TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1991 m. lapkričio 19 d.(*)„Darbuotojų apsauga – Valstybės narės atsakomybė“sujungtose bylose C‑6/90 ir C‑9/90_dėl pretura di Vicenza (Italija) (byla C‑6/90) ir pretura di Bassano del Grappa
(Italija) (byla C‑9/90) pagal EEB sutarties 177 straipsnį
Teisingumo Teismui pateiktų dviejų prašymų priimti prejudicinį sprendimą
šių teismų nagrinėjamose bylose tarpAndrea FrancovichirItalijos Respublikos_ir tarpDanila Bonifaci ir kt.irItalijos Respublikos_dėl
EEB sutarties 189 straipsnio trečiosios pastraipos bei
1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl
valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui
tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, p. 23) išaiškinimo_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas O. Due, kolegijos pirmininkai seras Gordon
Slynn, R. Joliet, F. A. Schockweiler, F. Grévisse ir
P. J. G. Kapteyn, teisėjai G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida,
G. C. Rodríguez Iglesias,
M. Díez de Velasco ir M. Zuleeg_generalinis advokatas J. Mischo_posėdžio sekretorė D. Louterman, vyriausioji administratorė_išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:–        Andrea
Francovich ir Danila Bonifaci ir kt., atstovaujamų Vicenza advokatų
Claudio Mondin, Aldo Campesan ir Alberto dal Ferro_–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos avvocato dello Stato Oscar Fiumara, –        Nyderlandų
vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos generalinio
sekretoriaus B. R. Bot, –        Jungtinės Karalystės, atstovaujamos J. E. Collins iš Treasury Solicitor’s Department, padedamo QC Richard Plender_–        Europos
Bendrijų Komisijos, atstovaujamos Komisijos teisės tarnybos darbuotojų
Giuliano Marenco ir Karen Banks_susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu_susipažinęs
su 1991 m. vasario 27 d. posėdyje Andrea Francovich ir Danila
Bonifaci, Italijos vyriausybės, Jungtinės Karalystės vyriausybės,
Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos Kelno advokato Jochim Sedemund, ir
Komisijos pateiktomis žodinėmis pastabomis_susipažinęs su 1991 m. gegužės 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada, priima šįSprendimą1        1989 m.
liepos 9 d. ir gruodžio 30 d. Nutartimis, kurias Teisingumo
Teismas atitinkamai gavo 1990 m. sausio 8 ir 15 d., pretura di Vicenza (byla C‑6/90) ir pretura di Bassano del Grappa
(byla C‑9/90) pagal EEB sutarties 177 straipsnį pateikė
prejudicinius klausimus dėl EEB sutarties 189 straipsnio trečiosios
pastraipos ir 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos
80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga
jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283,
p. 23) išaiškinimo. 2        Šie
klausimai buvo iškelti nagrinėjant ginčus tarp Andrea Francovich,
Danila Bonifaci ir kt. (toliau – ieškovai) bei Italijos Respublikos. 3        Direktyva
80/987 siekiama užtikrinti darbuotojams minimalų apsaugos lygį pagal
Bendrijos teisę jų darbdaviui tapus nemokiam, nepažeidžiant palankesnių
valstybėse narėse galiojančių nuostatų. Ji visų pirma numato konkrečias
garantijas dėl neišmokėtų sumų, susijusių su darbo užmokesčiu,
patenkinimo. 4        Pagal
11 straipsnį valstybės narės turėjo įstatymais ir kitais teisės
aktais įtvirtinti nuostatas, kad šios direktyvos būtų pradėta laikytis
ne vėliau kaip 1983 m. spalio 23 dieną. Italijos Respublikai
šios pareigos nesilaikius, Teisingumo Teismas jos neįvykdymą konstatavo
1989 m. vasario 2 d. Sprendimu Komisija
prieš Italiją (22/87, Rink. p. 143). 5        A. Francovich, pagrindinė šalis byloje C‑6/90, dirbo įmonėje __CDNElectronica SnC“ Vincentoje ir už tai nereguliariai gaudavo tik dalį jam priklausančio darbo užmokesčio. Todėl jis pareiškė ieškinį pretura di Vicenza, kuris nurodė įmonei atsakovei sumokėti maždaug 6 milijonus ITL. Per šio sprendimo vykdymo stadiją Tribunali di Vicenza
teismo antstolis buvo priverstas parengti protokolą dėl naudos
nedavusio turto arešto. Tuomet A. Francovich pareiškė turintis teisę
gauti iš Italijos Respublikos Direktyvoje 80/987 numatytas garantijas
arba subsidiariai – kompensaciją. 6        Byloje C‑9/90 Danila Bonifaci ir kitos 33 darbuotojos pareiškė ieškinį pretura di Bassano del Grappa, nurodydamos, kad jos, kaip samdomos darbuotojos, dirbo įmonėje Gaia Confezioni Srl,
kuriai 1985 m. balandžio 5 d. buvo paskelbtas bankrotas.
