62023TJ0348_RES
Věc T‑348/23
Zalando SE
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (sedmého rozšířeného senátu) ze dne 3. září 2025
„Digitální služby – Nařízení (EU) 2022/2065 – Určení velmi velké on-line platformy – Námitka protiprávnosti – Článek 33 odst. 1 a 4 nařízení 2022/2065 – Právní jistota – Rovné zacházení – Přiměřenost – Povinnost uvést odůvodnění“
Sbližování právních předpisů – Jednotný trh digitálních služeb – Nařízení 2022/2065 – Velmi velká on-line platforma – Kritéria pro označení – On-line platforma – Pojem – Ukládání a veřejné šíření informací na žádost příjemce služby – Rozsah – Aktivní příjemci on-line platformy – Pojem – Rozsah
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2022/2065, body 13, 18, 19, 41 a 77 odůvodnění, čl. 2 odst. 1 a 2, čl. 3 písm. b), g), i) a p), články 7 a 8, čl. 24 odst. 2, čl. 33 odst. 1 a 4; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31, bod 42 odůvodnění a článek 14]
(viz body 25–46, 60–66)
Sbližování právních předpisů – Jednotný trh digitálních služeb – Nařízení 2022/2065 – Velmi velká on-line platforma – Existence různých metod výpočtu průměrného měsíčního počtu aktivních příjemců on-line platformy – Aktivní příjemce on-line platformy – Pojem – Požadavky jasnosti a přesnosti – Porušení zásady právní jistoty – Neexistence
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2022/2065, body 13 a 77 odůvodnění, čl. 2 odst. 1, čl. 3 písm. p), čl. 24 odst. 2, čl. 33 odst. 1, 3 a 4 a článek 43; nařízení Komise 2023/1127, čl. 4 odst. 1 a 2 a čl. 6 odst. 3]
(viz body 76–80, 84–101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114, 117–119)
Sbližování právních předpisů – Jednotný trh digitálních služeb – Nařízení 2022/2065 – Informační povinnosti poskytovatelů on-line platforem v souvislosti s transparentností – Povinnost zveřejnit informace o průměrném měsíčním počtu aktivních příjemců služby v Unii – Dodatečné povinnosti uložené poskytovatelům tržišť označených za velmi velké on-line platformy – Porušení zásady rovného zacházení – Neexistence
[Listina základních práv Evropské unie, články 20 a 38; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2022/2065, čl. 3 písm. h), čl. 24 odst. 2 a 3, čl. 33 odst. 1 a články 34 až 43]
(viz body 123, 124, 126, 129, 130, 135–147)
Sbližování právních předpisů – Jednotný trh digitálních služeb – Nařízení 2022/2065 – Velmi velká on-line platforma – Kritéria pro označení – Průměrný měsíční počet aktivních příjemců on-line platformy – Porušení zásady proporcionality – Neexistence
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2022/2065, čl. 24 odst. 2 a čl. 33 odst. 1)
(viz body 154–164)
Sbližování právních předpisů – Jednotný trh digitálních služeb – Nařízení 2022/2065 – Rozhodnutí Komise, kterým byla platforma Zalando označena za velmi velkou on-line platformu – Porušení povinnosti uvést odůvodnění – Neexistence
[Článek 296 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady 2022/2065, čl. 3 písm. g) bod iii) a písm. i) a čl. 24 odst. 2]
(viz body 173–175)
Shrnutí
Tribunál zamítl žalobu na neplatnost podanou společností Zalando SE proti rozhodnutí Evropské komise, kterým byla její platforma označena za velmi velkou on-line platformu (
1
), přičemž poprvé použil nařízení 2022/2065 o digitálních službách (
2
). V této souvislosti upřesnil rozsah kritérií, kterými se řídí označení za velmi velkou on-line platformu, a to vyjasněním pojmů „on-line platforma“ a „aktivní příjemce služby“, jakož i kritérií pro posouzení průměrného měsíčního počtu těchto příjemců (PMP).
