és az alacsony szén‑dioxid‑kibocsátású technológiákba történő beruházások növelése érdekében történő módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó, 2015. július 15‑i javaslat, COM(2015) 337 final. E javaslat a következő albekezdés beiktatását javasolja a 2003/87 irányelv 10. cikkének (1) bekezdésébe: „2021‑től kezdődően a tagállamok által elárverezendő kibocsátási egységek részaránya 57% lesz” (20. o.). A javaslat egyébiránt az említett irányelv 10a. cikkének (11) bekezdésében szereplő „majd 2027‑re megszűnjön az ingyenes kiosztás” szövegrész elhagyását is javasolja (23. o.). Lásd e tekintetben a (6) preambulumbekezdésben kifejtetteket (15. o.).
(
32
)	A 2009/29 irányelv (19) preambulumbekezdése pontosítja, hogy e kizárás indoka annak megakadályozása, hogy a villamosenergia‑termelők – az akár ingyenesen megszerzett – kibocsátási egységek árát a fogyasztókra hárítsák át. A Bíróság e tekintetben rámutatott arra, hogy a piaci verseny nem fogta vissza kellőképpen a kibocsátásiegység‑árak villamosenergia‑árakba való begyűrűzését, amely ekképpen ahhoz vezetett, hogy a villamosenergia‑termelők váratlan nyereséget termeltek (2013. október 17‑iIberdrola és társai ítélet, C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 és C‑640/11, EU:C:2013:660, 40. pont). A 2003/87 irányelv 10c. cikke mindazonáltal eltérő rendszert vezet be, amely lehetővé teszi, hogy a villamosenergia‑termelés modernizációjához ingyenes kibocsátási egységeket osszanak ki.
(
33
)	Ezt a terminológiát a Bizottság konkrétan a „Guidance Document no2 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 – Guidance on allocation methodologies” című dokumentumában (2011. június 29., 23. o.) használja, amely a következő címen érhető el: https://ec.europa.eu/clima/sites/clima/files/ets/allowances/docs/gd2_allocation_methodologies_en.pdf.
(
34
)	Lásd a jelen indítvány 42. és 43. pontját.
(
35
)	Lényegében „[a] referenciaértékek esetében bizonyos mennyiségű […] kibocsátásról van szó, amelyet a Bizottság szükségesnek ismer el az adott termék bizonyos mennyiségének előállításához”. Lásd: Kokott főtanácsnok Borealis Polyolefine és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, 40. pont). E referenciaértékek felhasználását illetően lásd: 2016. szeptember 8‑iBorealis és társai ítélet (C‑180/15, EU:C:2016:647, 61–71. pont).
(
36
)	Lásd: 2016. szeptember 8‑iBorealis és társai ítélet (C‑180/15, EU:C:2016:647, 61. pont); 2016. szeptember 8‑iE.ON Kraftwerke ítélet (C‑461/15, EU:C:2016:648, 26. pont).
(
37
)	E csökkentési szorzótényezőket a 2011/278 határozat VI. melléklete tartalmazza ugyanezen határozat 10. cikke (4) bekezdésének megfelelően.
(
38
)	A CO2‑kibocsátás‑áthelyezés kockázatának jelentős mértékben kitett ágazatok és alágazatok listájának a 2003/87 irányelv szerinti meghatározásáról szóló, 2009. december 24‑i 2010/2/EU bizottsági határozat (HL 2010. L 1., 10. o.). Ezt a határozatot 2015. január 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte a CO2‑kibocsátás‑áthelyezés kockázatának jelentős mértékben kitett ágazatok és alágazatok 2015–2019‑es időszakra vonatkozó listájának a 2003/87 irányelv szerinti meghatározásáról szóló, 2014. október 27‑i 2014/746/EU bizottsági határozat (HL 2014. L 308., 114. o.).
(
39
)	Lásd a 2011/278 határozat 15. cikke (2) bekezdésének e) és f) pontját.
(
40
)	Lásd a 2011/278 határozat 15. cikke (3) bekezdésének második albekezdését („a VI. mellékletben említett tényezők alkalmazása nélkül”). Lásd egyébiránt: „Guidance Document no 2 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 – Guidance on allocation methodologies”, 23. o.: Although [the basic allocation] does not necessarily reflect the preliminary amount allocated to installations, it should be included in the [national implementation measures] as it will be used for the determination of the cross‑sectoral reduction factor. Ez a pontosítás számítási szempontból fontos, mivel a kiosztás előzetes mennyisége meghatározása szerint alacsonyabb a kiosztási alapmennyiségnél.
(
41
)	Lásd a 2011/278 határozat 10. cikke (9) bekezdésének első albekezdését és 15. cikkének (3) bekezdését. Lásd még: Kokott főtanácsnok Borealis Polyolefine és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2015:754, különösen 44–60. pont); 2016. április 28‑iBorealis Polyolefine és társai ítélet (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311).
(
42
)	Lásd a jelen indítvány 49. pontját.
(
43
)	Egy egyszerű példával élve, ha a kiosztási alapmennyiség 100, és a felső határérték 90, a Bizottságnak 0,9‑es ágazatközi korrekciós tényezőt kell alkalmaznia a tagállamok által előirányzott kiosztási mennyiségre.
