62021CC0588
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 22 юни 2023 година (
1
)
Дело C‑588/21 P
Public.Resource.Org, Inc,
Right to Know CLG
срещу
Европейска комисия
„Обжалване — Достъп до документи на институциите — Регламент (ЕО) № 1049/2001 — Хармонизирани стандарти — Четири хармонизирани стандарта, приети от Европейския комитет по стандартизация — Отказ за предоставяне на достъп — Изключение във връзка със защитата на търговските интереси на трето лице — Закрила, произтичаща от авторското право — Принцип на правовата държава“
1.
С жалбата си Public.Resource.Org, Inc. и Right to Know CLG (заедно наричани по-нататък „жалбоподателите“), организации с нестопанска цел, чиято приоритетна задача е да правят законодателството свободно достъпно за всички граждани, искат отмяна на решение на Общия съд от 14 юли 2021 г., Public.Resource.Org и Right to Know/Комисия (T‑185/19, EU:T:2021:445, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“). С това съдебно решение се отхвърля като неоснователна жалбата им за отмяна на Решение C(2019) 639 final на Комисията от 22 януари 2019 г., с което се отказва да се уважи заявлението им за достъп до четири хармонизирани технически стандарта (наричани по-нататък „ХТС“), приети от Европейския комитет по стандартизация (CEN) (наричано по-нататък „спорното решение“). Настоящото дело дава възможност на големия състав на Съда да се произнесе за първи път по въпроса дали ХТС — които Съдът вече е признал за част от правото на Съюза и за пораждащи правни последици — подлежат на закрила с авторско право и дали принципът на правовата държава, както и принципът на прозрачност и правото на достъп до документи, закрепени в член 15 ДФЕС, изискват достъпът до ХТС да бъде безусловен и безплатен.
I. Фактическа обстановка
2.
На основание Регламенти (ЕО) № 1049/2001 (
2
) и (ЕО) № 1367/2006 (
3
) жалбоподателите подават заявление до Европейската комисия за достъп до документи, намиращи се на разположение на Комисията (наричано по-нататък „заявлението за достъп“). Заявлението за достъп се отнася до четири ХТС, приети от CEN съгласно Регламент (ЕС) № 1025/2012 (
4
), а именно стандартите: i) „Безопасност на играчки — Част 5: Химични играчки (комплекти), различни от комплектите за химични опити“, ii) „Безопасност на играчки — Част 4: Комплекти за химични опити и свързани с тях дейности“, iii) „Безопасност на играчки — Част 12: N‑нитрозамини и N‑нитрозируеми вещества“, и iv) „Метод за симулиране на изтриване и корозия за откриване отделянето на никел от продукти с покритие“ (наричани по-нататък „поисканите ХТС“). Първият, вторият и третият ХТС се отнасят до Директива 2009/48/ЕО (
5
) (наричана по-нататък „Директивата относно безопасността на играчките“), а четвъртият ХТС се отнася до Регламент (ЕО) № 1907/2006 (
6
).
3.
С писмо от 15 ноември 2018 г. Комисията отказва да уважи заявлението за достъп на основание член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001. Това решение е потвърдено от Комисията със спорното решение.
4.
Регламент № 1025/2012 е продължение на разработения през 1985 г. „Нов подход“ към техническа хармонизация и стандарти, който ограничава съдържанието на законодателството до „съществените изисквания“, като оставя техническите подробности да бъдат уредени от ХТС. С него официално се определят само три европейски организации по стандартизация (наричани по-нататък „ЕОС“) за целите на създаването на ХТС: CEN (отговарящ за стандартизацията в повечето сектори); Comité européen de normalisation électrotechnique (CENELEC, Европейски комитет за стандартизация в електротехниката, който отговаря за стандартизацията в областта на електротехниката) и Европейски институт за стандарти в далекосъобщенията (ETSI), който отговаря за стандартизацията в областта на информационните и комуникационните технологии.
II. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
5.
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 28 март 2019 г., жалбоподателите искат спорното решение да бъде отменено. По същество първото основание на жалбоподателите е, че Комисията неправилно е тълкувала и/или приложила член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001, а второто основание е, че Комисията е нарушила член 4, параграф 2, последна клауза от Регламент № 1049/2001. Общият съд отхвърля и двете основания, като в резултат от това отхвърля жалбата.
III. Анализ
А. Първо основание за обжалване — грешка при преценката на прилагането на изключението, предвидено в член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001
1.
Първа част от първото основание за обжалване — Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е преценил неправилно закрилата посредством авторско право на поисканите ХТС
а)
Първо твърдение за нарушение: ХТС не подлежат на закрила с авторско право, тъй като са част от правото на Съюза
6.
По същество жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като не е признал, че поисканите ХТС не могат да бъдат обект на авторско право, тъй като са част от правото на Съюза, а принципът на правовата държава изисква свободен достъп до законодателството. Комисията и встъпилите страни (CEN и другите 14 встъпили страни в първоинстанционното производство) поддържат, че жалбата трябва да бъде отхвърлена като неоснователна, като по същество твърдят, че системата за стандартизация на Съюза се основава на признаването на авторското право на ЕОС върху ХТС.
1) Въведение
7.
Необходимо е настоящото заключение да започне с преглед на решенията на Съда Fra.bo, James Elliott и Stichting (
7
), тъй като те са в основата на настоящото дело.
8.
Първо, в решение Fra.bo (т. 27—32) Съдът признава по същество, че въпреки че са частноправни субекти, националните органи за стандартизация и сертифициране могат да упражняват публични правомощия и че въпреки че националните технически стандарти са de jure доброволни, de facto те могат да имат задължителен характер. Това се дължи на факта, че други начини за постигане на съответствие с вторичното право на Съюза биха били по-скъпи за производителите, които трябва да инвестират в намирането на методи, които могат да гарантират поне равностойно ниво на защита като това на посочените стандарти, и като се вземе предвид фактът, че всеки друг метод за постигане на съответствие не би се ползвал от презумпцията за съответствие с изискванията на вторичното право на Съюза. Съдът признава потенциалния фактически задължителен характер на техническия стандарт (т. 30) и постановява, че „[член 34 ДФЕС] трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към осъществяваната от частноправна организация дейност по стандартизиране и сертифициране, ако националното законодателство разглежда сертифицираните от тази организация продукти като съответстващи на националното право и ако вследствие на това се препятства продажбата на продукти, които не са сертифицирани от посочената организация“ (т. 32).
9.
Второ, в ключовото решение James Elliott (т. 40) Съдът постановява, че поради правните си последици ХТС са част от правото на Съюза. Той постановява, че „[ХТС] като разглеждания в главното производство, приет въз основа на [директива] и отпратките за който са били публикувани в Официален вестник на Европейския съюз, е част от правото на Съюза, след като именно чрез позоваване на разпоредбите на такъв стандарт се определя дали презумпцията [за съответствие] по [тази директива] е приложима или не към даден продукт“. Освен това съгласно точка 42 от същото решение, „макар да е вярно, че съответствието на даден строителен продукт със съществените изисквания на [тази директива] може да бъде удостоверено при нужда с други средства, различни от доказването на съответствието с [ХТС], това не оспорва наличието на правни последици, произтичащи от [ХТС]“ (курсивът е мой). Накрая, съгласно точка 43 от решение James Elliott „следва впрочем да се отбележи, че дори изготвянето на такъв [ХТС] да е безспорно възложено на частна организация, то въпреки това представлява необходима мярка за изпълнение, стриктно ограничена от съществените изисквания, определени в тази директива, осъществена по инициатива и под ръководството и контрола на Комисията, и правните му последици са обусловени от предварителното публикуване от последната на отпратките за него в [Официален вестник], серия „С“ (курсивът е мой). Все пак трябва да се посочи, че от 2018 г. насам вместо серия „С“ (информация и известия) се използва серия „L“ (законодателство), което потвърждава, че ХТС са част от правото на Съюза.
10.
Трето, в решение Stichting (т. 33—49) големият състав на Съда постановява, че стандартите (в случая стандартите на Международната организация по стандартизация (ISO) могат да бъдат направени задължителни. По същество Съдът постановява, че не е необходимо подробностите от техническо естество да се съдържат в законодателен акт и следователно фактът, че в директивата се съдържа само позоваване на стандарт на ISO (а не пълният му текст), не засяга валидността на тази директива. Въпреки това в точка 48 Съдът постановява, че „в съответствие със същия принцип на правната сигурност […], технически стандарти, създадени от орган по стандартизация като ISO и станали задължителни със законодателен акт на Съюза, са противопоставими на частноправните субекти, взети като цяло, само ако на свой ред са били публикувани в [Официален вестник]“.
11.
Както ще обясня в настоящото заключение, с оглед на факта, че ХТС налагат определени задължения и широката общественост може да се позовава на техните правни последици, горепосочените съдебни решения, разглеждани заедно, предоставят солидна основа, която позволява на Съда да се произнесе относно подходящите условия за достъп до ХТС. Същевременно следва да се посочи, че този анализ не се отнася непременно за други видове стандарти, които ЕОС разработват.
12.