Žalobkyně je společností založenou podle německého práva, která provozuje on-line obchod dostupný zejména na internetových stránkách „www.zalando.de“, jakož i na odpovídajících adresách URL s doménami nejvyšší úrovně jiných zemí. Zákazníci tohoto obchodu mohou nakupovat zboží, které je buď prodáváno přímo žalobkyní prostřednictvím prodejní služby nazvané „Zalando Retail“, nebo třetími prodejci, kteří se účastní programu nazvaného „Partner Programm“.
Dne 17. února 2023 zveřejnila žalobkyně v souladu s čl. 24 odst. 2 nařízení 2022/2065 PMP platformy Zalando, zahrnující Zalando Retail a Partner Programm, tedy 83,341 milionu uživatelů. Jelikož hrubá hodnota výrobků prodávaných v rámci Partner Programm odpovídá 37 % hrubé hodnoty všech prodávaných výrobků, měla žalobkyně nicméně za to, že PMP této platformy musí být stanoven na 37 % z celkového počtu uživatelů, tj. 30,836 milionu.
V napadeném rozhodnutí Komise označila platformu Zalando za velmi velkou on-line platformu podle čl. 33 odst. 4 nařízení 2022/2065, jelikož její PMP činil 83,341 milionu, a tudíž překročil prahovou hodnotu 45 milionů stanovenou v uvedeném článku. Měla totiž za to, že z nařízení 2022/2065 (
3
) vyplývá, že pojem „aktivní příjemce on-line platformy“ zahrnuje všechny příjemce, kteří dotyčnou platformu skutečně používají, zejména tím, že jsou vystaveni informacím šířeným na této platformě, a že se neomezuje pouze na ty, kteří na ní provádějí transakce. V projednávaném případě výrobky prodávané přímo žalobkyní byly zobrazeny společně s výrobky prodávanými třetími prodejci, aniž bylo možné je na rozhraní od sebe rozlišit. Komise tak měla za to, že mezi příjemci služby nebylo možné identifikovat ty, kteří byli vystaveni pouze informacím o výrobcích žalobkyně a ty, kteří byly vystaveni pouze informacím o výrobcích třetích prodejců.
Společnost Zalando SE, podporovaná profesním sdružením Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), podala k Tribunálu žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí.
Závěry Tribunálu
Zaprvé Tribunál uvedl, že platforma Zalando je on-line platformou, pokud na ní třetí prodejci uvádějí výrobky na trh v rámci Partner Programm. Připomněl, že ve smyslu čl. 3 písm. i) nařízení 2022/2065 je on-line platformou „hostingová služba, která na žádost příjemce služby ukládá a veřejně šíří informace [...]“. Jedná se o dílčí kategorii zprostředkovatelských služeb uvedených v čl. 3 písm. g) tohoto nařízení.
Tribunál konstatoval, že v rámci Partner Programm používá společnost Zalando SE informace třetích prodejců pro uvádění jejich výrobků na trh, a to zejména jejich obrázky a popisy. Ačkoliv žalobkyně může jejich prezentaci změnit nebo doplnit, taková okolnost nezpochybňuje skutečnost, že tyto informace pocházejí alespoň zčásti od uvedených prodejců. Z nařízení 2022/2065 ani ze směrnice 2000/31 (
4
) ve znění uvedeného nařízení totiž nevyplývá, že ukládání a šíření informací ve smyslu čl. 3 písm. i) tohoto nařízení vylučuje ukládání a šíření informací, jejichž prezentace byla změněna nebo doplněna poskytovatelem on-line platformy.
V tomto ohledu Tribunál uvedl, že pojem „informace“ musí být chápán široce, pokud jde o hostingové služby ve smyslu směrnice 2000/31. Žalobkyně tak může předávat informace od třetích prodejců a zároveň měnit znění jejich textu tak, aby byly v souladu s jejími obchodními požadavky, jejichž cíl se omezuje na „zajištění jedinečného zážitku z nakupování odlišného od těch, které lze zažít u konkurence“.
