62023CC0460
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 7 ноември 2024 година (
1
)
Дело C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Наказателно производство
при участието на
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale di Bologna (Първоинстанционен съд Болоня, Италия)
„Преюдициално запитване — Имиграционна политика — Директива 2002/90/ЕО — Инкриминиране на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка — Член 1, параграф 1, буква а) — Определяне на основния състав на престъплението — Валидност — Член 1, параграф 2 — Факултативна разпоредба, освобождаваща от наказателна отговорност лицето, което с хуманитарна цел подпомага незаконното влизане на територията на държава членка — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 49 — Принцип на законност и пропорционалност на престъплението и наказанието — Деяние, с което, използвайки фалшиви документи за самоличност, майка, гражданка на трета държава, съдейства за незаконното влизане на територията на държава членка на две ненавършили пълнолетие деца, членове на нейното семейство“
I. Въведение
1.
Въпросът за инкриминирането в правото на Съюза на деянието, с което дадено лице, водено от състрадание, алтруизъм или солидарност, с хуманитарна цел или поради семейна обвързаност, подпомага гражданин на трета държава да влезе незаконно на територията на държава членка, предизвика оживено обсъждане не само в гражданското общество, но и в европейските и международните институции след приемането на Директива 2002/90/ЕО на Съвета от 28 ноември 2002 година за определяне на подпомагане на незаконното влизане, преминаването и пребиваването (
2
). Настоящото преюдициално запитване отразява многобройните опасения, изразени по този повод.
2.
Запитването е отправено, след като италианските съдебни органи образуват наказателно производство срещу конгоанска гражданка, която, използвайки фалшиви паспорти, е съдействала за незаконното влизане на територията на страната на двама членове на семейството ѝ — дъщеря ѝ и племенницата ѝ, и двете ненавършили пълнолетие. Понастоящем от това лице се търси отговорност за подпомагане на незаконното влизане на италианска територия и притежание на фалшиви документи за самоличност — престъпления, предвидени в италианската правна уредба. Макар да става въпрос за практика, с която митническите и полицейските органи на държавите членки са добре запознати, по настоящото дело Tribunale di Bologna (Първоинстанционен съд Болоня, Италия) си задава въпроса за наказателната отговорност на тази майка, и по-общо — на лицата, които действат безкористно, както и за приложимата за тях санкция съгласно член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 и транспониращата го национална разпоредба (
3
).
3.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция изразява съмнения относно валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, по-специално що се отнася до съответствието му с принципа на пропорционалност, прогласен в член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
4
). По отношение на изискването държавите членки да инкриминират подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка, независимо дали съответните деяния са извършени с цел финансова облага, и без да предвиждат в рамките на задължителна разпоредба изрично освобождаване от наказателна отговорност на онези, които действат с цел да улеснят упражняването от съответното лице на неговото право на живот и физическа неприкосновеност, на правото му на убежище или на зачитане на семейния живот, тази юрисдикция счита, че подобно инкриминиране не е разумно и не гарантира зачитането на основните права както на извършителя на деянието, така и на подпомаганото лице.
4.
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция изразява подобни съмнения, що се отнася до транспонирането в италианския правен ред на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90. По същество си задава въпроса дали в случай като разглеждания в главното производство строгостта на санкцията, която може да бъде наложена, е в съответствие с тежестта на извършеното престъпление и не надхвърля границите на необходимото за постигането на преследваните от националния законодател цели, в съответствие с принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието (
5
).
5.
В настоящото заключение най-напред ще обясня, че съдържащото се в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 определение на основния състав на престъплението подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка не съдържа никакво указание в подкрепа на тезата на Европейската комисия, че подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка, извършено от родител поради неговите семейни задължения или поради семейна солидарност, не би трябвало да се счита за попадащо в приложното поле на тази разпоредба.
6.
По-нататък ще продължа анализа си, обяснявайки причините, поради които според мен не са налице обстоятелства, които да засягат валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на закрепените в член 49, параграфи 1 и 3 от Хартата принципи на законност и пропорционалност на престъплението и наказанието.
7.
Накрая, що се отнася до разглежданата национална правна уредба, ще обясня, че запитващата юрисдикция следва да извърши конкретна проверка на пропорционалността на тази правна уредба с оглед по-специално на възможността за освобождаване от наказателна отговорност на лицата, за които е установено, че са действали безкористно, за да предоставят хуманитарна помощ или поради наличието на семейни връзки, или за адаптиране на приложимия спрямо тези лица санкционен режим.
II. Правна уредба
А. Правото на Съюза
8.
Директива 2002/90 определя престъпленията, свързани с подпомагане на незаконното влизане, преминаването и пребиваването, докато Рамково решение 2002/946 на Съвета от 28 ноември 2002 година за укрепване на наказателноправната рамка за предотвратяване на подпомагането на незаконното влизане, транзит и престой (
6
) установява минимални правила относно естеството на санкциите, които могат да бъдат налагани, отговорността на юридическите лица и компетентността на държавите членки.
1.
Директива 2002/90
9.
Директива 2002/90 е приета на основание на две разпоредби. Първата е член 61, буква а) ЕО (понастоящем членове 67 и 68 ДФЕС), който предвижда, че Съветът на Европейския съюз приема съпътстващи мерки, пряко свързани със свободното движение на хора и относно контрола на външните граници и имиграцията, както и мерки за предотвратяване и борба с престъпността. Втората е член 63, първа алинея, точка 3, буква б) ЕО (понастоящем член 79, параграф 2, буква в) ДФЕС), който предвижда приемането на мерки в областта на незаконната имиграция и незаконното пребиваване.
10.
Съображения 1—4 от тази директива гласят:
„(1)
Една от целите на Европейския съюз е постепенно създаване на зона на свобода, сигурност и правосъдие, което, inter alia, означава премахване на незаконната имиграция.
(2)
Следователно следва да се предприемат мерки за борба с дейности [за] подпомагане на незаконната имиграция, както във връзка с преминаването без разрешение на граници в строгия смисъл на думата, така и с поддържането на мрежи за експлоатация на хора.
(3)
За тази цел от основно значение е съгласуването на съществуващите законови разпоредби, и по-специално, точното определение на тези нарушения и [из]ключенията от тях, от една страна, каквато е задачата на настоящата директива, а от друга страна, минимален брой норми, които предвиждат наказания, […] каквато е задачата на Рамково решение [2002/946].
(4)
Целта на настоящата директива е да даде определение на подпомагането на незаконната имиграция и по този начин да направи по-ефективно изпълнението на Рамково решение [2002/946] с оглед предотвратяване на това престъпление“.
11.
Член 1 от посочената директива, озаглавен „Основен състав на престъплението“, предвижда:
„1.   Всяка държава членка следва да приеме подходящи санкции по отношение на:
а)
всяко лице, което умишлено подпомага друго, което не е гражданин на държава членка, да влезе […] [на] територията [на държава членка] в нарушение на законите на [тази] държава[…] [относно] влизане[то] […] на чужденци.
[…]
2.   Всяка държава членка взима решение дали да наложи санкции за деянието по […] параграф 1, буква а) чрез прилагане [на] националните си закони и практика в случаите, в които целта на деянието е осигуряване на хуманитарна помощ на въпросното лице“.
12.
Член 3 от същата директива, озаглавен „Санкции“, гласи:
„Всяка държава членка трябва да вземе необходимите мерки, за да гарантира, че фактическите състави по членове 1 и 2 са обект на ефективни, съразмерни и възпиращи санкции“.
2.
Рамково решение 2002/946
13.
Рамково решение 2002/946 се основава на член 29 ЕС (понастоящем член 67 ДФЕС), член 31, буква д) ЕС (понастоящем член 83, параграф 1 ДФЕС) и член 34, параграф 2, буква б) ЕС.
14.
Член 1 от това рамково решение, озаглавен „Наказания“, предвижда:
„1.   Всяка държава членка ще предприеме необходимите мерки, за да гарантира, че престъпленията, посочени в членове 1 и 2 от Директива [2002/90,] ще подлежат на ефективни, съразмерни и възпиращи наказания, които могат да бъдат основание за екстрадиция.
[…]
3.   Всяка държава членка ще предприеме необходимите мерки, за да гарантира, че престъпленията, посочени в член 1, параграф 1, буква а) […] от Директива [2002/90], когато са извършени с цел печалба, ще подлежат на наказания с лишаване от свобода [с максимален размер не по-малко от] осем години, когато са извършени при следните условия:
–
престъплението е извършено в рамките на престъпна организация, така както е определена в Съвместно действие 98/733/ПВР[ (
7
)],
–
извършването на престъплението е застрашило живота на лицата, обект на престъплението.
[…]“.
15.
Член 6 от посоченото рамково решение, озаглавен „Международно бежанско право“, гласи:
„Настоящото рамково решение се прилага, без да се засяга защитата на бежанците и на лицата, търсещи убежище, съгласно международните актове за бежанците или други международни инструменти относно правата на човека, при спазването на международните задължения на държавите членки по силата на членове 31 и 33 от Конвенцията [за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (
8
)]“.
Б. Италианското право
1.
Законодателен декрет № 286/1998
16.
Член 12, параграфи 1 и 2 от decreto legislativo n. 286 — Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Законодателен декрет № 286, Консолидиран текст на разпоредбите относно имиграцията и положението на чужденците) (
9
) от 25 юли 1998 г. гласи:
„1.   Който в нарушение на разпоредбите на този консолидиран текст насърчава, ръководи, организира, финансира или извършва превоз на чужденци на територията на страната или извършва други деяния, с които цели да им осигури незаконно влизане на територията на страната или на друга държава, на която те не са граждани или в която не притежават разрешително за постоянно пребиваване, ако извършеното не представлява по-тежко престъпление, се наказва с лишаване от свобода от две до шест години и с глоба от 15000 евро за всяко от лицата.
2.   Без да се засягат разпоредбите на член 54 от codice penale [Наказателен кодекс], дейностите по спасяване и по оказване на хуманитарна помощ, извършвани в Италия за нуждаещи се чужденци, които вече се намират на територията на страната, не представляват престъпление“.
2.
Наказателен кодекс
17.
Член 54 от Наказателния кодекс, озаглавен „Крайна необходимост“, предвижда в първа алинея:
„Не е наказуемо деянието, извършено от някого при крайна необходимост — за да спаси себе си или другиго от непосредствена опасност от тежко посегателство върху личността, която опасност не е предизвикана от него умишлено и която не е можела да бъде избегната по друг начин, при условие че деянието е пропорционално на опасността“.
