62004TO0136_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑136/04
Rasso Freiherr von Cramer-Klett,
gyvenantis Aschau im Chiemgau (Vokietija),
Rechtlerverband Pfronten,
įsteigta Pfrontene (Vokietija),
atstovaujami advokatų T. Schönfeld ir L. Thum,
ieškovai,
prieš
Europos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą M. van Beek ir B. Schima,
atsakovę,
palaikomą
Suomijos Respublikos,
atstovaujamos T. Pynnä ir A. Guimaraes-Purokoski,
įstojusios į bylą šalies,
dėl prašymo panaikinti 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimą 2004/69/EB, patvirtinantį Bendrijos svarbos teritorijų Alpių biogeografiniame regione sąrašą pagal Tarybos direktyvą 92/43/EEB (OL L 14, 2004, p. 21),
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas R. García-Valdecasas, teisėjos I. Labucka ir V. Trstenjak,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Teisinės ir faktinės aplinkybės
1. 1992 m. gegužės 21 d. Taryba priėmė Direktyvą 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7, toliau – Buveinių direktyva).
2. Buveinių direktyvos tikslas, pagal jos 2 straipsnio 1 dalį, – padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias buveines ir laukinę fauną bei florą valstybių narių teritorijoje, kuriai taikoma Sutartis.
3. Buveinių direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje patikslinta, kad priemonės, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi palaikyti arba atstatyti gerą Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklę.
4. Pagal Buveinių direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį, kad būtų galima atstatyti ar palaikyti Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir rūšių gerą apsaugos būklę, būtina pagal nustatytą grafiką steigti specialias saugomas teritorijas, siekiant sukurti vientisą Europos ekologinį tinklą.
5. Pagal Buveinių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį šis tinklas, vadinamas Natura 2000, apima specialias saugomas teritorijas ir specialios apsaugos teritorijas, kurias valstybės narės klasifikuoja pagal 1979 m. balandžio 2 d. Direktyvą 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1).
6. Pagal Buveinių direktyvos 1 straipsnio 1 dalį speciali saugoma teritorija apibrėžta taip: „tai Bendrijos svarbos teritorija, kurią valstybės narės įsteigė įstatymu, administraciniu aktu ir (arba) sutartimi ir kurioje yra taikomos būtinos apsaugos priemonės, skirtos palaikyti ar atstatyti natūralių buveinių ir (ar) rūšių, kurioms teritorija yra įsteigta, gerą apsaugos būklę bei populiacijas“.
7. Buveinių direktyvos 4 straipsnis numato trijų etapų specialių saugomų teritorijų steigimo procedūrą. Pagal šios nuostatos 1 dalį kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą, nurodydama tose teritorijose aptinkamus vietinius I priedo natūralių buveinių tipus ir II priedo rūšis. Per trejus metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo sąrašas kartu su informacija apie kiekvieną teritoriją perduodamas Komisijai.
8. Pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 2 dalį pagal pateiktus sąrašus ir remdamasi direktyvos III priede nustatytais kriterijais Komisija, susitarusi su kiekviena valstybe nare, sudaro Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo projektą. Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą Komisija tvirtina Buveinių direktyvos 21 straipsnyje nustatyta tvarka. Pagal 4 straipsnio 3 dalį šis sąrašas sudaromas per šešerius metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo.
9. Šios direktyvos 4 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei, laikantis šios nuostatos 2 dalyje nustatytos tvarkos, yra patvirtinama Bendrijos svarbos teritorija, atitinkama valstybė narė turi kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus, toje teritorijoje įsteigti specialią saugomą teritoriją, nustatydama prioritetus, atsižvelgdama į teritorijos svarbą palaikant ar atstatant I priede išvardytų natūralių buveinių tipų arba II priede išvardytų rūšių gerą apsaugos būklę bei, užtikrinant Natura 2000
tinklo vientisumą, taip pat atsižvelgdama į toms vietovėms gresiantį degradavimą ar sunaikinimą.
10. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje patikslinama, kad teritoriją įtraukus į Komisijos patvirtintą Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalys.
11. Pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnį:
„1. Specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, tarp jų, jei reikia, atitinkamus tvarkymo planus, parengtus specialiai šioms teritorijoms ar integruotus į kitus plėtros planus, ir atitinkamas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus.
2. Valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
3. Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis 4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.
4. Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis dėlto privalo būti įgyvendintas dėl privalomųjų svarbesnio viešojo intereso pagrindų, tarp jų ir socialinio ar ekonominio pobūdžio, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.
Kai atitinkamoje teritorijoje yra prioritetinis natūralių buveinių tipas ir (arba) prioritetinė rūšis, vieninteliai argumentai, kuriuos galima pateikti, yra argumentai, susiję su žmonių sveikata ar visuomenės apsauga, su labai svarbiomis aplinkai palankiomis pasekmėmis arba kitais, Komisijos nuomone, privalomaisiais svarbesnio viešojo intereso pagrindais.“ (Pataisytas vertimas)
12. 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimas 2004/69/EB, patvirtinantis Bendrijos svarbos teritorijų Alpių biogeografiniame regione sąrašą pagal Buveinių direktyvą (OL L 14, 2004, p. 21, toliau – ginčijamas sprendimas), buvo priimtas remiantis minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa. Tarp Bendrijos svarbos teritorijų, įtrauktų į sąrašą, yra šios teritorijos:
– DE 8239304 Hochries-Laubensteingebiet und Spitzstein;
– DE 8429303 Kienberg mit Magerrasen im Tal der Steinacher Ach.
13. Pirmasis ieškovas yra žemės sklypo Bendrijos svarbos teritorijoje, kurios nuoroda DE 8239304, savininkas. Antrasis savininkas yra viešoji bendrovė, vienijanti žemės sklypų Bendrijos svarbos teritorijoje, kurios nuoroda DE 8429303, savininkus. Ieškovai eksploatuoja savo miško sklypus per šiam tikslui įsteigtas įmones.
Procedūra
14. 2004 m. balandžio 8 d. Pirmosios instancijos teisme ieškovai pareiškė šį ieškinį.
15. Suomijos Respublika (toliau – įstojusi į bylą šalis) pateikė prašymą įstoti į šią bylą Komisijos pusėje, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. rugsėjo 2 dieną. 2004 m. spalio 14 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininkas leido įstoti į bylą. Įstojusi į bylą šalis pateikė paaiškinimus tik dėl ieškinio priimtinumo. Ieškovai ir Komisija nepateikė pastabų dėl šių paaiškinimų.
16. 2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 2004 m. lapkričio 17 d. ieškovai pateikė savo pastabas dėl šio prieštaravimo.
Šalių reikalavimai
17. Savo prieštaravime dėl priimtinumo Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
– atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
18. Savo įstojimo į bylą paaiškinimuose įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
19. Savo pastabose dėl prieštaravimo dėl priimtinumo ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:
– atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo,
– panaikinti ginčijamą sprendimą,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Teisinis pagrindas
20. Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnį, jei šalis prašo Pirmosios instancijos teismo priimti sprendimą dėl priimtinumo nenagrinėjant bylos iš esmės, išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip, likusi proceso dėl prieštaravimo dėl priimtinumo dalis vyksta žodžiu. Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju bylos medžiagoje yra užtektinai informacijos ir žodinė proceso dalis nebūtina.
Šalių argumentai
21. Pirmiausia Komisija tvirtina, kad ieškovai neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį.
22. Ji teigia, kad ginčijamas sprendimas yra tik tarpinė priemonė 1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo IBM prieš Komisiją
(60/81, Rink. p. 2639, 10 punktas) prasme. Ginčijamas sprendimas nėra aktas, dėl kurio būtų galima pareikšti ieškinį, nes Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo sudarymas neužbaigia procedūros, kuria siekiama sukurti tinklą Natura 2000 .
23. Komisija pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas nedaro tiesioginio poveikio ieškovų teisinei padėčiai. Jos nuomone, galimas teisinis poveikis ieškovams gali kilti, tik kai nacionalinės institucijos imsis priemonių taikydamos Buveinių direktyvą ir ginčijamą sprendimą.
24. Todėl Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas visiškai neturi reikšmės ieškovų teisinei padėčiai. Todėl jie, nebūdami suinteresuoti, neturi teisės pareikšti ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą.