Tribunál navíc připomněl, že údaje ohledně nabídek výrobků prodávaných třetími prodejci představují „informace“, což vyplývá zejména z definice „nezákonného obsahu“ stanovené v nařízení 2022/2065. Z tohoto nařízení (
5
) vyplývá, že tento pojem zahrnuje „informace“ týkající se prodeje nezákonného zboží nebo poskytování nezákonných služeb, ať už se jedná zejména o prodej nevyhovujících nebo padělaných výrobků, prodej výrobků nebo poskytování služeb porušujících právní předpisy na ochranu spotřebitele. V důsledku toho může pouhý odkaz na výrobek za účelem jeho uvedení na trh představovat nezákonný obsah, zejména pokud je tento výrobek nezákonný, a musí být v důsledku toho považován za informaci ve smyslu uvedeného nařízení. Z toho vyplývá, že nabídky produktů třetích prodejců v rámci Partner Programm musí být považovány za informace poskytované příjemci služby ve smyslu čl. 3 písm. i) téhož nařízení.
Tribunál dodal, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, judikatura Soudního dvora týkající se výjimek z odpovědnosti, jichž se mohou dovolávat poskytovatelé hostingových služeb uvedených v článku 14 směrnice 2000/31, neumožňuje upřesnit pojem „zprostředkovatelská služba“ ve smyslu čl. 3 písm. g) nařízení 2022/2065.
Článek 14 směrnice 2000/31 totiž stanoví, že poskytovatel hostingových služeb nemusí být odpovědný za informace ukládané na žádost příjemce služby, zejména pokud nebyl účinně seznámen s „protiprávní činností nebo informací“.
Je pravda, že v rozsudku L’Oréal a další (
6
) Soudní dvůr rozhodl, že „podstatný předpoklad“ proto, aby poskytovatel služby na internetu mohl spadat do působnosti článku 14 směrnice 2000/31, „spočívá v tom, aby byl ‚poskytovatelem zprostředkovatelských služeb‘ ve smyslu zamýšleném [normotvůrcem] v rámci oddílu 4 kapitoly II této směrnice“. Soudní dvůr tak rozhodl, že poskytovatel služby na internetu není takovým poskytovatelem zprostředkovatelských služeb, pokud namísto toho, aby se omezil na neutrální poskytování této služby prostřednictvím čistě technického a automatického zpracování údajů, které mu poskytují jeho zákazníci, hraje aktivní roli takové povahy, že by bylo možné konstatovat, že uložené údaje zná nebo kontroluje. Soudní dvůr však takovým omezením rozsahu pojmu „poskytovatel zprostředkovatelských služeb“ zamýšlel omezit rozsah výjimek z odpovědnosti, které mohou využít poskytovatelé dotčených služeb. Kromě toho Soudní dvůr odkázal na rozsudek Google France a Google (
7
), aby definoval pojem „poskytovatel zprostředkovatelských služeb“ ve smyslu oddílu 4 kapitoly II směrnice 2000/31. Z tohoto rozsudku přitom vyplývá, že výklad tohoto pojmu vychází z bodu 42 odůvodnění této směrnice, podle kterého „[o]dchylky v úpravě odpovědnosti stanovené [zejména článkem 14 této směrnice] zahrnují pouze případy, v nichž je činnost poskytovatele služeb informační společnosti omezena na technický postup provozování“, přičemž „[t]ato činnost má čistě technickou, automatickou a pasivní podobu“.
Z toho vyplývá, že výklad pojmu „poskytovatel zprostředkovatelských služeb“ podaný Soudním dvorem se omezuje „ve smyslu zamýšleném [normotvůrcem] v rámci oddílu 4 kapitoly II směrnice [2000/31]“ (
8
) a že tento výklad nelze použít pro účely použití nařízení 2022/2065, které stanoví vlastní režim odpovědnosti. Je tomu tak tím spíše, že čl. 89 odst. 1 uvedeného nařízení zrušil oddíl 4 kapitoly II směrnice 2000/31, který byl předmětem výkladu Soudního dvora.
Navíc na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, normotvůrce neuvedl, že pojem „zprostředkovatelské služby“, který Soudní dvůr definoval odkazem na bod 42 odůvodnění směrnice 2000/31, musí být zachován pro účely použití nařízení 2022/2065.