III. Фактите по главното производство и преюдициалните въпроси
18.
На 27 август 2019 г. OB, конгоанска гражданка, пристигайки с полет от Казабланка (Мароко), се явява на въздушната граница в Болоня (Италия) с фалшив сенегалски паспорт. Тя е придружена от дъщеря си и племенницата си, съответно на 8 и 13 години, за които също представя фалшиви документи за самоличност.
19.
ОВ е арестувана на 28 август 2019 г., а двете деца са настанени в приемен център с решение на Tribunale per i minorenni (първоинстанционен съд за непълнолетни, Италия). Италианските съдебни органи започват наказателно производство срещу нея, като я подвеждат под отговорност за подпомагане на незаконно влизане на територията на страната и притежание на фалшиви документи за самоличност — престъпления, предвидени в италианската правна уредба. В съдебното заседание за потвърждаване на ареста, проведено на 29 август 2019 г. пред Giudice per le Indagini Preliminari (съдия-следовател, Италия) към Tribunale di Bologna (Първоинстанционен съд Болоня), ОВ заявява, че е избягала от Демократична република Конго, за да се спаси от смъртните заплахи, отправени ѝ от нейния партньор след прекратяването на връзката им, като освен това се опасявала, че физическата неприкосновеност на двете момичета е застрашена. Този съдия потвърждава ареста на ОВ, но отхвърля искането на Pubblico Ministero (прокуратура, Италия) за постановяване на мярка за неотклонение „задържане под стража“.
20.
На 9 октомври 2019 г. ОВ подава молба за международна закрила, чието разглеждане все още продължава, както бе посочено в съдебното заседание, проведено пред Съда на 18 юни 2024 г.
21.
Съдебномедицинската експертиза, назначена от Tribunale per i minorenni (първоинстанционен съд за непълнолетни), позволява да се установи родствената връзка между ОВ и едното от децата и съответно да се възстановят родителските ѝ права по отношение на това дете. За сметка на това тази експертиза не е можела да бъде извършена по отношение на второто дете, тъй като на 10 септември 2019 г. то напуска по собствена инициатива приемния център, в който е било настанено, и местонахождението му не е могло да бъде установено. Запитващата юрисдикция уточнява, че от доклада на социалните служби относно разговорите с ненавършилите пълнолетие момичета е видно, че второто дете действително е племенница на ОВ и е било поверено на последната след смъртта на майка си.
22.
В съдебното заседание от 29 май 2023 г. адвокатът на ОВ моли да се отправи преюдициално запитване до Съда. Тъй като има съмнения законосъобразно ли е инкриминирането на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка, така както е предвидено в правото на Съюза, в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, и в италианското право, в член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998, Tribunale di Bologna (Първоинстанционен съд Болоня) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли [Хартата] — и по-специално принципът на пропорционалност по член 52, параграф 1 във връзка с правото на лична свобода и правото на собственост по членове 6 и 17, както и с правото на живот и на физическа неприкосновеност по членове 2 и 3, правото на убежище по член 18 и правото на зачитане на семейния живот по член 7 — разпоредбите на Директива [2002/90] и Рамково решение [2002/946] (транспонирани в италианския правен ред с разпоредбите на член 12 от [Законодателен декрет № 286/1998]), в частта им, с която на държавите членки се налага задължение да предвидят наказателноправни санкции за всеки, който умишлено подпомага или извършва действия, които да подпомогнат незаконното влизане на чужденци на територията на Съюза, дори когато тези действия не са извършени с цел финансова облага, без в същото време да се предвижда задължение за държавите членки да изключат съставомерността на действията по подпомагане на незаконното влизане, извършени с цел осигуряване на хуманитарна помощ на чужденеца?
2)
Допуска ли [Хартата] — и по-специално принципът на пропорционалност по член 52, параграф 1 във връзка с правото на лична свобода и правото на собственост по членове 6 и 17, както и с правото на живот и на физическа неприкосновеност по членове 2 и 3, правото на убежище по член 18 и правото на зачитане на семейния живот по член 7 — предвиждането на престъпния състав по член 12 от [Законодателен декрет № 286/1998] в частта му, с която се наказва поведението на всеки, който извършва действия, насочени към осъществяване на незаконното влизане на чужденец на територията на страната, дори когато тези действия не са извършени с цел финансова облага, без в същото време да се изключва съставомерността на действията по подпомагане на незаконното влизане, извършени с цел осигуряване на хуманитарна помощ на чужденеца?“.
23.
ОВ, италианското и унгарското правителство, както и Съветът и Комисията представят писмените и устните си становища в съдебното заседание, проведено на 18 юни 2024 г.
IV. Анализ
А. Предварителни бележки
24.
В самото начало подчертавам, че запитващата юрисдикция съсредоточава анализа си върху инкриминирането на извършеното с хуманитарна цел подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка, което е изрично посочено в член 1, параграф 2 от Директива 2002/90.
25.
На първо място, бих искал да отбележа, че използваната в този член формулировка, според която дадена държава членка „взима решение дали да наложи санкции“, ако тази помощ се предоставя с хуманитарна цел, не е съвсем ясна по смисъл и обхват (
10
). В рамките на настоящото заключение ще приема, че този израз трябва да се тълкува в смисъл, че в приложение на посочения член държавите членки могат да предвидят основание за освобождаване от наказателна отговорност. Всъщност с оглед на използваната от законодателя на Съюза терминология ми се струва, че той е възнамерявал да направи паралел между принципа на инкриминиране на деянието, с което дадено лице подпомага незаконното влизане на територията на държава членка, предвиден в член 1, параграф 1 от тази директива („[в]сяка държава членка следва да приеме подходящи санкции“), и възможността за освобождаване на това лице от наказателна отговорност, когато то преследва хуманитарна цел с въпросното деяние, предвидена в член 1, параграф 2 от посочената директива („[в]сяка държава членка взима решение дали да наложи санкции“).
26.
На второ място, считам, че поставените по настоящото дело въпроси не налагат да се определи дали деяние като процесното може да се квалифицира като „хуманитарна помощ“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2002/90. Всъщност дебатът е по-широк и се отнася най-вече до инкриминирането или по-скоро до липсата на изрично освобождаване от наказателна отговорност в текста на тази директива на лицата, които осигуряват помощ без никакво намерение за финансова облага. Така инкриминираната в главното производство помощ е предоставена от майка на нейната дъщеря и нейната племенница и следователно би могла да се разглежда от гледна точка на съществуващата семейна обвързаност и/или семейна солидарност, както смята Комисията в становището си.
27.
Сравнително изследване на международното право и на правото на Съюза обаче показва, че когато се установи, че помощта е предоставена единствено в интерес на близките, и по-специално на децата, някои държави членки приемат, че по своята същност тази помощ е хуманитарен акт, докато други считат, че тя попада в обхвата на основан на семейните отношения имунитет.
28.
Така с оглед на горното в рамките на настоящото заключение ще имам предвид в по-общ план деянията на лицата, които подпомагат незаконното влизане на територията на държава членка безкористно, водени от алтруизъм, състрадание или солидарност, по хуманитарни причини или поради семейни връзки.
Б. По първия преюдициален въпрос
29.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 е невалиден, тъй като нарушава принципа на пропорционалност, закрепен в член 52, параграф 1 от Хартата.
30.
Проверката, доколко пропорционално е инкриминирането на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка, изисква предварително да се определи неговият обхват. Всъщност в становището си Комисията поддържа, че това инкриминиране не обхваща деяние като процесното, при което майка, гражданка на трета държава, подпомага незаконното влизане на територията на държава членка на ненавършили пълнолетие лица, за които е отговорна.
1.
Обхват на инкриминирането на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка (член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90)
31.
Член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 инкриминира подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка, като определя както обективните, така и субективните признаци на това престъпление и оставя на държавите членки да изберат най-подходящата санкция (
11
). Въпреки че помагачеството като форма на участие в престъпление по принцип е наказуемо в съответствие с принципите, уреждащи съучастието, тук законодателят на ЕС се е отклонил от тези принципи, въздигайки подпомагането на незаконното влизане в самостоятелно престъпление.
32.
На първо място, от заглавието на член 1 от тази директива („Основен състав на престъплението“), както и от използваната от законодателя на Съюза терминология е видно, че предназначението на този член е да определи общата рамка на престъплението подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка. Всъщност в съответствие със съображение 3 от посочената директива този законодател цели сближаване на наказателните законодателства на държавите членки. В случая инкриминирането попада в обхвата на наказателната компетентност, споделена между законодателя на Съюза и националния законодател, като последният е длъжен да транспонира съответните инкриминиращи разпоредби в своя правен ред.
33.
Установявам обаче, че съставът на това престъпление не съдържа нищо, което да подкрепя тезата на Комисията. Директива 2002/90 определя абстрактно забраненото поведение, като не изключва никоя от възможните форми на подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка, нито което и да е от лицата, които могат да го предоставят, което означава, че всички те се третират строго по един и същ начин.
34.
От обективна страна престъплението подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка е налице, когато „[дадено] лице“„подпомага“ гражданин на трета държава да влезе незаконно на територията на държава членка, независимо дали става въпрос за вътрешна или външна за Шенгенското пространство граница (
12
). Последните понятия спадат към терминология, обичайно използвана в националните правни системи за определянето на основния състав на престъплението (
13
).
35.
Понятието „подпомагане“ обхваща всички възможни форми на подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка, неговото финансиране чрез превоз stricto sensu, организирането на този превоз, изготвянето или снабдяването с подправени документи, организирането на фиктивни бракове, или всяко друго средство, което има за цел да улесни това незаконно влизане (
14
).
36.
Освен това, като санкционира помощта, предоставена от „всяко лице“, законодателят на Съюза е взел предвид броя и многообразието на профилите на лицата, които биха могли да бъдат замесени, така че да обхване лицата, действащи индивидуално и спонтанно или в рамките на организирано или колективно действие (по-специално каналите или членовете на мрежа за трафик като трафиканти, ръководители, набиращи нелегални мигранти лица, а също и шофьори или капитани на малки кораби (шкипери), куриери, лица, които дебнат и предупреждават за опасност, фалшификатори на паспорти, снабдители, подкупни длъжностни лица или доставчици на услуги) (
15
).
37.
