null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
RIMVYDASE NORKUSE
přednesené dne 12. února 2026(1)
Věc C‑67/25
Staatsanwaltschaft Saarbrücken
Trestní řízení
proti
R,
N,
K
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Landgericht Saarbrücken (Zemský soud v Saarbrückenu, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Společná zahraniční a bezpečnostní politika – Omezující opatření přijatá vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině – Nařízení (EU) č. 833/2014 – Článek 2f odst. 1 – Zákaz vysílání obsahu pocházejícího od určitých
právnických osob, subjektů nebo orgánů – Šíření tohoto obsahu fyzickými osobami na internetových stránkách, které generují příjmy pouze z dobrovolných příspěvků“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Landgericht Saarbrücken (Zemský soud v Saarbrückenu, Německo) na základě článku 267 SFEU se týká výkladu čl. 2f odst. 1 nařízení Rady (EU) č. 833/2014 ze dne 31. července 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině(2) ve znění nařízení Rady (EU) 2022/350 ze dne 1. března 2022(3) (dále jen „nařízení č. 833/2014“). Toto ustanovení zakazuje všem provozovatelům vysílání jakéhokoli obsahu subjekty nebo orgány uvedenými v příloze XV tohoto nařízení, a to zejména kabelovými, satelitními nebo IP-TV prostředky, prostřednictvím poskytovatelů přístupu k internetu, internetových platforem nebo aplikací pro sdílení videonahrávek, nebo jeho vysílání umožňovat, usnadňovat ho či k němu jinak přispívat.
2.        Žádost byla podána v rámci trestního řízení zahájeného proti několika osobám podezřelým z toho, že daly vzniknout zločinnému spolčení a prostřednictvím veřejného blogu šířily různé obsahy, včetně videí pocházejících z mediálního kanálu, na který se vztahuje zákaz. Ačkoli byl přístup na jejich stránky bezplatný, provozovatelé žádali o dary, které jim vynesly celkovou částku přesahující 60 000 eur. V této souvislosti se předkládající soud táže na rozsah pojmu „provozovatel“ ve výše uvedeném ustanovení, a konkrétně na to, zda tento pojem zahrnuje i fyzické osoby provozující internetové stránky, aniž jim z nich plynou jiné příjmy než z dobrovolných příspěvků.
3.        Bude proto třeba určit rozsah pojmu „provozovatel“ ve smyslu čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 v kontextu vyznačujícím se potřebou posílit účinnost unijních opatření zaměřených na boj proti dezinformacím(4) a propagandě pocházející ze státních zdrojů. Soudnímu dvoru připadne upřesnit, zda se tento pojem může vztahovat na fyzické osoby, které provozují internetové stránky, aniž vykonávají hospodářskou činnost, ale šíří přitom zakázaný obsah, a tím vymezil hranice odpovědnosti on-line subjektů při uplatňování evropských sankcí. Cílem tak bude zajistit soudržné a funkční uplatňování omezujících opatření v digitálním prostoru při současném zajištění dodržování zásad právního státu a právní jistoty, aby se předešlo příliš úzkému nebo nepředvídatelnému výkladu, který by ohrozil jejich účinnost.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Nařízení č. 833/2014
4.        Článek 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 stanoví:
„Provozovatelům se zakazuje vysílat jakýkoli obsah prováděný [vysílání jakéhokoli obsahu] právnickými osobami, subjekty nebo orgány uvedenými v příloze XV, a to i prostřednictvím přenosu nebo šíření jakýmikoli prostředky, jako jsou kabelové, satelitní, IP-TV [jakýmkoliv přenosem nebo šířením kabelovými, satelitními nebo IP-TV prostředky], prostřednictvím poskytovatelů internetových služeb, internetové platformy nebo aplikace [internetových platforem nebo aplikací] pro sdílení videonahrávek, ať již nové, nebo předem nainstalované [nových, nebo předem nainstalovaných], nebo umožnit jejich vysílání [jeho vysílání umožňovat, usnadňovat] či k němu jinak přispívat.“
5.        Článek 8 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Za porušení ustanovení tohoto nařízení stanoví členské státy sankce, v příslušných případech včetně trestních sankcí, a přijmou veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. [...]“
6.        Článek 12 uvedeného nařízení stanoví:
„Zakazuje se vědomá a úmyslná účast na činnostech, jejichž cílem nebo důsledkem je obejití zákazů stanovených v tomto nařízení v jakékoli formě.“
7.        V příloze XV téhož nařízení, nadepsané „Seznam právnických osob, subjektů nebo orgánů uvedených v článku 2f“, je mimo jiné uvedeno „RT – Russia Today Německo“.
2.      Nařízení 2022/350
8.        Body 4 až 10 odůvodnění nařízení 2022/350 uvádějí:
„(4)      Evropská rada v závěrech ze dne 24. února 2022 co nejdůrazněji odsoudila nevyprovokovanou a neodůvodněnou vojenskou agresi Ruské federace vůči Ukrajině. [...] Evropská rada vyzvala Rusko a Ruskem podporované ozbrojené formace, aby zastavily svou dezinformační kampaň.
(5)      Ve svých závěrech ze dne 10. května 2021 Rada [Evropské unie] zdůraznila potřebu dále posílit odolnost a schopnost Unie a členských států čelit hybridním hrozbám, včetně dezinformací, a zajistit koordinované a integrované použití stávajících a možných nových nástrojů boje proti hybridním hrozbám na úrovni Unie a členských států, jakož i možné reakce v oblasti hybridních hrozeb, mj. včetně zahraničního vměšování a ovlivňování, jež mohou zahrnovat preventivní opatření, jakož i vynucené zvýšení nákladů pro nepřátelské státní a nestátní subjekty.
(6)      Ruská federace zahájila systematickou mezinárodní kampaň zaměřenou na manipulaci se sdělovacími prostředky a zkreslení faktů s cílem posílit svou strategii destabilizace sousedních zemí, Unie a jejích členských států. Propaganda se zejména opakovaně a důsledně zaměřuje na evropské politické strany, zejména v období voleb, jakož i na občanskou společnost, žadatele o azyl, ruské etnické menšiny, genderové menšiny a fungování demokratických institucí v EU a jejích členských státech.
(7)      S cílem ospravedlnit a podpořit svou agresi vůči Ukrajině se Ruská federace zapojila do soustavných a koordinovaných propagandistických akcí zaměřených na občanskou společnost v Unii a sousedních zemích, a které [, které] vážně zkreslují fakta a manipulují s nimi.
(8)      Uvedená propaganda je šířena prostřednictvím řady sdělovacích prostředků pod stálou přímou či nepřímou kontrolou vedení Ruské federace. Tato opatření představují významnou a přímou hrozbu pro veřejný pořádek a bezpečnost Unie.
(9)      Uvedené sdělovací prostředky mají zásadní význam pro prosazování a podporu agrese proti Ukrajině a pro destabilizaci sousedních zemí.
(10)      Vzhledem k závažnosti situace a v reakci na činnosti Ruska destabilizující situaci na Ukrajině je nutné v souladu se základními právy a svobodami uznanými v Listině základních práv Evropské unie (dále jen ‚Listina‘), zejména s právem na svobodu projevu a informací, jak je uznáno v článku 11 Listiny, zavést další omezující opatření s cílem urychleně pozastavit činnost těchto sdělovacích prostředků v Unii nebo zaměřených na Unii. Tato opatření by měla být zachována, dokud nebude agrese vůči Ukrajině ukončena a dokud Ruská federace a její přidružené [s ní spjaté] sdělovací prostředky neukončí propagandistické akce proti Unii a jejím členským státům.“
B.      Německé právo
9.        Podle §18 odst. 1 bodu 1 písm. b) Außenwirtschaftsgesetz (zákon o zahraničním obchodu) ze dne 6. června 2013(5) ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení bude každému, kdo poruší zákaz vysílání, předávání, šíření nebo poskytování služeb stanovený přímo použitelným právním aktem Evropských společenství nebo Evropské unie, který je zveřejněn v Úředním věstníku Evropských společenství nebo v Úředním věstníku Evropské unie a jehož cílem je provedení hospodářské sankce přijaté Radou v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky, uložen trest odnětí svobody v délce tří měsíců až pěti let.
