62008CC0480
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 20. října 2009 (
1
)
Věc C-480/08
Maria Teixeira
v.
London Borough of Lambeth
a
Secretary of State for the Home Department
„Volný pohyb osob — Právo pobytu — Státní příslušnice členského státu, která pracovala v jiném členském státě a po skončení své výdělečné činnosti v něm zůstala — Dítě získávající odborné vzdělání v hostitelském členském státě — Nedostatek vlastních prostředků na obživu — Nařízení (EHS) č. 1612/68 — Článek 12 — Směrnice 2004/38/ES“
I – Úvod
1.
Může občanka Unie, která není výdělečně činná ani nemá dostatečné vlastní prostředky, požadovat jako osoba pečující o svou dceru právo pobytu v členském státě, ve kterém dcera studuje jako dítě bývalého přeshraničního pracovníka?
2.
Tato otázka byla v projednávané věci Soudnímu dvoru předložena ze strany Court of Appeal of England and Wales (Civil Division) (
2
). Tato otázka dává Soudnímu dvoru příležitost upřesnit svou dosavadní judikaturu k článku 12 nařízení (EHS) č. 1612/68 (
3
) – zejména rozsudek Baumbast a R (
4
) – a vysvětlit poměr tohoto předpisu k nové směrnici o pobytu pro občany Unie a jejich rodinné příslušníky (směrnice 2004/38/ES (
5
)). Tato problematika má význam, který nelze podceňovat, nejen pro mnohé občany Unie, kteří opustili svou vlast a žijí v jiných členských státech, nýbrž také pro dotčené hostitelské státy.
3.
Tento případ vykazuje některé paralely s dosud probíhajícím řízením ve věci Ibrahim (C-310/08) (
6
), která byla rovněž zahájena na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Court of Appeal. V obou případech osoby, které nejsou výdělečně činné a nemají dostatečné vlastní prostředky, podaly žádosti o podporu na bydlení. K odůvodnění svých nároků se v obou případech opírají o údajné právo pobytu ve Spojeném království z důvodu péče o své nezletilé děti, které tam studují. Na rozdíl od věci Ibrahim však ve věci Teixeira žádost o sociální dávku nepochází od státní příslušnice třetího státu, nýbrž od občanky Unie, která dříve byla ve Spojeném království sama výdělečně činná a nadále tam žije.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
4.
Právní rámec Společenství je v tomto případě určen jednak směrnicí 2004/38, a jednak nařízením č. 1612/68.
1. Směrnice 2004/38
5.
Směrnice 2004/38 obsahuje v kapitole I (články 1 až 3) obecná ustanovení, v kapitole III (články 6 až 15) pravidla o právu pobytu a v kapitole IV (články 16 až 21) pravidla o právu trvalého pobytu.
6.
Podle definice pojmů obsažené v čl. 2 bodě I písm. c) se pojmem „rodinný příslušník“ ve smyslu směrnice 2004/38 rozumí:
„potomci v přímé linii, kteří jsou mladší 21 let nebo jsou vyživovanými osobami, a takoví potomci manžela či manželky nebo partnera či partnerky stanovení v písmenu b).“
7.
Článek 7 směrnice 2004/38, nazvaný „Právo pobytu po dobu delší než tři měsíce“, zní ve zkratce následovně:
„1.   Všichni občané Unie mají právo pobytu na území jiného členského státu po dobu delší než tři měsíce, pokud:
a)
jsou v hostitelském členském státě zaměstnanými osobami nebo osobami samostatně výdělečně činnými; nebo
b)
mají pro sebe a své rodinné příslušníky dostatečné prostředky, aby se po dobu svého pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, a jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika; nebo
c)
—
jsou zapsáni u soukromého či veřejného subjektu, akreditovaného nebo financovaného hostitelským členským státem v souladu s jeho právními předpisy nebo správní praxí z prvotního důvodu studia, včetně odborné přípravy, a
—
jsou účastníky zdravotního pojištění, kterým jsou v hostitelském členském státě kryta všechna rizika, a prohlášením nebo jiným podobným prostředkem podle své volby ujistí příslušný vnitrostátní orgán, že mají dostatečné prostředky pro sebe a své rodinné příslušníky, aby se po dobu jejich pobytu nestali zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu; nebo
d)
jsou rodinnými příslušníky doprovázejícími nebo následujícími občana Unie, který splňuje podmínky uvedené v písmenech a), b) nebo c).
2.   Právo pobytu stanovené v odstavci 1 se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky doprovázející nebo následující v hostitelském členském státě občana Unie, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu, za předpokladu, že tento občan Unie splňuje podmínky stanovené v odst. 1 písm. a), b) nebo c).
3.   Pro účely odst. 1 písm. a) si občan Unie, který již není zaměstnanou osobou ani samostatně výdělečně činnou osobou, ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné v těchto případech:
a)
není dočasně schopen pracovat v důsledku nemoci nebo úrazu;
b)
je řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání;
c)
je řádně zapsán jako nedobrovolný nezaměstnaný po skončení pracovní smlouvy na dobu určitou kratší jednoho roku nebo poté, co se během prvních dvanácti měsíců stal nedobrovolně nezaměstnaným, a zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání. V tom případě si postavení pracovníka ponechává na dobu alespoň šesti měsíců;
d)
zahájí odbornou přípravu. Pokud není nedobrovolně nezaměstnaný, může si postavení pracovníka ponechat, pouze vztahuje-li se odborná příprava k jeho předchozímu zaměstnání.
4.   […]“
8.
V souvislosti se zachováním práva pobytu rodinných příslušníků v případě smrti nebo odjezdu občana Unie je v čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38 obsaženo následující ustanovení:
„Odjezd občana Unie z hostitelského členského státu nebo jeho smrti nevede až do ukončení studia jeho dětí ke ztrátě práva pobytu jeho dětí ani rodiče, který o děti skutečně pečuje, bez ohledu na jejich státní příslušnost, pobývají-li tyto děti v hostitelském členském státě a jsou zapsány ve vzdělávacím zařízení za účelem studia.“
9.
Navíc je třeba poukázat na článek 16 směrnice 2004/38, který obsahuje obecná pravidla pro právo trvalého pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků:
„1.   Právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. Toto právo není vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III.
[…]
3.   Nepřetržitost pobytu není dotčena dočasnou nepřítomností po dobu nepřesahující celkem šest měsíců v roce, nepřítomností delšího trvání z důvodu plnění povinné vojenské služby ani souvislou nepřítomností po dobu nejvýše dvanácti měsíců z důležitých důvodů, například z důvodu těhotenství nebo narození dítěte, vážné nemoci, studia či odborné přípravy nebo vyslání do jiného členského státu nebo třetí země zaměstnavatelem.
4.   Již nabyté právo trvalého pobytu může být ztraceno pouze z důvodu nepřítomnosti v hostitelském členském státě po dobu delší než dva po sobě jdoucí roky.“
10.
Jak vyplývá z čl. 40 odst. 1 měla být směrnice 2004/38 členskými státy provedena do 30. dubna 2006.
2. Nařízení č. 1612/68
11.
Nařízení č. 1612/68 představuje jednu z právních úprav, které předcházely směrnici 2004/38. Posledně uvedenou směrnicí byla částečně zrušena (
7
).
12.
V článku 10 nařízení č. 1612/68, který byl zrušen směrnicí 2004/38, bylo do 30. dubna 2006 stanoveno toto:
„1.   Právo usadit se společně s pracovníkem, který je státním příslušníkem jednoho členského státu a je zaměstnán na území jiného členského státu, mají bez ohledu na své státní občanství tyto osoby:
a)
jeho manžel nebo manželka a jejich potomci mladší 21 let nebo na něm závislí;
b)
příbuzní ve vzestupné linii pracovníka a jeho manžela nebo manželky, kteří jsou na nich závislí.
2.   Členské státy umožní přijetí všech rodinných příslušníků, na které se nevztahuje ustanovení odstavce 1 a kteří jsou závislí na výše uvedeném pracovníkovi nebo s ním žijí v zemi posledního pobytu ve společné domácnosti.
3.   Pro použití odstavců 1 a 2 musí mít pracovník pro svou rodinu ubytování, které se považuje za obvyklé pro tuzemské pracovníky v regionu, kde je zaměstnán, aniž by toto ustanovení mohlo vést k diskriminaci mezi vlastními pracovníky a pracovníky z jiných členských států.“
13.
Článek 12 nařízení č. 1612/68, který nadále platí i poté, co směrnice 2004/38 vstoupila v platnost, obsahuje následující právní úpravu:
„Děti státního příslušníka členského státu, který je nebo byl zaměstnán na území jiného členského státu, mají přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu, pokud tyto děti mají bydliště na jeho území.
Členské státy budou podporovat podněty umožňující těmto dětem získávat uvedené vzdělání za co nejlepších podmínek.“
B – Vnitrostátní právo
14.
Příslušná vnitrostátní ustanovení byla v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce označena jako „komplexní“ a uvedena pouze ve shrnutí. Podle tohoto shrnutí je vnitrostátní právní situace následovná:
15.
Podle Housing Act vydaného v roce 1996 (
8
) se podpora na bydlení poskytne „oprávněným osobám“, které jsou bez domova a splňují určité podmínky.
16.
Z článku 185 Housing Act 1996 (
9
) vyplývá, že osoba nemá nárok na podporu na bydlení, pokud „je osobou ze zahraničí, která nesplňuje podmínky pro získání podpory na bydlení“. Toto ustanovení je pro Anglii podrobněji rozvedeno v ministerské vyhlášce takzvaných Eligibility Regulations (
10
).
17.
Z ustanovení čl. 6 odst. 1 Eligibility Regulations zejména vyplývá, že osoba, která nepodléhá imigrační kontrole, má nárok na podporu na bydlení pouze v případě, že má své obvyklé bydliště ve Spojeném království, kde má i právo pobytu (
11
).
18.