25. Be to, Komisija teigia, kad ginčijamas sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
26. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais Komisija mano, kad Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo sudarymo, t. y. valstybių narių pareigos priskirti šias teritorijas prie specialių saugomų teritorijų ir numatyti joms apsaugos priemones, pasekmės neatsiranda savaime. Net jeigu teritorijų sąraše konkrečiai nurodyti saugotini teritorijų plotai, natūralių buveinių tipai ir rūšys, valstybės narės išsaugo tam tikrą diskreciją, spręsdamos dėl Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytų specifinių apsaugos priemonių. Tik šios priemonės daro poveikį ieškovų teisinei padėčiai. Todėl negalima tvirtinti, kad ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai susijęs su ieškovais.
27. Komisija taip pat tvirtina, kad ir iš Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies, kurioje numatyta, jog į 2 dalies trečiojoje pastraipoje numatytą sąrašą įtrauktai teritorijai taikomos 6 straipsnio 2–4 dalių nuostatos, neišplaukia, kad sprendimas tiesiogiai susijęs su ieškovais. Šiuo klausimu ji mano, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis įpareigoja išvengti teritorijos blogėjimo ir trikdymo. Tos pačios direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys numato leidimo procedūrą planams ir projektams, galintiems paveikti teritoriją. Abiem atvejais kalbama apie valstybėms narėms, o ne privatiems asmenims tenkančią pareigą.
28. Komisija daro išvadą, kad ginčijamas sprendimas tiesiogiai nedaro jokio poveikio ieškovų teisinei padėčiai, todėl nėra su jais tiesiogiai susijęs, ir dėl šios priežasties ieškovai neturi teisės pareikšti ieškinio dėl jo panaikinimo.
29. Dėl konkretaus ryšio Komisija teigia, kad ginčijamu sprendimu neapibrėžiamos nei žemės savininkų teisės, nei pareigos, juo tik sudaromas teritorijų, kurioms taikomos kitos nuostatos, taip pat nesusijusios su žemės nuosavybe, sąrašas. Šių nuostatų tikslas – apsaugoti teritorijas nuo bet kokios kilmės jų apsaugos būklės blogėjimo.
30. Komisijos manymu, kadangi ginčijamu sprendimu nenumatyta žemės savininkams jokių pareigų, ieškovai negali teigti, jog sprendimas daro poveikį jų specialioms teisėms arba jiems padarė ypatingos žalos taip, kad juos individualizuotų visų kitų ūkio subjektų atžvilgiu. Net jei sprendimas galėtų įpareigoti ieškovus, tai lemtų objektyviai apibrėžta situacija, t. y. priede išvardytų teritorijų geografinė padėtis.
31. Komisijos nuomone, ieškovų neindividualizuoja ir aplinkybė, kad Komisija pagal specialias nuostatas privalo atsižvelgti į tai, kaip jos ketinamas priimti aktas paveiks ieškovų padėtį. Komisijos teigimu, ginčijamo sprendimo priėmimo procedūrai taikomi tik moksliniai kriterijai, susiję su gamtos apsauga. Be to, jokia Bendrijos teisės nuostata neįpareigoja Komisijos priimant ginčijamą sprendimą taikyti procedūrą, kurioje ieškovai galėtų naudotis kokiomis nors teisėmis, pavyzdžiui, teise būti išklausytiems.
32. Komisija teigia, kad dėl šios priežasties ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai susijęs su ieškovais. Iš išdėstytų argumentų ji daro išvadą, kad ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
33. Į bylą įstojusi šalis palaiko Komisijos argumentus ir taip pat prašo šio ieškinio nepriimti.
34. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais ji priduria, kad ginčijamas sprendimas akivaizdžiai palieka valstybėms narėms galimybę imtis tam tikrų priemonių arba jų nesiimti. Taigi ginčijamo sprendimo poveikis priklauso nuo būdo, kuriuo nacionalinės institucijos įgyvendina savo diskreciją.
35. Dėl konkretaus ryšio su ieškovais į bylą įstojusi šalis teigia, kad ginčijamas sprendimas netrukdo joms naudotis savo išimtinėmis teisėmis ir jų teisių nepanaikina. Iš tiesų, šis sprendimas nereglamentuoja ieškovų teisių ir pareigų, juo tik nustatomas geografiškai apibrėžtų teritorijų sąrašas. Ieškinyje nurodytos galimos neigiamos pasekmės yra tik netiesioginis ginčijamo sprendimo padarinys.
