62015CC0268
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 14. června 2016 (
1
)
Věc C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
proti
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud, Belgie)]
„Řízení o předběžné otázce — Odpovědnost státu za porušení unijního práva — Čistě vnitrostátní situace — Článek 43 ES (nyní článek 49 SFEU) — Vnitrostátní právní úprava, podle níž mohou být laboratoře klinické biologie provozovány jen osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie — Slučitelnost“
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 43, 49 a 56 ES (nyní články 49, 56 a 63 SFEU), čl. 4 odst. 3 SEU a zásad efektivity a přednosti unijního práva, jakož i rozsahu povinnosti, která podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU přísluší soudům rozhodujícím v posledním stupni, předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
2.
Tato žádost byla předložena v rámci řízení o žalobě na určení odpovědnosti podané Fernandem Ullens de Schootenem proti belgickému státu za porušení unijního práva belgickými zákonodárnými a soudními orgány.
3.
V rámci této žaloby Fernand Ullens de Schooten belgickému zákonodárci zejména vytýká, že porušil článek 43 ES, když přijal čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 arrêté royal no 143 du 30 décembre 1982 fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (královské nařízení č. 143 ze dne 30. prosince 1982 o podmínkách, které musí splňovat laboratoře, aby mohly mít nárok na plnění ze zdravotního pojištění za služby klinické biologie) (
2
), ve znění článku 17 loi-programme (programový zákon) ze dne 30. prosince 1988 (dále jen „královské nařízení č. 143“).
4.
Článek 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 stanovoval v oblasti poskytování služeb klinické biologie podmínky, které musí splňovat laboratoře provádějící lékařské rozbory, aby klienti mohli mít za přijaté služby nárok na úhradu ze zdravotního pojištění. Z tohoto ustanovení ve znění, které platilo před přijetím zákona ze dne 24. května 2005, kterým bylo pozměněno královské nařízení č. 143, vyplývalo, že uhraditelné služby mohou poskytovat jen laboratoře provozované osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, to znamená lékaři, lékárníky nebo osobami, které mají diplom z chemických věd (
3
).
5.
Kromě toho Fernand Ullens de Schooten vytýká belgickým soudům, že rovněž porušily unijní právo. Vytýká Cour de cassation (kasační soud, Belgie), že odmítl podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu, Belgie), že porušil článek 43 ES, Cour de cassation a cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons, Belgie), že porušily unijní právo, když se opíraly o nesprávný výklad dosahu zásady překážky věci pravomocně rozsouzené.
6.
Za účelem upřesnění rozsahu a podstaty projednávané věci je třeba nejprve popsat jednotlivé etapy soudní ságy, která stojí na počátku této věci.
I – Řízení, které předcházelo projednávané věci
7.
Fernand Ullens de Schooten provozoval laboratoř klinické biologie BIORIM, na kterou byl dne 3. listopadu 2000 vyhlášen úpadek. Tato laboratoř měla k financování svých služeb nárok na úhradu nákladů od Institut national d’assurance maladie-invalidité (Národní institut zdravotního a invalidního pojištění, dále jen „INAMI“). Uvedená laboratoř uplatňovala systém přímých úhrad.
8.
Po stížnosti, kterou Fernand Ullens de Schooten podal k Evropské komisi, podal tento orgán dne 20. června 1985 k Soudnímu dvoru žalobu na určení, že Belgické království tím, že z náhrady poskytované systémem sociálního zabezpečení vyloučilo služby klinické biologie prováděné v laboratořích provozovaných právnickou osobou založenou podle soukromého práva, jejíž členové, společníci a výkonní pracovníci nejsou všichni fyzickými osobami oprávněnými provádět lékařské rozbory, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 52 Smlouvy o EHS (poté článek 43 Smlouvy o ES, a poté článek 43 ES).
9.
Svým rozsudkem ze dne 12. února 1987, Komise v. Belgie (221/85, EU:C:1987:81), Soudní dvůr tuto žalobu zamítl. Pokud jde zejména o svobodu usazování, konstatoval, že s výhradou dodržení rovného zacházení je každý členský stát v případě, že v dané oblasti neexistují unijní pravidla, oprávněn upravit na svém území činnost laboratoří poskytujících služby klinické biologie (
4
). Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že dotčená belgická právní úprava nebránila tomu, aby se lékaři či lékárníci, kteří jsou státními příslušníky jiných členských států, usadili v Belgii a provozovali tam laboratoře klinických rozborů, které by měly nárok na úhrady ze sociálního zabezpečení. Jednalo se proto o právní úpravu, která byla bez rozdílu uplatňována na belgické státní příslušníky a státní příslušníky jiných členských států a která v tomto ohledu nebyla diskriminační (
5
).
10.
V roce 1989 byla laboratoř BIORIM předmětem trestního vyšetřování pro podezření z daňového podvodu. Na základě tohoto vyšetřování byla na Fernanda Ullens de Schootena spolu s dalšími osobami podána obžaloba u tribunal correctionnel de Bruxelles (trestní soud v Bruselu, Belgie). Byl stíhán za padělání řady dokladů, zejména za účelem utajení protiprávního provozování laboratoří poskytujících lékařské rozbory v rozporu s článkem 3 královského nařízení č. 143.
11.
Rozsudkem ze dne 30. října 1998 tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) odsoudil Fernanda Ullens de Schootena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v délce pěti let, jakož i k peněžitému trestu. Tento soud kromě toho vyhověl návrhům pojišťoven, které byly připuštěny jako účastníci adhezního řízení, a uložil Fernandu Ullens de Schootenovi, aby jim předběžně zaplatil částku ve výši jednoho eura.
12.
Tento rozsudek byl zrušen rozsudkem cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ze dne 7. září 2000. Tento Odvolací soud nicméně Fernanda Ullens de Schootena odsoudil za stejné činy k trestu odnětí svobody v délce pěti let, který byl v části, která převyšuje čtyři roky, trestem podmíněným, jakož i k peněžitému trestu. Návrhy, které byly podány účastníky adhezního řízení, byly prohlášeny za nepřípustné nebo neopodstatněné.
13.
Pokud jde o skutky, které byly spáchány poté, co vstoupil v platnost článek 3 královského nařízení č. 143, cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) zamítl námitku vznesenou Fernandem Ullens de Schootenem, která vycházela z nesouladu tohoto ustanovení s unijním právem, přičemž odmítl přeložit Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
14.
Rozsudkem ze dne 14. února 2001 Cour de cassation (kasační soud) zamítl kasační opravné prostředky podané proti trestnímu rozhodnutí, které bylo vyneseno rozsudkem cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu), a vyhověl opravným prostředkům, které byly podány účastníky adhezního řízení, přičemž věc vrátil cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons).
15.
Rozsudkem ze dne 23. listopadu 2005 cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) prohlásil návrh na zaplacení, který proti Fernandu Ullens de Schootenovi podalo šest pojišťoven, za částečně opodstatněný v souvislosti s částkami, které byly v průběhu období od 1. srpna 1989 do 16. dubna 1992 nesprávně vyplaceny laboratoři BIORIM.
16.