Za osoby s právem pobytu je v této souvislosti třeba vedle britských občanů považovat mimo jiné občany Unie, kteří vykonávají své právo vstoupit a pobývat na území Spojeného království na základě práva Společenství (
12
). Občané Unie nesplňují podmínky pro přiznání podpory na bydlení tehdy, jestliže využívají svého práva pobytu pouze z titulu uchazeče o zaměstnání nebo rodinného příslušníka uchazeče o zaměstnání, nebo tehdy, jestliže využívají svého prvotního práva pobytu ve Spojeném království na dobu nepřesahující tři měsíce (
13
).
19.
Podle čl. 6 odst. 2 Eligibility Regulations nemusejí kritérium obvyklého pobytu splňovat mimo jiné následující občané Unie: zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné, rodinní příslušníci zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné, jakož i osoby s právem trvalého pobytu ve Spojeném království.
20.
Nakonec je třeba poukázat na to, že směrnice 2004/38 byla ve Spojeném království provedena Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (
14
), která vstoupila v platnost dne 30. dubna 2006.
III – Skutkový stav v původním řízení a řízení před předkládajícím soudem
21.
Maria Teixeira, narozená dne 7. března 1971, je portugalskou státní příslušnicí. Do Anglie přicestovala v roce 1989 a v letech 1989 až 1991 zde pracovala jako uklízečka. Do země přicestovala se svým manželem, který je rovněž portugalským státním příslušníkem. Dne se těmto manželům ve Spojeném království narodila dcera Patricia. Patricia zahájila školní docházku ve Spojeném království v době, kdy M. Teixeira nepracovala (
15
).
22.
Manželství M. Teixeira a jejího manžela bylo následně rozvedeno, přičemž posledně jmenovaný rovněž nadále žije v Anglii. Dne 13. června 2006 nařídil soud, že Patricia bude žít se svým otcem, ale že má mít takový kontakt s matkou, jaký si bude přát. V listopadu 2006 zahájila Patricia docházku do kurzu péče o děti ve Vauxhall Learning Centre (
16
) v londýnském městském obvodu Lambeth. V březnu 2007 tehdy patnáctiletá Patricia začala žít se svou matkou.
23.
Maria Teixeira byla ve Spojeném království několikrát přechodně zaměstnána. Naposledy pracovala začátkem roku 2005.
24.
Dne 11. dubna 2007 požádala odvolatelka London Borough of Lambeth (
17
) o podporu na bydlení z důvodu, že se ocitla bez přístřeší. Tato žádost byla odmítnuta z důvodu, že M. Teixeira nemá na podporu na bydlení právní nárok. Ani námitka podaná ze strany M. Teixeira nepřinesla změnu odmítavého stanoviska.
25.
Rozhodnutí o odepření podpory na bydlení napadla M. Teixeira v prvním stupni žalobou podanou k London Lambeth County Court (
18
), avšak bez úspěchu (
19
). Nyní se případem v odvolacím stupni zabývá Court of Appeal of England and Wales (Civil Division), předkládající soud.
26.
Podle předkládacího usnesení M. Teixeira ve sporu v původním řízení uznává, že
—
není zaměstnanou osobou, nemá dostatečné prostředky a nemá právo pobytu podle čl. 7 odst. 1 směrnice 2004/38,
—
nezachovala si postavení zaměstnané osoby, neboť nesplňuje podmínky čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38 a
—
nemá právo trvalého pobytu podle článku 16 směrnice 2004/38.
27.
Své právo pobytu ve Spojeném království odvozuje M. Teixeira ve sporu v původním řízení pouze z okolnosti, že je od března 2007 rodičem, který skutečně pečuje o svou dceru Patricii, která ve Spojeném království studuje a podle článku 12 nařízení č. 1612/68 má ve Spojeném království právo pobytu (
20
).
IV – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce a řízení před Soudním dvorem
28.
Usnesením ze dne 10. října 2008 Court of Appeal přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„V situaci kdy i) občan Unie vstoupil na území Spojeného království, ii) občan Unie pobýval po určitá období ve Spojeném království jako pracovník, iii) občan Unie přestal mít postavení pracovníka, avšak ze Spojeného království neodjel, iv) občan Unie si nezachoval postavení zaměstnané osoby, přičemž nemá právo pobytu podle článku 7 směrnice 2004/38/ES ani právo trvalého pobytu podle článku 16 téže směrnice, v) dítě občana Unie zahájilo školní docházku v době, kdy občan Unie nebyl pracovníkem, avšak dítě pokračovalo ve školní docházce ve Spojeném království v obdobích, kdy občan Unie pracoval ve Spojeném království, vi) občan Unie je rodičem, který skutečně pečuje o své dítě, a vii) občan Unie a jeho dítě nemají dostatečné prostředky:
1)
Požívá takový občan Unie práva pobytu ve Spojeném království pouze tehdy, pokud splňuje podmínky stanovené směrnicí 2004/38?
nebo
2)
a)
Požívá takový občan Unie práva pobytu vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68, jak jej vykládá Soudní dvůr, aniž by musel splňovat podmínky stanovené ve směrnici 2004/38?
b)
Pokud ano, musí disponovat dostatečnými prostředky na to, aby se nestal zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu během jím plánované doby pobytu, a musí mít kompletní zdravotní pojištění v hostitelském členském státu?
c)
Pokud ano, musí jeho dítě zahájit svoji školní docházku v době, kdy občan Unie byl pracovníkem, aby měl tento občan Unie právo pobytu vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68, jak jej vykládá Soudní dvůr, nebo postačí, když byl občan Unie pracovníkem kdykoli poté, co dítě zahájilo školní docházku?
d)
Zaniká nějaké právo pobytu občana Unie z titulu rodiče, který skutečně pečuje o dítě, jež získává vzdělání, okamžikem, kdy dítě dovrší 18 let?
3)
Je-li odpověď na první otázku kladná, je situace odlišná za takových okolností, jaké jsou dotčeny v projednávané věci, kdy dítě zahájilo školní docházku přede dnem, ke kterému měla být členskými státy provedena směrnice 2004/38, avšak matka se stala rodičem skutečně pečujícím o dítě a uplatnila právo pobytu z titulu, že je rodičem, který skutečně pečuje o dítě, až v březnu 2007, tedy až po datu, k němuž měla být směrnice provedena?“
29.
V řízení před Soudním dvorem se vedle M. Teixeira a London Borough of Lambeth písemně a ústně vyjádřily dánská vláda, portugalská vláda, vláda Spojeného království a Komise Evropských společenství (
21
). Dále předložil své vyjádření Kontrolní úřad ESVO.
V – Posouzení
30.
Svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce předkládající soud v podstatě žádá o přezkum toho, zda je nevýdělečný občan Unie v situaci, v jaké se nachází M. Teixeira, oprávněn k pobytu podle práva Společenství, když sám není hospodářsky nezávislý. Existence takového práva pobytu je totiž podle vnitrostátního práva podmínkou pro poskytnutí podpory na bydlení, o kterou M. Teixeira požádala.
31.
Názory účastníků řízení se v této otázce liší.
32.
Maria Teixeira se domnívá, že jí jako osobě pečující o svou dceru, která studuje, svědčí na základě článku 12 nařízení č. 1612/68 právo pobytu ve Spojeném království, aniž by sama musela mít dostatečné prostředky nebo být účastníkem zdravotního pojištění. V tom s ní souhlasí Komise a Kontrolní úřad ESVO. V témže smyslu se vyjádřila i italská vláda ve věci Ibrahim (C-310/08). Rovněž portugalská vláda dochází k tomuto výsledku (
22
). Diametrálně protikladné stanovisko zastávají London Borough of Lambeth, dánská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Irsko ve věci Ibrahim.
33.
Níže budu nejdříve zkoumat, zda občan Unie v situaci, v jaké se nachází M. Teixeira, může dovozovat právo pobytu jako osoba pečující o své dítě pouze z článku 12 nařízení č. 1612/68 (viz níže, oddíl A). Jako druhý krok pojednám o otázce, zda takové právo pobytu předpokládá, že žadatel bude mít dostatečné prostředky a bude účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika (viz níže, oddíl B). Konečně se budu zabývat třemi časovými faktory vznesenými předkládajícím soudem v souvislosti s příslušnými nároky M. Teixeira z článku 12 nařízení č. 1612/68 (viz níže, oddíl C).
A – Lze z článku 12 nařízení č. 1612/68 dovodit právo pobytu rodiče pečujícího o dítě?
34.
Podstatou první části druhé otázky (
23
) předkládajícího soudu je, zda z článku 12 nařízení č. 1612/68 lze dovodit právo pobytu pro osobu, která v hostitelském členském státě jakožto rodič pečuje o studující dítě přeshraničního pracovníka.
35.
Článek 12 nařízení č. 1612/68 nepochybně obsahuje právo na přístup ke vzdělávání: Děti přeshraničního pracovníka, které bydlí v členském státě, ve kterém pracovník vykonává nebo vykonával svou výdělečnou činnost, jsou v tomto státě oprávněny mít „přístup k obecnému, učňovskému a odbornému vzdělání“. Sporné však je, zda s tímto právem na přístup ke vzdělávání ruku v ruce kráčí také právo pobytu dítěte a rodiče, který o ně v hostitelském členském státě pečuje.
36.
Případné právo pobytu rodiče z titulu osoby pečující o dítě je vůči právu pobytu dítěte právem akcesorickým; závisí tedy na tom, zda dítě samo požívá prává pobytu. Proto se následně budu věnovat nejdříve právu pobytu dítěte za účelem studia (níže, oddíl 1) a teprve poté právu pobytu osoby o dítě pečující (níže, oddíl 2).
1. Právo pobytu dítěte za účelem studia
37.
London Borough of Lambeth, dánská vláda a vláda Spojeného království zastávají jednotný názor, že článek 12 nařízení č. 1612/68 obsahuje výlučně právo na přístup ke vzdělávání. Avšak s tím spojené právo pobytu dítěte podle nich z tohoto ustanovení nevyplývá. Původně bylo údajně zakotveno v článku 10 nařízení; od zrušení posledně uvedeného ustanovení je podle nich právo pobytu třeba určovat podle směrnice 2004/38 (
24
).
38.