Nutraukiant darbo santykius, įsiskolinimas ieškovėms siekė daugiau nei
253 milijonų ITL, kurie buvo patvirtinti kaip bankrutuojančios
įmonės skola. Praėjus penkeriems metams po bankroto, joms nieko nebuvo
sumokėta, o įmonės administratorius pranešė, kad net dalinis turto
paskirstymas jų naudai buvo visiškai neįmanomas. Todėl ieškovės pradėjo
teisminį procesą prieš Italijos Respubliką, prašydamos, kad,
atsižvelgiant į šios pareigą ne vėliau kaip iki 1983 m. spalio
23 dienos įgyvendinti Direktyvą 80/987, jai būtų nurodyta bent už
tris paskutinius mėnesius sumokėti nesumokėtą darbo užmokestį arba,
nepatenkinus šio reikalavimo, sumokėti kompensaciją. 7        Tokiomis
aplinkybėmis nacionaliniai teismai
Teisingumo Teismui pateikė tokius
abiejose bylose tapačius klausimus:„1.
Ar pagal galiojančią Bendrijos
teisę privatus asmuo, kuriam pakenkė tai, kad valstybė narė neįgyvendino
Direktyvos 80/987 – šį neįgyvendinimą
Teisingumo Teismas konstatavo
sprendimu, – gali reikalauti, jog ši valstybė įvykdytų tas direktyvos
nuostatas, kurios yra pakankamai aiškios ir besąlygiškos, tiesiogiai
remdamasis Bendrijos teisės aktais prieš įsipareigojimų nevykdžiusią
valstybę narę tam, kad gautų garantijas, kurias ši valstybė turėjo
užtikrinti, ir bet kokiu atveju reikalauti atlyginti žalą, patirtą
dėl
nuostatų, kurioms tokia teisė netaikoma? 2.
Ar Direktyvos 80/987 3 ir
4 straipsnių nuostatos, kartu paėmus, turi būti aiškinamos taip,
kad jei valstybė nepasinaudojo galimybe nustatyti 4 straipsnyje
numatytus apribojimus, ji privalo apmokėti darbuotojų reikalavimus taip,
kaip numatyta 3 straipsnyje?3.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą
yra neigiamas, prašoma, kad Teisingumo Teismas nustatytų, kokia yra
minimali garantija, kurią pagal Direktyvą 80/987 valstybė privalo
užtikrinti teisę į ją turinčiam darbuotojui, kad jam priklausanti darbo
užmokesčio dalis būtų laikoma direktyvos vykdymu.“8        Išsamesnį
pagrindinės bylos faktinių aplinkybių, proceso eigos, taip pat
Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų išdėstymą galima rasti
teismo posėdžio pranešime. Šie bylos medžiagos elementai toliau
perteikiami tik tiek, kiek būtina Teisingumo Teismo motyvams pateikti. 9        Pirmasis
nacionalinių teismų pateiktas klausimas kelia dvi problemas, kurias
reikia aptarti atskirai. Jis susijęs, pirma, su direktyvos nuostatų,
kurios apibrėžia darbuotojų teises, tiesioginiu veikimu ir, antra, su
valstybės atsakomybės už padarytą žalą dėl įsipareigojimų pagal
Bendrijos teisę neįvykdymo buvimu ir jos apimtimi. Dėl direktyvos nuostatų, kurios apibrėžia darbuotojų teises, tiesioginio veikimo10      Pirmąja
pirmojo klausimo, kurį pateikė nacionaliniai teismai, dalimi siekiama
sužinoti, ar direktyvos nuostatos, kurios apibrėžia darbuotojų teises,
turi būti aiškinamos taip, kad suinteresuotieji asmenys gali remtis
šiomis teisėmis prieš valstybę nacionaliniuose teismuose, jei per
nustatytą terminą nepriimamos direktyvą įgyvendinančios priemonės. 11      Pagal
nusistovėjusią teismo praktiką valstybė narė, kuri per nustatytą
terminą nepriėmė direktyvoje nustatytų įgyvendinimo priemonių, negali
prieš privačius asmenis remtis tuo, kad neįvykdė direktyvoje nustatytų
įsipareigojimų. Taigi visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio
požiūriu yra besąlygiškos ir pakankamai aiškios, jomis galima remtis,
jei per nustatytą terminą nebuvo priimtos įgyvendinimo priemonės,
ginčijant bet kurią direktyvos neatitinkančią nacionalinės teisės
nuostatą, arba tuo atveju, jei jos apibrėžia teises, kuriomis privatūs
asmenys gali remtis prieš valstybę (1982 m. sausio 19 d.