10.      Podle §18 odst. 7 bodu 2 první alternativy tohoto zákona bude osobě, která v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku jednala v rámci podnikatelské činnosti, uložen trest odnětí svobody v délce nejméně jednoho roku.
III. Skutkový základ sporu v původním řízení, původní řízení a předběžná otázka
11.      Původní řízení se týká trestního šetření zahájeného proti třem fyzickým osobám, R, N a K, které v roce 2023 čtyřikrát šířily prostřednictvím blogu „Live-Ticker“, veřejně přístupného na internetových stránkách www.traugott-ickeroth.com (dále jen „internetové stránky
traugott-ickeroth“) videa pocházející z kanálu RT Deutschland. Vzhledem k tomu, že příspěvky tohoto kanálu podléhají zákazu vysílání stanovenému v čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014, představuje jejich zpřístupnění veřejnosti podle použitelných vnitrostátních právních předpisů trestný čin, za který lze uložit trestní sankci.
12.      R, který mimo jiné vydává knihy pod pseudonymem „Traugott Ickeroth“ a prodává je na internetovém obchodním portálu Amazon, během vyšetřování přiznal, že byl odpovědný za redakční koncepci uvedených internetových stránek.
13.      Jejich obsah byl volně přístupný. Uživatelé však byli vybízeni, aby provoz těchto stránek finančně podporovali prostřednictvím poskytnutí darů. V období od 1. dubna 2022 do 3. srpna 2023 tak obžalovaní R a N obdrželi na své účty velké množství plateb od uživatelů, kteří na tuto výzvu reagovali, většinou v jedno až trojciferných částkách v celkové výši 60 038,65 eura.
14.      Předkládající soud uvádí, že výklad čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora a že Soudní dvůr o této otázce dosud nerozhodoval. Dodává, že výklad pojmu „provozovatel“ ve smyslu tohoto ustanovení není natolik zřejmý, aby bylo možné vyloučit jakékoli rozumné pochybnosti.
15.      V tomto ohledu předkládající soud odkazuje na dokument vypracovaný útvary Komise, nazvaný „Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“ („Konsolidované znění často kladených otázek týkajících se provádění nařízení Rady č. 833/2014 a 269/2014“, dále jen „pokyny Komise“), podle něhož se pojem „provozovatel“ vztahuje na jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu nebo subjekt, jejichž obchodní nebo podnikatelská činnost spočívá v šíření či v umožnění, usnadnění nebo jiném přispění k šíření neoprávněného obsahu.
16.      Podle názoru uvedeného soudu může být vybírání soukromých darů, které představují dary ve smyslu občanského práva, rovněž kvalifikováno jako „podnikatelská činnost“, pokud je, jako je tomu v projednávané věci, vykonáváno v takovém rozsahu, že tím příjemci získávají značné částky, které jim umožňují alespoň zčásti si zajišťovat svou obživu. Takový výklad je potvrzen skutečností, že cílem výzvy k poskytování darů bylo generovat finanční prostředky určené k dalšímu provozování internetových stránek traugott-ickeroth, a vytvořit tak trvalý zdroj příjmů charakteristický pro podnikatelskou činnost.
17.      Zmíněný soud však poznamenává, že přístup na tyto internetové stránky byl v zásadě bezplatný, tj. nebyl podmíněn poskytnutím peněžitého protiplnění ze strany jejích uživatelů, a dále že jejich provozování nebylo financováno z prostředků nezávislých na dobrovolných příspěvcích uživatelů, jako jsou příjmy z reklamy, které jsou jinak v této oblasti obvyklé. Činnost obžalovaného R by tedy mohla být rovněž kvalifikována jako čistě soukromá.
18.      Za těchto podmínek se Landgericht Saarbrücken (Zemský soud v Saarbrückenu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 2f odst. 1 nařízení […]
č. 833/2014] vykládán v tom smyslu, že provozovateli v tomto smyslu jsou i fyzické osoby, které prostřednictvím jimi provozovaných internetových stránek generují pouze příjmy v podobě dobrovolných příspěvků třetích osob (darů)?“
IV.    Řízení před Soudním dvorem
19.      Předkládací rozhodnutí ze dne 20. prosince 2024 bylo kanceláři Soudního dvora doručeno dne 31. ledna 2025.
20.      K a R jakožto obžalovaní v původním řízení, Staatsanwaltschaft Saarbrücken (státní zastupitelství v Saarbrückenu, Německo), francouzská, estonská a lotyšská vláda, jakož i Evropská komise předložili písemná vyjádření ve lhůtě stanovené článkem 23 statutu Soudního dvora Evropské unie.
21.      Soudní dvůr podle čl. 76 odst. 2 jednacího řádu rozhodl, že se nebude konat ústní část řízení.
V.      Právní analýza
A.      Úvodní poznámky
22.      Evropská unie, která je založena na hodnotách stanovených v článku 2 SEU – zejména svobodě, demokracii a pluralismu – přikládá zásadní význam dodržování svobody projevu a informací. Unijní právo zakotvuje tuto koncepci tím, že v článku 11 Listiny uznává ochranu těchto svobod jako základní prvek unijního právního řádu. Otevřené a demokratické společnosti jsou však i nadále zranitelné vůči šíření dezinformací, zejména je-li záměrně využíváno k manipulaci s veřejným míněním a k ovlivnění demokratického procesu(6).
23.      Útočná válka vedená Ruskou federací proti Ukrajině v rozporu s mezinárodním právem postavila Unii před bezprecedentní výzvy(7). S cílem zvýšit náklady na akce Ruska, které narušují územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny, a podpořit mírové urovnání krize(8) přijala Unie řadu omezujících opatření vůči určitým fyzickým a právnickým osobám(9). Zavedla rovněž nástroje k posílení své odolnosti vůči hybridním hrozbám, včetně dezinformačních kampaní a manipulace s informacemi, které Ruská federace organizuje.
24.      Mezi tyto nástroje patří zejména opatření stanovená nařízením č. 833/2014, která pozastavují vysílání některých sdělovacích prostředků jednajících jménem Ruské federace a provádějících prostřednictvím dezinformačních kampaní strategii destabilizace Unie a jejích členských států, mezi které patří i televizní stanice RT Deutschland(10). Odůvodnění těchto opatření, která omezují zejména právo na svobodu projevu a informací, spočívá v závažné a přímé hrozbě pro veřejný pořádek a bezpečnost Unie, kterou takové propagandistické činnosti představují(11). Článek 52 odst. 1 Listiny taková omezení umožňuje(12).
25.      Projednávaná věc spadá do širšího kontextu boje Unie proti dezinformačním kampaním souvisejícím s rusko-ukrajinským konfliktem, neboť Soudní dvůr má rozhodnout o otázce, zda musí být čl. 2f odst. 1 nařízení 833/2014 vykládán v tom smyslu, že pojem „provozovatel“ pro účely tohoto ustanovení zahrnuje rovněž fyzické osoby, které provozují internetové stránky a získávají z nich příjmy pouze ve formě dobrovolných příspěvků třetích osob (darů).