Je pravda, že článek 12 nařízení č. 1612/68 nepřiznává dětem právo usadit se v hostitelském členském státě. Jak ukazuje již znění článku 12, mohou děti využít práva na přístup ke vzdělávání pouze tehdy, „pokud […] mají bydliště na […] území [tohoto členského státu]“. Musí se tedy jednat o děti, které již předtím za účelem soužití s přeshraničním pracovníkem měly bydliště v hostitelském členském státě (
25
). Právo na přístup ke vzdělávání zakotvené v článku 12 má totiž původ v okolnosti, že dítě následovalo svého otce nebo svou matku jakožto přeshraničního pracovníka do hostitelského členského státu (
26
).
39.
Pokud však dítě jako člen rodiny přeshraničního pracovníka má své bydliště v hostitelském členském státě nebo se tam již – jak to v projednávaném případě platí pro dceru M. Teixeira – narodilo, pak se jeho právní postavení podle článku 12 nařízení č. 1612/68 osamostatňuje. Jeho právo na přístup ke vzdělávání poté v budoucnu již nezávisí na tom, zda si jeho otec nebo jeho matka v hostitelském členském státě zachová právní postavení přeshraničního pracovníka (
27
). Právo na přístup ke vzdělávání má i dítě, jehož rodič „byl zaměstnán“ v hostitelském členském státě jako přeshraniční pracovník pouze v minulosti.
40.
Na rozdíl od toho, co tvrdí někteří účastníci řízení, tedy výkon práva na přístup ke vzdělávání nemůže být podmíněn zejména tím, že dítěti zůstane po dobu jeho vzdělávání zachováno jeho zvláštní právo pobytu podle čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1612/28 (
28
), tedy jeho právem mít bydliště u jednoho z rodičů, který je přeshraničním pracovníkem (
29
). V opačném případě by zejména pro děti bývalých přeshraničních pracovníků právo na přístup ke vzdělávání podle článku 12 ve značném rozsahu vyšlo naprázdno. Často totiž rodič, který „byl zaměstnán“ v hostitelském členském státě, tento stát po ukončení svého zaměstnání znovu opustí, takže tam společná domácnost s dítětem bez dalšího již vůbec není možná (
30
).
41.
Článek 12 nařízení ostatně nikterak neodkazuje na ustanovení o právu pobytu, ale spokojuje se s tím, že dítě přeshraničního pracovníka, které chce v hostitelském členském státě získat vzdělání, tam již „[má] bydliště“.
42.
S tím spojené právo dítěte přeshraničního pracovníka, které má bydliště v hostitelském členském státě, pobývat v uvedeném státě za účelem studia, vyplývá bezprostředně z článku 12 nařízení č. 1612/68 (
31
). Toto ustanovení totiž nesmí být vzhledem ke kontextu právní úpravy a svému účelu vykládáno restriktivně ani zbaveno svého užitečného účinku (
32
).
43.
Článek 12 náleží do řady ustanovení, která mají za cíl vytvořit co nejlepší podmínky pro začlenění rodiny přeshraničního pracovníka do prostředí hostitelské země (
33
). Jak zdůraznil Soudní dvůr, aby takovéto začlenění bylo úspěšné, je nezbytné, aby dítě pracovníka Společenství mělo možnost absolvovat školní docházku a studovat v hostitelském členském státě za účelem úspěšného ukončení této docházky nebo studia (
34
).
44.
Pro přeshraničního pracovníka by bylo mnohem méně atraktivní využít svého práva na volný pohyb osob, kdyby si nemohl být jist tím, že jeho děti v hostitelském členském státě smějí studovat a toto studium také ukončit (
35
). Kdyby přerušení nebo ukončení činnosti přeshraničního pracovníka v hostitelském členském státě vedlo k tomu, že by v něm i jeho děti automaticky ztratily své právo pobytu, a tudíž by musely přerušit studium, byl by důvod obávat se, že budou znevýhodněny, pokud jde o jejich další studijní a profesní vývoj. Tyto děti by pak možná byly nuceny, pokračovat ve studiu v zahraničí, což s sebou vzhledem k rozdílnosti vnitrostátních vzdělávacích systémů a příslušných používaných vyučovacích jazyků může přinášet značné obtíže. Těmto znevýhodněním se lze vyhnout pouze tehdy, když dětem přeshraničního pracovníka – rovněž a především z hlediska práva pobytu – bude umožněno pokračovat ve studiu a odborném vzdělávání v hostitelském členském státě až do jeho ukončení, nezávisle na tom, zda je tam jejich rodič během celé doby vzdělávání výdělečně činný, či nikoli. Současně je tímto způsobem nejlépe zajištěno, aby se děti přeshraničních pracovníků v hostitelském členském státě mohly plně integrovat.
45.
Za těchto okolností by bylo v rozporu s kontextem právní úpravy a účelem čl. 12 nařízení č. 1612/68 to, že by byl výkon práva na přístup ke vzdělávání vázán na existenci zvláštního oprávnění k pobytu dítěte podle jiných právních předpisů (
36
). Naopak článek 12 nařízení č. 1612/68 poskytuje studujícímu dítěti samostatné právo pobytu (
37
).
46.
Na tom se nic nezměnilo – na rozdíl od názoru některých účastníků řízení – ani vstupem v platnost směrnice 2004/38. Z ničeho nevyplývá, že zákonodárce Společenství chtěl vydáním směrnice 2004/38 změnit tehdy známý článek 12 nařízení č. 1612/68 tak, jak jej vykládal Soudní dvůr (
38
), a jeho normativní obsah napříště omezit na pouhé právo na přístup ke vzdělávání.
47.
Směrnice 2004/38 totiž vedla ke změně nařízení č. 1612/68 jen v tom rozsahu, že zrušila jeho články 10 a 11. Na žádném z těchto ustanovení však není založeno právo dětí přeshraničních pracovníků pobývat za účelem studia v hostitelském členském státě. Toto právo pobytu spíše vyplývá, jak bylo právě vyloženo (
39
), přímo z článku 12 nařízení č. 1612/68, jehož normativního obsahu se směrnice 2004/38 nedotknula.
48.
Proti tomu nelze namítat, že jsou nyní ve směrnici 2004/38 shrnuta veškerá práva pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků, takže z článku 12 nařízení č. 1612/68 již nesmí být dovozováno žádné samostatné právo pobytu. Je sice pravdou, že směrnice 2004/38 kodifikuje dříve existující nástroje Společenství, které až do té doby upravovaly právní situace některých skupin osob (
40
). Je rovněž nesporné, že směrnice 2004/38 platí pro každého občana Unie a jeho rodinné příslušníky (
41
). Nicméně směrnice neobsahuje vyčerpávající a konečnou úpravu všech možných práv pobytu těchto občanů Unie a jejich rodinných příslušníků.
49.
Tak například ve směrnici 2004/38, jako již v právních úpravách, které jí předcházely, chybí výslovná a vyčerpávající právní úprava práva pobytu pro rodiče, kteří sami nejsou výdělečně činní, avšak pečují o nezletilé občany Unie (
42
). Dále ve směrnici 2004/38 pro případ návratu občana Unie do jeho domovského státu nejsou žádná výslovná ustanovení o právu pobytu jeho rodinných příslušníků, kteří sami nejsou občany Unie, v domovském státě (
43
).
50.
Ani zde dotčené otázky práva pobytu v souvislosti se studiem dětí občanů Unie nejsou ve směrnici 2004/38 upraveny vyčerpávajícím způsobem.
51.
Je sice pravda, že studujícím dětem občana Unie přísluší právo pobytu v hostitelském členském státě jako rodinným příslušníkům podle obecných pravidel směrnice (
44
). Ve směrnici 2004/38 však chybí zvláštní právo pobytu pro studující děti, srovnatelné s právem pobytu stanoveným v článku 12 nařízení č. 1612/68. Článek 12 odst. 3 této směrnice zejména nevytváří žádné takové samostatné právo pobytu za účelem studia; toto ustanovení spíše předpokládá existenci práva pobytu a pouze stanovuje jeho zachování v případě smrti nebo odjezdu občana Unie, dokud dítě tohoto občana Unie neukončí své studium (
45
).
52.
Článek 12 nařízení č. 1612/68 a čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38 se zcela neshodují. Z hlediska své osobní oblasti působnosti je čl. 12 odst. 3 směrnice pojat šíře než článek 12 nařízení, neboť se vztahuje i na děti hospodářsky nečinných občanů Unie. Z hlediska své věcné působnosti je oproti tomu čl. 12 odst. 3 směrnice mnohem užší než článek 12 nařízení, jelikož stanoví pravidlo pouze pro případ smrti nebo odjezdu občana Unie.
53.
Absence samostatné a komplexní úpravy práva pobytu za účelem studia ve směrnici 2004/38 jasně naznačuje, že i po vstupu této směrnice v platnost zůstává prostor pro použití článku 12 nařízení č. 1612/68 jakožto právního základu práv pobytu.
54.
To platí jednak pro studující děti přeshraničních pracovníků, které již dovršily věku 21 let a nejsou vyživovány svými rodiči. Tyto děti si již nemohou nárokovat obecné právo pobytu podle čl. 7 odst. 1 písm. d) směrnice 2004/38, jelikož nejsou považovány za rodinné příslušníky (
46
). Působnost článku 12 nařízení č. 1612/68 oproti tomu není omezena ani věkem, ani nezávisí na skutečnosti, zda studující osoba je osobou vyživovanou, či nikoli (
47
).
55.
Zároveň má článek 12 nařízení č. 1612/68 nadále význam, pokud jde o právo pobytu studujících dětí bývalých přeshraničních pracovníků. Jak bylo právě vyloženo, obsahuje tato směrnice 2004/38 ve svém čl. 12 odst. 3 pouze neúplnou úpravu, která platí jen pro případy smrti nebo odjezdu, která se však nezabývá dětmi bývalého přeshraničního pracovníka, který i po ukončení své výdělečné činnosti zůstal v hostitelském členském státě. Článek 12 nařízení č. 1612/68 se oproti tomu zabývá i posledně uvedeným případem (
48
).
56.
