62012CC0482_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Съдът на Европейския съюз е юрисдикция. Неговата задача е да разрешава правни спорове между страни въз основа на материалноправните и процесуалноправните норми. Решенията му имат задължителен характер и по принцип той не се произнася със становища по въпроси от хипотетично естество(2) . В този контекст разглежданият случай показва всички характеристики на една изцяло абстрактна ситуация и не става ясно защо е необходимо Съдът да се произнася по отправения въпрос. Макар трудните дела несъмнено да водят до некачествени съдебни решения, при несъществуващите спорове тези решения са може би още по-некачествени.
2. Това е жалко, тъй като спорът по същество, с който е сезиран Съдът по настоящото дело, не е маловажен. В действителност, усилията за по-ефективно правораздаване отново се сблъскват с правото на ефективна съдебна защита, по-конкретно това на потребителите.
3. С преюдициалното си запитване Okresný súd Prešov (Окръжен съд Prešov) (Словакия) иска да установи дали словашките разпоредби, които позволяват на кредитор да получи плащане по дълг посредством извънсъдебно производство, при което се извършва изпълнение върху дадения в обезпечение имот (наричано по-нататък „разглежданото производство“), са съвместими по-специално с Директива 93/13/ЕИО относно неравноправните клаузи в потребителските договори(3) .
I – Правна уредба
А – Законодателство на ЕС
4. Член 6, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО предвижда:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5. Член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО предвижда:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Б – Национално законодателство
6. Словашкият граждански кодекс (Občianský zákonník) съдържа по-специално следните разпоредби относно изпълнението върху предоставената за обезпечение вещ:
„Член 151j
1. Ако обезпечено вземане не бъде изплатено изцяло и своевременно, обезпеченият кредитор може да започне изпълнение върху дадената в обезпечение вещ. За тази цел обезпеченият кредитор може да пристъпи към определения в договора способ или към изнасяне на публична продан на предоставената в обезпечение вещ, съгласно специални законови разпоредби […], или […] към продажба на предоставената за обезпечение вещ, съгласно специални законови разпоредби […], когато не е предвидено друго в този кодекс или в специален закон.
2. Ако обезпечено вземане не бъде изплатено изцяло и своевременно, обезпеченият кредитор може да се удовлетвори или да изиска удовлетворение от предоставената за обезпечение вещ дори когато обезпеченото вземане е погасено по давност.
[…]
Член 151m
1. Обезпеченият кредитор може да продаде представената за обезпечение вещ по начина, определен в договора за учредяване на обезпечението, или чрез публична продан след изтичането на не по-малко от 30 дни от датата на уведомяване на лицето, което е предоставило обезпечението, и на длъжника, когато те не са едно и също лице, от началото на изпълнението върху дадената в обезпечение вещ, освен ако специален закон не съдържа разпоредби в противоположен смисъл […].
2. След съобщението за започване на изпълнението лицето, което е предоставило обезпечението, и обезпеченият кредитор могат да уговорят, че последният има право да продаде предоставената за обезпечение вещ по начина, определен в договора за учредяване на обезпечението, или чрез публична продан и преди изтичането на предвидения в първа алинея 30-дневен срок.
3. Когато обезпечен кредитор е започнал изпълнение върху дадената в обезпечение вещ по начина, уговорен в договора за учредяване на обезпечението, той може по всяко време в хода на това изпълнение да промени изпълнителния способ и да продаде предоставената за обезпечение вещ на публична продан или да поиска вземането му да бъде удовлетворено чрез продажбата на предоставената за обезпечение вещ съгласно специалните законови разпоредби. Обезпеченият кредитор е длъжен да уведоми лицето, предоставило обезпечението, за промяната на изпълнителния способ“.
7. Закон № 527/2002 относно доброволната публична продан (Zákon č. 527/2002 Z.z. o dobrovol’ných dražbách) предвижда:
„Член 17 — Обявление за публична продан
1. Провеждащият проданта следва да я оповести, като публикува обявление за публичната продан […].