(
44
)	Ezt a tényezőt először az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek 2003/87 irányelv 11. cikkének (3) bekezdésével összhangban történő átmeneti ingyenes kiosztását szolgáló nemzeti végrehajtási intézkedésekről szóló, 2013. szeptember 5‑i 2013/448/EU bizottsági határozat (HL 2013. L 240., 27. o.) vezette be. Ezen első tényezőt ugyanakkor a Bíróság a 2016. április 28‑iBorealis Polyolefine és társai ítéletében (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 és C‑391/14–C‑393/14, EU:C:2016:311) eltörölte. Ezen ítéletet követően a Bizottság a 2013/448 bizottsági határozatnak az egységes ágazatközi korrekciós tényező 2003/87 irányelv 10a. cikkének értelmében való meghatározása tekintetében történő módosításáról szóló, 2017. január 24‑i (EU) 2017/126 bizottsági határozat (HL 2017. L 19., 93. o.) elfogadásával új korrekciós tényezőt vezetett be. Ez a tényező a 2013‑as évre 89,207101%‑ban került meghatározásra. Az minden évben csökken – ezáltal erőteljesebben csökkentve a kiosztás előzetes mennyiségét –, amíg 2020‑ra el nem éri a 78,009186%‑ot.
(
45
)	Lásd e tekintetben a 2013/448 határozat 1. és 2. cikkét, valamint I. mellékletét.
(
46
)	Lásd a jelen indítvány 27. pontját.
(
47
)	Lásd a jelen indítvány 40–42. pontját. A Bíróság a 2015. április 29‑iNordzucker ítéletében (C‑148/14, EU:C:2015:287, 27. és azt követő pontok) azt az esetet is megvizsgálta, amikor túl alacsony kibocsátási mennyiséget jelentettek be.
(
48
)	Lásd a jelen indítvány 58. pontját.
(
49
)	Lásd a jelen indítvány 19–21. pontját. A kiosztási mennyiség ezen „alulbecslése” vagyoni kárt okozhat az INEOS számára; vagy azért, mert ily módon ahhoz, hogy éves átadási kötelezettségének eleget tegyen, több kibocsátási egységet kell vásárolnia, vagy azért, mert a másodlagos piacon nem tudja értékesíteni a fennmaradó egységeit, amelyekhez ingyenesen juthatott volna.
(
50
)	Lásd: 2016. június 22‑iDK Recycling und Roheisen kontra Bizottság ítélet (C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 52–55. pont).
(
51
)	Lásd a jelen indítvány 51–65. pontját.
(
52
)	Lásd különösen: 2004. január 7‑iWells ítélet (C‑201/02, EU:C:2004:12, 67. pont); 2015. november 26‑iMedEval‑ítélet (C‑166/14, EU:C:2015:779, 37. pont); 2016. október 20‑iDanqua ítélet (C‑429/15, EU:C:2016:789, 29. pont).
(
53
)	Lásd ebben az értelemben: 1997. július 10‑iPalmisani ítélet (C‑261/95, EU:C:1997:351, 33. és 40. pont); 2011. szeptember 8‑iRosado Santana ítélet (C‑177/10, EU:C:2011:557, 90. és 91. pont).
(
54
)	Lásd a jelen indítvány 90–103. pontját.
(
55
)	Lásd a jelen indítvány 23. pontját (különösen az „ezzel összefüggésben kizárja” szövegrészt).
(
56
)	Lásd különösen: 1995. december 14‑iPeterbroeck ítélet (C‑312/93, EU:C:1995:437, 14. pont); 2016. október 20‑iDanqua ítélet (C‑429/15, EU:C:2016:789, 42. pont); 2016. december 21‑iTDC‑ítélet (C‑327/15, EU:C:2016:974, 97. pont).
(
57
)	Lásd különösen: 1976. december 16‑iRewe‑Zentralfinanz és Rewe‑Zentral ítélet (33/76, EU:C:1976:188, 5. pont); 1976. december 16‑iComet ítélet (45/76, EU:C:1976:191, 17. pont); 2015. október 29‑iBBVA‑ítélet (C‑8/14, EU:C:2015:731, 28. pont).
(
58
)	2009. október 29‑iPontin ítélet (C‑63/08, EU:C:2009:666, 48. pont); 2010. július 8‑iBulicke ítélet (C‑246/09, EU:C:2010:418, 36. pont); 2016. december 21‑iTDC‑ítélet (C‑327/15, EU:C:2016:974, 98. pont).
