62024CJ0272
DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)
den 13 november 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 2 FEU – Artikel 19.1 andra stycket FEU – Principen om domares oberoende – Direktiv 2003/88/EG – Veckoarbetstid – Övertidsarbete för domare – Nationell lagstiftning som föreskriver kompensation i form av ledig tid men utesluter ekonomisk ersättning – Adekvat ersättning”
I mål C‑272/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Curtea de Apel București (Appellationsdomstolen i Bukarest, Rumänien) genom beslut av den 8 april 2024, som inkom till domstolen den 17 april 2024, i målet
HZ
mot
Tribunalul Galați
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Biltgen, domstolens vice ordförande T. von Danwitz, tillika tillförordnad domare på första avdelningen, samt domarna I. Ziemele (referent), A. Kumin och S. Gervasoni,
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Rumäniens regering, genom E. Gane, L. Ghiță och L. Lițu, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom K. Herrmann, D. Recchia och E.A. Stamate, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, punkterna 5 och 7 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som antogs vid Europeiska rådets möte i Strasbourg den 9 december 1989, och artiklarna 3 och 5–7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 2003, s. 9).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan HZ, som är domare vid Tribunalul Galați (Domstolen i Galați, Rumänien), och å andra sidan den domstolen, angående utbetalning av ekonomisk ersättning för de arbetstimmar som HZ fullgjort som övertidsarbete sedan år 2019.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter
3
Punkterna 5 och 7 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter har följande lydelse:
”5. För allt arbete skall en skälig ersättning utgå.
I detta syfte skall, i enlighet med den ordning som tillämpas i varje land
–
arbetstagare garanteras en skälig lön, det vill säga en lön som är tillräcklig för att ge dem en acceptabel levnadsstandard,
–
arbetstagare med andra anställningsvillkor än tillsvidareanställning på heltid skall få sin lön beräknad utifrån en skälig referenslön,
–
löner får endast innehållas, beslagtas eller överföras i enlighet med nationell lag; sådana bestämmelser bör medföra åtgärder som gör det möjligt för arbetstagaren i fråga och hans/hennes familj att leva på minst existensminimum.
…
7.
Förverkligandet av den inre marknaden måste leda till att levnads- och arbetsvillkoren för arbetstagare inom Europeiska gemenskapen förbättras. Denna process måste vara resultatet av en tillnärmning av dessa villkor samtidigt som de uppnådda förbättringarna bibehålls, särskilt vad avser längden och planeringen av arbetstiden och formerna för anställning för andra än tillsvidareanställningar, såsom tidsbegränsade anställningar, deltidsanställningar, tillfälliga arbeten och säsongsarbeten.
Förbättringen måste även, där så behövs, omfatta vissa aspekter av anställningsregler såsom förfaranden vid kollektiva uppsägningar och konkurser.”
Direktiv 2003/88
4
Artikel 3 i direktiv 2003/88, med rubriken ”Dygnsvila”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod.”
5
I artikel 5 i direktivet, med rubriken ”Veckovila”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare under varje period om sju dagar får minst 24 timmars sammanhängande ledighet plus den elva timmars dygnsvila som avses i artikel 3.
Om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska förhållanden berättigar det får en ledighet om minst 24 timmar tillämpas.”
6
Artikel 6 i samma direktiv, med rubriken ”Begränsning av veckoarbetstiden”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall, med beaktande av behovet av att skydda arbetstagares säkerhet och hälsa, vidta de åtgärder som behövs för att se till att
a)
veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra författningar eller genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter,
b)
den genomsnittliga arbetstiden under varje sjudagarsperiod inklusive övertid inte överstiger 48 timmar.”
7
I artikel 7 i direktivet, med rubriken ”Årlig semester”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester.