Sprendimo Becker 24 ir 25 punktai, 8/81, Rink. p. 53). 12      Todėl
būtina išsiaiškinti, ar Direktyvos 80/987 nuostatos, kurios apibrėžia
darbuotojų teises, yra besąlygiškos ir pakankamai aiškios. Šis
vertinimas turi apimti tris aspektus, t. y. reikia nustatyti asmenis,
turinčius teisę gauti jose numatytą garantiją, šios garantijos turinį ir
galiausiai asmenį, kuris privalo suteikti tokią garantiją. Šiuo
atžvilgiu būtent kyla klausimas, ar valstybė gali būti laikoma
privalančia suteikti tokią garantiją remiantis tuo, kad ji per nurodytą
laikotarpį nesiėmė būtinų perkėlimo priemonių. 13      Visų
pirma, kiek tai susiję su asmens, turinčio teisę į tokias garantijas,
nustatymu, reikia pažymėti, kad pagal 1 straipsnio 1 dalį
direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems iš darbo sutarčių
ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems
nemokiems darbdaviams. Pastaroji nuostata nustato atvejus, kada
darbdavys laikomas nemokiu. 2 straipsnio 2 dalis dėl
__darbuotojo“ ir __darbdavio“ sąvokų apibrėžimo nurodo nacionalinę
teisę. Galiausiai 1 straipsnio 2 dalis numato, kad valstybės
narės gali išimties tvarka ir esant tam tikroms sąlygoms netaikyti šios
direktyvos kai kurių jos priede išvardytų kategorijų darbuotojams. 14      Šios
nuostatos yra pakankamai aiškios ir besąlygiškos, kad nacionalinis
teismas galėtų nustatyti, ar asmuo turi būti laikomas tokiu, kuriam
taikoma ši direktyva. Iš tikrųjų nacionaliniam teismui reikia tik
patikrinti, ar suinteresuotasis asmuo yra darbuotojas pagal
nacionalinius įstatymus, ir ar jam, atsižvelgiant į direktyvos
1 straipsnio 2 dalį bei I priedą, ši direktyva yra taikoma
(dėl direktyvos netaikymo būtinų sąlygų žr. 1989 m. vasario
2 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 22/87, 18–23 punktus ir 1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją,
C‑35/88, 11–26 punktus, Rink. I‑3917, I‑5409, I‑3931), ir
tuomet įsitikinti, ar tai yra vienas iš tos direktyvos
2 straipsnyje numatytų nemokumo atvejų. 15      Kalbant
apie garantijos turinį, 3 straipsnis numato, kad turi būti
užtikrinta, jog bus patenkinti reikalavimai, kylantys dėl darbo sutarčių
ar darbo santykių ir susiję su darbo užmokesčiu už laikotarpį iki
valstybės narės nustatytos datos, kurią ji gali pasirinkti iš trijų
galimų: a) darbdavio nemokumo pradžios data; b) pranešimo atitinkamam
darbuotojui apie jo atleidimą iš darbo dėl darbdavio nemokumo data; c)
darbdavio nemokumo pradžios data arba data, kai su atitinkamu darbuotoju
nutraukiama darbo sutartis ar darbo santykiai dėl darbdavio nemokumo. 16      Atsižvelgdama
į šį pasirinkimą, valstybė pagal 4 straipsnio 1 ir 2 dalis
turi teisę mokėjimo įsipareigojimą apriboti atitinkamai trijų mėnesių
arba aštuonių savaičių laikotarpiu, apskaičiuotu pagal minėtame
straipsnyje pateiktas tikslias taisykles. Galiausiai 4 straipsnio
3 dalis numato, kad valstybės narės gali nustatyti aukščiausią
įsipareigojimų apmokėti ribą, siekdamos išvengti mokėjimų,
neatitinkančių direktyvos socialinio tikslo. Jeigu valstybės narės
pasinaudoja šia galimybe, jos apie metodus, taikomus šiai aukščiausiai
ribai nustatyti, praneša Komisijai. Be to, 10 straipsnis numato,
kad direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės imtis būtinų priemonių
piktnaudžiavimams išvengti, ypač panaikinti arba apriboti mokėjimo
įsipareigojimą esant tam tikroms aplinkybėms. 17      Taigi
direktyvos 3 straipsnis palieka valstybei narei teisę rinktis
nustatant datą, nuo kurios turi būti užtikrintas reikalavimų
apmokėjimas. Tačiau, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos (žr.
