62021CC0174
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 17 ноември 2022 година (
1
)
Дело C‑174/21
Европейска комисия
срещу
Република България
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Мерки, произтичащи от решението от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267) — Директива 2008/50/ЕО — Качество на атмосферния въздух — Пределно допустими стойности за опазването на човешкото здраве — Прахови частици (ПЧ10) — Превишаване — Допустимост на иска — Покана за представяне на становище — Изложение на нарушението — Планове за качество на въздуха — Изисквания — Периодична имуществена санкция — Еднократно платима сума“
I. Въведение
1.
Директивата относно качеството на атмосферния въздух (
2
) определя пределно допустими стойности за някои замърсители в атмосферния въздух и изисква от държавите членки създаването на планове за качество на въздуха, когато е налице превишаване, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък.
2.
С решение от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267), Съдът установява, че пределно допустимите стойности, приложими за прахови частици (ПЧ10, т.е. частици с размер до 10 μm), са систематично и постоянно нарушавани във всички зони и агломерации на България и освен това компетентните органи не са създали планове за качество на въздуха, достатъчни за преустановяване на това нарушение.
3.
В разглежданото производство Комисията иска да бъде установено, че България не е изпълнила решението на Съда. Тя иска определянето на еднократно платима сума и дневна периодична имуществена санкция до пълното изпълнение.
4.
Делото повдига нови въпроси относно допустимостта на такъв иск, доколкото в поканата си за представяне на становище Комисията не изтъква превишаване на пределно допустимите стойности след постановяването на посоченото решение. Освен това следва да се изясни доколко, независимо от твърдението за превишаване на пределно допустимите стойности след постановяване на решението, Комисията може да се позове на качеството на плановете за качество на въздуха и въз основа на какви критерии такова правно основание следва да се разгледа в производство по член 260 ДФЕС.
II. Правна уредба
5.
Член 13, параграф 1 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух задължава държавите членки да спазват различни пределно допустими стойности за качество на въздуха:
„Държавите членки гарантират, че в техните зони и агломерации нивата на серен диоксид, ПЧ10, олово и въглероден оксид в атмосферния въздух не превишават пределно допустимите стойности, посочени в приложение XI.
По отношение на азотния диоксид и бензена пределно допустимите стойности, определени в приложение XI, не могат да бъдат по-високи от стойностите, посочени в него.
[…]“.
6.
Съгласно приложение XI към Директивата относно качеството на атмосферния въздух дневната пределна допустима стойност за опазване на човешкото здраве от 50 μg/m3, приложима за ПЧ10, не трябва да се превишава повече от 35 пъти за една календарна година. Годишната пределно допустима стойност, приложима за ПЧ10, е 40 μg/m3. В България тези пределно допустими стойности за качеството на въздуха се прилагат на основание Директива 99/30 (
3
) от присъединяването на тази държава членка към Съюза — 1 януари 2007 г. (
4
)
7.
Член 23, параграф 1 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух предвижда, че при превишаване на пределно допустимите стойности за качеството на атмосферния въздух в определени зони или агломерации трябва да се създават планове за качество на въздуха, за да се постигнат съответните стойности:
„Когато в определени зони или агломерации нивата на замърсителите в атмосферния въздух превишават която и да е пределно допустима стойност или целева стойност, увеличени с което и да е съответстващо допустимо отклонение за всеки от случаите, държавите членки гарантират създаването на планове за качество на въздуха за тези зони и агломерации, за да се постигне съответната пределно допустима стойност или целева стойност, посочена в приложения XI и XIV.
В случай на превишавания на тези пределно допустими стойности, за които крайният срок за постигане е изтекъл, плановете за качество на въздуха посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък. […]
Тези планове за качеството на въздуха включват най-малкото информацията, посочена в раздел А от приложение XV […].
[…]“.
8.
Съгласно член 27, параграф 2 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух за целите на оценяване на съответствието с пределно допустимите стойности държавите членки предоставят информация на Комисията не по-късно от девет месеца след края на всяка година.
III. Решение от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267)
9.
В решението от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267), Съдът установява, че България:
–
със систематичното и постоянно неспазване от 2007 г. до 2014 г. включително както на годишните, така и на дневните пределно допустими стойности, приложими за концентрациите на ПЧ10, в следните зони и агломерации: БГ0001 агломерация София, БГ0002 агломерация Пловдив, БГ0004 Северна, БГ0005 Югозападна и БГ0006 Югоизточна,
–
както и със систематичното и постоянно неспазване от 2007 г. до 2014 г. включително на дневната пределно допустима стойност, приложима за концентрациите на ПЧ10, в зона БГ0003 Варна, както и на годишната пределно допустима стойност, приложима за концентрациите на ПЧ10 през 2007 г., 2008 г., и от 2010 г. до 2014 г. включително, също в зона БГ0003 Варна,
не е изпълнила задълженията си по член 13, параграф 1 във връзка с приложение XI към Директивата относно качеството на атмосферния въздух, а
–
с превишаването както на годишните, така и на дневните пределно допустими стойности, приложими за концентрациите на ПЧ10, във всички горепосочени зони и агломерации, не е изпълнила задълженията си по член 23, параграф 1, втора алинея от тази директива, и по-специално задължението периодът на тези превишавания да бъде възможно най-кратък, що се отнася до периода от 11 юни 2010 г. до 2014 г. включително.
IV. Производството и исканията на страните
10.
След решението от 5 април 2017 г. по искане на Комисията България многократно предоставя информация за изпълнението на решението.
11.
Освен това България информира Комисията и за измерените стойности на нивата на ПЧ10. В съдебното заседание Комисията посочва, че по-специално през септември 2018 г. тази държава членка съобщава стойностите за 2017 г., които обаче трябва да се коригират. Според Комисията тези корекции са предоставени на 6 ноември 2018 г.
12.
Все пак в съответствие с член 260, параграф 2 ДФЕС на 9 ноември 2018 г. Комисията формално кани България да представи становище и определя срок за предоставянето на отговор до 9 януари 2019 г. По искане на България Комисията удължава този срок до 9 февруари 2019 г.
13.
В това официално уведомително писмо Комисията посочва, че превишаването на пределно допустимите стойности продължава през 2015 г. и 2016 г.
14.
