62021CC0711
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ANTHONYHO MICHAELA COLLINSE
přednesené dne 2. března 2023 (
1
)
Spojené věci C‑711/21 a C‑712/21
XXX (C‑711/21)
XXX (C‑712/21)
proti
État belge, jejž zastupuje Secrétaire d’État à l’Asile et la Migration
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Conseil d’État (Státní rada, Belgie)]
„Řízení o předběžné otázce – Přistěhovalecká politika – Listina základních práv Evropské unie – Články 4, 7 a 47 – Směrnice 2008/115/ES – Navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí – Rozhodnutí o navrácení – Změna okolností týkajících se rodinného života a zdravotního stavu státního příslušníka třetí země po přijetí rozhodnutí o navrácení – Odvolání se na změnu okolností po ukončení řízení o mezinárodní ochraně – Nejzazší okamžik, do kdy se lze dovolat změny okolností – Článek 267 SFEU – Trvání sporu v původním řízení – Ověřovací povinnost předkládajícího soudu – Zásada loajality – Článek 4 odst. 3 SEU – Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce“
I. Úvod
1.
Projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají dvou rozhodnutí o navrácení přijatých belgickými orgány vůči navrhovatelům v původním řízení (dále jen „navrhovatelé“) po zamítnutí jejich žádostí o mezinárodní ochranu. Conseil d’État (Státní rada, Belgie) (
2
) žádá Soudní dvůr, aby rozhodl o slučitelnosti rozhodnutí o navrácení s články 4, 7 a 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i s článkem 5, čl. 6 odst. 6 a článkem 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (
3
) (dále jen „směrnice o navracení“). V této souvislosti žádá Conseil d’État (Státní rada) o ověření, zda může soud přezkoumávající zákonnost těchto rozhodnutí o navrácení zohlednit změny v rodinném životě a/nebo zdravotním stavu navrhovatelů, k nimž došlo po potvrzení platnosti rozhodnutí o zamítnutí jejich žádostí o mezinárodní ochranu.
II. Spor v původním řízení
A.
Věc C‑711/21
2.
XXX, státní příslušník třetí země, přicestoval do Belgie dne 16. března 2017. Dne 24. března 2017 podal u příslušného orgánu žádost o přiznání postavení uprchlíka. Dne 20. července 2017 Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (generální komisař pro uprchlíky a osoby bez státní příslušnosti, Belgie) (dále jen „CGRA“) žádost XXX zamítl a odmítl mu též udělit doplňkovou ochranu. Dne 26. července 2017 přikázal na základě tohoto odmítnutí příslušný orgán XXX opustit belgické území.
3.
Dne 21. srpna 2017 podal XXX proti rozhodnutí CGRA o neudělení mezinárodní ochrany ze dne 20. července 2017 žalobu ke Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie) (dále jen „CCE“). Dne 11. ledna 2018 CCE tuto žalobu zamítla.
4.
Dne 24. srpna 2017 podal XXX k CCE žalobu proti rozhodnutí ze dne 26. července 2017, kterým mu bylo nařízeno opustit území Belgie. Na jednání předložil XXX dokumenty dokládající změny ve svém rodinném životě a ve svém zdravotním stavu. Rozsudkem ze dne 22. října 2019 jeho žalobu CCE zamítla. Podle CCE již XXX nemohl napadnout rozhodnutí ze dne 26. července 2017, jímž mu bylo nařízeno opustit Belgii, neboť věc byla pravomocně rozhodnuta rozsudkem ze dne 11. ledna 2018, kterým byla zamítnuta žaloba navrhovatele proti zamítnutí žádosti o udělení mezinárodní ochrany ze strany CGRA. CCE uvedla, že při posuzování zákonnosti příkazu k opuštění belgického území nemůže zohlednit další vývoj po vydání tohoto příkazu (
4
). Podle rozsudku CCE nemohl XXX uspět ani se svým tvrzením, že dokud probíhalo řízení o jeho žalobě proti rozhodnutí CGRA o neudělení mezinárodní ochrany, nemohly orgány přijmout příkaz k opuštění území, neboť o této žalobě bylo rozhodnuto dne 11. ledna 2018.
5.