Nelze se domnívat, že zákonodárce Společenství chtěl při vydání směrnice 2004/38 s ohledem na práva pobytu studujících dětí vědomě zaostat za článkem 12 nařízení č. 1612/68 a zvláštní práva pobytu přiznat již jen osobám uvedeným v čl. 12 odst. 3 směrnice. Cílem směrnice 3004/38 je podle jejího třetího bodu odůvodnění zjednodušit a posílit právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie. S tímto cílem by nebylo slučitelné, kdyby občanům Unie na základě směrnice 2004/38 příslušelo méně práv než na základě aktů sekundárního práva, které mění nebo zrušuje (
49
).
57.
Článek 12 nařízení č. 1612/68 tedy i po vstupu směrnice 2004/38 v platnost zůstává samostatným právním základem pro právo pobytu osob, které mají za účelem studia bydliště v členském státě, ve kterém jejich otec nebo matka je nebo byl zaměstnán jako přeshraniční pracovník.
2. Odvozené právo pobytu rodiče jako osoby pečující o dítě
58.
Jestliže dítěti podle článku 12 nařízení č. 1612/68 svědčí právo získat vzdělání v hostitelském členském státě, pak podle judikatury požívá na základě téhož ustanovení práva pobytu v tomto členském státě i rodič, který o děti skutečně pečuje (
50
).
59.
Takové odvozené právo pobytu rodiče, který skutečně pečuje o své dítě, je často nezbytné, aby bylo zajištěno právo na vzdělávání dítěte podle článku 12 nařízení č. 1612/68. Právo dětí přeshraničních pracovníků na přístup ke vzdělávání v hostitelském členském státě by za určitých okolností mohlo vyjít na prázdno, kdyby měla být jejich rodičům odepřena možnost osobně o tyto děti pečovat během jejich vzdělávání, a za tímto účelem s nimi společně bydlet v hostitelském členském státě (
51
). Oproti tomu právo pobytu pro rodiče, který skutečně pečuje o své dítě, těmto dětem výkon jejich práva na vzdělání (
52
) ulehčuje.
60.
Současně uznáním odvozeného práva pobytu rodiče, který skutečně pečuje o své dítě, je učiněno zadost právu dítěte a jeho rodičů na respektování jejich rodinného života (
53
), které je stanoveno v čl. 8 odst. 1 EÚLP (
54
) a rovněž bylo převzato do článku 7 Listiny základních práv (
55
).
61.
Mimoto je tímto způsobem zajištěno, aby děti přeshraničních pracovníků mohly v hostitelském členském státě získávat vzdělání „za co nejlepších podmínek“ (čl. 12 odst. 2 nařízení č. 1612/68) a „za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu“ (čl. 12 odst. 1 nařízení č. 1612/68) (
56
). K těmto předpokladům, resp. podmínkám, v neposlední řadě náleží to, aby děti a mladiství mohli vyrůstat ve svém rodinném prostředí, které důvěrně znají, což v obvyklém případě znamená, že žijí společně se svými rodiči, popř. se svým rodičem, který o ně skutečně pečuje.
62.
Konečně uznání odvozeného práva pobytu pro rodiče, který o dítě skutečně pečuje, představuje také jednu z podmínek pro co nejlepší začlenění dětí přeshraničních pracovníků do sociálního života hostitelského členského státu (
57
).
3. Dílčí závěr
63.
Z výše uvedeného lze tedy učinit následující závěr:
Pokud dítě občana Unie studuje ve členském státě, ve kterém tento občan Unie je nebo byl zaměstnán jako přeshraniční pracovník, svědčí rodiči, který o dítě skutečně pečuje, právo pobytu v hostitelském členském státě odvozené z článku 12 nařízení č. 1612/68.
B – Je právo pobytu dáno pouze v případě, že žadatel má dostatečné prostředky a je účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika?
64.
Podstatou první otázky a druhé části druhé otázky (
58
) předkládajícího soudu je, zda právo pobytu osoby, která v hostitelském členském státě jako rodič pečuje o studující dítě přeshraničního pracovníka a sama není výdělečně činná, závisí na tom, zda má tato osoba dostatečné prostředky a je účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika, tj. je „hospodářsky nezávislá“ (
59
).
65.
Na rozdíl od ostatních účastníků řízení považují London Borough of Lambeth, dánská vláda a vláda Spojeného království za nezbytné omezit práva vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68 na hospodářsky nezávislé osoby.
66.
To by mělo za následek, že by osoba nacházející se v situaci M. Teixeira nemohla z článku 12 nařízení č. 1612/68 dovodit právo pobytu, jelikož v současnosti nemá dostatečné prostředky ani není pro Spojené království účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika.
67.
Ze znění článku 12 nařízení č. 1612/68, který nesmí být vykládán restriktivně (
60
), však žádný takový požadavek hospodářské nezávislosti nevyplývá.
68.
Ani dosavadní judikatura k článku 12 nařízení č. 1612/68 neváže práva pobytu dětí a o ně pečujících rodičů odvozená z tohoto ustanovení na jakkoli upravenou podmínku hospodářské nezávislosti. V této souvislosti stojí za povšimnutí zejména rozsudek Echternach a Moritz, jakož i rozsudek Baumbast a R.
—
V rozsudku Echternach a Moritz nebyla existence dostatečných prostředků nijak zkoumána. Ani jednomu z dotčených studentů nebyla odepřena možnost dovolávat se článku 12 nařízení č. 1612/68, ačkoli v původním řízení vedle práva pobytu uplatnili také nároky na podporu pro financování studia, které byly mimo jiné určeny k pokrytí jejich životních nákladů, životních nákladů osob, které vůči nim měly nárok na výživu, jakož i nákladů zdravotního pojištění, a které měly každopádně částečně povahu sociální pomoci (
61
).
—
V rozsudku Baumbast a R byla okolnost, že pan Baumbast měl dostatečné prostředky, zmíněna pouze v souvislosti s jeho vlastním právem pobytu podle článku 18 ES jako nikoli hospodářsky činného občana Unie (
62
). Žádnou roli naproti tomu dostatečné prostředky nehrály ve zde relevantních pasážích uvedeného rozsudku, které jsou věnovány právům pobytu manželky a dcery pana Baumbasta podle článku 12 nařízení č. 1612/68 (
63
).
69.
Zákonodárce bezpochyby vycházel z toho, že rodinní příslušníci přeshraničního pracovníka, kteří s ním žijí v hostitelském členském státě, mají zpravidla dostatečné prostředky, jelikož jsou buď sami v hostitelském členském státě výdělečně činní (článek 11 nařízení č. 1612/68), nebo se o ně stará přeshraniční pracovník, který ze svých příjmů hradí jejich výdaje a poskytuje jim ubytování (čl. 10 odst. 1 a 3 nařízení č. 1612/68).
70.
Zákonodárce v nařízení 1612/68 nicméně dostatečné prostředky neučinil podmínkou pobytu v hostitelském členském státě. Přeshraniční pracovníci naopak podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 mají nárok na téže sociální výhody jako vnitrostátní pracovníci (
64
). Tento nárok je v rámci článku 12 nařízení č. 1612/68 rozšířen i na jejich děti, pokud v hostitelském členském státě studují (
65
).
71.
Absence požadavku hospodářské nezávislosti v nařízení č. 1612/68 představuje podstatný rozdíl mezi tímto nařízením a některými později přijatými směrnicemi, ve kterých práva volného pohybu osob a pobytu nevýdělečně činných občanů Unie byla podřízena výslovné podmínce prokázání dostatečných prostředků a zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika (
66
). Na to správně upozornil Kontrolní úřad ESVO.
72.
London Borough of Lambeth, dánská vláda a vláda Spojeného království se nicméně domnívají, že nyní musí podléhat podmínce hospodářské nezávislosti i článek 12 nařízení č. 1612/68. To vyvozují ze směrnice 2004/38, která mezitím vstoupila v platnost, v jejímž světle údajně musí být nyní článek 12 nařízení č. 1612/68 vykládán a používán.
73.
Tato argumentace není přesvědčivá.
74.
Jak již bylo uvedeno (
67
), bylo by v rozporu s účelem směrnice 2004/38, kdyby byl kvůli ní omezen normativní obsah článku 12 nařízení č. 1612/68. Směrnice 2004/38 má totiž za cíl zjednodušit a posílit právo volného pohybu a pobytu všech občanů Unie (
68
). S tímto by nebylo slučitelné, kdyby občanům Unie na základě směrnice 2004/38 příslušelo méně práv než na základě aktů sekundárního práva, které mění nebo zrušuje (
69
).
75.
Kromě těchto všeobecných úvah hovoří proti tomu, aby práva, která lze vyvodit z článku 12 nařízení č. 1612/68, byla omezena pouze na hospodářsky nezávislé osoby, i východiska zákonodárce vyjádřená konkrétně ve směrnici 2004/38.
76.
Směrnice 2004/38 rozhodně obecně nepodmiňuje veškerá práva pobytu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků hospodářskou nezávislostí dotčených osob. Spíše se v této směrnici pokračuje v již doposud obvyklém rozlišení (
70
) mezi dvěma kategoriemi práv pobytu: Práva nevýdělečně činných občanů Unie a jejich rodinných příslušníků v zásadě závisejí na prokázání dostatečných prostředků a zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika (čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) ve spojení s písm. d) směrnice), zatímco práva výdělečně činných občanů Unie a jejich rodinných příslušníků žádnému takovému omezení nepodléhají (čl. 7 odst. 1 písm. a) ve spojení s písm. d) směrnice).
77.
Práva odvoditelná z článku 12 nařízení č. 1612/68 je třeba přiřadit k posledně uvedené kategorii; mohou se jich dovolávat rodinní příslušníci občanů Unie, kteří jsou nebo byli jako přeshraniční pracovníci v hostitelském členském státě výdělečně činní. Proto – i při zohlednění východisek zákonodárce, na kterých směrnice 2004/38 spočívá – není vhodné tato práva podmiňovat hospodářskou nezávislostí dotčených osob.
78.