2.   Den årliga semestern får inte utbytas mot kontant ersättning, utom då anställningen avslutas.”
Rumänsk rätt
8
Artikel 21.1 i Legea-cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (ramlag nr 153/2017 om lön till personal som avlönas med offentliga medel) av den 28 juni 2017 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 492 av den 27 juni 2017) (nedan kallad ramlag nr 153/2017) föreskriver att övertidsarbete utöver normal arbetstid ska kompenseras med betald ledighet inom 60 kalenderdagar efter att arbetet utförts. För det fall att betald kompensationsledighet inte är möjlig inom den tidsramen, preciserar artikel 21.2 i samma lag att övertidsarbete utöver normal arbetstid ska ersättas under påföljande månad, med ett tillägg på 75 procent av grundlönen, jämte tillägg för lönegrad och övriga lönetillägg, motsvarande övertidstimmarna.
9
Med beaktande av vikten av att följa det mål om ett underskott på mindre än 3 procent av bruttonationalprodukten (BNP) som fastställs i EUF-fördraget och att Europeiska unionens råd har antagit rekommendationer för att få situationen med ett alltför stort offentligt underskott i Rumänien att upphöra, särskilt rådets rekommendation av den 3 april 2020 i syfte att få situationen med ett alltför stort offentligt underskott i Rumänien att upphöra (2020/C 116/01) (EUT C 116, 2020, s. 1), har den rumänska regeringen antagit flera på varandra följande undantagsförordningar, vilka avviker från bestämmelserna i artikel 21 i ramlag nr 153/2017 genom att föreskriva att övertidsarbete för personal som omfattas av budgeten i ledande ställning eller chefsbefattningar, som fullgjorts utöver normala arbetstider samt under lediga dagar för veckovila, helgdagar och andra dagar under vilka det enligt gällande lagstiftning inte utförs något arbete under den normala arbetstiden, endast kan kompenseras genom ledig tid och inte ekonomiskt.
10
Åtgärden infördes ursprungligen för åren 2019–2021 genom artikel 35.1 i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 114/2018 privind instituirea unor măsuri în domeniul Investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor legative și pro ogarea unor termene (regeringens undantagsförordning nr 114/2018 om införande av åtgärder på området för offentliga investeringar och budgetåtgärder, om ändring och komplettering av normativa rättsakter och om förlängning av tidsfrister) av den 28 december 2018 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 1116 av den 29 december 2018) (nedan kallad OUG nr 114/2018). Åtgärden förlängdes för år 2022 genom artikel II.1 i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 130/2021 privind instituirea unor măsuri în domeniul Investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor legative și pro ogarea unor termene (regeringens undantagsförordning nr 130/2021 om införande av åtgärder på området för offentliga investeringar och budgetåtgärder, om ändring och komplettering av normativa rättsakter och om förlängning av tidsfrister) av den 17 december 2021 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 1202 av den 18 december 2021) (nedan kallad OUG nr 130/2021). Åtgärden bibehölls sedan för år 2023 genom artikel II.1 i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 168/2022 privind unele măsuri fiscal-bugetare, prorogarea unor termene, precum și pentru modificarea și completarea unor acte normative (regeringens undantagsförordning nr 168/2022 om vissa skatte- och budgetåtgärder, om förlängning av vissa tidsfrister och om ändring och komplettering av normativa rättsakter) av den 8 december 2022 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 1186 av den 9 december 2022) (nedan kallad OUG nr 168/2022).
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
11
HZ tjänstgör som domare vid Tribunalul Galați (Domstolen i Galați, Rumänien) sedan den 1 april 2017. Denna domstol är sedan år 2019 underbemannad på grund av att vissa domartjänster är vakanta.
12
Under perioden från den 6 maj 2019 till den 15 mars 2020 arbetade HZ på den domstolens avdelning för förvaltningsmål och skattemål och därefter, från den 16 mars 2020 till den 1 september 2021, på första tvistemålsavdelningen. Enligt honom var situationen beträffande anslagna och tillsatta tjänster på avdelningen för förvaltningsmål och skattemål följande: Åren 2019–2021 fanns det nio tjänster, varav sju var tillsatta och två vakanta. År 2022 fanns det nio tjänster, varav fem var tillsatta och fyra vakanta. Från den 16 mars 2020 till den 1 september 2021 skulle den första tvistemålsavdelningen egentligen ha haft fjorton domare. Endast tolv av tjänsterna var dock tillsatta, varav två av de domarna var föräldralediga.