Освен това е необходимо да се подчертае фактът, че един от четирите поискани ХТС — а именно четвъртият стандарт, посочен в точка 2 от настоящото заключение — очевидно е задължителен, както бе признато от Комисията по време на съдебното заседание. Това е така, защото вписване 27 в приложение XVII към Регламент № 1907/2006 предвижда по отношение на никела, че „стандартите, приети от Европейския комитет по стандартизация (CEN), се използват като методи за изпитване за демонстриране на съответствие на продуктите с параграфи 1 и 2“ (курсивът е мой). Следователно този стандарт е съпоставим със стандарта в решение Stichting (т. 30), който също е бил задължителен поради използването на същата формулировка в правото на Съюза (повелителното наклонение на глагола „се използват“).
13.
Що се отнася до другите три поискани ХТС, които са предмет на разглеждане по настоящото дело, в съображение 2 от Директивата относно безопасността на играчките се посочва, че „Директива 88/378/ЕИО [ (
8
)] […] определя само съществените изисквания за безопасност по отношение на детските играчки […]. Техническите подробности са приети от Европейския комитет по стандартизация (CEN) и Европейски комитет по стандартизация в електротехниката (Cenelec) в съответствие с Директива 98/34/ЕО [ (
9
)] […]. Съответствието с така установените [ХТС], чийто референтен номер е публикуван в [Официален вестник], предполага и презумпция за съответствие с изискванията, определени в Директива 88/378/ЕИО. Опитът показва, че тези основни принципи функционират добре в сектора на детските играчки и следва да бъдат запазени“.
14.
Трудно е ХТС да се класифицират в някоя от съществуващите категории на правото на Съюза и следователно е необходим по-задълбочен анализ, за да се установи дали следва да има свободен, безусловен и безплатен достъп до ХТС и/или дали те подлежат на закрила с авторско право. Въпреки че Съдът вече е признал, че ХТС пораждат правни последици, представляват част от правото на Съюза и могат да бъдат задължителни, той все още не е разгледал конкретното им естество. Основното възражение на жалбоподателите е, че ХТС не могат да бъдат обект на закрила с авторско право, тъй като са част от правото на Съюза, а принципът на правовата държава изисква свободен достъп до него. Ето защо, за да се прецени дали това основание може да бъде уважено, е необходимо да се анализират съставните елементи на ХТС, като например коя институция или субект приема ХТС в качеството им на актове, които са част от правото на Съюза, на какво правно основание и по каква процедура се приемат ХТС, какви точно са правните последици от ХТС и какво е естеството на тези актове.
15.
Всъщност е необходимо да се провери дали с течение на времето ХТС са се развили по такъв начин, че те са sui generis правни актове на Съюза (актове за стандартизиране на Съюза), доколкото те представляват строго регламентирани мерки за изпълнение на вторичното законодателство на Съюза. Съдът е признал в „решението относно късите продажби“ (
10
) например, че членове 290 и 291 ДФЕС не установяват затворена система на прилагане и че е възможно да се приемат други регулативни инструменти, за да се конкретизират подробностите във връзка с даден законодателен акт. Ето защо приканвам Съда да се възползва от тази възможност и да внесе така необходимата яснота относно правилното правно естество и мястото на ХТС в правния ред на Съюза.
2) Същност на ХТС в качеството му на правен акт на Съюза
i) Институция или организация, приемаща ХТС
16.
Основното ми твърдение в настоящото заключение е, че ХТС трябва да се разглеждат като актове на институциите, органите, службите или агенциите на Европейския съюз. Всъщност Комисията играе централна роля в системата за стандартизация на Съюза, създадена от законодателя на Съюза. Считам (както вече посочи генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело James Elliott (
11
)), че „[ХТС] следва да се приемат като „актове на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза“ за целите на член 267 ДФЕС“, и както ще обясня по-долу, също така за целите на правото на Съюза като цяло и на достъпа до правото на Съюза в частност.
17.
Всъщност, както е обяснено в заключението по дело James Elliott, съществуват няколко довода в подкрепа на този извод: а) използването на директивите или регламентите, в които е възприет „новият подход“, не може да компрометира компетентността на Съда, б) Комисията упражнява значителен контрол върху процедурата за изготвяне на ХТС от страна на ЕОС и в) функционирането на трите ЕОС (като единствени органи за стандартизация на Съюза) е подчинено на действията на последния. Съответно ще обоснова тезата, че Комисията трябва да се счита за институцията, която приема ХТС (тъй като ЕОС всъщност представляват само подготвителни органи, които имат определена ограничена свобода на действие) или във всеки случай за институцията, която отговаря за приемането на ХТС съвместно с ЕОС.
18.
Вярно е, че след заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona трети състав на Съда припомня в решение James Elliott, че „съгласно съдебната практика Съдът е компетентен да тълкува актове, приети безспорно от органи, които не могат да бъдат квалифицирани като „институции, органи, служби или агенции на Съюза“, които обаче имат характера на мерки за изпълнение или за прилагане на акт от правото на Съюза“ (т. 34).
19.
Въпреки това, както правилно се посочва в правната литература, решението на Съда по посоченото дело не е в противоречие със застъпеното в това заключение тълкуване, доколкото Съдът „оставя без отговор въпроса дали [ХТС] следва да се счита, че произхожда от Комисията, [докато] ЕОС [действа] само като подготвителен орган“. Важно е да се отбележи, че по това дело Съдът не е трябвало да се произнася по въпроса дали упражняваният от Комисията контрол е достатъчен, за да се прехвърли крайната отговорност за ХТС от ЕОС на Комисията, и дали в контекста на ХТС, в действителност е налице делегиране на определени правомощия от Комисията на ЕОС (
12
).
20.
Предварителните ми разсъждения ме навеждат на мисълта, че ХТС не са обикновени мерки за изпълнение, произхождащи от частноправен орган (ЕОС), а че в рамките на системата за стандартизация на Съюза, установена от законодателя на Съюза, те трябва да се считат за приети от Комисията или във всички случаи, че тази институция е отговорна за приемането на ХТС съвместно с ЕОС.
21.
Едно неотдавнашно съобщение на Комисията сочи, че тази институция признава публичния характер на работата, извършвана от ЕОС, тъй като стратегията на Съюза относно стандартите трябва „да включва[…] основни демократични ценности и интереси на ЕС, както и екологични и социални принципи“, а техническите стандарти са от подчертан стратегически интерес за Съюза. В това съобщение се отбелязва също така, че е необходимо в още по-голяма степен контролът относно ХТС да се прехвърли от ЕОС към Комисията, като се посочва, че за да се гарантира отчитането на обществения интерес, Комисията следва да бъде оправомощена да изготвя пряко, чрез актове за изпълнение, общи спецификации –(технически документи, които представляват алтернатива на ХТС, изготвени от ЕОС) (
13
).
22.
Освен това горните съображения се потвърждават от анализа на процедурата за приемане на ХТС.
ii) Процедурата за приемане на ХТС
23.
Първо, ХТС произтича от искане за стандартизация (мандатът на Комисията към ЕОС). Единствено Комисията, а не ЕОС или друг орган, е оправомощена да поиска разработването на ХТС с цел прилагане на дадена директива или регламент. Поради това Комисията се обръща към съответната ЕОС, която след това действа като подготвителен орган, натоварен с този мандат. Комисията избира на коя ЕОС да възложи изготвянето на проекта на ХТС, който трябва да бъде разработен в съответствие с избрани от Комисията строги критерии по отношение на съдържанието и в рамките на срока, посочен от нея. Мандатът е подробен и включва конкретен график за изготвяне на проекта на ХТС, за да се подпомогне прилагането на конкретно вторично законодателство на Съюза. Отбелязвам, че мандатът включва критериите, които регулират изготвянето на ХТС, и че тези критерии по правило са много подробни (
14
). От ЕОС се изисква да информира Комисията за развитието на процеса по изготвяне на проекта.
24.
В това отношение искам да отбележа, че този мандат има широкообхватни последици, тъй като не само предоставя необходимите насоки на ЕОС в процеса на разработване на ХТС, но в съответствие с решение на Съда по дело Anstar ХТС трябва да се тълкуват в светлината на мандата, от който произтичат (
15
). Що се отнася до съдържанието на мандата, Комисията може да делегира само технически задачи и трябва да се въздържа от делегиране на ЕОС на политическа преценка (
16
).
25.
Второ, след като проектът на ХТС бъде завършен, ЕОС трябва да го представи на Комисията и тук също единствено тази институция е оправомощена да извърши оценка, за да провери дали проектът на ХТС съответства на първоначалния мандат. Съгласно Ръководството тази оценка може да се извърши в три форми. Важно е да се отбележи, че единствено Комисията има право да преценява дали резултатите от оценката на проекта за ХТС са задоволителни. В Ръководството (стр. 9) се посочва, че „спецификациите, изготвяни от ЕОС в подкрепа на законодателството на Съюза, никога не могат да се считат автоматично за изпълняващи първоначалното искане, тъй като това е политическа отговорност. Като орган, отправящ искането, Комисията в сътрудничество с ЕОС […] винаги ще трябва да оценява съответствието със своето първоначално искане, преди да вземе решение да публикува данните за изготвен стандарт в Официален вестник“.
26.
