Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. gegužės 7 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Prieglobsčio politika – Papildomos apsaugos statusas – Direktyva 2011/95/ES – 26 straipsnis – Galimybė įsidarbinti – 29 straipsnis – Socialinis aprūpinimas – Vienodas požiūris – Socialinio aprūpinimo ir galimybės įsidarbinti priemonė – Sąlyga būti pragyvenus šalyje mažiausiai dešimt metų, iš kurių pastaruosius dvejus metus nepertraukiamai – Netiesioginė diskriminacija “
Byloje C‑747/22
dėl Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo pirmosios instancijos teismas, Italija) 2022 m. lapkričio 15 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2022 m. gruodžio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
KH
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai F. Biltgen, K. Jürimäe, I. Jarukaitis (pranešėjas), I. Ziemele, J. Passer ir O. Spineanu-Matei, teisėjai S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, Z. Csehi, N. Fenger ir R. Frendo,
generalinis advokatas N. Emiliou,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. birželio 17 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        KH, atstovaujamo avvocati A. Guariso, G. Maggi ir I. Traina,
–        Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), atstovaujamo avvocati M. Boccia Neri, M. Sferrazza ir V. Stumpo,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino ir G. Palmieri, padedamų avvocati dello Stato M. Cherubini ir P. Gentili,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Azéma, M. Debieuvre ir E. Montaguti,
susipažinęs su 2025 m. spalio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 26 ir 29 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant KH, kuris yra papildomos apsaugos statuso Italijoje gavėjas, ir Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Nacionalinis socialinės apsaugos institutas, Italija) ginčą dėl pastarojo priimto sprendimo atšaukti „piliečio bazines pajamas“, kurios buvo suteiktos KH.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 2011/95 12, 41, 42 ir 45 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(12)      pagrindinis šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, identifikavimo kriterijus, ir užtikrinti, kad tiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos;
<...>
(41)      kad tarptautinės apsaugos gavėjai šioje direktyvoje nustatytomis teisėmis ir lengvatomis galėtų naudotis veiksmingiau, būtina atsižvelgti į specifinius jų poreikius ir ypatingus integravimosi sunkumus, su kuriais jie susiduria. Dėl tokio atsižvelgimo paprastai neturėtų būti sudarom[o]s palankesnės sąlygos už tas, kurios taikomos valstybių narių piliečiams, nedarant poveikio valstybių narių galimybei nustatyti ar palikti galioti palankesnius reikalavimus;
(42)      tokiomis aplinkybėmis reikėtų dėti pastangas, kad visų pirma būtų sprendžiamos problemos, dėl kurių tarptautinės apsaugos gavėjai negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis, inter alia, problemos, susijusios su finansiniais suvaržymais;
<...>
(45)      siekiant visų pirma išvengti socialinių sunkumų, derėtų tarptautinės apsaugos gavėjams, jų nediskriminuojant pagal socialinės paramos sistemą, suteikti tinkamą socialinį aprūpinimą ir pragyvenimo lėšų. <...> Galimybė apriboti tokią paramą ją taikant tik pagrindinėms lengvatoms turėtų būti suprantama kaip bent minimalaus pragyvenimo lygio aprūpinimas, taip pat parama ligos arba nėštumo atveju ir tėvystės parama tiek, kiek tos lengvatos pagal nacionalinę teisę teikiamos piliečiams.“
4        Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimus.“
5        Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
a)      tarptautinė apsauga – pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta e ir g punktuose;
b)      tarptautinės apsaugos gavėjas – asmuo, kuriam suteiktas pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta e ir g punktuose;
<...>
f)      papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis būtų grąžintas į savo kilmės šalį arba – asmens be pilietybės atveju – į šalį, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, jam kiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtą didelę žalą, kuriam netaikomos 17 straipsnio 1 bei 2 dalys ir kuris negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja naudotis tos šalies apsauga;
<...>
m)      leidimas gyventi šalyje – valstybės narės valdžios institucijų tos valstybės teise nustatyta forma išduotas leidimas trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės gyventi jos teritorijoje;
<...>“
6        Tos pačios direktyvos 26 straipsnyje „Galimybė įsidarbinti“ nustatyta:
„1.      Iš karto po apsaugos suteikimo, valstybės narės tarptautinės apsaugos gavėjams leidžia dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai pagal tai profesijai ir valstybės tarnybai bendrai taikomas taisykles.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjams galimybės užsiimti tokia veikla[,] kaip antai su įdarbinimu susijęs švietimas suaugusiesiems, profesinis mokymas, įskaitant kvalifikacijos kėlimo kursus, taip pat galimybės įgyti praktinės patirties darbo vietoje ir naudotis įdarbinimo tarnybų teikiamomis konsultavimo paslaugomis, būtų suteikiamos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams.
3.      Valstybės narės siekia tarptautinės apsaugos gavėjams sudaryti visas sąlygas užsiimti 2 dalyje nurodyta veikla.
<...>“
7        Direktyvos 2011/95 29 straipsnis „Socialinis aprūpinimas“ suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai tokią apsaugą suteikusioje valstybėje narėje gautų būtiną socialinę paramą, kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams.