1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimą FNV, 71/85, Rink. p. 3855; 1987 m. kovo 23 d. Sprendimo McDermottirCotter,
286/85, Rink. p. 1453, 15 punktas), valstybės teisė
rinktis iš daugybės galimų priemonių direktyvoje numatytam rezultatui
pasiekti neatima iš privačių asmenų galimybės nacionaliniuose teismuose
remtis savo teisėmis, kurių turinį galima pakankamai aiškiai nustatyti
vien iš direktyvos nuostatų. 18      Šiuo
atveju rezultatas, kurio reikalauja aptariama direktyva, yra garantija,
kad bus patenkinti darbuotojų reikalavimai darbdavio nemokumo atveju.
Tai, kad 3 straipsnis ir 4 straipsnio 1 ir 2 dalys
suteikia valstybėms narėms tam tikrą diskreciją dėl tokios garantijos
nustatymo metodų ir jos dydžio apribojimo, neturi poveikio aiškiam ir
besąlygiškam rezultato pobūdžiui. 19      Iš
tikrųjų, kaip nurodė Komisija ir ieškovai, yra įmanoma nustatyti
minimalią direktyvoje numatytą garantiją remiantis ta data, kurią
pasirinkus garantijų institucijos įsipareigojimai mažiausi. Ta data yra
darbdavio nemokumo pradžios data, nes abi kitos datos, t. y.
pranešimo
atitinkamam darbuotojui apie jo atleidimą iš darbo data
ir darbo
sutarties arba darbo santykių nutraukimo data, pagal 3 straipsnyje
išdėstytas sąlygas būtinai yra vėlesnės nei nemokumo pradžia ir dėl to
nustato ilgesnį laikotarpį, už kurį reikia užtikrinti reikalavimų
apmokėjimą. 20      Dėl
4 straipsnio 2 dalyje numatytos galimybės apriboti šią
garantiją reikia pastebėti, kad tokia galimybė neužkerta kelio tam, jog
būtų galima nustatyti minimalią garantiją. Iš tiesų iš šio straipsnio
formuluotės matyti, kad valstybės narės gali darbuotojams teikiamas
garantijas apriboti tam tikrais, ankstesniais nei 3 straipsnyje
nurodyta data, laikotarpiais. Tie laikotarpiai nustatomi vadovaujantis
kiekviena iš 3 straipsnyje numatytų datų taip, kad bet kuriuo
atveju galima nustatyti, kokiu mastu valstybė narė galėtų sumažinti
direktyvoje numatytą garantiją, atsižvelgiant į datą, kurią ji būtų
pasirinkusi, jei būtų perkėlusi tą direktyvą.
