62012CC0408_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V rámci projednávaného kasačního opravného prostředku společnosti YKK Corp., YKK Holding Europe BV (dále jen „YKK Holding“) a YKK Stocko Fasteners GmbH (dále jen „YKK Stocko“) požadují zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 27. června 2012(2) . Tento soud zamítl jejich žalobu směřující zejména ke zrušení rozhodnutí Komise C(2007) 4257 final(3) v rozsahu, v němž se týkalo uvedených společností, jakož i podpůrně ke zrušení nebo snížení částky pokuty, která jim byla tímto rozhodnutím uložena.
2. Kasační opravný prostředek nastoluje důležité otázky práva hospodářské soutěže Evropské unie, kterými se Soudní dvůr dosud nezabýval, a to zaprvé stanovení přípustné maximální výše pokuty ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení (ES) č. 1/2003(4) v případě sukcesivní odpovědnosti v rámci téže kartelové dohody, a přesněji jestliže se subjekt podílející se na protiprávním jednání dostal během trvání kartelové dohody pod kontrolu jiného podniku a zadruhé uplatnění násobitele pro účely odrazení při výpočtu pokuty v takové souvislosti.
I – Skutečnosti předcházející sporu
3. Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí jsou uvedeny v bodech 1 až 20 napadeného rozsudku následovně:
„1 První žalobkyně, YKK Corp., je japonský podnik. Má vedoucí postavení na celosvětovém trhu zipů, avšak působí rovněž v odvětví ‚ostatní zapínadla‘.
2 Druhá žalobkyně, [YKK Holding], je podnik usazený v Nizozemsku. Má 24 dceřiných společností [včetně] [YKK Stocko]. Je 100 % dceřinou společností společnosti YKK Corp. Její dceřiné společnosti vyrábějí knoflíky a zapínadla. Nevyrábí, neprodává ani nedistribuuje žádný z těchto výrobků. Jedná se o holdingovou společnost čistě finanční povahy.
3 Třetí žalobkyně, společnost [YKK Stocko], dříve Stocko Fasteners GmbH a Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, je německá společnost se sídlem ve Wuppertalu. Byla založena v roce 1901 a v září roku 2005 byla zaregistrována pod jménem YKK Stocko Fasteners, kdy společnost YKK Holding odkoupila 76 % jejího podílu, předtím, než v březnu 1997 získala 100 %.
[…]
10 Dne 16. září 2004 zaslala Komise oznámení námitek (dále jen ‚oznámení námitek‘) týkající se ‚ostatních zapínadel‘, sešívaček a zipů společnostem Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [YKK Stocko], YKK Holding, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (dříve Unifast), Scovill Fasteners, jakož i [Fachverband Verbindungs-und Befestigungstechnik (dále jen ‚VBT‘)].
[…]
12 Dne 12. listopadu 2004 předložila skupina Prym, s odvoláním na [oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů(5) ] jménem všech svých dceřiných společností, žádost o ochranu před pokutami nebo podpůrně o snížení výše pokut týkajících se ‚ostatních zapínadel‘.
[…]
14 Dne 18. února 2005 podala skupina YKK, s odvoláním na sdělení o spolupráci z roku 2002, žádost o snížení výše pokut týkajících se ‚ostatních zapínadel‘.
[…]
16 Důkazy předložené na podporu žádostí skupiny Prym a skupiny YKK o uplatnění sdělení o spolupráci z roku 2002 v jejich případech, umožnily Komisi zaslat dotyčným společnostem dne 7. března 2006 doplňující oznámení námitek (dále jen ‚doplňující oznámení námitek‘).
17 Uvedené doplňující oznámení námitek týkající se ‚ostatních zapínadel‘, sešívaček a zipů bylo zasláno společnostem A. Raymond, Berning & Söhne a Berning France, Coats a Coats Deutschland a Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding a YKK Stocko […], jakož i VBT. […]
18 Doplňující oznámení námitek se týkalo týchž výrobků jako oznámení námitek, a bylo-li zapotřebí opravovalo, upřesňovalo, provádělo syntézu a rozšiřovalo námitky v něm formulované. […].
19 Dne 11. července 2006 se konalo jednání.
20 Po konzultaci s Poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení a s přihlédnutím k závěrečné zprávě úředníka pro slyšení přijala Komise dne 19. září 2007 [sporné] rozhodnutí […].“
4. Ve sporném rozhodnutí Komise konstatovala, že se žalobkyně podílely na třech porušeních pravidel hospodářské soutěže, a to:
– spolupráce v období od května 1991 do března 2001 na trhu kovových a plastových zapínadel („ostatní zapínadla“) a sešívaček v rámci okruhů zvaných „basilejsko-wuppertalská a amsterdamská spolupráce“ (dále jen „spolupráce BWA“). V rámci této spolupráce se účastníci během schůzek shodli na koordinovaném zvyšování cen a vyměňovali si důvěrné informace o cenách a o zvyšování cen na německé a evropské úrovni;
– spolupráce v letech 1999 až 2003 na trhu „ostatních zapínadel“, které se účastnily skupiny Prym a YKK (dále jen „dvoustranná spolupráce mezi Prym a YKK“). Toto protiprávní jednání spočívalo v dohodách a jednáních ve vzájemné shodě na evropské a světové úrovni ohledně rozdělování zákazníků a stanovování zejména minimálních, průměrných a orientačních cen, a kontrol zvyšování cen prostřednictvím pravidelných výměn ceníků a častých dvoustranných kontaktů a konečně,
– spolupráce v období od dubna 1998 do listopadu 1999 na trhu se zipy, na které se podílely skupiny YKK, Coats a Prym (dále jen „trojstranná spolupráce“). V rámci této spolupráce si tyto tři skupiny vyměňovaly informace o cenách a domlouvaly se na způsobu stanovování minimálních cen určitých výrobků na evropském trhu.
5. V důsledku toho Komise uložila dotčeným podnikům pokuty za porušení článku 81 ES (nyní článek 101 SFEU(6) ), jejichž částka byla vypočtena na základě metodiky obsažené v pokynech(7), jakož i ve sdělení Komise o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod(8) a ve sdělení o spolupráci z roku 2002.
6. Pokud jde o spolupráci BWA, uložilo sporné rozhodnutí následující pokuty:
– A. Raymond Sarl: 8 325 000 eur;
– Berning & Söhne GmbH & Co. KG: 1 123 000 eur;
– Scovill Fasteners Europe SA a Scovill Fasteners Inc., společně a nerozdílně: 6 002 000 eur;
– William Prym GmbH & Co. KG a Prym Inovan GmbH & Co. KG, společně a nerozdílně: 24 913 000 eur;
– YKK Stocko: 68 250 000 eur (z toho jsou YKK Corp. a YKK Holding povinny uhradit společně a nerozdílně částku 49 000 000 eur), a
– VBT: 1 000 eur.
7. V tomto ohledu je nutno poznamenat, že podle sporného rozhodnutí se třetí navrhovatelka podávající kasační opravný prostředek, společnost YKK Stocko, podílela na protiprávním jednání po celou dobu devíti let a devíti měsíců jeho trvání, zatímco společnosti YKK Corp. a YKK Holding, první a druhá navrhovatelka, se na něm začaly podílet (přímo či nepřímo) až po převzetí společností YKK Stocko společností YKK Holding v roce 1997 a podílely se na něm tudíž čtyři roky (body 466 až 468 odůvodnění sporného rozhodnutí). To je důvod, proč nebyly společnosti YKK Corp. a YKK Holding odpovědné za zaplacení celé částky pokuty uložené společnosti YKK Stocko a proč byla společnost YKK Stocko samostatně odpovědná za platbu zbývající částky pokuty ve výši 19 250 000 eur, která jí byla uložena.
8. Pokud jde o dvoustrannou spolupráci mezi společnostmi Prym a YKK, YKK Corp., YKK Holding a YKK Stocko, byla těmto společnostem uložena společně a nerozdílně pokuta ve výši 19 500 000 eur. Komise naopak ve sporném rozhodnutí dospěla k závěru, že skupina Prym splňuje podmínky prominutí pokuty v plném rozsahu.
9. Pokud jde konečně o protiprávní jednání, ke kterým došlo v rámci trojstranné spolupráce, byly uloženy následující pokuty:
– YKK Corp. a YKK Holding, společně a nerozdílně: 62 500 000 eur;
– Coats Holdings Ltd. a Coats Deutschland GmbH, společně a nerozdílně: 12 155 000 eur, a
– William Prym GmbH & Co. KG a Prym Inovan GmbH & Co. KG, společně a nerozdílně: 6 727 500 eur (z čehož je společnost Éclair Prym Group S. A. povinna zaplatit společně a nerozdílně částku 5 850 000 eur).
II – Žaloba podaná k Tribunálu a napadený rozsudek
10. Na podporu své žaloby podané k Tribunálu, směřující ke zrušení sporného rozhodnutí, uvedly žalobkyně osm žalobních důvodů, jejichž pořadí přezkumu bylo Tribunálem změněno a které spadají do tří kategorií:
– první kategorie zahrnuje pět žalobních důvodů týkajících se trojstranné spolupráce, vycházejících v podstatě zaprvé z nedostatku důkazu o protiprávním jednání (první žalobní důvod), zadruhé z nesprávného posouzení povahy a uskutečňování protiprávního jednání a z konkrétního dopadu tohoto jednání (druhý, třetí a čtvrtý žalobní důvod) a zatřetí z nesprávného použití sdělení o spolupráci z roku 1996 a 2002 (pátý žalobní důvod);
– druhá kategorie sestávala ze dvou žalobních důvodů týkajících se spolupráce BWA a žalobkyně, aniž by popíraly existenci protiprávního jednání, uplatňovaly zaprvé nesprávné použití omezení výše pokuty v rozsahu, v němž Komise neuplatnila maximální výši 10 % na dceřinou společnost YKK Stocko za období předcházející roku 1997, což bylo datum převzetí společnosti YKK Stocko společností YKK Holding (šestý žalobní důvod) a zadruhé nesprávného použití násobitele při výpočtu pokuty uložené společnosti YKK Stocko za totéž období předcházející jejímu převzetí (sedmý žalobní důvod), a konečně,
– žalobkyně vznesly osmý společný žalobní důvod týkající se protiprávního jednání spočívajícího v trojstranné spolupráci a ve spolupráci BWA a vycházející z porušení zásad rovného zacházení a proporcionality týkající se uplatnění násobitele pro účely odrazení ve výši 1,25 při výpočtu pokuty.
11. Tribunál v napadeném rozsudku zamítl všechny žalobní důvody vznesené žalobkyněmi, zamítl jejich žalobu a uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
III – Ke kasačnímu opravnému prostředku
12. Navrhovatelky a Komise se zúčastnily písemné části řízení před Soudním dvorem, jakož i jednání, které se konalo dne 16. října 2013.
13. Na podporu svého kasačního opravného prostředku se navrhovatelky dovolávají čtyř žalobních důvodů, které se týkají pouze výpočtu pokut, které jim byly uloženy za trojstrannou spolupráci a BWA
14. Nejprve uplatňují argument, že napadený rozsudek dostatečně nevysvětluje důvody, proč Tribunál zamítl žalobní důvod vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty, neboť trojstranná spolupráce neměla žádný dopad na trh. V tomto ohledu Tribunál porušil čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003, jakož i zásadu proporcionality (první důvod kasačního opravného prostředku). Navrhovatelky dále tvrdí, že Tribunál porušil svou povinnost uvést odůvodnění a zásadu lex mitior
ohledně použitelnosti sdělení o spolupráci z roku 1996 a z roku 2002 (druhý důvod kasačního opravného prostředku). Kromě toho tvrdí, že Tribunál tím, že nesprávně vyložil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, porušil zásady proporcionality a rovného zacházení, jakož i zásadu osobní odpovědnosti, když odmítl uplatnit maximální výši 10 % pouze ve vztahu k obratu společnosti YKK Stocko za období předcházející jejímu převzetí společností YKK Holding. (třetí důvod kasačního opravného prostředku). Konečně navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že rovněž porušil povinnost uvést odůvodnění, čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jakož i zásady proporcionality a osobní odpovědnosti pokud jde o uplatnění násobitele pro účely odrazení za období protiprávního jednání předcházející převzetí společnosti YKK Stocko (čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku).
A – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se trojstranné spolupráce a vycházejícímu z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku při stanovení výchozí částky pokuty s ohledem na dopad protiprávního jednání na trhu a nedodržení zásady proporcionality
1. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
15. V rámci této části vytýkají navrhovatelky Tribunálu, že řádně nevysvětlil důvody, proč zamítl žalobní důvod vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty 50 milionů eur s ohledem na údajnou neexistenci dopadu dotčeného protiprávního jednání na trh. Tento nedostatek odůvodnění jim zabránil v tom, aby se dozvěděly, zda Tribunál zamítl tento žalobní důvod proto, že Komise bud dostatečně zohlednila dopad protiprávního jednání na trh nebo jej nezohlednila, neboť nebyla povinna tak učinit.
16. Navrhovatelky doplňují, že argumentace Tribunálu byla zmatená v tom ohledu, že směšovala kvalifikaci „velmi závažného“ protiprávního jednání a výpočet výchozí částky pokuty.
17. Nesdílím jejich názor.
18. Úvodem je třeba zdůraznit, že navrhovatelky se výslovně vzdaly argumentu, „podle kterého nemohla být trojstranná spolupráce kvalifikována již ze své povahy jako ‚velmi závažná‘ vzhledem k nezohlednění dopadu Komisí“ (bod 13 kasačního opravného prostředku). Vzhledem k tomu, že kvalifikace protiprávního jednání již není předmětem řízení, týká se tento návrh pouze stanovení výchozí částky pokuty ve výši 50 milionů eur, kterou údajně Tribunál potvrdil, aniž by se uspokojivě vyjádřil k přiměřenému zohlednění dopadu dotčeného protiprávního jednání na trh Komisí nebo k její povinnosti zohlednit tento dopad či nikoli.
19. V tomto ohledu mám za to, že Tribunál podrobně vysvětlil, proč podle jeho názoru mohla Komise kvalifikovat dotčené protiprávní jednání jakožto „velmi závažné“ a stanovit výchozí částku pokuty na 50 milionů eur, aniž by zohlednila dopad tohoto protiprávního jednání na trh, neboť v tomto ohledu nebyla povinna tak učinit.
20. Tribunál nejprve připomíná, že „podle bodu 1 A prvního podstavce pokynů je třeba při hodnocení závažnosti protiprávního jednání brát v úvahu zejména jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu“ (bod 125 napadeného rozsudku), že však tyto tři aspekty tohoto hodnocení „nemají v rámci celkového posouzení stejnou váhu“ (bod 126 napadeného rozsudku). Nejzávažnější protiprávní jednání, jako jsou „dohody či jednání ve vzájemné shodě, jejichž předmětem je tak jako v projednávané věci zejména stanovení cen a rozdělení zákazníků, mohou být kvalifikovány jako ‚velmi závažné‘ již na základě své povahy, aniž by bylo nutné takové chování charakterizovat zvlášť pomocí dopadu či zeměpisného rozsahu.“ (tentýž bod 126 napadeného rozsudku).
21. Pokud jde o zohlednění skutečného dopadu na trh, Tribunál pokračuje ve svých úvahách a v bodě 140 napadeného rozsudku uvádí, že tento dopad lze zohlednit pouze tehdy, „pokud jej lze měřit“, a dále v bodě 141 uvedeného rozsudku, že Komise se nesnažila „prokázat přesný dopad protiprávního jednání“. Komise totiž jasně uvedla, že pokud jde o důkazy v jejím spisu týkající se trojstranné spolupráce na trhu se zipy, nemá dostatek důkazů ohledně konečného provádění dohody o harmonizaci cen(9) (což byla jedna z částí dohody, zahrnující i výměnu citlivých informací a diskuse o zvyšování cen(10) ). To však Komisi nezabránilo v tom, jak uvádí Tribunál v bodě 142 napadeného rozsudku, aby dospěla k závěru, že dohoda jako celek měla pravděpodobně dopad na trh, byť byla omezenější nebo trvala kratší dobu, než zamýšleli účastníci(11) .
22. Mám za to, že Komise mohla, aniž by si protiřečila, konstatovat, že dohoda jako celek byla prováděna a mohla mít dopad na trh a zároveň dodat, že tento dopad nebyl nicméně měřitelný, neboť bylo nemožné určit s dostatečnou jistotou soutěžní parametry, které by platily, neexistovalo-li by protiprávní jednání, což Tribunál jasně vysvětluje v bodech 141 a 142 napadeného rozsudku.
23. Kromě toho připomínám, že toto odůvodnění Tribunálu je zcela v souladu s judikaturou Soudního dvora. Tribunál totiž ve skutečnosti zopakoval „zásadu, že skutečný dopad protiprávního jednání na trh není rozhodným kritériem pro stanovení výše pokut“(12) .
24. Soudní dvůr rovněž ve svém rozsudku Carbone‑Lorraine v. Komise(13) rozhodl, že „účinek protisoutěžního jednání není sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty. Zvláště okolnosti svědčící o úmyslném charakteru jednání mohou mít větší význam, než okolnosti týkající se uvedeného účinku, zejména pokud se jedná o svou povahou závažná protiprávní jednání, jako je rozdělování trhů.“
25. Tribunál dále ve svém rozsudku Sachsa Verpackung v. Komise(14) rozhodl, že „[a]rgument navrhovatelky, podle kterého by měl Tribunál v podstatě snížit pokutu uloženou Komisí, nelze-li změřit dopad protiprávního jednání na trh, nemůže […] obstát.“
26. Navrhovatelky dále uvádějí, že Tribunál nezohlednil jakožto zvláštní žalobní důvod jejich argumentaci týkající se proporcionality výchozí částky.
27. V tomto ohledu postačí uvést, že tento argument týkající se proporcionality je každopádně uplatňován v první části důvodu pouze ve vztahu k neexistenci dopadu na trh nebo k povinnosti zohlednit tuto případnou neexistenci.
28. Z tohoto důvodu konstatuji, že první část prvního žalobního důvodu vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného rozsudku musí být zamítnuta.
2. Druhá část prvního žalobního důvodu
29. V rámci této části tvrdí navrhovatelky, že pokud mělo z napadeného rozsudku vyplývat, že Komise při svém rozhodování dostatečně zohlednila dopad protiprávního jednání na trh, Tribunál nesprávně vyložil sporné rozhodnutí a porušil unijní právo, zejména čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003, jakož i judikaturu Soudního dvora, která Komisi ukládá pro případ, že považuje za vhodné zohlednit dopad protiprávního jednání na trh pro účely zvýšení výchozí částky pokuty nad rámec minimální částky ve výši 20 milionů eur stanovené v pokynech, poskytnout konkrétní, důvěryhodné a dostatečné indicie, které jí umožní posoudit, jaký skutečný dopad mohlo mít protiprávní jednání na hospodářskou soutěž na uvedeném trhu.
30. Tento argument jasně spočívá na nesprávném výkladu napadeného rozsudku a sporného rozhodnutí.
31. Jak jsem již uvedla, hodnocení kritéria závažnosti protiprávního jednání musí zohledňovat jeho skutečný dopad na trh pouze v případě, že lze tento dopad měřit.
32. V projednávaném případě Komise vysvětlila stejným způsobem jako ve svém rozhodnutí C(2004) 2826(15) [které vedlo k vydání tří rozsudků, a to KME Germany a další v. Komise (C‑272/09 P), Chalkid v. Komise a KME Germany a další v. Komise (C‑389/10 P)(16) ], že nemůže přesně změřit skutečný dopad trojstranné spolupráce (viz body odůvodnění 507 a 509 sporného rozhodnutí).
33. Stejně jako tomu tedy bylo v případě žalobců ve věci, která vedla k vydání výše uvedeného rozsudku KME Germany a další v. Komise, navrhovatelky nesprávně vyložily napadený rozsudek, když dovodily, „že pro účely výpočtu výchozí částky pokuty, která jim byla uložena, bylo třeba skutečný dopad protiprávního jednání na trh zohlednit“(17) .
34. Domnívám se tedy, že stejně jako v této věci byla Komise oprávněna dospět ve sporném rozhodnutí k závěru, že protiprávní jednání mělo pravděpodobně určitý (neměřitelný) dopad na trh(18), což zjevně nelze zaměňovat s konstatováním skutečného měřitelného dopadu, které není vyžadováno(19) . Jak již bylo vysvětleno výše v rámci první části a jak již Soudní dvůr potvrdil v uvedené věci(20), tvrzení, že skutečný dopad není rozhodným kritériem při posuzování závažnosti a tvrzení, že protiprávní jednání pravděpodobně mělo určitý dopad, si vzájemně neodporují.
35. Z toho vyplývá, že Tribunál se nedopustil nesprávného výkladu sporného rozhodnutí a že tento bod druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku (tedy body 17 až 22 kasačního opravného prostředku) se zakládá na nesprávném předpokladu.
36. Souhlasím též s názorem Komise, že tyto úvahy nebyly vyvráceny výše uvedeným rozsudkem Prym a Prym Consumer v. Komise (zejména v jeho bodech 81 a 82), kterého se dovolávají navrhovatelky (viz body 23 až 30 kasačního opravného prostředku).
37. Důvod je nasnadě. Ve svém rozsudku Prym a Prym Consumer v. Komise(21) Tribunál konstatoval, že Komise netvrdila, že skutečný dopad nebyl měřitelný(22) a ve světle skutečnosti, že se Komise pokusila zohlednit a změřit skutečný dopad, Tribunál rozhodl, že nesplnila svou povinnost uvést odůvodnění(23) (třebaže nakonec Tribunál nesnížil výši pokuty)(24) .
38. Je tudíž zřejmé, že výše uvedený rozsudek Soudního dvora Prym a Prym Consumer v. Komise, nelze přenést na projednávaný případ.
39. Každopádně nemůže být výše uvedený rozsudek Soudního dvora Prym a Prym Consumer v. Komise (a zejména jeho body 81 a 82 citované navrhovatelkami) vykládán v tom smyslu, že konstatování a důkazy (nezaložené na předpokladech) skutečného měřitelného dopadu jsou jedinými legitimními důvody pro zvýšení výchozí částky nad rámec minimální částky ve výši 20 milionů eur.
40. Podle bodu 1 A čtvrtého a šestého pododstavce pokynů „[b]ude rovněž nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou [schopnost] způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně [odrazující] účinek“ a „[p]okud se protiprávní jednání týká několika podniků (např. kartelů), mohlo by v některých případech být nezbytné zvážit částky určené uvnitř každé ze tří výše uvedených kategorií, aby se brala v úvahu specifická váha, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu“.
41. Navíc je třeba podotknout, že ve výše uvedených rozsudcích týkajících se rozhodnutí „Měděné sanitární trubky“ Tribunál i Soudní dvůr akceptoval výchozí částku, která byla vyšší než „minimální“ částka 20 milionů eur (v tomto případě 35 milionů eur), přičemž nebyl zohledněn skutečný (měřitelný) dopad.
42. Každopádně je třeba připomenout, že „Soudnímu dvoru nepřísluší, pokud se vyslovuje k právním otázkám v rámci opravného prostředku, aby z důvodů ekvity nahrazoval vlastním posouzením posouzení Tribunálu, který při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům za jejich porušení [unijního] práva“(25) .
43. Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál se nedopustil nesprávného posouzení, když rozhodl, aniž by zohlednil skutečný dopad dotčeného protiprávního jednání na trh, že částka ve výši 50 milionů eur představovala v projednávaném případě přiměřenou výchozí částku pokuty. Proto musí být druhá část prvn ího žalobního důvodu zamítnuta.
3. Třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
44. V této části navrhovatelky nejprve tvrdí, že za předpokladu (podle mého názoru správného, na rozdíl od předpokladu uvedeného výše v druhé části), že by mělo z napadeného rozsudku vyplývat, že Komise nezohlednila dopad protiprávního jednání na trh, neboť nebyla povinna tak učinit, Tribunál nesprávně použil unijní právo, podle kterého sankce stanovené vnitrostátním právem a unijním právem nemají být jen účinné a odrazující, ale též přiměřené protiprávnímu jednání. V tomto ohledu navrhovatelky tvrdí, stejně jako ve své žalobě podané k Tribunálu, že je nepřiměřené zvýšit minimální částku ve výši 20 milionů (jak je stanovena v pokynech za „velmi závažná“ protiprávní jednání) na 50 milionů eur (což představuje zvýšení o 250 %), aniž by byla zohledněna neexistence dopadu dohody o trojstranné spolupráci na trh. Pokud by tomu bylo jinak, napadený rozsudek by přisoudil přílišný význam velikosti podniku jakožto významné okolnosti při stanovování pokuty a byl by tak v rozporu jak s pokyny, tak i s judikaturou Soudního dvora.