3. Когато предмет на публична продан е апартамент, къща [или] друга сграда […], провеждащият проданта следва да публикува обявлението за публична продан не по-късно от 30 дни преди започването на проданта. Освен това провеждащият проданта следва незабавно да изпрати обявлението за публична продан до Министерството за публикуване в [официалния] Търговски вестник […].
[…]
5. В срока, посочен в алинеи 2—4 по-горе, провеждащият проданта следва да изпрати обявлението за публична продан на следните лица:
(а) лицето, което е поискало публичната продан, длъжника на обезпечения кредитор и собственика на имота, предмет на публична продан, ако е лице, различно от длъжника […]
[…]
Член 21 — Неизпълнение от страна на провеждащия проданта и недействителност на публичната продан
[…]
2. В случай на неизпълнение на някоя от разпоредбите на настоящия кодекс, всяко лице, което твърди, че поради това са нарушени неговите права, може да поиска от съда да обяви публичната продан за нищожна. Това право се погасява с изтичането на тримесечен срок от провеждането на публичната продан, освен ако предмет на проданта е къща или апартамент, собственост на това лице, в която то официално е пребивавало към момента на проданта и ако основанието за исканата отмяна е извършване на престъпление […], като в този случай искане за отмяна на продажбата може да се подаде след изтичането на посочения тримесечен срок.
[…]
5. В случай на неизпълнение от страна на купувача или при отмяна на проданта от съда, публичната продан се счита за недействителна от момента на обявяването ѝ.
[…]
Член 29 — Предаване на имуществото, закупено на публична продан
[…]
2. Когато имотът, закупен на публична продан [е апартамент, къща или друга сграда], предишният собственик е длъжен незабавно и съгласно условията в обявлението за публична продан да предаде имота при представянето от страна на купувача в проданта на заверено копие от нотариалния акт и на документ за самоличност“
II – Факти, производство и преюдициален въпрос
8. Г‑н Peter Macinský и г‑жа Eva Macinská са пенсионери и живеят заедно в град Прешов, Словакия. На 29 април 2011 г. изтеглят кредит в размер на 5 000 EUR от Financreal s.r.o., за да погасят няколко вече съществуващи кредита. За гарантиране на кредита е учредено вещно обезпечение върху апартамента, в който живеят съпрузите Macinský. Съгласно договора за кредит последният следва да бъде погасен чрез 84 месечни вноски по 209,52 EUR всяка. След като, както се твърди, г‑н и г‑жа Macinský не са платили няколко месечни вноски, Financreal решава да предприеме действия срещу тях.
9. На 17 октомври 2011 г. Financreal прехвърля своето вземане по договора за кредит спрямо г‑н и г‑жа Macinský на Getfin s.r.o, което се занимава със събиране на вземания. С писмо от 26 октомври 2011 г. Getfin s.r.o иска пълно погасяване на кредита. Според Getfin задължението към същия момент възлиза на 21 057 EUR.
10. С писмо от 12 ноември 2011 г. г‑н и г‑жа Macinský оспорват действителността на вземането и искат Financreal да преразгледа увеличението на размера на задължението (с повече от 300 % за шест месеца), което според тях е неоснователно.
11. На 21 ноември 2011 г. Getfin предявява иск срещу г‑н и г‑жа Macinský пред Okresný súd Prešov. Едновременно с това наема частното дружество Dražby a reality s.r.o (наричано по-нататък „Dražby“) за събиране на вземането по извънсъдебен ред.
12. На 1 декември 2011 г. Dražby уведомява г‑н и г‑жа Macinský, че ще започне извънсъдебно изпълнение върху дадения в обезпечение имот, като продаде техния апартамент чрез така наречената „доброволна публична продан“, тоест възнамерява да пристъпи към разглежданото производство. Същевременно г‑н и г‑жа Macinský са уведомени, че към съответния момент задължението възлиза на 22 646 EUR.
