62023TJ0494_RES
Věc T‑494/23
HG
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (desátého rozšířeného senátu) ze dne 16. října 2024
„Veřejná služba – Úředníci – Náhrada škody způsobené Unii – Inkaso pohledávky započtením – Promlčecí lhůta – Použitelné právo – Článek 98 odst. 2 druhý pododstavec nařízení (EU, Euratom) 2018/1046 – Pojem ‚normální okolnosti‘ – Předchozí formální rozhodnutí, kterým se určuje pohledávka, jež je předmětem žaloby“
Rozpočet Evropské unie – Finanční nařízení – Inkaso pohledávek Unie vůči třetím osobám – Promlčecí lhůta – Počátek běhu – Vstup v platnost nových pravidel v období mezi určením pohledávky předchozím rozhodnutím a sdělením výzvy k úhradě – Okamžité použití v případě neexistence přechodných ustanovení
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 966/2012, čl. 81 odst. 1, a 2018/1046, čl. 98 odst. 2 a články 279, 281 a 282)
(viz body 20–25)
Rozpočet Evropské unie – Finanční nařízení – Inkaso pohledávek Unie vůči třetím osobám – Promlčecí lhůta – Počátek běhu – Určení pohledávky na základě zvláštního řízení před jejím formálním stanovením – Zpochybnění úředníkem, který je zároveň dlužníkem z předchozího rozhodnutí o určení – Odeslání výzvy k úhradě po pravomocném rozhodnutí sporu
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1046, čl. 98 odst. 2)
(viz body 27–32)
Rozpočet Evropské unie – Finanční nařízení – Inkaso pohledávek Unie vůči třetím osobám – Postup vymáhání započtením – Použití tohoto postupu po zamítnutí návrhu úředníka, který je zároveň dlužníkem, na zrušení výzvy k úhradě, aniž se obrátil na příslušné útvary – Porušení zásady řádné správy a povinnosti řádné péče – Absence
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1046, čl. 102 odst. 1)
(viz bod 40)
Shrnutí
Tribunál zasedající v rozšířeném senátu zamítl rozsudkem žalobu podanou HG, úředníkem Evropské komise, proti několika rozhodnutím tohoto orgánu týkajícím se započtení pohledávek, které se ho týkají. Tribunál se tak vyjádřil k dosud neřešené otázce počátku běhu promlčecí lhůty inkasa pohledávek Evropské unie v souladu s finančním nařízením z roku 2018 (
1
).
Komise v projednávané věci uložila rozhodnutím ze dne 10. února 2015 HG disciplinární sankci a uložila mu nahradit škodu, která vznikla Unii, a to ve výši 108596,35 eura na základě čl. 22 prvního pododstavce služebního řádu úředníků Evropské unie. Toto rozhodnutí, které žalobce napadl, vstoupilo v platnost dne 1. března 2015.
Rozsudkem HG v. Komise (T‑693/16 P RENV RX) (
2
) Tribunál mimo jiné snížil výši náhrady škody požadované po HG na 80000 eur ke dni vyhlášení rozsudku z důvodu, že Komise přispěla ke vzniku újmy.
Příslušná schvalující osoba Komise zaslala HG dne 3. března 2022 výzvu k úhradě na částku 80000 eur, v níž jako datum splatnosti uvedla 19. dubna 2022. HG, který se dovolával existence pětileté promlčecí lhůty, podal návrh na zrušení této výzvy k úhradě, jenž byl schvalující osobou zamítnut.
Od 10. října 2022 byla HG postupně oznamována rozhodnutí účetního o započtení dluhu HG vůči Komisi proti jeho platu nebo jiným pohledávkám vůči Komisi. HG podal proti těmto rozhodnutím několik stížnosti, které byly rozhodnutím ze dne 5. května 2023 zamítnuty. V tomto rozhodnutí Komise zejména uvedla, že pětiletá promlčecí lhůta, které se dovolával HG na základě finančního nařízení z roku 2018, se nepoužije na situaci, na kterou se vztahuje finanční nařízení z roku 2012 (
3
), které nestanoví lhůtu pro sdělení výzvy k úhradě.
Závěry Tribunálu
Na prvním místě Tribunál uvedl, že podle čl. 282 odst. 2 finančního nařízení z roku 2018 se ustanovení čl. 98 odst. 2 druhého pododstavce téhož nařízení, jež stanoví pětiletou promlčecí lhůtu, které se dovolává žalobce, použije ode dne, kdy toto nařízení vstoupilo v platnost, tedy dne 2. srpna 2018. Přechodná ustanovení uvedená v článku 279 tohoto nařízení a data zpětné nebo odložené použitelnosti některých ustanovení uvedená v jeho čl. 282 odst. 3 se na ně nevztahují. Článek 281 finančního nařízení z roku 2018 kromě toho stanoví, že až na výjimku, která není v projednávané věci relevantní, se finanční nařízení z roku 2012 zrušuje s účinkem ode dne 2. srpna 2018.