Що се отнася до субективната страна на основния състав на престъплението, законодателят на Съюза разграничава умисъла, който е съставомерен признак на престъплението, от целта, преследвана с извършването на същото.
38.
Така подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка е инкриминирано независимо от подбудите на дееца. Това деяние обаче е съставомерно само ако е извършено умишлено. Не става въпрос за лице, което подпомага незаконното преминаване на границата в условията на самонадеяност или небрежност (тоест на непредпазливост), а за лице, което действа „sciemment“ („умишлено“), т.е. знае, че съответното лице преминава границата незаконно, но въпреки всичко има волята и съзнанието да извърши деянието, санкционирано от закона (умисъл) (
16
).
39.
За сметка на това не е предвидена специална съставомерна цел. Законодателят на Съюза всъщност е изключил възможността наказуемостта на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка да се обвързва с установяването на намерение за финансова облага, предвид по-специално трудностите да се докаже получаването на материална изгода (
17
), като е предпочел да предвиди целта за набавяне на финансова облага като отегчаващо обстоятелство в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/946. Следователно това престъпление се различава от престъплението подпомагане на незаконното пребиваване на територията на държава членка, посочено в член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2002/90, което изисква наличието на съставомерната цел, а именно за набавяне на финансова облага.
40.
От този езиков анализ на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 става ясно, че подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка е обективно определено, без целта, поради която се извършва, да попада изрично в състава на това престъпление. С оглед на това стигам до извода, че в приложното поле на тази разпоредба попадат всички деяния, с които дадено лице напълно съзнателно, обмислено и преднамерено подпомага незаконното преминаване на границата на държава членка, независимо от подбудите на това лице и без посочената разпоредба да съдържа каквото и да било указание, което да може да ограничи нейния обхват.
41.
От това следва, че деяние като процесното, с което гражданка на трета държава, използвайки фалшиви документи за самоличност, умишлено съдейства за незаконното влизане на територията на държава членка на две ненавършили пълнолетие лица, по отношение на които упражнява родителски, съответно настойнически права, осъществява състава на престъплението по член 1, параграф 1, буква а) от тази директива, тъй като обективните и субективните признаци на това престъпление са налице.
42.
На второ място, това тълкуване се потвърждава от целта на Директива 2002/90.
43.
Всъщност, макар тази директива и Рамково решение 2002/946, което я допълва, да се квалифицират като „пакет относно подпомагащите лица“ („facilitators package“) (
18
), тези мерки надхвърлят обхвата само на борбата срещу каналите за незаконна имиграция. Всъщност от текста на съответното съображение 2 от тези два акта се вижда съвсем ясно, че намерението на законодателя на Съюза е да преследва две цели, а именно „да се предприемат мерки за борба с дейности [за] подпомагане на незаконната имиграция, както във връзка с преминаването без разрешение на граници в строгия смисъл на думата, така и с поддържането на мрежи за експлоатация на хора“ (
19
). Следователно Директива 2002/90 преследва много по-широки цели от определените в Протокола срещу незаконния трафик на мигранти по суша, море и въздух, допълващ Конвенцията на ООН срещу транснационалната организирана престъпност, по която Европейският съюз е страна (
20
).
44.
Така първата цел на законодателя на Съюза е да се бори с подпомагането на незаконното преминаване на границите stricto sensu, като го инкриминира най-общо в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, докато на държавите членки е оставена грижата да приемат санкции, които трябва да бъдат „подходящи“, срещу лицата, които, независимо от естеството на подбудите си, са действали напълно съзнателно.
45.
Втората цел е да се предприемат по-строги действия срещу подпомагането на незаконното преминаване на границите, когато е с цел финансова облага, и съответно да се допълнят инструментите за борба с незаконната заетост, трафика на хора и сексуалната експлоатация на деца (
21
). Тези цели са конкретизирани в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/946 чрез въвеждането на отегчаващи обстоятелства за предвиденото в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 престъпление и налагането на наказания, чиито естество и тежест се определят от законодателя на Съюза (
22
).
46.
Тези две цели, едната обща, а другата конкретна, подкрепят тълкуването, че волята на законодателя на Съюза действително е била да определи в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 основен състав на престъплението, обхващащ всички деяния, които имат за цел да улеснят незаконното влизане на територията на държава членка, включително когато тези деяния са извършени безкористно, от алтруизъм, състрадание или солидарност, по хуманитарни причини или поради наличието на семейни връзки. Да се изключи от приложното поле на тази разпоредба деянието, с което родител, гражданин на трета държава, използвайки фалшиви документи за самоличност, съдейства за незаконното влизане на територията на държава членка на ненавършили пълнолетие деца — по отношение на които, както се твърди, упражнява родителски, съответно настойнически права, би било в явно противоречие с посочените цели, по-специално защото отклонява вниманието на публичните органи от подозрително поведение, което може да засегне интересите на тези деца.
47.
Съдът потвърждава широкия обхват на това инкриминиране в решение от 10 април 2012 г., Vo (
23
). Всъщност той постановява, че „правото на Съюза не само че допуска държава членка да започне наказателно преследване спрямо всяко лице, което умишлено е подпомогнало гражданин на трета държава да влезе на територията ѝ в нарушение на приложимите разпоредби, но и изрично задължава съответната държава членка да започне такова преследване“, както и „да предвид[и] и прилага[…] ефективни, съразмерни и възпиращи санкции спрямо извършителите на посочените в Рамково решение 2002/946[…] и Директива 2002/90 престъпления, а именно лицата, извършващи незаконно превеждане през границата“ (
24
).
48.
Накрая, на трето място, това тълкуване се потвърждава от подготвителните работи, довели до приемането на Директива 2002/90.
49.
Всъщност, докато член 4 от предложението за директива, формулирано от Френската република (
25
), допуска „държавите [членки], които считат това за уместно, да не приемат, че са налице престъпленията, посочени в членове 1 и 2, ако участващите лица докажат семейни връзки със съответния чужденец (съпруг, възходящи/низходящи роднини, братя и сестри, както и техните съпрузи)“ (
26
), това освобождаване е отпаднало от окончателния текст на Директива 2002/90. Освен това едно от измененията, които Европейският парламент предлага, е в състава на престъплението да се включи критерият финансово облагодетелстване, посочен в предишния член 27, параграф 1 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (
27
), но това изменение също е отхвърлено (
28
).
50.
С оглед на тези съображения считам, че член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 трябва да се тълкува в смисъл, че съставлява престъпление деянието, с което майка, гражданка на трета държава, използвайки фалшиви документи за самоличност, умишлено съдейства за незаконното влизане на територията на държава членка на двама ненавършили пълнолетие членове на семейството ѝ — нейната дъщеря и нейната племенница, по отношение на които тя упражнява родителски, съответно настойнически права.
51.
Сега следва да се разгледа валидността на тази разпоредба, която е в основата на първия преюдициален въпрос.
2.
Преценка на валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90
52.
Запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да установи дали член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 е невалиден, поради това че нарушава принципа на пропорционалност, закрепен в член 52, параграф 1 от Хартата, като изисква от държавите членки да инкриминират подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка независимо от наличието на цел за набавяне на финансова облага и без да се предвижда в рамките на задължителна разпоредба изрично освобождаване от наказателна отговорност на лицата, които действат безкористно, по хуманитарни причини или поради семейни връзки.
53.
Според запитващата юрисдикция законодателят на Съюза не постига справедливо равновесие между наличните интереси, като не ограничава по никакъв начин въвеждането на това инкриминиране и като прибягва до факултативна разпоредба, по силата на която държавите членки могат да освободят от наказателна отговорност деянията, извършени с хуманитарна цел. Подобно инкриминиране съответно представлявало непропорционално посегателство върху основните права както на подпомагащото, така и на подпомаганото лице, и по-специално върху правото на живот (член 2 от Хартата), правото на неприкосновеност на личността (член 3 от Хартата), правото на свобода (член 6 от Хартата), правото на зачитане на семейния живот (член 7 от Хартата), правото на собственост (член 17 от Хартата) и правото на убежище (член 18 от Хартата).
54.
Като продължение на критиките, отправени от запитващата юрисдикция поради прекалено широкия характер на посоченото инкриминиране, ОВ освен това упреква законодателя на Съюза, че е нарушил принципа на законност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 1 от Хартата, по отношение на изискванията му за точност и предвидимост на наказателния закон. Според нея наказуемото поведение не било ясно дефинирано, тъй като въпросът с инкриминирането на извършеното с хуманитарна цел подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка бил оставен на преценката на всяка държава членка.
55.
По-нататък ще разгледам валидността на оспорваната разпоредба във всяка от тези насоки в светлината на основните принципи на законност и пропорционалност на престъплението и наказанието, закрепени в член 49 от Хартата. Всъщност, макар запитващата юрисдикция да се позовава на член 52, параграф 1 от Хартата, считам, че като се има предвид, от една страна, предметът на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, а именно предвиждането на престъпление, за чието извършване се налага наказателноправна санкция, която може да бъде особено тежка, и от друга страна, по същество репресивната цел на тази санкция, проверката за пропорционалност трябва да се извършва преди всичко от гледна точка на член 49, параграф 3 от Хартата (
29
).
а)
Валидност на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на принципа на законност на престъплението и наказанието
56.
Предвиденото в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 инкриминиране на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка даде повод за многобройни публикации и множество критики, което разкрива по-специално напрежението между сближаването на нормите на материалното наказателно право в Съюза и предоставената на държавите членки свобода на преценка (
30
). В духа на изложените от ОВ съображения мнозина считат, че като задължава държавите членки да инкриминират и санкционират по наказателен ред „всяко лице“, което „подпомага“ незаконното влизане на територията на държава членка, законодателят на Съюза използва неясни и неточни понятия, които са несъвместими с изискванията на принципа на законност на престъплението и наказанието, тъй като засегнатите лица не могат да разберат до каква степен техните деяния ангажират наказателната им отговорност (
31
).
57.
Смятам обаче, че подобни критики не могат да доведат до невалидност на разглеждания текст. Всъщност от съществено значение е да се вземе предвид разпределението на правомощията между Съюза и държавите членки в тази област, както и естеството на текста, чиято валидност се преценява от Съда.
58.