36. Anot į bylą įstojusios šalies, reikia taip pat konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas nesusijęs su ieškovais kaip su išimtinių teisių savininkais. Net jei sprendimas daro jiems poveikį, tai tik kaip žemės savininkams ir tokį patį, kaip ir kitų sprendimo priede išvardytų žemės sklypų savininkų teisinei padėčiai.
37. Į bylą įstojusi šalis dar pažymi, kad net jei ginčijamas sprendimas leidžia tam tikru atveju apibrėžti jo I priede išvardytų žemių savininkus, tai visiškai nereiškia, jog ieškovus reikia laikyti konkrečiai susijusiais, nes vis tiek šis sprendimas taikomas atsižvelgiant į jos apibrėžtą objektyvią faktinę situaciją, t. y. nagrinėjamų žemės sklypų gamtinį vertingumą (žr. 2004 m. rugsėjo 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties SNF prieš Komisiją, T‑213/02, Rink. p. II‑3047, 59 punktą ir nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).
38. Ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs.
39. Dėl tiesioginio ryšio ieškovai remiasi Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalimi, numatančia, kad priėmus ginčijamą sprendimą, šiame sprendime išvardytoms teritorijoms taikomas Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatytas draudimas bloginti padėtį ir planų ar projektų tvirtinimo procedūra šio straipsnio 3 ir 4 dalių prasme. Jie teigia, kad net jei šie įsipareigojimai skirti valstybėms narėms, jie yra tiesiogiai su jais susiję, nes 6 straipsnis įtvirtina tiesiogines pareigas veikti jų atžvilgiu. Ieškovų nuomone, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalys nepalieka valstybėms narėms jokios diskrecijos.
40. Dėl konkretaus ryšio ieškovai nurodo, jog neginčytina, kad jų patiriami sunkumai iš esmės nesiskiria nuo kitų žemės sklypų, patenkančių į ginčijamame sprendime nurodytas teritorijas, savininkų patiriamus sunkumus. Vis dėlto, jų nuomone, būtina atsižvelgti į visus Bendrijos žemės savininkus kaip į referencinę grupę.
41. Jie priduria, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalys nustato naudojimosi jų nuosavybe apribojimus. Žemės sklypų geografinė padėtis yra ginčijamo sprendimo referencinis kriterijus, nes direktyvos sistema remiasi tik šiuo vieninteliu kriterijumi. Neginčytina, kad ieškovai visiškai negali pareikšti ieškinio dėl šios direktyvos, nes ji nėra su jais konkrečiai ir tiesiogiai susijusi.
42. Todėl ieškovai teigia, kad veiksmingos teisminės gynybos reikalavimai netektų prasmės, jei ginčijamas sprendimas nebūtų laikomas konkrečiai susijusiu su savininkais, nes šis sprendimas pastariesiems taikomas tik dėl jiems priklausančių žemės sklypų geografinės padėties.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
43. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali < ... > pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs“.
44. Kadangi neginčijama, kad ginčijamas sprendimas nėra skirtas ieškovams, reikia nustatyti, ar šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs.
45. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais primintina, jog ši sąlyga šiuo atveju reikalauja, kad ginčijamas sprendimas tiesiogiai veiktų jų teisinę padėtį ir nepaliktų diskrecijos jį įgyvendinti įpareigotiems adresatams, nes jo įgyvendinimas yra visiškai savaiminio pobūdžio, kylantis tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (žr. 1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dreyfus prieš Komisiją, C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktą ir nurodytą Teisingumo Teismo praktiką bei 2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Salamander ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑172/98, T‑175/98–T‑177/98, Rink. p. II‑2487, 52 punktą).
46. Tai reiškia, kad kai institucijos priimtas Bendrijos aktas yra skirtas valstybei narei, jis yra tiesiogiai susijęs su kiekvienu asmeniu, patiriančiu veiksmo, kurio valstybė narė turi imtis, kad įgyvendintų šį aktą, poveikį, jei šis veiksmas yra savaiminio pobūdžio arba jei nagrinėjamo akto pasekmės nekelia abejonių. Tačiau jei aktas palieka valstybei narei teisę pasirinkti veikti arba neveikti arba nereikalauja veikti tam tikru apibrėžtu būdu, ne pats aktas, o valstybės narės veiksmas arba neveikimas yra tiesiogiai susijęs su poveikį patiriančiu asmeniu (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Japan Tobacco ir JT International prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑223/01, Rink. p. II‑3259, 46 punktą).