Трето, горепосоченият стандарт, изготвен от ЕОС под строгия надзор на Комисията, се превръща в ХТС само ако и когато Комисията публикува отпратката за този стандарт в Официален вестник. Ако Комисията счита, че проектът на ХТС не съответства в достатъчна степен на мандата, тя изисква от съответната ЕОС да го измени или отказва публикуването на отпратката за проекта на ХТС или на част от него в Официален вестник. Освен това свободата на преценка на ЕОС е ограничена още повече от правомощието на Европейския парламент и на държавите членки да повдигат възражения срещу проекта на ХТС.
27.
И накрая, Комисията не само наблюдава отблизо изготвянето на ХТС, но и предоставя значително финансиране (до 35 % от бюджета на CEN). Сътрудничеството с Комисията се регулира от споразумение под формата на някои общи насоки, които периодично се подновяват и в които се подчертава значението на стандартизацията за европейската политика и свободното движение на стоки и услуги (
17
).
28.
Жизненият цикъл на създаването и приемането на ХТС започва и завършва с Комисията. Въпреки че проектът на стандарт се изготвя от ЕОС, факт е, че той не е част от правото на Съюза, докато Комисията не публикува отпратката за него в Официален вестник. От това следва, че подготвителният документ се превръща в акт, който е част от правото на Съюза, благодарение на действията на Комисията.
29.
Всъщност, както е широко признато в правната литература (
18
), „Новият подход“ съгласно правото на Съюза включва по-сложна техника. Според много анализатори в сегашната си версия, залегнала в Регламент № 1025/2012, той установява по-голяма степен на „правна регулация“, така че институциите на Съюза не могат да отрекат контрола си върху съдържанието на [ХТС]“ (
19
).
30.
Както вече бе отбелязано от генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona, „както възможността за представяне на формално възражение от страна на държавите членки и на Европейския парламент, така и предшестващите публикуването на информация за [отпратки към ХТС] действия на Комисията показват, че става въпрос за случай на „контролирано“ делегиране на законодателни правомощия в полза на частноправна организация по стандартизация“ (т. 55). Освен това „частноправният характер на CEN се разкрива напълно при изработването от негова страна на нехармонизирани европейски технически стандарти, но посочената организация процедира по различен начин, когато дейността ѝ е свързана с изпълнение на мандати, издадени от Комисията за разработване на [ХТС]“ (т. 56 от заключението) (
20
).
31.
Освен това, подобно на делегираните актове и актовете за изпълнение, мандатите на Комисията за стандартизация също се уреждат от Регламента относно комитологията (
21
), за да се осигури подобно ниво на контрол от страна на държавите членки и Европейския парламент.
32.
След това е необходимо да се разгледат правните последици на ХТС.
iii) Последиците на ХТС
33.
В началото е важно от ХТС да се разграничат обикновените или нехармонизираните стандарти, които се прилагат на доброволни начала и не пораждат правни последици сами по себе си. ХТС са специфична форма на технически стандарти, тъй като те: а) са част от правото на Съюза, б) са посочени в задължителното законодателство на Съюза или във всеки случай представляват необходими мерки за прилагане на такова законодателство, както бе посочено по-горе, и в) пораждат значими правни последици, които правото на Съюза им придава, както ще бъде посочено по-долу. В Ръководството (стр. 8) се отбелязва, че ХТС „подпомагат прилагането на законодателството на Съюза“, но в действителност те са много повече от обикновена „помощ“. Те всъщност са необходими за правилното прилагане на релевантното вторично законодателство на Съюза.
34.
Тези последици са следните. ХТС се приемат въз основа на процедурата, определена от законодателя на Съюза в Регламент № 1025/2012, и са свързани с важната презумпция за съответствие, т.е. съответствието с даден ХТС предполага съответствие със съществените изисквания на релевантното вторично законодателство на Съюза и по този начин гарантира свободното движение на въпросните стоки или услуги в рамките на Съюза.
35.
С оглед на гореизложеното и предвид препратката към съответното вторично законодателство, която се съдържа във всеки ХТС, която се посочва в правната литература (
22
), може да се направи извод, че макар ХТС първоначално да са били замислени като доброволно приложим механизъм за съответствие със съществените изисквания, установени във вторичното право на Съюза, всъщност те са признати от Съда като имащи потенциално задължителни правни последици (
23
).
36.
Stricto sensu, Регламент № 1025/2012 предвижда, че ХТС се прилагат доброволно, доколкото икономическите оператори разполагат (поне на теория) и с алтернативни способи, за да докажат съответствие със съществените изисквания на съответното вторично право. Въпреки това, както беше обяснено по-горе, една от най-важните характеристики на ХТС е правното действие на презумпцията за съответствие. Това превръща ХТС в основен инструмент, по-специално за икономическите оператори, за да се възползват от правото на свободно движение, тъй като след като изпълнят изискванията на ХТС, те се възползват от действието на тази презумпция и съответните стоки и услуги могат да се движат свободно на пазара на Съюза.
37.
С други думи, спазването на ХТС дава на производителя или на доставчика на услуги предимството да се ползва от презумпцията за съответствие и по отношение на отговорността — в случай на свързани проблеми, произшествия или съдебни спорове — производителят или доставчикът на услуги може да се позовава на тази презумпция: в действителност в подобна ситуация тежестта на доказване на производителя или на доставчика на услуги се състои в това просто да покаже, че е спазил съответния ХТС, а ответникът (производител или конкурент) — да обори тази презумпция.
38.
Такива важни правни последици водят до практически трудности и дисбаланс между страните. От една страна, спазването на ХТС дава възможност на лицата да се ползват от решаващата презумпция за съответствие, докато, от друга страна, до ХТС няма свободен достъп. Това обстоятелство затруднява широката общественост да се консултира с ХТС, а освен това затруднява икономическите оператори и широката общественост да оценяват и реално да използват потенциалните алтернативи на ХТС, за да изпълнят съществените изисквания на вторичното право.
39.
Настоящото дело е сходно с делото, по което е постановено решение Stichting. По това дело националната юрисдикция е поискала от Съда да се произнесе по валидността на директива в светлината на принципа на прозрачност, когато тази директива е включвала — като препратка — стандарт на ISO, който не е бил свободно достъпен. По това дело Съдът постановява, че принципът на правната сигурност изисква публикуването на правото на Съюза, за да може то да има действие спрямо физическите и юридическите лица. Това решение обаче се основава на предпоставката, че посочената директива не предвижда никакво ограничение по отношение на достъпа до документи съгласно Регламент № 1049/2001. Съдът отбелязва, че това включване на стандартите на ISO в директивата налага задължения на юридическите лица, тъй като те имат достъп до тези стандарти чрез националните организации по стандартизация. Що се отнася до физическите лица обаче, в точка 48 от това решение той постановява, че принципът на правната сигурност изисква техническите стандарти, създадени от орган по стандартизация като ISO и станали задължителни със законодателен акт на Съюза, да са противопоставими на частноправните субекти, взети като цяло, само ако на свой ред са били публикувани в Официален вестник (за разлика от обикновеното позоваване). Всъщност в подобен случай широката общественост няма как да е запозната с необходимите методи за измерване на емисиите на тютюневи изделия, ако няма достъп до тези стандарти.
40.
Например в настоящия случай съществените изисквания за безопасност на играчките в приложение II към Директивата относно безопасността на играчките („Специфични изисквания за безопасност“), част II („Възпламенимост“), точка 3, предвиждат единствено, че „детските играчки, различни от ударни капси за игра, не трябва да бъдат избухващи или да съдържат елементи или вещества, избухващи при употреба, както е посочено в член 10, параграф 2“. Въпреки това, както изтъкват жалбоподателите, списъкът на веществата и тяхното максимално допустимо количество в химическите комплекти, които дават основание да се приеме, че те отговарят на съществените изисквания, може да бъде открит само чрез справка в съответния ХТС.
41.
С други думи, Директивата и съществените изисквания дават само резултата, който трябва да бъде постигнат, но не и средствата за постигането му. Това показва, че на практика е невъзможно физическо или юридическо лице да изследва съответствието на даден продукт със съществените изисквания, без да има достъп до съответния ХТС.
42.
Когато производител (или доставчик на услуга) поеме риска и пусне на пазара продукт (или услуга) в разрез с ХТС, резултатът е, че продуктът и производителят (или услугата и доставчикът) не се ползват от презумпцията за съответствие със съществените изисквания на вторичното право на Съюза. Това означава, че в случай на съдебен спор производителят или доставчикът на услуга е този, който носи тежестта да докаже, че продуктът действително е съответствал на приложимото вторично право на Съюза. Според мен това очевидно води до положение, в което на практика всички производители или доставчици на услуги ще се стремят винаги да спазват ХТС, тъй като нито един разумен производител или доставчик на услуги не би желал да поеме огромен търговски риск и да понесе такава тежест.
43.
С други думи, спазването на ХТС води до презумпция за съответствие със съществените изисквания на вторичното право на Съюза, което означава от своя страна, че за всяко физическо или юридическо лице, което се опитва да обори тази презумпция по отношение на даден продукт или услуга, ХТС ще има същото действие като това на задължителна правна норма. Следователно позоваването на ХТС засяга пряко тежестта на доказване.
44.