Освен това Комисията упреква България, че не е представила нови планове за качество на въздуха, за да подобри качеството на атмосферния въздух. Макар че били обявени национални мерки, почти никоя от тях все още не била изпълнена. Не се съобщавали нито напредъкът на изпълнението, нито времевата рамка за по-нататъшното изпълнение. Освен това липсвала информация относно очакваното подобрение на качеството на атмосферния въздух, а по-голямата част от мерките сами по себе си били често неясни. Накрая, за различни мерки било отбелязано, че били необходими (финансови) средства (за изпълнението).
15.
В отговора си, получен от Комисията на 18 януари 2019 г., България съобщава, че пределно допустимите стойности са превишени и през 2017 г., но посочва, че положението се подобрява, тъй като броят на превишаванията намалява.
16.
По отношение на плановете за качеството на въздуха България припомня, че през 2017 г. и 2018 г. е предоставила програми за общо 19 града. На национално равнище се подготвяли още мерки.
17.
Въпреки това на 21 март 2021 г. Европейската комисия предявява настоящия иск с предмет:
–
да бъде установено, че като не е приела всички необходими мерки за изпълнение на решението на Съда от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267), Република България не е изпълнила задълженията си по член 260, параграф 1 ДФЕС по отношение на зоните и агломерациите БГ0001 София, БГ0002 Пловдив, БГ0004 Северна, БГ0005 Югозападна и БГ0006 Югоизточна,
–
Република България да бъде осъдена да заплати на Комисията еднократно платима сума в размер на 3156 EUR на ден, считано от датата на постановяване на решението от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267), до датата на постановяване на решението по настоящото дело, или, в случай че неизпълнението спре по-рано, до 31 декември на последната година на неизпълнение, но във всеки случай не по-малко от минималната еднократно платима сума от 653000 EUR,
–
Република България да бъде осъдена да заплати на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 5677,20 EUR на ден за всяка една зона за качество на въздуха, считано от датата на постановяване на решението на Съда по настоящото дело до годината на пълно изпълнение на решението от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267),
–
Република България да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
18.
Република България моли искът да бъде отхвърлен и Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
19.
Полша подкрепя исканията на България.
20.
Страните излагат становищата си писмено, а — с изключение на Полша — в съдебното заседание от 21 септември 2022 г. — и устно.
V. Правен анализ
21.
Съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС, ако Съдът установи с решение, че държава членка не е изпълнила свое задължение, което произтича от правото на Съюза, тази държава е длъжна да предприеме необходимите мерки с оглед на изпълнението на това решение. Въпреки че в тази разпоредба не се уточнява срокът, в който трябва да бъде изпълнено съдебното решение, интересът от незабавно и еднакво прилагане на правото на Съюза изисква това изпълнение да започне незабавно и да приключи във възможно най-кратък срок (
5
).
22.
Ако Комисията реши, че тази държава членка не е предприела необходимите мерки, съгласно член 260, параграф 2 ДФЕС тя може да сезира Съда, след като предостави възможност на тази държава да изложи своите съображения. Комисията посочва размера на еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция, която тази държава членка трябва да заплати и която според нея е съобразена с обстоятелствата.
23.
В разглежданото производство Комисията иска да бъде установено, че България не е изпълнила изцяло решението от 5 април 2017 г., както и да се определи еднократно платима сума и периодична имуществена санкция до пълното изпълнение на решението. Искането ѝ обаче не се отнася до включената в посоченото решение агломерация БГ0003 Варна, доколкото България е съобщила, че там спорните пределно допустими стойности, приложими за ПЧ10, са постигнати.
24.
По-долу следва най-напред да се разгледа допустимостта на този иск, след това основателността му и накрая въпросът дали следва да се наложи заплащането на еднократно платима сума и/или периодична имуществена санкция и евентуално в какъв размер.
А.
Допустимост на иска
25.
България счита иска за недопустим поради опорочена досъдебна процедура.
26.
Съгласно член 260, параграф 2 ДФЕС Комисията трябва да предостави възможност на тази държава да изложи своите съображения, преди да сезира Съда на Европейския съюз за неизпълнението на решение. Според България този етап от процедурата е опорочен от грешка, защото Комисията се позовава на непълното изпълнение на решението от 5 април 2017 г., т.е. на нарушение на член 260 ДФЕС, но в поканата си за представяне на становище се основава само на превишаването на пределно допустимите стойности през 2015 г. и 2016 г.
27.
С този довод България се позовава на обстоятелството, че съгласно член 258 ДФЕС Комисията може да даде възможност на държавата членка да изложи съображенията си едва след нарушение на правото на Съюза. Това означава, че задължението, за което се твърди, че не е изпълнено, трябва вече да е възникнало (
6
).
28.
Противно на мнението на България обаче, в случая това е така.
29.
Всъщност е установено, че когато е отправена поканата за представяне на становище от 9 ноември 2018 г., България вече е била длъжна да изпълни решението от 5 април 2017 г. Поради това в официалното уведомително писмо Комисията е можела да се позове на неизпълнение на това задължение.
30.
Доводът на България обаче посочва друг недостатък. Всъщност в официалното уведомително писмо от 9 ноември 2018 г. Комисията не посочва, че след постановяване на решението от 5 април 2017 г. България не е преустановила твърдяното в това решение превишаване на пределно допустимите стойности (по този въпрос вж. т. 1). В официалното уведомително писмо обаче се твърди, че след постановяването на решението България не е подобрила в достатъчна степен плановете за качеството на въздуха (по този въпрос вж. т. 2).
1. Пределно допустими стойности
31.
С първото основание на иска Комисията упреква България, че след постановяване на решението от 5 април 2017 г. пределно допустимите стойности за прахови частици (ПЧ10) съгласно член 13 и приложение XI към Директивата относно качеството на атмосферния въздух продължават да са превишени, въпреки че решението от 5 април 2017 г. установява систематично и постоянно нарушаване на пределно допустимите стойности.
32.
В официалното уведомително писмо от 9 ноември 2018 г. обаче Комисията не твърди изрично, че пределно допустимите стойности са превишавани след постановяване на решението от 5 април 2017 г. Тя по-скоро се ограничава до разглеждане на превишаванията през 2015 г. и 2016 г.
33.
