62024CJ0431_RES
Věc C‑431/24 [Multan] (
i
)
W
v.
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond)
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 29. ledna 2026
„Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Směrnice 2013/32/EU – Společná řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Článek 23 odst. 1 – Přístup k informacím obsaženým ve spisu žadatele o mezinárodní ochranu – Článek 46 – Právo na účinný procesní prostředek – Listina základních práv Evropské unie – Článek 4, článek 18 a čl. 19 odst. 2 – Zásada nenavracení – Článek 47 druhý pododstavec Listiny základních práv – Právo na spravedlivý proces – Šetření v zemi původu žadatele – Zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu a přijetí rozhodnutí o navrácení – Přístup soudu prvního stupně a žadatele k informacím o způsobu, jakým bylo vedeno šetření v zemi původu žadatele – Rozsah práva na obhajobu a práva na účinný opravný prostředek – Vztah k zásadě nenavracení“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Žaloba proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti o mezinárodní ochranu – Právo na účinnou právní ochranu – Právo na obhajobu – Právo na přístup ke spisu – Informace uvedené ve spisu žadatele – Pojem – Informace o způsobu, jakým orgány hostitelského členského státu vedly šetření v zemi původu žadatele – Zahrnutí – Působnost – Posouzení dodržení zásady nenavracení soudem
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 23 odst. 1, články 30 a 46)
(viz body 31–46 a výrok)
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Směrnice 2013/32 – Žaloba proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti o mezinárodní ochranu – Právo na účinnou právní ochranu – Právo na obhajobu – Právo na přístup ke spisu – Výjimka – Legitimní cíle odůvodňující nezpřístupnění určitých informací žadateli – Povinnost členských států stanovit postupy, které zaručí dodržování práva na obhajobu – Možnost povolit přístup k těmto informacím právnímu zástupci žadatele nebo poradci, který podstoupil bezpečnostní prověrku
(Listina základních práv Evropské unie, článek 47; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32, čl. 23 odst. 1 druhý pododstavec)
(viz body 49–54)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému rechtbank Den Haag (soud v Haagu, Nizozemsko) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesnil, jaké informace musí být poskytnuty žadateli o mezinárodní ochranu a musí být zohledněny soudem rozhodujícím o opravném prostředku podaném tímto žadatelem proti rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti a proti rozhodnutí o navrácení, které vůči němu bylo přijato.
V roce 2014 podal žalobce v původním řízení, křesťan původem z Pákistánu, v Nizozemsku žádost o mezinárodní ochranu, která byla zamítnuta.
Poté, co byla vůči němu v zemi původu vydána fatva, podal v roce 2018 novou žádost o mezinárodní ochranu. Minister van Buitenlandse Zaken (ministr zahraničních věcí, Nizozemsko) následně provedl šetření v Pákistánu s cílem určit, zda žalobce v původním řízení potřebuje mezinárodní ochranu. Výsledky tohoto šetření byly zaznamenány v individuálním memorandu předaném Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko) (dále jen „státní tajemník“). Toto individuální memorandum spolu s proškrtanou verzí dokumentů, na nichž bylo založeno, včetně zprávy o šetření (dále jen „podpůrné dokumenty“), byly poté předány žalobci v původním řízení.
V roce 2022 státní tajemník zamítl žádost žalobce v původním řízení o mezinárodní ochranu a přijal vůči němu rozhodnutí o navrácení.
Na podporu své žaloby proti těmto rozhodnutím u soudu v Haagu žalobce mimo jiné tvrdil, že státní tajemník porušil unijní zásadu dodržování práva na obhajobu tím, že mu neposkytl úplný přístup k podpůrným dokumentům.
Ministr zahraničních věcí poskytl soudu v Haagu neproškrtané podpůrné dokumenty a podal návrh na základě vnitrostátní právní úpravy (
1
), kterým se domáhal, aby pouze předkládající soud měl přístup k některým částem těchto dokumentů, čemuž bylo vyhověno. Žalobce v původním řízení však následně odmítl, aby se předkládající soud při rozhodování o rozhodnutí o zamítnutí jeho žádosti o mezinárodní ochranu seznámil s neproškrtanými podpůrnými dokumenty z důvodu, že uvedená vnitrostátní právní úprava je podle jeho názoru v rozporu s unijním právem.