21      Kalbant
apie 4 straipsnio 3 dalį, pagal kurią valstybės narės gali
nustatyti aukščiausią įsipareigojimų apmokėti ribą, siekiant išvengti
mokėjimų, neatitinkančių šios direktyvos socialinio tikslo, ir
10 straipsnį,
nurodantį, kad direktyva nepažeidžia valstybių narių
teisės imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti, reikia
pažymėti, kad valstybė narė, neįvykdžiui
įsipareigojimų perkelti
direktyvą, negali panaikinti tų teisių, kurias direktyva suteikia
privatiems asmenims, remdamasi galimybe apriboti garantijos sumą, kuria
ji būtų galėjusi pasinaudoti, jeigu būtų priėmusi priemones, būtinas
direktyvai įgyvendinti (dėl analogiškos galimybės, susijusios su
piktnaudžiavimo mokesčių srityje prevencija, žr. 1982 m. sausio
19 d. Sprendimo Becker 34 punktą, 8/81, Rink.  p. 53). 22      Taigi
reikia konstatuoti, kad aptariamos nuostatos yra besąlygiškos ir
pakankamai aiškios garantijos turinio atžvilgiu. 23      Galiausiai,
kalbant apie privalančio suteikti garantiją asmens nustatymą,
direktyvos 5 straipsnis numato:„Valstybės narės išsamias garantijų institucijų organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles nustato pagal šiuos principus: a)
institucijų turtas turi būti
atskirtas nuo darbdavio apyvartinio kapitalo ir jam negali būti taikomi
procesiniai veiksmai dėl nemokumo; b)
darbdaviai prisideda prie garantijų
institucijų finansavimo, išskyrus jeigu jas finansuoja tik valdžios
institucijos;
c)
garantijų institucijų
įsipareigojimai nepriklauso nuo to, ar įvykdyti visi jų finansavimo
įsipareigojimai.“24      Buvo
pareikšta: kadangi direktyva numato galimybę, kad garantijų
institucijas finansuotų vien valdžios institucijos, būtų nepriimtina,
kad valstybė narė galėtų trukdyti direktyvos veikimui teigdama, jog būtų
galėjusi dalį ar visą jai tenkančios finansinės naštos perkelti kitiems
asmenims. 25      Toks
argumentas negali būti priimtas. Iš direktyvos nuostatų matyti, kad
valstybė narė įpareigojama sukurti tinkamą institucinę garantijų
sistemą. Pagal 5 straipsnį ji turi didelę diskreciją garantijų
institucijų organizavimui, veikimui ir finansavimui. Reikia pažymėti,
kad aplinkybė, kuria remiasi Komisija, jog direktyva kaip vieną iš
galimybių numato, kad tokia sistema gali būti finansuojama vien valdžios
institucijų, negali reikšti, jog valstybė gali būti nurodyta kaip
asmuo, privalantis patenkinti neapmokėtus reikalavimus. Mokėjimo
isipareigojimą turi garantijų institucijos, ir tik naudodamasi savo
įgaliojimu sukurti garantijų sistemą valstybė gali numatyti, kad
garantijų institucijas
finansuos vien valstybės institucijos. Tokiu
atveju valstybė prisiima įsipareigojimą, kuris iš principo yra ne jos. 26      Iš
to matyti, jog net jei aptariamos direktyvos nuostatos yra pakankamai
aiškios ir besąlygiškos, kiek tai susiję su asmenimis, turinčiais teisę į
garantiją, ir garantijos turiniu, šių elementų nepakanka, kad privatūs
asmenys galėtų remtis tomis nuostatomis nacionaliniuose teismuose. Iš
tikrųjų šios nuostatos nenurodo asmens, kuris privalo suteikti
garantiją, o valstybė negali būti laikoma privalančia ją suteikti vien
dėl to, kad ji per nustatytą terminą nesiėmė perkėlimo priemonių. 27      Taigi
į pirmojo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti taip: Direktyvos 80/987
nuostatos, kurios apibrėžia darbuotojų teises, turi būti aiškinamos
taip, kad suinteresuotieji asmenys negali šiomis teisėmis remtis prieš
valstybę nacionaliniuose teismuose, jei per nustatytą terminą nebuvo
priimtos įgyvendinimo priemonės. Valstybės atsakomybė už padarytą žalą dėl įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymo28      Antrąja
pirmo klausimo dalimi nacionalinis teismas siekia sužinoti, ar valstybė
narė privalo atlyginti žalą, kurią privatūs asmenys patyrė dėl to, kad