26.      Jak jsem již zmínil v úvodu(13), účinnost omezujících opatření je podrobena zkoušce, stejně tak jako základní zásady právního státu, jelikož s ohledem na zásadu nullum crimen nulla poena sine lege certa je třeba přesně vymezit jednání, která mohou vést k uložení trestní sankce. Tato zásada, zakotvená v čl. 49 odst. 1 Listiny, vyžaduje, aby normotvůrce s dostatečnou přesností vymezil protiprávní jednání, jakož i sankce, které se na ně vztahují, a tím zajistil, aby stanovení trestných činů spadalo do pravomoci zákonodárného orgánu, aniž by tím byl vyloučen výklad soudu, za podmínky že tento výklad zůstane předvídatelný a striktně vymezený právním předpisem(14).
27.      Jak připomněl Soudní dvůr, zásada zákonnosti trestných činů a trestů, která vyžaduje jasnost a předvídatelnost trestněprávní normy, brání tomu, aby bylo zahájeno stíhání pro jednání, jehož trestnost nevyplývá dostatečně jasně a jednoznačně ze zákona(15). Cílem této zásady je rovněž zajistit předvídatelnost a právní jistotu občanů tím, že jim v okamžiku, kdy jednají, umožní seznámit se s trestněprávními důsledky, které mohou z jejich jednání vyplývat. To má zvláštní význam v takovém kontextu, jako je kontext projednávané věci, kdy článek 8 nařízení č. 833/2014 ukládá členským státům, aby za porušení ustanovení tohoto nařízení stanovily sankce, a to případně včetně trestních sankcí. Cílem tohoto stanoviska je vyjasnit rozsah působnosti čl. 2f odst. 1 zmíněného nařízení.
28.      Uvedenou otázkou se budu zabývat poté, co se vyjádřím k výhradám vzneseným Staatsanwaltschaft Saarbrücken (státní zastupitelství v Saarbrückenu) k přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
B.      K přípustnosti
29.      Státní zastupitelství v Saarbrückenu sice formálně nenamítá nepřípustnost předběžné otázky, zpochybňuje však její nezbytnost. Tvrdí, že rozhodnutí o zahájení meritorní části řízení před příslušným senátem předkládajícího soudu může být ještě předmětem vnitrostátního opravného prostředku podaného k soudu, takže není konečné. Dále má za to, že není nutné pokládat Soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se výkladu pojmu „provozovatel“ ve smyslu čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014, jelikož klasické metody výkladu unijního práva podle něj umožňují dovodit jeho význam, který je ostatně zřejmý.
30.      V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že v rámci řízení o předběžné otázce Soudnímu dvoru nepřísluší, aby s ohledem na rozdělení funkcí mezi ním a vnitrostátním soudem ověřoval, zda předkládací rozhodnutí bylo přijato v souladu s vnitrostátními pravidly upravujícími organizaci soudů a soudní řízení. Soudní dvůr musí vycházet z předkládacího rozhodnutí vydaného soudem členského státu, dokud nebylo zrušeno v rámci opravných prostředků stanovených případně vnitrostátním právem(16).
31.      Nic ve spise předloženém Soudnímu dvoru přitom nenasvědčuje tomu, že by v projednávané věci bylo předkládací rozhodnutí zrušeno.
32.      Zadruhé, pokud státní zastupitelství v Saarbrückenu zamýšlelo tvrdit, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce lze podat až po vyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, nelze takovou tezi přijmout. Možnost napadnout vnitrostátní rozhodnutí v souladu s pravidly vnitrostátního práva totiž nemůže omezovat pravomoc vnitrostátního soudu obrátit se na Soudní dvůr s předběžnou otázkou, má-li za to, že spor, který mu byl předložen, vyvolává otázky týkající se výkladu unijního práva, které vyžadují jeho rozhodnutí(17). S ohledem na fungování systému spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedeného článkem 267 SFEU je naopak třeba přiznat vnitrostátnímu soudu možnost obrátit se v jakémkoli stadiu řízení, které považuje za vhodné, na Soudní dvůr s jakoukoli předběžnou otázkou, kterou pokládá za nezbytnou pro vyřešení sporu, který mu byl předložen(18).
33.      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že tato možnost přísluší vnitrostátnímu soudu nezávisle na posouzení vhodnosti takového postupu účastníky řízení. Z toho vyplývá, že vnitrostátnímu soudu není nijak zapovězeno, aby položil Soudnímu dvoru předběžnou otázku, o jejímž zodpovězení nelze podle názoru jednoho z účastníků původního řízení rozumně pochybovat. I kdyby taková otázka nevyvolávala výkladové obtíže, nemůže být prohlášena za nepřípustnou(19).
34.      Zatřetí je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že pokud se předběžná otázka položená vnitrostátním soudem týká výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen na ni odpovědět. Soudní dvůr smí odmítnout rozhodnutí o takové otázce pouze tehdy, pokud žádaný výklad nebo posouzení platnosti ustanovení unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázku, která je mu položena(20).
35.      Tak tomu však v projednávané věci není, jelikož předkládající soud dostatečně vysvětlil relevanci předběžné otázky pro účely posouzení trestní odpovědnosti obžalovaných.
36.      Jak vyplývá z jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, předkládající soud vyjadřuje nejistotu ohledně toho, zda lze obžalované považovat za „provozovatele“ ve smyslu čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014. S ohledem na skutečnost, že pokyny Komise předpokládají existenci „obchodní nebo podnikatelské činnosti“, není podle tohoto soudu zjevné, že by tato otázka měla být zodpovězena kladně. Na jedné straně je používání internetových stránek v zásadě bezplatné; na druhé straně je jejich provoz financován z dobrovolných příspěvků. Ačkoli se uvedený soud přiklání k názoru, že jednání obžalovaných spadá do věcné působnosti tohoto ustanovení, žádá Soudní dvůr o konečné objasnění.
37.      V důsledku se domnívám, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být považována za přípustnou.
C.      K věci samé
1.      K výkladu pojmu „provozovatel“ ve smyslu čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014
38.      Svou jedinou otázkou žádá předkládající soud Soudní dvůr, aby určil rozsah pojmu „provozovatel“ uvedeného v čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014. Úvodem je třeba konstatovat, že tento pojem není definován tímto nařízením ani odkazem na případné definice obsažené v právu členských států. Stejně tak dosud nebyl zmíněný výraz předmětem výkladu v judikatuře Soudního dvora.
39.      Podle ustálené judikatury z požadavku jednotného použití unijního práva i ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Unii. Tento výklad je třeba nalézt nejen s přihlédnutím ke znění tohoto ustanovení, ale i k jeho kontextu a cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí(21). V následující části tohoto stanoviska se tedy budu při výkladu pojmu „provozovatel“ opírat o metody výkladu uznané judikaturou Soudního dvora.
a)      Doslovný výklad
40.      Pokud jde o doslovnou metodu výkladu, je třeba připomenout, že význam a dosah výrazů, které unijní právo nikterak nedefinuje, musí být určen v souladu s jejich obvyklým smyslem v běžném jazyce s přihlédnutím ke kontextu, v němž jsou použity, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž jsou součástí(22).
41.      Pojem „provozovatel“ v běžném významu označuje jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu, která provozuje, spravuje nebo zajišťuje fungování určité služby nebo činnosti, což s sebou nese určitou funkční kontrolu nebo aktivní zasahování do jejího provádění. V oblasti sdělování a šíření obsahu odkazuje tento pojem na všechny subjekty, které se přímo nebo nepřímo podílejí na zpřístupňování nebo přenosu tohoto obsahu veřejnosti. Jak uvedlo několik zúčastněných stran ve svých písemných vyjádřeních, tento pojem spadá především do technické a funkční oblasti. Zdroje, které byly použity pro tuto analýzu, se shodují spíše na funkčním než striktně právním chápání tohoto pojmu, který zahrnuje každý subjekt, který svou technickou činností, jako je provozování zařízení, anebo organizační činností materiálně umožňuje šíření obsahu bez ohledu na své postavení, strukturu nebo účel své činnosti(23).