Zadruhé Tribunál konstatoval, že z čl. 3 písm. p) nařízení 2022/2065 vyplývá, že k tomu, aby mohl být příjemce služby kvalifikován jako aktivní příjemce on-line platformy, musí tuto platformu využívat mimo jiné tím, že je vystaven informaci umístěné na on-line platformě a šířené prostřednictvím jejího on-line rozhraní. Uvedl přitom, že výrobky prodávané jak žalobkyní, tak třetími prodejci mohou být prezentovány na týchž internetových stránkách. Rovněž konstatoval, že se spotřebitelé mohou dozvědět o informacích ohledně výrobků prodávaných výlučně třetími prodejci před tím, než se nakonec rozhodnou koupit jiný výrobek prodávaný přímo žalobkyní. V rozsahu, v němž žalobkyně tvrdí, že nebyla schopna mezi 83,341 miliony osob použitých pro výpočet PMP rozlišit ty, které byly skutečně vystaveny informacím od třetích prodejců, a ty, které nebyly těmto informacím vystaveny, Tribunál rozhodl, že Komise byla oprávněna předpokládat, že všechny uvedené osoby byly uvedeným informacím skutečně vystaveny.
Zatřetí, pokud jde o argumentaci vycházející z porušení zásady právní jistoty z důvodu nepřesnosti nařízení 2022/2065, Tribunál uvedl, že společnost Zalando SE vychází z německého znění čl. 2 odst. 1 nařízení 2022/2065, z něhož vyplývá, že při výpočtu PMP měli být zohledněni pouze aktivní příjemci, kteří mají „Sitz“ (bydliště) v Unii. V tomto ohledu připomněl, že formulace použitá v jedné z jazykových verzí ustanovení unijního práva nemůže sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení, ani jí nemůže být přiznána přednost. Konstatoval přitom, že z ostatních jazykových verzí čl. 2 odst. 1 nařízení 2022/2065 vyplývá, že relevantní je pouze místo, kde se příjemci dotčené služby nacházejí, když jsou vystaveni informacím umístěným na on-line platformě, bez ohledu na to, kde se nachází jejich bydliště nebo místo obvyklého pobytu. Z toho tedy vyvodil, že normotvůrce nemusel pro účely použití tohoto ustanovení definovat pojem „bydliště“. Tribunál kromě toho konstatoval, že sama společnost Zalando SE správně vyložila uvedené ustanovení pro výpočet PMP své platformy, jelikož zohlednila pouze místo, ze kterého byly internetové stránky a aplikace této platformy navštíveny.
Tribunál dále odmítl argument společnosti Zalando SE směřující k prokázání, že nařízení 2022/2065 umožňuje podhodnocovat PMP on-line platformy, zejména tehdy, když uživatelé odmítnou soubory cookies nebo když jsou návštěvy generovány boty. Tribunál měl za to, že z bodu 77 odůvodnění nařízení 2022/2065 vyplývá, že poskytovatelé on-line platforem mohou být povinni započítat boty, pokud je nemohou vyloučit bez dalšího zpracování osobních údajů nebo sledování, a dále mohou být povinni započítat téhož aktivního příjemce několikrát, ačkoli by aktivní příjemci měli být „pokud možno“ započítáni pouze jednou. Naproti tomu měl za to, že z tohoto bodu odůvodnění nelze vyvodit, že by poskytovatelé on-line platforem mohli pro účely výpočtu PMP nezohlednit některé aktivní příjemce z důvodu, že někteří odmítnou používání souborů cookies a že je třeba nezapočítávat boty. V důsledku toho, i když tito poskytovatelé mohou být za určitých okolností nuceni nadhodnocovat PMP své on-line platformy v souladu s tímto nařízením, toto nařízení je naproti tomu neopravňuje k podhodnocování uvedeného počtu. Je zejména věcí uvedených poskytovatelů, aby zvolili spolehlivou metodu, která může zajistit dodržování tohoto požadavku. Skutečnost, že čl. 33 odst. 1 uvedeného nařízení odkazuje na PMP, a nikoli na průměrný měsíční počet návštěv dotyčné on-line platformy, nemůže tento závěr zpochybnit. Toto ustanovení, jak je vykládáno ve světle bodu 77 odůvodnění tohoto nařízení, totiž nevede k započítání všech těchto návštěv, i když může vést k nadhodnocení počtu aktivních příjemců dotyčné on-line platformy.