Tento soud odmítl argument Fernanda Ullens de Schootena vycházející z nesouladu článku 3 královského nařízení č. 143 s unijním právem. Vzhledem k tomu, že měl cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) za to, že je vázán pravomocným rozsudkem cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ze dne 7 září 2000, uložil Fernandu Ullens de Schootenovi povinnost zaplatit těmto šesti pojišťovnám předběžně částku ve výši jedno euro, přičemž dotyčné pojišťovny byly vyzvány, aby přepočítaly svoji škodu, pokud jde o platby provedené po 30. dubnu 1990.
17.
Kasační opravné prostředky, které byly proti tomuto rozsudku ze dne 23. listopadu 2005 podány, Cour de cassation (kasační soud) zamítl rozsudkem ze dne 14. června 2006.
18.
Souběžně s tímto soudním řízením týkajícím se odpovědnosti Fernanda Ullens de Schootena pozastavila Komise pro klinickou biologii (commission de biologie clinique) rozhodnutím ze dne 18. března 1999 na dobu dvanácti měsíců akreditaci laboratoře BIORIM.
19.
Ministerským nařízením ze dne 9. července 1999 ministr zdravotnictví zamítl správní žalobu podanou proti tomuto rozhodnutí.
20.
Rozhodnutím ze dne 8. června 2000 Komise pro klinickou biologii prodloužila pozastavení akreditace o dvanáct měsíců.
21.
Ministerským nařízením ze dne 24. července 2000 ministr zdravotnictví zamítl správní žalobu podanou proti tomuto novému rozhodnutí.
22.
Conseil d’État (Státní rada, Belgie), k níž byly proti těmto ministerským nařízením podány dvě žaloby na neplatnost, předložila Cour constitutionnelle (Ústavní soud, Belgie) předběžnou otázku týkající se souladu čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s Ústavou.
23.
Rozsudkem č. 160/2007 ze dne 19. prosince 2007 Cour constitutionnelle (Ústavní soud) rozhodl, že toto ustanovení ve svém znění použitelném před změnou provedenou zákonem ze dne 24. května 2005 bylo v souladu s články 10 a 11 Ústavy.
24.
V důsledku toho Conseil d’État (Státní rada) rozsudky ze dne 10. září a 22. prosince 2008 žaloby zamítla.
25.
Souběžně s tím Komise, která se zabývala stížností podanou mimo jiné Fernandem Ullens de Schootenem, vydala dne 17. července 2002 vůči Belgickému království odůvodněné stanovisko, ve kterém uvedla, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 byl v rozporu s článkem 43 ES.
26.
Poté, co byl článek 3 královského nařízení č. 143, za účelem uvedení do souladu s unijním právem, pozměněn zákonem ze dne 24. května 2005, Komise stížnost dne 4. dubna 2006 odložila.
27.
Dne 10. dubna 2007 Fernand Ullens de Schooten nicméně podal u Komise druhou stížnost, ve které namítal nové porušení unijního práva ze strany Belgického království, a to nesplnění povinností ze strany justice z důvodu údajného porušení unijního práva belgickými soudy a nesplnění povinností legislativy z důvodu, že belgické orgány pro minulost zachovaly platnost a účinnost čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143.
28.
Dvěma návrhy ze dne 14. prosince 2006 a 3. března 2008 Fernand Ullens de Schooten kromě toho podal k Evropskému soudu pro lidská práva žalobu na určení, že belgický stát porušil Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 (
6
).
29.
Evropský soud pro lidská práva ve svém rozsudku ze dne 20. září 2011, Ullens de Schooten a Rezabek v. Belgie (
7
), rozhodl, že nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP.
30.
Dne 17. července 2007 podal Fernando Ullens de Schooten k tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) žalobu proti belgickému státu, kterou se domáhal zajištění ochrany zaprvé před všemi finančními důsledky jeho odsouzení v rozsudku cour d’appel de Mons (odvolací soud v Mons) ze dne 23. listopadu 2005, zadruhé před všemi důsledky případných odsouzení vynesených proti němu na návrh laboratoře BIORIM nebo jejího bývalého jednatele a zatřetí před všemi důsledky jeho odsouzení v rámci daňových sporů.
31.
Touto žalobou Fernando Ullens de Schooten rovněž navrhoval, aby bylo belgickému státu uloženo zaplatit částku 500000 eur z titulu nemajetkové újmy, předběžnou částku 34500000 eur z důvodu, že od 1. ledna 1990 do 1. prosince 2005 nemohl provozovat laboratoř klinické biologie, jakož i předběžnou částku ve výši jednoho eura za odměnu a výdaje advokáta pověřeného zastupováním před soudy a Komisí.
32.
V případě, že by tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) měl pochybnosti, pokud jde o použitelnost unijního práva v projednávaném případě, Fernand Ullens de Schooten navrhl, aby uvedený soud předložil Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
33.
Rozsudkem ze dne 19. června 2009 prohlásil tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) návrh za nepřípustný z důvodu jeho promlčení.
34.
Fernand Ullens de Schooten podal proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu, v němž opakuje návrhy, které podal u tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu).
35.
Za těchto podmínek se cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vyžaduje [unijní] právo, a zejména zásada efektivity, aby za určitých okolností, konkrétně za okolností popsaných v bodě 38 [této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce], vnitrostátní promlčecí lhůta podle článku 100 koordinovaných zákonů o finanční správě státu, která se použije na návrh na náhradu škody podaný jednotlivcem proti belgickému státu pro porušení článku 43 ES […] ze strany zákonodárného orgánu, začala běžet až v okamžiku, kdy je toto porušení zjištěno, nebo je zásada efektivity naopak dostatečně zaručena možností tohoto jednotlivce přerušit promlčecí lhůtu doručením podání prostřednictvím soudního vykonavatele?
2)
Mají být články 43, 49 a 56 ES a pojem ‚čistě vnitrostátní situace‘, který může omezit možnost jednotlivce dovolávat se těchto ustanovení v rámci sporu před vnitrostátním soudem, vykládány tak, že brání uplatnění [unijního] práva ve sporu mezi belgickým státním příslušníkem a belgickým státem, jehož cílem je náhrada škod způsobených údajným porušením [unijního] práva, které spočívá v přijetí belgických právních předpisů takového typu, jako je článek 3 královského nařízení č. 143 […], který se použije bez rozdílu pro belgické státní příslušníky a státní příslušníky jiných členských států, a v zachování jejich platnosti?
3)
Mají být zásada přednosti [unijního] práva a čl. 4 odst. 3 SEU vykládány tak, že neumožňují nepoužít pravidlo překážky věci pravomocně rozsouzené, jestliže jde o opětovný přezkum nebo zrušení pravomocného soudního rozhodnutí, které je v rozporu s [unijním] právem, ale naopak umožňují nepoužít vnitrostátní pravidlo překážky věci pravomocně rozsouzené, jestliže by toto pravidlo vyžadovalo přijmout na základě tohoto pravomocného soudního rozhodnutí, které je však v rozporu s [unijním] právem, jiné soudní rozhodnutí, které by nadále zachovalo porušení [unijního] práva, ke kterému došlo tímto prvním soudním rozhodnutím?