Dne 6. listopadu 2019 podal navrhovatel proti rozsudku CCE ze dne 22. října 2019 kasační opravný prostředek ke Conseil d’État (Státní rada). Conseil d’État (Státní rada) dospěla zaprvé k tomu, že by CCE měla v rámci návrhu na zrušení příkazu k opuštění belgického území tento příkaz zásadně přezkoumat ex tunc. Dále dospěla k názoru, že rozsudek Gnandi jasně neoznačuje okamžik, do kdy může státní příslušník třetího státu za tímto účelem využít změny okolností, a nevyjadřuje se tedy k otázce, zda soud může zohlednit okolnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o navrácení (
5
). Toto pojetí může mít významné důsledky pro použití směrnice o navracení, zejména jejího článku 5, který stanoví, že při provádění této směrnice členské státy náležitě zohlední, mimo jiné, rodinný život a zdravotní stav dotčeného státního příslušníka třetí země.
B.
Věc C‑712/21
6.
Dne 29. února 2016 podala XXX k příslušnému belgickému orgánu žádost o přiznání postavení uprchlíka. Dne 30. září 2016 její žádost CGRA zamítl a odmítl jí též udělit doplňkovou ochranu. Dne října 2016 jí příslušný orgán v návaznosti na rozhodnutí CGRA přikázal opustit belgické území.
7.
Dne 28. října 2016 podala XXX proti rozhodnutí CGRA ze dne 30. září 2016 žalobu k CCE. Dne 19. ledna 2017 byla tato žaloba zamítnuta. Dne 7. listopadu 2016 podala XXX k CCE žalobu proti příkazu k opuštění území ze dne 6. října 2016. Po skončení jednání, během kterého XXX předložila dokumenty týkající se jejího soukromého života, CCE rozsudkem ze dne 22. října 2019 její žalobu proti příkazu k opuštění území zamítla. Uvedený soud se řídil stejnou argumentací, jaká je uvedena v bodě 4 tohoto stanoviska.
8.
XXX podala proti rozsudku CCE ze dne 22. října 2019 kasační opravný prostředek ke Conseil d’État (Státní rada). Ze stejných důvodů, které jsou uvedeny v bodě 5 tohoto stanoviska, dospěla Conseil d’État (Státní rada) k názoru, že rozsudek Gnandi neurčuje, do jakého okamžiku může orgán posuzující zákonnost rozhodnutí o navrácení zohlednit změnu okolností, která se týká rodinného života státního příslušníka třetí země.
9.
V původních řízeních ve věcech C‑711/21 a C‑712/21 dospěla Conseil d’État (Státní rada) k tomu názoru, že články 4 (
6
), 7 a 47 Listiny a článek 5, čl. 6 odst. 6 a článek 14 směrnice o navracení mohou po soudu, který přezkoumává zákonnost příkazu k opuštění území, přijatého po zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, požadovat, aby zohlednil změny týkající se rodinného života nebo zdravotního stavu žadatele, které nastaly přede dnem provedení tohoto přezkumu. Conseil d’État (Státní rada) proto v obou věcech přerušila řízení a předložila Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být články 4 (
7
), 7 a 47 [Listiny] a článek 5, [čl. 6 odst. 6] a článek 13 [směrnice o navracení] ve světle rozsudku [Gnandi] vykládány v tom smyslu, že soud rozhodující o opravném prostředku proti rozhodnutí o navrácení přijatému v návaznosti na rozhodnutí o neudělení mezinárodní ochrany může při posuzování zákonnosti rozhodnutí o navrácení zohlednit pouze takové změny okolností, které mohou mít významný dopad na posouzení situace z hlediska článku 5 [směrnice o navracení], k nimž došlo před ukončením řízení o mezinárodní ochraně vedeného u [CCE]?
2)
Musí okolnosti uvedené v článku 5 [směrnice o navracení] nastat v době, kdy měl cizinec oprávněný pobyt na vnitrostátním území nebo mu bylo povoleno na něm setrvat?“
III. Řízení před Soudním dvorem
10.
Rozhodnutím ze dne 4. ledna 2022 spojil předseda Soudního dvora věci C‑711/21 a C‑712/21 pro účely ústní a písemné části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
11.