13
HZ anser att han sedan år 2019 inte bara har utfört de arbetsuppgifter som hör till hans egen tjänst, utan även delvis de uppgifter som hör till vakanta tjänster, uppgifter som har fördelats mellan de domare som faktiskt är i tjänst vid dess domstol. HZ har därför, som ersättning för övertidsarbete, begärt ersättning i form av en del av den nettolön och de ersättningar som var knutna till de vakanta tjänsterna, delat med det antal domare som faktiskt var i aktiv tjänst, för åren 2019–2021 samt de följande åren, fram till dess att dessa vakanta tjänster tillsätts.
14
Genom dom av den 11 januari 2023 ogillade Tribunalul București (Domstolen i Bukarest, Rumänien) HZ:s talan om utbetalning av denna lön, bland annat med motiveringen att enligt artikel 35.1 OUG nr 114/2018, artikel II.1 i OUG nr 130/2021 och artikel II.1 i OUG nr 168/2022, kan övertid för personal som omfattas av budgeten i ledande ställning eller chefsbefattningar, som fullgjorts utöver normala arbetstider samt under lediga dagar för veckovila, helgdagar och andra dagar under vilka det enligt gällande lagstiftning inte utförs något arbete under den normala arbetstiden, endast kompenseras genom motsvarande ledig tid.
15
HZ överklagade den domen till Curtea de Apel București (Appellationsdomstolen i Bukarest, Rumänien), som är den hänskjutande domstolen, och gjorde bland annat gällande att möjligheten att kompensera övertidsarbetet med ledig tid är rent teoretisk med hänsyn till hans faktiska arbetsbörda.
16
Den hänskjutande domstolen har påpekat att Curtea Constituțională (Författningsdomstolen, Rumänien) har slagit fast att ekonomisk stabilitet för domare är en av garantierna för domstolarnas oavhängighet. Den hänskjutande domstolen har påpekat att OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022, med avvikelse från den ordning som föreskrivs i artikel 21 i ramlag nr 153/2017, stadgar att kompensation för övertid för domare och åklagare under åren 2019–2023 endast kan beviljas i form av ledig tid.
17
Den hänskjutande domstolen har för det första understrukit att den tillämpliga övertidslagstiftningen för samtliga arbetstagare som avlönas med offentliga medel inte innebär att rätten till kompensationen bortfaller, utan endast begränsas till beviljandet av ledig tid.
18
Enligt HZ medför emellertid en situation med kronisk underbemanning vid en domstol en ökning av de uppgifter som varje domare i tjänst vid denna domstol ska utföra samt en ökad risk för fel och för att domarna ska ådra sig disciplinärt ansvar. I en sådan situation kan dessutom beviljande av kompensationsledighet visa sig vara rent teoretiskt, vilket innebär att domarlönerna kan visa sig inte motsvara det ansvar som följer av ämbetet.
19
För det andra anser den hänskjutande domstolen att kvalificeringen som övertidsarbete ska bedömas i förhållande till den faktiska arbetsvolymen vid en viss tidpunkt och inte enbart i förhållande till antalet tjänster.
20
Den hänskjutande domstolen har under alla omständigheter preciserat att HZ:s arbetsgivare aldrig har avslagit någon ansökan från honom om semester eller kompensationsledighet för övertid och att HZ heller inte gett in någon sådan ansökan för den aktuella perioden.
21
Mot denna bakgrund beslutade Curtea de Apel București (Appellationsdomstolen i Bukarest) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, punkterna 5 och 7 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter samt artiklarna 3 och 5–7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden, under sådana omständigheter som i det nationella målet tolkas så, att principen om domares oavhängighet utgör hinder för en nationell lagstiftning som förbjuder betalning för övertidstimmar som en domare har utfört på grund av personalbrist vid den domstol där domaren själv arbetar, i en situation då en tillämpning av kompensation endast genom ledighet i en omfattning motsvarande utfört övertidsarbete utanför den normala arbetstiden, och under dagar för veckovila och helgdagar, skulle ha en negativ inverkan på den årliga semester som föreskrivs i lag?”