4)
Může Soudní dvůr potvrdit, že otázka týkající se toho, zda má být vyloučeno uplatnění pravidla věci pravomocně rozsouzené v případě pravomocného soudního rozhodnutí, jež je v rozporu s [unijním] právem, v rámci žádosti o opětovný přezkum nebo zrušení tohoto rozhodnutí, není věcně totožná ve smyslu rozsudků [ze dne 27. března 1963, Da Costa a další (28/62 až 30/62, EU:C:1963:6)] a [ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335)] s otázkou týkající se toho, [zda má být vyloučeno uplatnění] pravidla překážky věci pravomocně rozsouzené [v případě pravomocného soudního rozhodnutí], jež je v rozporu s [unijním] právem, v rámci žádosti o (nové) rozhodnutí, které by opětovně představovalo porušení [unijního] práva, takže soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, se nemůže vyhnout povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?“
II – Posouzení
36.
Nejprve přezkoumám druhou otázku, na kterou se měli zúčastnění, kteří se účastnili jednání, podle výzvy soustředit ve svých řečech. Dále navrhnu, aby byly přeformulovány další otázky, které se všechny opírají o nesprávný předpoklad, podle něhož čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 nařízení č. 143 byl neslučitelný s článkem 43 ES a konečně navrhuji opravit tento předpoklad ve smyslu správného použití unijního práva, tak jak podle mého názoru vyplývá z judikatury Soudního dvora týkající se držby kapitálu lékáren a laboratoří provádějící lékařskobiologické rozbory.
A –
Ke druhé otázce týkající se důsledků existence čistě vnitrostátní situace na možnost dovolávat se článku 43 ES v rámci žaloby na určení odpovědnosti za porušení unijního práva podané proti členskému státu
37.
Fernand Ullens de Schooten zastává v podstatě následující stanovisko. Podle něj vnitrostátní soudy, které rozhodovaly v soudních řízeních, jež se ho týkala, nepřikládaly důležitost jeho argumentaci, podle níž byl článek 3 královského nařízení č. 143 v rozporu s článkem 43 ES. Navzdory přednosti unijního práva byl tento článek 3 nadále uplatňován. I přes žalobu Komise proto docházelo k opakovanému zjevnému porušení unijního práva několika vnitrostátními soudy. Na základě pravidla vnitrostátního práva týkajícího se překážky věci pravomocně rozsouzené došlo k upevnění těchto porušení.
38.
Stejně jako belgická vláda mám za to, že články 49 a 56 ES byly ve druhé otázce uvedeny čistě formálně. Žalobce v původním řízení totiž opírá svá tvrzení zejména o článek 43 ES (
8
). Přezkum této otázky proto musí být proveden jen s ohledem na svobodu usazování, protože pouze na ni se vztahuje první otázka.
39.
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda navzdory skutečnosti, že se skutkové okolnosti sporu v původním řízení omezují na jeden jediný členský stát, se žalobce může v rámci žaloby na určení odpovědnosti za porušení unijního práva podané proti tomuto státu dovolávat článku 43 ES.
40.
Lákavá je možnost odpovědět na tuto otázku lapidárně za striktního použití judikatury Soudního dvora týkající se neuplatnění pravidel Smlouvy v oblasti volného pohybu osob v rámci čistě vnitrostátních situací.
41.
Čistě vnitrostátní situace lze popsat jako situace, které nevykazují „[žádnou] vazbu k jakékoliv situaci upravené [unijním] právem“ (
9
) a které v důsledku toho „nespadají do působnosti pravidel Smlouvy“ (
10
), „v případě [neexistence] dostatečné spojitosti s obchodem mezi členskými státy“ (
11
).
42.
Podle Soudního dvora „pravidla Smlouvy v oblasti volného pohybu osob a akty přijaté k jejich provedení nelze použít na činnosti, které nevykazují žádnou spojitost s jakoukoliv ze situací upravených právem Unie a jejichž všechny relevantní prvky se nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu“ (
12
).
43.
Je přitom nesporné, že žalobce ve věci v původním řízení, který je belgickým státním příslušníkem, napadá belgický stát, pokud jde o opodstatněnost jeho odsouzení souvisejících s provozem laboratoře klinické biologie, která se nachází v Belgii. S výhradou ověření předkládajícím soudem se jeví, že skutečnosti uvedené žalobcem v původním řízení k prokázání existence přeshraničních prvků (
13
) svědčí o existenci čistě vnitrostátní situace.
44.
Vzhledem ke stanovisku, které ve svém rozsudku ze dne 19. prosince 2007 zaujal Cour constitutionnelle (Ústavní soud), zde nelze použít judikaturu Soudního dvora, podle níž by i v čistě vnitrostátní situaci mohla být odpověď poskytnutá Soudním dvorem užitečná pro předkládající soud v případě, že vnitrostátní právo tomuto posledně uvedenému soudu ukládá, aby byla státnímu příslušníkovi členského státu přiznána stejná práva, jaká by za stejných podmínek vyplývala z unijního práva pro státního příslušníka jiného členského státu (
14
).
45.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 19. prosince 2007, se Cour constitutionnelle zabýval předběžnou otázkou, kterou předložila Conseil d’État (Státní rada), která se týkala toho, zda čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 byl v rozporu se zásadami rovnosti a zákazu diskriminace zakotvenými v článcích 10 a 11 Ústavy, neboť vytvářel rozdílné zacházení mezi lékaři, lékárníky a osobami, které mají diplom z chemických věd, na straně jedné a ostatními hospodářskými subjekty na straně druhé, neboť jen první skupina uvedených mohla mít nárok na úhradu z nemocenského a invalidního pojištění za služby, které poskytla. V tomto rozsudku Cour constitutionnelle uvedl, že „SPRL ‚BIORIM‘ “ je společností založenou podle belgického práva usazenou v Belgii a první vedlejší účastník řízení před Conseil d’État je belgickým státním příslušníkem; stěžují si, že mohou provozovat laboratoř klinické biologie jen za podmínek stanovených v ustanoveních, v souvislosti s nimiž předkládají Ústavnímu soudu otázku. Vzhledem k tomu, že se tyto právní vztahy nacházejí zcela ve vnitrostátní sféře členského státu, nemohou se žalobci dovolávat článků 43, 49 a 56 [ES]“ (
15
).
46.
Jak uvádí belgická vláda, z rozsudku Cour constitutionnelle (Ústavní soud) tedy vyplývá, že vnitrostátní belgické právo nevyžaduje, aby navrhovatel ve věci v původním řízení požíval stejných práv, jaká by případně vyplývala pro státního příslušníka jiného členského státu z unijního práva vzhledem na podmínky uvedené v čl. 3 odst. 1 bodech 3 a 4 královského nařízení č. 143.
47.
Belgická vláda věc správně srovnává s věcí, v níž byl vydán rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808), který se týkal sporu mezi belgickým Office national de sécurité sociale (národní úřad sociálního zabezpečení) a hlavním podnikatelem usazeným v Belgii, který je podle belgické právní úpravy solidárně odpovědný za dluhy svého subdodavatele usazeného rovněž v Belgii. V rámci tohoto řízení Cour constitutionnelle (Ústavní soud) již rozhodl o otázce nepoužitelnosti článku 49 ES v čistě vnitrostátním sporu, který mu byl předložen. Za těchto okolností se Soudní dvůr považoval za nepříslušný odpovědět na předběžné otázky, které mu byly položeny, neboť unijní právo nebylo použitelné.
48.
Domnívám se však, že v kontextu projednávané věci není striktní uplatnění judikatury týkající se čistě vnitrostátních situací, které by vedlo k tomu, že by se žalobce v původním řízení nemohl v rámci žaloby na určení odpovědnosti proti belgickému státu dovolávat unijního práva, ani vhodné, ani přiměřené, a to z několika důvodů.