В резултат от това както за производителите и доставчиците на услуги, така и за лицето, което се опитва да обори презумпцията, възникват правни последици, които са свързани със спазването на ХТС — дори когато ХТС (трите ХТС от Директивата относно безопасността на играчките, за които става въпрос тук) формално и теоретично не е задължителен.
45.
Фактът, че ХТС са де факто задължителни, тъй като по принцип са единственият приет метод на пазара за осигуряване на съответствие със съответното вторично право на Съюза, се потвърждава от проучване, поръчано от Комисията: „на практика [ХТС] са почти задължителни за повечето икономически оператори“. Освен това в същото проучване се посочва, че цената на ХТС е една от основните пречки за тяхното ефективно използване (
24
).
46.
Всъщност съществените изисквания на вторичното законодателство на Съюза предоставят права на физическите лица, които могат да бъдат прилагани и изпълнявани съгласно правото на Съюза (
25
). Съществените изисквания, които се съдържат във вторичното законодателство на Съюза, обаче не могат да бъдат разглеждани изолирано, като се има предвид, че на практика е невъзможно да се потвърди съответствието на даден продукт или услуга без позоваване на съответния ХТС. Така обществеността не може да упражни правата си срещу производителя или доставчика на услугата по силата на това вторично законодателство, ако не може да се позове на съответния ХТС.
47.
От това следва, че ХТС са задължителни за целите на привеждането в изпълнение на съответното вторично законодателство на Съюза. Обстоятелството, че ХТС де факто са задължителни, е признато от Общия съд в решение „Global Garden“ (решение от 26 януари 2017 г., GGP/Комисия (T‑474/15, EU:T:2017:36, т. 67) и от Съда в решение Fra.bo. В последното решение се приема, че „на практика почти всички потребители в Германия купуват само сертифицирани от [германски сертифициращ орган] медни фитинги“ (т. 30). Както обяснява и Съдът в това решение, по принцип е трудно, ако не направо невъзможно, икономическите оператори да изберат различен път от техническия стандарт, с оглед на времето и разходите, които са необходими в това отношение. В подкрепа на това е и фактът, че предприятията плащат за ХТС. Не виждам защо дружества, действащи в конкурентна среда, биха плащали за ХТС, ако те не бяха де факто задължителни. Всъщност цялата система за стандартизация на Съюза предполага по принцип всички оператори да използват ХТС.
48.
Според мен де факто задължителният характер на ХТС не произтича само от съществуването на самите ХТС, но и от липсата на реалистични алтернативи. Налице е силна подкрепа и стимул за непрекъснато развитие на ХТС. В резултат на този процес националните органи по стандартизация са ограничени в способността си да предлагат алтернативи на ХТС (като се има предвид, че те са задължени преди всичко да транспонират ХТС без никакви промени), и изглежда, че няма финансов стимул за други частни оператори да се конкурират на този пазар. В националната съдебна практика и правна литература също се приема, че е нереалистично да се твърди, че използването на ХТС е доброволно (
26
).
49.
От гореизложените съображения следва, че ХТС са де факто задължителни, тъй като те най-малкото са неизбежни поради доказателствената стойност, която им се придава.
50.
При все това, дори ако Съдът стигне до заключението, че де факто ХТС не са задължителни (quod non), считам, че това не би променило моя анализ, доколкото вероятно e достатъчно да се приеме, че — независимо дали stricto sensu са задължителни, или не — ХТС имат конкретно правно действие, придадено им от правото на Съюза.
51.
И накрая, след като ХТС бъдат финализирани и отпратката за тях бъде публикувана в Официален вестник, всяка държава членка трябва да приеме всеки ХТС — без да бъде изменян — като национален стандарт и да оттегли противоречащите му стандарти в срок от шест месеца. В съответствие с член 17 ДЕС Комисията, в качеството си на пазител на Договорите на Съюза, „следи за прилагането на Договорите и на мерките, приети от институциите по силата на тези Договори [и] съблюдава прилагането на правото на Съюза“. Следователно Комисията трябва също така да гарантира, че ХТС имат пълно действие, и при необходимост да предяви иск за установяване на неизпълнение на задължения по член 258 ДФЕС. Всъщност Съдът пояснява, че налагането на допълнителни изисквания към продуктите, обхванати от ХТС, нарушава задължението на съответната държава членка да прилага правилно правото на Съюза (
27
). Съдът постановява това решение във връзка със самите ХТС, а не във връзка със съществените изисквания, съдържащи се във вторичното право. От това следва, че Комисията е длъжна да гарантира пълното действие на ХТС, което означава, че ХТС трябва да са изпълними (
28
).
3) Въздействие на изискванията на принципа на правовата държава върху ХТС
i) Общи наблюдения
52.
Първо, от член 2 ДЕС следва, че принципът на правовата държава изисква свободен достъп до правото на Съюза за всички физически и юридически лица в Съюза. Той се основава на основния принцип, че всеки трябва да има възможност да познава правото и всеки е длъжен да го спазва (
29
). Всъщност именно затова член 297 ДФЕС предвижда, че правото на Съюза трябва да се публикува в Официален вестник.
53.
Второ, в тази връзка Съдът се позовава на принципа на законосъобразност (
30
) и на принципа на правната сигурност (
31
). Последният от тях също изисква физическите и юридическите лица да познават закона. В това отношение Съдът вече е постановил, че нормите не пораждат правни последици за тези лица, когато те не са били съобщени на трети лица чрез публикуване (
32
).
54.
Трето, идеята за свободен достъп до правото се признава и посредством принципа на прозрачност (
33
). Аксиома е, че правото на Съюза може да бъде ефективно само ако може да бъде прилагано. Както бе посочено по-горе, именно публикуването на законодателството гарантира неговото привеждане в изпълнение. Оттук следва, че ако ХТС не са публикувани, те не могат да бъдат изцяло прилагани. Както вече бе изтъкнато в точки 33—51 от настоящото заключение, ХТС са част от правото на Съюза и имат ясно определени правни последици. Поради това сегашната уредба, съгласно която се публикува само отпратка за ХТС, но не и техният текст, лишава широката общественост от съществен елемент на законодателството на Съюза, което има качествата ефективност и изпълняемост.
55.
Поради това не може да се приеме твърдението в точка 107 от обжалваното съдебно решение, съгласно което жалбоподателите не са обосновали „точния източник на подобен „конституционен принцип“, който изисква свободен и безплатен достъп до [ХТС]“.
56.
Освен това Съдът постановява в решение Skoma-Lux, че правото на Съюза трябва да бъде достъпно за гражданите на Съюза: „повелята за правна сигурност изисква [правната уредба на Съюза] да позволява на заинтересованите лица да се запознаят с точния обхват на задълженията, които тя им налага, което може да се гарантира единствено чрез редовно публикуване на посочената правна уредба на официалния език на адресата“. Въз основа на това Съдът заключава, че регламентите или директивите на Съюза не пораждат правни последици за физическите лица, ако не са надлежно публикувани в Официален вестник на езика на държава членка, „макар лицата да са можели да се запознаят с тази правна уредба по друг начин“ (
34
). Следователно, както ще обясня по-долу, платеният достъп до ХТС или достъпът чрез определени избрани библиотеки или няколко информационни пункта (
35
) — противно на становището на Общия съд (т. 103 и 107 от обжалваното съдебно решение) — очевидно не са подходящи и не са достатъчни, за да се гарантира спазването на принципа на правовата държава.
57.
Всъщност, както е посочено например от Съвета на Европа, „принципът на правната сигурност е от съществено значение за доверието в съдебната система и принципа на правовата държава […]. Той е от съществено значение и за продуктивните бизнес договорености, с цел да се генерира развитие и икономически напредък […]. За постигането на такова доверие, държавата трябва да направи текста на закона лесно достъпен“ (
36
).
58.
Поради това трябва да се прецени дали принципът на правна сигурност изисква ХТС да бъде свободно и безплатно достъпен, или могат да бъдат наложени определени условия за този достъп.
ii) Обхвата на достъпа до ХТС, който е подходящ по настоящото дело
59.
В началото бих искала да отбележа, че макар в настоящия случай Комисията да се стреми да запази статуквото, в същото време тази институция неотдавна ясно препоръча в своята стратегия за стандартизация на Съюза за 2022 г., че „ЕОС следва също така да помислят за свободен достъп до стандартите и до други документи. Комисията е готова да участва в конструктивен диалог с ЕОС, като използва съществуващите форуми, за да им помогне за осъществяването на тази цел“ (вж. т. 21 от настоящото заключение).
60.
От правните традиции на държавите членки следва, че „принципът на правовата държава обикновено изисква обнародването на официално приетите правни норми. Целта е те да бъдат достъпни за обществеността по такъв начин, че заинтересованите лица да могат да се запознаят надеждно с тяхното съдържание. Тази възможност също така не трябва да бъде необосновано затруднявана“ (
37
).
61.