Prövning av tolkningsfrågan
22
Det framgår inledningsvis av begäran om förhandsavgörande att HZ har yrkat att en del av den nettolön och de ersättningar som är knutna till de domartjänster som inte tillsatts vid hans domstol under åren 2019–2022, och för de följande åren, fram till den tidpunkt då dessa tjänster faktiskt tillsätts, ska utbetalas till HZ som lön för de arbetstimmar som han fullgjort för att utföra de arbetsuppgifter som skulle ha ålegat de domare vars tjänster förblev vakanta under denna period och därefter.
23
Den hänskjutande domstolen har preciserat att HZ inte har ansökt om ledig tid hos sin arbetsgivare, med tillämpning av OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022, för den övertid som han påstår sig ha arbetat under den aktuella perioden. Inget i handlingarna i målet indikerar att hans arbetsgivare skulle ha avskräckt eller rentav hindrar honom från att utöva denna rätt. Vidare har den hänskjutande domstolen noterat att dessa övertidstimmar inte har bokförts, vare sig av arbetsgivaren eller av HZ själv, utan han har beräknat den extra arbetsbörda som han påstår sig ha haft utifrån antalet vakanta domartjänster vid den domstol där han arbetar för varje år som avses i hans ansökan.
24
Det ska i detta hänseende understrykas att särdragen hos domaryrkets arbetsuppgifter, vilka har ett nära samband med yrkets ställning, kan hindra att arbetstiden redovisas exakt i termer av normal arbetstid och övertid. Den dömande verksamheten har vissa särdrag som kan göra det svårt eller till och med omöjligt att mäta denna arbetstid enligt de villkor som gäller för andra yrken. Den rättsliga handläggningen av mål kan omfattas av obligatoriska lagstadgade tidsfrister, kan utgöra brådskande förfaranden, bland annat interimistiska förfaranden, och ska i allmänhet uppfylla kravet på att dom ska meddelas inom skälig tid. Alla dessa omständigheter kräver att arbetsuppgifter regelbundet utförs utanför ordinarie arbetstid. Närvaro vid förhandlingar kan inte heller avgränsas genom bestämda tidsscheman som domaren eller den domstol där han eller hon arbetar har full kontroll över.
25
Under alla omständigheter ska, såsom den hänskjutande domstolen har påpekat, behovet av att utföra ytterligare arbete bedömas utifrån en domares faktiska arbetsvolym vid en viss tidpunkt och kan inte presumeras eller uppskattas enbart på grundval av antalet tjänster vid den domstol där domaren är placerad. Enligt den rumänska regeringen kvantifieras dessutom domarnas arbetsbörda av Consiliul Superior al Magistraturii (Högsta domarrådet, Rumänien), som säkerställer en balans i ansvarsfördelningen mellan domstolarna och fastställer hur många domare som ska fördelas på grundval av dessa uppgifter.
26
Såsom den hänskjutande domstolen själv har påpekat har HZ emellertid inte grundat sin talan vid den hänskjutande domstolen om ekonomisk ersättning för den övertid som han påstår sig ha fullgjort under den period som avses i hans ansökan på det allmänna systemet för övertidsarbete i artikel 21.1–21.6 i ramlag nr 153/2017, som var tillämpligt innan de undantag som föreskrivs i OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022 infördes, utan genom att fastställa beloppet för sina anspråk på grundval av nettolöner och ersättningar för de domartjänster som inte tillsatts vid den domstol där han arbetar delat med det antal domartjänster som faktiskt varit tillsatta.