Тези превишавания се отнасят до период, който все още не е обхванат от решението от 5 април 2017 г. Действително те доказват, че нарушаването на пределно допустимите стойности и следователно на правото на Съюза продължава. Превишаването на пределно допустимите стойности през 2015 г. и 2016 г. обаче не означава автоматично, че България не е изпълнила решението от 5 април 2017 г. Всъщност задължението за изпълнение съгласно член 260, параграф 1 ДФЕС възниква едва с постановяване на решението и се отнася до периода след това.
34.
Естеството на спорното нарушение, систематичното и постоянно превишаване на пределно допустимите стойности също не променят обстоятелството, че Комисията е трябвало да изтъкне нарушаване на пределно допустимите стойности след постановяване на решението от 5 април 2017 г. Действително превишаването през 2015 г. и 2016 г. сочи, че това нарушение продължава след периода до 2014 г., който е предмет на решението. Това превишаване като такова обаче все още не нарушавало задължението за изпълнение на решението.
35.
В производство по член 258 ДФЕС този пропуск би представлявал сериозно процесуално нарушение, тъй като при това производство рамката на нарушението на правото на Съюза, за която спорят Комисията и държавата членка, т.е. предмета на спора, се очертава за първи път в официалното уведомително писмо (
7
). Ако в официалното уведомително писмо Комисията не посочи изрично нарушението, писмото не може да изпълни тази функция.
36.
Вярно е, че производството по член 260, параграф 2 ДФЕС се различава от производството по член 258 ДФЕС, доколкото първото решение на Съда определя предмета на спора (
8
). По своето естество това определяне е много по-точно, отколкото определянето чрез официалното уведомително писмо съгласно член 258, тъй като решението се основава на допълнителни уточнения в резултат от досъдебната процедура и съдебното производство. Ето защо необходимостта от уточняване на предмета на спора в официалното уведомително писмо съгласно член 260, параграф 2 има второстепенно значение.
37.
От друга страна, възможните правни последици от производство по член 260, параграф 2 ДФЕС очевидно са много по-сериозни, отколкото правните последици от производство по член 258, тъй като съгласно член 260 Съдът може да наложи заплащането на еднократно платима сума и на периодична имуществена санкция. Поради това правната сигурност и правото на защита на държавата членка изискват от Комисията да обърне специално внимание на изложението на предмета на спора.
38.
Действително България признава, че Комисията изтъква неспазването в достатъчна степен на пределно допустимите стойности след постановяване на решението от 5 април 2017 г. Това е видно по-специално от обстоятелството, че в отговора си България обръща внимание на измерените стойности през 2017 г., т.е. и на периода след постановяване на спорното решение. Следователно България не е възпрепятствана да се защитава.
39.
Порокът, който се приписва на официалното уведомително писмо на Комисията, обаче не може впоследствие да бъде саниран от държавата членка. Това би довело до определянето на предмета на спора от държавата членка, а не от Комисията.
40.
Ето защо само Комисията е можела да коригира пропуска си чрез допълнително официално уведомително писмо. Това би било сравнително лесно, доколкото междувременно България съобщава необходимата информация към 2017 г. и между този отговор и предявяването на иска изминават повече от две години. През това време Комисията е трябвало да изпрати само допълнително официално уведомително писмо, за да уточни предмета на спора.
41.
В съдебното заседание Комисията се позовава на обстоятелството, че България закъснява с представянето на измерените стойности за 2017 г. Всъщност те стават готови едва след постъпилите на 6 ноември 2018 г. корекции.
42.
Обстоятелството, че България не извършва тези корекции още преди изтичането на срока за предоставянето на измерените стойности в края на септември 2018 г., може да се счита за нарушение на член 27, параграф 2 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух. Въпреки това, когато отправя поканата за представяне на становище, Комисията вече разполага със стойностите за 2017 г. и е можела да ги използва за предмет на тази покана. За разлика от това, в поканата тя не изтъква неизпълнение от страна на България по отношение на предоставянето на стойностите за 2017 г.
43.
Също така Комисията не прави опит по друг начин да докаже превишаване на пределно допустимите стойности след постановяване на решението от 5 април 2017 г. Следователно например от превишаването на пределно допустимите стойности през 2015 г. и 2016 г. във връзка с липсата на достатъчно планове за качество на въздуха, което тя изтъква с второто основание на иска си, Комисията е можела да заключи, че пределно допустимите стойности вероятно са превишени и през 2017 г. Не изглежда невъзможно Комисията сама да наблюдава публикуването на информация за качеството на атмосферния въздух от страна на държавите членки съгласно член 26 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух и да прави заключения относно постигането на съответствие с пределно допустимите стойности, без да чака официалното предоставяне на данните.
44.
Следователно по отношение на превишаването на пределно допустимите стойности въпреки очевидните намерения на Комисията официалното уведомително писмо не съдържа елемента, който има решаващо значение за досъдебната процедура по член 260, параграф 2 ДФЕС, а именно твърдението, че според Комисията пределно допустимите стойности действително са превишавани след постановяване на решението от 5 април 2017 г.
45.
Ето защо това основание е недопустимо поради опорочена досъдебна процедура.
2. Планове за качество на въздуха
46.
С второто основание на иска Комисията твърди, че дори след постановяване на решението от 5 април 2017 г. България продължава да не изпълнява задължението си по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух. България не гарантирала създаването на планове за качество на въздуха, които да посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък.
47.
България обаче счита, че пропускът на Комисията да изтъкне в поканата за представяне на становище превишаване на пределно допустимите стойности след постановяване на решението от 5 април 2017 г. води до недопустимост и на това основание.
48.
За разлика от положението при превишаването на пределно допустимите стойности, в раздел 3, параграф 2 от официалното уведомително писмо от 9 ноември 2018 г. обаче Комисията изрично отправя критики към България, че до този момент не е представила достатъчно нови планове съгласно член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух, които да показват значително подобрение на общата политика за намаляване и управление на замърсяването на въздуха с ПЧ10 (
9
). В началото на следващия параграф Комисията посочва, че до момента, т.е. в периода между постановяване на решението от 5 април 2017 г. и поканата за представяне на становище, България представя много малко нови мерки и почти всички все още не са изпълнени. В това отношение Комисията се позовава по-специално на приемането на Национална програма за качеството на въздуха и промени в Закона за чистотата на атмосферния въздух, които все още не са извършени (
10
). Тя се основава на писмата на България от 5 юни 2017 г., 8 март 2018 г. и 27 юли 2018 г.