2.      Nukrypstant nuo 1 dalyje nustatytos bendrosios taisyklės, valstybės narės gali apriboti papildomos apsaugos statuso gavėjams suteikiamą socialinę paramą iki pagrindinių lengvatų [esminių išmokų], kurios teikiamos tokio paties lygio ir tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir piliečiams.“
Italijos teisė
8        2019 m. sausio 28 d.
decreto-legge n. 4 „Disposizioni urgenti in materia di reddito di cittadinanza e di pensioni“ (Dekretas įstatymas Nr. 4 „Nepaprastosios nuostatos dėl piliečio bazinių pajamų ir pensijų“) (GURI, Nr. 23, 2019 m. sausio 28 d.), pertvarkyto į įstatymą 2019 m. kovo 28 d. legge n. 26 (Įstatymas Nr. 26) (GURI, Nr. 75, 2019 m. kovo 29 d.) (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 4/2019), 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Nuo 2019 m. balandžio mėn. nustatomos piliečio bazinės pajamos <...> kaip pagrindinė aktyvios užimtumo politikos priemonė, siekiant užtikrinti teisę į darbą, kovoti su skurdu, nelygybe ir socialine atskirtimi, taip pat palengvinti naudojimąsi teise į informaciją, švietimą, mokymą ir kultūrą įgyvendinant ekonominės paramos asmenims, kuriems gresia atskirtis, ir jų socialinės įtraukties į visuomenę ir darbo rinką politiką.
[Piliečio bazinės pajamos] atitinka esminį išmokų lygį, neviršijant turimų išteklių.“
9        Šio dekreto įstatymo 2 straipsnyje „Gavėjai“ apibrėžtos piliečio bazinių pajamų gavimo sąlygos. Šios sąlygos susijusios, viena vertus, su prašytojo pilietybe, gyvenamąja vieta ir buvimu šalyje, kita vertus, su jo pajamomis, turtu ir tuo, ar jo namų ūkis turi ilgalaikio turto. Dėl pirmųjų sąlygų šio 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„[Piliečio bazinės pajamos] užtikrinamos namų ūkiams, kurie prašymo pateikimo metu ir visą išmokos mokėjimo laikotarpį atitinka visas toliau išvardytas sąlygas:
a)      kiek tai susiję su pilietybe, gyvenamąja vieta ir buvimu šalyje, išmoką skirti prašantis namų ūkio narys turi atitikti visus šiuos reikalavimus:
1)      turėti Italijos ar [Europos] Sąjungos valstybės narės pilietybę <...> arba [būti] šeimos nariu <...> turinčiu teisę gyventi šalyje ar teisę nuolat gyventi šalyje, arba [būti] trečiosios šalies piliečiu, turinčiu [ilgalaikio gyventojo leidimą gyventi Sąjungoje];
2)      būti pragyvenus Italijoje bent dešimt metų, iš kurių dvejus pastaruosius metus (nustatomi atsižvelgiant į prašymo pateikimo dieną) – nepertraukiamai, ir gyventi Italijoje visą išmokos mokėjimo laikotarpį.
<...>“
10      Šio dekreto įstatymo 3 straipsnio „Finansinė išmoka“ 1 dalyje nustatyta:
„1.      [Piliečio bazinių pajamų] finansinę išmoką per metus sudaro šios dvi dalys:
a)      šeimos pajamas papildanti dalis <...>
b)      dalis, skirta nuomojamuose būstuose įsikūrusių namų ūkių pajamoms papildyti; ši dalis lygi nuomos sutartyje numatytai metinei nuomos sumai <...> iki 3 360 EUR per metus.“
<...>
6.      [Piliečio bazinės pajamos] skiriamos laikotarpiui, kuriuo gavėjas atitinka 2 straipsnyje nurodytas sąlygas, ir bet kuriuo atveju nepertraukiamam laikotarpiui, kuris negali viršyti 18 mėnesių.
[Piliečio bazinių pajamų] mokėjimas gali būti pratęstas <...>.“
11      Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „piliečio bazinių pajamų“ skyrimas siejamas, be kita ko, su dalyvavimu individualizuotoje profesinės įtraukties ir socialinės integracijos rėmimo programoje, kuri apima profesinio perkvalifikavimo veiklą, tolesnes studijas, taip pat kitus įsipareigojimus, kuriuos nustato už profesinę įtrauktį ir socialinę integraciją atsakingos institucijos.
12      Šio dekreto įstatymo 7 straipsnio „Sankcijos“ 4 dalyje numatyta, kad, „jeigu išmokas mokanti institucija nustato, kad prašymui pagrįsti pateiktos deklaracijos ir informacija neatitinka tikrovės <...>, ji nedelsdama atšaukia išmokos mokėjimą atgaline data. Atšaukus išmokos mokėjimą, gavėjas privalo grąžinti nepagrįstai gautas sumas“.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
13      Pareiškėjas pagrindinėje byloje 2011 m. atvyko į Italiją ir ten jam buvo suteiktas papildomos apsaugos statusas. Šiuo pagrindu jis turi leidimą gyventi šioje šalyje ir nuo 2013 m. nuolat gyvena jos teritorijoje. Pareiškėjui nurodžius, kad jis atitinka Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 2 straipsnio 1 dalies a punkto 2 papunktyje numatytą gyvenimo Italijoje bent dešimt metų sąlygą (toliau – gyvenimo šalyje sąlyga), jam buvo skirtos šiame dekrete įstatyme numatytos „piliečio bazinės pajamos“.