42.      Na základě tohoto výkladu se zdá, že uvedený pojem není spojen s hospodářskou činností, a tím méně s dosahováním zisku, ale odkazuje spíše na výkon kontrolní, řídící nebo správní funkce v procesu šíření. Tento výklad je podle mého názoru podpořen tím, že v čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 je použit výraz „provozovatel“ v kontextu vysílání, bez jakéhokoliv použití přívlastku „hospodářský“(24). Tato terminologická volba naznačuje, že unijní normotvůrce zamýšlel přiznat tomuto pojmu dosah širší nežli omezený na subjekty sledující hospodářský účel, tak aby zahrnoval i fyzické osoby nebo subjekty, které se fyzicky podílejí na šíření obsahu, bez ohledu na to, zda je jejich činnost obchodní povahy.
43.      Navíc je třeba poukázat na to, že se zákaz šíření výslovně vztahuje na internetové platformy a aplikace pro sdílení videonahrávek, tj. na současné způsoby šíření často používané jednotlivci v rámci činností, které nejsou nutně odměňovány, včetně činností tvůrců on-line obsahu, jako jsou videoblogeři nebo influenceři. Toto širší vymezení podle mého názoru potvrzuje vůli unijního normotvůrce zaujmout jak funkční, tak technologicky neutrální přístup k výrazu „provozovatel“.
44.      Doslovný výklad čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 tak vede k závěru, že pojem „provozovatel“ musí být chápán tak, že zahrnuje i fyzickou osobu, která šíří obsah uvedený v tomto ustanovení v rámci neplacené činnosti, jako je činnost provozovatele internetových stránek financovaná z dobrovolných příspěvků třetích osob.
45.      Toto posouzení nemůže být zpochybněno skutečností, že pokyny Komise, na které předkládající soud odkazuje ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce(25), zdánlivě naznačují opak. Ty totiž uvádějí, že „zákaz se vztahuje na všechny fyzické nebo právnické osoby nebo subjekty vykonávající obchodní nebo podnikatelskou činnost“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska), což by mohlo vést k domněnce, že zavádějí požadavek, který znění výše uvedeného ustanovení neobsahuje a který vede k neoprávněnému zúžení osobní působnosti tohoto ustanovení.
46.      Nic to nemění na tom, že jednak tyto pokyny nevypracovala Rada, která je autorem nařízení č. 833/2014 a je jediná příslušná k přijetí omezujících opatření na základě právního základu stanoveného v čl. 215 odst. 2 SFEU(26), a jednak
představují pouze „pracovní dokument“ vypracovaný útvary Komise, jehož účelem je poskytnout vnitrostátním orgánům, unijním subjektům a občanům pokyny ohledně provádění a výkladu tohoto nařízení, jak vyplývá z jejich obsahu.
47.      Komise v nich ostatně výslovně uznává, že k výkladu unijního práva je příslušný pouze Soudní dvůr(27). Konečně je třeba poznamenat, jak to učinila Komise ve svém písemném vyjádření, že uvedené pokyny rovněž zdůrazňují, že zmíněné nařízení zavádí široký a úplný zákaz v tom smyslu, že zakazuje šíření (lato sensu), přičemž zároveň zakazuje provozovatelům umožnit nebo usnadnit toto šíření či k němu jinak přispívat(28).
48.      Pokyny Komise tedy nemohou mít za výsledek změnu normativního dosahu omezujících opatření stanovených nařízením č. 833/2014 ani nemohou mít rozhodující význam pro účely výkladu dotčeného v projednávané věci.
b)      Kontextuální výklad
49.      Výklad pojmu „provozovatel“ použitý v projednávané věci je rovněž podpořen kontextovým výkladem. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 zakazuje provozovatelům určité formy jednání, a sice vysílat dotčený obsah nebo jeho vysílání umožnit, usnadnit či k němu jakýmkoli způsobem přispívat, zejména přenosem nebo šířením prostřednictvím různých konkrétně uvedených komunikačních prostředků. Znění tohoto ustanovení se tedy týká činnosti technické nebo organizační povahy.
50.      Tento článek naproti tomu nevyžaduje, aby cílem této činnosti bylo dosahování zisku ani aby provozovatel vysílal dotčený obsah v rámci podnikatelské činnosti spadající do oblasti veřejné komunikace. Z toho vyplývá, že pojem „provozovatel“ může zahrnovat také fyzické osoby, které šíří informace v rámci volnočasové aktivity nebo které se z ideových důvodů nebo na základě vlastního přesvědčení chtějí podílet na formování veřejného mínění.
51.      Je třeba poznamenat, že věcná působnost tohoto ustanovení je obzvláště široká, jelikož zakazuje – jak již bylo uvedeno – různorodý soubor způsobů šíření dotčeného obsahu bez ohledu na to, zda je toto šíření zajišťováno přímo provozovatelem, nebo prostřednictvím třetích osob. Míra přesnosti jeho znění, stejně jako použití několika sloves určených k popisu zakázaného jednání, svědčí o úmyslu unijního normotvůrce zabránit tomu, aby byl uvedený obsah šířen nebo zpřístupňován na území Unie. Toto ustanovení je tedy třeba chápat jako zakazující právní normu s obecnou působností, která má preventivní povahu a má zabránit jakékoli formě šíření, ať už technickými prostředky, nebo prostřednictvím třetích osob.
52.       Účinnost této normy by tudíž byla ohrožena, pokud by bylo připuštěno, že její působnost může být omezena dodatečnými podmínkami, které nařízení č. 833/2014 výslovně nestanoví, jako je požadavek šíření obsahu za účelem dosahování zisku nebo v rámci podnikatelské činnosti. Existence hospodářského nebo podnikatelského rozměru totiž nevyplývá z žádného prvku uvedeného ustanovení, jelikož zákaz, který stanoví, se vztahuje výlučně na funkci šíření, nezávisle na právním nebo hospodářském postavení dotyčné osoby. Pojem „provozovatel“ musí být tedy vykládán funkčním a technologicky neutrálním způsobem v souladu s účelem daného ustanovení. Jinými slovy, přijatá kvalifikace závisí výlučně na funkci, kterou dotyčná osoba plní v procesu šíření, přičemž tento výklad musí být uplatňován jednotně bez ohledu na použité technické prostředky nebo použitý způsob financování.
53.      Kromě toho je třeba poznamenat, že se čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 liší od jiných ustanovení tohoto nařízení, která v rámci zaváděných omezujících opatření výslovně odkazují na činnosti hospodářské povahy, či dokonce přímo na hospodářské subjekty. Tak je tomu zejména v případě čl. 3r odst. 4 uvedeného nařízení(29), který zmiňuje zemi registrace „zúčastněných hospodářských subjektů“ v souvislosti s přijetím vnitrostátních pravidel náležité péče týkajících se uplatňování zákazu překládky zkapalněného zemního plynu pocházejícího nebo vyváženého z Ruska(30). Toto rozdílné znění ukazuje, že pokud unijní normotvůrce zamýšlel zúžit působnost omezujících opatření hospodářským účelem, učinil tak výslovně. Tak tomu však zjevně není v případě čl. 2f odst. 1 téhož nařízení, jehož obecný dosah vyjadřuje vůli zaujmout funkční a technologicky neutrální přístup k výrazu „provozovatel“, který je nezávislý na jakémkoli hospodářském či podnikatelském hledisku.