49.
Следователно в поканата за представяне на становище от 9 ноември 2018 г. Комисията недвусмислено твърди, че изтъкнатото нарушение на задължението за създаване на планове за качество на въздуха се отнася до периода след постановяване на решението от 5 април 2017 г.
50.
Действително за доказването на това твърдение в официалното уведомително писмо Комисията се основава по-специално на не особено годно доказателство, а именно превишаването на пределно допустимите стойности през 2015 г. и 2016 г.
51.
Всъщност, ако след постановяване на решението от 5 април 2017 г. пределно допустимите стойности повече не са били превишавани, задължението за създаване на планове за качество на въздуха също би отпаднало. Това е така, тъй като съгласно член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух превишаването на пределно допустимите стойности е условие изобщо да възникне задължението за създаване на планове за качество за въздуха.
52.
Превишаванията през 2015 г. и 2016 г. обаче в най-добрия случай са много слаби индикации, че след постановяване на решението от 5 април 2017 г. не се прилагат достатъчни планове за качество на въздуха. Сами по себе си те не са достатъчни, за да се докаже, че задължението за изготвяне на планове за качество на въздуха съгласно член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздуха продължава да е налице и че това задължение не е изпълнено.
53.
Въпросът дали по отношение на изтъкнатото нарушение Комисията се позовава на годни доказателства обаче — за разлика от разглежданото в случая достатъчно определяне на твърдяното нарушение — не се отнася до допустимостта, а до основателността на иска.
54.
По-специално няма причина да се изисква поканата за представяне на становище по член 260, параграф 2 ДФЕС да включва пълното и изчерпателно посочване на необходимите доказателства. По-скоро според постоянната съдебна практика относно първото производство за установяване на неизпълнение на задължения съгласно член 258 за официалното уведомително писмо не бива да важат толкова стриктни изисквания за точност като тези за втория етап от досъдебната процедура — мотивираното становище, тъй като въпросното писмо по необходимост може да представлява само първоначално кратко изложение на твърденията за нарушения (
11
).
55.
Това важи най-вече за производството съгласно член 260, параграф 2 ДФЕС. Всъщност по отношение на това производство с цел опростяването му Договорът от Лисабон премахва изискването към държавите членки за мотивирано становище (
12
). Определянето на по-високи изисквания за доказване на нарушение в официалното уведомително писмо обаче не биха били в съответствие с такова опростяване.
56.
Освен това представянето на нови доказателства, с които Комисията подкрепя твърденията си в досъдебната процедура, не променя предмета на спора (
13
). Напротив, в производство по член 258 ДФЕС Съдът постановява, че предметът на иск за предполагаемо продължаващо неизпълнение на задължения може да включва и факти, настъпили след приемането на мотивираното становище, доколкото те са от същото естество като посочените в това становище и съставляват едно и също поведение (
14
).
57.
Това следва да се прилага съответно в контекста на член 260, параграф 2 ДФЕС, тъй като в това производство Комисията по принцип трябва да докаже не само нарушението към определен момент, а именно към момента на изтичането на срока съгласно официалното уведомително писмо. Налагането на периодична имуществена санкция по-скоро предполага Комисията да докаже, че нарушението продължава до постановяване на решението на Съда (
15
). Възможно е обаче доказателствата за това все още да не са налице към датата на поканата.
58.
Ето защо в съответствие с член 128 от Процедурния правилник на Съда Комисията и държавата членка при всички положения могат да представят нови доказателства — в разглеждания случай например доказателствата за превишаването на пределно допустимите стойности през периода 2017—2020 г. — в исковата молба и в писмената защита, а при излагане на съображения за късното представяне дори в репликата и дупликата, както и по изключение след приключване на писмената фаза на производството (
16
). Комисията трябва само да гарантира, че доказателствата, които представя след официалното уведомително писмо, не разширяват предмета на спора.
59.
Предметът на второто основание на иска обаче вече е достатъчно конкретизиран още в официалното уведомително писмо: Комисията упреква България, че след постановяване на решението от 5 април 2017 г. не изпълнява задължението по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух да гарантира създаването на планове за качество на въздуха, които посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък. Нови доказателства, които доказват съществуването на това задължение или обосновават съмнение относно качеството на тези планове, не разширяват предмета на спора.
60.
Освен това още в официалното уведомително писмо Комисията използва освен превишаванията през 2015 г. и 2016 г. и други доказателства, а именно по-специално информацията на България, че по-голямата част от съобщените мерки все още не са приети, и обхвата, според Комисията недостатъчен, на вече приетите мерки.
61.
Ако този довод е верен, по отношение на съществуващата тенденция за 2015 г. и 2016 г. той би могъл да докаже, че за България продължава да е налице задължение за създаване на планове за качество на въздуха и че българските планове за качество на въздуха не изпълняват изискванията на член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух. Несигурността по въпроса дали пределно допустимите стойности продължават да бъдат превишавани, обаче не е достатъчна за оспорването на този довод. В противен случай изпълнението на такива задължения би било практически невъзможно, тъй като нито Комисията към датата поканата за представяне на становище, нито Съдът при постановяването на решението си (
17
) разполагат с актуално измерени стойности. Напротив, те трябва винаги да се позовават на стойности от минали периоди. Освен това държавите членки биха могли да опорочат спазването на задълженията си съгласно член 23, като преустановят вземането на проби за качеството на атмосферния въздух или забавят предаването на измерените стойности, ако тези измерени стойности са задължително условие за установяването на задължението.
62.
Следователно в официалното уведомително писмо от 9 ноември 2018 г. Комисията разяснява в достатъчна степен твърдяното нарушение.
3. Междинно заключение
63.
Ето защо искът е допустим, доколкото Комисията твърди, че България все още не е изпълнила задълженията си по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух да гарантира създаването на планове за качество на въздуха, които посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък. Доводът във връзка с основанието за превишаването на пределно допустимите стойности обаче е недопустим.
Б.
Изпълнение на решението от 5 април 2017 г.
64.
Съгласно съображенията относно допустимостта предметът на настоящия спор се ограничава до това дали след постановяване на решението от 5 април 2017 г. България е изпълнила задълженията си по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
65.