14      Atlikęs patikrinimus INPS 2021 m. spalio 13 d. rašte konstatavo, kad ši sąlyga neįvykdyta, atšaukė sprendimą skirti pareiškėjui „piliečio bazines pajamas“, pareikalavo grąžinti pagal minėtą sprendimą nepagrįstai išmokėtas sumas ir atsisakė skirti jam šią išmoką ateityje.
15      Pareiškėjas pagrindinėje byloje kreipėsi į Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo pirmosios instancijos teismas, Italija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prašydamas konstatuoti, kad INPS priimtas sprendimas atšaukti „piliečio bazines pajamas“ yra diskriminacinis, dėl to pripažinti jo teisę į „piliečio bazines pajamas“ už laikotarpį nuo 2020 m. gruodžio mėn. iki 2021 m. balandžio mėn. ir įpareigoti INPS sumokėti tokią šios išmokos sumą, kokia jam buvo skirta prieš priimant sprendimą ją atšaukti, taip pat už laikotarpį po atšaukimo, kol pasibaigs Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 3 straipsnio 6 dalyje numatytas 18 mėnesių laikotarpis.
16      Pareiškėjas pagrindinėje byloje prašė netaikyti jam gyvenimo šalyje sąlygos, motyvuodamas tuo, kad ji prieštarauja Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniams, kuriuose numatytas vienodas požiūris į savo piliečius ir asmenis, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, kiek tai susiję su galimybe įsidarbinti ir socialinės paramos išmokomis, ir kad tokia sąlyga lemia netiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės. Dėl šios priežasties ir atsižvelgiant į tai, kad pagal INPS parengtą formą neleidžiama prašyti skirti „piliečio bazinių pajamų“ nepatvirtinus, kad ši sąlyga įvykdyta, melagingas pareiškimas dėl šios sąlygos, pareiškėjo pagrindinėje byloje teigimu, neturi turėti įtakos „piliečio bazinių pajamų“ skyrimui.
17      INPS mano, kad pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymai yra nepagrįsti, ir teigia, kad „piliečio bazinės pajamos“ nėra Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniuose nurodyta socialinės paramos ar socialinio aprūpinimo išmoka, nes, kaip yra nusprendęs Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija), šios pajamos yra ne socialinė priemonė, skirta pirminiams žmogaus poreikiams tenkinti, bet jomis siekiama kitų įvairesnių aktyvios užimtumo ir socialinės integracijos politikos tikslų.
18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, būtina kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, nes jeigu pastarasis konstatuotų, kad gyvenimo šalyje sąlyga prieštarauja Sąjungos teisei, šią sąlygą numatanti nuostata turėtų būti netaikoma, o pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymai – patenkinti.
19      Tas teismas taip pat nurodo, kad „piliečio bazinės pajamos“ patenka į „socialinės paramos išmokų“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2011/95 29 straipsnį, kategoriją, nes yra finansuojamos iš bendrųjų mokesčių išteklių, jas moka INPS, jos skiriamos tuo atveju, kai nepakanka išteklių pagrindiniams poreikiams patenkinti (tai, be kita ko, matyti iš daugelio Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 nuorodų į „skurdą“ ir „socialinę atskirtį“), ir viršutinė pajamų riba, suteikianti teisę į minėtas pajamas, yra ypač maža. Minėtas teismas taip pat pažymi, kad pagal INPS praktiką tarptautinės apsaugos gavėjai taip pat gali gauti „piliečio bazines pajamas“, net jeigu jie nėra konkrečiai paminėti Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 2 straipsnio a punkto 1 papunktyje.
20      Be to, to teismo vertinimu, atsižvelgiant į nevienalytį „piliečio bazinių pajamų“ pobūdį, taip pat reikia išnagrinėti jų atitiktį Direktyvos 2011/95 26 straipsniui, susijusiam su vienodu požiūriu galimybės įsidarbinti srityje. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tam tikros pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionaliniame teisiniame reglamentavime numatytos veiklos rūšys, skirtos „piliečio bazinių pajamų“ gavėjams, patenka į sąvoką „konsultavimo paslaugos“, kaip ji suprantama pagal šį 26 straipsnį. Konkrečiai kalbant, anot minėto teismo, šiame teisiniame reglamentavime nustatoma individualizuota profesinės įtraukties rėmimo programa, apimanti profesinio perkvalifikavimo veiklą, tolesnes studijas ir kitus įsipareigojimus šios išmokos gavėjams. Jame taip pat numatyta išmokos gavėjų pareiga dalyvauti psichologinio tinkamumo pokalbiuose ir visuose galimuose įdarbinti skirtuose atrankos testuose, remiantis kompetentingų tarnybų nurodymu, taip pat priimti Centro per l’impiego (Įdarbinimo centras, Italija) atsiųstus darbo pasiūlymus.