Съгласна съм с довода на жалбоподателите, че гражданите трябва да могат да се възползват от акт, който има правни последици, представлява част от правото на Съюза — като например ХТС — и следователно трябва да може да бъде прилаган. Всъщност е достатъчно да се позовем на фактите по делото, по което е постановено решение James Elliott, в което въпросът за тълкуването на ХТС е възникнал в рамките на частен иск относно дефектни строителни продукти. Като се има предвид, че ХТС имат реални правни последици за физическите и юридическите лица, принципът на правовата държава изисква тези лица да имат достъп до ХТС. Всъщност, щом ХТС представляват обществен интерес и играят роля, която е функционално равностойна на тази на правните норми, тяхната правораздавателна способност (и следователно достъпността им) трябва да бъде съответно адаптирана (
38
).
62.
Оказва се, че повечето държави членки (с изключение на Ирландия и Обединеното кралство, което е бивша държава членка) са склонни да изключват официалните текстове от обхвата на закрилата посредством авторско право. Положението е различно по отношение на закрилата на националните стандарти посредством авторско право. Въпреки това, както обясних в точка 33 от настоящото заключение, предвид специалната им роля в правото на Съюза, ХТС са напълно различни от националните стандарти.
63.
Решения James Elliott и Stichting сочат ясно, че е необходимо официално публикуване на ХТС (това е посочено и в правната литература), тъй като в противен случай ще бъде налице сериозно ограничение на ефективността на законодателните позовавания на такива правила, тъй като те не могат да бъдат прилагани срещу физически лица като цяло, както и срещу предприятия, които не са имали ефективен достъп до ХТС. Всъщност платеното предоставяне на ХТС никога не може да замени задължението за официалното им публикуване в Официален вестник. Това важи дори за големите предприятия, тъй като тези правила в крайна сметка засягат техните клиенти, които всъщност са действителните адресати: как един гражданин би могъл да знае категорично дали дадено предприятие е произвело своя продукт, или е предоставило услуга в съответствие с ХТС, ако не е в състояние да се запознае с тяхното съдържание? Гражданинът не следва да бъде лишаван от възможността „официално“ да се запознае със съдържанието на ХТС, който пряко или косвено може да го засегне (
39
).
64.
Връзката между ХТС и вторичното право неизбежно води до включването на ХТС в сферата на обществените задачи, доколкото те са незаменимо (или „необходимо“) допълнение към ефективното прилагане на вторичното право на Съюза (и по този начин насърчават ефективното създаване на вътрешния пазар на Съюза). Като се има предвид, че ЕОС изпълняват публични задачи (т.е. разработване на ХТС, допълващи законодателството на Съюза), тези организации за стандартизация биха могли, когато е уместно, да получават възнаграждение от публични фондове за изпълнението на тези публични задачи (както вече отчасти се случва с оглед на финансирането на трите ЕОС от страна на Комисията) (
40
).
65.
От гореизложеното следва, че принципът на правовата държава изисква свободен и безплатен достъп до ХТС. В качеството си на актове за стандартизация, които са част от правото на ЕС, привеждат в изпълнение вторичното право на Съюза и произвеждат правно действие, ХТС следва да се публикуват в Официален вестник, за да се осигури привеждането им в действие и достъпността им.
4) ХТС като част от правото на Съюза не подлежат на закрила с авторско право
66.
С оглед на горепосоченото остава въпросът как този извод да се съчетае с факта, че съгласно договорните споразумения на Комисията и ЕОС ХТС са обект на закрила посредством авторско право.
67.
Всъщност доводът на CEN и на Комисията, че достъпът до поисканите ХТС е невъзможен поради съществуването на подобна закрила, зависи от това дали приемаме, че ХТС могат да бъдат обект на закрила с авторско право съгласно правото на Съюза.
68.
Моите разсъждения по основния довод, посочени в точка 20 (че ХТС всъщност трябва да се разглеждат като приети от Комисията), са приложими mutatis mutandis, дори ако Съдът стигне до заключението, че ХТС не следва да се разглеждат като „актове на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза“. Това е така, тъй като за целите на правото на Съюза като цяло и на достъпа до правото на Съюза в частност остава непроменим фактът, че ХТС са част от правото на Съюза и предвид незаменимата роля, която те играят за прилагането на задължителното вторично законодателство на Съюза, и техните правни последици, те по принцип не следва да бъдат обект на закрила с авторско право.
69.
Поради това Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е разгледал този въпрос и не е преценил дали законодателството (и ХТС, в качеството му на акт, който е част от законодателството на Съюза) изобщо може да бъде обект на закрила посредством авторско право. Той просто се е позовавал на решение James Elliott и е посочил, че Съдът не е признал за недействителна действащата система на публикуване на ХТС (въпреки че това не е било предмет на спора по посоченото дело). Това не дава отговор на ключовия въпрос дали акт, който е част от законодателството на Съюза, може да бъде обект на закрила посредством авторско право.
70.
Следва да се отбележи, че противно на твърденията на Комисията и встъпилите страни, Регламент № 1025/2012 не може да се разглежда като основание за възникване на закрила на ХТС посредством авторско право. Този регламент не съдържа разпоредба, която да предвижда, че ХТС могат да са обект на авторско право. Ако законодателят на Съюза считаше, че ХТС могат да бъдат обект на подобна закрила, той логично щеше да включи в Регламента разпоредба в този смисъл или поне да я спомене в съображение.
71.
От това следва, че изключението, предвидено в член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001, на което Общият съд основава обжалваното решение и съответно отказва да предостави достъп до поисканите ХТС, е неприложимо в контекста на това дело. Поради това решението е опорочено от грешка при прилагане на правото и трябва да бъде отменено.
б)
Второ твърдение от първата част на първото основание за обжалване: дори ХТС да можеше да бъде обект на закрила с авторско право, свободният достъп до законодателството има предимство пред закрилата на авторското право
72.
При условията на евентуалност жалбоподателите твърдят по същество, че дори ако поисканите ХТС могат да бъдат обект на закрила посредством авторско право, свободният достъп до законодателството трябва да има предимство пред закрилата на авторското право.
73.
Най-напред искам да отбележа, че самият Регламент № 1049/2001 признава концепцията за свободен достъп до правото и в съображение 6 предвижда, че „по-широк достъп до документи следва да бъде предоставен в случаите, когато институциите функционират като законодатели, включително съгласно чужди пълномощия“ (курсивът е мой).
74.
Освен това обжалваното съдебно решение противоречи на принципа на прозрачност и на установената практика на Съда. Пленумът на Съда потвърждава значението на този принцип, например в законодателния процес, съгласно който документите, които са част от този процес, по принцип трябва да бъдат публично достъпни. Съдът припомня, че оповестяването на документи, които се използват в този процес, увеличава прозрачността и откритостта на законодателния процес и укрепва правото на европейските граждани да контролират информацията, която стои в основата на законодателен акт. Всъщност, макар становищата на правните служби на институциите на Съюза във връзка със законодателен процес да не попадат в обхвата на общата необходимост от поверителност, Съдът отбелязва, че Регламент № 1049/2001 по принцип предвижда задължение за оповестяването им (
41
). Важността на принципа на прозрачност ще напътства Съда и що се отнася до ХТС.
75.
Освен това в решение Stichting (т. 40—42 и 73) Съдът признава, че законът трябва да бъде оповестен, и отбелязва, че стандартите не са задължителни за обществеността, ако не са били публикувани в Официален вестник.
1) Липса на закрила с авторско право на четирите поискани ХТС (поради липса на „оригиналност“)
76.
Въпреки че Съюзът не е подписал Бернската конвенция (
42
), той се е съгласил да бъде обвързан с членове 1—21 от нея (
43
). От член 2, параграф 4 на Конвенцията следва, че „официални текстове със законодателен, административен или правен характер“ не се ползват автоматично със закрила посредством авторско право. По-скоро „страните от [Бернския съюз] си запазват правото да определят в своето законодателство закрилата, която се предоставя на [такива официални текстове] и на официалните преводи на такива текстове“.
77.
Правото на Съюза не предвижда изрично дали правните или квазиправните текстове, произхождащи от институциите на Съюза, могат да подлежат на закрила посредством авторско право. Въпреки това може да се твърди, че съгласно член 297 ДФЕС законодателството на Съюза по принцип не подлежи на закрила с авторско право като произведение, което дава изключително право на правопритежателя да възпроизвежда, публикува, продава или разпространява това произведение.
78.
Както обясних по-горе, считам, че ХТС не следва да подлежат на закрила посредствам авторско право, но дори ако Съдът направи извод за обратното (quod non), ще обясня, че обжалваното съдебно решение не съдържа съображения, които да сочат, че във всички случаи четирите поискани ХТС следва да се ползват от закрила посредством авторско право.
i) Компетентност при преценката за наличие на авторско право
79.
Жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка, тъй като е приел, че Комисията не е оправомощена да провери дали четирите поискани ХТС са можели да подлежат на закрила посредством авторско право. Следва да се посочи, че всъщност той е приел, че подобно разглеждане надхвърля обхвата на контрола, за осъществяването на който Комисията е оправомощена в рамките на производство за достъп до документи (т. 57 от обжалваното съдебно решение).
80.
Това разсъждение е погрешно. Първо, както правилно твърдят жалбоподателите, тази констатация е в пряко противоречие с точки 48 и 49 от обжалваното съдебно решение, в които се приема, че Комисията е имала право да приеме, че прагът на оригиналност е бил спазен и че тя правилно е решила, че поисканите ХТС подлежат на закрила посредством авторско право. Напълно неясно е как може да се установи наличието на авторско право, ако Комисията няма право да прецени това. Следователно Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията не е имала право да провери дали поисканите ХТС подлежат на закрила посредством авторско право.