49.
Zaprvé Soudní dvůr nemůže odhlédnout od skutečnosti, že sporná řízení, která se týkala Fernanda Ullens de Schootena nebo která během dvaceti let inicioval, se z velké části týkala ústředního argumentu vycházejícího z neslučitelnosti čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s článkem 43 ES. Obecné soudy a zejména cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ve svém rozsudku ze dne 7. září 2000 použily článek 43 ES.
50.
Zadruhé připomínám, že Komise vydala odůvodněné stanovisko, oznámené Belgickému království dne 17. července 2002, ve kterém uvedla, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 je v rozporu s článkem 43 ES. Poukazuji na paradox, který by vznikl, pokud by v rámci tohoto řízení o předběžné otázce bylo nutno konstatovat, že se žalobce v původním řízení nemůže na podporu své žaloby na určení odpovědnosti proti Belgickému státu dovolávat unijního práva, přestože Komise oficiálně zaujala stanovisko o neslučitelnosti s unijním právem.
51.
Je známo, že právní účinky odůvodněného stanoviska jsou omezené a že toto odůvodněné stanovisko zejména neprokazuje existenci nesplnění povinnosti. Osvětluje však potenciální existenci porušení unijního práva a jednotlivci jsou oprávněni vyvozovat důsledky z takovýchto porušení u svých vnitrostátních soudů za účelem získání náhrady škody, kterou utrpěli.
52.
Kromě toho si představme, že by Belgické království odmítlo po odůvodněném stanovisku Komise svoji vnitrostátní právní úpravu pozměnit, že by věc byla předložena Soudnímu dvoru a ten by rozhodl, že tento členský stát tím, že přijal čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 43 ES. Mohl by poté tentýž Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce v odpovědi na otázku, která je totožná s druhou otázkou předloženou v projednávané věci, rozhodnout, že se žalobce nemůže u vnitrostátního soudu za účelem podpory své žaloby na určení odpovědnosti proti belgickému státu z důvodu porušení unijního práva dovolávat argumentu vycházejícího z neslučitelnosti tohoto vnitrostátního ustanovení s unijním právem jen z toho důvodu, že se jedná o čistě vnitrostátní situaci, řečeno jinak, jen z toho důvodu, že tento žalobce je státním příslušníkem členského státu, který vydal napadené opatření? Myslím, že nikoli, a nevidím důvod, proč by tomu mělo být jinak, pokud byl postup před zahájením soudního řízení zastaven ve stadiu odůvodněného stanoviska.
53.
Zatřetí, jak dokazuje jednání Komise směřující k tomu, aby Belgické království pozměnilo svoji vnitrostátní právní úpravu, a jak podrobněji vysvětlím v následujících úvahách, čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 představuje opatření, které může bránit přístupu hospodářských subjektů usazených v jiných členských státech na belgický trh laboratoří poskytujících lékařské rozbory.
54.
V případě existence takovéto právní úpravy vyvolávající přeshraniční účinky Soudní dvůr několikrát přistoupil k výkladu unijního práva, přestože skutkové okolnosti sporů v původním řízení, které vedly k předložení žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, byly omezeny jen na území jednoho členského státu (
16
).
55.
V rámci této judikatury začíná Soudní dvůr konstatováním, že právní úprava členského státu, která je podle svého znění použitelná bez rozdílu jak na státní příslušníky tohoto státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, může spadat do působnosti ustanovení týkajících se základních svobod zaručených Smlouvou zpravidla pouze v rozsahu, v němž se použije na situace mající souvislost s obchodem mezi členskými státy. Poté za účelem založení své pravomoci uvádí, že nelze vyloučit, že hospodářské subjekty usazené v jiných členských státech měly nebo mají zájem vykonávat hospodářskou činnost v členském státě, jehož právní úprava je napadena.
56.
S ohledem na všechny tyto skutečnosti mám za to, že nejlepším způsobem pro Soudní dvůr, jak odpovědět předkládajícímu soudu, je neuplatňovat striktně svoji judikaturu týkající se čistě vnitrostátních situací za účelem prohlášení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou, nýbrž spíše v souladu s duchem spolupráce, který charakterizuje toto řízení, prohlásit tuto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za přípustnou a poté přeformulovat položené otázky tak, aby byla předkládajícímu soudu poskytnuta odpověď, která mu umožní jednoznačně rozhodnout spor v původním řízení.
57.
Je sice pravda, že se skutkové okolnosti sporu v původním řízení omezují na území jednoho jediného členského státu. Přesto odpověď Soudního dvora odpovídá potřebám, které vyvolává řešení sporu v původním řízení. Jinými slovy, Soudní dvůr tak zcela plní svoji roli přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech v duchu spolupráce, v němž musí být řízení o předběžné otázce vedeno (
17
).
58.
Připomínám, že podle ustálené judikatury „článek 43 ES brání veškerým vnitrostátním opatřením, která, i když se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, mohou bránit státním příslušníkům [Evropské unie] ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou nebo jej činit méně přitažlivým“ (
18
).
59.
Linie judikatury ve prospěch přípustnosti předběžných otázek z důvodu potenciálních účinků vnitrostátního opatření na schopnost podniků usazených v jiných členských státech využít své svobody usazování v členském státě, který vydal takovéto opatření, umožňuje ukončit nesoulad spočívající v tom, že slučitelnost uvedeného opatření s unijním právem může být přezkoumána v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti, avšak nikoli z důvodu zvláštností konkrétního případu, charakterizovaného neexistencí přeshraničních prvků, v rámci řízení o předběžné otázce.
60.
Vzhledem k výše uvedenému navrhuji Soudnímu dvoru, aby projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlásil za přípustnou a na druhou otázku odpověděl v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, se lze dovolávat článku 43 ES v rámci žaloby na určení odpovědnosti za porušení unijního práva podané proti členskému státu.
B –
Ke slučitelnosti čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s unijním právem
61.
Nejprve je třeba poznamenat, že i když je pravda, že předkládající soud neklade otázku týkající se výslovně slučitelnosti čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s pravidly Smlouvy týkajícími se svobody usazování, přesto vychází z jejich použití v rámci sporu v původním řízení v případě, že by překážka spojená s existencí čistě vnitrostátní situace byla Soudním dvorem v rámci odpovědi na druhou otázku odstraněna.
62.
Za účelem přezkumu, zda je žaloba na určení odpovědnosti podaná proti belgickému státu opodstatněná či nikoli, bude předkládající soud nutně nucen rozhodnout o existenci či neexistenci porušení unijního práva vnitrostátním normotvůrcem, jakož i vnitrostátními soudy, které měly následně tento spor rozhodnout.
63.
V této souvislosti zdůrazňuji, že argumentace uvedená Fernandem Ullens de Schootenem se v podstatě opírá o předpoklad, že se vnitrostátní soudy dopustily pochybení, když rozhodly, že čl. 3 odst. 1 bod 3 a 4 královského nařízení č. 143 je slučitelný s článkem 43 ES. Toto nesprávné použití unijního práva se podle jeho názoru opakovalo v případě následujících žalob z důvodu překážky věci pravomocně rozsouzené, která byla uznána rozsudkem Cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ze dne 7. září 2000.
64.