nebuvo perkelta Direktyva 80/987. 29      Be
to, nacionalinis teismas kelia klausimą dėl valstybės atsakomybės už
padarytą žalą dėl įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymo ir
masto. 30      Šis
klausimas turi būti apsvarstytas atsižvelgiant į bendrą Sutarties
sistemą ir jos pagrindinius principus. a) Dėl valstybės atsakomybės principo31      Pirmiausia
reikia priminti, kad
EEB sutartis nustatė savą teisės sistemą, kuri
integruota į valstybių narių teisės sistemą ir kurią privalo taikyti jų
teismai. Šios teisės sistemos subjektai yra ne tik valstybės narės, bet
ir jų nacionaliniai subjektai. Bendrijos teisė ne tik nustato pareigas
privatiems asmenims, bet ir suteikia teises, kurios yra sudedamoji tų
asmenų teisių ir pareigų visumos dalis. Šios teisės atsiranda ne tik
tada, kai Sutartis aiškiai jas suteikia, bet ir dėl pareigų, kurias
Sutartis aiškiai apibrėžtu būdu nustato ir privatiems asmenims, ir
valstybėms narėms, ir Bendrijos institucijoms (žr. 1963 m. vasario
5 d. Sprendimą Van Gend en Loos, 26/62, Rink. p. 3; ir 1964 m. liepos 15 d. Sprendimą Costa, 6/64, Rink. p. 1141). 32      Be
to, ne kartą buvo konstatuota, kad nacionaliniai teismai, įgalioti savo
jurisdikcijos ribose taikyti Bendrijos teisės nuostatas, privalo
užtikrinti visapusį šių nuostatų veikimą ir apsaugoti teises, kurias jos
suteikia privatiems asmenims (žr. 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo
Simmenthal 16 punktą, 106/77, Rink. p. 629; ir 1990 m. birželio 19 d. Sprendimo Factortame 19 punktą C‑213/89, Rink. p. I‑2433). 33      Visapusis
Bendrijos normų veiksmingumas būtų pažeistas, o jų suteikiamų teisių
apsauga susilpninta, jeigu privatūs asmenys negalėtų gauti žalos
atlyginimo, kai jų teisės pažeidžiamos dėl Bendrijos teisės pažeidimo,
kuris priskiriamas valstybei narei. 34      Galimybė
gauti žalos atlyginimą iš valstybės narės ypač reikalinga tada, kai, o
taip yra ir šiuo atveju, visapusis Bendrijos taisyklių veikimas
priklauso nuo tos valstybės veiksmų, ir todėl, neatlikus tokių veiksmų,
privatūs asmenys negali nacionaliniuose teismuose remtis
teisėmis,
kurias jiems pripažįsta Bendrijos teisė.
35      Iš
to matyti, kad valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą
žalą dėl Bendrijos teisės pažeidimų, priskiriamų valstybei, yra
neatskiriama Sutarties sistemos dalis. 36      Valstybių
narių pareiga atlyginti žalą taip pat grindžiama Sutarties 5
straipsniu, pagal kurį valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų ar
specialiųjų priemonių, kad užtikrintų savo pareigų pagal Bendrijos teisę
vykdymą. Viena iš tokių pareigų yra panaikinti neteisėtas Bendrijos
teisės pažeidimo pasekmes (dėl analogiškų EAPB sutarties
86 straipsnio nuostatų žr. 1960 m. gruodžio 16 d.
Sprendimą Humblet, 6/60, Rink. p. 1125). 37      Iš
to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrijos teisė nustato principą, pagal
kurį valstybės narės privalo atlyginti žalą, privačių asmenų patirtą dėl
Bendrijos teisės pažeidimų, kurie joms priskiriami. Dėl valstybės atsakomybės sąlygų38      Taigi,
nors Bendrijos teisė nustato valstybės atsakomybę, sąlygos, kurioms
esant ta atsakomybė suteikia teisę į žalos atlyginimą, priklauso nuo
Bendrijos teisės pažeidimo, kuriuo buvo padaryta žala, pobūdžio. 39      Jei,
kaip ir šiuo atveju, valstybė narė nesilaiko pareigos pagal Sutarties
189 straipsnio trečiąją pastraipą imtis visų priemonių direktyvoje
numatytam rezultatui pasiekti, visapusis šios Bendrijos teisės normos
veiksmingumas reikalauja teisės į žalos atlyginimą, jei įvykdytos trys
sąlygos. 40      Pirmoji
šių sąlygų yra ta, kad direktyvos siekiamas rezultatas turi apimti
teisių privatiems asmenims suteikimą. Antroji sąlyga – šių teisių turinį
turi būti įmanoma identifikuoti remiantis direktyvos nuostatomis.