27
Det ska påpekas att begreppet kompensation ska tolkas brett och anses innefatta all ersättning, i pengar eller in natura, nutida eller framtida, som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen, vare sig det sker enligt anställningsavtal, enligt lag eller frivilligt (dom av den 22 februari 2024, Randstad Empleo m.fl., C‑649/22, EU:C:2024:156, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
28
Domstolen konstaterar att HZ, genom att yrka övertidsersättning, beräknad på grundval av nettolöner och ersättningar för tjänster som inte tillsatts vid den domstol där han arbetar, utan att för den skull ha gjort gällande vare sig den rätt till ledig tid som motsvarar dessa övertidstimmar eller den rätt till ekonomisk ersättning som föreskrivs i det allmänna system som föreskrivs i artikel 21.1–21.6 i ramlag nr 153/2017, genom sin talan vid den hänskjutande domstolen tycks ifrågasätta sin lön som domare vid en domstol som är underbemannad snarare än den ersättning som han skulle ha rätt till för övertidsarbete.
29
I detta sammanhang vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida den aktuella nationella lagstiftningen är förenlig med domarnas oavhängighet, såsom den garanteras genom artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU, punkterna 5 och 7 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter och artiklarna 3 och 5–7 i direktiv 2003/88/EG.
30
Vad gäller de bestämmelser som den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska tolka, påpekar domstolen att den inte har preciserat i vilken mån punkt 7 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, enligt vilken förbättringen av levnads- och arbetsvillkoren för arbetstagare i Europeiska unionen ska leda till att vissa aspekter av arbetsrätten utvecklas, är relevant för att besvara denna fråga.
31
Vad vidare gäller direktiv 2003/88, erinras om att det direktivet i princip inte är tillämpligt på arbetstagarnas lön, med undantag för årlig betald semester (dom av den 15 juli 2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
32
Det är riktigt att den hänskjutande domstolen tycks anse att kompensationsledighet för övertidsarbete som utförs utöver den normala arbetstiden samt under veckovilor och helgdagar, om den kunde genomföras, skulle kunna strida mot rätten till årlig lagstadgad semester.
33
Det finns emellertid inget i handlingarna i målet som tyder på att den nationella lagstiftning som föreskriver en sådan kompensation skulle kunna strida mot denna rätt. Under dessa omständigheter kan den ställda frågan inte anses kräva en prövning mot bakgrund av bestämmelserna i direktiv 2003/88.
34
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt sin tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU och punkt 5 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som, genom att endast föreskriva en kompensationsledighet för den arbetstid som en domare fullgör för att utföra arbetsuppgifter som egentligen hör till vakant tjänst vid dennes domstol, utöver de uppgifter som ankommer på domaren på grund av den tjänst som han eller hon själv innehar, utesluter all ekonomisk ersättning för det arbete som utförts för att utföra dessa ytterligare arbetsuppgifter.
35
Det ankommer på de nationella domstolarna och på EU-domstolen att i enlighet med artikel 19 FEU, som ger uttryck för det värde som rättsstaten utgör enligt artikel 2 FEU, säkerställa att unionsrätten tillämpas fullt ut i samtliga medlemsstater och att säkerställa domstolsskyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten. För detta ändamål är det av största vikt att dessa domstolars oavhängighet upprätthålls (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
36
Detta krav, vilket är oupplösligt förbundet med rättskipningsuppdraget, är en del av kärninnehållet i den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd och till en rättvis rättegång, vilken är av vital betydelse för att garantera att samtliga rättigheter som enskilda tillerkänns enligt unionsrätten skyddas och att medlemsstaternas gemensamma värden som anges i artikel 2 FEU, bland annat rättsstatsprincipen, upprätthålls (se, i detta avseende, dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
37
Begreppet domstolarnas oavhängighet förutsätter i synnerhet att den aktuella instansen fullgör sina uppgifter helt självständigt, utan att vara underställd någon annan och utan att ta emot order eller instruktioner från något håll och att den således är skyddad mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan äventyra dess ledamöters oberoende prövning och påverka deras avgöranden. I likhet med det förhållandet att den aktuella instansens ledamöter är oavsättliga, är den omständigheten att dessa ledamöter erhåller en lön vars storlek motsvarar vikten av de funktioner de utövar en garanti som är grundläggande för domarnas oavhängighet (dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punkterna 44 och 45, dom av den 7 februari 2019, Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, punkt 66, och dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 49).