45. Podle Komise se navrhovatelky snaží vzbudit dojem, že částka 20 milionů eur představuje základní částku pro výpočet a že by Komise měla výslovně odůvodnit jakékoli „zvýšení“ nad rámec této částky, v projednávané věci o 250 % nebo o 312,5 % pouze na základě velikosti podniku(26) .
46. Jak správně uvedla Komise, tento argument se zakládá na záměně „výchozí částky“ – stanovené na základě několika specifických okolností ve věci a zakládající se na protiprávním jednání včetně velikosti dotčeného trhu – a zařazení účastníka kartelové dohody do určité skupiny („skupina“) nebo uplatnění „násobitele pro účely odrazení“ při výpočtu pokuty, která má být uložena konkrétnímu podniku, tedy ve stadiu výpočtu, kde se zohledňuje velikost podniku.
47. V projednávaném případě přesáhla hodnota trhu se zipy 400 milionů eur (bod 12 odůvodnění sporného rozhodnutí) a protiprávní jednání bylo kvalifikováno jako „velmi závažné“ s ohledem na specifické skutečnosti a okolnosti daného případu. S ohledem na všechny tyto okolnosti byla výchozí částka pokuty uložené první skupině podniků stanovena na 50 milionů eur(27) .
48. Vzhledem k tomu, že navrhovatelky byly nejvýznamnějšími účastníky kartelové dohody, pokud jde o podíl na trhu se zipy, byly zařazeny do této první skupiny (bod 530 odůvodnění sporného rozhodnutí). Až do tohoto stadia výpočtu se nezohledňuje celková velikost podniku. Násobitel pro účely odrazení ve výši 1,25 byl dále uplatněn na tuto částku vzhledem ke značnému celkovému rozměru YKK (body 537 až 539 sporného rozhodnutí).
49. Každopádně je nutno připomenout, že Tribunálu přísluší přezkoumat posouzení přiměřenosti těchto částek a že v podstatě „Soudnímu dvoru nepřísluší, pokud se vyslovuje k právním otázkám v rámci opravného prostředku, aby z důvodů ekvity nahrazoval vlastním posouzením posouzení Tribunálu, který při výkonu své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci rozhodl o výši pokut uložených podnikům za jejich porušení [unijního] práva“(28) .
50. Navrhovatelky dále vytýkají Tribunálu, že nezvážil možnost posoudit neprovádění jejich dohody jako polehčující okolnost.
51. V tomto ohledu stačí poznamenat, jak to již správně učinil Tribunál ve své judikatuře, že „pro účely posouzení polehčujících okolností, včetně polehčující okolnosti spočívající v neprovádění dohod, je třeba zohlednit nikoli dopady vyplývající z protiprávního jednání jakožto celku, k nimž je nutno přihlížet při posouzení skutečného dopadu protiprávního jednání na trh pro účely posouzení jeho závažnosti (bod 1A první pododstavec pokynů), nýbrž individuální chování každého podniku
pro účely posouzení závažnosti účasti každého z nich na protiprávním jednání“ (zvýraznění provedeno generálním advokátem)(29) .
52. Ve svém výše uvedeném rozsudku KME Germany a další v. Komise Soudní dvůr potvrdil stanovisko Tribunálu v rozsahu, v němž rozhodl, že „[p]rvní argument se vztahuje k bodu 127 napadeného rozsudku, jímž Tribunál odkázal na svou judikaturu, která uvádí, že za účelem uplatnění polehčující okolnosti stanovené v bodě 3 druhé odrážce pokynů pachatelé musí prokázat, že jednali soutěžním způsobem nebo přinejmenším, že neplnili povinnosti k provedení této kartelové dohody tak jednoznačně a důrazně, že tím bylo narušeno její samotné fungování, a dále že svou účast na dohodě nedávali najevo, a nepodněcovali tak ostatní podniky k provádění předmětné kartelové dohody“(30) . V bodě 96 tohoto rozsudku Soudní dvůr proto rozhodl, že „Tribunál se tím, že podmínky vyžadované pro přiznání polehčující okolnosti, které jsou uvedeny v bodě 3 druhé odrážce pokynů, vyložil striktně, tudíž nedopustil nesprávného právního posouzení. Jak ovšem Tribunál uvedl v bodě 128 napadeného rozsudku, navrhovatelky netvrdily, že tyto podmínky splňovaly. První argument je tedy neopodstatněný“.
53. Vzhledem k tomu, že navrhovatelky neprokázaly žádný z výše uvedených požadavků – a dokonce se jich ani nedovolávaly – pro účely prokázání existence polehčujících okolností, musí být jejich argument zamítnut.
54. Pokud jde o porovnání s věcmi, které vedly k vydání rozsudků Degussa v. Komise (kartelová dohoda „Methionin“), jakož i Prym a Prym Consumer v. Komise (kartelová dohoda „jehly“)(31), zastávám (stejně jako Komise) názor, že projednávaný případ se odlišuje tím, že zde nejde o otázku úplného neprovedení trojstranné spolupráce na trhu zipů během určitého (a navíc poměrně dlouhého) období, ale pouze o neexistenci důkazů o konečném provádění jednoho z jejich prvků (dohoda o harmonizaci cen). Kromě toho byla tato specifická okolnost skutečně zohledněna při celkovém posouzení závažnosti.
55. Pokud jde o rozhodnutí C(2006) 1766 a C(2006) 5700 final(32), nemohou navrhovatelky zpochybňovat, že velikost dotčených trhů byla celkově srovnatelná [340 milionů eur pro trh s peroxidem vodíku a 550 milionů eur pro kombinovaný trh butadienového kaučuku a styren-butadienového kaučuku vyrobeného emulzní polymerizací (BR/ESBR)] s trhem se zipy. Kromě toho míra provedení ze strany účastníků a posouzení možného, avšak neměřitelného dopadu v těchto kartelových rozhodnutích se nijak zásadně neliší od těch, které jsou charakteristické pro tento případ(33) .
56. Z toho vyplývá, že třetí část prvního žalobního důvodu, a tudíž první žalobní důvod ve svém celku musí být zamítnuty.
B – K druhému důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se trojstranné spolupráce, směřujícímu proti odůvodnění napadeného rozsudku v rozsahu, v němž zamítl použití sdělení o spolupráci z roku 2002 (první část) a nesprávně vyložil zásadu lex mitior (druhá část)
57. Stejně jako Komise se domnívám – i za předpokladu, který zpochybňuje Komise, že sdělení o spolupráci z roku 2002 lze v této souvislosti považovat za „lex mitior“ na rozdíl od sdělení o spolupráci z roku 1996 – že Tribunál jednoznačně zamítl – byť tak učinil implicitně (v bodech 184 a následujících napadeného rozsudku) – argument založený na zásadě lex mitior z důvodu, že tato výtka byla bezpředmětná, neboť Komise poskytla navrhovatelkám v podstatě částečnou ochranu před pokutami tím, že jejich spolupráci, kterou nebylo možno zohlednit na základě sdělení o spolupráci z roku 1996, považovala za polehčující okolnost. Tribunál podotýká, že tato okolnost vedla ke snížení pokuty o 9 375 000 eur (bod 187 napadeného rozsudku).
58. Kromě toho Tribunál jasně vysvětlil, jakým způsobem navrhovatelky nesplnily požadavky sdělení o spolupráci z roku 1996 (body 170 až 180 napadeného rozsudku).
59. Komise správně tvrdí, že jedinou zde relevantní otázkou (při výkladu druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku) je otázka, zda měl Tribunál výslovně vysvětlit, proč nebyly navrhovatelky oprávněny získat krom ( de facto ) částečné ochrany před pokutami, další výhodu založenou na sdělení o spolupráci z roku 2002, tedy další snížení částky pokuty za poskytnutí informací nebo důkazů s podstatnou přidanou hodnotou týkajících se období od 28. dubna 1998 do 2. června 1999 (bod 21 sdělení o spolupráci z roku 2002).
60. V tomto bodu mají navrhovatelky za to, že nepoužitím sdělení o spolupráci z roku 2002 namísto sdělení o spolupráci z roku 1996, se Tribunál dopustil nesprávného výkladu unijního práva, zejména zásady lex mitior, tak jak je zakotvena v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, jakož i v čl. 49 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie, podle kterého se má zpětně použít příznivější právní předpis. Vzhledem k tomu, že sdělení o spolupráci z roku 1996 na rozdíl od sdělení o spolupráci z roku 2002 podmiňuje výhodu snížení pokuty nezpochybněním skutkových zjištění, bylo by tedy v rozporu se zásadou lex mitior (body 62 až 65 kasačního opravného prostředku), aby byla výhoda odepřena na základě skutečnosti, kterou již nebylo možno použít. Navrhovatelky dospěly k závěru, že důkazy, které předložily, představovaly významnou přidanou hodnotu pro šetření v rozsahu, v němž umožnily Komisi prokázat, že údajné protiprávní jednání trvalo delší dobu. V důsledku toho by měly mít nárok na další snížení částky pokuty (kromě částečné ochrany před pokutami, která jim byla přiznána za prokázání delší doby trvání kartelové dohody), tedy na „dvojí výhodu“ za tytéž informace a důkazy, spočívající zaprvé ve snížení a zadruhé v částečné ochraně před pokutami.
61. Především je nutno uvést, že právním základem pokut uložených podle unijních pravidel hospodářské soutěže není sdělení o spolupráci (ať již se jedná o sdělení z roku 1996 či z roku 2002), ale čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003. Jak správně uvedla Komise, toto ustanovení nebylo průběžně měněno a je tedy v podstatě totožné s článkem 15 nařízení č. 17(34) . Právní rámec pokut tedy nebyl obsahově změněn.
62. Vzhledem k tomu, co bylo uvedeno, zaprvé poznamenávám, že společnosti Prym a Coats podaly svou první žádost o shovívavost před 14. únorem 2002 a že podle odstavce 28 sdělení o spolupráci z roku 2002(35) se na celou kartelovou dohodu na trhu se zipy použije a ratione temporis zůstává použitelným sdělení o spolupráci z roku 1996.
63. Zadruhé připomínám, že Soudní dvůr(36) rozhodl, že „[c]o se týče spolupráce podniku s Komisí [ať již podle sdělení o spolupráci z roku 1996 nebo z roku 2002 nebo jako polehčující okolnost], […] takové přispění může odůvodnit snížení pokuty na základě sdělení o spolupráci pouze tehdy, když Komisi skutečně umožní splnit její úkol spočívající ve zjištění existence protiprávního jednání a jeho ukončení “.
64. V této souvislosti je třeba připomenout, že „Komise má širokou posuzovací pravomoc, co se týče metody výpočtu pokut, a v tomto ohledu může vzít v potaz celou řadu okolností, mezi něž patří i spolupráce dotčených podniků v průběhu šetření vedeného útvary tohoto orgánu. V rámci toho Komise musí učinit komplexní skutkové posouzení, jako je posouzení týkající se spolupráce těchto jednotlivých podniků.“(37) .
65. Zatřetí ze spisu vyplývá, že navrhovatelky tím, že nenapadají body 170 až 181 napadeného rozsudku, již nadále netvrdí, že Komise nesprávně použila sdělení o spolupráci z roku 1996.
66. Začtvrté je třeba zdůraznit, že kvalitativní požadavky sdělení o spolupráci z roku 1996 a z roku 2002 jsou celkově srovnatelné (sdělení o spolupráci z roku 2002 není méně přísné než oznámení z roku 1996(38) ), takže nedodržení podmínek uložených sdělením o spolupráci z roku 1996 – zejména okolnost, že navrhovatelky zpochybnily skutkové okolnosti – vede ipso facto k nesplnění podobných požadavků obsažených ve sdělení o spolupráci z roku 2002.
67. Jak uvedla Komise, nezávisle na částečné ochraně před pokutami, která již není sporná, nebylo nikterak prokázáno, jak tvrdí navrhovatelky (viz bod 56 kasačního opravného prostředku), že sdělení o spolupráci z roku 2002 je k nim shovívavější než sdělení z roku 1996.
68. Navrhovatelky se v podstatě snaží tvrdit, že pokud podnik poskytne důkazy o určité době protiprávního jednání a umožní tak Komisi shledat delší dobu trvání kartelové dohody, musí mít nárok nejen na částečnou ochranu před pokutami za toto období, ale i na další výhodu, kterou je poměrné snížení [pokuty] za protiprávní jednání, kterého se dopustil.