21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad gyvenimo šalyje sąlyga vienodai taikoma visiems prašantiems „piliečio bazinių pajamų“. Tačiau, to teismo nuomone, ji yra neutrali tik iš pirmo žvilgsnio, nes užsieniečiui, palyginti su Italijos piliečiu, įvykdyti šią sąlygą yra sunkiau. Tai ypač pasakytina apie tarptautinės apsaugos prašytojus, kurie visada yra trečiųjų šalių, kur jie yra pragyvenę bent dalį savo gyvenimo, piliečiai. Jis taip pat nurodo, kad tarp asmenų, kurie 2010–2020 m. laikotarpiu negyveno Italijoje, yra tik 0,48 % Italijos piliečių, o asmenų, kuriems šioje valstybėje narėje yra suteikta tarptautinė apsauga, – 56 %.
22      Dėl gyvenimo šalyje sąlygos galimo pateisinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šios sąlygos tikslas yra „įsitvirtinimas šalies teritorijoje“. To teismo teigimu, pirma, kadangi „piliečio bazinių pajamų“ tikslas yra jų gavėjų integracija, tas pats tikslas negali būti jų gavimo sąlyga. Antra, ši sąlyga gali būti įvykdyta įrodžius, kad atitinkamo prašytojo buvimo Italijos teritorijoje laikotarpiai yra su pertraukomis, o tai niekaip neįrodo jo „įsitvirtinimo šalies teritorijoje“ ir neleidžia patikimai prognozuoti jo buvimo šioje teritorijoje ateityje. Minėtas teismas taip pat konstatuoja, jog tam, kad gautų „piliečio bazines pajamas“, prašytojas bet kuriuo atveju turi nuolat gyventi Italijos teritorijoje bent jau šios išmokos mokėjimo laikotarpiu. Be to, reikalaujama, kad pilnamečiai namų ūkio, kuriam šis prašytojas priklauso, nariai būtų iš karto pasirengę dalyvauti mokymuose ir atsiliepti į darbo pasiūlymus, taip pat kad prašytojas dalyvautų individualizuotoje profesinės įtraukties ir socialinės integracijos rėmimo programoje.
23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad minėta gyvenimo šalyje sąlyga bet kuriuo atveju yra neproporcinga ir perteklinė, visų pirma atsižvelgiant į 1985 m. kovo 27 d. Sprendimą Scrivner ir Cole (122/84, EU:C:1985:145) ir 1992 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Komisija / Belgija (C‑326/90, EU:C:1992:419), susijusius su sąlyga būti šalyje pragyvenus penkerius metus, kuri taikoma, be kita ko, skiriant minimalias pragyvenimo lėšas (minimex). Kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, ilgalaikiu gyvenimu grindžiamo kriterijaus nustatymas reiškia ir netiesioginę užsieniečių diskriminaciją, kuri yra draudžiama, jeigu nėra pagrįsta objektyviais pagrindais, nesusijusiais su atitinkamų asmenų pilietybe, arba yra neproporcinga siekiamam tikslui.
24      Be to, anot to teismo, gyvenimo šalyje sąlyga yra pernelyg griežta, nes pagal ją neatsižvelgiama į kitus galimus „piliečio bazinių pajamų“ prašytojų sąsajos su Italijos Respublika veiksnius, pavyzdžiui, įrašymą į gyventojų registrą, tam tikros trukmės nuomos sutarties sudarymą arba iki prašymo skirti šias pajamas pateikimo buvusius darbo santykius ar mokymus, vaikų įrašymą į mokyklą arba šeimos susijungimą šioje valstybėje narėje.
25      Šiomis aplinkybėmis Tribunale ordinario di Bergamo (Bergamo pirmosios instancijos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jiems prieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia įtvirtinta Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 2 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurią, norint įgyti teisę į tokią kovos su skurdu ir paramos užimtumui bei socialinei integracijai išmoką, kaip „piliečio bazinės pajamos“, be sąlygos prieš prašymo pateikimą būti Italijos valstybėje nepertraukiamai pragyvenus dvejus metus, numatyta sąlyga būti joje pragyvenus dešimt metų?“
Procesas Teisingumo Teisme
26      Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 16 straipsnio trečią pastraipą Italijos Respublika paprašė, kad ši byla būtų nagrinėjama didžiojoje kolegijoje; 2025 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismas į tai atsižvelgė.
27      2023 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu šios bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas, kol bus priimtas sprendimas sujungtose bylose C‑112/22 ir C‑223/22. Šios bylos nagrinėjimas atnaujintas 2024 m. rugpjūčio 5 d., paskelbus 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija) (C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636).
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
28      Italijos vyriausybė teigia, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į pateiktą klausimą, nes pagrindinėje byloje taikytinos nacionalinės teisės nuostatos reglamentuoja išmoką, numatytą nacionalinės teisės akte, priimtame įgyvendinant išimtinę valstybių narių kompetenciją. Pagrindinėje byloje nagrinėjamos „piliečio bazinės pajamos“ nėra socialinės paramos priemonė, kuria siekiama tik užtikrinti tam tikrą pajamų lygį atitinkamiems asmenims; tai yra kompleksinė priemonė, kuria visų pirma siekiama skatinti šių asmenų socialinę įtrauktį ir grąžinti juos į darbo rinką.