(
59
)	Lásd különösen: 1997. július 10‑iPalmisani ítélet (C‑261/95, EU:C:1997:351, 29. pont), 1 éves határidő; 1998. szeptember 15‑iEdis ítélet (C‑231/96, EU:C:1998:401, 35. pont), 3 éves határidő; 2000. november 28‑iRoquette Frères ítélet (C‑88/99, EU:C:2000:652, 24. pont), 4–5 éves határidő; 2002. szeptember 24‑iGrundig Italiana ítélet (C‑255/00, EU:C:2002:525, 34. pont), 3 éves határidő; 2008. május 8‑iEcotrade ítélet (C‑95/07 és C‑96/07, EU:C:2008:267, 48. pont), 2 éves határidő; 2010. április 15‑iBarth ítélet (C‑542/08, EU:C:2010:193, 29. pont), 3 éves határidő; 2011. szeptember 8‑iQ‑Beef és Bosschaert ítélet (C‑89/10 és C‑96/10, EU:C:2011:555, 37. pont), 5 éves határidő; 2016. július 28‑iAstone ítélet (C‑332/15, EU:C:2016:614, 38. pont), 2 éves határidő.
(
60
)	Lásd különösen: 1995. december 14‑iPeterbroeck ítélet (C‑312/93, EU:C:1995:437, 16–21. pont), 60 napos határidő; 2003. február 27‑iSantex ítélet (C‑327/00, EU:C:2003:109, 54–61. pont), 60 napos határidő; 2004. június 17‑iRecheio – Cash & Carry ítélet (C‑30/02, EU:C:2004:373, 19–22. pont), 90 napos határidő; 2009. október 29‑iPontin ítélet (C‑63/08, EU:C:2009:666, 60–67. pont), 15 napos határidő; 2010. július 8‑iBulicke ítélet (C‑246/09, EU:C:2010:418, 37–42. pont), 2 hónapos határidő; 2012. július 12‑iEMS‑Bulgaria Transport ítélet (C‑284/11, EU:C:2012:458, 52–64. pont), 3–4 hónapos határidő; 2016. október 20‑iDanqua ítélet (C‑429/15, EU:C:2016:789, 43–49. pont), 15 napos határidő; 2016. december 21‑iTDC‑ítélet (C‑327/15, EU:C:2016:974, 99–106. pont), 3 hónapos határidő.
(
61
)	Lásd a jelen indítvány 14. pontját.
(
62
)	Lásd a 60. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
63
)	A hitelesítő által megfelelőnek minősített alapadatokat ezt követően megszorozzák az alkalmazandó referenciaértékkel az alapmennyiség kiszámítása érdekében. Lásd a jelen indítvány 58. pontját.
(
64
)	Lásd a jelen indítvány 21. pontját.
(
65
)	Lásd ebben az értelemben: 2000. május 16‑iPreston és társai ítélet (C‑78/98, EU:C:2000:247, 34. pont); 2000. november 28‑iRoquette Frères ítélet (C‑88/99, EU:C:2000:652, 25. pont); 2003. szeptember 18‑iPflücke ítélet (C‑125/01, EU:C:2003:477, 35. pont); 2011. szeptember 8‑iQ‑Beef és Bosschaert ítélet (C‑89/10 és C‑96/10, EU:C:2011:555, 36. pont).
(
66
)	Lásd ebben az értelemben az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében előírt lojális együttműködés kötelezettségét illetően: 1986. január 15‑iHurd ítélet (44/84, EU:C:1986:2, 46–49. pont).
(
67
)	Lásd a jelen indítvány 62–65. pontját.
(
68
)	Megjegyzem, hogy a 2003/87 irányelv 10a. cikke (5) bekezdésének szövege alapján lehetetlennek tűnik számomra, hogy ilyen kiegészítő mennyiség kiosztására anélkül kerüljön sor, hogy a Bizottság ellenőrizze, hogy sor került‑e az e rendelkezésben rögzített határérték túllépésére, és adott esetben módosítsa az ágazatközi korrekciós tényezőt.
(
69
)	Lásd különösen: 1997. július 10‑iPalmisani ítélet (C‑261/95, EU:C:1997:351, 28. pont); 2004. június 17‑iRecheio – Cash & Carry ítélet (C‑30/02, EU:C:2004:373, 18. pont); 2011. szeptember 8‑iQ‑Beef és Bosschaert ítélet (C‑89/10 és C‑96/10, EU:C:2011:555, 36. pont); 2016. december 21‑iTDC‑ítélet (C‑327/15, EU:C:2016:974, 98. pont).
(
70
)	Lásd a jelen indítvány 57–65. pontját.
(
71
)	Lásd a jelen indítvány 58. pontját.
(
72
)	Szemléltetésképpen, illetve a német kormány által előadott számok alapján az ágazati korrekciós tényező minden módosítása közel 9000 kiosztási határozat módosításával járna. Ugyanilyen megfontolásból a Bíróság a 2008. december 16‑iArcelor Atlantique et Lorraine és társai ítéletében (C‑127/07, EU:C:2008:728, 64–69. pont) kimondta, hogy a kohászati ágazatnak – amelyre a 2003/87 irányelv által létrehozott rendszer a bevezetése óta kiterjed – az irányelv hatálya alól eredetileg kizárt vegyipari ágazattól való eltérő kezelése igazolt arra tekintettel, hogy ez utóbbi ágazatnak a rendszerbe való azonnali bevonása túlzott adminisztratív teherrel járna, és kockáztatná a rendszer megfelelő működését.
(
73
)	Lásd a jelen indítvány 54. pontját.