62018CJ0128_RES
Věc C‑128/18
Dumitru-Tudor Dorobantu
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzovní vrchní zemský soud Hamburk, Německo)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 15. října 2019
„Řízení o předběžné otázce – Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Důvody pro odmítnutí výkonu – Článek 4 Listiny základních práv Evropské unie – Zákaz nelidského či ponižujícího zacházení – Vězeňské podmínky ve vystavujícím členském státě – Posouzení vykonávajícím justičním orgánem – Kritéria“
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Článek 1 odst. 3 – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Rozsah – Meze
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 45–49)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Článek 15 odst. 2 – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Důsledky vyplývající z konstatování nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení s osobou, na niž je vydán evropský zatýkací rozkaz
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 15 odst. 2)
(viz body 50–57)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Vězeňské podmínky ve vystavujícím členském státě – Nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení – Ověření vykonávajícím justičním orgánem – Rozsah
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 60–69, 85 a výrok)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Vězeňské podmínky ve vystavujícím členském státě – Nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení – Ověření vykonávajícím justičním orgánem – Disponibilní osobní prostor na vězněnou osobu – Způsob výpočtu
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 72–77, 85 a výrok)
Základní práva – Listina základních práv Evropské unie – Úroveň ochrany – Základní práva zaručená právem členského státu – Evropský zatýkací rozkaz vydaný za účelem výkonu trestu – Možnost členského státu vázat předání na splnění podmínky vyplývající z vyšších minimálních požadavků stanovených pro jeho vlastní vězeňský systém – Neexistence
(Listina základních práv Evropské unie, článek 53; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, články 3, 4 a 4a)
(viz bod 79)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Vězeňské podmínky ve vystavujícím členském státě – Nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení – Ověření vykonávajícím justičním orgánem – Existence opatření ve vystavujícím členském státě, která mají za cíl posílit kontrolu vězeňských podmínek – Možnost vyloučit existenci nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení se zřetelem k těmto opatřením – Neexistence
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 80, 81, 85 a výrok)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Vězeňské podmínky ve vystavujícím členském státě – Nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení – Možnost poměřovat existenci takového nebezpečí se zájmy zohledněnými v úvahách o účinnosti soudní spolupráce v trestních věcech a o zásadách vzájemné důvěry a vzájemného uznávání – Neexistence
(Listina základních práv Evropské unie, článek 4; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584 ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, bod 6 odůvodnění a čl. 1 odst. 2 a 3)
(viz body 82–85 a výrok)
Shrnutí
Justiční orgán vykonávající evropský zatýkací rozkaz je povinen ověřit, zda podmínky věznění dotyčné osoby v zařízení, do něhož bude umístěna, dodržují zákaz nelidského či ponižujícího zacházení
V rozsudku Dorobantu (C‑128/18), který byl vydán dne 15. října 2019, vyložil velký senát Soudního dvora ustanovení rámcového rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu (
1
), které stanoví, že tímto předpisem není dotčena povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady zakotvené v článku 6 EU, a to ve světle zákazu mučení a nelidského či ponižujícího zacházení zakotveného v článku 4 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Spor v původním řízení se týká výkonu evropského zatýkacího rozkazu v Německu vydaného rumunským soudem na jistého rumunského státního příslušníka. Německý soud jakožto orgán vykonávající tento evropský zatýkací rozkaz si klade otázku, jaká kritéria je třeba použít při posuzování, zda vězeňské podmínky, kterým by byl tento státní příslušník v případě svého předání rumunským orgánům vystaven, naplňují požadavky vyplývající z článku 4 Listiny. Projednávaná věc Soudnímu dvoru umožnila upřesnit judikaturu vycházející zejména z jeho rozsudků ve věcech Aranyosi a Căldăraru (
2
) a Generalstaatsanwaltschaft (Vězeňské podmínky v Maďarsku) (
3
).
Zaprvé se Soudní dvůr vyjádřil k intenzitě a rozsahu kontroly vězeňských podmínek ve vystavujícím členském státě prováděné vykonávajícím justičním orgánem. Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že má-li tento orgán k dispozici objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované údaje svědčící o existenci systémových či celoplošných nedostatků ve vězeňských podmínkách vězeňských zařízení vystavujícího členského státu, je povinen – pro účely posouzení otázky, zda jsou dány vážné a prokazatelné důvody se domnívat, že osoba, na niž je vydán evropský zatýkací rozkaz, bude po svém předání do tohoto členského státu vystavena skutečnému nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení – zohlednit veškeré relevantní materiální stránky vězeňských podmínek ve vězeňském zařízení, ve kterém má být konkrétně umístěna. S ohledem na absolutní povahu zákazu nelidského či ponižujícího zacházení se tato kontrola neomezuje pouze na zjevné nedostatky.