81.
Второ, както правилно посочват жалбоподателите, разглежданият случай се отнася до заявление за достъп до документи, които са част от правото на Съюза (т.е. четирите поискани ХТС) и това заявление се основава на регламент на Съюза (а именно Регламент № 1049/2001). В това отношение Съдът постановява, че член 4 от този регламент не съдържа никакво позоваване на разпоредби на националното право на държава членка (
44
). Поради това достъпът до документи по Регламент № 1049/2001, и по-специално достъпът до актове, които са част от правото на Съюза, трябва да се преценява от институциите на Съюза и да подлежи на контрол съгласно законодателството на Съюза и пред съдилищата на Съюза. Общият съд явно не е отчел това. Освен това, ако становището на Общия съд е правилно, това би накърнило основното право на жалбоподателите на ефективни правни средства за защита, включително правото им да бъдат изслушани. Това противоречие е изтъкнато и от множество автори в правната доктрина (
45
). Ето защо институциите на Съюза трябва да определят в самото законодателство на Съюза нивото на закрила посредством авторско право, което трябва да бъде предоставено на актове, които съставляват мерки за изпълнение на вторичното законодателство на Съюза, и да решат дали ХТС подлежат на закрила посредством авторско право.
82.
Трето, Общият съд основава извода си за липса на компетентност на Комисията да осъществи преценка във връзка с авторското право на съдебната практика в областта на патентите. Тя обаче не е приложима в настоящия случай. В своето становище 1/09 (
46
) пленумът на Съда отбелязва, че „Съдът не разполага с компетентност да се произнася по преки искове между частноправни субекти в областта на патентите, тъй като тази компетентност принадлежи на юрисдикциите на държавите членки“.
83.
Доколкото Общият съд иска да се позове на заключението на генерален адвокат Jääskinen по дело Donner (C‑5/11, EU:C:2012:195) (т. 40 от обжалваното съдебно решение), че въпреки постепенно увеличаващата се хармонизация авторското право продължава да се урежда в голяма степен от националното право, обжалваното съдебно решение е твърде теоретично в това отношение. Това вече е отбелязано в правната доктрина. Всъщност от 2012 г. насам Съдът посочва докъде е стигнала хармонизацията в областта на авторското право. Във всеки случай позоваването изглежда извадено от контекста, тъй като в решение Donner акцентът е върху правните средства за защита в случай на нарушение на авторското право. То не се отнася до основанието за съществуване на закрила посредством авторско право, какъвто е предметът на настоящото дело (
47
).
84.
Въпреки това ще посоча, че настоящата жалба не се отнася нито до пряк иск между физически лица във връзка с нарушение на патент (или авторско право), нито попада извън компетентността, предоставена на съдилищата на Съюза съгласно Договорите на Съюза. Напротив, жалбата в първоинстанционното производство е насочена към отмяна на решение на Комисията, адресирано до жалбоподателите, с което се отказва да се уважи заявлението им за достъп до документи на Съюза. Това е вид жалба, по отношение на която е предоставена компетентност на съдилищата на Съюза. По-специално член 263 ДФЕС не ограничава основанията, които могат да бъдат изтъкнати в жалбата за отмяна, както е приел Общият съд в точка 57 от обжалваното съдебно решение. Поради това Общият съд неправилно се опитва да направи аналогия между частните спорове, свързани с нарушение на патентни права, от една страна, и отказа за предоставяне на достъп до документи на Съюза, свързано с оспорваното прилагане на член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001, от друга страна.
85.
От това следва, че Общият съд е приел неправилно, че Комисията не е оправомощена да разглежда изискването за оригиналност, считайки, че подобно разглеждане надхвърля обхвата на контрола, за осъществяването на който тя е оправомощена в рамките на производство за достъп до документи. Всъщност Комисията и съдилищата на Съюза следва да преценят дали поисканите ХТС са обект на закрила посредством авторско право и дали отговарят на изискването за оригиналност.
86.
Следователно обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото.
ii) Липса на авторско право върху поисканите ХТС
87.
По същество Общият съд приема, че Комисията не е допуснала грешка, като е приела, че ХТС са съставени от техните автори по начин, който е достатъчно творчески, за да се ползва със закрила посредством авторско право, и че обемът на текста предполага, че авторите са имали възможност да направят редица избори (включително във връзка със структурирането на документа), което води до закрила на документа посредством авторско право (т. 47—49 от обжалваното решение).
88.
Подходът на Общия съд е погрешен от правна гледна точка.
89.
Съгласно добре установената съдебна практика, въпреки че авторското право не е напълно хармонизирано в Съюза, „[понятието] „произведение“ представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза, което трябва да се тълкува и прилага еднообразно и което предполага наличието на два кумулативни елемента. От една страна, това понятие означава, че съществува оригинален обект, в смисъл че той е собствено интелектуално творение на неговия автор. От друга страна, квалификацията като „произведение“ е запазена за елементите, които изразяват такова творение“ (
48
). За да е налице закрила посредством авторско право, авторът трябва е могъл да изрази своите творчески способности при реализирането на произведението, като е направил свободен и творчески избор (
49
).
90.
Практиката на Съда потвърждава този извод. Така например Съдът е приел, че фактът, че създаването на база данни изисква значителен труд и умения от страна на нейния автор, сам по себе си не може да обоснове закрилата ѝ с авторско право, ако този труд и умения не изразяват никаква оригиналност (
50
). Този критерий е от основно значение в този контекст.
91.
Според мен този критерий трябва да важи и за ХТС. Като се има предвид, че по-специално в решение James Elliott Съдът е приел, че има компетентност да тълкува ХТС, от това ясно следва, че съдилищата на Съюза трябва да преценят дали ХТС подлежат на закрила посредством авторско право и дали ЕОС следва да се ползват от подобна закрила. Всъщност не е възможно да се допусне положение, при което държавите членки да решават дали авторското право е приложимо към правен текст, който е част от правото на Съюза и има решаващи правни последици съгласно правото на Съюза. Подобно заключение по никакъв начин не противоречи на Бернската конвенция за закрила на литературните и художествени произведения, тъй като страните по тази конвенция сами решават дали правните текстове подлежат на закрила с авторско право в тяхната правна система..
92.
Съгласна съм с жалбоподателите, че нито Комисията в спорното решение, нито Общият съд в обжалваното съдебно решение са разгледали правилно оригиналността на поисканите ХТС и въпроса дали те действително могат да „отразяват личността на автора“. Това се отнася и за наличието на свободен и творчески избор. С оглед на концепцията и предназначението на ХТС, които обикновено са резултат от научно изследване, последвано от консенсус в рамките на комисия, стигам до убеждението, че критерият за оригиналност не може да се приеме за чиста монета (
51
) — както е прието в случая от Общия съд. Това убеждение само се засилва, когато се вземе предвид специфичният характер на ХТС (т. 16 и сл. от настоящото заключение) и процедурата за тяхното приемане (т. 23 и сл. от настоящото заключение).
93.
Макар че Комисията и Общият съд трябва да докажат, че е приложимо изключението по член 4 от Регламент № 1049/2001, те се позовават само на много общи твърдения и предположения: посочват, че поисканите ХТС са обект на закрила с авторско право, тъй като от обема на текстовете може да се заключи, че авторите е трябвало да направят редица избори. Тези фактори обаче не определят дали даден документ е оригинален и следователно обект на закрила с авторско право. Поради това обжалваното съдебно решение е неправилно.
94.
Противно на посоченото от Общия съд в точка 59 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите доказват — доколкото това е възможно, без да имат реален достъп до поисканите ХТС — че възможностите за избор, с които разполага CEN, са били ограничени по няколко начина. Следователно, що се отнася до съдържанието на ХТС и оформлението, те са ограничени от съответната разпоредба от вторичното право, от която произтичат ХТС, и от мандата на Комисията. По принцип горепосоченото силно ограничава всякаква възможност за творчество и оригиналност. Всъщност беглото позоваване на дължината на един документ не е достатъчно за да се докаже, че ХТС са резултат от истински творчески избори на CEN (
52
).
95.
Поради това Общият съд е допуснал грешка, приемайки, че Комисията правилно е заключила, че поисканите ХТС са обект на закрила с авторско право, и в резултат на това обжалваното съдебно решение следва да бъде отменено.
2.
Втора част на първото основание за обжалване — Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката си на въздействието върху търговските интереси на CEN
96.
По същество жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при оценката си на влиянието върху търговските интереси на CEN, което произтича от неправилното прилагане на презумпцията, че разкриването на поисканите ХТС би накърнило интереса, защитен от член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001, и като не е преценил конкретните последици за тези търговски интереси.
а)
Позоваването на обща презумпция е незаконосъобразно
97.
Противно на посоченото от Общия съд в точка 97 от обжалваното съдебно решение, изглежда, че Комисията не се е позовала на обща презумпция за поверителност, съгласно която предоставянето на достъп до ХТС автоматично би накърнило интереса, защитен от член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001.