Soud v Haagu vyjádřil pochybnosti o slučitelnosti takové právní úpravy omezující přístup k podpůrným dokumentům se směrnicí 2013/32 (
2
) a rozhodl se předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Dotázal se Soudního dvora, zda informace o způsobu, jakým bylo vedeno šetření v rámci žádosti o mezinárodní ochranu, spadají pod pojem „informace uvedené ve spisu žadatele, na základě kterých je nebo bude rozhodnuto“ ve smyslu čl. 23 odst. 1 směrnice 2013/32 (
3
), takže žadatel o mezinárodní ochranu a příslušný soud musí mít přístup k těmto informacím za podmínek stanovených v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci písm. a) a b) této směrnice.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr nejprve uvedl, že hlavním cílem směrnice 2013/32 je stanovit normy pro řízení pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany, a to zejména při dodržení zásady nenavracení, která je jakožto základní právo zaručena článkem 18 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) ve spojení s článkem 33 Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků (
4
), jakož i čl. 19 odst. 2 Listiny.
Jak potvrzuje článek 30 směrnice 2013/32 (
5
), riziko porušení této zásady však může vyplývat ze způsobu, jakým ministr zahraničních věcí vedl šetření v zemi původu žadatele o mezinárodní ochranu.
Žadatel o mezinárodní ochranu přitom musí být schopen uplatnit právo na ochranu před zpřístupněním informací o jeho žádosti členskými státy údajnému původci pronásledování nebo vážné újmy na základě relevantních skutečností týkajících se způsobu, jakým bylo vedeno šetření v zemi jeho původu. Stejně tak vnitrostátní soud, kterému byla předložena žaloba proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, musí mít možnost přezkoumat, zda členské státy dodržují povinnosti, které pro ně vyplývají z čl. 30 písm. a) směrnice 2013/32.
Takové informace o způsobu, jakým orgány hostitelského členského státu vedly v zemi původu tohoto státního příslušníka šetření za účelem ověření opodstatněnosti jeho žádosti, jako jsou podpůrné dokumenty, včetně zprávy o šetření, o které jde v původním řízení, spadají pod pojem „informace uvedené ve spisu žadatele, na základě kterých je nebo bude rozhodnuto“ ve smyslu čl. 23 odst. 1 směrnice 2013/32, pokud mohou být relevantní pro posouzení dodržení zásady nenavracení ze strany tohoto soudu.
Soudní dvůr dodal, že v projednávané věci nemá skutečnost, že rozhodující orgán odpovědný za posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nemá úplný a přímý přístup k podpůrným dokumentům, vliv na relevanci těchto informací za účelem zajištění účinnosti opravného prostředku podaného proti rozhodnutí o zamítnutí této žádosti a umožnění předkládajícímu soudu posoudit dodržení zásady nenavracení.
Tento výklad je podpořen zaprvé článkem 46 odst. 3 směrnice 2013/32, který upřesňuje, že soud, u něhož je napadeno rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, provede úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky. Podle ustálené judikatury přitom přídavné jméno „úplné“ potvrzuje, že soud je povinen přezkoumat zejména skutečnosti, které rozhodující orgán zohlednil nebo měl zohlednit.
Zadruhé je právo přístupu ke spisu logickým důsledkem účinného výkonu práva na obhajobu zaručeného v čl. 47 druhém pododstavci Listiny. Soudní dvůr přitom rozhodl, že osoba, které se dotýká akt nepříznivě zasahující do jejího právního postavení, má právo prostudovat všechny dokumenty obsažené ve spise ze šetření, které mohou být relevantní pro její obhajobu, a pouze orgánu, který tento akt přijal, přísluší určovat, jaké dokumenty jsou pro tento účel užitečné (
6
).
Z toho vyplývá, že žadatel o mezinárodní ochranu a příslušný soud musí mít přístup k těmto informacím za podmínek stanovených v čl. 23 odst. 1 druhém pododstavci písm. a) a b) směrnice 2013/32. Ze znění tohoto článku vyplývá, že soud musí mít přístup ke všem informacím, které mohou být relevantní pro jeho rozhodnutí, i kdyby zpřístupnění některých z těchto informací bylo v případě žadatele omezeno.