29      Šiuo klausimu konstatuotina, kad nagrinėjamu atveju prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Sąjungos teisės, visų pirma Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių, išaiškinimo, o tai akivaizdžiai priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai (pagal analogiją žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 26 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
30      Be to, tiek, kiek pateikdama šį jurisdikcijos neturėjimu grindžiamą prieštaravimą Italijos vyriausybė teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos „piliečio bazinės pajamos“ į minėtų 26 ir 29 straipsnių taikymo sritį nepatenka, reikia konstatuoti, kad toks argumentas negali paneigti Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į pateiktą klausimą. Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikytinumas ir apimtis turi būti nustatyti nagrinėjant šį klausimą iš esmės (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 27 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31      Taigi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Dėl prejudicinio klausimo
32      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, pagal kurį nacionalinės priemonės, skirtos kovai su skurdu ir paramai užimtumui bei socialinei integracijai, taikymui trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra papildomos apsaugos statuso gavėjai, keliama sąlyga (kuri taikoma ir šios valstybės narės piliečiams), kad šioje valstybėje narėje reikia būti pragyvenus bent jau dešimt metų, iš kurių pastaruosius dvejus metus – nepertraukiamai.
Dėl Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo srities
33      INPS ir Italijos vyriausybė tvirtina, kad tokia priemonė, kaip „piliečių bazinės pajamos“, nepatenka į Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo sritį. Jie teigia, kad „piliečių bazinės pajamos“ yra ne tik socialinės paramos išmoka, skirta finansinio nepritekliaus situacijai ištaisyti, bet ir platesnė individualizuota priemonė, kuri yra platesnės sistemos, apimančios tiek paramą skurstantiems namų ūkiams, tiek šių namų ūkių prisiimtus įsipareigojimus pasiekti konkrečių tikslų, siekiant jiems padėti tapti savarankiškais, dalis. INPS ir Italijos vyriausybė, be kita ko, nurodo, kad šiai išmokai skirti būtinas suaugusių namų ūkio narių pareiškimas apie pasirengimą dirbti nedelsiant ir „užimtumo sutarties“ pasirašymas su įdarbinimo centru. Iš to jie daro išvadą, kad „piliečių bazinės pajamos“ iš esmės yra profesinės reintegracijos ir socialinės įtraukties priemonė, kurios nevienalytį pobūdį, beje, yra konstatavęs Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas).
34      Pirma, kalbant apie Direktyvos 2011/95 26 straipsnį „Galimybė įsidarbinti“, pažymėtina, kad jo 2 dalyje numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad galimybės užsiimti tokia veikla, kaip antai su įdarbinimu susijęs suaugusiųjų švietimas, profesinis mokymas, įskaitant kvalifikacijos kėlimo kursus, taip pat galimybės įgyti praktinės patirties darbo vietoje ir naudotis įdarbinimo tarnybų teikiamomis konsultavimo paslaugomis tarptautinės apsaugos gavėjams (prie kurių pagal šios direktyvos 2 straipsnio f punktą priskiriami papildomos apsaugos statuso gavėjai) būtų suteikiamos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir jų piliečiams. Kaip matyti iš daugelyje šio 26 straipsnio 2 dalies kalbinių versijų vartojamo žodžių junginio „kaip antai“, šių veiklos rūšių sąrašas yra ne baigtinis, o pavyzdinis, nes ši nuostata apima ir kitas konsultavimo ir mokymo veiklos rūšis, susijusias su įdarbinimu ir profesine integracija. Be to, minėto 26 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad valstybės narės siekia šiems gavėjams sudaryti visas sąlygas užsiimti minėtomis veiklos rūšimis.
35      Taigi Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytomis pareigomis siekiama užtikrinti šio straipsnio 1 dalyje įtvirtinto principo, kad valstybės narės leidžia tarptautinės apsaugos gavėjams dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai iš karto po tokios apsaugos suteikimo, veiksmingumą. Pagal šias 2 ir 3 dalis valstybės narės ne tik privalo tarptautinės apsaugos gavėjams pasiūlyti konsultavimo ir mokymo veiklą, susijusią su užimtumu ir profesine integracija, kaip antai nurodytą minėtoje 2 dalyje, tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir savo piliečiams, bet ir turi stengtis sudaryti jiems visas sąlygas užsiimti šia veikla, o tai gali, be kita ko, reikšti, kad reikės imtis iniciatyvų kliūtims, kurios gali trukdyti užsiimti šia veikla, pašalinti.
36      Kaip matyti, be kita ko, iš Direktyvos 2011/95 41 ir 42 konstatuojamųjų dalių, būtina atsižvelgti į tarptautinės apsaugos gavėjų specifinius poreikius ir konkrečius integravimosi sunkumus, todėl reikia dėti pastangas, kad būtų išspręstos problemos, dėl kurių jie negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis.