13. На 11 януари 2012 г. г‑н и г‑жа Macinský молят Okresný súd Prešov да постанови временно спиране на извънсъдебното изпълнение върху имота, предоставен за обезпечение(4), и молбата им е удовлетворена.
14. На 1 февруари 2012 г. Dražby се отказва от намерението си да изнесе апартамента на г‑н и г‑жа Macinský на „доброволна“ публична продан.
15. Във връзка с посоченото в точка 11 производство, с решение от 21 март 2012 г. (включено в изпратената на Съда преписка по националното дело), Okresný súd Prešov осъжда г‑н и г‑жа Macinský да върнат на Getfin само сумата от 4 290,48 EUR, тъй като приема, че посоченият в договора лихвен процент е морално неприемлив, поради което договорът е нищожен. В акта за преюдициално запитване се посочва, че това съдебно решение все още не е влязло в сила. С писмо от 4 септември 2013 г., в отговор на въпрос на Съда, обаче г‑н и г‑жа Macinský твърдят, че решението е влязло в сила. Представителят на словашкото правителство потвърждава това в съдебното заседание(5) .
16. Във връзка с обезпечителното производство, посочено в точка 13 по-горе, Okresný súd Prešov обяснява, че „доброволна публична продан“ по смисъла на Закона относно доброволната публична продан е способ за извънсъдебно изпълнение върху предоставеното за обезпечение имущество. Никакъв съд или друг независим правораздавателен орган не преценява основателността на този подход, а терминът „доброволен“ е правен термин, който се използва дори когато длъжникът не е дал съгласие за публична продан. По-нататък Okresný súd Prešov обяснява, че „доброволната публична продан“ позволява на кредитора да определи размера на задължението без съдебно решение(6) .
17. Поради съмнения относно съвместимостта на разглежданото производство с Директива 93/13 на 27 август 2012 г. Okresný súd Prešov решава да спре делото и да постави на Съда следния въпрос:
„Трябва ли [Директива 93/13] да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, каквато е разпоредбата на член 151j, алинея 1 от Občianský zákonník (Гражданския кодекс) във връзка с други разпоредби от правната уредба, разглеждана в главното производство, която предоставя на кредитора възможността да изисква изпълнението на неравноправни договорни клаузи, като пристъпи към изпълнение върху дадената в обезпечение вещ чрез продажбата на недвижимия имот, въпреки противопоставянето на потребителя, факта, че въпросът е спорен, и без преценка на договорните клаузи от страна на съдебен орган или друг независим правораздавателен орган?“.
18. Г‑н и г‑жа Macinský, германското и словашкото правителство, както и Комисията, представят писмени становища. В съдебното заседание от 11 септември 2013 г. германското и словашкото правителство, както и Комисията, излагат устно становищата си.
III – Анализ
19. Разглежданият случай поставя няколко различни въпроса.
20. Първо, предвид гореизложените факти допустимостта на делото е поставена под съмнение, по-специално от словашкото и от германското правителство.
21. Второ, по същество запитващата юрисдикция иска да установи дали разглежданото производство е съвместимо с Директива 93/13. Словашкото и германското правителство подкрепят утвърдителен отговор, докато г‑н и г‑жа Macinský и Комисията са на противоположното становище.
22. Трето, словашкото правителство иска да бъде ограничено във времето действието на съдебното решение, ако се установи, че разглежданото производство е несъвместимо с Директива 93/13.
23. В следващото изложение ще разгледам доводите, въз основа на които считам, че отправеният въпрос е недопустим.
24. Относно въпроса по същество, Съдът вече е имал възможност да се произнесе във връзка с дела, обстоятелствата по които са доста сходни(7) . Практиката, установена с тези решения, е ясна, въпреки че настоящото дело би дало възможност на Съда да я усъвършенства.