69. Podle mého názoru je vyloučena jakákoli dvojí odměna, ale kromě toho se především nedomnívám, že by byl takový argument slučitelný s obecným účelem snížení pokuty přiznaného za spolupráci. Podnik by totiž neměl být odměňován za to, že pomáhal Komisi prokázat existenci protiprávního jednání, pokud neposkytl žádnou přidanou hodnotu ve vztahu k šetření Komise týkajícího se období, za které mu měla být přičtena odpovědnost (tedy období následující po období, ve vztahu k němuž mu byla přiznána částečná ochrana před pokutami).
70. Ve skutečnosti se navrhovatelky domáhají obráceného uplatnění zásady ne bis in idem, tedy snížení pokuty za to, že poskytly přidanou hodnotu ve vztahu k šetření Komise a ochranu za skutečnosti, které odhalily!
71. Mám za to, že tytéž informace nemohou být odměněny jak na základě sdělení o spolupráci (za účelem získání poměrného snížení), tak i nad jeho rámec (za účelem získání částečné ochrany před pokutami jakožto polehčující okolnost za spolupráci mimo program shovívavosti)(39) .
72. Kromě toho se nedomnívám, že navrhovatelky se v tomto ohledu mohou užitečně dovolávat předcházejících rozhodnutí.
73. Ve věci, která vedla k vydání rozsudku FRA.BO v. Komise(40) (kartelová dohoda „Tvarovky“), částečná ochrana před pokutami nebyla kombinována se snížením z důvodu shovívavosti za tutéž spolupráci, nebo ť se jedná o spolupráci týkající se dvou odlišných období, ve vztahu k nimž společnost FRA.BO SpA získala snížení z důvodu shovívavosti (za období přecházející roku 2001) a částečnou ochranu před pokutami za spolupráci mimo program shovívavosti (za období mezi roky 2001 a 2004).
74. Na rozdíl od tvrzení navrhovatelek Tribunál jasně uvedl, že by neměla existovat žádná kumulativní odměna(41) . Lze každopádně dodat, že na rozdíl od společnosti FRA.BO SpA navrhovatelky v tomto případě namítají skutečnosti týkající se trojstranné spolupráce na trhu se zipy po 2. červnu 1999, jakož i jejich právní kvalifikaci jako protiprávní jednání.
75. Konečně se nedomnívám, že informace poskytnuté navrhovatelkami Komisi představovaly pro účely jejího šetření významnou přidanou hodnotu ve smyslu odstavce 21 sdělení o spolupráci z roku 2002.
76. Pokud jde o období před 2. červnem 1999, je třeba konstatovat, že tato spolupráce byla odměněna ( de facto ) částečnou ochranou před pokutami a není žádný důvod k udělení dvojí odměny. Pokud jde o skutkový stav, který nastal po tomto datu, navrhovatelky jej zpochybnily.
77. Domnívám se tedy, že Tribunál správě konstatoval, že spolupráce navrhovatelek ve vztahu k období před 2. červnem 1999 nepomohla Komisi prokázat skutkové okolnosti a protiprávní jednání z období následujícího po tomto datu. Toto posouzení je platné, ať již ve smyslu sdělení o spolupráci z roku 1996 či na základě kritérií stanovených ve sdělení o spolupráci z roku 2002.
78. Z toho vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
C – Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se spolupráce BWA a nesprávného použití maximální výše 10 % obratu za období předcházející převzetí společnosti YKK Stocko společností YKK Holding
79. Svým třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelky uplatňují, že zamítnutím jejich žalobního důvodu vycházejícího z nesprávného použití maximální výše 10 % za období předcházející převzetí společnosti YKK Stocko společností YKK Holding – což je období, během kterého se společnost YKK Stocko považuje za výlučně odpovědnou – Tribunál porušil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jakož i zásadu proporcionality, rovného zacházení a personality trestů.
80. Část pokuty související s počátečním obdobím protiprávního jednání ve skutečnosti činí 19,25 milionů eur, což představuje 55 % celkového obratu společnosti YKK Stocko v roce 2006 (který činil 34,91 milionů eur), a podstatným způsobem překračuje maximální výši 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1/2003.
81. Komise namítá, že tento argument je založen na nesprávném právním výkladu účelu maximální hranice 10 % stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, který by znamenal, že v případě, že se vyvíjí struktura podniku (například po převzetí dceřiné společnosti mateřskou společností), je třeba vypočítat samostatnou pokutu pro každé z období následujících po této změně (například před a po převzetí).
82. Komise naopak tvrdí, že musí být uložena jediná pokuta, neboť hranice stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 není součástí pokuty zakládající se na koluzním jednání během období protiprávního jednání, ale představuje maximální přípustnou částku související s finanční schopností zaplatit pokutu a zaměřuje se především na ochranu podniku proti uložení nepřiměřené pokuty s ohledem na jeho velikost. Rozhodující okolností je tedy hospodářská síla podniku (kterou naznačuje jeho celkový obrat) v době přijetí rozhodnutí ukládajícího pokutu. Tyto úvahy mohou jako jediné vysvětlit, proč dotčené ustanovení odkazuje pro účely výpočtu maximální výše 10 % výslovně na tento okamžik. V důsledku toho je irelevantní, že podnik měl v minulosti slabší finanční schopnost, například před svým převzetím jinou společností, jak je tomu v projednávaném případě.
83. Komise dodává, že i v případě, že se mateřská společnost rozhodne, že neposkytne dceřiné společnosti finanční podporu, pokud jde o část pokuty, která by mohla ohrozit životaschopnost dceřiné společnosti a za kterou nese odpovědnost výlučně tato dceřiná společnost, jedná se zde pouze o otázku realizace investičního rizika mateřské společnosti spojené s právnickou osobou (dceřiná společnost), která se před převzetím (ale i po něm) dopustila protisoutěžního jednání sankcionovaného pokutami. Získáním kontroly nad dceřinou společností přebírá mateřská společnost toto riziko, přičemž jej může omezit tím, že v kupní smlouvě uzavřené s původním majitelem stanoví odškodnění.
84. V souhrnu lze konstatovat, že podle Komise je jedině podnik odpovědný během posledních fází protiprávního jednání a v době přijetí konečného rozhodnutí referenčním subjektem vhodným pro posouzení otázek odpovědnosti a odrazujícího účinku, pokud Komise prokáže, že se tento podnik (tedy subjekt, který zahrnuje nové mateřské společnosti) sám podílel na protiprávním jednání. Z týchž důvodů Komise tvrdí, že navrhovatelky nemohou užitečně uplatňovat, že pokuta byla uložena v rozporu se zásadou proporcionality nebo rovného zacházení.
85. Jak jsem již uvedl v úvodu tohoto stanoviska, tento důvod kasačního opravného prostředku nastoluje důležitou otázku práva hospodářské soutěže, kterou se dosud Soudní dvůr nezabýval, a to stanovení přípustné maximální výše pokuty ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 v případě sukcesivní odpovědnosti v rámci téže kartelové dohody, a přesněji jestliže se subjekt podílející se na protiprávním jednání dostal během trvání kartelové dohody pod kontrolu jiného podniku.
86. Uvedené ustanovení nařízení č. 1/2003 stanoví, že „[p]okuta u každého podniku
a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok“ (zvýraznění provedeno generálním advokátem).
87. Úkolem Soudního dvora je tudíž poprvé vyložit pojem „podnik podílející se na protiprávním jednání“ podle čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení – a to zejména ve světle zásady osobní odpovědnosti (tedy že sankce by měly odpovídat jak konkrétnímu pachateli, tak konkrétnímu deliktu) – v situaci, kdy byl dotčený podnik shledán výlučně odpovědným za zaplacení části pokuty ve vztahu k určité době a následně došlo k jeho převzetí jiným podnikem.
88. Na tomto místě je třeba poznamenat, že tato otázka byla předložena Soudnímu dvoru nedávno ve výše uvedené věci Gascogne Sack Deutschland. Touto otázkou se podrobně zabývala generální advokátka Sharpston ve svém stanovisku předneseném v uvedené věci. Až do rozsudku velkého senátu (vyhlášeného dne 26. listopadu 2013) bylo stanovisko generální advokátky Sharpston přirozeně předmětem diskuse na jednání v uvedené věci, konaném dne 16. října 2013(42) .
89. Bohužel se velký senát touto otázkou nezabýval, neboť zamítl argumenty související s touto otázkou jako nepřípustné. Je tím spíše na škodu věci, že Soudní dvůr nikdy nemusel vykládat čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci Gascogne Sack Deutschland (nebo okolnosti v projednávaném případě) a že praxe Komise (jakož i související judikatura Tribunálu) nejsou jednotné s nezbytným dopadem na právní jistotu.
90. Budu vycházet z odůvodnění generální advokátky Sharpston ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Gascogne Sack Deutschland v. Komise.
91. Zaprvé, jak uvádí v bodě 83 svého stanoviska, „druhý pododstavec čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 uvádí, že ‚pokuta u každého podniku […] podílejícího se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok‘. Tribunál sám nic výslovně nekonstatoval, ale implicitně přijal konstatování Komise uvedené v rozhodnutí, že [Gascogne Sack Deutschland (GSD)] byla plně odpovědná za protiprávní jednání v období před jejím převzetím společností Groupe Gascogne. […] Jelikož GSD byla podnikem, který se podílel na protiprávním jednání během období od 9. února 1988 do 1. ledna 1994, je to tedy pouze GSD, která je ‚podnikem‘ ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pokud jde o protiprávní jednání, ke kterému docházelo během tohoto období“. Navíc v bodě 84 tohoto stanoviska uvedla: „[p]okud jde o pozdější období od 1. ledna 1994 do 26. června 2002, ‚podnikem‘ podílejícím se na protiprávním jednání byla (na základě domněnky rozhodujícího vlivu) společnost Groupe Gascogne a rovněž (na základě skutečného jednání) společnost GSD. V důsledku toho jsou obě společnosti společně a nerozdílně odpovědné za toto období“.
92. Zadruhé, v bodě 85 uvedeného stanoviska poznamenává, že „pokud se totožnost pachatele v průběhu protiprávního jednání změní, protože dceřinou společnost následně v plném rozsahu nabude mateřská společnost, pojem ‚podnik‘ uvedený v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1/2003 je dostatečně široký na to, aby pokryl tuto ‚změnu konfigurace‘.
93. Zatřetí, podle bodu 86 tohoto stanoviska, „přestože je pokuta uložena za jednání dceřiné společnosti v minulosti, čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 tím, že stanoví maximální výši 10 %, vyžaduje, aby použitým referenčním bodem byl okamžik přijetí rozhodnutí Komise. V tomto ohledu se postavení dceřiné společnosti nijak neliší od postavení jakéhokoliv jiného podniku, jelikož maximální výše 10 % je stanovená na základě hospodářského roku předcházejícího přijetí rozhodnutí Komise. Proto je důležité odlišit obrat dceřiné společnosti od obratu její mateřské společnosti, přičemž maximální výše 10 % použitá na tuto dceřinou společnost v rámci výpočtu pokuty ukládané za období před jejím převzetím mateřskou společností by se měla určit jen na základě jejího obratu“.
94. Začtvrté, jak generální advokátka Sharpston upřesňuje v bodě 87 svého stanoviska, „se takový výklad zdá soudržnější s cíli čl. 23 odst. 2 než přístup Komise [ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Gascogne Sack Deutschland v. Komise, stejně jako její přístup v projednávaném případě]. Účelem maximální výše 10 % je chránit podnik před nadměrnými pokutami, které by ho mohly po obchodní stránce zničit.(43) Pokud je dceřiné společnosti uložena za protiprávní jednání, za které je v plném rozsahu odpovědná, pokuta v maximální výši vypočítané na základě celosvětového obratu celé skupiny, je pravděpodobnější, že tato částka pokuty bude vyšší (jelikož 10 % celosvětového obratu skupiny společností bude obvykle vyšší než 10 % obratu jediné dceřiné společnosti). Tato metoda výpočtu tedy povede k uložení vyšší pokuty než v případě, kdy by se maximální výše 10 % stanovila jen na základě obratu dceřiné společnosti “.
95. Generální advokátka Sharpston dodává v bodě 89 svého stanoviska, že „za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávaného případu, Komise rozdělí odpovědnost za období před a po převzetí dceřiné společnosti mateřskou společností, aby se zohlednila zásada osobní odpovědnosti(44) . Právě z důvodu, že k protisoutěžnímu jednání dceřiné společnosti během dřívějšího období došlo předtím, než ona a mateřská společnost tvořily stejný podnik, se nevyvozuje společná a nerozdílná odpovědnost mateřské společnosti za toto období protiprávního jednání. Obdobně se mi jeví nicméně jako velmi složité odůvodnit, že se celosvětový obrat skupiny zohlední pro určení maximální výše 10 % ve vztahu k pokutě, kterou musí dceřiná společnost sama zaplatit a která byla uložena za protiprávní jednání, kterého se nedopustila samotná mateřská společnost a které se jí za předmětné období nepřičítá“.