37      Nagrinėjamu atveju, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „piliečio bazinėms pajamoms“ skirti būtinas, be kita ko, dalyvavimas individualizuotoje profesinės įtraukties ir socialinės integracijos rėmimo programoje, kuri apima profesinio perkvalifikavimo veiklą, tolesnes studijas, taip pat kitus įsipareigojimus, kuriuos nustato atsakingos institucijos. Kaip savo išvados 34–36 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, šioje nuostatoje išvardytos veiklos rūšys iš esmės sutampa su Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 dalyje paminėtomis veiklos rūšimis. Be to, Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 4 straipsnio 1 dalimi siekiama to paties tikslo kaip ir Direktyvos 2011/95 26 straipsnio 2 dalimi, t. y. palengvinti atitinkamų asmenų integraciją į darbo rinką, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
38      Direktyvos 2011/95 42 konstatuojamojoje dalyje aiškiai pabrėžta, kad turi būti dedamos pastangos spręsti, be kita ko, finansinio pobūdžio problemas, dėl kurių tarptautinės apsaugos gavėjai negali veiksmingai naudotis su įsidarbinimu susijusiomis švietimo ir profesinio mokymosi galimybėmis, o Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „piliečio bazinės pajamos“ yra pagrindinė aktyvios užimtumo politikos priemonė, kuria siekiama, be kita ko, užtikrinti teisę į darbą vykdant politiką ekonomiškai remti asmenis, kuriems gresia atskirtis nuo visuomenės ir darbo rinkos. Darytina išvada (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad šiame dekrete įstatyme pripažįstama šioje direktyvoje nustatyta būtinybė suteikti tam tikrą finansinę pagalbą atitinkamiems asmenims, kurie priešingu atveju gali neturėti galimybės dalyvauti jiems skirtoje mokymo ir konsultavimo veikloje.
39      Antra, dėl Direktyvos 2011/95 29 straipsnio pažymėtina, kad jame nustatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjai tokią apsaugą suteikusioje valstybėje narėje gautų tokią būtiną socialinę paramą, kokia suteikiama tos valstybės narės piliečiams.
40      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad „socialinės paramos“ išmokų sąvoka susijusi su visomis valdžios institucijų nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmenimis sukurtomis pagalbos sistemomis, kuriomis naudojasi asmuo, neturintis pakankamai išteklių savo ir savo šeimos pagrindiniams poreikiams patenkinti (2021 m. spalio 28 d. Sprendimo ASGI ir kt., C‑462/20, EU:C:2021:894, 34 punktas).
41      Reikia pažymėti, kad pagal Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 1 straipsnio 1 dalį „piliečio bazinės pajamos“ tiksliai atitinka esminį išmokų lygį, neviršijant turimų išteklių, siekiant, be kita ko, kovoti su skurdu ir socialine atskirtimi. Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši išmoka yra paramos priemonė, kurios vienas iš pagrindinių tikslų yra „kovoti su skurdu“, visų pirma papildant jos gavėjų pajamas, kad jie galėtų patenkinti pagrindinius poreikius. Be to, kaip taip pat nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši priemonė finansuojama iš bendrųjų mokesčių išteklių, ją moka INPS ir ji skiriama pareiškėjams, neturintiems pakankamai išteklių (pajamų ir turto).
42      Vis dėlto Italijos vyriausybė teigia, kad „piliečio bazinės pajamos“ nėra „esminė išmoka“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 2 dalį, todėl taikant šią nacionalinę priemonę papildomos apsaugos statuso gavėjai iš esmės neturi būti vertinami taip pat, kaip Italijos piliečiai.
43      Pagal Direktyvos 2011/95 29 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali apriboti papildomos apsaugos statuso gavėjams teikiamą socialinę paramą iki esminių išmokų. Vis dėlto, viena vertus, reikia pažymėti, kad šioje 2 dalyje įtvirtinta to paties straipsnio 1 dalyje numatytos bendrosios taisyklės išimtis, todėl ji turi būti aiškinama siaurai (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Kapper, C‑476/01, EU:C:2004:261, 72 punktas). Be to, pagal direktyvos 45 konstatuojamąją dalį šios esminės išmokos apima bent jau pagalbos teikimą, be kita ko, užtikrinant minimalias pajamas. Kaip savo išvados 53 punkte pažymėjo generalinis advokatas, iš Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 preambulės matyti, kad nagrinėjamos priemonės tikslas yra užtikrinti minimalų pragyvenimo lygį (tai vis dėlto turėtų patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
44      Kita vertus, bet kuriuo atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad Italijos Respublika būtų pareiškusi ketinimą pasinaudoti minėtoje 2 dalyje numatyta vienodo požiūrio principo išimtimi ir vienodą požiūrį į papildomos apsaugos statuso gavėjus taikyti tik dėl esminių išmokų (pagal analogiją žr. 2012 m. balandžio 24 d. Sprendimo Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, 87 ir 88 punktus; taip pat 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 42 punktą).
45      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamame Italijos teisiniame reglamentavime numatytos „piliečio bazinės pajamos“, kurios yra sudėtinio pobūdžio išmoka, nes, viena vertus, yra priemonė, apimanti Direktyvos 2011/95 26 straipsnyje nurodytą veiklą ir paslaugas, ir, kita vertus, socialinės paramos išmoka, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 29 straipsnį, patenka į šių straipsnių taikymo sritį, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 34–44 punktuose.
46      Šios išvados nepaneigia šio sprendimo 33 punkte priminti INPS ir Italijos vyriausybės argumentai, iš esmės grindžiami šiuo nevienalyčiu „piliečio bazinių pajamų“ pobūdžiu ir sudėtinga struktūra.