25. Ако все пак от съображения за процесуална икономия — предвид броя на делата, свързани с подобни проблеми(8) — Съдът реши да отговори на поставения въпрос, ще обясня защо според мен, с някои уговорки, Директива 93/13 допуска съществуването на производство като разглежданото(9) .
26. Накрая, ще се спра накратко на искането за ограничаване на действието на съдебното решение във времето.
А – По допустимостта
27. Както в писмените си становища, така и в съдебното заседание словашкото и германското правителство оспорват допустимостта на настоящото преюдициално запитване.
28. Според словашкото правителство актът за преюдициално запитване не съдържа цялата фактическа и правна информация, необходима на Съда, за да даде полезен отговор на отправения въпрос. Освен това словашкото правителство твърди, че спорът е изцяло от хипотетично естество и че запитващата юрисдикция не установява, че отговорът на въпроса е необходим за разрешаване на спора в главното производство. Същото правителство твърди още, че в акта за преюдициално запитване не се обяснява релевантността на другите посочени от запитващата юрисдикция инструменти на правото на ЕС, а именно Директива 2005/29/ЕО(10) и Директива 2009/22/ЕО(11) . Германското правителство подкрепя основното становище, възприето от словашкото правителство.
29. В писмото си от 4 септември 2013 г. г‑н и г‑жа Macinský твърдят, че съдебното решение от 21 март 2012 г. е влязло в сила, но въпреки това разглежданото производство може да бъде инициирано по отношение на неизплатеното задължение към Getfin в размер на 4 290,48 EUR. Следователно все още е необходим отговор от Съда. В съдебното заседание Комисията заявява също, че делото не е от хипотетично естество.
30. Съгласно член 267 ДФЕС само национална юрисдикция, която е сезирана със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, когато поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканият отговор няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси.
31. Според мен, за разлика от твърденията на словашкото и германското правителство, Съдът разполага с достатъчно данни от фактическа и правна страна, за да се произнесе.
32. Въпреки това, предвид получените отговори на поставени от Съда въпроси, съм съгласен с тези правителства, че преюдициалният въпрос не трябва да се счита за допустим, тъй като отговорът няма да повлияе на изхода от делото пред запитващата юрисдикция.
33. Всъщност първо бих изтъкнал, че в акта за преюдициално запитване се посочва, че Dražby се отказва от провеждането на публична продан. Въпреки това Okresný súd Prešov обосновава своето запитване с довода, че „след изтичане срока на действие на временната мярка, кредиторът може да възобнови извънсъдебното изпълнение на вземането, и то докато бъде осъществено изпълнение върху обезпечението чрез един или друг способ“.
34. Признавам, че не разбирам напълно как съгласно словашкото процесуално право Okresný súd Prešov още е сезиран, при условие че проданта е преустановена и независимо дали има риск Dražby да възобнови разглежданото производство. Възможно е такъв риск да е съществувал към датата на преюдициалното запитване 27 август 2012 г. Както обаче бе посочено в точка 15 по-горе, съгласно информацията, получена впоследствие от Съда, съдебното решение от 21 март 2012 г. е влязло в сила. Словашкото правителство дори посочва в съдебното заседание, че Getfin всъщност е обжалвало решението от 21 март 2012 г. и че жалбата е отхвърлена с влязло в сила решение от 13 май 2013 г(12) . Следователно изобщо не намирам за възможно Dražby да възобнови същото производство.
35. Освен това съдебното решение от 21 март 2012 г., което, за разлика от заявеното от Комисията в съдебното заседание, се отнася до същите страни, които са страни и в главното производство, с изключение на Financreal, приема договора за кредит между тези страни за нищожен. Тази преценка се отнася до всички клаузи на договора, включително свързаните с разглежданото производство.
36. За съжаление, противно на духа на сътрудничество, който трябва да ръководи развитието на преюдициалното производство, Okresný súd Prešov изобщо не счита за необходимо служебно да предостави на Съда информация относно правното действие на решението от 21 март 2012 г. и крайният извод в него(13) . Това решение е постановено от самия Okresný súd Prešov, макар и от различен състав.