96. Souhlasím se stanoviskem generální advokátky Sharpston k tomuto bodu, a to z následujících důvodů.
1. Pojem „podnik“ ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
97. Nejprve se musí pojem „podnik“ ve smyslu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 shodovat s pojmem podniku odpovědného na základě článku 81 ES.
98. Uvádím, že Komise považovala společnost YKK Stocko za výlučně odpovědnou za zaplacení části pokuty, a to ve výši 19 250 000 eur. V článku 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 sporného rozhodnutí byla totiž společnosti YKK Stocko uložena pokuta ve výši 68 250 000 eur, za jejíž zaplacení byly ve výši 49 000 000 eur společně a nerozdílně odpovědné společnosti YKK Corp. a YKK Holding. Částka ve výši 19 250 000 eur tudíž odpovídá přibližně 55 % obratu společnosti YKK Stocko v roce 2006(45) .
99. Sporné rozhodnutí jasně ukazuje, že Komise považovala společnost YKK Stocko za výlučně odpovědnou za zaplacení této části pokuty, neboť společnost YKK Stocko byla také považována za výlučně odpovědnou za část období, během kterého bylo konstatováno protiprávní jednání, ke kterému došlo v rámci spolupráce BWA.
100. Bod 429 odůvodnění sporného rozhodnutí uvádí, že společnosti YKK Corp., YKK Holding a YKK Stocko „musí být považovány za solidárně odpovědné za protiprávní jednání spáchané v rámci spolupráce [BWA] popsané v bodě 4.2 tohoto rozhodnutí, a to od okamžiku, kdy se společnost [YKK Stocko] stala dceřinou společností zcela vlastněnou společností [YKK Holding] a potažmo [YKK Corp.], tedy od března 1997 do 15. března 2001. [YKK Stocko] musí být shledána odpovědnou za celou dobu, po kterou se podílela na koluzní spolupráci [BWA], tedy od 24. května 1991 do 15. března 2001 “ (zvýraznění provedeno generálním advokátem).
101. Dále v poznámce pod čarou 101 sporného rozhodnutí týkající se „zvýšení pokuty za délku protiprávního jednání“ Komise konstatuje, že „výchozí částka navýšená o 40 % se týká období, během kterého byly společnosti [YKK Stocko], [YKK Holding] a [YKK Corp.] společně a nerozdílně odpovědné [tedy čtyři roky]. Zbytek procentuálního zvýšení se týká období, v němž je [YKK Stocko] považována za výlučně odpovědnou “(46) (tedy zbývajících 55 % což činí pět let a devět měsíců).
102. Komise tudíž správně rozdělila odpovědnost každého podniku vzhledem k tomu, že do března roku 1997 (což je datum převzetí společnosti YKK Stocko společností YKK Holding), byly společnosti YKK Stocko a YKK Holding dvěma samostatnými společnostmi
a představovaly tudíž dva „hospodářské subjekty“ respektive podniky ve smyslu článku 81 ES a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003(47) .
103. Vzhledem k tomu, že Komise považovala společnost YKK Stocko za výlučně odpovědnou ohledně prvních pěti a půl roku spolupráce BWA (a obhledně zaplacení části pokuty), znamená to nutně, že během tohoto období představovala „tentýž hospodářský subjekt“ (samostatný hospodářský subjekt).
104. Na tomto základě měla Komise logicky uplatnit dvě samostatné maximální hranice 10 % namísto výpočtu maximální výše 10 % na základě obratu největšího z obou podniků (toho, který vznikl roku 1997 odkoupením YKK Stocko skupinou YKK).
105. Článek 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 totiž stanoví, že „pokuta u každého podniku
a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání
nesmí přesáhnout 10 % jeho
celkového obratu za předchozí hospodářský rok“. (zvýraznění provedeno generálním advokátem).
106. Soudní dvůr upřesnil(48), že „cílem maximální výše [10 % obratu, stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003] je zabránit [právě] tomu, aby byly pokuty [uložené Komisí] nepřiměřené ve vztahu k velikosti podniku“, a že „[výše pokuty nesmí přesáhnout] 10 % obratu dosaženého v předchozím hospodářském roce každým podnikem, který se na protiprávním jednání podílel “ (zvýraznění provedeno generálním advokátem).
107. Při výkladu tohoto článku je totiž třeba mít na paměti zásadní spojitost mezi odpovědností a pokutou. Zastávám názor, že toto ustanovení ukládá, aby bylo možno pro účely výpočtu maximální výše 10 % zohlednit pouze obrat odpovědného podniku a kromě toho, že v případě, že se na kartelové dohodě postupně podílely různé podniky, vypočítá se maximální výše 10 % ve vztahu k obratu každého z nich.
108. Dále uvádím, že rozhodovací praxe Komise není v tomto ohledu ustálená.
109. V jiných rozhodnutích totiž Komise uplatnila na různá období protiprávního jednání různé maximální výše 10 %.
110. Ve svém rozhodnutí 2005/349/ES(49) (dále jen „rozhodnutí organické peroxidy“) Komise vypočítala 10 % z obratu dceřiných společností za období, během kterého byly považovány za výlučně odpovědné, zatímco za období společné odpovědnosti mateřské společnosti a dceřiných společností vycházela z obratu skupiny.
111. Ve výše uvedené věci Gascogne Sack Deutschland konstatovala generální advokátka Sharpston, že „přístup použitý v rozhodnutí o organických peroxidech je více soudržný se zněním a cíli čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 než přístup přijatý v projednávaném případě“.
112. V roce 2011 Komise zaujala totéž stanovisko v rozhodnutí nazvaném „předpínací ocel“(50) .
113. V tomto rozhodnutí Komise implicitně uznala opodstatněnost důvodu, kterého se dovolávaly navrhovatelky v projednávaném případě (tedy důvod vycházející z nesprávného použití maximální výše 10 %) a změnila své původní rozhodnutí, přičemž snížila pokuty uložené několika subjektům, jejichž výlučná odpovědnost byla konstatována za období předcházející jejich převzetí skupinou. Komise provedla toto snížení „ pro zajištění toho, aby výše stanovených pokut nebyla nepřiměřená vzhledem k velikosti a obratu dotčených podniků [...] Komise snížila příslušné pokuty na deset procent obratu dotyčných právnických osob “ (zvýraznění provedeno generálním advokátem)(51) .
114. Měnící se praxe Komise přinejmenším ukazuje, že Komise v zásadě nemá důvod rozhodnout tak, jak to učinila v projednávaném případě. Navíc jsou argumenty, které předkládá pro účely uplatnění jedné maximální výše namísto dvou samostatných maximálních výší 10 %, nepřesvědčivé.
115. Na jednání Komise uvedla, že ve věcech týkajících se rozhodnutí „organické peroxidy“ a „předpínací ocel“ byla mateřská společnost společně a nerozdílně odpovědná pouze sedm z dvacetisedmi let a tři roky ze sedmnácti let trvání protiprávního jednání, a naznačovala, že odpovídající počty v projednávané věci, tedy čtyři roky z devíti let a devíti měsíců trvání protiprávního jednání vyžadují jiný přístup.
116. Kromě složitosti určit nebo přesně označit takovou hranici nevidím žádný zásadní důvod (a v projednávaném případě ani žádné odůvodnění) odklonit se od uplatnění dvou různých maximálních výší 10 %, které podle mého názoru vyplývá ze správného výkladu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
117. Ani další argumenty, kterých se dovolává Komise (tedy složitost výpočtů nebo rizika zneužití) nemohou podle mého názoru ve světle předchozí analýzy obstát. Proč by měly být výpočty v projednávaném případě složitější než v rozhodnutích „organické peroxidy“ a „předpínací ocel“?(52) Pokud jde o riziko, že mateřská společnost nebo nástupnická společnost uměle sníží obrat odpovědné dceřiné společnosti, Komise takové riziko ve sporném rozhodnutí nezmínila a v dotčeném spisu neposkytla ani náznak důkazu.
118. Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál porušil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, neboť za „podnik podílející se na protiprávním jednání“ během prvního období měla být považována pouze dceřiná společnost (YKK Stocko) a při výpočtu maximální částky 10 % měl být tudíž zohledněn její obrat a nikoli obrat skupiny.
2. Zásada osobní odpovědnosti a personality trestů
119. Kromě toho se domnívám, že přístup Komise a Tribunálu v této věci je v rozporu se zásadou osobní odpovědnost a personality trestů.
120. Je zřejmé, že Komise může uložit podniku zaplacení pokuty, pouze pokud může prokázat, že se tento podnik dopustil protiprávního jednání ve smyslu článku 81 ES či se na něm podílel. Logický a právní vztah mezi zaviněním a odpovědností na straně jedné a trestem na straně druhé nezbytně znamená, že pokuta musí být stanovena ve vztahu k podniku, který nese odpovědnost (tedy k podniku, který se podílel na protiprávním jednání).
121. Podle této základní zásady, která je předmětem ustálené judikatury a která se každopádně použije na správní řízení, v jehož rámci lze uložit sankce podle unijních pravidel hospodářské soutěže, může být podnik potrestán pouze za skutečnosti, které jsou mu individuálně vytknuty(53) .
122. Sankce musejí být individualizovány v tom smyslu, že se musejí vztahovat k jednání a vlastnostem dotyčných podniků(54) .
123. Kromě toho fyzická nebo právnická osoba, která řídila dotyčný podnik v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, v zásadě odpovídá za toto jednání, i když ke dni přijetí rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání již odpovídala za provoz podniku jiná osoba(55) .
124. Soudní dvůr již měl zejména příležitost rozhodnout, že nástupnická společnost nemůže být odpovědná za protiprávní jednání, kterých se nezávisle na sobě dopustily dvě z jejích dceřiných společností před jejich převzetím, a že samotné tyto dceřiné společnosti nesou odpovědnost za protiprávní jednání, kterého se dopustily před jejich převzetím nástupnickou společností, aniž tato nástupnická společnost mohla být za uvedené protiprávní jednání shledána odpovědnou(56) .
125. Soudní dvůr několikrát potvrdil, že „[p]okud […] hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti“(57) .
126. Z článku 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (podle kterého může Komise uložit pokutu pouze podnikům, které považuje za odpovědné) a ze základní zásady personality trestů a sankcí tudíž vyplývá, že uložení pokuty je podmíněno shledáním odpovědnosti podniku (nezávisle na tom, zda je tato odpovědnost přímá či zda je mu přičítána) a že výši pokuty, která má být uložena za jeho účast na protiprávním jednání, je třeba stanovit na základě této odpovědnosti. Podle mého názoru se tato zásada uplatní na výpočet maximální výše 10 % obratu, kterou pokuta nemůže překročit.
127. Jiným slovy, pokud je – jak je tomu v projednávaném případě –protiprávní jednání za určité období přičítáno dceřiné společnosti a nikoli mateřské společnosti, je pro účely výpočtu maximální výše 10 % relevantní pouze obrat odpovědné dceřiné společnosti .
128. Ve svém rozsudku Hoek Loos v. Komise(58) Tribunál rozhodl, že „ Komise musí pro účely použití maximální výše 10 % zohlednit obrat dotyčného podniku, tedy podniku, kterému bylo přičteno protiprávní jednání, a který byl tedy prohlášen odpovědným a bylo mu oznámeno rozhodnutí o uložení pokuty “ (zvýraznění provedeno generálním advokátem).
129. Skutečnost, že účelem maximální výše 10 % je zabezpečit, aby pokuta nepřesáhla platební schopnost podniku shledaného vinným z porušení práva hospodářské soutěže, zohlednění celkového obratu skupiny při výpočtu této maximální výše v daném případě a za období, v němž došlo k protiprávnímu jednání pouze dceřinou společností před jejím začleněním do skupiny, má za následek zbavení ochrany zamýšlené zavedením této maximální výše, nebo uložení sankce nové mateřské společnosti (přesto, že není za protiprávní jednání odpovědná), jestliže dceřiná společnost není schopná zaplatit pokutu, jako kdyby byla skupina považovaná za společně a nerozdílně odpovědnou za celé protiprávní jednání(59) .