Navrhovatelé, belgická a nizozemská vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření.
12.
Belgická vláda v písemném vyjádření ze dne 29. března 2022 uvedla, že obě projednávané věci jsou nepřípustné, neboť výklad unijního práva, o který žádá předkládající soud, již není pro vydání rozsudku nezbytný. Dne 30. března 2020 udělil příslušný orgán navrhovateli ve věci C‑711/21 povolení k pobytu (
8
). Dne 8. března 2021 udělil příslušný orgán navrhovatelce ve věci C‑712/21 povolení k pobytu s platností do 18. února 2021, které bylo následně prodlouženo do 18. února 2023 (
9
). Belgická vláda Soudnímu dvoru rovněž sdělila, že příslušný belgický orgán (
10
) dne 24. února 2022 informoval o tomto vývoji Conseil d’État (Státní rada).
13.
Dne 17. června 2022 se předseda Soudního dvora písemně obrátil na Conseil d’État (Státní rada), aby potvrdila, zda mají navrhovatelé povolení k pobytu v Belgii, a pokud ano, zda si přeje setrvat na svých žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce. Po vyslechnutí právního zástupce navrhovatelů Conseil d’État (Státní rada) dne 27. června 2022 potvrdila, že oba navrhovatelé získali povolení k pobytu v Belgii. Přesto si přála setrvat na svých žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce. Conseil d’État (Státní rada) uvedla, že podle právního zástupce navrhovatelů je jejich povolení k pobytu v Belgii dočasné a rozhodnutí o navrácení nebylo belgickou vládou zrušeno. Nedojde-li podle tvrzení právního zástupce navrhovatelů k prodloužení jejich povolení k pobytu v Belgii, může belgická vláda usilovat o obnovení řízení o navrácení založeného na rozhodnutích o navrácení přijatých vůči navrhovatelům.
14.
S ohledem na odpověď Conseil d’État (Státní rada) požádal (
11
) soudce zpravodaj spolu s generálním advokátem dne 6. července 2022 belgickou vládu, aby Soudní dvůr informovala o aktuálním stavu rozhodnutí o navrácení přijatých vůči navrhovatelům, případně o dalších rozhodnutích o navrácení, která byla vůči nim přijata. Dne 15. července 2022 belgická vláda reagovala prohlášením, že „udělení povolení k pobytu je neslučitelné s rozhodnutím o navrácení. Rozhodnutí o navrácení je ze zákona zrušeno udělením povolení k pobytu, aniž by bylo nutné, aby příslušný orgán přijal nové rozhodnutí o navrácení“. S ohledem na nedávnou judikaturu Conseil d’État (Státní rada) týkající se právě této otázky (
12
) dospěla belgická vláda k závěru, že navrhovatelé již nemají právní zájem na vedení řízení o zrušení rozhodnutí o navrácení.
15.
Dne 20. července 2022 předal Soudní dvůr odpověď belgické vlády ze dne 15. července 2022 Conseil d’État (Státní rada). Znovu se jí dotázal, zda si přeje setrvat na svých žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce, a pokud ano, aby uvedla důvody, které ji k tomu vedou.
16.
Dne 3. srpna 2022 Conseil d’État (Státní rada) uvedla, že s ohledem na rozdílná stanoviska právního zástupce navrhovatelů a belgické vlády nemůže vzít zpět své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, aniž by nejprve vyslechla účastníky řízení a rozhodla o právním zájmu navrhovatelů na zachování jejich návrhů na neplatnost. Dále uvedla, že před ní vedené řízení bylo přerušeno do doby, než Soudní dvůr odpoví na její žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Conseil d’État (Státní rada) se proto domnívala, že nemůže rozhodnout o statusu rozhodnutí o navrácení a o právním zájmu navrhovatelů na projednání jejich opravných prostředků.
IV. Pravomoc Soudního dvora k zodpovězení položených otázek
17.
Podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva předložené vnitrostátním soudem podle článku 267 SFEU vztahuje domněnka relevance. V rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, kterou toto ustanovení ukládá, je věcí pouze vnitrostátního soudu, jemuž byl spor předložen a který musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, jež bude vydáno, aby s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem věci posoudil nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. Jak ze znění, tak ze systematiky článku 267 SFEU nicméně vyplývá, že vnitrostátní soud může požádat o rozhodnutí o předběžné otázce pouze tehdy, pokud před ním probíhá řízení, ve kterém lze vynést rozsudek zohledňující odpověď Soudního dvora. Soudní dvůr nemůže vydávat konzultativní stanoviska k obecným nebo hypotetickým otázkám. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce tedy musí být nezbytná pro efektivní vyřešení sporu projednávaného před předkládajícím soudem (
13
).
18.
Z toho vyplývá, že Soudní dvůr může v případě potřeby přezkoumat podmínky, za nichž mu byla věc vnitrostátním soudem předložena, za účelem ověření vlastní pravomoci, a zejména určení, zda žádaný výklad unijního práva má vztah k realitě a předmětu sporu v původním řízení, tak aby Soudní dvůr neposkytoval poradní stanoviska k obecným nebo hypotetickým otázkám (
14
). Pokud se ukáže, že položená otázka není zjevně relevantní pro řešení daného sporu, Soudní dvůr má povinnost rozhodnout o nevydání rozhodnutí ve věci samé (
15
).
19.
Řízení o předběžné otázce upravené v článku 267 SFEU, které nastoluje dialog mezi Soudním dvorem a soudy členských států, je stěžejním bodem soudního systému zavedeného Smlouvami. Jeho cílem je zajistit jednotný výklad unijního práva, čímž umožňuje mimo jiné zaručit jeho soudržnost, plný účinek a autonomii (
16
). Článek 267 SFEU a systém dialogu mezi jednotlivými soudy a spolupráce, který zavádí, je lex specialis, jenž vyjadřuje základní zásadu stanovenou v čl. 4 odst. 3 SEU (
17
), podle které mají Evropská unie a členské státy povinnost loajální spolupráce při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv (
18
). Vnitrostátní soudy jakožto státní instituce jsou touto zásadou vázány ve vztazích s unijními orgány, včetně Soudního dvora (
19
). Povinnost loajální spolupráce je reciproční povahy, jak vyplývá ze znění čl. 4 odst. 3 SEU, podle kterého se Evropská unie a členské státy „navzájem respektují“ (
20
). V rámci rozdělení funkcí při výkonu spravedlnosti mezi vnitrostátní soudy a Soudní dvůr, které stanoví článek 267 SFEU, Soudní dvůr rozhoduje o předběžných otázkách, aniž by v zásadě zkoumal okolnosti, za nichž vnitrostátní soudy otázky položily, a navrhuje použití dotčeného ustanovení (dotčených ustanovení) unijního práva. Jinak je tomu pouze v případech, kdy se buď ukáže, že řízení podle článku 267 SFEU bylo zneužito a bylo použito s cílem vyvolat rozhodnutí Soudního dvora prostřednictvím předstíraného sporu, nebo kdy je zřejmé, že ustanovení unijního práva, jež měla být předmětem výkladu Soudního dvora, nelze použít při řešení řízení, z něhož vzešla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (
21
).
20.
S ohledem na námitku nepřípustnosti, kterou vznesla belgická vláda ve svém písemném vyjádření, a na korespondenci mezi Soudním dvorem, Conseil d’État (Státní rada) a belgickou vládou přetrvává značná nejistota, zda je Conseil d’État (Státní rada) povinna vzít v úvahu odpověď Soudního dvora na předběžné otázky, když může sama přistoupit k řešení sporů, jež před ní probíhají. Z judikatury Conseil d’État (Státní rada), kterou belgická vláda citovala ve své odpovědi Soudnímu dvoru ze dne 15. července 2022, v tomto ohledu jasně vyplývá, že rozhodnutí Soudního dvora není pro účinné rozhodnutí o opravných prostředcích podaných Conseil d’État (Státní rada) nezbytné, jelikož rozhodnutí o navrácení, která jsou předmětem těchto opravných prostředků, byla z belgického právního řádu zřejmě vyňata (
22
).
21.