Tento závěr je potvrzen, pokud se podíváme na čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38. Je v něm pro případ smrti nebo odjezdu občana Unie z hostitelského členského státu stanoveno, že právo pobytu jeho studujících dětí, jakož i právo pobytu rodiče, který o děti skutečně pečuje, zůstává zachováno až do ukončení studia těchto dětí. Na rozdíl od některých souvisejících ustanovení o zachování práv pobytu (
71
), neobsahuje čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38 podmínku hospodářské nezávislosti dětí nebo jejich rodiče. Prokázání dostatečných prostředků a zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika, tam není stanoveno jako podmínka setrvání v hostitelském členském státě.
79.
Projednávaný případ jako takový sice nespadá do působnosti čl. 12 odst. 3 směrnice 2004/38, protože žádný z obou rodičů studujícího dítěte Patricie nezemřel ani Spojeného království neopustil. Ustanovení však ukazuje, že směrnice 2004/38 přikládá zvláštní důležitost právnímu postavení studujících dětí a rodičů pečujících o ně a tyto privileguje vůči ostatním rodinným příslušníkům občanů Unie.
80.
Tedy i aktuální východiska zákonodárce, vyjádřená ve směrnici 2004/38, hovoří celkově proti tomu, aby práva pobytu vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68 byla napříště podmíněna hospodářskou nezávislostí studujícího dítěte nebo o ně pečujícího rodiče.
81.
Bezpochyby může mít tento široký výklad článku 12 nařízení č. 1612/68, jak vyplývá již z dosavadní judikatury Soudního dvora, kterou jsem zde uvedla, za následek to, že osoby, jako jsou M. Teixeira a její dcera, které samy nejsou hospodářsky nezávislé, budou požadovat v hostitelském členském státě sociální pomoc. To by však v normálním případě nemělo způsobovat nepřijatelné zatížení pro veřejné rozpočty a sociální systémy hostitelského členského státu. Pro financování jeho veřejných rozpočtů a sociálních systémů otec nebo matka studujícího dítěte v rámci své – současné nebo bývalé – činnosti jako přeshraniční pracovníci totiž přispívali prostřednictvím daní a dávek na sociální zabezpečení. Rovněž pokud na přeshraniční pracovníky výdělečně činné v hostitelském členském státě pohlížíme jako na skupinu, pak na financování přispívají.
82.
Ostatně určitá míra finanční solidarity hostitelského členského státu s příslušníky jiných členských států až doposud byla inherentní všem nástrojům Společenství v oblasti volného pohybu osob a práva pobytu, a to i pokud jde o osoby, které nejsou výdělečně činné (
72
). Nyní je tato myšlenka znovu vyjádřena v preambuli směrnice 2004/38. V ní není ani v případě prvního pobytu osoby v hostitelském členském státě kategoricky vyloučena možnost využít sociálních podpor; taková pomoc pouze nemá být využívána nepřiměřeně (
73
). Mimoto stanoví čl. 14 odst. 3 směrnice 2004/38, že vyhoštění ze země nesmí být automatickým důsledkem využití systému sociální pomoci hostitelského členského státu občanem Unie nebo jeho rodinnými příslušníky.
83.
Zásada finanční solidarity s příslušníky jiných členských států samozřejmě hostitelský členský stát nenutí tolerovat zneužívání. Podle obecné zásady práva Společenství totiž použití právní úpravy Společenství nemůže být rozšířeno tak, aby zahrnovalo zneužívající praktiky (
74
). Tato zásada se odrazila i v článku 35 směrnice 2004/38 (
75
). Členské státy tak stále mají možnost zabránit veškerému zneužívajícímu uplatnění práv obsažených v článku 12 nařízení č. 1612/68. Existence zneužití však musí být objektivně zkoumána pomocí celkového posouzení veškerých okolností konkrétního případu a nelze ji dovodit z pouhé skutečnosti, že dotčená osoba využila práv poskytnutých článkem 12 nařízení č. 1612/68 (
76
).
84.
V projednávaném případě nic nenaznačuje, že by se M. Teixeira nebo její dcera mohly zneužívajícím způsobem odvolávat na článek 12 nařízení č. 1612/68 nebo využívat finanční solidarity hostitelského členského státu.
85.
Maria Teixeira žila v době podání své žádosti o podporu na bydlení ve Spojeném království nepřetržitě (
77
) zhruba 18 let. Pokud jde o její dceru Patricii, ta je občankou Unie narozenou v hostitelském členském státě, která tam – jak je třeba se domnívat – absolvovala celou školní docházku. S výhradou jiných skutkových zjištění předkládajícího soudu lze tedy vyjít z toho, že se situace M. Teixeira a její dcery vyznačuje poměrně vysokou měrou integrace v hostitelském členském státě. Za těchto okolností se určitá míra finanční solidarity hostitelského členského státu vůči nim zdá být odůvodněná.
86.
Výše uvedené je tedy třeba shrnout do následujícího závěru:
Právo pobytu rodiče, který skutečně pečuje o studující dítě přeshraničního pracovníka, které vyplývá z článku 12 nařízení č. 1612/68, nezávisí na tom, zda má tento rodič dostatečné prostředky a je účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika.
C – Časové aspekty
87.
Konečně je třeba zkoumat, jaký vliv mají na právo pobytu osoby v situaci, v jaké se nachází M. Teixeira, tři časové aspekty vznesené předkládajícím soudem.
1. V jakém okamžiku musela být studující osoba dítětem přeshraničního pracovníka?
88.
Podstatou třetí části druhé otázky (
78
) předkládajícího soudu je, v jakém okamžiku studující osoba musela být dítětem přeshraničního pracovníka, aby mohl být použit článek 12 nařízení č. 1612/68. Konkrétněji se táže, zda se toto ustanovení použije pouze v případě, že rodič, který o studující dítě pečuje, byl sám v hostitelském členském státě jako přeshraniční pracovník výdělečně činný již v době, kdy dítě studium započalo.
89.
Tato otázka je položena vzhledem ke skutečnosti, že M. Teixeira v době, kdy její dcera započala studium, nebyla ve Spojeném království výdělečně činná, přičemž výdělečně činná byla pouze před zahájením dceřina studia a přechodně i v jeho průběhu. Za těchto podmínek má předkládající soud pochyby, zda Patricia – a tím koneckonců i její matka jakožto osoba, která o ni pečuje – se dnes může dovolávat článku 12 nařízení č. 1612/68.
90.
K tomu je třeba poznamenat, že působnost článku 12 nařízení č. 1612/68 není omezena na případy, kdy rodič studujícího dítěte měl právní postavení přeshraničního pracovníka právě v okamžiku zahájení studia svého dítěte.
91.
Již podle svého znění toto ustanovení platí jak pro děti, jejichž rodič na území hostitelského členského státu „je zaměstnán“, tak pro děti, jejichž rodič tam „byl zaměstnán“. Děti bývalého přeshraničního pracovníka se tedy článku 12 mohou dovolávat stejně jako děti občanů Unie, kteří mají postavení činných přeshraničních pracovníků. Nic v článku 12 nenasvědčuje tomu, že by děti bývalých přeshraničních pracovníků mohly v hostitelském členském státě požívat pouze omezeného práva na přístup ke vzdělávání.
92.
Jak již bylo uvedeno, nesmí být článek 12 nařízení č. 1612/68 vykládán restriktivně (
79
). Ustanovení má za cíl vytvořit co nejlepší podmínky pro začlenění rodiny přeshraničního pracovníka do prostředí hostitelské země a ochránit jeho děti před znevýhodněními v jejich další studijním a profesním vývoji (
80
).
93.
S tímto cílem by nebylo slučitelné vázat práva odvoditelná z článku 12 nařízení č. 1612/68 na pevně dané rozhodné datum. Toto ustanovení naopak poskytuje dítěti – a tím také osobě, která jej má v péči a stará se o ně –právo pobytu za účelem studia, jakmile se usadilo v hostitelském členském státě v době, kdy v něm měl rodič právo pobytu jakožto přeshraniční pracovník (
81
). Je nepodstatné, zda rodič v hostitelském členském státě byl jako přeshraniční pracovník výdělečně činný právě v okamžiku, kdy začalo dítě studovat. To v řízení před Soudním dvorem uznala i vláda Spojeného království.
94.
Maria Teixeira sice v okamžiku zahájení studia své dcery ve Spojeném království nebyla výdělečně činná, každopádně tam však v průběhu studia své dcery opakovaně přechodně pracovala. Při neexistenci jiných skutkových zjištění mám za to, že se nejednalo pouze o zcela okrajové a nepodstatné činnosti, nýbrž o skutečné a opravdové činnosti, které M. Teixeira vykonávala v podřízeném postavení a za úplatu. Tím měla M. Teixeira během studia své dcery Patricie ve Spojeném království po některá období právní postavení přeshraniční pracovnice (
82
).
95.
Takže i kdybychom přepokládali, že Patricia své studium ve Spojeném království nezahájila na základě článku 12 nařízení č. 1612/68, nýbrž pouze na základě vnitrostátního práva, představuje pozdější výdělečná činnost M. Teixeira, vykonávaná po některá období, každopádně dostačující pojítko pro použití práva Společenství.
96.
To Patricii umožňuje alespoň z dnešního pohledu pokračovat a ukončit studium ve Spojeném království s odvoláním na článek 12 nařízení č. 1612/68. Proto se i matka Patricie M. Teixeira nyní může tohoto ustanovení dovolávat jakožto osoba o ni pečující (
83
).
97.
Platí tedy následující:
Právo pobytu rodiče, který skutečně pečuje o studující dítě přeshraničního pracovníka, které vyplývá z článku 12 nařízení č. 1612/68, nezávisí na tom, zda tento rodič byl jako přeshraniční pracovník v hostitelském členském státě výdělečně činný v okamžiku, kdy začalo dítě studovat. Postačuje, že má dítě bydliště v hostitelském členském státě od určitého okamžiku, k němuž tam měl rodič právo pobytu jakožto přeshraniční pracovník.
2. Jaké důsledky má nabytí plnoletosti dítěte na právo pobytu jeho rodiče jakožto osoby o ně pečující?
98.