98.
Такава обща презумпция не е предвидена нито в Регламент № 1049/2001, нито в Регламент № 1025/2012, нито в практиката на Съда. Всъщност, за да бъде признато наличието на такава презумпция, би трябвало да бъде ясно доказано, че оповестяването на въпросните документи конкретно, ефективно и по нехипотетичен начин (
53
) сериозно би подкопало системата за стандартизация на Съюза.
99.
Първо, ХТС представляват само малка част от стандартите, установени от ЕОС, и Комисията финансира в значителна степен ЕОС. Съгласно изложението на CEN по време на съдебното заседание, 4,6 % от бюджета за стандартизация идва от продажбата на ХТС, което се равнява на около 2 млн. евро годишно, докато по думите на CEN финансирането от страна на Комисията се равнява на „около 20 % от общия бюджет на CEN“ (курсивът е мой) (
54
). Второ, в съдебното заседание става ясно, че за да функционира, системата за стандартизация на Съюза всъщност не изисква платен достъп до ХТС (обратно на посоченото в т. 102 и 103 от обжалваното съдебно решение); в действителност изискването за плащане произтича от договорните отношения и условията за финансиране между ЕОС и Комисията. Така например ETSI (който също получава финансиране от Комисията за ХТС) вече позволява неговите ХТС да бъдат разглеждани, разпечатвани и изтегляни безплатно от неговия уебсайт (
55
). Освен това от правната доктрина става ясно, че съществуват големи разлики в цените на едни и същи ХТС в различните държави членки, което е показателно за проблемите, произтичащи от сегашния режим на достъп до ХТС (
56
).
100.
Освен това, тъй като общата презумпция за поверителност представлява изключение от правилото, че съответната институция на Съюза е длъжна да извърши конкретна и индивидуална проверка на всеки документ, тя трябва да се тълкува и прилага стриктно. Съдът е признал пет категории документи, които се ползват от общата презумпция за поверителност: i) документите от административна преписка по процедура за контрол на държавни помощи, ii) писмените изявления пред съдилищата на Съюза, iii) документите, разменени в рамките на производство за контрол върху концентрациите между предприятия, iv) документите относно производство за установяване на неизпълнение на задължения, и v) документите относно процедура по прилагане на член 101 ДФЕС) (
57
).
101.
Ясно е, че ХТС не попадат в нито една от тези категории. Всъщност всички горепосочени категории са свързани със специфичния процедурен характер на посочените документи. Това не се отнася за поисканите ХТС, които освен това вече са на разположение за преглед в библиотеки, информационни пунктове или за закупуване. Следователно поисканите ХТС не са поверителни и за разлика от горепосочените категории не са свързани с висящи административни или съдебни производства.
102.
В резултат на това Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че Комисията е имала право да се позове на такава обща презумпция, за да откаже достъп до поисканите ХТС.
б)
Липса на анализ на конкретното въздействие върху търговските интереси
103.
В обжалваното съдебно решение (т. 64) Общият съд се е ограничил до това да приеме за безспорна истина твърденията на Комисията относно закрилата посредством авторското право и е стигнал до заключението, че това води до засягане на търговските интереси поради „много съществено намаляване на таксите, събирани от CEN“. Това е погрешно.
104.
Първо, съображенията на Общия съд означават, че предполагаемата закрила на ХТС посредством авторско право винаги има предимство пред презумпцията за право на достъп съгласно Регламент № 1049/2001. Това противоречи на духа и буквата на този регламент, съгласно който всяко изключение трябва да се тълкува стеснително, за да се придаде възможно най-широко действие на предоставените права на достъп (
58
).
105.
Второ, Общият съд не е разгледал конкретните факти по настоящото дело. Твърдяното засягане на търговския интерес изглежда неоснователно (вж. т. 99 от настоящото заключение).
106.
В резултат на това Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като не е следвало да обоснове отказа за достъп до поисканите ХТС, позовавайки се само на твърдяното отрицателно въздействие върху такива търговски интереси съгласно член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001.
Б. Второто основание за обжалване — грешка при прилагане на правото, тъй като не е признато наличието на по-висш обществен интерес
107.
Първо, жалбоподателите по същество изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 98—101 от обжалваното съдебно решение. Както следва от анализа ми на първото основание за обжалване, съгласна съм с жалбоподателите, че заявлението им за достъп до поисканите ХТС е било обосновано въз основа на принципа на правовата държава. Като е приел, че жалбоподателите не са посочили конкретни мотиви, които да обосноват заявлението им, Общият съд не е отчел довода на жалбоподателите и е основал обжалваното съдебно решение на погрешни съображения.
108.
Жалбоподателите считат на първо място, че е налице по-висш обществен интерес с оглед на факта, че поисканите ХТС са част от правото на Съюза, което следва да бъде свободно достъпно. Освен това те твърдят, че поисканите ХТС се отнасят до области на правото, в които е от съществено значение високото ниво на защита на потребителите, както е защитено съгласно член 169 ДФЕС, а именно безопасността на играчките и максималната норма на никела като основен контактен алерген и предполагаем канцероген. Разумно е да се твърди, че всеки потребител следва да знае съдържанието на тези ХТС, за да се гарантира максимална безопасност на играчките и да се предотврати допълнително появата на ракови заболявания. За тази цел спазването на ХТС играе важна роля за защитата на членовете на обществото в Европейския съюз (особено на децата, що се отнася до поисканите ХТС) от потенциално опасни и вредни продукти. Според мен жалбоподателите също така са доказали в достатъчна степен, че поисканите ХТС са от съществено значение и за производителите, доставчиците на услуги и другите участници във веригата на доставки.
109.
Поради това горепосочените съображения са достатъчни, за да се квалифицират като по-висш обществен интерес в разглеждания случай. В това отношение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
110.
Второ, жалбоподателите критикуват по същество констатацията, която се съдържа в точки 102—104 от обжалваното съдебно решение, че по-висшият обществен интерес да се гарантира функционирането на системата за стандартизация на Съюза има предимство пред безплатния достъп до ХТС.
111.
Функционирането на системата за стандартизация на Съюза е фактор, който няма връзка с изключението по член 4, параграф 2, първо тире от Регламент № 1049/2001, отнасящо се до защитата на търговските интереси на физическите или юридически лица, включително интелектуалната собственост. Следователно Общият съд де факто е създал ново изключение по член 4 от този регламент, което не е допустимо (
59
). Всъщност от изложените по-горе съображения следва, че предоставянето на свободен и безусловен достъп до ХТС не застрашава функционирането на системата за стандартизация на Съюза.
112.
На следващо място, член 12 от Регламент № 1049/2001 изисква институциите на Съюза, доколкото е възможно, да правят документите пряко достъпни за обществото. По-конкретно, законодателните документи, т.е. документите, които са изготвени или получени по време на процедурите по приемане на актове, които са правно обвързващи във или за държавите членки, следва съгласно членове 4 и 9 от този регламент да бъдат пряко достъпни. Както бе обяснено в рамките на първото основание за обжалване, в този контекст ХТС са документи, които са част от законодателството на Съюза и всяко засегнато лице би трябвало да може да се позове на тях, поради което изискването за достъпност трябва да се прилага и към ХТС.
113.
От всички изложени по-горе съображения следва, че обжалваното съдебно решение и спорното решение трябва да бъдат отменени и Комисията трябва да бъде осъдена да предостави на жалбоподателите достъп до четирите поискани ХТС.
IV. Заключение
С оглед на гореизложеното предлагам на Съда: i) да отмени решение на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2021 г., Public.Resource.Org и Right to Know/Комисия (T‑185/19, EU:T:2021:445), ii) да отмени Решение C(2019) 639 final на Комисията от 22 януари 2019 г., с което се отказва достъпът до четири хармонизирани технически стандарта, iii) да задължи Комисията да предостави на жалбоподателите достъп до тези стандарти, iv) да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в първоинстанционното и в настоящото производство и v) да осъди встъпилите страни да понесат направените от тях съдебни разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 6 септември 2006 година относно прилагането на разпоредбите на Орхуската конвенция за достъп до информация, публично участие в процеса на вземане на решения и достъп до правосъдие по въпроси на околната среда към институциите и органите на Общността (ОВ L 264, 2006 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 17, стр. 126).
(
4
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно европейската стандартизация, за изменение на директиви 89/686/ЕИО и 93/15/ЕИО на Съвета и на директиви 94/9/ЕО, 94/25/ЕО, 95/16/ЕО, 97/23/ЕО, 98/34/ЕО, 2004/22/ЕО, 2007/23/ЕО, 2009/23/ЕО и 2009/105/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Решение 87/95/ЕИО на Съвета и на Решение № 1673/2006/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 316, 2012 г., стр. 12).
(
5
)	Директива 2009/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 година относно безопасността на детските играчки (ОВ L 170, 2009 г., стр. 1).
(
6
)	Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията (ОВ L 396, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 60, стр. 3).
(
7
)	Съответно решения от 12 юли 2012 г., Fra.bo (C‑171/11, EU:C:2012:453, наричано по-нататък „решение Fra.bo“), от 27 октомври 2016 г., James Elliott (C‑613/14, EU:C:2016:821, наричано по-нататък „решение James Elliott“), и от 22 февруари 2022 г., Stichting Rookpreventie Jeugd и др. (C‑160/20, EU:C:2022:101, наричано по-нататък „решение Stichting“).