54.      Tento výklad je v souladu se systémem a vnitřní soudržností unijního práva. V dalších unijních právních nástrojích totiž normotvůrce při určování rozsahu působnosti obdobných pojmů zaujímá spíše funkční, a nikoli hospodářský nebo institucionální přístup. Tak je tomu zejména v případě směrnice 2010/13/EU o audiovizuálních mediálních službách(31), jejíž čl. 1 odst. 1 písm. d) definuje „poskytovatele mediálních služeb“ jako „fyzick[ou] nebo právnick[ou] osob[u], která má redakční odpovědnost za výběr audiovizuálního obsahu v audiovizuální mediální službě a určuje způsob organizace této služby“. Tato definice nerozlišuje podle právního postavení ani podle hospodářského účelu činnosti dotyčné osoby, ale vychází výlučně z výkonu účinné kontroly nad výběrem a šířením obsahu.
55.      Toto srovnání se směrnicí 2010/13 je ze systematického hlediska odůvodněno skutečností, že oba tyto nástroje mají stejný funkční účel, jelikož jejich cílem je stanovit rámec pro subjekty vykonávající kontrolu nad šířením obsahu veřejnosti. Zatímco směrnice 2010/13 určuje redakční odpovědnost „poskytovatelů mediálních služeb“, článek 2f nařízení č. 833/2014 určuje „provozovatele“, jejichž činnost v oblasti vysílání může být omezena, pokud slouží propagandistickým účelům, které jsou v rozporu s bezpečností a veřejným pořádkem Unie. V obou případech spočívá rozhodující kritérium nikoli v hospodářské povaze činnosti, ale v účinné kontrole procesu vysílání(32).
56.      I při zohlednění normativního kontextu, v němž bylo nařízení č. 833/2014 přijato, je zjevné, že pro určení, zda lze určitou osobu kvalifikovat jako „provozovatele“, nelze brát v úvahu skutečnost, zda vykonává hospodářskou nebo podnikatelskou činnost, či nikoli. Jak správně poznamenává estonská vláda ve svém písemném vyjádření, cílem tohoto nařízení není upravit vnitřní trh, tedy vztahy mezi hospodářskými subjekty a spotřebiteli, což by mohlo případně odůvodnit uložení zákazu vysílání obsahu pocházejícího z určitých propagandistických kanálů obchodníkům. Nařízení č. 833/2014 je naopak – jak jsem již uvedl ve svých úvodních poznámkách – součástí souboru omezujících opatření založených na článku 215 SFEU, jejichž cílem je z důvodů veřejného pořádku a bezpečnosti dosáhnout okamžitého ukončení vysílání sdělovacích prostředků pod stálou přímou či nepřímou kontrolou vedení Ruské federace(33).
c)      Teleologický výklad
57.      To mě vede k výkladu ve světle cílů sledovaných unijním normotvůrcem. V této souvislosti je třeba připomenout, že čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 byl doplněn nařízením 2022/350 přijatým dne 1. března 2022 v bezprostřední reakci na nevyprovokovanou a neodůvodněnou vojenskou agresi, kterou Ruská federace zahájila proti Ukrajině o týden dříve. Při zavádění zákazu stanoveného v tomto ustanovení vycházela Rada z výzvy Evropské rady Rusku ze dne 24. února 2022, aby tato země ukončila svou dezinformační kampaň, jakož i ze svých vlastních závěrů ze dne 10. května 2021, podle nichž je nezbytné posílit odolnost Unie a členských států, jakož i jejich schopnost bojovat proti hybridním hrozbám, včetně dezinformací, a posílit možné reakce v oblasti hybridních hrozeb, včetně zahraničního vměšování a ovlivňování.
58.      Obecný zákaz stanovený v čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 vyjadřuje vůli unijního normotvůrce ukončit dezinformační kampaň vedenou Ruskem tím, že vyloučí šíření určitého obsahu z území Unie. Účinná ochrana veřejného pořádku a bezpečnosti však vyžaduje, aby se neomezovala pouze na sdělovací prostředky podléhající státní kontrole, ale aby se zohlednila i takzvaná „alternativní“ média, jejichž provozovatelé se – vědomě či nevědomě – stávají prostředníky této dezinformační kampaně. Přehlížení tohoto aspektu by znamenalo umožnit, aby se šíření zakázaného obsahu postupně přesunulo k těmto alternativním kanálům, čímž by se v konečném důsledku vymykaly jakékoli formě státní kontroly nebo dohledu(34).
59.      Kromě toho je třeba poznamenat, že skutečnost, že se čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 vztahuje na poskytovatele internetových služeb, jakož i internetové platformy a aplikace pro sdílení videonahrávek, svědčí o vůli unijního normotvůrce zohlednit aktuálně rostoucí význam digitálních médií při šíření informací a zpráv. Užívání těchto médií s sebou nicméně nese riziko, že uživatelé budou ovlivňováni ve svých názorech, aniž by měli k dispozici prostředky, které by jim umožnily kriticky posoudit pravdivost informací, které jim jsou sdělovány. Některé skupiny osob, jako jsou dospívající(35) nebo starší osoby, se v tomto ohledu jeví jako obzvláště ohrožené manipulací. Vzhledem k existenci takového rizika, jehož plný dosah je třeba posoudit, je tedy nezbytné mít za to, že takové internetové stránky, jako jsou stránky dotčené ve věci v původním řízení, spadají do působnosti tohoto ustanovení.
60.      I když pro účely kvalifikace „provozovatele“ není nutná žádná hospodářská činnost ani generování příjmů, kontext výzvy k zasílání darů umožňující shromáždit takové částky si zasluhuje několik poznámek. Skutečnost, že některé internetové stránky jsou financovány spíše prostřednictvím darů než registrovanou obchodní činností, odůvodňuje zvýšenou obezřetnost vůči jejich možnému využití k propagandistickým účelům, zejména pokud se jedná o dezinformační kampaně státního původu. Tento způsob financování se totiž vyznačuje neexistencí jasně vymezeného právního nebo institucionálního rámce, jelikož není doprovázen ani povinnostmi finanční transparentností, ani kontrolními mechanismy srovnatelnými s těmi, kterým podléhají profesionální provozovatelé sdělovacích prostředků. Tato netransparentnost ztěžuje identifikaci finančních toků, a tím i aktérů, kteří mohou ovlivňovat redakční linii nebo šířený obsah. Vytváří tak prostředí příznivé pro vměšování vnějších zájmů, včetně zájmů třetích států, které mohou přímo či nepřímo zasahovat do výroby nebo šíření obsahu.
61.      Prezentace těchto platforem jako „nezávislých“ nebo „alternativních“ navíc posiluje jejich důvěryhodnost u určitého publika, které je často nedůvěřivé vůči tradičním sdělovacím prostředkům nebo veřejným institucím. Tato zdánlivá autenticita dodává jejich sdělením zvýšenou přesvědčivost, což je činí o to obtížněji zpochybnitelnými, pokud šíří částečně zmanipulované nebo zavádějící výroky(36). Z tohoto hlediska se požadavek nezávislosti, který zdaleka nepředstavuje záruku neutrality, může paradoxně stát účinným nástrojem ve službách dezinformačních strategií.
62.      V tomto kontextu lze nekomerční povahu financování považovat nikoliv za pouhý neutrální prvek, nýbrž za rozhodující faktor pro posouzení rizika manipulace s informacemi(37). Představuje ukazatel strukturální zranitelnosti, který spolu s nedostatečným dohledem a snahou o „alternativní“ legitimitu podporuje šíření obsahu, který je v souladu s cíli zahraniční propagandy. Toto uspořádání mimo jiné umožňuje obejít omezující opatření uložená sdělovacím prostředkům pod státní kontrolou tím, že využívá kanály prezentované jako nezávislé, přitom funkčně začleněné do dezinformační strategie.