Konečné rozhodnutí náleží Conseil d’État (Státní rada), nicméně když dne 20. července 2022 Soudní dvůr znovu požádal, aby uvedla, zda si přeje setrvat na svých žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce, a pokud ano, z jakého důvodu, Conseil d’État (Státní rada) se nijak nezabývala relevancí svého vlastního nedávného rozhodnutí a pouze potvrdila svou vůli setrvat na těchto žádostech, aniž by jakkoli odůvodnila jejich dopad na výsledek sporů, které jí byly předloženy (
23
). Conseil d’État (Státní rada) pouze poukázala na nutnost vyslechnout účastníky řízení před rozhodnutím ve věci samé za situace, kdy je řízení před ní přerušeno.
22.
S ohledem na nedávnou judikaturu Conseil d’État (Státní rada) (
24
) a vzhledem k tomu, že ji příslušný belgický orgán informoval o tom, že navrhovatelům vydal povolení k pobytu, a že se tento soud několikrát na tuto otázku dotázal právního zástupce navrhovatelů, (
25
) není jasné, z jakého důvodu není podle všeho Conseil d’État (Státní rada) ochotna odpovědět v plném rozsahu na otázku, kterou jí Soudní dvůr položil, tak, aby mu pomohla plnit jeho poslání, jež spočívá v zajišťování dodržování práva při výkladu Smluv (
26
).
23.
Ve svém stanovisku ve věci Di Donna generální advokátka Kokott uvedla, že duch spolupráce, kterým se musí řídit průběh řízení o předběžné otázce, předpokládá, že předkládající soud respektuje funkci Soudního dvora, „která má přispět k výkonu spravedlnosti v členských státech, jež však nespočívá v poskytování konzultací k obecným nebo hypotetickým otázkám“ (
27
). Generální advokát Wahl ve svém stanovisku ve věci Pohotovosť uvedl, že „je nezbytné, aby vnitrostátní soudy vyjasnily důvody, pokud nevyplývají jasně ze spisu, proč považují zodpovězení jimi položených otázek za nezbytné pro řešení sporu. Povinnost Soudního dvora respektovat odpovědnost vnitrostátního soudu zároveň implikuje, že vnitrostátní soud musí vzít do úvahy funkci, kterou plní Soudní dvůr v řízení o předběžné otázce. Soudní dvůr tak nedávno učinil závěr, že nebylo třeba, aby rozhodl v případě, kdy předkládající soud přes výzvu zachoval svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, přičemž nezaujal stanovisko k dopadu vývoje nebo událostí, o kterých se Soudní dvůr dozvěděl, jak na rozhodnutí, jež mělo být vydáno v původním řízení, tak na relevanci předběžných otázek pro rozhodnutí sporu v původním řízení“ (
28
).
24.
Jsem toho názoru, že při výkonu této spolupráce mohla Conseil d’État (Státní rada) pokračovat v přerušeném řízení, které je před ní vedeno, vyslechnout účastníky řízení a rozhodnout o existenci rozhodnutí o navrácení přijatých vůči navrhovatelům z hlediska belgického práva. V této souvislosti je podle ustálené judikatury třeba nedbat ustanovení vnitrostátního práva, které brání provedení článku 267 SFEU (
29
). Na základě informací, jež má Soudní dvůr k dispozici, nemusí být odpovědi Soudního dvora na položené otázky nezbytné k tomu, aby předkládající soud mohl rozhodnout spory, které mu byly předloženy, a proto je toto řízení o předběžné otázce prima facie diskutabilní (
30
). Vzhledem ke změnám v poměrech navrhovatelů, k nimž došlo od podání žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, existuje rovněž zjevné riziko, že Soudní dvůr bude plýtvat cennými zdroji na zodpovězení těchto žádostí. Těmito připomínkami není dotčeno právo Conseil d’État (Státní rada) podat nové žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jakmile ověří, že související odpovědi jsou nezbytné pro účinné řešení sporu, který jí byl předložen (
31
).
V. Závěry
25.
Vzhledem k výše uvedenému navrhuji, aby Soudní dvůr určil, že nemá pravomoc podle článku 267 SFEU rozhodnout o předběžných otázkách, které Conseil d’État (Státní rada) položila dne 4. listopadu 2021.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Ze dne 4. listopadu 2021.