Съгласно тази разпоредба, когато в определени зони или агломерации нивата на замърсителите в атмосферния въздух превишават която и да е пределно допустима стойност, държавите членки гарантират създаването на планове за качество на въздуха за тези зони и агломерации, които посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък.
66.
Датата, към която се преценява налице ли е неизпълнение на задължения от държава членка по член 260, параграф 2 ДФЕС, е датата, на която изтича срокът, определен в изпратената въз основа на тази разпоредба покана за представяне на становище (
18
). При дадените обстоятелства този срок е изтекъл на 9 февруари 2019 г. (по този въпрос вж. т. 1).
67.
Освен това за проверката дали да се наложи периодична имуществена санкция и/или еднократно платима сума съгласно член 260, параграф 2 ДФЕС е релевантно и положението към момента на постановяване на решението на Съда в настоящото производство. По-специално налагането на периодична имуществена санкция е обосновано само доколкото продължава да е налице неизпълнението на задължения, произтичащо от неизпълнение на предходно съдебно решение (по този въпрос вж. т. 2) (
19
).
1. Изпълнение на решението от 5 април 2017 г. след изтичане на срока
68.
На 9 февруари 2019 г. България все още не е изпълнила задължението си, установено в решението от 5 април 2017 г., съгласно член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух да гарантира създаването на планове за качество на въздуха, които посочват подходящи мерки, така че периодът на превишаване да бъде възможно най-кратък.
а) Продължаване на задължението по член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух
69.
Доколкото в официалното уведомително писмо Комисията не посочва превишавания след постановяване на решението от 5 април 2017 г., биха могли да съществуват съмнения дали към 9 февруари 2019 г. задължението по член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух продължава да е налице. Въпреки това, независимо от косвените доказателства за това задължение, които се съдържат в официалното уведомително писмо (
20
), вече е безспорно, че до 2020 г. пределно допустимите стойности във всички обхванати от настоящото производство зони и агломерации са непрекъснато превишавани (
21
). Ето защо на 9 февруари 2019 г. е трябвало България да е гарантирала създаването на планове за качество на въздуха, които отговарят на изискванията на член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
70.
Обстоятелството, че в официалното уведомително писмо от 9 ноември 2018 г. Комисията се позовава само на измерванията през 2015 г. и 2016 г., допуска да се вземат предвид измерванията през 2017—2020 г., за да се докаже задължението на България за създаването на планове за качество на въздуха. Използването на тези последващи измервания не цели формалното установяване на неизпълнение на пределно допустимите стойности съгласно член 13 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух, а е само доказателство за твърдяното задължение по член 23, параграф 1, втора алинея във връзка с плановете за качество на въздуха (
22
).
71.
Постановените съгласно член 258 ДФЕС решения относно нарушаването на Директивата относно качеството на атмосферния въздух потвърждават, че такова доказване е възможно. Това е така, тъй като дори в досъдебната процедура по член 258 ДФЕС при определянето на релевантния срок в мотивираното становище Комисията все още не разполага с измерените стойности, които биха доказали, че след изтичането на срока по него пределно допустимите стойности продължават да бъдат превишавани (
23
). Всъщност съгласно член 27, параграф 2 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух държавите членки ѝ предоставят тези измерени стойности едва девет месеца след края на съответната година. Въпреки това въз основа на предоставени впоследствие данни Съдът установява, че към релевантната дата е налице превишаване (
24
) и че задължението за създаването на подходящи планове за качество на въздуха не е изпълнено (
25
).
б) Неизпълнение на задължението по член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух
72.
Както Комисията правилно подчертава, в същото време превишаването на пределно допустимите стойности до 2020 г. е сериозна индиция, че наличните към 9 февруари 2019 г. планове за качество на въздуха не са достатъчни, за да бъде периодът на превишаване възможно най-кратък (
26
).
73.
В постоянната практика обаче Съдът посочва, че плановете за качеството на въздуха могат да бъдат изготвени единствено въз основа на постигнато равновесие между целта за намаляване на опасността от замърсяване и различните засегнати обществени и частни интереси. Ето защо следва да се провери чрез анализ на всеки конкретен случай дали плановете, изготвени от съответната държава членка, са в съответствие с член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух (
27
).
74.
Действително държавите членки разполагат с известна свобода на преценка при определянето на мерките, които следва да се приемат. При всички случаи обаче тези мерки трябва да позволяват периодът на превишаване на пределно допустимите стойности да бъде възможно най-кратък (
28
); в никакъв случай не се допуска удължаване за неопределен период от време на крайния срок (
29
).
75.
Още в решението си от 5 април 2017 г. Съдът установява, че до 2014 г. включително България не изпълнява задължението си относно концентрациите на ПЧ10 (
30
). Това обаче не означава, че след решението България повече не би могла да представи план, за да спази задълженията си съгласно член 23 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух. По-скоро естеството на производството по член 260 ДФЕС е такова, че съответната държава членка може (и трябва) да приеме мерки, които, макар по принцип да са приети твърде късно, за да предотвратят нарушението, поне го прекратяват. Следователно забавата при транспонирането на директива не може да санира неспазването на срока, но може да отстрани причината за производство за установяване на неизпълнение на задължения.
76.
Въпреки това на 9 февруари 2019 г. България все още не е приела необходимите мерки, за да прекрати установеното в решението от 5 април 2017 г. нарушение на член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
77.
Всъщност към тази дата най-малкото все още не са приети всички необходими национални мерки, които са част от стратегията на България за изпълнението на решението от 5 април 2017 г. Това се отнася по-специално до националните програми за подобряването на качеството на атмосферния въздух и за замяната на някои отоплителни инсталации, както и до разпоредбите относно конструкцията на отоплителните печки за твърди горива и относно качеството на горивата. Поради обстоятелството, че в отговора си на официалното уведомително писмо на Комисията България разглежда тези мерки като съществени за изпълнението на решението от 5 април 2017 г., следва да се приеме, че без тези мерки плановете за качество на въздуха са непълни.
78.
Ето защо не е необходима проверка по същество на тези мерки или на местните планове за качество на въздуха, както и уточняване на очаквания период от време за достигането на пределно допустимите стойности.
в) Междинно заключение
79.
Поради това следва да се приеме, че на 9 февруари 2019 г. България все още не е изпълнила изцяло решението от 5 април 2017 г. относно задължението си по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
2. Положението днес
80.