Je samozřejmé, že pokud by předpoklad, podle něhož došlo k porušení unijního práva, musel být – jak se domnívám a jak v následující části vysvětlím – odmítnut, řešení projednávané věci, která je podle mého názoru prezentována ve zbytečně komplexních aspektech, by se zjednodušilo.
65.
Soudní dvůr se proto podle mého názoru musí vyjádřit k otázce, zda musí být článek 43 ES vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143.
66.
Jsem si dobře vědom toho, že úkolem Soudního dvora není hledat řešení jiných problémů než těch, které jsou identifikovány předkládajícím soudem v jeho žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
67.
Nezdá se však, že by zde byl Soudní dvůr konfrontován s takovýmto úskalím.
68.
V této souvislosti uvádím, že z bodu 24 předkládacího rozhodnutí výslovně vyplývá, že na podporu své žaloby na určení odpovědnosti podané proti belgickému státu Fernand Ullens de Schooten vytýká jak zákonodárné moci, tak i soudní moci, že porušily článek 43 ES.
69.
Domnívám se, že by bylo přinejmenším paradoxní, kdyby v rámci řízení o předběžné otázce, které má předkládajícímu soudu umožnit rozhodnout spor v původním řízení, Soudní dvůr odmítl zabývat se touto problematikou, přestože tato problematika představuje samotnou podstatu tohoto sporu.
70.
V této souvislosti se mi okolnost, že výklad článku 43 ES ve vztahu k čl. 3 odst. 1 bodům 3 a 4 královského nařízení č. 143 není výslovně požadován předkládajícím soudem, nejeví jako překážka, aby se Soudní dvůr touto problematikou zabýval. Je ostatně v souladu s běžnou praxí Soudního dvora mít za to, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Soudní dvůr rovněž pravidelně vyjadřuje svoji snahu podat předkládajícímu soudu vyčerpávající odpověď (
19
). Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžnou otázku po formální stránce tak, že odkázal na určitá ustanovení unijního práva, nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být pro rozsouzení věci, jež mu byla předložena, užitečné, ať již na ně posledně uvedený ve svých otázkách odkázal, či nikoli. Soudnímu dvoru v tomto ohledu přísluší, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem a zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (
20
).
71.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti navrhuji Soudnímu dvoru, aby v souladu s duchem spolupráce, kterým se řídí řízení o předběžné otázce, a s cílem, aby byl předkládajícímu soudu poskytnut veškerý výklad unijního práva, který může být potřebný pro rozhodnutí sporu v původním řízení, poskytl tomuto soudu údaje, které mu umožní přezkoumat opodstatněnost předpokladu porušení unijního práva, o který se projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce opírá.
72.
Na tento podstatný aspekt projednávané věci bylo poukázáno na jednání. Komise uvedla, že nadále zastává postoj, který vyjádřila ve svém odůvodněném stanovisku ze dne 17. července 2002. Fernand Ullens de Schooten za sebe poukázal na postoj, který v tomto odůvodněném stanovisku zaujala Komise. Belgické království konečně uvedlo, že v roce 2005 pozměnilo napadené vnitrostátní ustanovení, aby dobrovolně a preventivně vyhovělo uvedenému odůvodněnému stanovisku a aby tak zabránilo předložení věci Soudnímu dvoru, že však toto pozměnění neznamená, že uznalo nesoulad tohoto ustanovení s unijním právem.
73.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v rámci vnitrostátního řízení, které vedlo k vydání rozsudku cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) ze dne 7. září 2000, žalobci tvrdili, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 jsou neslučitelné s článkem 43 ES.
74.
V uvedeném rozsudku tento soud žalobcům v tomto bodě nevyhověl. Připomenul, že vnitrostátní opatření, která mohou bránit výkonu základních svobod zaručených Smlouvou nebo jej činit méně přitažlivým, musí splňovat čtyři následující podmínky: musí se uplatňovat způsobem, který není diskriminační, musí být odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu, musí být způsobilá zaručit uskutečnění cílů, které sledují, a nesmí překročit meze toho, co je nezbytné k jejich dosažení.
75.
Podle cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) splňovalo napadené vnitrostátní ustanovení tyto čtyři podmínky. Uvedl, že podmínku, podle níž laboratoře musely být provozovány osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, nelze považovat za diskriminační, neboť požadované oprávnění bylo vyžadováno pro belgické státní příslušníky i pro státní příslušníky jiných členských států.
76.
Cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) rovněž uvedl, že cílem sledovaným kritizovanou právní úpravou byl boj proti nadměrnému využívání služeb klinické biologie, protože může narušit rovnováhu rozpočtu sociálního zabezpečení. Podle tohoto soudu vyžadované oprávnění pro všechny provozovatele umožňovalo užitečně a přiměřeně sledovanému cíli omezit počet laboratoří, zabránit jejich využívání pro komerční cíle, vyloučit nadbytečnou nabídku služeb klinické biologie a bojovat proti nadměrnému využívání.
77.
Analýza, kterou ve svém rozsudku ze dne 7. září 2000 provedl cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu), se mi jeví zcela v souladu se zásadami vytýčenými Soudním dvorem v jeho judikatuře týkající se držby kapitálu lékáren a laboratoří klinické biologie.
78.
V této souvislosti uvádím, že teze zastávaná Komisí v jejím odůvodněném stanovisku týkající se neslučitelnosti čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s článkem 43 ES je v rozporu s touto judikaturou Soudního dvora (
21
).
79.
Fernand Ullens de Schooten se odvolává na rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Komise v. Řecko (C‑140/03, EU:C:2005:242) týkající se prodejen oční optiky. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že opatření stanovená dotčenou řeckou právní úpravou, která optikovi neumožňovala provozovat více než jednu prodejnu oční optiky a stanovila omezení, že jiné osoby než provozující optik mohly vlastnit maximálně 50% podíl na základním kapitálu, byla v rozporu s články 43 a 48 ES. Podle Fernanda Ullens de Schootena existuje paralela mezi právní úpravou, která vedla k vydání uvedeného rozsudku, a belgickým ustanovením dotčeným v projednávané věci.
80.
Je nicméně třeba uvést, že Soudní dvůr zvolil odlišný přístup ve svých rozsudcích týkajících se omezení v oblasti vlastnictví kapitálu lékáren (
22
). V těchto rozsudcích měl totiž Soudní dvůr za to, že svoboda usazování nebrání takovým právním předpisům, jakými jsou italské a německé právní předpisy, podle nichž smí vlastnit a provozovat lékárny pouze lékárníci.
81.
V rámci věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772), Komise ve svém prvním žalobním důvodu tvrdila, že francouzská právní úprava týkající se laboratoří provádějících lékařskobiologické rozbory porušovala článek 43 ES, jelikož stanovila, že nebiologové nemohou držet více než čtvrtinový obchodní podíl, a tedy i čtvrtinu hlasovacích práv, ve společnosti pro výkon svobodného povolání s ručením omezeným provozující laboratoře provádějící lékařskobiologické rozbory.
82.
V této věci Komise tvrdila, že přístup zvolený Soudním dvorem v souvislosti s lékárnami se vysvětluje velmi zvláštní povahou léčiv (
23
). Činnosti lékařské biologie jsou přitom podle ní vykonávány pouze na základě lékařského předpisu, který tak nabízí nejlepší záruku jak ohledně ochrany veřejného zdraví, tak kontroly nákladů zdravotního systému. Tato kontrola prostřednictvím lékařského předpisu je podle názoru Komise účinná, jak co se týče povahy testů, tak jejich množství (
24
).