Съдът многократно посочва в своята практика значението както в правния ред на Съюза, така и в националния правен ред на принципа на законност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 1 от Хартата, с изискванията му за предвидимост, точност и недопускане на обратно действие на приложимия наказателен закон (
32
). Този принцип има същото значение и обхват като принципа, гарантиран с член 7, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (
33
). Съгласно постоянната съдебна практика този принцип е специфичен израз на общия принцип на правна сигурност и предполага по-специално законът да определя ясно нарушенията и налаганите за тях наказания (
34
). Принципът на законност на престъплението и наказанието е водещ при установяването на правилата, свързани с наказателната отговорност. Доколкото представлява общ принцип на правото на Съюза и е част от общите конституционни традиции на държавите членки, той се прилага не само за институциите на Съюза, но и за държавите членки, когато транспонират и прилагат правото на Съюза (
35
).
59.
Задължавайки държавите членки да разглеждат подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка като престъпление и да го санкционират, член 1, параграф 1, буква а) във връзка с член 3 от Директива 2002/90 съответно трябва да спазва принципа на законност на престъплението и наказанието.
60.
От проведените в съдебното заседание устни състезания обаче е видно, че силата на този принцип зависи от естеството на правомощията, предоставени на законодателя на Съюза, и от текста, който съдържа разглежданото инкриминиране. Всъщност посоченият принцип е израз на правилото, че наказателната юрисдикция произтича единствено от закона. Следователно той се прилага различно в зависимост от това дали нормата на материалното наказателно право се съдържа в акт, който е пряко изпълним, тъй като е приет от законодателя на Съюза в рамките на изключителна компетентност, или в директива, която трябва да бъде транспонирана в националните правни системи, тъй като е приета в рамките на споделена компетентност.
61.
В последната хипотеза принципът на законност на престъплението и наказанието се вписва в рамките на сътрудничеството между законодателя на Съюза и националния законодател, които нямат един и същ мандат, тъй като законодателстват на различни равнища. Докато първият определя минимални правила за държавите членки, вторият трябва след това да ги транспонира и конкретизира в националното право, което е единственото основание за наказателната отговорност на лицата (
36
). В правната литература се признава, че спазването на изискванията на въпросния принцип в този случай съответно е по-сложно поради двата отделни етапа, които характеризират инкриминирането на дадено поведение или деяние, а именно европейски и национален етап, поради което прилагането на посочения принцип като средство за гарантиране на законосъобразността на правната уредба на Съюза би било по-ограничено (
37
).
62.
Така в решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др. (
38
), макар да не е отрекъл прилагането на принципа на законност на престъплението и наказанието към директивите, Съдът все пак е приел, че изискванията на този принцип са задължителни за националната норма.
63.
По това дело на Съда е поставен въпросът дали член 4 от Директива 2005/35/ЕО (
39
) нарушава общия принцип на правна сигурност, доколкото задължава държавите членки да санкционират изхвърлянето на замърсяващи вещества от корабите, извършено поради „груба небрежност“, без обаче да определя последното понятие. Съдът отговаря отрицателно на този въпрос въз основа на триетапен анализ.
64.
Съдът първо установява, че това понятие и понятието „умишлено“ отговарят „на критерии за ангажиране на отговорността, предназначени да се прилагат към неопределен брой случаи, които не могат да бъдат предварително посочени, а не към точно определени деяния, които могат да бъдат подробно описани в нормативен акт на общностното или националното право“ (
40
). По-нататък той посочва, че тези понятия са „изцяло включени и използвани в съответните правни системи на държавите членки“ (
41
), а накрая отбелязва, че съгласно член 249 ЕО (понастоящем член 288 ДФЕС) директивата трябва да бъде транспонирана от държавите членки в съответния им правен ред и че правилата, приемани от държавите членки, дават самото определение на посочените в нея нарушения и санкции (
42
).
65.
Всъщност от постоянната съдебна практика следва, че дадена директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект и следователно тя самата не може да му бъде противопоставяна. Така Съдът многократно е постановявал, че дадена директива не може сама по себе си и независимо от национален закон, приет от държава членка във връзка с прилагането ѝ, да определи или утежни наказателната отговорност на лицата, които нарушават нейните разпоредби (
43
).
66.
Струва ми се, че тези съображения важат и в настоящия случай.
67.
След Договора за ЕО престъплението подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка вече е предвидено не само в националните правни системи, а и в правото на Съюза, което има за цел сближаването на тези правни системи.
68.
В съдебното заседание Съветът обясни, че инкриминирането на това престъпление е резултат от компромис между, от една страна, необходимостта да се осъществи сближаване на съществуващите национални правни уредби, що се отнася до „точното определение“ на посоченото престъпление и на приложимите наказателни санкции (съображения 3 и 4 от Директива 2002/90), така че да се постигне обща цел — постепенното създаване на пространство на свобода, сигурност и правосъдие (съображение 1 от тази директива), и от друга страна, необходимостта да се зачита националната идентичност и санкционната власт на държавите членки (
44
). В отговор на въпрос, отправен от Съда, Съветът изтъква, че фигуриращото в съображение 3 от посочената директива „точно определение“ на престъплението трябва да се разбира в контекста на това сближаване като изрично и ясно определение, което изключва всякаква несигурност на държавите членки по отношение на признаците на състава на престъплението, като същевременно поради общия си характер оставя на държавите членки свобода на действие, когато включват съответните инкриминиращи разпоредби в националното си право съобразно собствената си наказателноправна система (
45
).
69.
Всъщност, както Съдът наскоро отбеляза, между правните системи на държавите членки в областта на наказателното право съществуват значителни различия (
46
). Така според правната литература сближаването на нормите на материалното наказателно право представлява способ за правна интеграция, който позволява да се запази известна гъвкавост по отношение на съществуващите национални правни уредби, като предполага тяхното адаптиране с оглед на определените от законодателя на Съюза цели (
47
).
70.
Именно в този контекст се вписва член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, в който, припомням, се определя „основният състав на престъплението“.
71.
Първо, тази разпоредба нито цели, нито е предназначена да опише подробно наказуемите деяния, тъй като обективните и субективните признаци на това престъпление могат да се приложат към неопределен брой случаи. В това отношение Европейският съд по правата на човека приема с оглед на член 7 от ЕКПЧ, че поради самия принцип на общия характер на законите формулировките им не могат да бъдат абсолютно прецизни, като в този контекст отбелязва, че една от стандартните законодателни техники е използването на общи категории вместо изчерпателно изброяване. Във връзка с това той подчертава, че повече или по-малко разтегливите формулировки, използвани в много закони, целят да се избягва прекомерната строгост, което позволява тези закони да бъдат адаптирани към промените в обстоятелствата. Що се отнася до „граничните случаи“, ЕСПЧ счита, че сами по себе си те не са достатъчни, за да направят дадена разпоредба несъвместима с член 7 от ЕКПЧ, стига тази разпоредба да се окаже достатъчно ясна в преобладаващата част от случаите, като ролята на съда е именно да разсее съмненията, които биха могли да останат относно тълкуването на нормите, вземайки предвид развитието на ежедневната практика (
48
).
72.
Второ, член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 не може сам по себе си да породи наказателна отговорност за лицата, а се нуждае от правно средство за въвеждането на тази отговорност чрез транспонирането си в националните правни системи. Следователно тази разпоредба запазва за законодателството, приемано от държавите членки, предоставянето на санкционните правомощия, като само рамкира въвеждането им (
49
). По този начин законодателят на Съюза оставя на държавите членки грижата да транспонират посочената разпоредба с неоспорима задължителна сила чрез национална правна уредба, която е съобразена с общите принципи на Съюза и с гарантираните от Хартата основни права и следователно е пропорционална и има необходимите специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност (
50
). В това отношение припомням, че принципът на законност на престъплението и наказанието изисква правният субект да може да разбере от текста на приложимата разпоредба, и при необходимост с помощта на даденото от съда тълкуване и правно становище, за кои действия и бездействия може да носи наказателна отговорност (
51
). Според Съда този принцип не забранява постепенното изясняване на нормите относно наказателната отговорност посредством тълкуването им от съдилищата по всяко следващо дело, стига резултатът да е бил разумно предвидим към момента на извършването на престъплението, в частност предвид възприетото към този момент тълкуване в съдебната практика на съответната законова разпоредба (
52
).
73.
Освен това законодателят на Съюза оставя на държавите членки да определят, в съответствие със собствените си правни системи, и по-специално съобразно критериите за ангажиране на наказателната отговорност, степента, в която спрямо дадено лице може предвид конкретните обстоятелства да се приложи освобождаване от наказателна отговорност или основание за освобождаване от наказание или за намаляване на наказанието. В решението си от 30 април 2024 г., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
), Съдът постановява, че определянето на смекчаващите и отегчаващите обстоятелства и наказанията отразява различаващите се не само между отделните държави членки, но и във времето особености на обществените отношения и правни традиции (
54
). Член 1, параграф 2 от Директива 2002/90 оставя на държавите членки да уточнят в съответствие с националната си правна уредба и практика дали извършителят на деяние с хуманитарна цел може да бъде освободен от наказателна отговорност. Тази разпоредба изцяло се вписва в този дух и освен това не може да се тълкува като изброяваща изчерпателно случаите, при които държавите членки могат да не налагат санкции.
74.
С оглед на всички тези съображения не откривам обстоятелства, които да засягат валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на принципа на законност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 1 от Хартата.
75.
Сега следва да се разгледа валидността на този член 1, параграф 1, буква а) от гледна точка на принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието, също гарантиран от член 49, параграф 3 от Хартата.
б)
Валидност на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието
76.
Съгласно член 49, параграф 3 от Хартата тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението. От практиката на Съда следва, че този принцип е задължителен, що се отнася не само до определянето на елементите от състава на нарушението, но и до определянето на правилата относно тежестта на санкциите и до преценката на обстоятелствата, които могат да бъдат отчитани при определянето на тези санкции (
55
). В съответствие с член 51, параграф 1 от Хартата въпросният принцип е задължителен за държавите членки, когато прилагат правото на Съюза, включително при липса на хармонизация на правната уредба на Съюза в областта на приложимите санкции.
1) Пропорционално ли е инкриминирането в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка?
77.
Следва да се определи дали, като изисква от държавите членки да инкриминират подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка независимо от подбудите на извършителя на деянието и като предвижда само факултативно основание за освобождаване от наказателна отговорност в случай на подпомагане с хуманитарна цел, член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90, от една страна, е в състояние да постигне преследваните с тази директива цели и от друга страна, не надхвърля необходимото за тяхното осъществяване (
56
).
i) Подходящо ли е за постигането на преследваните цели да се инкриминира подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка?