Podstatou čtvrté části druhé otázky (
84
) předkládajícího soudu je, zda právo pobytu, které přísluší osobě jakožto rodiči pro účely péče o studující dítě přeshraničního pracovníka v hostitelském členském státě, automaticky končí nabytím plnoletosti tohoto dítěte.
99.
Tato otázka je motivována skutečností, že Patricia, dcera M. Teixeira, v době, kdy byla podána žádost o podporu na bydlení, již dovršila patnáctý rok svého života a dnes je jí 18 let, takže podle práva Spojeného království nabyla plnoletosti.
100.
Jelikož vycházím z toho, že v projednávaném případě je článek 12 nařízení č. 1612/68 relevantním základem nároku, z něhož se dají dovodit práva pobytu jak pro M. Teixeira, tak i pro její dceru, budu otázku předkládajícího soudu zkoumat s ohledem na toto ustanovení. Následující závěry však mohou být použity i na případná práva pobytu, která by mohl dovodit rodič jakožto osoba pečující o dítě ze směrnice 2004/38, například z jejího čl. 12 odst. 3.
101.
Výchozím bodem pro zodpovězení této otázky by měla být úvaha, že práva dítěte a o něho pečující osoby vyplývající z článku 12 nařízení č. 1612/68 nezbytně nemají tutéž dobu trvání.
102.
Na obsah originárních práv dítěte nemá nabytí plnoletosti žádný přímý vliv (
85
). Jak právo na přístup ke vzdělávání stanovené v článku 12 nařízení č. 1612/68, tak i příslušné právo pobytu trvá vzhledem k jejich smyslu a účelu (
86
) až do ukončení studia dítěte. Tento okamžik dnes ve většině případů nastává teprve po nabytí plnoletosti dítěte, poněvadž působnost článku 12 zahrnuje i vysokoškolské studium (
87
).
103.
Něco jiného však může platit pro odvozené právo pobytu rodiče, který o dítě skutečně pečuje. Je pravda, že tomuto dítěti má umožnit studium za optimálních podmínek i pravidelná osobní přítomnost tohoto rodiče (
88
). To však platí pouze po dobu a v rozsahu, v níž je osobní péče o dítě ze strany rodiče potřebná k tomu, aby právo na přístup ke vzdělávání dítěte nebylo zbaveno svého užitečného účinku (
89
).
104.
Oproti názoru Spojeného království jsem v této souvislosti nepovažovala za vhodné zavést rigidní věkovou hranici, která se shoduje s dosažením plnoletosti dítěte. Jak totiž ukazuje pohled na čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1612/68 a čl. 2 bod 2 písm. c) směrnice 2004/38, i zákonodárce Společenství uznává, že pro dítě může být potřebné, žít po nějakou dobu společně se svými rodiči nebo rodičem ještě i po dosažení své plnoletosti (
90
). Podle okolností konkrétního případu může být takové soužití ve společné domácnosti potřebné právě pro to, aby bylo dítěti umožněno pokračovat ve studiu a toto studium ukončit.
105.
Jednak je v této souvislosti nutno myslet na děti, které se stanou plnoletými krátce před důležitou zkouškou – například maturitní zkouškou; zpravidla, až do absolvování dotčené zkoušky, potřebují i nadále osobní péči ze strany svých rodičů nebo svého rodiče. Dále je třeba myslet na duševně nebo tělesně postižené děti, které vedle svého studia každodenně potřebují zvláštní pozornost a péči, a to i po dosažení plnoletosti.
106.
Pokud naproti tomu takové zvláštní okolnosti dány nejsou, mohou úřady hostitelského členského státu mít za to, že dítě přeshraničního pracovníka dosažením své plnoletosti již nepotřebuje osobní péči svých rodičů. Dítě se stalo mladým dospělým. Není již v péči svých rodičů a v praxi nadále potřebuje nanejvýš finanční podporu, nikoli však již pravidelnou osobní přítomnost rodiče a soužití s ním ve společné domácnosti.
107.
Uvedenými skutečnostmi samozřejmě není dotčeno případné právo trvalého pobytu, které tento rodič v hostitelském členském státě mohl získat během svého legálního pobytu za účelem osobní péče o své dítě (čl. 16 směrnice 2004/38).
108.
Výše uvedené je tedy třeba shrnout do následujícího závěru:
Právo pobytu, které přísluší osobě jakožto rodiči pro péči o studující dítě přeshraničního pracovníka v hostitelském členském státě, končí nabytím plnoletosti tohoto dítěte, kromě případu, kdy okolnosti konkrétního případu vyžadují i po tomto okamžiku osobní péči o dítě ze strany uvedeného rodiče, aby bylo dítěti umožněno pokračovat ve studiu a toto studium ukončit.
3. Hraje roli skutečnost, zda dítě studium zahájilo před nebo po okamžiku, kdy směrnice 2004/38 vstoupila v platnost? (třetí předběžná otázka)
109.
Třetí předběžná otázka je položena jen pro případ kladné odpovědi na první předběžnou otázku, tedy pro případ, že se osoba v situaci, ve které se nachází M. Teixeira, dovolávat práva pobytu pouze na základě směrnice 2004/38. Jelikož Soudnímu dvoru navrhuji, aby právo pobytu dovodil z článku 12 nařízení č. 1612/68, a v důsledku toho tedy na první otázku odpovědět záporně (
91
), zabývám se následně třetí otázkou jen pro úplnost.
110.
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda právo pobytu osoby, která od března 2007 převzala péči o studující dítě přeshraničního pracovníka, podléhá omezením, která by mohla vyplývat ze směrnice 2004/38, ačkoli toto dítě začalo studovat před uplynutím lhůty k provedení této směrnice, tedy přede dnem 30. dubna 2006.
111.
Jelikož M. Teixeira osobně o svou dceru pečuje teprve od března 2007, může uplatňovat právo pobytu z titulu rodiče studujícího dítěte bez ohledu na to, kdy toto dítě skutečně začalo studovat, nejdříve od tohoto okamžiku. S ohledem na toto právo pobytu z titulu osoby pečující o své dítě se tedy M. Teixeira nemůže dovolávat jakékoli ochrany nabytých práv, aby se vyhnula použití směrnice 2004/38, popř. vnitrostátních přepisů přijatých k jejímu provedení. Nejedná se ani o případ zpětného účinku. Spíše zde platí zásada, podle které se nové pravidlo v zásadě okamžitě použije na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla (
92
).
112.
Proto by na třetí otázku, kdyby byla relevantní, bylo nutno odpovědět záporně.
113.
Otázka, zda pro originární právo na vzdělávání a právo pobytu dcery M. Teixeira Patricie platí něco jiného, protože začala studovat již dlouho před uplynutím lhůty k provedení směrnice 2004/38, může být v tomto případě nechána bez odpovědi. Předmětem původního sporu je totiž podle předkládacího usnesení pouze případné právo pobytu samotné M. Teixeira, a to jako předpoklad toho, aby jí podle vnitrostátního práva mohla být poskytnuta podpora na bydlení.
114.
Ani tehdy ale podle řešení, které navrhuji (
93
), nevyplývají pro právo pobytu M. Teixeira ani pro právo pobytu její dcery ze směrnice 2004/38 žádná omezení.
D – Závěrečné poznámky
115.
Závěrem bych chtěla učinit ještě dvě krátké poznámky k možnému právu M. Teixeira na trvalý pobyt ve Spojeném království a k jejímu právu na rovné zacházení z titulu občanky Unie.
1. K možnému právu trvalého pobytu
116.
Podle čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38 mají právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let.
117.
Podle údajů předkládajícího soudu M. Teixeira nepřetržitě (
94
) ve Spojeném království pobývá od roku 1989, tedy mnohem déle než pět let.
118.
Předkládací usnesení nijak nenaznačuje, že by pobyt M. Teixeira od roku 1989 do roku 1991 jakožto přeshraniční pracovnice mohl být protiprávní, a stejně tak nic nenaznačuje, že by se její pobyt mohl stát protiprávním v následujícím období. Pouhá okolnost, že M. Teixeira ve Spojeném království nebyla výdělečně činná nepřetržitě, každopádně ještě nestačí k domněnce, že tam pobývala protiprávně. Spíše je možné, že podle práva Společenství po některá období požívala práva pobytu ve Spojeném království také jako nevýdělečná občanka Unie (
95
) nebo – před svým rozvodem – jako manželka přeshraničního pracovníka (
96
).
119.
Kromě toho by bylo třeba zkoumat, zda v projednávaném případě M. Teixeira nezávisle na právu Společenství po některá období neumožňovalo pobyt ve Spojeném království také vnitrostátní právo. Podle čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38 je totiž pro získání práva trvalého pobytu určující skutečností pouze to, že občan Unie nepřetržitě legálně pobýval v hostitelském členském státě. To sice v první řadě platí pro občany Unie, kteří v hostitelském členském státě pobývají „v souladu s podmínkami stanovenými touto směrnicí“ nepřetržitě po dobu pěti let (
97
). Touto směrnicí však podle jejího článku 37 výslovně nejsou dotčeny právní a správní předpisy členských států, které jsou příznivější.
120.
Za těchto podmínek není ničím vyloučeno, že M. Teixeira mezitím ve Spojeném království nabyla právo trvalého pobytu podle článku 16 směrnice 2004/38, které jí do budoucna zbavuje povinnosti prokazovat dostatečné prostředky a zdravotní pojištění, které kryje všechna rizika (
98
). Je tedy udivující, že M. Teixeira v původním sporu uznala, že se nemůže dovolávat práva trvalého pobytu. Samotná okolnost, že M. Teixeira možná nemá žádný dokument osvědčující její právo trvalého pobytu, je však nepodstatná pro existenci jejího případného práva trvalého pobytu; takový dokument má totiž pouze deklaratorní povahu (
99
).
121.
Jelikož však předkládající soud výslovně poukazuje na to, že právo trvalého pobytu již není předmětem původního řízení, není Soudní dvůr povolán k tomu, aby se touto otázkou blíže zabýval (
100
). To však vnitrostátní orgány nezbavuje povinnosti na základě návrhu M. Teixeira případně opětně přezkoumat, zda byly, či jsou alespoň nyní splněny předpoklady pro právo trvalého pobytu.