83.
Komise rovněž tvrdila, že obor lékařské biologie se vyznačuje rozsáhlou potřebou financování, což ho odlišuje zejména od oboru lékárnictví. Napadená ustanovení ale bránila provádět spojování umožňující uskutečnit investice nezbytné k poskytování kvalitních služeb (
25
).
84.
Cílem, který tehdy uvedla Francouzská republika, byla ochrana veřejného zdraví. Napadená ustanovení měla podle tohoto členského státu za cíl chránit nezávislost biologů tak, aby jejich rozhodování nebylo vedeno hospodářskými důvody, ale důvody veřejného zdraví (
26
).
85.
Soudní dvůr ve svém rozsudku připomenul, že jak z jeho judikatury, tak z čl. 152 odst. 5 ES vyplývá, že unijní právo nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení, zejména pak nezasahuje do pravomoci přijmout předpisy určené k organizaci a poskytování zdravotnických služeb a lékařské péče (
27
).
86.
V rámci výkonu této pravomoci však členské státy musí dodržovat unijní právo, zejména pak ustanovení primárního práva týkající se volného pohybu, včetně svobody usazování ve smyslu článku 43 ES. Tato ustanovení členským státům zakazují zavádět nebo ponechat v platnosti neodůvodněná omezení výkonu těchto svobod v oblasti zdravotní péče (
28
).
87.
Přitom při posuzování toho, zda byla tato povinnost dodržena, musí být zohledněna skutečnost, že zdraví a život člověka zaujímají první místo mezi statky a zájmy chráněnými Smlouvou o ES a že členským státům přísluší rozhodnout o úrovni, na které zamýšlí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu, jímž má být této úrovně dosaženo. Vzhledem k tomu, že se tato úroveň může v jednotlivých členských státech lišit, je třeba členským státům přiznat prostor pro uvážení (
29
).
88.
Podle ustálené judikatury článek 43 ES brání jakýmkoli vnitrostátním opatřením, která sice platí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, avšak mohou bránit občanům Unie ve výkonu svobody usazování zaručené Smlouvou nebo jej učinit méně přitažlivým (
30
).
89.
V této souvislosti je třeba připomenout, že pojem „omezení“ ve smyslu článku 43 ES zahrnuje opatření přijatá členským státem, která, ač používaná bez rozdílu, ovlivňují přístup na trh pro podniky z jiných členských států, a narušují tak obchod uvnitř Unie.
90.
Omezením ve smyslu článku 43 ES je podle Soudního dvora zejména právní úprava, podle které se hospodářský subjekt z jednoho členského státu smí v hostitelském členském státě usadit pouze na základě předem vydaného povolení a podle které smí určitou samostatnou výdělečnou činnost vykonávat jen hospodářské subjekty, jež vyhoví předem stanoveným požadavkům, jejichž splnění je podmínkou pro vydání tohoto povolení (
31
).
91.
Je zřejmé, jak Soudní dvůr konstatoval ve svém rozsudku ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772), že podmínka uvedená v čl. 3 odst. 1 bodech 3 a 4 královského nařízení č. 143, podle níž musí být laboratoře klinické biologie, aby měly nárok na proplacení svých služeb ze strany INAMI, provozovány jen osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, může omezit možnost fyzických nebo právnických osob usazených v jiných členských státech, které nesplňují tuto podmínku, usadit se v Belgii. Vyhlídka nemožnosti poskytovat služby provádění rozborů, které mohou být hrazeny ze strany INAMI, je způsobilá odradit hospodářské subjekty, které nesplňují podmínku stanovenou v čl. 3 odst. 1 bodech 3 a 4 královského nařízení č. 143, usadit se v Belgii. Účinkem tohoto vnitrostátního ustanovení tedy je, že těmto hospodářským subjektům brání ve výkonu jejich činností na belgickém území prostřednictvím stálé provozovny nebo jej činí méně přitažlivým a ovlivňuje jejich přístup na belgický trh lékařskobiologických rozborů.
92.
Nyní je třeba přezkoumat, zda takovéto omezení může být odůvodněné.
93.
Podle ustálené judikatury mohou být omezení svobody usazování, která se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti, odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu pod podmínkou, že jsou způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sledují, a že nepřekračují meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (
32
).
94.
Je třeba konstatovat, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 je uplatňován bez diskriminace na základě státní příslušnosti.
95.
Jak uznal Soudní dvůr, patří ochrana veřejného zdraví mezi důvody, které mohou odůvodnit omezení takových svobod pohybu zaručených Smlouvou, jako je svoboda usazování (
33
).
96.
V tomto kontextu z judikatury vyplývá, že výjimky stanovené v článku 46 ES mohou zahrnovat i cíl zachovat kvalitní službu lékařské péče, neboť tento přispívá k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví (
34
).
97.
Dále je třeba, aby dotčené vnitrostátní ustanovení bylo způsobilé zaručit uskutečnění takového cíle.
98.
V této souvislosti Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772), uvedl, že obor lékařské biologie má zvláštní povahu a že zaujímá prvořadé místo v systému zdravotní péče (
35
).
99.
Soudní dvůr souhlasil s analýzou, kterou navrhl generální advokát Mengozzi (
36
), a zdůraznil, že „stejně jako může vydání nevhodného léčiva lékárníkem zákazníkovi způsobit vážné následky, může být nevhodně, či dokonce opožděně nebo chybně provedený lékařskobiologický rozbor příčinou zejména chyb v diagnóze a ve způsobu léčby“ (
37
). Kromě toho uvedl, že „stejně jako nadměrné nebo nesprávné užívání léčiv může i provádění lékařskobiologických rozborů chybným nebo nevhodným způsobem, jak po kvantitativní, tak po kvalitativní stránce, vyvolávat zbytečné náklady pro systém sociálního pojištění, a v důsledku toho pro stát“ (
38
).
100.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že „je patrné, že provádění lékařskobiologických rozborů chybným nebo nevhodným způsobem představuje pro veřejné zdraví riziko srovnatelné s nevhodným vydáváním léčiv, které Soudní dvůr posuzoval v rozsudcích ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie [C‑531/06, EU:C:2009:315], jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další [C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316]. Naopak uvedené riziko se nejeví být srovnatelným s nevhodným nebo chybným vydáváním výrobků oční optiky, které bylo předmětem rozsudku ze dne 21. dubna 2005, Komise v. Řecko [C‑140/03, EU:C:2005:242]. Takové vydávání může mít sice negativní důsledky pro pacienta, avšak Komise neprokázala, že by jeho stupeň závažnosti byl stejný jako u chybného nebo nevhodného provádění lékařskobiologických rozborů“ (
39
).
101.