38
Medlemsstaterna har förvisso ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller offentliga utgifter, inbegripet metoden för att beräkna dessa utgifter och, bland annat, domarnas löner (se, i detta avseende, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 51).
39
Icke desto mindre får de nationella bestämmelserna om domares löner inte ge upphov till rimligt tvivel hos enskilda rättssubjekt beträffande de aktuella domarnas pålitlighet i förhållande till yttre omständigheter och deras neutralitet i förhållande till de intressen som konfronteras (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku et Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
40
I synnerhet utgör, såsom anges i punkt 37 ovan, den omständigheten att domarna erhåller en lön vars storlek motsvarar vikten av de funktioner de utövar en garanti som är grundläggande för domarnas oavhängighet.
41
Utöver att domarnas löner ska vara skäliga, i den mening som avses i punkt 5 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, behöver domarnas lönenivå, med hänsyn till den socioekonomiska situationen i den berörda medlemsstaten, vara tillräckligt hög för att tillförsäkra dem ett ovedersägligt ekonomiskt oberoende som kan skydda dem mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan undergräva neutraliteten i de beslut som de måste fatta. Lönenivån bidrar således till att säkerställa domarnas oavhängighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 58 och där angiven rättspraxis).
42
Domarnas lön kan därmed variera beroende på tjänstetiden och arten av de uppgifter som de anförtrotts. Lönen måste dock under alla omständigheter alltid motsvara vikten av de funktioner domarna utövar (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 60).
43
Vid bedömningen av huruvida domarnas lön är adekvat ska hänsyn tas till, förutom den ordinarie grundlönen, de olika tillägg och ersättningar som domarna uppbär, bland annat på grund av deras tjänstetid eller de uppgifter som de anförtrotts, men även ett eventuellt undantag från skyldigheten att betala sociala avgifter (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 61).
44
Frågan huruvida domarnas lön är adekvat ska dessutom bedömas mot bakgrund av den ekonomiska, sociala och finansiella situationen i den berörda medlemsstaten. Mot denna bakgrund är det lämpligt att jämföra domarnas genomsnittliga lön med den genomsnittliga lönen i denna stat (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 62).
45
För att säkerställa domarnas oavhängighet och, mer allmänt, rättsväsendets kvalitet i en rättsstat, bör politiken vad gäller rättsväsendet även ta hänsyn till lönerna för andra juridiska yrken för att göra domaryrket attraktivt för högt kvalificerade jurister. Av detta kan emellertid inte slutsatsen dras att principen om domares oavhängighet utgör hinder för att domares löner fastställs till en lägre nivå än genomsnittslönen för andra yrkesverksamma jurister, särskilt de som utövar ett fritt yrke, såsom advokater, eftersom det är uppenbart att dessa befinner sig i en annan situation än domare (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 63).
46
I alla händelser får enligt maktfördelningsprincipen, som är kännetecknande för hur en rättsstat fungerar, sättet att fastställa domarnas löner inte ge upphov till tvivel om domstolarnas oavhängighet i förhållande till den lagstiftande och den verkställande makten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 50).
47
Slutligen måste villkoren för att fastställa domares löner kunna bli föremål för en effektiv domstolsprövning enligt de förfaranden som föreskrivs i den berörda medlemsstatens lagstiftning (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 64).
48
När det gäller antagandet av en lagbestämmelse som, med avvikelse från den nationella lagstiftningen och under omständigheter då domare är underbemannade, föreskriver att en domares extra arbetsbörda till följd av utförandet av uppgifter i samband med en vakant domartjänst vid en domstol inte kompenseras ekonomiskt utan bara med ledighet, måste en sådan undantagsbestämmelse uppfylla ett visst antal krav för att principen om domares oavhängighet ska anses ha iakttagits.
49
För det första måste en sådan undantagsbestämmelse som avses i föregående punkt, i likhet med de allmänna bestämmelserna om fastställande av domares löner från vilka den avviker, vara föreskriven i lag. Åtgärdens inverkan på domarnas löner får inte heller vara oproportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 66).