2. K právu na rovné zacházení
122.
Pokud M. Teixeira legálně pobývá ve Spojeném království – bez ohledu na to, zda její právo pobytu vyplývá z práva Společenství nebo pouze z vnitrostátního práva – má jako občanka Unie právo na rovné zacházení podle článku 18 ES ve spojení s článkem 12 ES (
101
). Jak Soudní dvůr vysvětlil v případě Trojani, mohou občané Unie s odvoláním na toto právo v hostitelském členském státě na určitou dobu požadovat poskytnutí sociální pomoci (
102
). Na to Komise správně poukázala v řízení před Soudním dvorem.
VI – Závěry
123.
S ohledem na předchozí úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na žádost Court of Appeal (Civil Division) o rozhodnutí o předběžné otázce odpověděl takto:
„1)
Pokud dítě občana Unie studuje ve členském státě, ve kterém tento občan Unie je nebo byl zaměstnán jako přeshraniční pracovník, svědčí rodiči, který o dítě skutečně pečuje, právo pobytu v hostitelském členském státě odvozené z článku 12 nařízení (EHS) č. 1612/68.
2)
Právo pobytu rodiče nezávisí na tom, zda má dostatečné prostředky a je účastníkem zdravotního pojištění, které kryje všechna rizika.
3)
Právo pobytu rodiče nezávisí na tom, zda tento rodič byl jako přeshraniční pracovník v hostitelském členském státě výdělečně činný v okamžiku, kdy dítě začalo studovat. Postačuje, že má dítě bydliště v hostitelském členském státě od určitého okamžiku, k němuž tam měl rodič právo pobytu jakožto přeshraniční pracovník.
4)
Právo pobytu uvedeného rodiče končí nabytím plnoletosti dítěte, kromě případu, kdy okolnosti konkrétního případu vyžadují i po tomto okamžiku osobní péči o dítě ze strany uvedeného rodiče, aby bylo dítěti umožněno pokračovat ve studiu a toto studium ukončit.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Odvolací soud pro Anglii a Wales (občanskoprávní oddělení).
(
3
) – Nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15).
(
4
) – Rozsudek ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (C-413/99, Recueil, s. I-7091).
(
5
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158. s. 77, opravy v Úř. věst. L 229, s. 35, a v Úř. věst. L 204, s. 28; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
(
6
) – Viz k této věci stanovisko přednesené dnes generálním advokátem J. Mazákem.
(
7
) – Viz čl. 38 odst. 1 směrnice 2004/38, podle něhož se články 10 a 11 nařízení č. 1612/68 zrušují s účinností od 30. dubna 2006.
(
8
) – Housing Act 1996 (c. 52) (zákon o bydlení z roku 1996).
(
9
) – Toto ustanovení se nachází v sedmé části Housing Act 1996, pod nadpisem „Homelessness“ (Osoby bez přístřeší).
(
10
) – Allocation of Housing and Homeless (Eligibility) (England) Regulations 2006 (S.I. 2006, č. 1294), (ministerská vyhláška z roku 2006 o podmínkách pro nárok na podporu na bydlení a podporu pro osoby bez přístřeší v Anglii).
(
11
) – Cizinci podléhající imigrační kontrole v zásadě nemají nárok na podporu na bydlení (čl. 185 odst. 2 Housing Act 1996), ledaže patří do jedné ze skupin osob definovaných v článku 5 Eligibility Regulations.
(
12
) – Mimoto žádost o rozhodnutí o předběžné otázce uvádí kategorii občanů Commonwealthu s právem pobytu ve Spojením království.
(
13
) – Článek 6 odst. 1 písm. b) Eligibility Regulations.
(
14
) – Ministerská vyhláška z roku 2006 o imigraci z Evropského hospodářského prostoru (S. I. 2006, č. 1003).
(
15
) – Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce neobsahuje žádné údaje k tomu, zda byl manžel M. Teixeira v uvedené době ve Spojeném království výdělečně činný.
(
16
) – Vzdělávací středisko ve Vauxhall.
(
17
) – Londýnský městský obvod Lambeth. Tento obvod je příslušný jako místní správní orgán pro bydlení.
(
18
) – Obvodní soud London Lambeth.
(
19
) – Žaloby M. Teixeira byla obvodním soudem zamítnuta rozsudkem ze dne 16. listopadu 2007.
(
20
) – Maria Teixeira se v této souvislosti odvolává na rozsudek ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (citovaný v poznámce 4).
(
21
) – Jednání proběhlo dne 2. září 2009 bezprostředně po jednání ve věci Ibrahim (C-310/08).
(
22
) – Portugalská vláda však předpokládá existenci práva trvalého pobytu podle článku 16 směrnice 2004/38 a na tom zakládá své závěry.
(
23
) – Otázka 2 a).
(
24
) – V témže smyslu argumentuje Irsko ve věci Ibrahim (C-310/08).
(
25
) – Jako právní základ pro toto usídlení přicházel dříve v úvahu zejména čl. 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1612/68. Toto ustanovení dnes nahrazuje čl. 7 odst. 1 písm. d) ve spojení s písm. a) a s čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/38.
(
26
) – Rozsudky ze dne 21. června 1988, Brown (197/86, Recueil, s. 3205, bod 30), a ze dne, Gaal (C-7/94, Recueil, s. I-1031, bod 27).
(
27
) – Rozsudky ze dne 15. března 1989, Echternach a Moritz (389/87 a 390/87, Recueil, s. 723, bod 23), a Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 63 a 69).
(
28
) – Toto ustanovení bylo mezitím nahrazeno čl. 7 odst. 1 písm. d) ve spojení s čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/38.
(
29
) – Rozsudek Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, body 20 až 23); viz rovněž mé stanovisko ze dne 25. května 2004 ve věci Laurin Effing (C-302/02, Sb. rozh. s. I-553, bod 58).
(
30
) – Viz například skutkové okolnosti rozsudku Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27, s ohledem na případ Moritz).
(
31
) – V tomto smyslu rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 63); viz také body 84 a 85 stanoviska generálního advokáta Geelhoeda ze dne 5. července 2001 v této věci, jakož i mé stanovisko ve věci Laurin Effing (uvedeno v poznámce pod čarou 29, bod 55).
(
32
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 74); v témže smyslu rozsudek ze dne 11. prosince 2007, Eind (C-291/05, Sb. rozh. s. I-10719, bod 43).
(
33
) – Pátý bod odůvodnění nařízení č. 1612/68, viz v této souvislosti rozsudky ze dne 3. července 1974, Casagrande (9/74, Recueil, s. 773, bod 3); Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27, body 20 a 21); ze dne, di Leo (C-308/89, Recueil, s. I-4185, bod 13), a Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 50). V témže smyslu pátý bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
34
) – Rozsudky Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27, bod 21), a Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 51).
(
35
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 52 a 53); viz rovněž bod 90 stanoviska generálního advokáta Geelhoeda v této věci.
(
36
) – V tomto smyslu rozsudek Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, body 21 až 23 a 25).
(
37
) – Viz v této souvislosti rozsudky Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27), Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26) a Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4).
(
38
) – Viz zejména judikaturu uvedenou v poznámce pod čarou 37.
(
39
) – Body 38 až 45 tohoto stanoviska.
(
40
) – Třetí a čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
41
) – Článek 3 odst. 1 ve spojení s článkem 1 směrnice 2004/38.
(
42
) – Viz v této souvislosti rozsudek ze dne 19. října 2004, Zhu a Chen (C-200/02, Sb. rozh. s. I-9925).
(
43
) – Viz v této souvislosti rozsudky ze dne 7. července 1992, Singh (C-370/90, Recueil, I-4265) a Eind (uvedený v poznámce pod čarou 32).
(
44
) – Děti občana Unie si mohou v první řadě nárokovat právo pobytu jako rodinní příslušníci podle čl. 7 odst. 1 písm. d) ve spojení čl. 2 bodem 2 písm. c) směrnice 2004/38. Krom toho mohou tyto děti podle článku 16 směrnice 2004/38 získat právo trvalého pobytu.
(
45
) – Tím měla být kodifikována část dosavadní judikatury Soudního dvora; viz jednak návrh Komise ze dne 23. května 2001 na vydání směrnice Evropského parlamentu a Rady o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států [KOM(2001) 257 v konečném znění, Úř. věst. C 270 E, s. 150] (neoficiální znění), a jednak pozměněný návrh Komise ze dne na vydání směrnice Evropského parlamentu a Rady o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení [KOM(2003) 199 v konečném znění] (neoficiální znění).
(
46
) – Viz čl. 2 bod 2 písm. c) směrnice 2004/38.
(
47
) – Rozsudek Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, body 20 až 23 a 25).
(
48
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 63 a 75).
(
49
) – Rozsudek ze dne 25. července 2008, Metock a další (C-127/08, Sb. rozh. s. I-6241, bod 59).
(
50
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 75).
(
51
) – V tomto smyslu rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 71); obdobně – avšak v souvislosti s právem pobytu podle čl. 18 odst. 1 ES – rozsudek Zhu a Chen (uvedený v poznámce pod čarou 42, bod 45).
(
52
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 75).
(
53
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 68 a 72); obdobně – avšak v lehce odlišném kontextu – rozsudky ze dne 11. července 2002, Carpenter (C-60/00, Recueil, s. I-6279, body 38, 41 a 42); ze dne, MRAX (C-459/99, Recueil, s. I-6591, body 53 a 61), Eind (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 44) a Metock a další (uvedený v poznámce pod čarou 49, body 56 a 62).