130. Na jednání Komise uvedla, že by vypočítala maximální výši 10 % z obratu pouze společnosti YKK Stocko, pokud by se ostatní podniky skupiny nikterak nepodílely na protiprávním jednání po začlenění společnosti YKK Stocko do skupiny. Není mi jasné, jak může skutečnost, že po začlenění YKK Stocko se jiné podniky skupiny spolupodílely na protiprávním jednání či nikoli, ovlivnit výpočet pokuty za období, kdy byla společnost YKK Stocko samostatná a tudíž výlučně odpovědná za protiprávní jednání, kterého se v tomto období dopustila.
131. Dále se Komise na jednání dovolávala rozsudku Tribunálu Tokai Carbon a další v. Komise(60), aby prohlásila, že se odchyluje od přístupu, který přijala v rozhodnutích „organické peroxidy“ nebo „předpínací ocel“ a upřednostnila stanovisko, které uplatnila ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Gascogne Sack Deutschland v. Komise nebo v projednávaném případě.
132. Jak již vysvětlila generální advokátka Sharpston ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Gascogne Sack Deutschland v. Komise (v bodě 77 svého stanoviska), věc, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise se týkala zcela jiné a to opačné situace. Ačkoli v době protiprávního jednání dotčeného v této věci byly mateřská společnost a dceřiná společnost součástí téhož podniku, jejich vztah se změnil v roce, který bylo třeba zohlednit pro účely výpočtu maximální výše 10 %. V této době již mateřská společnost nebyla odpovědná za svou dřívější dceřinou společnost, neboť se staly sesterskými společnostmi. Obě společnosti byly prohlášeny za společně a nerozdílně odpovědné za období protiprávního jednání, avšak rozhodnutí bylo určeno samostatně dřívější dceřiné společnosti a dřívější mateřské společnosti, přičemž maximální výše 10 % se uplatnila na každou z nich(61) .
133. Uvedený rozsudek Tribunálu tudíž při uplatnění maximální výše 10 % stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nerespektoval zásadu osobní odpovědnosti a personality trestů.
3. Zásady rovného zacházení a proporcionality
134. Konečně se domnívám, že přístupem Komise potvrzeným Tribunálem nejsou respektovány zásady rovného zacházení a proporcionality.
135. Podle judikatury Soudního dvora zásada rovného zacházení vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné(62) .
136. Napadený rozsudek však zachází se srovnatelnými situacemi odlišně, neboť se dvěma podniky, z nichž byl každý uznán výlučně odpovědným za stejné protiprávní jednání, se zachází odlišně pouze z toho důvodu, že jeden z nich byl později převzat skupinou podniků.
137. Kromě toho ratio legis dotčeného ustanovení (tedy zákaz nepřiměřeně vysokých pokut ve vztahu k velikosti a obratu dotčeného podniku), jakož i základní zásada proporcionality, na které je založeno, neumožňují objektivně odůvodnit odlišné zacházení se srovnatelnými situacemi.
138. Ve výše uvedeném rozsudku Dansk Rørindustri a další v. Komise Soudní dvůr rozhodl, že maximální výše 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je „ mez, která je jednotně použitelná na všechny podniky a která závisí na velikosti každého z nich a jež má zabránit pokutám na příliš vysoké nebo nepřiměřené úrovni. Tato horní mez má tak odlišný a samostatný účel ve srovnání s účelem kritérií závažnosti a doby trvání protiprávního jednání “(63) .
139. Rovněž v již citovaném rozsudku Tokai Carbon a další v. Komise rozhodl Tribunál v bodě 389, že „maximální výše má zejména chránit podniky proti nadměrné výši pokuty, která by mohla vést ke zničení jejich hospodářské podstaty“. Jinými slovy, cílem maximální výše 10 % je zabezpečit, aby výše sankce neohrozila životaschopnost odpovědného podniku.
140. Konečně se stejně jako navrhovatelky domnívám, že rozsudky, kterých se dovolává Tribunál za účelem zamítnutí jejich žalobního důvodu (tedy jeho rozsudek HFB a další v. Komise(64), jakož i výše uvedený rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise) jsou irelevantní a že Tribunál nesprávně posoudil relevanci výše uvedeného rozsudku Soudního dvora Cascades v. Komise.
141. Ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek HFB a další v. Komise, považovala Komise za solidárně odpovědné několik právnických osob patřících do hospodářského subjektu kvalifikovaného jako podnik. Vzhledem k tomu, že se Tribunál nezabýval věcí, ve které byl jeden z těchto podniků výlučně odpovědný za protiprávní jednání v období předcházejícím jeho začlenění do skupiny, nezkoumal Tribunál v důsledku toho ve výše uvedeném rozsudku HFB a další v. Komise, zda měly být zohledněny dvě maximální výše 10 %.
142. Dále odkaz na bod 390 výše uvedeného rozsudku Tokai Carbon a další v. Komise (viz bod 193 napadeného rozsudku) na podporu odůvodnění Komise naopak potvrzuje argument navrhovatelek. Ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise byli všichni adresáti rozhodnutí Komise považováni za společně a nerozdílně odpovědné během celé doby trvání protiprávního jednání. V této souvislosti Tribunál uvedl, že „je možné cíl sledovaný zavedením maximální hranice 10 % dosáhnout jen tehdy, pokud se tato maximální hranice použije nejprve samostatně na každého adresáta rozhodnutí ukládajícího pokutu“ a že „[p]ouze pokud se následně jeví, že několik adresátů rozhodnutí tvoří ‚podnik‘ ve smyslu hospodářské jednotky odpovědné za sankcionované protiprávní jednání, [...] může být tato maximální hranice vypočtena na základě celkového obratu tohoto podniku“ (zvýraznění provedeno generálním advokátem). Výše uvedený rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise tak potvrzuje, že v případě, že je podnik výlučně odpovědný za protiprávní jednání v období předcházejícím jeho převzetí širší skupinou, maximální výše 10 % musí být vypočítána na základě obratu dotčeného podniku a nikoli skupiny, ke které patří ke dni přijetí rozhodnutí (neboť jiné právnické osoby patřící do této skupiny nenesou za protiprávní jednání žádnou odpovědnost).
143. Kromě toho zastávám spolu s navrhovatelkami stanovisko, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení tím, že konstatoval v bodě 194 napadeného rozsudku bez dalšího vysvětlení, že navrhovatelky se nemohly dovolávat výše uvedeného rozsudku Cascades v. Komise(65) „neboť YKK Holding a YKK Corp. nejsou odpovědné za zaplacení celé pokuty společnosti YKK Stocko Fasteners“. Naopak, jak jsem již uvedl v bodě 124 tohoto stanoviska, výše uvedený rozsudek Cascades v. Komise je relevantní, neboť upřesňuje, že dceřiná společnost má odpovídat za protiprávní jednání, ke kterému došlo před jejím převzetím, a že nová mateřská společnost nemůže být považována za odpovědnou. Dceřiná společnost je tudíž sama povinna zaplatit pokutu, která jí byla uložena jakožto samostatnému hospodářskému subjektu.
144. Z výše uvedeného vyplývá, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je opodstatněný v rozsahu, v němž Tribunál nesprávně vyložil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a porušil základní zásady osobní odpovědnosti a personality trestů, proporcionality a rovného zacházení. Pokuta uložená společnosti YKK Stocko za spolupráci BWA musí být tudíž snížena na 3,491 milionů eur, což představuje 10 % obratu, kterého dosáhla v hospodářském roce předcházejícím přijetí sporného rozhodnutí.
145. Kromě toho navrhovatelky požádaly o 20 % snížení změněné částky 10 % jejich obratu z důvodu shovívavosti, kterou Komise přiznala skupině YKK, která o ni požádala jménem všech navrhovatelek (viz body 657 až 664 odůvodnění sporného rozhodnutí). Domnívám se, že skutečnost, že maximální výše 10 % měla být vypočítána jiným způsobem, nemění nic na uplatnění snížení z důvodu shovívavosti a že je nutno vyhovět návrhu navrhovatelek, který Komise kromě toho nezpochybnila, a to ani podpůrně, ve svých písemných vyjádřeních ani na jednání, a to ani před Tribunálem, ani před Soudním dvorem. Je to o to logičtější, že podle pokynů z roku 1998 Komise(66) uplatňovala snížení z důvodu shovívavosti (šestá etapa) poté, co ověřila, zda nedošlo k překročení maximální výše 10 % (což odpovídá páté etapě procesu). Proto je třeba uplatnit uvedené 20 % snížení z důvodu shovívavosti na změněnou částku. Pokuta uložená YKK Stocko tedy činí 2 792 800 eur.
D – Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, týkajícímu se spolupráce BWA a vztahujícímu se k uplatnění násobitele pro účely odrazení za období před převzetím společnosti YKK Stocko
146. V rámci svého čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky podotýkají, že Tribunál řádně nevysvětlil, proč zamítl jejich žalobní důvod vycházející z nesprávného použití násobícího koeficientu na období před převzetím společnosti YKK Stocko. Kromě toho mají za to, že Tribunál každopádně porušil čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, zásadu proporcionality, zásadu personality trestů a sankcí, jakož i zásadu rovného zacházení, když rozhodl, že zvýšení odrazujícího účinku na období předcházející převzetí společnosti YKK Stocko společností YKK Holding (období, za které je společnost YKK Stocko výlučně odpovědná) bylo odůvodněné.
147. Komise s touto argumentací nesouhlasí. Pokud jde o údajný nedostatek odůvodnění, zdůrazňuje zejména, že z bodu 114 kasačního opravného prostředku vyplývá, že navrhovatelky dokonale pochopily argumentaci Tribunálu zejména v bodě 204 napadeného rozsudku, podle kterého je prvkem, který je pro účely odrazujícího účinku třeba zohlednit, hospodářská schopnost dotyčného podniku v době přijetí rozhodnutí o uložení pokuty. Pokud jde o argumenty k meritu sporu, Komise vysvětluje, že násobitel pro účely odrazení nebyl stanoven na určitou dobu trvání, například na dobu, po kterou byla společnost YKK Stocko výlučně odpovědná, ale uplatnil se na výchozí částku společnou pro celou skupinu YKK (včetně společnosti YKK Stocko), která byla stanovena za protiprávní jednání jako celek. Dodává, že odrazující účinek, který je třeba zajistit, se týká dopadu na jeden hospodářský subjekt (podnik) v době přijetí rozhodnutí ukládajícího pokuty. V den přijetí rozhodnutí (a ve skutečnosti již čtyři roky před ukončením protiprávního jednání) se však odpovědný podnik zvětšil, neboť začlenil nejen společnosti YKK Stocko, ale i její dvě mateřské společnosti. Po svém převzetí společnostmi YKK Holding a YKK Corp. již společnost YKK Stocko nebylo možno posuzovat samostatně pro účely posouzení dopadu pokuty, a to ani pokud jde o ty části pokuty, za jejichž zaplacení byla výlučně odpovědná.
148. Zastávám názor, že tytéž úvahy, jako jsou úvahy, které jsem předložil ve svém stanovisku týkajícím se třetího důvodu kasačního opravného prostředku je nutno uplatnit mutatis mutandis
i zde.
149. Jak správně uvádějí navrhovatelky, byly v judikatuře Unie rozpracovány dva důvody pro uplatnění násobitele pro účely odrazení – zaprvé nezbytnost zajistit výrazný účinek pokuty, a to i pokud jde o podniky se značnými finančními zdroji ke dni přijetí rozhodnutí, a zadruhé skutečnost, že velké podniky měly během období protiprávního jednání(67) větší zdroje než jejich konkurenti a byly tudíž v lepším postavení než jejich konkurenti pokud jde o znalost práva a možnost jednat v rámci jeho mezí.
150. To znamená, že Komise může zohlednit pouze zdroje a finanční prostředky podniku, který považuje za odpovědný za protiprávní jednání(68) .
151. Komise ve sporném rozhodnutí uplatnila násobitel ve výši 1,25 na základě jednak větších právních a ekonomických znalostí a infrastruktur, které měly uvedené podniky ve vztahu k jejich konkurentům, a dále na základě „ značných finančních zdrojů “, kterými disponovaly.
152. V tomto ohledu odkazuje bod 538 odůvodnění sporného rozhodnutí zaprvé na „ velikost “ skupiny YKK a zadruhé na její „ globální zdroje “, což je výraz, který sám Tribunál použil ve výše uvedeném rozsudku Danone v. Komise(69) – rozsudek citovaný Komisí v bodě 537 odůvodnění napadeného rozhodnutí pro účely odůvodnění uplatnění násobitele nejen na část pokuty uložené společně a nerozdílně navrhovatelkám, ale i na pokutu uloženou společnosti YKK Stocko za období protiprávního jednání, ve vztahu k němuž byla považována za výlučně odpovědnou, tedy před měsícem březnem 1997.
