62018CJ0457_RES
Věc C‑487/18
Slovinská republika
v.
Chorvatská republika
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 31. ledna 2020
„Nesplnění povinnosti státem – Článek 259 SFEU – Pravomoc Soudního dvora – Určení společné hranice dvou členských států – Spor o hranice mezi Chorvatskou republikou a Slovinskou republikou – Rozhodčí smlouva – Rozhodčí řízení – Oznámení učiněné Chorvatskou republikou o jejím rozhodnutí odstoupit od rozhodčí smlouvy z důvodu pochybení, kterého se podle jejího názoru dopustil člen rozhodčího soudu – Rozhodčí nález vydaný rozhodčím soudem – Porušení rozhodčí smlouvy a hranice stanovené rozhodčím nálezem, kterého se měla dopustit Chorvatská republika – Zásada loajální spolupráce – Žádost o vynětí dokumentu ze spisu – Ochrana právního poradenství“
Evropská unie – Orgány – Právo veřejnosti na přístup k dokumentům – Nařízení č.1049/2001 – Výjimky z práva na přístup k dokumentům – Ochrana právního poradenství – Převažující veřejný zájem odůvodňující zpřístupnění dokumentů – Pojem – Zveřejnění právního stanoviska Komise odůvodněné vlastním zájmem jedné strany sporu – Vyloučení
(Článek 259 třetí pododstavec SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1049/2001, čl. 4 odst. 2 druhý pododstavec)
(viz body 70, 71, výrok 1)
Žaloba pro nesplnění povinnosti – Pravomoc Soudního dvora – Omezení – Rozhodčí smlouva mezi dvěma členskými státy za účelem vyřešení sporu o hranice – Mezinárodní úmluva uzavřená členskými státy, která není nedílnou součástí unijního práva – Žaloba založená na nesplnění povinnosti vyplývající z unijního práva, které má ve vztahu k údajnému porušení uvedené úmluvy akcesorickou povahu – Chybějící pravomoc Soudního dvora – Spor o hranice
(Články 258 a 259 SFEU)
(viz body 91, 92, 101–108, výrok 2)
Členské státy – Povinnosti – Povinnost loajální spolupráce – Rozsah – Spor o hranice mezi dvěma členskými státy – Povinnost loajálně usilovat o dosažení konečného řešení tohoto sporu v souladu s mezinárodním právem – Způsoby řešení sporů – Pojem – Předložení věci Soudu prostřednictvím rozhodčí doložky – Zahrnutí
(Článek 4 odst. 3 SEU; článek 273 SFEU)
(viz bod 109)
Shrnutí
Soudní dvůr Evropské unie nemá pravomoc rozhodnout o sporu o hranici mezi Slovinskem a Chorvatskem, přičemž tyto dva členské státy jsou podle čl. 4 odst. 3 SEU povinny loajálně usilovat o dosažení konečného právního řešení tohoto sporu v souladu s mezinárodním právem
V rozsudku Slovinsko v. Chorvatsko (C‑457/18), vyhlášeném dne 31. ledna 2020, rozhodl velký senát Soudního dvora, že nemá pravomoc rozhodnout o žalobě podané Slovinskem na základě článku 259 SFEU znějící na určení, že Chorvatsko nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z unijního práva tím, že nesplnilo povinnosti vyplývající pro posledně uvedený členský stát z rozhodčí smlouvy uzavřené se Slovinskem, jejímž účelem je vyřešit spor o hranice mezi těmito dvěma státy, jakož i z rozhodčího nálezu vymezujícího námořní a pozemní hranice mezi uvedenými státy. Soudní dvůr však uvedl, že tímto nedostatkem pravomoci není dotčena jakákoliv povinnost vyplývající pro každý z těchto dvou členských států z jejich vzájemných vztahů, tak ve vztahu k Unii a ostatním členským státům z čl. 4 odst. 3 SEU loajálně usilovat o dosažení konečného právního řešení podle mezinárodního práva za účelem zajištění účinného a neomezeného uplatňování unijního práva v dotčených oblastech. Aby toho mohly dosáhnout, mohou využít kteréhokoliv způsobu řešení jejich sporu, včetně jeho případného předložení Soudnímu dvoru na základě rozhodčí smlouvy podle článku 273 SFEU.
Za účelem vyřešení otázky určení jejich společných hranic v návaznosti na vyhlášení jejich nezávislosti na Socialistické federativní republice Jugoslávie uzavřely Chorvatsko a Slovinsko rozhodčí smlouvu v listopadu 2009. Podle této smlouvy, která vstoupila v platnost o rok později, se oba státy zavázaly předložit tento spor rozhodčímu soudu zřízenému touto smlouvou, jehož nález je zavazuje. V návaznosti na uplatněnou námitku a překážku v řízení, ke které došlo před rozhodčím soudem z důvodu neoficiální komunikace rozhodce jmenovaného Slovinskem se zmocněnkyní tohoto státu před rozhodčím soudem v průběhu porady tohoto soudu, mělo Chorvatsko za to, že je ohrožena způsobilost uvedeného soudu vydat nález nezávisle a nestranně. V červenci 2015 tak Chorvatsko informovalo Slovinsko, že má za to, že se Slovinsko dopustilo závažných porušení rozhodčí smlouvy. V důsledku toho se s odvoláním na Vídeňskou úmluvu o smluvním právu (
1
) Chorvatsko rozhodlo okamžitě odstoupit od rozhodčí smlouvy. Rozhodčí soud měl nicméně za to, že je třeba pokračovat v rozhodčím řízení a v červnu 2017 vydal rozhodčí nález, kterým vymezil námořní a pozemní hranice mezi oběma dotčenými státy. Chorvatsko tento rozhodčí nález nevykonalo. V červenci 2018 podalo Slovinsko k Soudnímu dvoru žalobu pro nesplnění povinnosti. Slovinsko na prvním místě tvrdilo, že Chorvatsko porušilo několik povinností, které pro něj vyplývají z primárního práva (
2
), tím, že nesplnilo své povinnosti vyplývající z rozhodčí smlouvy a rozhodčího nálezu, zejména tím, že nerespektovalo hranici určenou tímto nálezem. Slovinsko dále tvrdilo, že Chorvatsko z tohoto důvodu porušilo několik norem sekundárního práva (
3
).