(
8
)	Директива на Съвета от 3 май 1988 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки във връзка с безопасността на детските играчки (ОВ L 187,1988 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 8, стр. 231).
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти и правила относно услугите на информационното общество (ОВ L 204, 1998 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207).
(
10
)	Решение от 22 януари 2014 г., Обединено кралство/Парламент и Съвет (C‑270/12, EU:C:2014:18, т. 83 и 84).
(
11
)	Заключение по дело James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:63, т. 40).
(
12
)	Lundqvist, B. European Harmonised Standards as ‘Part of EU Law’: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for EU Competition Law, Legal Issues of Economic Integration 44, no. 4, 2017, p. 429, 431.
(
13
)	Съобщение на Комисията от 2 февруари 2022 г. (COM(2022) 31 final) „Стратегия на ЕС за стандартизацията“, съответно стр. 4, 5 и сл. Вж. също „Синьото ръководство“ за прилагане на правилата на ЕС относно продуктите — 2022 г. (ОВ C247, 2022 г., стр. 1, бележка под линия 192).
(
14
)	За добър пример вж. мандат M.445/EN от 9 юли 2009 г. относно поискания ХТС за Директивата относно безопасността на играчките.
(
15
)	Решение от 14 декември 2017 г., Anstar (C‑630/16, EU:C:2017:971, т. 35—36).
(
16
)	Комисия, Ръководство относно европейска стандартизация — Част I, SWD(2015) 205, стр. 8 и 9 (наричано по-нататък „Ръководството“).
(
17
)	Вж. Общи насоки за сътрудничество между CEN, Cenelec, ETSI, Европейската комисия и Европейската асоциация за свободна търговия, одобрени на 28 март 2003 г. (ОВ C 91, 2003 г., стр. 7).
(
18
)	Вж. Schepel, H. The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in EU law — Maastricht Journal of European and Comparative Law, vol. 20(4), 2013, p. 521.
(
19
)	De Bellis, M. Op-Ed: Private standards, EU law and access — The General Court’s ruling in Public.Resource.Org — EU Law Live, 10.9.2021.
(
20
)	В тази връзка е от значение и решение James Elliott, точка 43 (цитирано в т. 9 от настоящото заключение).
(
21
)	Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година за установяване на общите правила и принципи относно реда и условията за контрол от страна на държавите членки върху упражняването на изпълнителните правомощия от страна на Комисията (ОВ L 55, 2011 г., стр. 13).
(
22
)	Soroiu, A., Correia Magalhaes De Carvalho, M.F. Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T‑185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law — Review of European Administrative Law, vol. 15(2), 2022, p. 57. Вж. също Schepel, H. op. cit., p. 521, 523; Volpato, A. The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction — Common Market Law Review, vol. 54(2), 2017, p. 591; van Gestel, R., van Lochem, P. Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking? — In: Marta Cantero Gamito, M., Micklitz, H.‑W. (eds), The Role of the EU in Transnational Legal Ordering, Edward Elgar Publishing, 2020, p. 31.
(
23
)	Вж. решения Fra.bo (т. 27—32), James Elliott (т. 40, 42 и 43), и от 22 февруари 2018 г., SAKSA (C‑185/17, EU:C:2018:108, т. 39).
(
24
)	Вж. EIM Business & Policy Research, Access to Standardisation — Study for the European Commission, [DG] Enterprise and Industry, 2010, съответно стр. 17 и 9.
(
25
)	Вж. съдебната практика в решение от 22 декември 2022 г., Ministre de la Transition écologique и Premier ministre (Отговорност на държавата за замърсяване на въздуха) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, т. 43—47).
(
26
)	Вж. решение на Rechtbank ’s-Gravenhage (Районен съд, Хага, Нидерландия) от 31 декември 2008 г., LJN: BG8465. Вж. van Gestel, B., Micklitz, H.‑W., European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies, CMLR, vol. 50, 2013, p. 176.
(
27
)	Решение от 16 октомври 2014 г., Комисия/Германия (C‑100/13, непубликувано, EU:C:2014:2293, т. 63).
(
28
)	Вж. и точка 61 от настоящото заключение.
(
29
)	Решение от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, т. 109).
(
30
)	Решение от 29 април 2004 г., Комисия/CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, EU:C:2004:236, т. 63).
(
31
)	Решение от 12 ноември 1981 г., Meridionale Industria Salumi и др. (212/80—217/80, EU:C:1981:270, т. 10).
(
32
)	Решение от 20 май 2003 г., Consorzio del Prosciutto di Parma и Salumificio S. Rita (C‑108/01, EU:C:2003:296, т. 95 и 96).
(
33
)	Тя е призната и от конституционните принципи, заложени в различни разпоредби на Договора за ЕС, като например член 1, параграф 2, член 10, параграф 3, член 11, параграфи 2 и 3, а също така и в Хартата на основните права на Европейския съюз (т. 42).
(
34
)	Решение от 11 декември 2007 г., SkomaSkoma-Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773, съответно т. 38 и 51).
(
35
)	Места, които се управляват от националните органи по стандартизация, където очевидно може да се получи достъп по ХТС при определени условия.
(
36
)	Доклад за върховенството на правото, приет от Венецианската комисия на 86-ата ѝ пленарна сесия (Венеция, 25—26 март 2011 г.), CDL-AD(2011)003rev-e, точка 44.
(
37
)	Вж. например Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд на Германия): BVerfG, решение от 29 юли 1998 г. — дело 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, точка 26.
(
38
)	Вж. Van Waeyenberge, A. La normalisation technique en Europe — L’empire (du droit) contre-attaque — Revue internationale de droit économique: RIDE, No. 3, 2018, p. 314. Вж. и Aubry, H., Brunet, A., Peraldi-Leneuf, F. Le contrôle des normes: un garde-fou démocratique à perfectionner, in Aubry, H., et al. (eds.), La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l’intérêt général?, PUAM, Aix-en-Provence, 2012, p. 104.
(
39
)	Alvarez Garcia, V. La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico-públicos, Revista de Derecho Comunitario Europeo, No 72, 2022, p. 467.
(
40
)	Вж. и Alvarez Garcia, V., op. cit., стр. 478.
(
41
)	Решение от 16 февруари 2022 г., Унгария/Парламент и Съвет (C‑156/21, EU:C:2022:97, т. 58).
(
42
)	Бернска конвенция за закрила на литературните и художествените произведения, подписана в Берн на 9 септември 1886 г. (Парижки акт от 24 юли 1971 г.), в редакцията ѝ след изменението от 28 септември 1979 г.
(
43
)	Чрез член 1, параграф 4 от Договора за авторското право на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС), подписан в Женева на 20 декември 1996 г.
(
44
)	Решение от 18 декември 2007 г., Швеция/Комисия (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, т. 69).
(
45
)	За критика на обжалваното съдебно решение вж. Kamara, I. General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards, Journal of Standardisation, vol. 1, 2022, Paper 4, и Krämer, L. L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne — Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, p. 15.
(
46
)	Становище от 8 март 2011 г.(Споразумение за създаване на унифицирана система за патентно съдопроизводство) (EU:C:2011:123, т. 80).
(
47
)	Вж. Blockx, F. The General Court of the EU wanders into copyright law, and gets disoriented, IPKat guest post, 15 July 2021, където се съдържат допълнителни препратки.
(
48
)	Решение от 12 септември 2019 г., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, т. 29).
(
49
)	Решение от 1 декември 2011 г., Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, т. 89).
(
50
)	Решение от 1 март 2012 г., Football Dataco и др. (C‑604/10, EU:C:2012:115, т. 42).
(
51
)	Blockx, F., op. cit.
(
52
)	Всъщност телефонните указатели също са доста подробни и добре структурирани, но това не означава, че са резултат от творчески избор. Вж. например Feist Publications, Inc., v. Rural Telephone Service Co., 499 U.S. 340 (1991). В това отношение вж. Blockx, F., op. cit.
(
53
)	Вж. например решение от 1 юли 2008 г., Швеция и Turco/Съвет (C‑39/05 P и C‑52/05 P, EU:C:2008:374, т. 43—66). Вж. също решение от 25 януари 2023 г., De Capitani/Съвет (T‑163/21, EU:T:2023:15, т. 87—96 и цитираната съдебна практика) (необжалвано пред Съда).
(
54
)	В годишния доклад на CEN за 2017 г., стр. 22, обаче се посочва, че то може да достигне до 35 % от бюджета на CEN.
(
55
)	Вж. https://www.etsi.org/intellectual-property-rigХТС (въпреки че възпроизвеждането им трябва да бъде разрешено от този орган).
(
56
)	Van Gestel, R. и Micklitz, H.‑W., op. cit., p. 181.
(
57
)	Решение от 4 септември 2018 г., ClientEarth/Комисия (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, т. 80 и 81).
(
58
)	Решение от 18 декември 2007 г., Швеция/Комисия (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, т. 66).
(
59
)	Вж. в това отношение решение от 18 декември 2007 г., Швеция/Комисия (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, т. 65 и сл.).