Dále s ohledem na konkrétní a přesnou povahu takové kontroly a na lhůty poskytnuté vykonávajícímu justičnímu orgánu rámcovým rozhodnutím, nemůže tento orgán provést ověření vězeňských podmínek existujících ve všech vězeňských zařízeních vystavujícího členského státu, do kterých by dotyčná osoba mohla být umístěna. Pro účely ověření vězeňských podmínek ve vězeňském zařízení, do kterého má být tato osoba konkrétně umístěna, musí si od vystavujícího justičního orgánu vyžádat informace, které považuje za potřebné, a ujištění poskytnutá posledně uvedeným orgánem musí v zásadě považovat za důvěryhodná, neexistují-li konkrétní skutečnosti umožňující usuzovat na to, že vězeňské podmínky jsou v rozporu s článkem 4 Listiny.
Mezi materiální stránky, které musí vykonávající justiční orgán posoudit, patří disponibilní osobní prostor na vězněnou osobu v cele tohoto zařízení, sanitární podmínky a míra volného pohybu vězněné osoby v tomto zařízení.
Pokud jde zadruhé konkrétně o disponibilní osobní prostor na vězněnou osobu, Soudní dvůr uvedl, že vykonávající justiční orgán musí vzhledem k tomu, že v unijním právu za současného stavu scházejí příslušné minimální normy, zohlednit minimální požadavky vyplývající z článku 3 evropské Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (EÚLP) (
4
), jelikož právo uvedené v tomto ustanovení odpovídá právu zaručenému článkem 4 Listiny. S odkazem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva měl Soudní dvůr zejména za to, že je-li osobní prostor, kterým disponuje osoba vězněná ve společné cele, menší než 3 m2, budí tato skutečnost silnou domněnku porušení článku 3 EÚLP, jež může být zpravidla vyvrácena, pouze pokud jsou omezení tohoto osobního prostoru krátkodobá, příležitostná a nevýznamná, jsou doprovázena volným pohybem mimo celu a aktivitami mimo celu a v daném zařízení obecně panují slušné vězeňské podmínky. Soudní dvůr rovněž upřesnil, že pro účely výpočtu disponibilního prostoru se do něj nezahrne prostor, který zabírají sanitární zařízení, zatímco prostor, který zabírá nábytek, se do něj zahrne, avšak s tím, že vězněným osobám musí být zachována možnost obvyklého pohybu v cele.
Zatřetí Soudní dvůr rozhodl, že existence opatření na kontrolu vězeňských podmínek ve vystavujícím členském státě, zejména v podobě následné soudní kontroly, může být vykonávajícími justičními orgány zohledněna při celkovém posouzení podmínek, za nichž má vězněna osoba, která je předmětem evropského zatýkacího rozkazu. Tento orgán však nemůže vyloučit existenci skutečného nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení z pouhého důvodu, že má dotyčná osoba v tomto členském státě k dispozici prostředek právní ochrany, který jí umožňuje napadnout podmínky, za nichž je vězněna, nebo že v tomto členském státě existují legislativní či strukturální opatření určená k posílení kontroly vězeňských podmínek.
Konečně začtvrté Soudní dvůr rozhodl, že konstatuje-li vykonávající justiční orgán, že jsou dány vážné a prokazatelné důvody se domnívat, že bude dotyčná osoba po svém předání do vystavujícího členského státu vystavena takovému nebezpečí z důvodu vězeňských podmínek panujících ve vězeňském zařízení, do kterého má být konkrétně umístěna, nelze toto konstatování poměřovat – pro účely rozhodnutí o takovém předání – se zájmy zohledněnými v úvahách o účinnosti soudní spolupráce v trestních věcech a o zásadách vzájemné důvěry a vzájemného uznávání. Absolutní povaha zákazu nelidského či ponižujícího zacházení totiž brání tomu, aby základní právo nebýt vystaven takovému zacházení bylo takovýmito úvahami jakkoli omezeno. Omezení zásad vzájemné důvěry a vzájemného uznávání je tedy výjimečně odůvodněno nutností zaručit, aby dotyčná osoba nebyla podrobena žádnému nelidskému či ponižujícímu zacházení.
(
1
) – Článek 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).
(
2
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
3
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 25. července 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Vězeňské podmínky v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589).
(
4
) – Úmluva podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950.