78.
На първо място, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда национална мярка е в състояние да гарантира осъществяването на изтъкнатата цел единствено ако действително отговаря на стремежа за последователното и систематичното ѝ постигане (
57
).
79.
Според мен няма никакво съмнение, че с инкриминирането на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка може да се постигнат преследваните с Директива 2002/90 цели. Всъщност, след като волята на законодателя на Съюза е да се бори с подпомагането на незаконното преминаване на границите в строгия смисъл на думата, а също и с подпомагането, предоставяно в рамките на престъпни мрежи, за да гарантира пространство на свобода, сигурност и правосъдие, ми се струва логично да се инкриминират всички форми на подпомагане, способстващи за незаконното влизане на граждани на трети държави на територията на държава членка, независимо от подбудите и целта на извършителите.
ii) Необходимо ли е за постигането на преследваните цели да се инкриминира подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка?
80.
На второ място, считам, че решението целта за набавяне на финансова облага да не се включи като признак от състава на престъплението, също както решението да не се освободят изрично от наказателна отговорност лицата, които действат с хуманитарна цел или поради наличието на семейни връзки, а да се остави на държавите членки възможността да направят това, е необходимо с оглед на първата от преследваните с тази директива цели, а именно борбата срещу подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка в строгия смисъл на думата (
58
).
81.
Първо, деянието, с което майка подпомага децата си да влязат незаконно на територията на държава членка, действително може да се окаже абсолютно обосновано, но същевременно това деяние представлява подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка и ако принципно не бъде инкриминирано, въпросната цел не би могла да бъде постигната. Очевидно в такъв случай националният съд ще трябва да установи конкретните подбуди и да прецени в каква степен подобно деяние е продиктувано от защитата на по-висш интерес и обосновава, предвид разпоредбите на националното право, освобождаването на лицето от наказателна отговорност, освобождаването му от наказание или намаляването на наказанието.
82.
Не е необходимо да се припомня, че подпомагането на незаконната имиграция представлява сериозна заплаха за опазването на обществения ред и управлението на границите, за сметка на това е от съществено значение да се изтъкнат рисковете, на които могат да бъдат изложени засегнатите лица, по-специално поради евентуалните незаконни дейности, свързани с това подпомагане. Тези рискове са по-специално недеклариран труд, документни измами, дребна престъпност, трафик на наркотици, проституция, сексуална експлоатация или трафик на хора. Макар да е очевидно, че подпомагането на лицата, влезли незаконно на територията на държавите членки, не представлява непременно възмездна или престъпна дейност и невинаги създава сериозна опасност за живота на тези лица, то все пак поставя изключително сериозни проблеми дори само поради положението на голяма несигурност и зависимост, в което могат да се окажат въпросните лица, и по-специално най-уязвимите като непридружените малолетни или непълнолетни лица.
83.
Допускайки намесата на публичните органи, и по-специално на наказателните органи, по отношение на всички деяния, способстващи за незаконното влизане на граждани на трети държави на територията на държава членка, законодателят на Съюза гарантира не само по-добър контрол на миграционните потоци, но и засилен надзор върху тези деяния, и по-специално върху извършваните под претекст солидарност или семейни връзки, а в действителност преследващи други цели и излагащи засегнатите лица на тежко посегателство върху основните им права.
84.
Така, като се има предвид естеството на заплахите за засегнатите лица и тяхната уязвимост, като се имат предвид и сериозността на това явление, многообразните му форми и трудностите, свързани с доказването на наличието на материална изгода, законодателят на Съюза е имал основание да приеме, че следва да се разграничи умисълът като съставомерен признак на престъплението от преследваната със същото цел. Следователно той е въздигнал целта за набавяне на финансова облага в отегчаващо обстоятелство, като е предвидил степенувана система на санкции. Макар да е оставил на държавите членки грижата да приемат „подходяща“ санкция срещу всеки, който умишлено подпомага незаконното влизане на територията на държава членка — а на националния съд да прецени подбудите за това и да определи конкретната санкция — е изискал от последните да налагат на всеки, който цели да извлече полза от тази помощ, наказание лишаване от свобода (чийто размер съгласно член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/946 ще зависи от степента, в която деянието е извършено в рамките на престъпна организация или е застрашило живота на съответните лица).
85.
Второ, следва отново да се вземе предвид фактът, че член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 определя общата рамка на престъплението, която държавите членки трябва да транспонират в своя правен ред. Следователно националният законодател е този, който трябва да определи в нормативен акт, въз основа на предвидените в неговия правен ред правила за ангажиране на наказателната отговорност, всички факти и обстоятелства, които обосновават освобождаването от наказателна отговорност или от наказание, или намаляването на наказанието. Обикновено последните са определени в закона общо и могат да бъдат изрично конкретизирани за всяко от съответните престъпления (
59
). Макар член 1, параграф 2 от тази директива да оставя на всяка държава членка да определи степента, в която извършеното с хуманитарна цел подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка може да бъде освободено от наказателна отговорност, това не е пречка за държавите членки да предвидят в националната си правна уредба други обстоятелства, при които спрямо извършителя на деянието би могло да се приложи такова освобождаване или освобождаване от наказание или намаляване на наказанието, например поради наличието на крайна необходимост или семейни връзки.
86.
Накрая, трето, припомням, че предвиденото в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 инкриминиране на подпомагането на незаконното влизане на територията на държава членка не може да е причина държавите членки да нарушават задълженията, които имат по силата на Хартата или на други актове на правото на Съюза или на международното право. Съответно не става въпрос да се възпрепятства гражданин на трета държава да упражни основното си право да потърси убежище в държава членка, гарантирано с член 18 от Хартата, или да подаде молба за събиране на семейството (
60
). Във връзка с направената от нея резерва относно факултативния характер на съдържащата се в член 1, параграф 2 от Директива 2002/90 разпоредба (
61
) Комисията впрочем припомня в съобщението си, цитирано в бележка под линия 31 от настоящото заключение, че държавите членки са длъжни да спазват международното хуманитарно право (
62
).
87.
С оглед на тези съображения стигам до извода, че член 1, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Директива 2002/90, доколкото изисква от държавите членки да повдигат обвинение срещу всяко лице, което съзнателно подпомага незаконното влизане на територията на държава членка, без при това изрично да освобождава от наказателна отговорност лицата, които действат безкористно, с хуманитарна цел или поради семейна обвързаност или семейна солидарност, но оставя на държавите членки свободата да направят това, може да се приеме, от една страна, за подходящ за постигането на целите за борба с подпомагането на незаконната имиграция, както когато става въпрос за незаконно преминаване на границата в строгия смисъл на думата, така и когато целта е да се поддържат мрежи за експлоатация на хора, и от друга страна, за ненадхвърлящ необходимото за постигането на тази цел.
88.
Сега следва да се прецени пропорционален ли е санкционният режим, предвиден в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90.
2) Пропорционален ли е санкционният режим, предвиден в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90?
89.
Член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 не предвижда конкретни наказателноправни санкции, приложими в случай на подпомагане на незаконното влизане на територията на държава членка. Законодателят на Съюза обаче изисква от държавите членки да приемат „наказания“ по отношение на извършителя на престъплението (член 1 от Рамково решение 2002/946), които да са, от една страна, „подходящи“ (член 1, параграф 1, буква а) от посочената директива), и от друга страна, „ефективни, съразмерни и възпиращи“ (член 3 от тази директива) (
63
).
90.
Тези обективни критерии би следвало да дадат възможност на всяка от държавите членки да определи размера на приложимите санкции с оглед на собствената си наказателна политика. Именно държавите членки са тези, които трябва да приложат изискването за пропорционалност на санкциите. Обстоятелството, че в този контекст те разполагат със свобода на преценка, само по себе си не изключва възможността за упражняване на съдебен контрол, за да се провери дали не са превишили границите на тази свобода на преценка, предвиждайки несъразмерни и/или неподходящи санкции.
91.
С оглед на практиката на Съда трябва да се приеме, че всяка от тези две разпоредби има директен ефект и следователно при спор пред национален съд частноправните субекти могат да ги противопоставят на държавата членка, която ги е транспонирала неправилно (
64
).
92.
На първо място, предвиденото в тези разпоредби изискване санкциите да са подходящи и съразмерни, е безусловно (
65
). Всъщност, от една страна, в текста и на член 1, параграф 1, и на член 3 от Директива 2002/90 това изискване е формулирано като абсолютно. От друга страна, посоченото изискване не налага приемането на какъвто и да било акт от институциите на Съюза и тези разпоредби по никакъв начин не предоставят на държавите членки възможност да обвързват с условия или да ограничават техния обхват (
66
).
93.
В приложение на практиката на Съда обстоятелството, че посочените разпоредби трябва да бъдат транспонирани, не може да постави под въпрос безусловния характер на изискването санкциите да са подходящи и съразмерни (
67
).
94.
На второ място, член 1, параграф 1 и член 3 от Директива 2002/90 са достатъчно точни. Макар да е вярно, че тези две разпоредби оставят на държавите членки известна свобода на преценка при определянето на санкционния режим, приложим за посоченото в член 1, параграф 1, буква а) от тази директива престъпление, въпросната свобода на преценка е ограничена от забраната да се предвиждат неподходящи и несъразмерни санкции.
95.
С оглед на тези съображения според мен няма причина да се поставя под въпрос пропорционалността на предвидения в посочените членове санкционен режим.
96.
Ето защо не откривам обстоятелства, които да засягат валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието, прогласен в член 49, параграф 3 от Хартата.
В. По втория преюдициален въпрос
97.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 52, параграф 1 и член 49, параграф 3 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че принципът на пропорционалност на престъплението и наказанието не допуска национална правна уредба, която предвижда санкция за всяко лице, което подпомага незаконното влизане на територията на държавата, включително когато извършителят на това престъпление не се е водил от каквото и да било намерение за набавяне на финансова облага, без в същото време да предвижда изрично освобождаване от наказателна отговорност на лицата, които действат с хуманитарна цел.
98.
По-горе обясних причините, поради които принципът на пропорционалност на престъплението и наказанието според мен допуска инкриминирането, предвидено от законодателя на Съюза в член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90. Тази инкриминираща разпоредба е транспонирана от италианския законодател в член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998, като освен това този член установява приложимия санкционен режим.
99.