Podle Soudního dvora „s ohledem na stávající podobnosti, z pohledu rizik pro veřejné zdraví, mezi oborem lékárnictví a oborem lékařskobiologických rozborů, a dále na skutečnost, že na rozdíl od tvrzení Komise nelze tyto dva obory ve skutečnosti rozlišovat, ať již se jedná o konstatování učiněná ohledně lékařských předpisů nebo potřeb financování, se jeví být zásady uvedené v rozsudcích ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie [C‑531/06, EU:C:2009:315], a Apothekerkammer des Saarlandes a další [C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316], týkajících se omezení držby kapitálu lékáren, plně přenosné na projednávanou věc“ (
40
). V důsledku toho „[v]zhledem k možnosti přiznané členským státům stanovit úroveň, na které hodlají zajistit ochranu veřejného zdraví, je třeba připustit, že členské státy mohou požadovat, aby byly lékařskobiologické rozbory prováděny biology, kteří jsou skutečně profesně nezávislí. Mohou také přijímat opatření umožňující odstranit nebo omezit riziko zásahu do této nezávislosti, protože takový zásah by mohl ovlivnit veřejné zdraví a kvalitu zdravotnických služeb“ (
41
). Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že „[n]ebiologové již z povahy věci nemají vzdělání, zkušenosti a odpovědnost, které by byly rovnocenné vzdělání, zkušenostem a odpovědnosti biologů. Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že neskýtají stejné záruky jako biologové“ (
42
).
102.
V rámci přezkumu otázky, zda omezení svobody usazování ve smyslu článku 43 ES nepřekračuje meze toho, co je k dosažení uvedeného cíle ochrany veřejného zdraví nezbytné, Komise zejména tvrdila, že uvedeného cíle by bylo možné dosáhnout méně omezujícími opatřeními, jako například požadavkem, aby lékařskobiologické rozbory byly prováděny povolanými zaměstnanci s nezbytnou kvalifikací, na které se uplatní stavovská zásada nezávislosti odborníků z oblasti zdravotnictví. S ohledem na prostor pro uvážení ponechaný členským státům Soudní dvůr nicméně převzal odůvodnění, které uvedl v souvislosti s omezením držby kapitálu lékáren, a rozhodl, že „členský stát může mít za to, že hrozí, že pravidla, jejichž cílem je zajistit profesní nezávislost biologů, budou v praxi porušována vzhledem k tomu, že zájem na dosahování zisku není u nebiologa mírněn rovnocenným způsobem jako u nezávislých biologů a podřízenost biologů Selarl provozující laboratoře provádějící lékařskobiologické rozbory, většinově vlastněné nebiology, coby jejích zaměstnanců, by jim mohla ztížit možnost odporovat pokynům vydaným těmito nebiology“ (
43
). Podle Soudního dvora„především nelze vyloučit, že by uvedení nebiologové měli snahu vyhnout se určitým, z hospodářského hlediska méně výnosným nebo obtížněji proveditelným, vyšetřením nebo omezit poradenství pro pacienty ve fázích před rozborem a po rozboru, jehož existencí se vyznačuje způsob organizace lékařské biologie ve Francii“ (
44
).
103.
Mám za to, že i když belgická právní úprava dotčená v projednávané věci není totožná s právní úpravou, která byla přezkoumána Soudním dvorem v jeho rozsudku ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772), hlavní zásady, které vyplývají jak z tohoto rozsudku, tak i z rozsudků týkajících se držby kapitálu lékáren, umožňují vycházet z toho, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 je slučitelný s článkem 43 ES, neboť omezení svobody usazování, které je v něm obsaženo, je odůvodněno cílem ochrany veřejného zdraví a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné.
104.
V této souvislosti ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, a zejména z rozsudku Cour constitutionnelle (Ústavní soud) ze dne 19. prosince 2007 vyplývá, že článek 3 královského nařízení č. 143 měl za cíl bojovat proti stoupající nadměrné spotřebě v odvětví klinické biologie a zneužívání zjištěnému v tomto odvětví.
105.
Stejně jako belgická vláda mám za to, že belgický normotvůrce tím, že zajistil, že laboratoře jsou provozovány ne osobami, které svojí kvalifikací nepatří do odvětví zdravotnictví, nýbrž odborníky v oblasti služeb klinické biologie, kteří právě z důvodu svého postavení nemohou svoji činnost vykonávat za účely, které jsou čistě obchodní, ale musí naopak jednat v souladu s cíli veřejného zdraví a dbát tedy především na zdraví pacienta a kvalitu služeb, přijal opatření, které je způsobilé k dosažení cíle bojovat proti stoupající nadměrné spotřebě v odvětví klinické biologie a zneužívání zjištěnému v tomto odvětví.
106.
Připomínám, že ochrana veřejného zdraví nesporně patří mezi naléhavé důvody obecného zájmu, které podle čl. 46 odst. 1 ES mohou odůvodnit omezení svobody usazování. Z judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že do působnosti této výjimky spadá cíl předcházet riziku závažného porušení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení (
45
). Cíl bojovat proti stoupající nadměrné spotřebě v odvětví klinické biologie a zneužívání zjištěnému v tomto odvětví přímo souvisí s tímto posledně uvedeným cílem.
107.
K tomuto bodu je třeba připomenout, že Soudní dvůr ve svém rozsudku týkajícím se držby kapitálu lékáren rozhodl, že „[n]adměrné nebo nesprávné užívání léčiv […] vede k plýtvání finančními zdroji, které je o to škodlivější, že si farmaceutické odvětví žádá značné výdaje a musí uspokojovat stále narůstající potřeby, zatímco finanční prostředky, které lze věnovat na zdravotní péči, nejsou neomezené, a to bez ohledu na použitý způsob financování“ (
46
). V této souvislosti Soudní dvůr uvedl, že „mezi těmito finančními prostředky a ziskem hospodářských subjektů činných ve farmaceutickém odvětví je dán přímý vztah, neboť předepisování léčiv je ve většině členských států hrazeno příslušnými zdravotními pojišťovnami“ (
47
).
108.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že s ohledem na rizika pro veřejné zdraví a pro finanční rovnováhu systémů sociálního zabezpečení „mohou členské státy stanovit pro osoby pověřené maloobchodní distribucí léčiv přísné požadavky, pokud jde zejména o pravidla jejich uvádění na trh a dosahování zisku. Konkrétně mohou stanovit, že maloobchodní prodej léčiv smí zajišťovat v zásadě pouze lékárníci, a to vzhledem k zárukám, jaké musí lékárníci poskytovat, a k informacím, jaké musí být schopni spotřebiteli podat“ (
48
).
109.
Kromě toho mám za to, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle bojovat proti stoupající nadměrné spotřebě v odvětví klinické biologie a zneužívání zjištěnému v tomto odvětví. V této souvislosti připomínám, že toto ustanovení nemá za cíl zakázat existenci a provozování laboratoří, které nesplňují podmínky stanovené tímto ustanovením, nýbrž pouze podmínit úhradu z INAMI poskytováním rozborů za dodržení přesných požadavků, pokud jde o odbornou kvalifikaci provozovatelů těchto laboratoří. Vzhledem k výše uvedené judikatuře Soudního dvora týkající se držby kapitálu lékáren a laboratoří provádějících lékařskobiologické rozbory se mi takovéto požadavky jeví jako přiměřené.
110.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 3 odst. 1 body 3 a 4 královského nařízení č. 143 musí být považován za slučitelný s článkem 43 ES.
111.
Nyní je třeba vyvodit důsledky z tohoto zjištění pro žalobu na určení odpovědnosti za porušení unijního práva, kterou podal Fernand Ullens de Schooten proti belgickému státu.
112.
Podle ustálené judikatury uznává unijní právo nárok na náhradu, jsou-li splněny tři podmínky: cílem porušené právní normy je přiznání práv jednotlivcům, porušení je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti, která přísluší členskému státu, a škodou způsobenou poškozeným (
49
).