Začtvrté Tribunál odmítl argumentaci žalobkyně, podle níž čl. 33 odst. 1 nařízení 2022/2065 porušuje zásady rovného zacházení a proporcionality, jelikož zohledňuje pouze PMP pro účely označení za velmi velké on-line platformy, a nikoli povahu dotyčných on-line platforem, ani rizika, která mohou způsobit společnosti.
V tomto ohledu Tribunál uvedl, že čl. 34 odst. 1 nařízení 2022/2065 obsahuje seznam systémových rizik, která mohou být způsobena velmi velkými on-line platformami. V projednávaném případě žalobkyně nezpochybňuje, že tržiště, zejména ta, na kterých prodejci nepodléhali výběru, mohou usnadnit prodej nebezpečných nebo nezákonných výrobků. Kromě toho skutečnost, že poskytovatelé tržišť, jako je žalobkyně, dosud pečlivě vybírali prodejce působící na jejich tržištích, nemůže vyloučit, že tato tržiště v budoucnu umožní prodej takových výrobků značné části obyvatelstva Unie, pokud jejich PMP bude nejméně 45 milionů.
Za těchto podmínek Tribunál konstatoval, že tržiště jako celek mohou šířit nezákonný obsah v rámci prodeje výrobků a mít negativní dopad na základní právo na vysokou úroveň ochrany spotřebitele zakotvené v článku 38 Listiny základních práv Evropské unie. Z toho vyplývá, že se normotvůrce nedopustil zjevně nesprávného posouzení, když měl za to, že tržiště mohou vyvolat systémová rizika ve smyslu čl. 34 odst. 1 nařízení 2022/2065. Kromě toho skutečnost, i kdyby byla prokázána, že se toto ustanovení vztahuje rovněž na rizika, která nemohou být způsobena tržišti, nemůže prokázat, že tato tržiště nevyvolávají žádné z rizik uvedených v tomto ustanovení.
Dále zohlednění povahy on-line platforem a rizik, která mohou vyvolat, za účelem jejich označení za velmi velké on-line platformy ze strany Komise by takový postup učinilo zdlouhavým a nákladným. Tribunál tak poznamenal, že „kvalitativní“ kritéria, kterých se žalobkyně dovolává, mohla zpozdit plnění povinností uvedených v čl. 33 odst. 1 nařízení 2022/2065 a zbavit Komisi části jejích zdrojů nezbytných k tomu, aby mohla řádně plnit úkoly, které jí svěřuje toto nařízení. Taková kritéria tudíž neumožňují dosáhnout uvedených cílů stejně účinně jako kritérium PMP.
Kritérium PMP pro účely označení za velmi velkou on-line platformu se tedy nejeví jako zjevně nevhodné nebo nepřiměřené k dosažení cílů nařízení 2022/2065.
(
1
) – Rozhodnutí Komise C(2023) 2727 final ze dne 25. dubna 2023 (dále jen „napadené rozhodnutí“).
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2022/2065 ze dne 19. října 2022 o jednotném trhu digitálních služeb a o změně směrnice 2000/31/ES (nařízení o digitálních službách) (Úř. věst. 2022, L 277, s. 1).
(
3
) – Bod 77 odůvodnění a čl. 3 písm. b) a p) tohoto nařízení.
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (ES) 2000/31 ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399).
(
5
) – Článek 3 písm. h) nařízení 2022/2065 ve spojení s bodem 12 odůvodnění tohoto nařízení.
(
6
) – Rozsudek ze dne 12. července 2011, L’Oréal a další (C‑324/09, EU:C:2011:474, body 112 a 113).
(
7
) – Rozsudek ze dne 23. března 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, EU:C:2010:159, body 112 až 116).
(
8
) – Rozsudek ze dne 12. července 2011, L’Oréal a další (C‑324/09, EU:C:2011:474, bod 112).