50
För det andra ska denna avvikande åtgärd motiveras av ett mål av allmänintresse, såsom ett tvingande krav på att eliminera ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser, i den mening som avses i artikel 126.1 FEUF (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
51
De budgetskäl som motiverade antagandet av en åtgärd som avviker från de allmänna bestämmelserna om domares löner måste tydligt anges. Dessutom bör dessa åtgärder, med förbehåll för vederbörligen motiverade exceptionella omständigheter, inte vara specifikt inriktade enbart på ledamöter av nationella domstolar, utan ska ingå i en allmännare ram som syftar till att en större grupp av tjänstemän inom den nationell offentliga förvaltningen ska bidra till de budgetmässiga ansträngningar som görs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 49, och dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 69).
52
När en medlemsstat antar finanspolitiska åtstramningsåtgärder som drabbar dess tjänstemän och andra offentliganställda kan den följaktligen – i ett samhälle som kännetecknas av solidaritet, såsom understryks i artikel 2 FEU – besluta att tillämpa dessa åtgärder även på nationella domare (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 71).
53
För det tredje ska, i enlighet med proportionalitetsprincipen, som är en allmän princip i unionsrätten, en sådan undantagsbestämmelse som avses i punkt 48 ovan vara ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet av allmänintresse uppnås, begränsas till vad som är absolut nödvändigt för att uppnå detta mål och inte vara oproportionerlig i förhållande till nämnda mål, vilket innebär att betydelsen av detta mål ska vägas mot hur allvarligt ingreppet i principen om domares oavhängighet är (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 72).
54
Även om denna bestämmelse framstår som ägnad att uppnå det mål av allmänintresse som avses i punkt 50 ovan, måste den emellertid förbli ett undantagsfall och av tillfällig karaktär: Den får inte tillämpas längre än vad som är nödvändigt för att uppnå det legitima mål som eftersträvas, såsom att eliminera ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 73).
55
Dess inverkan på domarnas löner får inte heller vara oproportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 74).
56
För det fjärde kräver upprätthållandet av domarnas oavhängighet, trots att en finanspolitisk åtstramningsåtgärd tillämpas på dem, och även om en sådan åtgärd är kopplad till en allvarlig ekonomisk, social och finansiell kris, att nivån på domarnas löner alltid motsvarar betydelsen av de funktioner de utövar, så att de förblir skyddade mot yttre inblandning eller påtryckningar som kan äventyra deras oberoende prövning och påverka deras avgöranden, i enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkt 37 ovan (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 75).
57
För det femte måste en sådan avvikande åtgärd som avses i punkt 48 ovan också kunna bli föremål för en effektiv domstolsprövning (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 76).
58
Även om det inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 267 FEUF inte ankommer på EU-domstolen att tillämpa unionsbestämmelserna på ett visst fall, kan EU-domstolen, för att kunna ge de hänskjutande domstolarna ett användbart svar, ge dem anvisningar, på grundval av handlingarna i de nationella målen och de skriftliga yttranden som avgetts till den, som är ägnade att göra det möjligt för de hänskjutande domstolarna att avgöra målen (dom av den 25 februari 2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku och Adoreikė, C‑146/23 och C‑374/23, EU:C:2025:109, punkt 77 och där angiven rättspraxis).
59
I förevarande fall bedömer EU-domstolen att det ankommer på den hänskjutande domstolen att bekräfta följande omständigheter som framgår av begäran om förhandsavgörande och av de skriftliga yttranden som ingetts till EU-domstolen.
60
För det första infördes den nationella bestämmelsen om förbud mot övertidsersättning för domare genom OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022, för åren 2019–2022. Det framgår emellertid av begäran om förhandsavgörande att dessa rättsakter är av lagstiftningskaraktär och att det undantag som de innehåller är begränsat till det år som var och en av dessa rättsakter avser.