(
3
) – Úř. věst. 2008, L 348, s. 98.
(
4
) – S odkazem na rozsudek ze dne 19. června 2018, Gnandi (C‑181/16, EU:C:2018:465) (dále jen „rozsudek Gnandi“).
(
5
) – Článek 6 odst. 1 směrnice o navracení stanoví, že „členské státy vydají rozhodnutí o navrácení každému státnímu příslušníkovi třetí země, který pobývá neoprávněně na jejich území, aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 až 5“. V článku 6 odst. 6 této směrnice se stanoví, že „tato směrnice nebrání členským státům v přijetí rozhodnutí o ukončení oprávněného pobytu společně s rozhodnutím o navrácení či rozhodnutím o vyhoštění nebo o zákazu vstupu v rámci jednoho správního nebo soudního rozhodnutí nebo aktu na základě svých vnitrostátních předpisů, aniž je tím dotčena procesní ochrana poskytovaná podle kapitoly III nebo podle jiných příslušných ustanovení práva Společenství nebo vnitrostátního práva“.
(
6
) – Článek 4 Listiny není ve věci C‑712/21 relevantní, neboť navrhovatelka netvrdila, že došlo k jeho porušení.
(
7
) – Předběžné otázky ve věci C‑711/21 a ve věci 712/21 jsou totožné s tím rozdílem, že ve věci C‑712/21 Conseil d’État (Státní rada) považovala za zbytečné položit otázku týkající se článku 4 Listiny.
(
8
) – Dotčené povolení k pobytu je „Carte F“. Platí po dobu pěti let.
(
9
) – Dotčené povolení k pobytu je „Carte A“. Platí po dobu jednoho roku a lze jej prodloužit.
(
10
) – Office des étrangers (cizinecký úřad, Belgie).
(
11
) – Podle článku 62 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora.
(
12
) – C. E., č. 254.100 ze dne 24. června 2022. V tomto rozsudku Conseil d’État (Státní rada) rozhodla, že vzhledem k tomu, že žadateli bylo uděleno povolení k pobytu, „je takové rozhodnutí neslučitelné s příkazem k opuštění území“ a „představuje akt, který je s ním v rozporu, takže toto rozhodnutí vyjímá z právního řádu. Vzhledem k tomu, že napadený správní akt již není součástí právního řádu, výrok napadeného rozsudku již nemůže být důvodem k podání stížnosti navrhovatelkou. Navrhovatelka tedy již nemá potřebný právní zájem na této žalobě“.
(
13
) – Viz rozsudky ze dne 27. června 2013, Di Donna (C‑492/11, EU:C:2013:428, body 24 až 26 a citovaná judikatura); ze dne 27. února 2014, Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, body 27 až 29 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 24. listopadu 2020, Openbaar Ministerie (Padělání dokumentů) (C‑510/19, EU:C:2020:953, bod 27 a citovaná judikatura).
(
14
) – Ačkoli Conseil d’État (Státní rada) nevěděla, že navrhovatelé měli ke dni 4. listopadu 2021 povolení k pobytu, tyto informace jí byly sděleny dne 24. února 2022, a přesto o nich Soudní dvůr dále neinformovala. V tomto kontextu bod 26 doporučení pro vnitrostátní soudy o zahajování řízení o předběžné otázce (Úř. věst. 2019, C 380, s. 1) zejména uvádí, že „přísluší předkládajícímu soudu, aby Soudní dvůr uvědomil o veškerých procesních skutečnostech, jež by mohly mít dopad na postup řízení před Soudním dvorem …“
(
15
) – Rozsudek ze dne 24. října 2013, Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:693, bod 38). Belgická vláda sice v tomto řízení vznesla otázku přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, ale z výše uvedeného rozsudku a z rozsudku Gnandi (bod 31) vyplývá, že Soudní dvůr může otázku přípustnosti takových žádostí nastolit i bez návrhu. V souladu s článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie předkládající soud řízení před ním přeruší. Článek 101 jednacího řádu Soudního dvora nicméně stanoví, že Soudní dvůr může požádat předkládající soud o vysvětlení.
(
16
) – Rozsudek ze dne 2. března 2021, A. B. a další (jmenování soudců Nejvyššího soudu) (C‑824/18, EU:C:2021:153, bod 90).