37. Следователно изглежда вече не съществува договор, който да послужи като правно основание за разглежданото производство по отношение на предполагаемото задължение към Getfin в размер на 21 057 EUR, поне не и след 13 май 2013 г. Ето защо не е необходимо произнасяне по преюдициалния въпрос.
38. Това становище не се поставя под съмнение от Решението по дело Aziz.
39. По дело Aziz също се оспорва допустимостта на преюдициалния въпрос. Първият от двата поставени по това дело въпроса наподобява в по-голяма степен въпроса на Okresný súd Prešov. По-конкретно по същество се твърди, че търсеният от сезирания със спора по същество Juzgado de lo Mercantil No 3 de Barcelona (Испания) отговор на въпроса за съвместимостта на испанската правна уредба на съдебното изпълнение няма да повлияе на изпълнителното производство пред Juzgado de Primera Instancia No 5 de Martorell (Испания). Причината за това е, че към момента на постановяване на акта за преюдициално запитване по това дело от националната юрисдикция изпълнителното производство вече е било проведено. Така да се каже, злото е сторено. Съдът не приема, че това прави въпроса недопустим.
40. Положението в разглежданото дело обаче е различно. Изпълнението (публичната продан) не е проведено и във всички случаи договорът, който — според предоставената на Съда информация — е обявен за нищожен, вече не може да служи като правно основание за разглежданото производство.
41. Несъмнено по дело Aziz Съдът възприема доста щедър подход относно релевантността на искания отговор за висящия пред националната юрисдикция спор, като изглежда приема, че съмненията по това дело са изцяло в полза на запитващата юрисдикция(14) . Съдът единствено заявява, че „въпросът трябва да се разбира в широк смисъл“ и че ‚_не е очевидно, че исканото тълкуване на правото [на ЕС] няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство“(15) .
42. По настоящото дело обаче прилагането на този подход е неоснователно. Действително поради отказа на Dražby от изпълнителното производство и тъй като договорът се счита за нищожен не изглежда възможно отговорът на преюдициалния въпрос да е релевантен по отношение на висящия пред националната юрисдикция спор (ако изобщо съществува такъв спор) или по отношение на други допълнителни въпроси (като посочените в точка 55 по-долу). Това изглежда се подкрепя и от факта, че нито Getfin, нито Financreal проявяват някакъв интерес към производството пред Съда.
43. При все това е необходимо да се спрем на някои доводи, изтъкнати в съдебното заседание.
44. В съдебното заседание словашкото правителство твърди, че според информацията, с която разполага от запитващата юрисдикция, предмет на главното производство не е договорът за кредит между г‑н и г‑жа Macinský и Financreal (чиито права по договора впоследствие са прехвърлени на Getfin), а по-скоро договорът за учредяване на обезпечение, който е напълно отделен от договора за кредит. В отговор на въпрос, поставен му с оглед изясняване на значението на това твърдение, същото правителство заявява, че съгласно словашкото право договорите за учредяване на обезпечение по принцип губят правното си действие, когато задължението, чието изпълнение обезпечават, е отменено, освен ако договорът за учредяване на обезпечение изрично предвижда запазване на действието му в този случай.
45. Според мен това разкритие е доста озадачаващо.
46. На първо място, в рамките на член 267 ДФЕС Съдът е „компетентен да се произнесе относно тълкуването или валидността на разпоредби на правото [на ЕС] единствено въз основа на фактите и националното право, които са му посочени от националната юрисдикция“(16) . Освен това той не е компетентен да се произнася по фактически и правни въпроси, които се поставят за първи път в заседанието пред Съда и които не са посочени в акта за преюдициално запитване или в становищата на заинтересованите страни(17) .