Положението днес трябва да се разгледа, за да се постанови решение относно налагането на периодична имуществена санкция. Действително то не може да се оцени окончателно, тъй като все още не са налице всички измерени стойности за текущата година. Междувременно приетите планове за качество на въздуха и най-новите измерени стойности обаче съдържат важна информация. Действително повечето от тези планове и измерени стойности все още не са предмет на поканата за представяне на становище от 9 ноември 2018 г. Въпреки това вземането им предвид не променя предмета на спора (
31
). По-скоро те са нови доказателства, които показват до каква степен този предмет на спора междувременно е уреден (
32
).
а) Превишаване на пределно допустимите стойности
81.
Непосредствено преди съдебното заседание по искане на Гърция България представя най-новите стойности за 2021 г. Тъй като тези стойности обаче са все още предварителни, същите не могат да имат решаващо значение в разглежданото производство (
33
). При условие че станат окончателни обаче, те не могат да бъдат пренебрегнати при преценката дали нарушението продължава да е налице.
82.
Що се отнася до измерените стойности, през 2020 г. годишната пределно допустима стойност все още е превишена вече само в агломерацията БГ0002 Пловдив, и то в пункт за вземане на проби в самия град Пловдив. Съгласно предварителните данни за 2021 г. обаче дори и там тази пределно допустима стойност в крайна сметка е достигната.
83.
За разлика от това, дневните пределно допустими стойности през 2020 г. във всички спорни зони и агломерации, по-точно в София, Асеновград, Пловдив, Видин, Монтана, Горна Оряховица, Перник, Смолян, Хасково, Пазарджик и Бургас, са все още твърде често превишавани. Съгласно данните за 2021 г., които все още не са окончателни, на повечето от тези места продължават да се отчитат превишавания.
84.
Въпреки това съгласно тези данни в Перник и в останалите общини от зона БГ0006 Югоизток, Хасково, Пазарджик и Бургас (за втори път от 2019 г. насам) дневните пределно допустими стойности през 2021 г. са превишени по-малко от 35 дни. В това отношение, изглежда, България за първи път се позовава на обстоятелството, че една част от установените превишавания се дължи на емисии от природни източници и поради това съгласно член 20, параграф 2 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух не се счита за превишаване на пределно допустимите стойности.
85.
Действително не може да се изключи възможността подобрението в тези зони да има само временен характер. Ако обаче стойностите за 2021 г. се потвърдят, най-малкото наличната днес информация вече не позволява да се установи, че за тези зони продължава да е налице задължение за създаване на планове за качество на въздуха.
б) Информация относно ефекта от мерките съгласно раздел А от приложение XV към Директивата относно качеството на атмосферния въздух
86.
Доколкото дневните пределно допустими стойности и през 2021 г. твърде често са превишавани, се поставя въпросът дали междувременно приетите планове за качество на въздуха все пак изпълняват изискванията на член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
87.
Преценката на този въпрос предполага по-специално плановете да съдържат информацията съгласно част А от приложение XV към Директивата относно качеството на атмосферния въздух. Въпросната информация документира по-специално произхода на замърсяването (т. 5 и 6), анализа на възможните мерки за подобряване на качеството на въздуха (т. 6), както и приетите и изпълнени мерки (т. 7—9), включително график и оценка на планираното подобрение на качеството на въздуха (т. 8).
88.
При липсата по-специално на оценка на планираното подобрение на качеството на атмосферния въздух и на очакваното време, необходимо за постигането на тези цели съгласно част А, точка 8, буква в) от приложение XV към Директивата относно качеството на атмосферния въздух, едва ли е възможно да се прецени дали въз основа на плана периодът е възможно най-кратък. Всъщност без информацията за мерките, които са необходими за достигането на пределно допустимите стойности, не може да се прецени и дали по-бързото изпълнение е разумно. Освен това Съдът вече е постановил, че посочената информация е от основно значение (
34
).
89.
Ето защо липсата на тази информация неминуемо е част от нарушението на член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух, установено от Съда в решението от 5 април 2017 г. (
35
).
90.
В съответствие с това както в официалното уведомително писмо (
36
), така и в съдебното производство Комисията твърди, че тази информация не е налице.
91.
Тя обаче не разглежда местните планове за качество на атмосферния въздух.
92.
Въпреки това задължение на Комисията в производството за установяване на неизпълнение на задължения е да докаже наличието на твърдяното неизпълнение и да посочи пред Съда необходимите доказателства, въз основа на които той да провери дали е налице това неизпълнение на задължения. Във връзка с това Комисията не може да се позовава на каквато и да било презумпция (
37
). Това важи и в производство по член 260 ДФЕС (
38
). Поради това твърдението, че плановете за качество на въздуха на държава членка са непълни, предполага впоследствие Комисията да разгледа всички планове на съответната държава членка, т.е. не само националните мерки, а и основаните на тях местни планове.
93.
Освен това, както по искане на Съда българското правителство съобщава, плановете на различните общини могат да бъдат разгледани в интернет. Това показва, че prima facie те съдържат информацията съгласно част А от приложение XV към Директивата относно качеството на атмосферния въздух. Също така не изглежда невъзможно някои служби на Комисията да са наясно с това или дори да са съдействали плановете да изпълнят тези изисквания, тъй като създаването на плановете очевидно е финансирано със средства на Съюза.
94.
Следователно Комисията не разяснява в достатъчна степен твърдението, че плановете на България за качество на въздуха не съдържат информацията, необходима съгласно част А от приложение XV към Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
в) Пригодност на българските мерки за постигането на съответствие с пределно допустимите стойности
95.
Липсата на разглеждане на местните планове за качество на въздуха подкопава и упрека на Комисията относно пригодността на българските мерки за постигането на съответствие с пределно допустимите стойности. По същество тази критика се позовава само на националните мерки.
96.
Доколко тези национални мерки изпълняват решението от 5 април 2017 г. обаче може да се прецени само ако същите се разгледат заедно с местните планове. Това е така, тъй като местните планове се основават на тези мерки и на практика ги изпълняват. Преди всичко, само въз основа на местните планове може да се прецени дали предвидените на местно ниво мерки заедно с националните мерки са достатъчни, за да се достигнат пределно допустимите стойности и евентуално срокът, в който ще бъдат достигнати. Само при наличието на тази информация може изобщо целесъобразно да се обсъди дали са необходими допълнителни мерки на национално равнище.