Подчертавам също, че член 1, параграф 2 от тази директива оставя на всяка държава членка да определи до каква степен спрямо лицето, което с хуманитарна цел подпомага незаконното влизане на територията на държава членка, може да се приложи освобождаване от наказателна отговорност, освобождаване от приложимото наказание или намаляването му. Посочих също, че няма пречка държавите членки да предвидят в националната си правна уредба други обстоятелства, при които спрямо извършителя на деянието би могло да се приложи освобождаване от наказателна отговорност, освобождаване от наказание или намаляване на наказанието, например поради наличието на крайна необходимост или семейни връзки.
100.
В случая считам, че Съдът не разполага с достатъчно данни, за да извърши преценка въз основа на принципа на пропорционалност, тъй като представената на Съда преписка не позволява да се установят условията за прилагане на член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998 (
68
), точният обхват на основанията за освобождаване от наказателна отговорност, за освобождаване от наказание или за намаляване на наказанието, евентуално предвидени в италианската правна уредба, или пък свободата на преценка, с която разполага националният съд, за да приеме наличието на смекчаващи обстоятелства или да индивидуализира наказанието.
101.
Ето защо ще се огранича до няколко съображения.
102.
Принципът на пропорционалност на престъплението и наказанието, който член 3 от Директива 2002/90 само възпроизвежда, има императивен характер. Припомням, че съгласно този принцип строгостта на наказанието трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваното с него нарушение, като по-специално се гарантира реално възпиращ ефект и същевременно не се надхвърля необходимото за постигането на легитимните цели, преследвани със съответната правна уредба (
69
). В този контекст Съдът изисква също при определянето на наказанието и на размера му да се отчитат конкретните обстоятелства по случая (
70
).
103.
Следователно принципът на пропорционалност изисква не само националният законодател, когато транспонира въпросната инкриминираща разпоредба в своя правен ред, но и всички участници в наказателното производство, когато гарантират прилагането ѝ, да структурират действията си в съответствие с този принцип, като в частност осигурят индивидуализирането на наказанието (
71
). Съответно Съдът обръща особено внимание на възможността, с която разполага националният съд, да измени наказателноправната квалификация, която би могла да се съдържа в обвинителния акт — тъй като тази възможност може да доведе до налагането на по-лека санкция — и на възможността да съобрази санкцията с тежестта на установеното престъпление (
72
). В това отношение сравнителното право показва, че поне що се отнася до държавите членки, съществува система, която позволява на съда да осигури такава индивидуализация, от една страна, чрез диверсификация на наказанията, които той може да наложи, и от друга страна, чрез възможността, в зависимост от конкретните обстоятелства около извършването на престъплението, било за освобождаване от наказателна отговорност посредством въвеждането на имунитети, било за намаляване на наказанието или освобождаване от наказание.
104.
Съгласно постоянната съдебна практика националният съд, който единствен е компетентен да преценява фактите и да тълкува националното право, трябва да определи дали тези изисквания са изпълнени по висящото пред него дело.
105.
Член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998 инкриминира подпомагането на незаконното преминаване на границата, независимо от наличието на цел за набавяне на финансова облага. Тази разпоредба установява особено строг санкционен режим, видно от продължителността на наказанието лишаване от свобода, размера на паричната санкция и съчетаването на тези два вида санкции (
73
).
106.
Всъщност, що се отнася най-напред до наказанието лишаване от свобода, италианският законодател предвижда наказание лишаване от свобода от две до шест години. Отбелязвам, че наказанието лишаване от свобода е наказанието, което законодателят на Съюза предвижда в особения случай, когато незаконното влизане се подпомага с цел финансова облага.
107.
По-нататък, що се отнася до глобата, италианският законодател предвижда твърд размер от 15000 евро за всяко от лицата. В това отношение следва да се констатира, че този размер съответства и на размера, предвиден в член 12, параграф 3 от Законодателен декрет № 286/1998, когато подпомагането е в контекста на незаконен трафик на мигранти, който застрашава живота или безопасността на превозваните лица и ги излага на риск от нечовешко или унизително отношение.
108.
Накрая, що се отнася до възможността за кумулиране на наказателноправни санкции от различно естество, като парични санкции и наказания лишаване от свобода, каквато възможност, изглежда, допуска член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998, от практиката на Съда следва, че това кумулиране трябва да бъде придружено от правила, позволяващи да се гарантира, че общата тежест на всички наложени санкции съответства на тежестта на съответното престъпление (
74
). Това изискване се налага с още по-голяма сила, тъй като инкриминирането по член 12, параграф 1 от този законодателен декрет е широко и, изглежда, позволява образуването на наказателни производства както срещу лице, което се ръководи от истинско престъпно намерение, така и срещу лице, което действа по хуманни подбуди или по необходимост.
109.
Ето защо следва да се вземе предвид свободата на преценка, с която разполагат органът на досъдебното производство, за да започне наказателното преследване, предвидено в член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998, и евентуално националният съд, за да адаптира приложимата наказателноправна санкция, когато извършителят на престъплението е действал с цел предоставяне на хуманитарна помощ или когато деянието е извършено в условията на крайна необходимост или поради наличието на семейни връзки (
75
).
110.
В случая е очевидно, че когато наказателното производство е образувано срещу майка, която е съдействала за незаконното влизане на територията на страната на двама членове на семейството ѝ, а именно нейната дъщеря и нейната племенница, и трите с произход от Република Конго, това положение поставя въпроса за наказуемостта ѝ и за приложимото спрямо нея наказание. В проведено от СНПООН сравнително проучване на съдебната практика се посочва, че това положение изисква задълбочено разглеждане на фактическите обстоятелства, свързани с извършването на това престъпление, и по-специално на личността и подбудите на неговия извършител (
76
).
111.
Би била в разрез с принципа на пропорционалност всяка система, която не позволява на националния съд да извършва претегляне на наличните интереси и да провежда разлика между наказуемостта на лице, за което е установено, че е действало по хуманни подбуди или по необходимост, единствено в интерес на своите близки, и по-специално на децата си, и наказуемостта на лице, което се ръководи единствено от престъпното намерение да извърши конкретно забраненото от закона деяние и да извлече облага от него. Така, макар да е вярно, че в случая по главното производство ОВ е действала напълно съзнателно, по явно обмислен и преднамерен начин, използвайки фалшиви паспорти, това намерение не трябва да скрива факта, че може да става въпрос за отчаян акт, който — освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши — трябва да се разграничи от акта, извършен от лице, което действа в рамките на престъпна мрежа или престъпна организация, или което застрашава живота на съответните лица.
112.
В случая запитващата юрисдикция поддържа, че член 12, параграф 2 от Законодателен декрет № 286/1998 — който предвижда освобождаване от наказателна отговорност, когато става въпрос за дейности по спасяване и по оказване на хуманитарна помощ, извършвани в Италия за граждани на трети държави в уязвимо положение, „които вече се намират на територията на страната“ — по дефиниция не е приложим към престъплението подпомагане на незаконното влизане на националната територия. Италианското правителство обаче посочва, че препращайки към член 54 от Наказателния кодекс, който изключва наказуемостта в случаите на крайна необходимост, тази разпоредба допуска да не се налагат наказателноправни санкции за деяния, чиято криминализация би била в противоречие с принципа на пропорционалност, прогласен в член 52, параграф 1 от Хартата. Така, ако при приключването на производството се установи, че ОВ е действала с цел да спаси дъщеря си и племенницата си от тежко и непоправимо посегателство върху личността им, тогава би било възможно да се констатира наличието на крайна необходимост и ОВ да бъде освободена от наказателноправна санкция.
113.
Предвид тези обстоятелства в крайна сметка запитващата юрисдикция следва да определи, с оглед на всички фактически обстоятелства във връзка с извършването на престъплението, и по-специално на личността и подбудите на неговия извършител, дали са налице обективни обстоятелства, обосновали извършването на това престъпление, което извън този контекст би било наказуемо, и евентуално да провери дали съществуват правила, които могат да гарантират освобождаване от наказателна отговорност, освобождаване от наказание или намаляване на наказанието, предвидено в член 12, параграф 1 от Законодателен декрет № 286/1998, така че тази санкция да отговаря на изискванията за обществен ред и да съответства на строго необходимото с оглед на тежестта на извършеното престъпление.
114.
С оглед на гореизложеното според мен на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че принципът на пропорционалност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата, не допуска система, която в хипотезата на образувано наказателно производство срещу майка, гражданка на трета държава, която, използвайки фалшиви документи за самоличност, умишлено е съдействала за незаконното влизане на територията на страната на две ненавършили пълнолетие деца, членове на семейството ѝ, не позволява на националния съд да извършва претегляне на наличните интереси и да провежда разлика между наказуемостта на лице, за което е установено, че е действало по хуманни подбуди или по необходимост, единствено в интерес на ненавършилите пълнолетие деца, и наказуемостта на лице, което се ръководи единствено от престъпното намерение да извърши конкретно забраненото от закона деяние с цел финансова облага.
115.
Запитващата юрисдикция следва да извърши конкретна проверка на пропорционалността на национална правна уредба, съгласно която всеки, който подпомага незаконното влизане на територията на страната, се наказва с лишаване от свобода за срок от две до шест години и парична санкция в размер на 15000 евро за всяко от лицата, по-специално от гледна точка на възможността за освобождаване от наказателна отговорност на онези, за които е установено, че са действали безкористно, водени от алтруизъм, състрадание или солидарност, по хуманитарни причини или поради семейни връзки, или за адаптиране на приложимия спрямо тях санкционен режим.
V. Заключение
116.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Tribunale di Bologna (Първоинстанционен съд Болоня, Италия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90/ЕО на Съвета от 28 ноември 2002 година за определяне на подпомагане на незаконното влизане, преминаването и пребиваването
трябва да се тълкува в смисъл, че
съставлява престъпление деянието, с което майка, гражданка на трета държава, използвайки фалшиви документи за самоличност, умишлено съдейства за незаконното влизане на територията на държава членка на двама ненавършили пълнолетие членове на семейството ѝ — нейната дъщеря и нейната племенница, по отношение на които тя упражнява родителски, съответно настойнически права.