153. Zastávám názor, že ačkoli by z těchto důvodů mohlo být uplatnění násobitele 1,25 odůvodněné na období následující po měsíci březnu 1997 (společnost YKK Stocko se stala součástí skupiny YKK), není takové zvýšení násobitele odůvodněné na období předcházející převzetí společnosti YKK Stocko.
154. Ze spisu totiž vyplývá, že až do svého převzetí byla společnost YKK Stocko malým podnikem s omezenými zdroji a bez právních služeb. Je zřejmé, že do měsíce března 1997 společnost YKK Stocko neměla velké finanční zdroje.
155. S ohledem na zásadu rovného zacházení [vzhledem ke značným rozdílům mezi zdroji, které měla k dispozici společnost YKK Stocko během období protiprávního jednání, za které byla výlučně odpovědná a zdroji celé skupiny YKK (včetně společnosti YKK Stocko) během období protiprávního jednání, za které odpovídaly společně a nerozdílně, tedy po převzetí společnosti YKK Stocko], jakož i zásadu individualizace trestů, která vyžaduje, aby byly tyto sankce přizpůsobeny chování a povaze dotyčných podniků(70), měl Tribunál sankcionovat uplatnění téhož násobitele Komisí na obě dotčená období protiprávního jednání.
156. Je zajímavé povšimnout si určité spojitosti mezi projednávaným případem a rozhodnutím přijatým Komisí ohledně kartelové dohody nazvané „Monochloroctová kyselina“(71) . V tomto rozhodnutí uložila Komise pokutu pouze společnosti Arkem SA (dále jen „Arkema“) (dříve Stotina SA, dále jen „Atofina“), dceřiné společnosti skupiny ELF/Total za opakování protiprávního jednání.
157. Při výpočtu této pokuty Komise pro jistotu vzala v úvahu – pro účely přizpůsobení výchozí částky pokuty za účelem odrazení – násobitel, který odrážel pouze hospodářskou schopnost společnosti Arkema [posuzovanou nezávisle na její mateřské společnosti, tedy Elf Aquitaine SA (dále jen: Elf)], a to bez ohledu na skutečnost, že společnosti Arkema a Elf představovaly v době přijetí dotčeného rozhodnutí tutéž hospodářskou jednotku.
158. Komise poukazuje v poznámce pod čarou 222 tohoto rozhodnutí na to, že „[…] [n]ásobící faktor 2,5 použitý v případě společnosti Elf není zahrnut do výpočtu. Místo toho se pro účely zohlednění opakování protiprávního jednání použije násobící faktor 1,5 odpovídající situaci, kdy by rozhodnutí bylo určeno pouze společnosti Atofina (vzhledem k jejímu celosvětovému obratu ve výši 17,8 miliard eur). Samostatná pokuta v této výši bude tedy uložena společnosti Atofina samotné“.
159. Jinými slovy, při výpočtu pokuty uložené samotné dceřiné společnosti uplatnila Komise násobící faktor 1,5, který se liší od násobícího faktoru 2,5 uplatněného při výpočtu pokuty uložené společně a nerozdílně mateřské společnosti (Elf) a dceřiné společnosti (Arkema), a to za účelem zohlednění menší hospodářské schopnosti dceřiné společnosti posuzované nezávisle na její mateřské společnosti.
160. Komise zde neuvedla žádné důvody vysvětlující, proč tento přístup nebyl zvolen při výpočtu pokuty, za jejíž zaplacení byla výlučně odpovědná společnost YKK Stocko.
161. Rozdělením odpovědnosti navrhovatelek v rámci spolupráce BWA sporné rozhodnutí výslovně uznalo, že před měsícem březnem 1997 představovala společnost YKK Stocko podnik oddělený od skupiny YKK. Kromě toho konstatuje sporné rozhodnutí existenci protiprávního jednání s různou dobou trvání, kterého se dopustila na jedné straně společnost YKK Stocko a na druhé straně společnost YKK Stocko společně se skupinou YKK(72) . Pro účely výpočtu pokuty a zejména určení násobitele pro účely odrazení však Komise zohlednila pouze globální zdroje skupiny YKK včetně období protiprávního jednání, v němž podnik, který byl shledán odpovědným, takové zdroje neměl.
162. Podnik, jehož velikost a globální zdroje je nutno zohlednit pro účely stanovení možného násobitele pro účely odrazení, je podnikem odpovědným ve smyslu článku 81 ES.
163. Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Komise měla uplatnit při výpočtu pokuty uložené výlučně společnosti YKK Stocko násobitel 1,25.
164. Jak vyplývá z výše uvedených úvah, mám za to, že v projednávaném případě nelze odůvodnit žádný násobitel vůči společnosti YKK Stocko. Částku pokuty za období předcházející převzetí společnosti YKK Stocko skupinou YKK je proto nutno stanovit ve výši 2 792 800 eur.
IV – K nákladům řízení
165. Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 138 odst. 3 uvedeného řádu, použitelného na řízení o kasačním opravném prostředku na základě čl. 184 odst. 1 téhož řádu, pokud měl každý účastník ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý účastník řízení vlastní náklady řízení.
166. V projednávaném případě je třeba nejprve uvést, že ačkoli je podle mého názoru třeba vyhovět dvěma ze čtyř důvodů kasačního opravného prostředku předloženým navrhovatelkami a napadený rozsudek je nutno v tomto rozsahu zrušit, neplatí to v případě dvou dalších důvodů kasačního opravného prostředku, které navrhuji zamítnout.
167. Pokud jde dále o žalobu v řízení v prvním stupni, je třeba uvést, že snížením pokuty Soudní dvůr rovněž vyhoví dvěma z osmi žalobních důvodů uplatňovaných navrhovatelkami(73) . Naopak z napadeného rozsudku, který by neměl být v těchto bodech Soudním dvorem zrušen, vyplývá, že navrhovatelky byly neúspěšné, pokud jde o ostatní žalobní důvody, které předložily v řízení v prvním stupni.
168. Za těchto podmínek a vzhledem k tomu, že účastníci řízení měli jak v prvním stupni, tak v rámci kasačního opravného prostředku částečně úspěch i neúspěch, je důvodné rozhodnout, že každý z nich ponese vlastní náklady řízení.
V – Závěry
169. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby:
– zamítl první a druhý důvod kasačního opravného prostředku jako neopodstatněné;
– zrušil rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 27. června 2012, YKK a další v. Komise (T‑448/07), v rozsahu, v němž se při výpočtu pokuty uložené společnosti YKK Stocko Fasteners GmbH dopustil nesprávného právního posouzení při použití maximální výše 10 % stanovené v čl. 23 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy, jakož i násobitele pro účely odrazení;
– stanovil pokutu uloženou společnosti YKK Stocko Fasteners GmbH za období protiprávního jednání, během kterého byla výlučně odpovědná, ve výši 2 792 800 eur namísto 19 250 000 eur;
– uložil, že Evropská komise ponese vlastní náklady řízení jak v řízení v prvním stupni, tak i v řízení o kasačním opravném prostředku, a konečně,
– uložil, že společnosti YKK Corp., YKK Holding Europe BV a YKK Stocko Fasteners GmbH ponesou vlastní náklady řízení jak v řízení v prvním stupni, tak i v řízení o kasačním opravném prostředku.
(1) .
(2)
–	Rozsudek YKK a další v. Komise (T‑448/07, dále jen „napadený rozsudek“).
(3)
–	Rozhodnutí ze dne 19. září 2007 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES (Věc COMP/39.168 – PO/Kovová a plastová galanterie: zapínadla) (dále jen „sporné rozhodnutí“). Jeho shrnutí je zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie
(Úř. věst. 2009, C 47, s. 8). Sporné rozhodnutí spadá do rámce série tří rozhodnutí Komise týkajících se odvětví galanterie – tj. rozhodnutí C(2005) 3765 final, ze dne 14. září 2005 (věc 38.337 – PO/nitě), rozhodnutí C (2004) 4221 final ze dne 26. října 2004 (věc 38.338 – PO/jehly) a sporné rozhodnutí –, která byla přijata na základě kontrol provedených v listopadu 2001 v prostorách několika výrobců kovové a plastové galanterie.
(4)
–	Nařízení Rady ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v [článku 81 ES] a [článku 82 ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
(5)
– Úř. věst. 2002, C 45, s. 3, dále jen „sdělení o spolupráci z roku 2002“.
(6)
–	V tomto stanovisku budu používat staré číslování v rozsahu, jelikož sporné rozhodnutí bylo přijato v době platnosti Smlouvy o ES.
(7)
–	Pokyny o metodě stanovování pokut [uložených] podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“).
(8)
–	Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci z roku 1996“.
(9)
–	Viz bod 1.A první pododstavec pokynů, který byl připomenut Soudním dvorem v bodě 38 rozsudku ze dne 8. prosince 2012, KME Germany a další v. Komise (C‑389/10 P, Sb. rozh. s. I‑13125), jakož i v bodě 140 a v citované judikatuře napadeného rozsudku.
(10)
–	Viz bod 508 sporného rozhodnutí.
(11)
–	Viz bod 509 sporného rozhodnutí.
(12)
–	Viz výše uvedený rozsudek KME Germany a další v. Komise (bod 44) (kartelová dohoda zvaná „trh s průmyslovými trubkami/měděnými sanitárními trubkami“). Viz rovněž body 97 a následující stanoviska generální advokátky Sharpston ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. listopadu 2013, Gascogne Sack Deutschland v. Komise (C‑40/12 P).
(13)
–	Rozsudek ze dne 12. listopadu 2009 (C‑554/08 P, bod 44). Viz rovněž rozsudky ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise (C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 118), jakož i ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise (C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 96).
(14)
–	Rozsudek ze dne 16. listopadu 2011 (T‑79/06, bod 118). Viz rovněž výše uvedený rozsudek Gascogne Sack Deutschland v. Komise.
(15)
–	Rozhodnutí ze dne 3. září 2004 v řízení podle článku [81 ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/E-1/38.069 – Měděné sanitární trubky) (dále jen „rozhodnutí ‚Měděné sanitární trubky‘“). Viz bod 629 odůvodnění rozhodnutí „Měděné sanitární trubky“, který upřesňuje, že „[a]čkoli určité skutečnosti obsažené ve spisu umožňují důkladné posouzení dopadů kartelové dohody na cenu za určité období, Komise nemůže přesně určit způsob, jakým by se vyvíjely ceny, kdyby ke kartelové dohodě během celé doby protiprávního jednání nedošlo“.
(16)
–	Rozsudky ze dne 8. prosince 2011, KME Germany a další v. Komise (C‑272/09 P, Sb. rozh. s. I‑12789), Chalkor v. Komise (C‑386/10 P, Sb. rozh. s. I‑13085), jakož i výše uvedený rozsudek KME Germany a další v. Komise.
(17)
–	Výše uvedený rozsudek KME Germany a další v. Komise (bod 45).
(18)
–	Viz body 629 a 673 odůvodnění rozhodnutí „Měděné sanitární trubky“ a bod 507 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(19)
–	Výše uvedený rozsudek KME Germany a další v. Komise (bod 41).
(20)
–	Tamtéž (bod 44).
(21)
–	Rozsudek ze dne 12. září 2007 (T‑30/05).
(22)
–	Viz bod 109 tohoto rozsudku, odkazující na body 318 až 320 odůvodnění rozhodnutí napadeného v této věci. Viz rovněž výše uvedený rozsudek Soudního dvora Prym a Prym Consumer v. Komise (bod 78).
(23)
–	Výše uvedený rozsudek Tribunálu Prym a Prym Consumer v. Komise (body 111 a 112).
(24)
–	Tamtéž (bod 190).
(25)
–	Rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 245).
(26)
–	Podle navrhovatelek výchozí částka pokuty ve výši 50 milionů eur odpovídá 250 % minimální výchozí částky za protiprávní jednání kvalifikovaná jako „velmi závažná“, tedy 312,5 % s násobitelem pro účely odrazení ve výši 1,25.
(27)
–	Body 496, 497, 507 až 509, 514 až 516, 529 530 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(28)
–	Výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise (bod 245).