97.
Доколкото Комисията не разглежда тези местни оценки, упрекът ѝ относно пригодността на националните мерки е лишен от необходимото основание.
98.
Следователно и в това отношение доводът ѝ следва да се отхвърли.
г) Период на превишаване
99.
Тъй като Комисията не оспорва прогнозите на местните планове, следва да се приеме, че разглежданите планове — както България като цяло изтъква — позволяват да се прогнозира постигането на съответствие с пределно допустимите стойности преди 2024 г. в цяла България.
100.
Следователно остава да се изясни дали при постигане на съответствие с пределно допустимите стойности преди 2024 г. периодът на превишаване би бил възможно най-кратък. Доколкото това трябва да се прецени в контекста на изпълнението на решението от 5 април 2017 г., десетилетието на превишаване преди това решение не се взима предвид.
101.
Въпреки това съгласно целите на българските мерки, дори и считано от 5 април 2017 г., пределно допустимите стойности все още няма да бъдат достигнати в продължение на почти седем години.
102.
Действително този период е дълъг. С оглед на свободата на държавите членки при постигането на равновесие между противоположни интереси (
39
) обаче това не е достатъчно, за да се докаже нарушение. Това е видно по-специално от член 22, параграф 2 от Директивата относно качеството на атмосферния въздух. Съгласно тази разпоредба при определени обстоятелства срокът за постигане на съответствие с пределно допустимите стойности за ПЧ10 може да бъде продължен от 1 януари 2005 г. до 11 юни 2011 г. Това е също толкова дълъг период на превишаване на пределно допустимите стойности, който законодателят на Съюза приема.
103.
Освен това възможността за посоченото продължаване на срока се предоставя на всички държави членки независимо от съответното им изходно положение и икономическото състояние. Очевидно е обаче, че постигането на съответствие с пределно допустимите стойности за ПЧ10 е сериозно предизвикателство в България поради съществуващите практики за отопление. Освен това управлението му е свързано със значителни разходи, които обременяват България повече от другите държави членки поради икономическото ѝ положение.
104.
Ето защо поне в случая на България период от почти седем години до достигането на съответствие с пределно допустимите стойности за ПЧ10 очевидно не е твърде дълъг.
105.
Действително това не изключва възможността на някои места — или може би дори в цялата страна — по-бързо да се постигне съответствие с пределно допустимите стойности. Тази идея се подкрепя по-специално от критиката на Комисията, че определени национални мерки, например стандартите за твърдите горива или прилагането им, са въведени сравнително късно. България не оспорва тази критика.
106.
Въпреки че по-бързото въвеждане на тези мерки най-вероятно би подобрило качеството на атмосферния въздух, Комисията не доказва, че това само по себе си би било достатъчно за по-ранното постигане на съответствие с пределно допустимите стойности. Твърдението, че периодът на превишение на пределно допустимите стойности не е „възможно най-кратък“, по-скоро би изисквало конкретна проверка във връзка със съответните местни планове за качество на въздуха. По принцип би била необходима и проверка на постигането на равновесие между противоположните интереси, което също би било възможно само въз основа на местните планове за качество на въздуха. Всъщност само от тези планове може да се установи защо на съответното място определени мерки не са осъществени по-рано. Следователно, доколкото Комисията не разглежда тези планове, Съдът не може да приеме за установено, че в определени случаи или дори като цяло периодът на превишаване е твърде дълъг.
д) Междинно заключение
107.
Ето защо доводът на Комисията не е достатъчен, за да се установи, че към днешна дата България не е изпълнила решението от 5 април 2017 г. по отношение на задълженията си по член 23, параграф 1, втора алинея от Директивата относно качеството на атмосферния въздух.
В.
Периодична имуществена санкция и еднократно платима сума
108.
Въз основа на досегашните констатации не е налице причина за определянето на периодична имуществена санкция (
40
). Еднократно платима сума поради недостатъчното изпълнение на решението към 9 февруари 2019 г. също не ми изглежда целесъобразно, доколкото за България би било по-добре да инвестира оскъдните ресурси в подобряването на качеството на атмосферния въздух.
VI. По съдебните разноски
109.
Съгласно член 138, параграф 3 от Процедурния правилник всяка страна понася направените от нея съдебни разноски, ако и двете страни, както в случая, са спечелили и загубили по едно или няколко от предявените основания.
VII. Заключение
110.
Въз основа на изложеното предлагам на Съда да се произнесе, както следва.
„1)
На 9 февруари 2019 г. Република България все още не е изпълнила изцяло решението от 5 април 2017 г. относно задължението си съгласно член 23, параграф 1, втора алинея от Директива 2008/50/ЕО относно качеството на атмосферния въздух и за по-чист въздух за Европа.
2)
Отхвърля иска в останалата му част.
3)
Европейската комисия и Република България понасят направените от тях съдебни разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Директива 2008/50/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 година относно качеството на атмосферния въздух и за по-чист въздух за Европа (ОВ L 152, 2008 г., стр. 1).
(
3
)	Директива 1999/30/ЕО на Съвета от 22 април 1999 година относно пределно допустимите стойности за серен двуоксид, азотен двуоксид и азотни оксиди, прахови частици и олово в околния въздух (ОВ L 163, 1999 г., стр. 41; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 5, стр. 46).
(
4
)	Решение от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 75).
(
5
)	Решение от 12 ноември 2019 г., Комисия/Ирландия (Windfarm Derrybrien) (C‑261/18, EU:C:2019:955, т. 123).
(
6
)	Определение от 13 септември 2000 г., Комисия/Нидерландия (C‑341/97, EU:C:2000:434, т. 18), и решения от 15 февруари 2001 г., Комисия/Франция (C‑230/99, EU:C:2001:100, т. 32), от 27 октомври 2005 г., Комисия/Люксембург (C‑23/05, EU:C:2005:660, т. 7), и от 5 декември 2019 г., Комисия/Испания (Планове за управление на отпадъците) (C‑642/18, EU:C:2019:1051, т. 17 и 18).
(
7
)	Решение от 17 април 2018 г., Комисия/Полша (Беловежка гора) (С‑441/17, EU:C:2018:255, т. 64).
(
8
)	Решения от 2 декември 2014 г., Комисия/Италия (C‑196/13, EU:C:2014:2407, т. 32), и от 4 юли 2018 г., Комисия/Словакия (C‑626/16, EU:C:2018:525, т. 35).