61
För det andra framgår det av ingressen till OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022 att antagandet av dessa rättsakter motiveras av ”att det är absolut nödvändigt att följa det mål om ett underskott på mindre än 3 procent av [BNP] som fastställs i EUF-fördraget”. Såsom det har erinrats om i punkt 50 ovan utgör ett krav på att undanröja ett alltför stort offentligt underskott, i den mening som avses i artikel 126.1 FEUF, ett mål av allmänintresse. Det ska emellertid prövas om anslag har beviljats eller inte för de tjänster som inte är tillsatta. Om så är fallet, skulle det kunna ifrågasättas om det avsedda målet faktiskt eftersträvas på ett systematiskt och konsekvent sätt.
62
Enligt bestämmelserna i OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022 om införande av ett undantag från övertidsbestämmelserna, såsom de redovisas i begäran om förhandsavgörande, är dessa bestämmelser dessutom tillämpliga på ”personal som omfattas av budgeten i ledande ställning eller chefsbefattningar”. De är således inte specifikt inriktade på domare.
63
Vad för det tredje gäller frågan huruvida den aktuella åtgärden är proportionerlig, påpekar domstolen, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, att den kan visa sig vara ägnad att säkerställa förverkligandet av målet att minska de offentliga underskotten och att den kan vara nödvändig med hänsyn till det mål som ska uppnås.
64
Vad vidare gäller proportionaliteten i strikt mening ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera att den aktuella åtgärden inte utgör en direkt sänkning av domarnas löner, genom att pröva huruvida OUG nr 114/2018, 130/2021 och 168/2022 faktiskt nöjer sig med att begränsa övertidskompensationen till beviljande av motsvarande ledig tid.
65
Med hänsyn till de risker som domare löper till följd av övertidsarbete och som den hänskjutande domstolen har påpekat, ankommer det på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida de berörda domarna i praktiken avskräcks eller till och med hindras från att utnyttja denna ledighet.
66
Såtillvida som den hänskjutande domstolen vill få klarlagt om HZ:s lön är skälig, framgår det under alla omständigheter av punkterna 44 och 56 ovan att det, när det gäller domare, ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma om lönen är skälig, med beaktande av den ekonomiska, sociala och finansiella situationen i den berörda medlemsstaten, genom att jämföra domarnas genomsnittliga lön med den genomsnittliga lönen i denna stat.
67
Med hänvisning till resultattavlan för rättskipningen i unionen för år 2024 har Europeiska kommissionen i sitt skriftliga yttrande angett att en rumänsk domare i början av sin karriär erhåller en genomsnittlig lön som motsvarar 2,9 gånger den genomsnittliga årliga bruttolönen i Rumänien. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera denna omständighet.
68
Av vad som anförts följer att den hänskjutna tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU och punkt 5 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, ska tolkas så, att principen om domares självständighet inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som endast föreskriver en kompensationsledighet för den arbetstid som en domare fullgör för att utföra arbetsuppgifter som hör till en vakant tjänst vid dennes domstol, utöver dem som åligger honom eller henne på grund av den tjänst som han eller hon innehar, och utesluter alla möjligheter till ekonomisk ersättning för det arbete som han eller hon har utfört för att fullgöra dessa ytterligare uppgifter, under förutsättning att domaren faktiskt kan utnyttja den kompensationsledighet som han eller hon har tjänat in och att denna lagstiftning inte får till följd att hans eller hennes lön inte står i proportion till betydelsen av de uppgifter som han eller hon utför.
Rättegångskostnader
69
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
Artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 2 FEU och punkt 5 i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som antogs vid Europeiska rådets möte i Strasbourg den 9 december 1989,
ska tolkas så,
att principen om domares självständighet inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som endast föreskriver en kompensationsledighet för den arbetstid som en domare fullgör för att utföra uppgifter som hör till en vakant tjänst vid dennes domstol, utöver dem som åligger honom eller henne på grund av den tjänst som han eller hon innehar, och utesluter alla möjligheter till ekonomisk ersättning för det arbete som han eller hon har utfört för att utföra dessa ytterligare uppgifter, under förutsättning att domaren faktiskt kan utnyttja den kompensationsledighet som han eller hon har tjänat in och att denna lagstiftning inte får till följd att hans eller hennes lön inte står i proportion till betydelsen av de uppgifter som han eller hon utför.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.