113.
Vzhledem k tomu, že se předpoklad, podle něhož porušení unijního práva vzniklo z důvodu neslučitelnosti čl. 3 odst. 1 bodů 3 a 4 královského nařízení č. 143 s článkem 43 ES, ukázal být nesprávným, Fernand Ullens de Schooten nemůže získat v rámci žaloby na určení odpovědnosti, kterou podal proti belgickému státu, nárok na náhradu škody založený na unijním právu.
114.
Z toho vyplývá, že takovéto žalobě nemůže cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu) v žádném případě vyhovět. Odpověď Soudního dvora na první, třetí a čtvrtou otázku, které jsou všechny založeny na – podle mého názoru nesprávném – předpokladu porušení unijního práva belgickým státem, proto není pro řešení sporu v původním řízení nijak užitečná. Navrhuji proto Soudnímu dvoru, aby svou odpověď omezil na body, které byly analyzovány výše v tomto stanovisku.
III – Závěry
115.
S ohledem na všechny předcházející úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl cour d’appel de Bruxelles (odvolací soud v Bruselu, Belgie) následovně:
„Za takových okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, se lze dovolávat článku 43 ES v rámci žaloby na určení odpovědnosti za porušení unijního práva podané proti členskému státu.
Článek 43 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle níž jen laboratoře klinické biologie provozované osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, to znamená lékaři, lékárníky, nebo osobami, které mají diplom z chemických věd, mohou provádět rozbory, jež mohou být hrazeny ze systému sociálního zabezpečení tohoto členského státu.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Moniteur belge ze dne 12. ledna 1983.
(
3
) – Článek 3 odst. 1 královského nařízení č. 143 zní následovně:
„Laboratoř musí být provozována:
[…]
3°
jednou nebo více osobami oprávněnými poskytovat služby klinické biologie, které skutečně provádějí rozbory v této laboratoři a které nejsou předepisujícími lékaři;
4°
soukromou společností využívající formu společnosti s ručením omezením, veřejné obchodní společnosti nebo družstva, jejíž společníci, jednatelé nebo výkonní pracovníci jsou výlučně osobami uvedenými v bodě 3 tohoto odstavce;
[…]“
(
4
) – Bod 9.
(
5
) – Bod 11.
(
6
) – Dále jen „EÚLP“.
(
7
) – CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
) – Viz v této souvislosti bod 24 předkládacího rozhodnutí.
(
9
) – Rozsudek ze dne 28. března 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 11).
(
10
) – Rozsudek ze dne 28. března 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 12).
(
11
) – Picod, F., „Libre circulation et situation interne“, Revue des affaires européennes, 2003-2004/1, s. 47, zejména s. 48.
(
12
) – Rozsudek ze dne 8. května 2013, Libert a další (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 33 a citovaná judikatura).
(
13
) – Podle Fernanda Ullens de Schootena vykazuje jeho situace mnoho vazeb na unijní právo. Využívá totiž své svobody pohybu v jiných členských státech, protože laboratoř BIORIM je provozována prostřednictvím kapitálu umístěného v jiných státech, zejména v Lucembursku, kde bylo jménem laboratoře otevřeno několik bankovních účtů. Belgický stát uplatnil odpovědnost za daňové dluhy Fernanda Ullens de Schootena vůči více lucemburským společnostem. Kromě toho, státní příslušníci usazení v jiných členských státech mohli využít služby laboratoře BIORIM.
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
) – Bod B.4.3. uvedeného rozsudku.
(
16
) – Viz zejména rozsudky ze dne 11. března 2010, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, bod 23 a citovaná judikatura, jakož i bod 24); ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez (C‑570/07 a C‑571/07, EU:C:2010:300, bod 40); ze dne 19. července 2012, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, bod 21); ze dne 8. května 2013, Libert a další (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 34); ze dne 5. prosince 2013, Venturini a další (C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:791, bod 25), jakož i ze dne 15. října 2015, Grupo Itevelesa a další (C‑168/14, EU:C:2015:685, bod 35 a citovaná judikatura, jakož i bod 36). Viz rovněž za účelem shrnutí této aktuální judikatury body 33 až 38 stanoviska generálního advokáta N. Wahla ve spojených věcech Venturini a další (C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:529). Jak uvádí Cheynel, B., „Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a.“, Revue des affaires européennes, 2013/2, s. 405, pokud jde o rozsudek ze dne 8. května 2013, Libert a další (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288), „zdá se, že zde Soudní dvůr připustil, že pouhá možnost restriktivních účinků vnitrostátní právní úpravy od nynějška stačí k tomu, aby uvedená právní úprava spadala do působnosti článků 21 SFEU (volný pohyb občanů), 45 SFEU (volný pohyb pracovníků), 49 SFEU (svoboda usazování), 56 SFEU (volný pohyb služeb) a 63 SFEU (volný pohyb kapitálu), bez ohledu na situaci státního příslušníka Unie, který se odvolává na rozpor takovéto právní úpravy s uvedenými ustanoveními“ (s. 407).
(
17
) – Viz zejména usnesení ze dne 14. března 2013, Loreti a další (C‑555/12, nezveřejněné, EU:C:2013:174, bod 20 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Komise v. Řecko (C‑140/03, EU:C:2005:242, bod 27 a citovaná judikatura).
(
19
) – Viz zejména rozsudek ze dne 6. října 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, bod 67).
(
20
) – Viz zejména rozsudky ze dne 18. prosince 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 37 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 15. října 2015, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, bod 17 a citovaná judikatura).
(
21
) – Jedná se o „vývoj judikatury směrem k harmonickému smíření požadavků vnitřního trhu, v tomto případě svobody usazování, a ochrany veřejného zdraví“ (viz Michel, V., „Laboratoires d’analyses médicales“, Revue Europe č. 2, únor 2011, komentář 59).
(
22
) – Viz rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie (C‑531/06, EU:C:2009:315), jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 23).
(
24
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 24).
(
25
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 25).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 31).
(
27
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 40).
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 41 a citovaná judikatura).
(
29
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 42 a citovaná judikatura).
(
30
) – Viz zejména rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 22 a citovaná judikatura).
(
31
) – Viz zejména rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 23 a citovaná judikatura).
(
32
) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 50 a citovaná judikatura).
(
33
) – Viz zejména rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 52 a citovaná judikatura).
(
34
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 53 a citovaná judikatura).
(
35
) – Bod 56.
(
36
) – Viz body 83 a 84 stanoviska generálního advokáta P. Mengozziho ve věci Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:305).
(
37
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 57).
(
38
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 57).
(
39
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 58).
(
40
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 65).
(
41
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 66 a citovaná judikatura).
(
42
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 67 a citovaná judikatura).
(
43
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 82 a citovaná judikatura).
(
44
) – Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Francie (C‑89/09, EU:C:2010:772, bod 82 a citovaná judikatura).
(
45
) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. března 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, bod 47 a citovaná judikatura).
(
46
) – Viz rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 57 a citovaná judikatura), jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 33).
(
47
) – Viz rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 57), jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 33).
(
48
) – Viz rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie (C‑531/06, EU:C:2009:315, bod 58 a citovaná judikatura), jakož i Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, bod 34).
(
49
) – Viz zejména rozsudek ze dne 10. července 2014, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, bod 50 a citovaná judikatura).