2)
При разглеждането на първия преюдициален въпрос не се установяват обстоятелства, които да засягат валидността на член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от гледна точка на принципа на законност и пропорционалност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграфи 1 и 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
3)
Принципът на пропорционалност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата на основните права, не допуска система, която в хипотезата на образувано наказателно производство срещу майка, гражданка на трета държава, която, използвайки фалшиви документи за самоличност, умишлено е съдействала за незаконното влизане на територията на страната на две ненавършили пълнолетие деца, членове на семейството ѝ, не позволява на националния съд да извършва претегляне на наличните интереси и да провежда разлика между наказуемостта на лице, за което е установено, че е действало по хуманни подбуди или по необходимост, единствено в интерес на ненавършилите пълнолетие деца, и наказуемостта на лице, което се ръководи единствено от престъпното намерение да извърши конкретно забраненото от закона деяние с цел финансова облага.
Запитващата юрисдикция следва да извърши конкретна проверка на пропорционалността на национална правна уредба, съгласно която всеки, който подпомага незаконното влизане на територията на страната, се наказва с лишаване от свобода за срок от две до шест години и парична санкция в размер на 15000 евро за всяко от лицата, по-специално от гледна точка на възможността за освобождаване от наказателна отговорност на онези, за които е установено, че са действали безкористно, водени от алтруизъм, състрадание или солидарност, по хуманитарни причини или поради семейни връзки, или за адаптиране на приложимия спрямо тях санкционен режим“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 328, 2002 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 33. На 28 ноември 2023 г. Комисията представи Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета за определяне на минимални правила за предотвратяване на подпомагането на незаконното влизане, транзит и престой в Съюза и за борба с него, както и за замяна на Директива 2002/90/ЕО на Съвета и на Рамково решение 2002/946/ПВР на Съвета (COM(2023) 755 final).
(
3
)	Вж. Служба на ООН по наркотиците и престъпността (СНПООН), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019 г., стр. 18. От този анализ става ясно също така, че макар жените да могат да участват в мрежи за контрабанда на мигранти, най-често те улесняват незаконното движение на лица, които познават лично и с които поддържат тесни лични връзки, без да очакват в замяна финансови или материални облаги (стр. 22, трети и четвърти параграф).
(
4
)	Наричана по-нататък „Хартата“.
(
5
)	Вж. решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. Т. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
6
)	ОВ L 328, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 30.
(
7
)	Съвместно действие от 21 декември 1998 година, прието от Съвета на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, относно инкриминирането на участието в престъпна организация в държавите — членки на Европейския съюз (ОВ L 351, 1998 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 83).
(
8
)	Конвенция, влязла в сила на 22 април 1954 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. и влязъл в сила на 4 октомври 1967 г.
(
9
)	Редовна притурка към GURI № 191 от 18 август 1998 г., изменен с legge no 94 — Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (Закон № 94 относно обществената сигурност) от 15 юли 2009 г. (редовна притурка към GURI № 170 от 24 юли 2009 г.), наричан по-нататък „Законодателен декрет № 286/1998“.
(
10
)	„May decide not to impose sanctions“ в текста на английски език, „può decidere di non adottare sanzioni“ в текста на италиански език.
(
11
)	Според Gérard Cornu инкриминирането е действие на наказателната политика, състоящо се в това компетентният орган (по принцип законодателната власт) да въздигне определено поведение в престъпление, като определи съставомерните му признаци и приложимото наказание (Cornu, G. Vocabulaire juridique. PUF, Paris, 15e éd., 2024).
(
12
)	Всъщност законодателят на Съюза инкриминира подпомагането на незаконната имиграция, когато то се отнася до влизането „на територията на държава членка“, след като е посочил в съображение 2 от Директива 2002/90, че е необходимо да се противодейства на такова подпомагане, когато става въпрос за преминаване без разрешение на граници „в строгия смисъл на думата“.
(
13
)	Например член 225‑5, параграф 1 от френския Наказателен кодекс определя престъплението сводничество по-специално като „деяние, с което дадено лице, независимо по какъв начин […], подпомага, улеснява или защитава друго лице с цел проституиране“.
(
14
)	В информационната си бележка, озаглавена „Борба с контрабандата на мигранти към Европейския съюз, основни инструменти“ от април 2016 г., достъпна в интернет на адрес http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016 %29581391_FR.pdf, Европейският парламент посочва, че „[н]езаконният трафик на мигранти е комплексен проблем и начинът на действие на трафикантите често е много гъвкав и непрекъснато се променя. Ето защо е важно да се води борба с това явление чрез общ подход“ (стр. 14). Вж. също Работен документ на службите на Комисията от 22 март 2017 г. относно Оценка по REFIT на правната рамка на ЕС за борба с подпомагането на незаконното влизане, транзитно преминаване и пребиваване: Пакетът относно подпомагащите лица (Директива 2002/90/ЕО и Рамково решение 2002/946/ПВР) [SWD(2017) 117 final], достъпен на английски език на следния интернет адрес: https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Вж. информационната бележка на Европейския парламент, цитирана в бележка под линия 14 от настоящото заключение (стр. 9), както и Европейска комисия, генерална дирекция „Миграция и вътрешни работи“, Проучване на незаконния трафик на мигранти, характеристики, отговори и сътрудничество с трети държави, обобщен преглед, септември 2015 г. (т. 1.3.2).
(
16
)	В текстовете на Директива 2002/90 на другите езици думата „sciemment“ е превеждана все в смисъл на „умишлено“, „предумишлено“ или „нарочно“.
(
17
)	Вж. Работен документ на службите на Комисията, посочен в бележка под линия 14 от настоящото заключение (стр. 9).
(
18
)	Вж. информационната бележка на Европейския парламент, посочена в бележка под линия 14 от настоящото заключение (стр. 2, 6 и 14).
(
19
)	Курсивът е мой.
(
20
)	Вж. Решение 2001/87/ЕО на Съвета от 8 декември 2000 година относно подписването от името на Европейската общност на Конвенцията на Организацията на обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност и допълнителните протоколи към нея за предотвратяване трафика с хора, особено жени и деца, и срещу незаконния трафик на емигранти по суша, въздух и море (ОВ L 30, 2001 г., стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 22, стр. 138), Решение 2006/616/ЕО на Съвета от 24 юли 2006 година за сключване от името на Европейската общност на Протокол срещу нелегалния трафик на мигранти по суша, вода и въздух, допълващ Конвенцията на Обединените нации срещу транснационалната организирана престъпност, отнасяща се към разпоредбите на Протокола, доколкото разпоредбите в настоящия протокол попадат в обсега на членове 179 и 181а от Договора за създаване на Европейската общност (ОВ L 262, 2006 г., стр. 24; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 48, стр. 261) и Решение 2006/617/ЕО на Съвета от 24 юли 2006 година за подписване от Европейската общност на Протокола срещу незаконния трафик на мигранти по суша, море и въздух, който допълва Конвенцията на ООН срещу транснационалната организирана престъпност относно разпоредбите на Протокола, доколкото те попадат в обхвата на част III, дял IV от Договора за създаване на Европейската общност (ОВ L 262, 2006 г., стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 48, стр. 271).
(
21
)	Вж. също така съображение 5 от Директива 2002/90.
(
22
)	Член 1, параграф 3 от това рамково решение, както и съответното съображение 2 от Директива 2002/90 и от посоченото рамково решение отразяват по ясен и недвусмислен начин произхода на този пакет от мерки, приет след зловещото откритие през юни 2000 г. в Дувър (Обединеното кралство) на безжизнените тела на 58 нелегални китайски имигранти в запечатан контейнер в камион, регистриран в Нидерландия, при което държавите членки възлагат на Френската република, към момента изпълняваща функциите на председател на Съюза, да предложи мерки за борба с тези престъпления и с бързото развитие на каналите за незаконна имиграция в Съюза.
(
23
)	C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
)	Решение от 10 април 2012 г., Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, т. 44 и 45). Курсивът е мой.
(
25
)	Инициатива на Френската република с оглед на приемането на директива на Съвета за определяне на престъплението подпомагане на незаконното влизане, движение и пребиваване (ОВ C 253, 2000 г., стр. 1).
(
26
)	Вж. обяснителна бележка 10711/00 от 28 юли 2000 г. относно това предложение. Член 4 от въпросното предложение гласи: „Всяка държава членка може да освободи от санкции за престъпленията по членове 1 и 2 лицата, които имат следните връзки със съответния чужденец […]: […] възходящи и низходящи роднини, братя и сестри и техните съпрузи, […] неговият съпруг или лицето, за което е известно, че живее с него на съпружески начала“.
(
27
)	Конвенция от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), изменена с Регламент (ЕС) № 265/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 25 март 2010 г. (ОВ L 85, 2010 г., стр. 1) и с Регламент (ЕС) № 610/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. (ОВ L 182, 2013 г., стр. 1).
(
28
)	Вж. окончателния доклад A5‑315/2000 на Европейския парламент от 25 октомври 2000 г. относно инициативата на Френската република с оглед на приемането на директива на Съвета за определяне на престъплението подпомагане на незаконното влизане, движение и пребиваване (изменение 8, засягащо член 1 от тази инициатива).
(
29
)	Вж. в това отношение решение от 4 май 2023 г., Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, т. 33 и 34 и цитираната съдебна практика). В решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 97 и цитираната съдебна практика), Съдът подчертава, че „тежестта на санкцията трябва да съответства на тежестта на съответното престъпление, като това изискване произтича не само от член 52, параграф 1 от Хартата, но и от принципа на пропорционалност на наказанията, установен в член 49, параграф 3 от същата“.
(
30
)	Вж. по-специално Galli, F., Weyembergh, A. Approximation of substantive criminal law in the EU — The way forward. Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2013, и Zoumpoulakis, K. The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law? Boom Strafblad, vol. 6, Boom uitgevers, Amsterdam, 315—318.
(
31
)	Вж. в този смисъл точка 1 от Съобщение на Комисията, озаглавено „Насоки на Комисията относно прилагането на правилата на ЕС за определяне и предотвратяване на подпомагането на незаконното влизане, транзитно преминаване и пребиваване“ (ОВ C 323, 2020 г., стр. 1). В правната литература вж. по-специално Weyembergh, A. „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction — Revue internationale de droit pénal, vol. 77, Éres, Toulouse, № 1 и 2, 2006, 185—192. Според този автор „[о]свен от тежък демократичен дефицит, работата по сближаване страда и от липса на последователност и от склонност да се реагира на отделни събития. Тя се характеризира и с ясна репресивна насоченост, видно от използването на по-широки определения за вече съществуващи престъпления, за което свидетелства съставът на подпомагането на незаконното влизане. […] Такива определения или понятия, съсредоточени върху ефективността на борбата с посочените форми на престъпност, носят рискове от злоупотреба при прилагането им и пренебрегват други опасения, свързани с осъществяването на наказателното правосъдие, и по-специално изискванията, спадащи към съществения компонент на принципа на законност, който все пак е с признат статут на основно право“ (стр. 192).