47      Kaip savo išvados 56–80 punktuose taip pat pažymėjo generalinis advokatas, „piliečio bazinių pajamų“ nevienalytis pobūdis ir sudėtinga struktūra negali lemti to, kad jos nepatektų į Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo sritį. Viena vertus, nei šių straipsnių tekste, nei šios direktyvos bendroje struktūroje nėra nieko, kas rodytų, kad minėti straipsniai netaikomi priemonėms, kuriomis siekiama dvejopo tikslo, atitinkančio tam tikrus šių dviejų straipsnių tikslus. Kita vertus (ir tai yra svarbiausia), nacionalinės priemonės, kaip antai „piliečio bazinių pajamų“, neįtraukimas į Direktyvos 2011/95 taikymo sritį dėl to, kad šia priemone siekiama tokio dvigubo tikslo, akivaizdžiai prieštarautų jos 26 ir 29 straipsnių tikslams.
Dėl tokios gyvenimo šalyje sąlygos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitikties Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniams
48      Dėl tokios gyvenimo šalyje sąlygos, kokia taikoma pagal Dekreto įstatymo Nr. 4/2019 2 straipsnio 1 dalies a punkto 2 papunktį, kad būtų suteiktos „piliečio bazinės pajamos“, atitikties Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniams reikia priminti, kad pastaruosiuose straipsniuose numatytas vienodas požiūris į tarptautinės apsaugos gavėjus ir į šią apsaugą suteikusios valstybės narės piliečius.
49      Taigi minėti 26 ir 29 straipsniai yra vienodo požiūrio principo, kuris įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje ir yra bendrasis Sąjungos teisės principas, išraiška. Pagal šį principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pateisinamas (2022 m. kovo 8 d. Sprendimo Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas), C‑205/20, EU:C:2022:168, 54 punktas).
50      Pagal šį principą draudžiama ne tik atvira diskriminacija, bet ir visos paslėptos jos formos, kurios, nors ir grindžiamos tariamai neutraliais atskyrimo kriterijais, faktiškai sukelia tokį patį diskriminacinį poveikį (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 48 punktą). Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad netiesiogiai diskriminuojančiomis turi būti laikomos nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, iš esmės arba didžiąja dalimi daro poveikį kitų valstybių piliečiams; netiesiogiai diskriminuojančiomis taip pat turi būti laikomos vienodai taikomos sąlygos, kurias paprasčiau įvykdyti savo valstybės piliečiams nei kitų valstybių piliečiams arba kurios gali veikti konkrečiai pastarųjų nenaudai (pagal analogiją žr. 2019 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Bocero Torrico ir Bode, C‑398/18 ir C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
51      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama gyvenimo šalyje sąlyga vienodai taikoma ir tarptautinės apsaugos gavėjams, ir Italijos piliečiams.
52      Vis dėlto byloje, susijusioje su tuo pačiu teisiniu reglamentavimu, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad, viena vertus, tokia gyvenimo šalyje sąlyga iš esmės daro poveikį kitų valstybių piliečiams, tarp kurių yra, be kita ko, tarptautinės apsaugos gavėjai, ir, kita vertus, skirtingas požiūris į pastaruosius ir savo valstybės piliečius, kurį lemia tai, kad nacionaliniame teisiniame reglamentavime numatyta tokia sąlyga, yra netiesioginė diskriminacija (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 50 ir 52 punktus).
53      Be to, neturi reikšmės tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė tam tikrais atvejais yra nepalanki ir savo valstybės piliečiams, kurie neatitinka šios sąlygos, ir tarptautinės apsaugos gavėjams. Tam, kad priemonė galėtų būti laikoma netiesiogiai diskriminuojančia, nebūtina, kad ja palankesnės sąlygos būtų sudarytos visiems savo valstybės piliečiams arba kad nepalankesnės sąlygos būtų sudarytos tik trečiųjų šalių piliečiams (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 51 punktą).
54      Tokia diskriminacija iš esmės draudžiama, nebent ji būtų objektyviai pateisinama. Tam, kad galėtų būti pateisinama, ji turi būti tinkama teisėtam tikslui pasiekti ir neviršyti to, kas tam yra būtina (2024 m. liepos 29 d. Sprendimo CU ir ND (Socialinė parama – Netiesioginė diskriminacija), C‑112/22 ir C‑223/22, EU:C:2024:636, 53 punktas).
55      Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose nurodo, kad „piliečio bazinės pajamos“ yra finansinė išmoka, kurios suteikimas siejamas su atitinkamo namų ūkio pilnamečių narių dalyvavimu pagal specialius susitarimus įgyvendinamoje individualizuotoje rėmimo programoje siekiant įsidarbinimo ir socialinės įtraukties, todėl toks suteikimas suponuoja administraciniu ir ekonominiu požiūriais labai sudėtingą socialinės ir profesinės įtraukties veiksmą.