63.      Pokud by byl prostřednictvím výkladu zaveden požadavek sledování hospodářského účelu, či dokonce cíle dosahování zisku, mohlo by to výrazně oslabit rozsah působnosti čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014. Takový požadavek, který neodpovídá znění přijatému unijním normotvůrcem a jeho funkční logice, by vedl k tomu, že by byla z působnosti opatření vyloučena významná část on-line sdělovacích prostředků, která se aktivně podílí na šíření daného obsahu, ačkoli postrádá hospodářský účel. Kromě toho vytváří riziko obcházení, jelikož někteří provozovatelé by se mohli dovolávat chybějícího hospodářského účelu a pokračovat v šíření dezinformačních zpráv. Takový výklad by tak ohrozil účinnost a preventivní účel ustanovení, jehož cílem je zabránit šíření propagandistického obsahu na území Unie bez ohledu na hospodářský status nebo způsob financování jeho šiřitelů.
64.      Kritérium založené na sledování hospodářského účelu by v každém případě postrádalo jasnost a předvídatelnost, a bylo by proto obtížně slučitelné s požadavky právní jistoty. V praxi by bylo obzvláště složité určit finanční hranici, od které by bylo možné kvalifikovat šíření obsahu jako „hospodářskou“ činnost. Formy financování on-line sdělovacích prostředků jsou totiž rozmanité a často hybridní, neboť některé platformy se opírají výhradně o soukromé dary, zatímco jiné kombinují příjmy z reklamy, předplatné, příležitostná partnerství nebo kampaně skupinového financování(38). Za těchto podmínek by se rozlišování mezi „hospodářskou“ a „jinou než hospodářskou“ činností nutně stalo svévolným a odvislým od výkladu.
65.      Taková nejistota by ohrozila jednotné uplatňování tohoto ustanovení a otevřela cestu k častým sporům, neboť každý provozovatel by se mohl odvolávat na náhodnou, okrajovou nebo nepravidelnou povahu svých příjmů, aby zákaz obešel. Ani zavedení kvantitativní nebo proporcionální prahové hodnoty – založené například na celkové výši darů nebo na vztahu mezi příjmy a provozními náklady – by nezaručovalo právní jistotu, jelikož hospodářská situace provozovatelů se liší v závislosti na jejich velikosti, struktuře a cílové skupině.
66.      Kromě toho by zavedení takového kritéria vyvolalo zjevné riziko obcházení. Dotyční provozovatelé by mohli upravit svůj model financování tak, aby zůstaly pod stanovenou prahovou hodnotou nebo by mohli využít mechanismy nepřímého financování, zejména prostřednictvím třetích stran nebo zahraničních platforem. Takový vývoj by opatření zbavil jeho podstaty a narušil jeho preventivní účinnost, protože by umožnil pokračování šíření dotčených obsahů pod záminkou zdánlivé neexistence hospodářského účelu. Přijetí kritéria, které je tak nejasné a které lze tak snadno obejít, by tedy bylo v rozporu s cílem nařízení č. 833/2014 spočívajícím v soudržnosti, transparentnosti a účinnosti.
67.      Je třeba mít za to, že provozovatelé internetových stránek šířících zakázaný obsah spadají do působnosti čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014, a to i tehdy, je-li jejich činnost financována výlučně nebo převážně z dobrovolných příspěvků. Takové financování totiž může hrát rozhodující úlohu v zachování existence a fungování těchto stránek, a tudíž ohrozit účinnost omezujících opatření přijatých vůči ruským propagandistickým sdělovacím prostředkům.
68.       Je rovněž důležité předcházet riziku, že občané jednající v dobré víře budou prostřednictvím cílených dezinformačních kampaní podněcováni k poskytování takových příspěvků, čímž by se bez svého vědomí dopustili porušení sankčního režimu Unie, a tudíž i možného porušení vnitrostátního práva. Konečně, záměrné zneužití výzev k soukromým darům v rámci propagandistického narativu založeného na stavění se do pozice oběti by mělo za následek nejen faktickou neutralizaci omezujících opatření přijatých Unií, ale také posílení dosahu a důvěryhodnosti dezinformací ruských státních sdělovacích prostředků využitím občanské podpory jako nástroje informačního vlivu.
69.      I když sledování hospodářského účelu není podle mého názoru podmínkou pro použití čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014, mám za to, že objem darů, které provozovatel obdržel, lze přesto při konkrétním posouzení jeho činnosti zohlednit. Významná částka – jako je tomu v projednávané věci, kdy bylo za jeden rok vybráno více než 60 000 euro – totiž může svědčit o strukturované organizaci, jakož i pravidelném šíření, které překračuje rámec pouhého individuálního nebo dobrovolnického vyjadřování.
70.      Taková úroveň financování může rovněž naznačovat ekonomickou závislost na veřejnosti nebo některých přispěvatelích, která může ovlivňovat šířený obsah nebo zvyšovat citlivost sdělovacího prostředku na vnější tlaky. Aniž je zpochybněna neutralita funkčního kritéria, lze tedy tento prvek použít jako relevantní kontextuální vodítko pro posouzení rozsahu vykonávané činnosti a případně rizika manipulace s informacemi nebo obcházení omezujících opatření uložených sdělovacím prostředkům pod státní kontrolou.
71.      Výše uvedené skutečnosti mohou být obzvláště relevantní v rámci přezkumu případného použití článku 12 nařízení č. 833/2014, který zakazuje jakoukoli činnost, jejímž cílem nebo důsledkem je obejití Unií přijatých omezujících opatření. Nedostatek finanční transparentnosti, závislost na zdrojích skupinového financování nebo požadavek redakční nezávislosti mohou v tomto kontextu představovat relevantní indicie pro posouzení, zda dotčené jednání může objektivně neutralizovat účinky opatření stanovených v článku 2f tohoto nařízení a zda subjektivně zapadá do logiky obcházení sankcí uložených sdělovacím prostředkům jednajícím jménem Ruské federace.
72.      Naproti tomu se jeví jako obtížné přijmout takový výklad, jako je výklad navrhovaný obžalovaným R, podle kterého by měl být pojem „provozovatel“ ve smyslu článku 2f nařízení č. 833/2014 podmíněn dobou trvání, rozsahem nebo intenzitou vykonávané činnosti. Znění uvedeného nařízení totiž na taková kritéria žádným způsobem neodkazuje, což vylučuje jakékoli rozlišování mezi fyzickými a právnickými osobami vykonávajícími pravidelnou činnost a těmi, jejichž účast na šíření je pouze příležitostná. Výklad tohoto pojmu musí být naopak založen na výlučně funkčním kritériu souvisejícím s úlohou, kterou daná osoba skutečně hraje v procesu šíření nebo zpřístupňování dotčeného obsahu.
73.      Cíl sledovaný unijním normotvůrcem takový přístup odůvodňuje. Článek 2f nařízení č. 833/2014 má předcházet jakékoli formě šíření dotčeného obsahu a zakazovat ji, a to bez ohledu na rozsah nebo frekvenci činnosti provozovatele. V současném digitálním kontextu může i izolované nebo svým rozsahem omezené šíření oslovit široké publikum a vyvolat stejné účinky jako pravidelná činnost. Podmínit použití opatření určitým stupněm intenzity by znamenalo zbavit zákaz jeho účinnosti a vytvořit oblasti beztrestnosti, které lze využít k obejití právní úpravy.
74.      Konečně by bylo zavedení takového kvantitativního kritéria v rozporu se zásadou právní jistoty, neboť vytváří nejistotu, pokud jde o působnost opatření, a ohrožuje jeho jednotné uplatňování v rámci Unie. Takový přístup by mimoto mohl podněcovat k zatajování nebo umělému rozdělování vysílacích činností, což je neslučitelné s preventivním cílem a účinností, o kterou nařízení č. 833/2014 usiluje. Za „provozovatele“ je tedy třeba považovat každou fyzickou nebo právnickou osobu, která se podílí, byť jen příležitostně, na šíření, přenosu nebo zpřístupňování dotčeného obsahu, bez ohledu na použité technické prostředky a rozsah jednání. Pro účely této kvalifikace je irelevantní, zda taková osoba z této účasti získává příjem, ať už v jakékoli formě.