(
17
) – Viz Temple Lang, J., The Development by the Court of Justice of the Duties of Cooperation of National Authorities and Community Institutions Under Article 10 EC, Fordham International Law Journal, 2007, sv. 31, č. 5, s. 1517. Viz také Klamert, M., „Article 4 TEU“ in Kellerbauer, M., Klamert, M., and Tomkin, J., (eds), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Oxford University Press, New York (online), 2019, s. 35-60.
(
18
) – Členské státy učiní veškerá vhodná obecná nebo zvláštní opatření k plnění závazků, které vyplývají ze Smluv nebo z aktů orgánů Unie. Členské státy usnadňují Unii plnění jejích úkolů a zdrží se všech opatření, jež by mohla ohrozit dosažení cílů Unie.
(
19
) – V souladu s čl. 4 odst. 3 SEU jsou soudy členských států povinny přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění působnosti a účinnosti unijního práva. Viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Slovinsko (archivy ECB) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, body 119 a 124).
(
20
) – Usnesení ze dne 13. července 1990, Zwartveld a další (C‑2/88 – IMM, EU:C:1990:315, bod 17).
(
21
) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, bod 23).
(
22
) – Viz rozsudek C. E. č. 254.100 ze dne 24. června 2022. Conseil d’État (Státní rada) musí v rámci sporů v původních řízeních ověřit relevanci a obsah této vnitrostátní judikatury. Zdá se, s výhradou ověření předkládajícím soudem, že tento soud svůj postoj v dané věci v poslední době změnil. Viz rozsudek ze dne 15. dubna 2021, État belge (Skutečnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění) (C‑194/19, EU:C:2021:270, bod 20), jenž se týkal obdobného řízení o opravném prostředku před Conseil d’État (Státní rada). V této věci Conseil d’État (Státní rada) v návaznosti na žádost Soudního dvora o informace uvedla, že předmět kasačního opravného prostředku v původním řízení, kterým byla zpochybněna zákonnost rozhodnutí o zamítnutí žádosti o azyl navrhovatele a o nařízení opustit belgické území, nadále přetrvává, a to v rozsahu, v němž se tento kasační opravný prostředek týká soudního rozhodnutí, jež se z právního řádu nemůže vytratit na základě žádné skutkové okolnosti.
(
23
) – Viz naproti tomu body 32 a 33 rozsudku Gnandi, v nichž Conseil d’État (Státní rada) jasně vysvětlila, proč je odpověď Soudního dvora nezbytná pro vyřešení sporu, který jí byl předložen, a proč si přeje trvat na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Viz také rozsudek ze dne 13. září 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, body 30 a 31), v němž Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) vysvětlil, že ačkoli před ním vedené řízení týkající se zamítnutí žádosti o povolení k přechodnému pobytu bylo vyřešeno, odpověď Soudního dvora na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla užitečná pro vyřešení otázky doposud nepřiznané náhrady škody související s tímto zamítnutím.
(
24
) – Viz rozsudek C. E. č. 254.100 ze dne 24. června 2022.
(
25
) – S výhradou ověření předkládajícím soudem se zdá, že se neobrátil na belgický orgán příslušný v dané oblasti.
(
26
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 2. března 2021, A. B. a další (Jmenování soudců Nejvyššího soudu) (C‑824/18, EU:C:2021:153, bod 107).
(
27
) – Stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Di Donna (C‑492/11, EU:C:2013:225, bod 22).
(
28
) – Stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2013:844, bod 29).
(
29
) – Rozsudek ze dne 2. března 2021, A. B. a další (Jmenování soudců Nejvyššího soudu) (C‑824/18, EU:C:2021:153, bod 141 a citovaná judikatura).
(
30
) – Odpověď Soudního dvora na otázky položené za těchto okolností by mohla představovat poskytnutí poradního stanoviska k hypotetickým otázkám, které by nerespektovalo úkol Soudního dvora v rámci soudní spolupráce zavedené článkem 267 SFEU.
(
31
) – Obdobně viz usnesení ze dne 12. května 2016, Security Service a další (C‑692/15 až C‑694/15, EU:C:2016:344, bod 30).