(
32
)	Вж. по-специално решение от 5 декември 2017 г., M.A.S. и M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, т. 51—56 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., наричана по-нататък „ЕКПЧ“. Вж. в това отношение решения на ЕСПЧ от 15 ноември 1996 г., Cantoni с/у Франция (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, § 29), от 7 февруари 2002 г., E.K. с/у Турция (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, § 51), от 29 март 2006 г., Achour с/у Франция (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, § 41), и от 20 септември 2011 г., OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos с/у Русия (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, § 567—570).
(
34
)	Вж. решения от 3 май 2007 г., Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, т. 49 и 50 и цитираната съдебна практика), от 5 май 2022 г., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, т. 38), и от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. Т. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 49 и сл., както и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Вж. Peristeridou, C. Chapter VI — Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law — The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015, 177—220, и по-специално р. 182 и 199.
(
36
)	Вж. Peristeridou, C., op. cit., стр. 199.
(
37
)	Вж. по-специално Kaiafa-Gbandi, M. Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law — In: Galli, F., Weyembergh, A., op. cit., по-специално стр. 103, както и Peristeridou, C., op. cit., стр. 199.
(
38
)	C‑308/06, EU:C:2008:312.
(
39
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно замърсяване от кораби и налагане на санкции при нарушения (ОВ L 255, 2005 г., стр. 11; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 15, стр. 158).
(
40
)	Решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др. (C‑308/06, EU:C:2008:312, т. 73).
(
41
)	Решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др. (C‑308/06, EU:C:2008:312, т. 74).
(
42
)	Вж. решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др. (C‑308/06, EU:C:2008:312, т. 78).
(
43
)	Вж. по-специално решение от 20 декември 2017 г., Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, т. 56 и цитираната съдебна практика).
(
44
)	Вж. Zoumpoulakis, K. Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase? — New Journal of European Criminal Law, vol. 13, № 3, Intersentia, Mortsel, 2022, 333—345.
(
45
)	Вж. в този смисъл Peristeridou, C. The principle of Lex certa in national law and European perspectives — In: Klip, A., H. Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Anvers, 2011, 69—95, по-специално стр. 91. Wieczorek, I. EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation — Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, Londres, 2018, № 6, 655—671, по-специално стр. 659 и 660.
(
46
)	Вж. решение от 30 април 2024 г., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, т. 45).
(
47
)	Вж. Weyembergh, A. Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction, op. cit., според която сближаването представлява по‑завършен способ на правна интеграция от координацията и сътрудничеството, при които националните правни системи си остават същите, но не толкова широкообхватен като уеднаквяването, предполагащо замяната на вече съществуващи национални норми с нова наказателноправна норма, което би съответствало на хипотезата на прехвърляне на компетентност (стр. 186).
(
48
)	Вж. решение на ЕСПЧ от 15 ноември 1996 г., Cantoni с/у Франция (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, § 31 и 32), относно законовото определение на понятието „лекарствен продукт“, съдържащо се в член L. 511 от действащия тогава френски Кодекс за общественото здраве.
(
49
)	Rebut, D. Le principe de la légalité des délits et des peines — Libertés fondamentales, 595—610, по-специално т. 753.
(
50
)	Вж. като пример решение от 30 април 2024 г., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
51
)	Вж. решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др. (C‑308/06, EU:C:2008:312, т. 71 и цитираната съдебна практика).
(
52
)	Вж. решения от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 167 и цитираната съдебна практика), и от 5 май 2022 г., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, т. 41).
(
53
)	C‑178/22, EU:C:2024:371.
(
54
)	Вж. решение от 30 април 2024 г., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, т. 45).
(
55
)	Вж. решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 98 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Вж. решение от 26 януари 2021 г., Hessischer Rundfunk (C‑422/19 и C‑423/19, EU:C:2021:63, т. 70).
(
57
)	Вж. в този смисъл решения от 2 март 2023 г., PrivatBank и др. (C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 72 и цитираната съдебна практика), и от 29 юли 2024 г., BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, т. 73 и цитираната съдебна практика).
(
58
)	Това отличава член 1, параграф 1, буква а) от Директива 2002/90 от член 117 от канадския Закон за имиграцията и закрилата на бежанците, който е отменен от Върховния съд на Канада с решение от 27 ноември 2015 г., R. с/у Appulonappa. Всъщност, тъй като този закон има за цел да се бори с незаконното превеждане на хора през границата, свързано с транснационалната организирана престъпност, посоченият съд постановява, че въздигането в престъпление на деяния като подбуждането, подпомагането или насърчаването на незаконно влизане на граждани на трети държави, дори когато тези деяния са извършени с цел предоставяне на взаимна помощ, за подпомагане на член на семейството или по хуманитарни причини, нарушава принципа на пропорционалност (т. 70, 72—74, 77 и 84).
(
59
)	Според мен тази разпоредба е сравнима с разпоредбите в националните наказателни кодекси, които определят общо престъпленията, преди да бъдат уточнени техният обхват, правилата за ангажиране на отговорността, смекчаващите или отегчаващите обстоятелства, изключващите наказуемостта обстоятелства и санкциите (например член 221‑1 от френския Наказателен кодекс, който инкриминира „умишленото причиняване на смърт на друго лице“, или член 311‑1 от същия кодекс, който инкриминира „незаконното присвояване на чуждо имущество“).
(
60
)	По-специално държавите членки са длъжни да не действат по начин, който би възпрепятствал кандидатите за международна закрила да влязат на територията им (вж. член 6 от Рамково решение 2002/946). В решение от 16 ноември 2021 г., Комисия/Унгария (Инкриминиране на оказването на помощ на търсещите убежище лица) (C‑821/19, EU:C:2021:930, т. 136 и цитираната съдебна практика), Съдът припомня, че всеки гражданин на трета държава или лице без гражданство има право да подаде молба за международна закрила на територията на държава членка, включително на нейните граници или в транзитните ѝ зони, дори ако пребивава незаконно на тази територия. Това право трябва да му бъде признато независимо от шансовете за уважаване на такава молба.
(
61
)	Вж. доклада на смесения комитет на равнището на комитет „Член 36“ от 3 и 4 май 2001 г. до смесения комитет на равнище посланици (документ 8632/01), стр. 3.
(
62
)	Вж. също доклада, изготвен през 2014 г. от Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA) „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them“, по-специално стр. 16: „[с]ледва да се обмислят практически насоки, които да помогнат на държавите членки да прилагат директивата при спазване на основните права. Тези насоки следва изрично да освобождават от санкции хуманитарната помощ при влизане (спасяване по море и осигуряване на безопасност за бежанците), както и хуманитарната помощ за незаконни мигранти, оказана без цел финансова облага (например храна, подслон, медицински грижи, правни съвети)“ (свободен превод).
(
63
)	Съгласно постоянната съдебна практика държавите членки трябва да упражняват компетентността си при спазване на правото на Съюза и на неговите общи принципи, а също така, както следва от член 3 от Директива 2002/90, при спазване на принципа на пропорционалност (вж. решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ (C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 84 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Относно член 20 от Директива 2014/67/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за осигуряване на изпълнението на Директива 96/71/ЕО относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги и за изменение на Регламент (ЕС) № 1024/2012 относно административно сътрудничество посредством Информационната система за вътрешния пазар („Регламент за ИСВП“) (ОВ L 159, 2014 г., стр. 11) вж. решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 16—32).
(
65
)	Съгласно постоянната съдебна практика, дори дадена директива да оставя на държавите членки известна свобода на преценка при приемането на условията и реда за нейното прилагане, може да се счита, че разпоредба от тази директива е безусловна и точна, при положение че възлага по недвусмислен начин на държавите членки конкретно задължение за резултат, без никакви придружаващи условия по отношение на прилагането на установеното в нея правило (вж. решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 19).
(
66
)	Вж. по аналогия решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 23 и 24).
(
67
)	Според Съда тълкуване в смисъл, че необходимостта от транспониране на предвиденото в разглежданата директива изискване за пропорционалност на санкциите може да го лиши от безусловния му характер, би означавало да се попречи на съответните частноправни субекти да се позовават при необходимост на забраната за приемане на непропорционални санкции, наложена с това изискване. Би било обаче несъвместимо със задължителния характер, който се признава на Директивата с член 288 ДФЕС, да се изключи по принцип възможността на съответните лица да се позовават на такава забрана (вж. в този смисъл решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 25 и 26)].
(
68
)	Съгласно практиката на Съда държава членка прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, когато изпълнява предвидено в разпоредба от правото на Съюза задължение да предвиди ефективни, пропорционални и възпиращи санкции спрямо лицата, отговорни за посочените в тази разпоредба нарушения (вж. решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. Т. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 43 и цитираната съдебна практика)].
(
69
)	Вж. решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. Т. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
70
)	Вж. решение от 4 октомври 2018 г., Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, т. 45).
(
71
)	Вж. De Bondt, W. The Missing Link between „Necessity“ and „Approximation of Criminal Sanctions“ in the EU — European Criminal Law Review, Beck, Munich, 2014, № 4, 147—168.
(
72
)	Вж. решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. Т. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 68 и цитираната съдебна практика).
(
73
)	Припомням, че съгласно практиката на Съда, когато държава членка превишава пределите на правото си на преценка, като приема национална правна уредба, която предвижда непропорционални санкции в случай на нарушение на националните разпоредби, приети по силата на директива, съответното лице трябва да може да се позове пряко на установеното в тази директива изискване за пропорционалност на санкциите, за да го противопостави на такава правна уредба (вж. решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект) (C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 30 и цитираната съдебна практика).
(
74
)	Вж. в този смисъл решения от 20 март 2018 г., Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 55), и от 5 май 2022 г., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, т. 50).
(
75
)	Вж. решение от 20 март 2018 г., Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 58).
(
76
)	Когато е установено, че подпомагането е било единствено в интерес на близките, и по-специално на децата, някои държави приемат, че по своята същност това е хуманитарен акт, което изисква той да не се инкриминира, докато според други наличието на семейни връзки не е пречка майката да бъде призната за виновна (вж. анализа на СНПООН, цитиран в бележка под линия 3 от настоящото заключение, стр. 19).