47. Pirmosios instancijos teismo nuomone, negalima manyti, jog ginčijamas sprendimas, Bendrijos svarbos teritorijoms priskiriantis Vokietijos teritorijas, kuriose yra ieškovams priklausantys žemės sklypai, pats veikia ieškovų teisinę padėtį. Ginčijamame sprendime nenumatyta jokia nuostata, susijusi su Bendrijos svarbos teritorijų apsaugos sistema, pavyzdžiui, apsaugos priemonių arba leidimo procedūromis. Taigi jis nedaro poveikio nei žemės savininkų teisėms bei pareigoms, nei šių teisių įgyvendinimui. Priešingai nei tvirtina ieškovai, šių teritorijų įtraukimas į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą visiškai neįpareigoja ūkio subjektų ar privačių asmenų.
48. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad kai Komisija patvirtina Bendrijos svarbos teritoriją, atitinkama valstybė narė turi ne vėliau kaip per šešerius metus toje teritorijoje įsteigti „specialią saugomą teritoriją“. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis nurodo, kad specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologinius reikalavimus.
49. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje taip pat nurodoma, kad, teritoriją įtraukus į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti 6 straipsnio 2–4 dalys.
50. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis nurodo, kad valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
51. Be to, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalis nurodo, kad turi būti atliekamas bet kokių projektų, tiesiogiai nesusijusių arba nebūtinų teritorijos tvarkymui, bet galinčių ją reikšmingai paveikti, galimo poveikio teritorijai įvertinimas atsižvelgiant į šios teritorijos išsaugojimo tikslus. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria šiam projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei šis projektas privalo būti įgyvendintas dėl svarbesnio viešojo intereso pagrindų, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
tinklo vientisumui apsaugoti.
52. Minėtų įsipareigojimų, ginčijamu sprendimu apibrėžus Bendrijos svarbos teritorijas tenkančių atitinkamoms valstybėms narėms, atžvilgiu reikia pripažinti, kad nė vienas iš šių įsipareigojimų nėra tiesiogiai taikomas ieškovams. Iš tiesų visiems įsipareigojimams būtinas atitinkamos valstybės narės aktas, kad ji patikslintų, kaip ketina įgyvendinti nagrinėjamus įsipareigojimus, susijusius su būtinomis apsaugos priemonėmis (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis), priemonėmis, kuriomis siekiama išvengti teritorijų blogėjimo (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis), arba kompetentingų nacionalinių institucijų pritarimu, kurį reikia gauti projektams, galintiems reikšmingai paveikti teritoriją (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys).
53. Taigi iš Buveinių direktyvos, kurios pagrindu priimtas ginčijamas sprendimas, aišku, kad ji įpareigoja valstybę narę siekti direktyvos tikslo, palikdama nacionalinėms institucijoms kompetenciją pasirinkti, kokių apsaugos priemonių imtis ir leidimo procedūros laikytis. Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad taip pripažinta diskrecija valstybės narės turi naudotis atsižvelgdamos į Buveinių direktyvos tikslus.
54. Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ginčijamas sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme ir todėl ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną, nesant būtinybės nagrinėti klausimo, ar nagrinėjamas sprendimas yra su ieškovais konkrečiai susijęs.
55. Bet kuriuo atveju, nors ieškovai negali reikalauti panaikinti nagrinėjamo sprendimo, jie gali ginčyti priemones, priimtas taikant Buveinių direktyvos 6 straipsnį, kurios daro jiems poveikį, ir šiomis aplinkybėmis jie išlaiko galimybę remtis jų neteisėtumu nacionaliniuose teismuose, priimančiuose sprendimą pagal EB 234 straipsnį (1998 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kruidvat prieš Komisiją, C‑70/97 P, Rink. p. I‑7183, 48 ir 49 punktai bei 2000 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Conseil national des professions de l’automobile ir kt. prieš Komisiją, T‑45/00, Rink. p. II‑2927, 26 punktas).
Dėl bylinėjimosi išlaidų
56. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti savo ir Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
57. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą įstojusios į bylą valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje Suomijos Respublika turi padengti savo išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nutaria:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Priteisti iš ieškovų jų pačių ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3. Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Liuksemburgas, 2006 m. birželio 22 d.