(
9
)	Стр. 6 от поканата за представяне на становище: „До момента обаче на Комисията не са представени нови планове по член 23 от Директива 2008/50/ЕО, които да показват значително подобрение на общата политика за намаляване и управление на замърсяването на въздуха с ПЧ10“.
(
10
)	Стр. 6 от поканата за представяне на становище: „Комисията отбелязва, че до момента, след решението по дело С‑488/15, са представени много малко нови мерки (които не са представени и оценени по време на процедурата по член 258 от ДФЕС) и почти всички все още не са изпълнени (приемане на Национална програма за качеството на въздуха, промени в Закона за чистотата на атмосферния въздух)“.
(
11
)	Решения от 28 март 1985 г., Комисия/Италия (274/83, EU:C:1985:148, т. 21), от 8 април 2008 г., Комисия/Италия (C‑337/05, EU:C:2008:203, т. 23), и от 26 април 2018 г., Комисия/България (C‑97/17, EU:C:2018:285, т. 19).
(
12
)	По този въпрос вж. заключението ми по дело Комисия/Словакия (C‑626/16, EU:C:2018:4, т. 39—46).
(
13
)	В този смисъл решение от 26 април 2005 г., Комисия/Ирландия (C‑494/01, EU:C:2005:250, т. 38).
(
14
)	Решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 43), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 66), от 3 юни 2021 г., Комисия/Германия (Пределно допустими стойности — NO2) (C‑635/18, непубликувано, EU:C:2021:437, т. 55), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 61).
(
15
)	Вж. решения от 9 декември 2008 г., Комисия/Франция (C‑121/07, EU:C:2008:695, т. 27), от 7 юли 2009 г., Комисия/Гърция (C‑369/07, EU:C:2009:428, т. 59), от 17 ноември 2011 г., Комисия/Италия (C‑496/09, EU:C:2011:740, т. 42), от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания (C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 96), и от 28 ноември 2013 г., Комисия/Люксембург (C‑576/11, EU:C:2013:773, т. 43).
(
16
)	Вж. решения от 10 ноември 2016 г., Комисия/Гърция (C‑504/14, EU:C:2016:847, т. 20—26), и от 14 ноември 2018 г., Комисия/Гърция (C‑93/17, EU:C:2018:903, т. 37).
(
17
)	Вж. решение от 17 октомври 2013 г., Комисия/Белгия (C‑533/11, EU:C:2013:659, т. 65 и 74).
(
18
)	Решения от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания (C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 67), и от 22 февруари 2018 г., Комисия/Гърция (C‑328/16, EU:C:2018:98, т. 49).
(
19
)	Решения от 9 декември 2008 г., Комисия/Франция (C‑121/07, EU:C:2008:695, т. 27), от 7 юли 2009 г., Комисия/Гърция (C‑369/07, EU:C:2009:428, т. 59), от 17 ноември 2011 г., Комисия/Италия (C‑496/09, EU:C:2011:740, т. 42), от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания (C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 96), и от 28 ноември 2013 г., Комисия/Люксембург (C‑576/11, EU:C:2013:773, т. 43).
(
20
)	Вж. по-горе, точки 60 и 61.
(
21
)	Таблици 1 и 2 от иска на Комисията и приложения В.3 и В.4 към писмената защита на България.
(
22
)	Относно доказването вж. по-горе, точки 56—58.
(
23
)	Решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 26), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 21), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 24).
(
24
)	По-специално решение от 3 юни 2021 г., Комисия/Германия (Пределно допустими стойности — NO2) (C‑635/18, непубликувано, EU:C:2021:437, т. 47—58), и решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 71), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 72), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 65).
(
25
)	По-специално решение от 3 юни 2021 г., Комисия/Германия (Пределно допустими стойности — NO2) (C‑635/18, непубликувано, EU:C:2021:437, т. 144), и решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 115), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 138), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 134).
(
26
)	Вж. решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 115), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 145), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 136 и 137).
(
27
)	Решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 106, 107 и 108), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 134, 135 и 137), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 130, 131 и 133).
(
28
)	Решения от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 109), от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 136), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 132).
(
29
)	Решение от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 154).
(
30
)	Решение от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 117).
(
31
)	Вж. по-горе, точки 56—58.
(
32
)	Вж. в този смисъл решение от 4 март 2021 г., Комисия/Обединено кралство (Пределно допустими стойности — азотен диоксид) (C‑664/18, непубликувано, EU:C:2021:171, т. 81—84).
(
33
)	Решение от 3 юни 2021 г., Комисия/Германия (Пределно допустими стойности — NO2) (C‑635/18, непубликувано, EU:C:2021:437, т. 59).
(
34
)	Решения от 4 март 2021 г., Комисия/Обединено кралство (Пределно допустими стойности — азотен диоксид) (C‑664/18, непубликувано, EU:C:2021:171, т. 146), от 3 юни 2021 г., Комисия/Германия (Пределно допустими стойности — NO2) (C‑635/18, непубликувано, EU:C:2021:437, т. 147), и от 12 май 2022 г., Комисия/България (Пределно допустими стойности — SO2) (C‑730/19, непубликувано, EU:C:2022:382, т. 139). Вж. също заключението ми по дело Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2016:862, т. 113). Вж. също решение от 10 ноември 2020 г., Комисия/Италия (Пределно допустими стойности за ПЧ10) (C‑644/18, EU:C:2020:895, т. 141).
(
35
)	Решение от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 103).
(
36
)	Въведение към раздел 3, и по-специално раздел 3.2.
(
37
)	Решения от 25 май 1982 г., Комисия/Нидерландия (96/81, EU:C:1982:192, т. 6), от 26 април 2005 г., Комисия/Ирландия (C‑494/01, EU:C:2005:250, т. 41), и от 17 декември 2020 г., Комисия/Унгария (Приемане на търсещи международна закрила лица) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, т. 112).
(
38
)	Решение от 17 септември 2015 г., Комисия/Италия (C‑367/14, непубликувано, EU:C:2015:611).
(
39
)	Вж. по-горе, точка 73.
(
40
)	Вж. решение от 17 октомври 2013 г., Комисия/Белгия (C‑533/11, EU:C:2013:659, т. 64).