(
54
) – Evropská úmluva o lidských právech a základních svobodách (podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950). I když tato úmluva cizinci nezaručuje žádné právo vstupu nebo pobytu na území dané země jako takové, může odepření vstupu osoby do země nebo práva pobytu osoby v zemi, kde žijí její blízcí příbuzní, představovat zásah do práva na respektování rodinného života, které je chráněno ustanovením čl. 8 odst. 1 Úmluvy; viz v této souvislosti rozsudky Evropského soudu pro lidská práva Moustaquim v. Belgie ze dne (řada A č. 193, § 36), Boultif v. Švýcarsko ze dne (Sbírka rozsudků a rozhodnutí 2001-IX, § 39) a Radovanovic v. Rakousko ze dne (žaloba 42703/98, § 30). Pokud jde o Soudní dvůr Evropských společenství, ten pro Evropskou unii uznal, že z práva žít se svými blízkými příbuznými vyplývají pro členské státy povinnosti; přitom se může jednat o povinnosti negativní, je-li členský stát povinen nevyhostit osobu, nebo pozitivní, je-li povinen nechat osobu vstoupit a mít bydliště na svém území (rozsudek ze dne, Parlament v Rada, takzvaný „Spojování rodin“, C-540/03, Sb. rozh. s. I-5769, bod 52).
(
55
) – Listina základních práv Evropské unie byla nejprve slavnostně vyhlášena dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1) a poté ještě jednou dne ve Štrasburku (Úř. věst. C 303, s. 1). Nemá sice jako taková ještě závazné právní účinky srovnatelné s primárním právem, jako zdroj poznání práva však poskytuje vodítka k základním právům garantovaným právem Společenství, a to tím spíše, jestliže na ni výslovně odkazuje právní akt Společenství; viz rozsudek „Spojování rodin“ (uvedený v poznámce pod čarou 54, bod 38), a mé stanovisko v téže věci (bod 108), jakož i rozsudek ze dne, Unibet (C-432/05, Sb. rozh. s. I-2271, bod 37). V bodě odůvodnění 31 směrnice 2004/38 se nachází odkaz na Listinu základních práv.
(
56
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 68 a 73); viz rovněž stanovisko generálního advokáta Geelhoeda v uvedené věci (body 91 a 92).
(
57
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 68 ve spojení s body 50 až 52).
(
58
) – Otázka 2 písm. b).
(
59
) – Anglicky: „self-sufficient“.
(
60
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 74).
(
61
) – Rozsudek Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27, body 2, 32 a 35, jakož i oddíl I.1. zprávy z jednání); v témže smyslu rozsudky di Leo (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 9) a Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, body 19 a 25).
(
62
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 19 a 87 až 94); v témž smyslu rozsudek Zhu a Chen (uvedený v poznámce pod čarou 42, body 13 a 27 až 33).
(
63
) – Viz rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 47 až 53 a 68 až 75).
(
64
) – Tyto sociální výhody obsahují například také starobní dávky pro příbuzné ve vzestupné linii; v této souvislosti viz rozsudky ze dne 12. července 1984, Castelli (261/83, Recueil, s. 3199, bod 12); ze dne, Frascogna (157/84, Recueil, s. 1739, body 21 až 25), a ze dne, Frascogna (256/86, Recueil, s. 3431, body 6 až 9).
(
65
) – Viz rozsudky Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27, bod 34), di Leo (uvedený v poznámce pod čarou 33, body 14 a 15) a Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, bod 30).
(
66
) – Viz čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01, s. 3) a čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 90/365/EHS ze dne o právu pobytu zaměstnaných osob a osob samostatně výdělečně činných po skončení jejich pracovní činnosti (Úř. věst. L 180, s. 28; Zvl. vyd. 20/01, s. 5), jakož i článek 1 směrnice Rady 93/96/EHS ze dne o právu pobytu pro studenty (Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl. vyd. 06/02, s. 250).
(
67
) – V této souvislosti viz bod 56 výše.
(
68
) – Třetí bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
69
) – Rozsudek Metock (uvedený v poznámce pod čarou 49, bod 59).
(
70
) – V této souvislosti viz bod 71 výše.
(
71
) – Viz čl. 12 odst. 2 druhý pododstavec a čl. 13 odst. 2 druhý pododstavec směrnice 2004/38. Totéž platí pro čl. 12 odst. 1 druhý pododstavec a čl. 13 odst. 1 druhý pododstavec, pokud jsou použity v souvislosti s čl. 7 odst. 1 písm. b) nebo c) směrnice 2004/38.
(
72
) – Rozsudek ze dne 20. září 2001, Grzelczyk (C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 44); viz rovněž rozsudky Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, body 91 až 93), a ze dne, Trojani (C-456/02, Sb. rozh. s. I-7573, body 34 a 45).
(
73
) – Desátý bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
74
) – Rozsudek ze dne 9. března 1999, Centros (C-212/97, Recueil, s. I-1459, bod 24 s dalšími odkazy); viz mimoto rozsudek Singh (uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 24); rozsudek ze dne, Lair (39/86, Recueil, s. 3161, bod 43), a rozsudek ze dne, Ninni-Orasche (C-413/01, Recueil, s. I-13187, bod 36).
(
75
) – Viz v této souvislosti rozsudek Metock a další (uvedený v poznámce pod čarou 49, bod 75).
(
76
) – V tomto smyslu rozsudky Lair (uvedený v poznámce pod čarou 74, bod 43), a ze dne 23. září 2003, Akrich (C-109/01, Recueil, s. I-9607, bod 55); obdobně – v daňové oblasti – rozsudky ze dne, Komise v. Belgie (C-478/98, Recueil, s. I-7587, bod 45), a ze dne, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, Sb. rozh. s. I-7995, body 36 a 37).
(
77
) – Vláda Spojeného království tvrdí, že M. Teixeira údajně svůj pobyt jednou na několik měsíců přerušila; v předkládacím usnesení tomu však nic nenasvědčuje. Každopádně by takové nepatrné přerušení nemohlo zpochybnit dlouhodobou integraci M. Teixeira ve Spojeném království; viz východisko zákonodárce, jak je vyjádřeno v čl. 16 odst. 3 směrnice 2004/38.
(
78
) – Otázka 2 písm. c).
(
79
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 74).
(
80
) – Viz body 43 a 44 výše.
(
81
) – Rozsudek Baumbast a R (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 63); obdobně již v rozsudek Brown (uvedený v poznámce pod čarou 26, bod 30).
(
82
) – K definici pojmu „pracovník“ viz ustálenou judikaturu, zejména rozsudky ze dne 23. března 2004, Collins (C-138/02, Recueil, s. I-2703, bod 26); Trojani (uvedený v poznámce pod čarou 72, bod 15); ze dne, Geven (C-213/05, Sb. rozh. s. I-6347, bod 16), a ze dne, Vatsouras (C-22/08 a C-23/08, Sb. rozh. s. I-4585, bod 26).
(
83
) – V této souvislosti viz body 58 až 62 výše.
(
84
) – Otázka 2 písm. d).
(
85
) – V tomto smyslu rozsudek Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, bod 25); viz rovněž rozsudek Echternach a Moritz (uvedený v poznámce pod čarou 27; ze zprávy z jednání v uvedeném případě vyplývá, že oba dotyční studenti byli starší 18 let).
(
86
) – V této souvislosti viz body 43 a 44 výše.
(
87
) – Rozsudek Gaal (uvedený v poznámce pod čarou 26, bod 24); rovněž případ di Leo se týkal vysokoškolského studia (rozsudek uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 4).
(
88
) – Viz bod 61 výše.
(
89
) – Viz bod 59 výše; obdobně rovněž stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ve věci Baumbast a R (uvedeno v poznámce pod čarou 4, bod 94, poslední věta).
(
90
) – Projednávaný případ sice nespadá do působnosti čl. 10 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1612/68, resp. čl. 2 bod 2 písm. c) směrnice 2004/38, jelikož se zde nejedná o právo pobytu dítěte u svého rodiče, nýbrž o odvozené právo pobytu rodiče u svého dítěte. Přesto posouzení, které je v těchto ustanoveních vyjádřeno, umožňuje dojít k závěru, že zákonodárce Společenství neměl, pokud jde o právo pobytu, ani v roce 1968 ani v roce 2004 v úmyslu stanovit rigidní věkovou hranici, která by se nutně shodovala s dosažením plnoletosti dítěte.
(
91
) – V této souvislosti viz body 34 až 63 a 64 až 86 výše.
(
92
) – Rozsudky ze dne 5. prosince 1973, SOPAD (143/73, Recueil, s. 1433, bod 8); ze dne, Pokrzeptowicz-Meyer (C-162/00, Recueil, s. I-1049, bod 50), a ze dne, Komise v. Freistaat Sachsen (C-334/07 P, Sb. rozh. s. I-9465, bod 43).
(
93
) – V této souvislosti viz body 63 až 86 výše.
(
94
) – Ani jednorázové přerušení pobytu M. Teixeira na dobu několika měsíců tvrzené vládou Spojeného království v řízení před Soudním dvorem by, byť prokázáno, nebylo podle čl. 16 odst. 3 směrnice 2004/38 podstatné.
(
95
) – Článek 1 směrnice 90/364 a čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38.
(
96
) – Článek 10 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1612/68, resp. čl. 7 odst. 1 písm. d) ve spojení s písm. a) a čl. 2 bod 2 písm. a) směrnice 2004/38.
(
97
) – Sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 2004/38.
(
98
) – Článek 16 odst. 1 druhá věta směrnice 2004/38 stanoví, že právo trvalého pobytu není vázáno na splnění podmínek stanovených v kapitole III. Článek 16 odst. 4 směrnice doplňuje, že již nabyté právo trvalého pobytu lze pozbýt pouze z důvodu nepřítomnosti po dobu delší než dva po sobě jdoucí roky.
(
99
) – Rozsudek ze dne 6. října 2009, Wolzenburg (C-123/08, Sb. rozh. s. I-9621, body 49 až 51, zejména bod 51); viz rovněž článek 19 směrnice 2004/38.
(
100
) – V tomto smyslu rozsudek ze dne 5. října 1988, Alsatel (247/86, Recueil, s. 5987, body 7 a 8).
(
101
) – Pokud M. Teixeira přísluší právo pobytu na základě práva Společenství, může svůj nárok na rovné zacházení mimoto opřít o článek 24 směrnice 2004/38.
(
102
) – Rozsudek Trojani (uvedený v poznámce pod čarou 72, body 39 až 45).