Galiausiai trečioji sąlyga – tarp valstybės pareigos nesilaikymo ir
padarytos žalos turi būti priežastinis ryšys. 41      Šių
sąlygų pakanka, kad atsirastų privačių asmenų teisė gauti žalos
atlyginimą, t. y. teisė, kurios pagrindas tiesiogiai įtvirtintas
Bendrijos teisėje. 42      Taikydama
šias sąlygas, valstybė privalo atlyginti padarytos žalos pasekmes
remdamasi nacionaline teise dėl atsakomybės. Iš tikrųjų, nesant
Bendrijos teisės aktų, kiekvienos valstybės narės vidinėje teisės
sistemoje turi būti paskiriami kompetentingi teismai ir nustatomos
išsamios procedūrinės ieškinių, skirtų iš Bendrijos teisės kylančioms
asmenų teisėms visapusiškai užtikrinti, taisyklės (žr. 1976 m.
sausio 22 d. Sprendimą Russo, 60/75, Rink. p. 45; 1976 m. vasario 16 d. Sprendimą Rewe, 33/76, Rink. p. 1989 ir 1981 m. liepos 7 d. Sprendimą Rewe, 158/80, Rink. p. 1805). 43      Be
to, reikia pažymėti, kad įvairiais nacionalinės teisės aktais
nustatytos materialinės ir procedūrinės žalos atlyginimo sąlygos neturi
būti mažiau palankios už tas, kurios susijusios su nacionaline teise
grindžiamais reikalavimais, ir neturi būti tokios, kad dėl to būtų
beveik neįmanoma arba pernelyg sudėtinga gauti žalos atlyginimą (žr. su
panašiu mokesčių, surinktų pažeidžiant Bendrijos teisę, grąžinimo
klausimu susijusį 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą SanGiorgio, 199/82, Rink. p. 3595). 44      Šiuo
atveju Teisingumo Teismas savo sprendimu konstatavo, kad valstybė narė,
per nustatytą terminą neperkėlusi Direktyvos 80/987, pažeidė Bendrijos
teisę.
Šia direktyva siekiamas rezultatas apima ir tai, kad
darbuotojams turi būti suteikta teisė į garantiją, jog bus patenkinti jų
reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu. Iš pirmojo klausimo pirmos
dalies nagrinėjimo matyti, kad šios teisės turinys gali būti nustatytas
remiantis direktyvos nuostatomis. 45      Tokiomis
sąlygomis nacionalinis teismas,
remdamasis nacionaline teise dėl
atsakomybės, privalo užtikrinti darbuotojų teisę gauti atlyginimą už
žalą, padarytą jiems dėl to, kad direktyva nebuvo perkelta. 46      Taigi
nacionaliniams teismams reikia atsakyti taip: valstybė narė privalo
atlyginti žalą, padarytą privatiems asmenims dėl to, kad nebuvo perkelta
Direktyva 80/987. Antrasis ir trečiasis klausimas47      Atsižvelgiant
į nacionalinio teismo pateikto pirmojo klausimo atsakymą, nebereikia
priimti sprendimo dėl antrojo ir trečiojo klausimų. Dėl bylinėjimosi išlaidų48      Italijos,
Jungtinės Karalystės bei Nyderlandų ir Vokietijos vyriausybių ir
Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo
pastabas, bylinėjimosi išlaidos negali būti atlygintos. Kadangi šis
procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų nacionalinių teismų
nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šie
teismai.Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas_atsakydamas
į klausimus, kuriuos jam 1989 m. liepos 9 d. ir 1989 m.
gruodžio 30 d. nutarimais pateikė atitinkamai pretura di Vicenza (byla C‑6/90) ir pretura di Bassano del Grappa (byla C‑9/90), nusprendžia:1.      Tarybos
direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su
darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo nuostatos,
apibrėžiančios darbuotojų teises, turi būti aiškinamos taip, kad
suinteresuotieji asmenys negali remtis šiomis teisėmis prieš valstybę
nacionaliniuose teismuose, jei per nustatytą terminą nebuvo priimtos
direktyvos įgyvendinimo priemonės.2.      Valstybė narė turi atlyginti žalą, padarytą privatiems asmenims dėl to, kad nebuvo perkelta Direktyva 80/987.DueSlynnJolietSchockweilerGrévisseKapteynManciniMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasDíez de Velasco       ZuleegPaskelbta 1991 m. lapkričio 19 d. viešajame posėdyje Liuksemburge.Kancleris        PirmininkasJ.‑G. Giraud       O. Due* Proceso kalba: italų.