75.      Teleologický výklad článku 2f nařízení č. 833/2014 tak podle mého názoru rovněž hovoří ve prospěch širokého výkladu zákazu, který stanoví.
D.      Doplňující úvahy týkající se normativního dosahu zákazu uvedeného v čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014
76.      Výše uvedený přezkum provedený s ohledem na znění(39), kontext(40) a cíle(41) článku 2f nařízení č. 833/2014 vede k závěru, že v oblasti telekomunikací musí být pojem „provozovatel“ vykládán široce. Zahrnuje jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobu, která zajišťuje technickou a provozní správu komunikačních sítí či služeb nebo která vykonává účinnou kontrolu nad jejich fungováním či poskytováním.
77.      Kvalifikace „provozovatele“ podle tohoto ustanovení nemůže být navíc podmíněna sledováním hospodářského účelu, výkonem podnikatelské činnosti ani dobou jejího trvání. Zahrnuje rovněž fyzické osoby, které provozují internetové stránky nebo které zajišťují šíření obsahu na internetu, bez ohledu na to, zda se zdroje příjmu omezují na dobrovolné příspěvky třetích stran, jako jsou dary.
78.      Je pravda, že široký výklad článku 2f nařízení č. 833/2014 provedený při této analýze znamená nutně zásah do výkonu svobody projevu a informací zaručené v článku 11 Listiny(42). Zákaz vysílání, který z něj vyplývá, totiž do určité míry omezuje možnost dotčených provozovatelů sdělovat informace, jakož i možnost veřejnosti tyto informace přijímat. V tomto ohledu je třeba uznat relevanci námitek vznesených oběma obžalovanými, pokud jde o rozsah takového zákazu.
79.      Je však třeba připomenout, že podle čl. 52 odst. 1 Listiny je takový zásah přípustný, pokud splňuje podmínky zakotvené tímto ustanovením, tedy pokud je stanoven zákonem, respektuje podstatu dotčeného práva a odpovídá cílům obecného zájmu uznávaným Unií při dodržení zásady proporcionality. V projednávaném případě vyplývá zásah přímo z nařízení č. 833/2014, které bylo přijato na základě článku 215 SFEU za účelem provedení rozhodnutí 2014/512/SZBP(43). Je tedy „stanoven zákonem“ ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny a je součástí jasného, dostupného a předvídatelného normativního rámce(44).
80.      Sledovaný cíl je legitimní a je v obecném zájmu, neboť se jedná o ochranu veřejného pořádku a bezpečnosti Unie před dezinformačními kampaněmi, jejichž cílem je destabilizovat evropské orgány a členské státy prostřednictvím manipulace s informacemi(45). Konečně dotčené opatření respektuje zásadu proporcionality(46), jelikož pouze dočasně zakazuje šíření obsahu, který je konkrétně označen za propagandu a dezinformace, aniž omezuje volný oběh jiných informací nebo názorů(47). Nezasahuje tedy do podstaty práva zaručeného článkem 11 Listiny, ale jeho cílem je pouze zabránit závažnému a přímému narušení bezpečnosti a veřejného pořádku Unie(48).
81.      Je proto třeba souhlasit s názorem francouzské vlády, podle něhož široký výklad použitý v projednávané věci spadá do rámce stanoveného unijním právem. Tento výklad je totiž i nadále v souladu s požadavky vyplývajícími jak ze samotného nařízení č. 833/2014, tak z obecných zásad unijního práva, zejména ze zásad legality, právní jistoty a proporcionality. Zajišťuje navíc přiměřenou rovnováhu mezi potřebou chránit veřejný pořádek a bezpečnost Unie před dezinformačními kampaněmi organizovanými jménem Ruské federace na jedné straně a ochranou svobody projevu a informací zakotvenou v článku 11 Listiny na straně druhé.
VI.    Závěry
82.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Landgericht Saarbrücken (Zemský soud v Saarbrückenu, Německo) následovně:
„Článek 2f odst. 1 nařízení Rady (EU) č. 833/2014 ze dne 31. července 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině ve znění nařízení Rady (EU) 2022/350 ze dne 1. března 2022
musí být vykládán v tom smyslu, že
pojem ‚provozovatel‘ pro účely tohoto ustanovení zahrnuje rovněž fyzické osoby provozující internetové stránky. Pro účely této kvalifikace je irelevantní, zda takové osoby z tohoto provozování získávají jakoukoliv formu příjmů.“
1–      Původní jazyk: francouzština.
2–      Úř. věst. 2014, L 229, s. 1.
3–      Úř. věst. 2022, L 65, s. 1.
4–      Výraz „dezinformace“ je překladem ruského slova „дезинформация“ (dezinformacija), které sovětské zpravodajské služby vymyslely na začátku 20. let 20. století. Za otce tohoto termínu je považován Josif Vissarionovič Stalin, který mu údajně záměrně dal francouzský nádech, aby mu dodal západní původ, a posílil tak jeho důvěryhodnost. Označoval strategickou propagandistickou taktiku používanou KGB a dalšími sovětskými agenturami k šíření nepravdivých nebo zavádějících informací s cílem manipulovat veřejným míněním. Na rozdíl od prostých lží dezinformace často mísí pravdu a lež, aby vyvolávala zmatek, podkopávala důvěru a destabilizovala protivníky (Barela, S. a Duberry, J., „Understanding Disinformation Operations in the Twenty-First Century“, Defending Democracies: Combating Foreign Election Interference in a Digital Age, Oxford 2021, s. 41).
5–      BGBl. 2013 I, s. 1482.
6–      Jak uvedl Tribunál v rozsudcích ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 56), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, bod 53), propaganda a dezinformační kampaně jsou schopny podkopat základy demokratických společností a nedílně patří mezi způsoby vedení moderní války.
7–      Viz rozsudek ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 86 a následující).
8–      Viz bod 2 odůvodnění nařízení č. 833/2014. Viz rovněž rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 123).
9–      Viz mé stanovisko ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, body 26 a následující).
10–      Nařízení 2022/350 přijaté na základě článku 215 SFEU bylo přijato podle rozhodnutí Rady (SZBP) 2022/351 ze dne 1. března 2022, kterým se mění rozhodnutí 2014/512/SZBP o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2022, L 65, s. 5), přijatého na základě článku 29 SEU.
11–      Viz body 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení 2022/350.
12–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 161 a následující), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, bod 140).
13–      Viz bod 3 tohoto stanoviska.
14–      Wabnitz, H.-B., Janovsky, T. a Schmitt, L., Handbuch des Wirtschafts- und Steuerstrafrechts, Mnichov 2025, kapitola 2, bod 288.
15–      Viz rozsudky ze dne 12. prosince 1996, X (C‑74/95 a C‑129/95, EU:C:1996:491, bod 25), a ze dne 26. června 2025, Makeleio a Zougla (C‑555/23 a C‑556/23, EU:C:2025:484, bod 89).
16–      Rozsudky ze dne 7. listopadu 2024, Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów (C‑326/23, EU:C:2024:940, bod 22), a ze dne 10. července 2025, Farmacija (C‑715/23, EU:C:2025:548, bod 39).
17–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, bod 93).
18–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2020, Adusbef a další (C‑686/18, EU:C:2020:567, bod 30 a citovaná judikatura).
19–      Viz rozsudky ze dne 24. února 2022, Viva Telecom Bulgaria (C‑257/20, EU:C:2022:125, bod 42), a ze dne 22. prosince 2022, Inspectoratul General pentru Imigrări (Pořízení brýlí zaměstnancem) (C‑392/21, EU:C:2022:1020, bod 26).