Při rozhodování o námitce nepřípustnosti vznesené Chorvatskem Soudní dvůr připomněl, že nemá pravomoc rozhodovat o výkladu mezinárodní úmluvy uzavřené členskými státy, jejíž předmět nespadá do oblastí pravomoci Unie, jakož i o povinnostech, které z takové úmluvy vyplývají. Soudní dvůr z toho následně vyvodil, že nemá pravomoc rozhodnout o žalobě pro nesplnění povinnosti, ať již podané na základě článku 258 nebo 259 SFEU, pokud je porušení ustanovení unijního práva dovolávané na jeho podporu akcesorické ve vztahu k údajnému porušení povinností vyplývajících z takové úmluvy.
Soudní dvůr přitom konstatoval, že porušení unijního práva tvrzená Slovinskem pramení buďto z toho, že Chorvatsko údajně nesplnilo povinnosti vyplývající z rozhodčí smlouvy a rozhodčího nálezu vydaného na jejím základě, nebo vycházejí z předpokladu, že pozemní a námořní hranice mezi těmito dvěma členskými státy byla určena tímto nálezem.
Soudní dvůr zdůraznil, že v projednávané věci byl rozhodčí nález vydán mezinárodním soudem zřízeným na základě dvoustranné rozhodčí smlouvy upravené mezinárodním právem, jejíž předmět nespadá do oblastí pravomocí Unie a jejíž smluvní stranou Unie není, a uvedl, že rozhodčí smlouva ani rozhodčí nález nejsou nedílnou součástí unijního práva. Soudní dvůr v tomto rámci uvedl, že odkaz, který na uvedený rozhodčí nález činí neutrálně ustanovení aktu o přistoupení Chorvatska k Unii, nelze vykládat tak, že do unijního práva zapracovává mezinárodní závazky přijaté oběma členskými státy v rámci výše uvedené rozhodčí smlouvy.
Za těchto okolností měl Soudní dvůr za to, že údajná porušení unijního práva jsou v projednávané věci akcesorická ve vztahu k údajnému nesplnění povinností vyplývajících z dotčené dvoustranné smlouvy ze strany Chorvatska. Soudní dvůr uvedl, že předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti podle článku 259 SFEU může být pouze nesplnění povinností vyplývajících z unijního práva, a rozhodl, že tedy nemá pravomoc rozhodnout v rámci projednávané žaloby o údajném nesplnění povinností vyplývajících z rozhodčí smlouvy a rozhodčího nálezu, z nichž pramení žalobní důvody uplatněné Slovinskou republikou vycházející z údajných porušení unijního práva.
V poslední řadě Soudní dvůr, který připomněl pravomoc vyhrazenou členským státům podle mezinárodního práva v oblasti zeměpisného vymezení jejich hranic, jakož i okolnost, že podle rozhodčí smlouvy je na stranách této smlouvy, aby přijaly opatření nezbytná k vykonání rozhodčího nálezu, měl za to, že není na něm, aby v rámci projednávané žaloby zkoumal otázku rozlohy a vymezení území Chorvatska a Slovinska tím, že přímo použije hranici určenou rozhodčím nálezem za účelem ověření, zda skutečně došlo k porušení dotčeného unijního práva.
(
1
) – Vídeňská úmluva o smluvním právu ze dne 23. května 1969, Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 1155, s. 331.
(
2
) – Jedná se o článek 2 a čl. 4 odst. 3 SEU.
(
3
) – Byl tak uplatněn čl. 5 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2371/2002 ze dne 11. prosince 2013 o společné rybářské politice, o změně nařízení Rady (ES) č. 1954/2003 a (ES) č. 1224/2009 a o zrušení nařízení Rady (ES) č. a (ES) č. 639/2004 a rozhodnutí Rady 2004/585/ES (Úř. věst. 2013, L 354, s. 22); systém kontroly, inspekce a provádění pravidel stanovených nařízením Rady (ES) č. 1224/2009 ze dne 20. listopadu 2009 o zavedení kontrolního režimu Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky (Úř. věst. 2009, L 343, s. 1) a prováděcím nařízením Komise (EU) č. 404/2011 ze dne 8. dubna 2011, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1224/2009 o zavedení kontrolního režimu Společenství k zajištění dodržování pravidel společné rybářské politiky (Úř. věst. 2011, L 112, s. 1); články 4 a 17 ve spojení s článkem 13 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 9. března 2016 o kodexu Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1); jakož i čl. 2 odst. 4 a čl. 11 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/89/EU ze dne 23. července 2014, kterou se stanoví rámec pro plánování mořského prostoru (Úř. věst. 2014, L 257, s. 135).