Tribunál připomněl, že v souladu se zásadou časové posloupnosti pravidel se nové pravidlo v zásadě okamžitě vztahuje na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti předchozího pravidla. Budoucí účinky situace vzniklé v době platnosti starého pravidla je třeba chápat tak, že se vztahují k současným účinkům této situace v okamžiku, kdy se nové pravidlo stane použitelným. Použití nového pravidla na současné účinky situace vzniklé v době platnosti starého pravidla nepředstavuje zpětné použití nového pravidla.
Nové pravidlo se použije od data jeho použitelnosti stanoveného v aktu, kterým bylo zavedeno, a byť se nepoužije na právní situace vzniklé a na právní postavení s konečnou platností nabytá za platnosti dřívějšího pravidla, použije se na jejich budoucí účinky, jakož i na nové právní situace. Konkrétně se má o procesních pravidlech za to, že jsou použitelná ke dni, kdy vstoupí v platnost, na rozdíl od hmotněprávních pravidel, která jsou obvykle vykládána tak, že se vztahují na situace vzniklé před jejich vstupem v platnost pouze tehdy, pokud z jejich znění, cíle nebo struktury jasně vyplývá, že jim musí být přiznán takový účinek.
V projednávané věci nebyla pohledávka Unie vůči HG s konečnou platností dovršena dne 2. srpna 2018, neboť posledně jmenovaný tuto pohledávku zpochybnil a soudní řízení v této věci stále probíhalo, a proto nelze ani připustit, aby před tímto datem Komise s ohledem na tyto okolnosti s konečnou platností ztratila právo provést inkaso této pohledávky z důvodu prodlení s uplatněním tohoto práva. Jednak finanční nařízení z roku 2012 nestanovilo žádnou konkrétní lhůtu pro zaslání výzvy k úhradě a jednak přiměřená lhůta, kterou musí orgán Unie v tomto typu situace přesto dodržet pro výkon svých pravomocí, nebyla za daných okolností překročena. Z toho důvodu se na dotčenou pohledávku použije čl. 98 odst. 2 druhý pododstavec finančního nařízení z roku 2018.
I když čl. 98 odst. 2 druhý pododstavec finančního nařízení z roku 2018 uvádí, že pětiletá promlčecí lhůta pro zaslání výzvy k úhradě dlužníkovi začíná běžet „od okamžiku, kdy orgán Unie mohl za normálních okolností pohledávku uplatnit“, mohla mít Komise oprávněně za to, že okolnosti projednávané věci vyznačující se napadenou pohledávkou, která mohla být následně zrušena nebo snížena, byly normální ve smyslu tohoto ustanovení, až když se rozsudek HG v. Komise (T‑693/16 P RENV RX) stal konečným.
V tomto ohledu v takové procesní situaci, kdy pohledávka musela být nejprve určena na základě zvláštního řízení formálním rozhodnutím předcházejícím jejímu stanovení, je takový výklad čl. 98 odst. 2 druhého pododstavce finančního nařízení z roku 2018 v zájmu řádné správy. Jeví se totiž jako příznivý jak pro zájmy věřitelských orgánů, tak pro zájmy jejich dlužníků nebo případných dotčených třetích osob, vzhledem k tomu, že za všech okolností neukládá příslušné schvalující osobě, aby požadovala inkaso pohledávek, které dlužníci napadli ohledně jejich podstaty nebo jejich výše, před tím, než se dozví o konečném osudu těchto pohledávek a bez zohlednění výše uvedených zájmů. Zejména v případě, kdy existuje pohledávka vůči úředníkovi a úředník zpochybňuje jak její podstatu, tak její výši tím, že se domáhá zrušení nebo změny předchozího rozhodnutí, kterým byla pohledávka určena, může schvalující osoba za účelem určení vhodného okamžiku pro stanovení pohledávky, nařízení jejího inkasa a zaslání výzvy k úhradě přihlédnout zejména k povinnosti administrativy jednat ve vztahu ke svým zaměstnancům s náležitou péčí, která vyžaduje, aby zohlednila nejen zájmy služby, ale i zájmy dotyčného úředníka, výši dotčené částky ve vztahu k příjmům úředníka a jeho posouzení možnosti, že tato částka, zejména pokud vyplývá z odpovědnosti úředníka, může být změněna soudem při výkonu soudního přezkumu v plné jurisdikci.
Na druhém místě Tribunál uvedl, že účetní Komise neporušil při přijímání napadených rozhodnutí ani zásadu řádné správy, ani povinnost orgánů jednat ve vztahu ke svým úředníkům s náležitou péčí, jelikož postupoval na základě započtení z platu úředníka, který je zároveň dlužníkem, nebo náhrad výdajů, jak vyžaduje čl. 102 odst. 1 finančního nařízení z roku 2018, a bez dalšího přijal splátkový kalendář, který ponechává k dispozici přiměřený příjem s ohledem na výši jeho platu.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014, (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (Úř. věst. 2018, L 193, s. 1; dále jen „finanční nařízení z roku 2018“).
(
2
) – Rozsudek ze dne 15. prosince 2021, HG v. Komise (T‑693/16 P RENV RX, EU:T:2021:895).
(
3
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Úř. věst. 2012, L 298, s. 1; dále jen „finanční nařízení z roku 2012“).