20–      Viz rozsudky ze dne 14. října 2021, Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847, bod 23), a ze dne 14. května 2024, Stačev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 82).
21–      Viz rozsudky ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 37), a ze dne 13. března 2025, APS Beta Bulgaria a Agencija za kontrol na prosročeni zadalženia (C‑337/23, EU:C:2025:183, bod 49).
22–      Viz rozsudky ze dne 22. dubna 2021, Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, bod 22), a ze dne 16. února 2023, Zamestnik izpalnitelen direktor na Daržaven fond „Zemedelje“ (C‑343/21, EU:C:2023:111, bod 35).
23–      Slovník Larousse definuje pojem „provozovatel“ jako „podnik, který provozuje telekomunikační síť“. V témže smyslu slovník Duden popisuje pojem „Betreiber“ jako „podnik, který provozuje technická zařízení, hospodářské podniky nebo jiné obdobné činnosti“. Diccionario panhispánico del español jurídico upřesňuje, že výraz „operador“ označuje „fyzickou nebo právnickou osobu, která provozuje veřejné telekomunikační sítě nebo poskytuje veřejně dostupné telekomunikační služby“. Cambridge Dictionary zase pod pojmem „operator“ rozumí „osobu, jejíž práce spočívá v používání a ovládání stroje nebo vozidla“. Konečně slovník Treccani definuje pojem „operatóre“ jako „osobu, která provádí určité činnosti nebo operace, nejčastěji obvyklým způsobem. V klasifikaci povolání se obecně jedná o osobu odpovědnou za provoz a kontrolu určitých typů strojů, přístrojů nebo zařízení, jako je provozovatel rozhlasového a televizního vysílání nebo provozovatel telefonních sítí“.
24–      Je třeba poznamenat, že litevské znění čl. 2f odst. 1 nařízení č. 833/2014 používá výraz „ūkio subjektas“, který odkazuje na subjekt nebo osobu vykonávající hospodářskou činnost. Tento odkaz však není podpořen jinými jazykovými verzemi. Polské znění tohoto nařízení vůbec neupřesňuje, komu je zákaz uvedený v tomto ustanovení určen, neboť v dané větě nepoužívá žádný předmět: „Zakazuje się nadawania lub umożliwiania, ułatwiania lub w inny sposób przyczyniania się do nadawania jakichkolwiek treści przez osoby prawne, podmioty lub organy wymienione w załączniku XV [...].“ („Zakazuje se
vysílání jakéhokoli obsahu právnickými osobami, subjekty nebo orgány uvedenými v příloze XV[...]
nebo jeho vysílání umožňovat, usnadňovat či k němu jinak přispívat.“), což představuje obecný zákaz nezávislý na tom, komu je určen.
25–      Viz bod 15 tohoto stanoviska.
26–      Viz rozsudek ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, body 61 a 62).
27–      Okolnost, kterou uvedla rovněž generální advokátka L. Medina ve svém stanovisku ve věci Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, bod 69).
28–      Viz odpověď na šestou otázku v oddíle „G. Sector-specific questions – 1. Media“ na straně 311 pokynů.
29–      Toto ustanovení bylo vloženo nařízením Rady (EU) 2024/1745 ze dne 24. června 2024, kterým se mění nařízení (EU) č. 833/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. L, 2024/1745).
30–      Je třeba uvést, že tento argument vychází z doslovného výkladu, který ač se jeví v určitých jazykových verzích konzistentním, nepotvrzují všechna jazyková znění unijního práva.
31–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne
10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (Úř. věst. 2010, L 95, s. 1).
32–      Je pravda, že směrnice 2010/13 se podle bodu 21 svého odůvodnění vztahuje na činnosti hospodářské povahy ve smyslu článků 56 a 57 SFEU. Její definice pojmu „poskytovatel mediálních služeb“ však vychází z funkčního kritéria – redakční odpovědnosti a účinné kontroly vysílání – které je obdobně relevantní pro výklad pojmu „provozovatel“ uvedeného v článku 2f nařízení č. 833/2014.
33–      Ferreau, F., „Das EU-Verbot russischer Staatsmedien aus der Perspektive des Medienrechts“, Verfassungsblog (10. března 2022), zdůrazňuje, že poskytování audiovizuálních mediálních služeb může samozřejmě představovat hospodářskou činnost. Autor však správně poznamenává, že cílem dotčených opatření – na rozdíl od nedávno přijatých hospodářských a finančních sankcí – není sankcionovat Rusko. Jejich skutečný účel je naopak „zaměřen dovnitř“: mají zabránit destabilizaci Unie šířením dezinformací.
34–      Spahn, S., „Russia’s Narratives and Disinformation in the War on Ukraine“, Russia’s War of Aggression against Ukraine, Baden-Baden 2023, s. 40, vysvětluje, že navzdory sankcím uvaleným na ruské propagandistické sdělovací prostředky jsou tyto sdělovací prostředky nadále přístupné na internetu. RT Deutschland vytvořila celou řadu internetových stránek s novými doménovými jmény, na nichž lze televizní program rovněž sledovat v přímém přenosu prostřednictvím virtuální soukromé sítě (VPN). Videa RT jsou navíc dostupná na několika internetových platformách.
35–      Garner, I., „Putin’s youth and the TikTok war – Creating the militarized self in Russian adolescents“, The Russian-Ukrainian Conflict and War Crimes, kapitola 6, Londýn 2024, s. 99, vysvětluje, jak se ruské orgány snaží militarizovat společnost tím, že připravují mládež na válku, zejména prostřednictvím sociálních mechanismů popsaných v jeho analýze mladých vlasteneckých „tiktokerů“.
36–      Boberg, S., Quandt, T., Schatto-Eckrodt, T. a Frischlich, L., „Pandemic Populism: Facebook Pages of Alternative News Media and the Corona Crisis“, New Media & Society, sv. 23, č. 11, 2021, s. 2945.
37–      Wright, K., Scott, M. a Bunce, M., „Foundation-funded Journalism, Philanthrocapitalism and Tainted Donors“, Journalism Studies, sv. 20, č. 5, 2019, s. 690, zkoumají financování neziskových sdělovacích prostředků nadacemi a poukazují na několik etických rizik, mezi nimiž je závislost na donorech a možná konvergence mezi redakčními prioritami sdělovacích prostředků a agendami nadací.
38–      Vara-Miguel, A., Sánchez-Blanco, C., Sádaba Chalezquer, C. a Negredo, S., „Funding Sustainable Online News: Sources of Revenue in Digital-Native and Traditional Media in Spain“, Sustainability, č. 20, 2021, s. 2, objasňují různé stávající formy financování on-line sdělovacích prostředků.
39–      Viz bod 40 a následující tohoto stanoviska.
40–      Viz bod 49 a následující tohoto stanoviska.
41–      Viz bod 57 a následující tohoto stanoviska.
42–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 143), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, bod 111).
43–       Rozhodnutí Rady ze dne 31. července 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L229, s.13).
44–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 152), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, bod 112).
45–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 162), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, body 52 a 53).
46–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 213), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, body 135 a 140).
47–      V tomto smyslu viz Baade, B., „The EU’s ‚Ban‘
of RT and Sputnik: A Lawful Measure Against Propaganda for War“, Verfassungsblog (8. března 2022), který zdůrazňuje, že podle nařízení 2022/350 není provozování internetových stránek zakázáno, pokud tyto stránky nešíří zakázaný obsah a neumožňují, neusnadňují ani jinak nepřispívají k jeho šíření.
48–      Viz rozsudky ze dne 27. července 2022, RT France v. Rada (T‑125/22, EU:T:2022:483, bod 159), a ze dne 26. března 2025, A2B Connect a další v. Rada (T‑307/22, EU:T:2025:331, body, bod 121).