56      Pastaruoju klausimu ši vyriausybė teigia, kad tokiai priemonei, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikia sutelkti didelių ekonominių išteklių. Tokia priemonė viršija paprastą finansinę išmoką, skiriamą skurstantiems namų ūkiams, nes yra susijusi su papildomomis išlaidomis. Anot jos, nacionalinis įstatymų leidėjas pagrįstai nustatė, kad ši priemonė taikoma tik asmenims, kurie yra įsitvirtinę nacionalinėje bendruomenėje ir gali būti laikomi nuolatiniais jos nariais. Taigi, kaip teigia ši vyriausybė, nacionalinis įstatymų leidėjas tinkamai nustatė, kad šia priemone gali pasinaudoti tik tie tarptautinės apsaugos gavėjai, kurie Italijoje įsikūrė visam laikui ir joje gerai integravosi.
57      Reikia priminti, kad socialinių išmokų skyrimas asmeniui reiškia, kad šias išmokas mokančiai įstaigai tenka našta, nesvarbu, ar asmuo yra tarptautinės apsaugos gavėjas, ar atitinkamos valstybės narės pilietis. Taigi negalima konstatuoti, kad šių dviejų asmenų kategorijų situacija šiuo atžvilgiu skiriasi (šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 1 d. Sprendimo Alo ir Osso, C‑443/14 ir C‑444/14, EU:C:2016:127, 55 punktą; taip pat 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Ayubi, C‑713/17, EU:C:2018:929, 34 punktą).
58      Be to, kaip savo išvados 92 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, jeigu būtų pritarta argumentui, kad nacionalinis įstatymų leidėjas, atsižvelgdamas į su atitinkama priemone susijusias administracines ir ekonomines išlaidas, turi teisę leisti ja naudotis tik tiems tarptautinės apsaugos gavėjams, kurie atitinkamoje valstybėje narėje yra įsikūrę visam laikui ir gerai integravęsi, būtų nustatyta Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniuose įtvirtintų taisyklių išimtis, kurios Sąjungos teisės aktų leidėjas nenumatė.
59      Vis dėlto Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs: kadangi pagal Direktyvos 2011/95 VII skyrių, kuriame yra jos 26 ir 29 straipsniai, suteikiamos teisės yra pabėgėlio statuso suteikimo, o ne leidimo gyventi šalyje išdavimo pasekmė, jos gali būti ribojamos tik laikantis šiame skyriuje nustatytų sąlygų, todėl valstybės narės neturi teisės numatyti ribojimų, kurių jame nėra. Šie 26 ir 29 straipsniai skirti visiems tarptautinės apsaugos gavėjams, įskaitant papildomos apsaugos gavėjus, ir nesieja tokiems asmenims suteiktų teisių su jų buvimo atitinkamoje valstybėje narėje trukme arba su jų turimo leidimo gyventi šalyje trukme (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Ayubi, C‑713/17, EU:C:2018:929, 27 ir 28 punktus).
60      Be to, kaip savo išvados 101 ir 102 punktuose iš esmės nurodė generalinis advokatas, tarptautinės apsaugos gavėjų statusas nėra nuolatinis, nes tais atvejais, kai asmuo nustoja būti pabėgėlis arba nebegali naudotis papildomos apsaugos statusu, atitinkama valstybė narė turi jo statusą panaikinti, nutraukti jo galiojimą arba atsisakyti pratęsti jo galiojimą, o tai gali lemti leidimo gyventi šalyje panaikinimą ir atitinkamo asmens grįžimą į jo kilmės šalį. Tai reiškia, jog reikalavimas, kad tarptautinės apsaugos gavėjai įrodytų, kad jie atitinkamoje valstybėje narėje yra tvirtai įsikūrę arba kad egzistuoja realus ir pakankamai glaudus ryšys su šios valstybės narės teisės sistema, nustatytas kaip Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsnių taikymo sąlyga, prieštarauja šios direktyvos tikslams, įskaitant tikslą užtikrinti, kad, kaip numatyta jos 12 konstatuojamojoje dalyje, tiems gavėjams visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos.
61      Taigi sąlyga būti pragyvenus šalyje bent dešimt metų, iš kurių pastaruosius dvejus metus – nepertraukiamai, kaip sąlyga, kuri būtina „piliečio bazinėms pajamoms“ suteikti, lemia netiesioginę papildomos apsaugos statuso gavėjų diskriminaciją, kuri nėra objektyviai pateisinama.
62      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2011/95 26 ir 29 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, pagal kurį nacionalinės priemonės, skirtos kovai su skurdu ir paramai užimtumui bei socialinei integracijai, taikymui trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra papildomos apsaugos statuso gavėjai, keliama sąlyga (kuri taikoma ir šios valstybės narės piliečiams), kad šioje valstybėje narėje reikia būti pragyvenus bent jau dešimt metų, iš kurių pastaruosius dvejus metus – nepertraukiamai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
63      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 26 ir 29 straipsniai
turi būti aiškinami taip:
jiems prieštarauja valstybės narės teisinis reglamentavimas, pagal kurį nacionalinės priemonės, skirtos kovai su skurdu ir paramai užimtumui bei socialinei integracijai, taikymui trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra papildomos apsaugos statuso gavėjai, keliama sąlyga (kuri taikoma ir šios valstybės narės piliečiams), kad šioje valstybėje narėje reikia būti pragyvenus bent jau dešimt metų, iš kurių pastaruosius dvejus metus – nepertraukiamai.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.