(29)
–	Rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise (T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 384). Viz rovněž výše uvedený rozsudek Soudního dvora KME Germany a další v. Komise (body 93 a 96), jakož i rozsudek Tribunálu ze dne 30 listopadu 2011, Quinn Barlo a další v. Komise (T‑208/06, Sb. rozh. s. II‑7953, bod 244).
(30)
–	Viz bod 93 uvedeného rozsudku. Viz v této souvislosti rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise (T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 292), a ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical v. Komise (T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 113).
(31)
–	Rozsudek Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise (T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897), jakož i výše uvedený rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise.
(32)
–	Rozhodnutí Komise ze dne 3. května 2006 ohledně postupu podle [článku 81 ES] a článku 53 Dohody o EHP proti společnostem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S. A., Kemira OYJ, L'Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvays SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema SA. (Věc č. COMP/F/C.38.620 – peroxid vodíku a perboritan), shrnutí uvedeného rozhodnutí zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie (Úř. věst. 2006, L 353, s. 54), je dostupné na internetové stránce generálního ředitelství Komise „Hospodářská soutěž“ a rozhodnutí Komise ze dne 29. listopadu 2006 v řízení podle [článku 81 ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc č. COMP/F/38.638 – BR/ESBR), shrnutí uvedeného rozhodnutí zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie
(Úř. věst 2008, C 7, s. 11), je dostupné na internetové stránce generálního ředitelství Komise „Hospodářská soutěž“.
(33)
–	Pokud jde o rozhodnutí C(2006) 1766 viz jeho bod 455 odůvodnění a pokud jde o rozhodnutí C(2006) 5700 final viz jeho bod 462 odůvodnění.
(34)
–	Nařízení Rady ze dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81] a [82] Smlouvy (Úř. věst. 1962, 13, s. 204).
(35)
–	Tedy „[o]de dne 14. února 2002 toto oznámení nahrazuje oznámení z roku 1996 pro všechny případy, v nichž se žádný podnik neobrátil na Komisi“.
(36)
–	Viz rozsudek ze dne 10. května 2007, SGL Karbon v. Komise (C‑328/05 P, Sb. rozh. s. I‑3921, bod 83). V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2000, SCA Holding v. Komise (C‑297/98 P, Recueil, s. I‑10101, bod 36), jakož i výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise (bod 399).
(37)
–	Viz výše uvedený rozsudek SGL Karbon v. Komise (bod 81).
(38)
–	Viz body 21 a 22 sdělení o spolupráci z roku 2002 v porovnání s bodem 1 D sdělení o spolupráci z roku 1996. Jak by bylo například možné důvodně tvrdit, že informace, které nesplňují podmínku, podle které musejí „přispívat k prokázání existence protiprávního jednání“ (bod D sdělení o spolupráci z roku 1996) mohou představovat důkazy představující „významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní“ (bod 21 sdělení o spolupráci z roku 2002).
(39)
–	Viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise (T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497, bod 588), ve kterém se uvádí, že „snížení učiněné na základě tohoto ustanovení [tedy bodu 3 šesté odrážky pokynů o metodě stanovování pokut, který se týká spolupráce mimo rámec sdělení o spolupráci z roku 1996] nutně předpokládalo, že dotčená spolupráce nemůže být odměněna v rámci sdělení o spolupráci“.
(40)
–	Rozsudek Tribunálu ze dne 24. března 2011 (T‑381/06).
(41)
–	Výše uvedený rozsudek FRA.BO v. Komise (body 93, 105 a 106).
(42)
– Z tohoto důvodu, vzhledem k tomu, že nebylo známo datum tohoto rozsudku, jsem nemohl na jednání sdělit datum svého stanoviska.
(43)
–	Stanovisko zde cituje výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise (body 280 a 281).
(44)
–	Generální advokátka Sharpston v poznámce pod čarou 39 téhož stanoviska dodává __pro vysvětlení osobní odpovědnosti, když se protiprávní jednání, kterého se dopustila dceřiná společnost, přičte mateřské společnosti, [viz bod 42 rozsudku ze dne 19. července 2012, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco v. Komise a Komise v. Alliance One International a další (C 628/10 P a C 14/11 P)]“ Odkazuje rovněž na body 36 až 40 svého stanoviska ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. listopadu 2013 Kendrion v. Komise (C‑50/12 P).
(45)
–	Podle sporného rozhodnutí se třetí navrhovatelka v řízení o kasačním opravném prostředku, YKK Stocko, podílela na protiprávním jednání po celou dobu jejího trvání, tedy 9 let a 9 měsíců, zatímco YKK Corp. a YKK Holding, první a druhá navrhovatelka, se na něm začaly podílet (přímo nebo nepřímo) až po převzetí společnosti YKK Stocko Fasteners GmbH v roce 1997 (nyní YKK Stocko) a jejich účast na protiprávním jednání trvala čtyři roky (body 466 až 468 odůvodnění sporného rozhodnutí). To je důvod, proč YKK Corp. a YKK Holding nejsou považovány za odpovědné za zaplacení celé pokuty uložené společnosti YKK Stocko a proč byla posledně uvedená společnost výlučně odpovědná za zaplacení pokuty ve výši 19 250 000 eur.
(46)
–	Volný překlad. Zvýraznění provedeno generálním advokátem.
(47)
–	Viz zejména rozsudek ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise (C‑196/99 P, Recueil, s. I‑11005, body 95 až 99) a výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise (bod 118).
(48)
– Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique diffusion française a další v. Komise (100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, body 119 a 118).
(49)
–	Rozhodnutí Komise 2005/349/ES ze dne 10. prosince 2003, v řízení podle článku 81 Smlouvy o založení Evropského společenství a článku 53 Dohody o EHS [C(2003) 4570 final a oprava C(2004) 4] (věc COMP/E‑2/37.857 – organické peroxidy). Jeho shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie
(Úř. věst. 2005, L 110, s. 44).
(50)
–	Rozhodnutí Komise C(2010) 4387 final ze dne 30. června 2010 v řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Smlouvy o EHP proti podnikům ArcelorMittal, Emesa/Galycas/ArcelorMittal (Španělsko), GlobalSteelWire/Tycsa, Proderac, Companhia Previdente/Socitrel, Fapricela, Nedri/HIT Groep, WDI/Pampus, DWK/Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki/Ovako, Italcables/Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I. T. A. S., Ori Martin/Siderurgica Latina Martin, Emme Holding (věc COMP/38.344 – Přepínací ocel) ve znění rozhodnutí Komise ze dne 30. září 2010 a rozhodnutí Komise ze dne 4. dubna 2011. Jeho shrnutí bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie
(Úř. věst. 2011, C 339, s. 7) (bod 8 odůvodnění).
(51)
–	Viz rozhodnutí Předpínací ocel (bod 8 odůvodnění). Viz bod 1072a odůvodnění původní verze rozhodnutí ze dne 30. června 2010, oznámeného pod číslem C(2010) 4387 final.
(52)
–	Ačkoli čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vyžaduje, aby byl referenčním bodem pro výpočet maximální výše 10 %, hospodářský rok předcházející rozhodnutí Komise, kterým byla uložena sankce za protiprávní jednání, nebrání to tomu, aby byla maximální výše stanovena pouze na základě obratu dceřiné společnosti, pokud jde o pokutu, která byla uložena výlučně jí za dobu předcházející jejímu převzetí mateřskou společností. V této souvislosti je nutno dodat, že v rámci tohoto kasačního opravného prostředku navrhovatelky nicméně nezpochybnily skutečnost, že relevantním rokem, který má být zohledněn pro účely dotyčného posouzení, je rok předcházející spornému rozhodnutí.
(53)
–	Rozsudek Tribunálu ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise (T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 63).
(54)
–	V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise (C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 44).
(55)
–	Rozsudky ze dne 16. listopadu 2000, KNP BT v. Komise (C‑248/98 P, Recueil, s. I‑9641, bod 71); Cascades v. Komise (C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, body 78 a 79); Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise (C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, bod 37); SCA Holding v. Komise (C‑297/98 P, Recueil, s. I‑10101, bod 27), a ze dne 29. března 2011, ThyssenKrupp Nirosta v. Komise (C‑352/09 P, Sb. rozh. s. I‑2359, bod 143).
(56)
–	Viz výše uvedený rozsudek Cascades v. Komise (body 78 až 80).
(57)
–	V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 145); výše uvedený rozsudek Cascades v. Komise (bod 78), ze dne 11. prosince 2007, ETI a další (C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39); jakož i rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 56).
(58)
–	Rozsudek ze dne 4. července 2006 (T‑304/02, Sb. rozh. s. II‑1887, body 116 a 120).
(59)
–	Kromě toho bych chtěl podotknout, že – na rozdíl od tvrzení Komise – uplatnění maximální právním předpisem stanovené výše na dceřinou společnost za protiprávní jednání, kterého se dopustila samostatně, vypočítané na základě jejího obratu podle mého názoru neohrožuje účel odrazení od protiprávních jednání. Nebrání to totiž tomu, aby byl při výpočtu pokuty rovněž zohledněn obrat skupiny, pokud jde o pokutu, kterou je třeba uložit této skupině za tu část protiprávního jednání, kterého se dopustila.
(60)
–	Rozsudek ze dne 15. června 2005 (T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03). Uvedený rozsudek byl zveřejněn formou shrnutí. Úplná znění jsou dostupná v německém, anglickém a ve francouzském jazyce na internetové stránce Tribunálu.
(61)
–	Výše uvedený rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise (body 389 až 391).
(62)
–	Rozsudky ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, Sb. rozh. s. I‑403, bod 95), jakož i ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C 303/05, Sb. rozh. s. I 3633, bod 56).
(63)
–	Body 281 a 282 (zvýraznění provedeno generálním advokátem). Viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise (100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 121), jakož i rozsudek Tribunálu ze dne 29. listopadu 2005, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise (T‑33/02, Sb. rozh. s. II 4973, bod 35).
(64)
– Rozsudek ze dne 20. března 2002 (T‑9/99, Recueil, s. II‑1487).
(65)
–	Přesněji body 77 až 80 tohoto rozsudku.
(66)
– „In setting fines under the 1998 Guidelines the Commission took a seven-stage approach. First, it evaluated the ‚objective‘ gravity of the infringement taken as a whole … Second, it determined an ‚individual starting amount‘ for each member of the cartel … Third, the Commission applied, when appropriate, an increase percentage to those individual starting amounts, which reflected the additional impact caused by the duration of the infringement committed by each cartel participant … Fourth, the Commission considered the ‚subjective‘ responsibility of each cartel participant … Fifth, it considered whether the upper limit of 10 per cent of the annual turnover applicable to the fine had been exceeded. Sixth, where relevant and as appropriate, it reduced the fine, in application of the Leniency Notice.
Finally, the Commission took account of any exceptional circumstances justifying an adjustment to the final amount of the fine“ (zvýraznění provedeno generálním advokátem) (Faull, J., a Nikpay, A. [Vyd.], The EC law of competition, Oxford University Press, 2007, s. 1025 až 1026; tento komentář vypracovali úředníci Generálního ředitelství „Hospodářská soutěž“). Viz rovněž další uznávaný komentář: Bellamy, C., a Child, G. (Vyd.), European Union Law of Competition, Oxford University Press, 2013, s. 1095 až 1097.
(67)
–	Body 379 a 382 rozsudku Tribunálu ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise (T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881), potvrzují, že pokud jde o druhý důvod zvýšení, velikost dotčených podniků se musí týkat jejich situace v době protiprávního jednání.
(68)
–	Viz rozsudek Tribunálu ze dne 12. října 2011, Agroexpansión v. Komise (T‑38/05, Sb. rozh. s. II‑7005, bod 215).
(69)
–	Bod 175, v němž se uvádí, že „[ž]alobkyně měla právní a ekonomické znalosti a infrastrukturu, které jí umožňovaly lépe posoudit protiprávní povahu jejího chování a z něj vyplývající následky z pohledu práva hospodářské soutěže.“
(70)
–	V tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Britannia Alloys & Chemicals v. Komise (C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 44).
(71)
–	Rozhodnutí Komise 2006/897/ES ze dne 19. ledna 2005 v řízení podle článku 81 Smlouvy o ES a článku 53 Dohody o EHP vůči společnostem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB a Akzo Nobel AB, Stotina SA, Elf Aquitaine SA, Hoechst AG, Clariant GmbH, Clariant AG (Věc č. C.37.773 – MCAA) (Úř. věst. 2006, L 353, s. 12).
(72)
–	Bod 541 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(73)
–	Viz bod 10 druhá odrážka tohoto stanoviska.