Členské státy totiž mohou učinit výjimku z práva žadatele na přístup ke spisu, pokud by zpřístupnění informací nebo zdrojů ohrozilo zejména bezpečnost státu nebo bezpečnost zdrojů. Pokud jeden nebo více legitimních cílů odůvodňují nezpřístupnění informací žadateli, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, členské státy umožní přístup k těmto informacím nebo zdrojům soudům, kterým byl předložen takový opravný prostředek, a zaručí dodržování práva dotyčné osoby na obhajobu.
Vzhledem k tomu, že směrnice 2013/32 nestanoví, jakým způsobem musí členské státy zajistit dodržování tohoto práva, je na členských státech, aby stanovily konkrétní podmínky postupů nezbytných k tomuto účelu, avšak za podmínky, že zajistí zejména dodržování práva na účinnou právní ochranu zakotveného v článku 47 Listiny. Podle čl. 23 odst. 1 směrnice 2013/32 mohou členské státy zejména povolit přístup k relevantním informacím právnímu zástupci nebo poradci žadatele, který podstoupil bezpečnostní prověrku.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
1
) – Článek 8:29 odst. 1 Algemene wet bestuursrecht (správní řád, Nizozemsko), ve znění použitelném na spor v původním řízení, stanoví, že „[ú]častníci řízení, kteří jsou povinni poskytnout informace nebo předložit podklady, mohou, mají-li k tomu vážné důvody, odmítnout poskytnutí informací nebo předložení dokumentů nebo mohou oznámit správnímu soudu, že se s těmito informacemi nebo dokumenty může seznámit pouze on sám. [...]“.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).
(
3
) – Článek 23 odst. 1 směrnice 2013/32 stanoví: „Členské státy zajistí, aby právní zástupce nebo jiný poradce, který je k této činnosti oprávněn podle vnitrostátního práva a který v souladu s vnitrostátním právem žadateli o mezinárodní ochranu pomáhá nebo ho zastupuje, měl přístup k informacím uvedeným ve spisu žadatele, na základě kterých je nebo bude rozhodnuto. Členské státy mohou učinit výjimku, pokud by vyzrazení [zpřístupnění] informací nebo zdrojů ohrozilo bezpečnost státu, bezpečnost organizací nebo osob poskytujících informace nebo bezpečnost osob, jichž se informace týkají, nebo pokud by byly ohroženy zájmy šetření v souvislosti s posuzováním žádostí o mezinárodní ochranu příslušnými orgány členských států nebo mezinárodní vztahy členských států. V těchto případech členské státy: a) zpřístupní takové informace nebo zdroje orgánům uvedeným v kapitole V a b) stanoví ve vnitrostátním právu postupy, které zaručí dodržování práva žadatele na obhajobu. Pokud jde o písmeno b), mohou členské státy zejména povolit přístup k informacím nebo zdrojům právnímu zástupci nebo poradci, který podstoupil bezpečnostní prověrku, pokud jsou informace podstatné pro posouzení žádosti nebo pro přijetí rozhodnutí o odnětí mezinárodní ochrany.“
(
4
) – Úmluva o právním postavení uprchlíků, podepsaná v Ženevě dne 28. července 1951, Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)] ve znění Protokolu týkajícího se právního postavení uprchlíků, podepsaného v New Yorku dne 31. ledna 1967.
(
5
) – Článek 30 směrnice 2013/32 v písmenu b) stanoví, že při shromažďování informací členské státy „nezískávají od údajných původců pronásledování nebo vážné újmy žádné informace způsobem, jímž by tito původci byli přímo informováni o tom, že dotyčný žadatel podal žádost, a který by ohrozil nedotknutelnost žadatele nebo na něm závislých osob, nebo svobodu či bezpečnost jeho rodinných příslušníků, kteří dosud žijí v zemi původu“. Ve stejném duchu tento článek v písmenu a) stanoví, že při shromažďování informací o jednotlivých případech členské státy „nesdělí údajným původcům pronásledování nebo vážné újmy informace o jednotlivých žádostech o mezinárodní ochranu ani skutečnost, že byla podána žádost“.
(
6
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. prosince 2022, Bundesrepublik Deutschland (Přístup ke spisu v oblasti azylu) (C‑564/21, EU:C:2022:951, body 38 a 39).