47. В това отношение в заглавната част на акта за преюдициално запитване просто се казва, че производството пред [запитващата юрисдикция] е свързано със „[i] спиране на изпълнението върху предоставената за обезпечение вещ, [ii] обявяване на нищожността на договорната неустойка и на допълнителните разходи за предоставянето и управлението на кредита и [iii] за парично обезщетение“. Освен това
същинското съдържание на определението се отнася до един, а не до два договора. При положение че в акта за преюдициално запитване липсва каквато и да било информация в подкрепа на разбирането, че разглежданият в главното производство договор е различен от договора, отменен със съдебното решение от 21 март 2012 г., такова твърдение не може да бъде поддържано.
48. Въпреки това, дори да се приеме, че действително е съществувал отделен договор за учредяване на обезпечение, това не би имало отношение към настоящия случай.
49. На първо място, би могло да се твърди, че такъв отделен договор за учредяване на обезпечение може да послужи като основание за принудително събиране на задължението от 4 290,48 EUR, което съдът разпорежда с решение от 21 март 2012 г. да бъде изплатено на Getfin. Изглежда — поне донякъде — това е мнението на г‑н и г‑жа Macinský, които в писмото си от 4 септември 2013 г. твърдят, че макар това решение да е влязло в сила, то не ги предпазва от повторно прилагане на разглежданото производство(18) .
50. По този въпрос следва да подчертая, че вземането, което понастоящем Getfin има срещу г‑н и г‑жа Macinský, е за връщане на сума. Действително, в решението от 21 март 2012 г. запитващата юрисдикция приема, че определеният в договора лихвен процент е морално неприемлив и в резултат на това договорът е нищожен. Ето защо в диспозитива на това съдебно решение Съдът разпорежда още да бъде върнат остатъкът от първоначалния кредит — тоест 4 290,48 EUR — на 84 вноски. Понастоящем това задължение съществува въз основа на съдебно решение, а не на договор, макар договорно споразумение да е в основата на образуваното от съда производство.
51. Такова вземане по своето естество остава извън приложното поле ratione materiae на Директива 93/13, определено в член 1, параграф 1, което се отнася до потребителските договори. Следователно тълкуването на Директива 93/13 няма връзка с главното производство.
52. На второ място, би могло да се твърди още, че запитващата юрисдикция всъщност иска Съдът да се произнесе относно съвместимостта с Директива 93/13 на законодателство, което, като такова, допуска сключването на общи договори за учредяване на обезпечение между потребители и търговци, които предвиждат разглежданото производство да се задейства при неизпълнение от страна на потребителя на което и да е от неговите задължения към търговеца.
53. Макар този въпрос да е интересен, той би бил напълно неоснователен при описаните в акта за преюдициално запитване обстоятелства. Не съм склонен да давам заключение по проблем от хипотетично естество.
54. По тези причини по-нататък няма да разглеждам теорията за „два отделни договора“, посочена от словашкото правителство.
55. По отношение на иска за вреди, който явно също е част от производството пред запитващата юрисдикция, нищо не подсказва, че е необходим отговор на преюдициалния въпрос, за да се прецени дали Getfin и/или Financreal са длъжни да заплатят обезщетение за вредите, причинени поради това, че са инициирали разглежданото производство срещу г‑н и г‑жа Macinský. В действителност, макар в акта за преюдициално запитване да се твърди, че г‑н и г‑жа Macinský претендират такава форма на обезщетение, запитващата юрисдикция не разглежда този проблем в преюдициалния въпрос, нито разяснява дали и какви правомощия има, за да присъди обезщетение за вреди в рамките на производството по член 21, членове 2 и 5 от Закона относно доброволната публична продан. Още по-важно е, че според съдебното решение от 21 март 2012 г. г‑н и г‑жа Macinský са предявили насрещен иск за обезщетение за вреди срещу Getfin в рамките на същото производство, който в неговия диспозитив е отхвърлен като неоснователен(19) . Това съдебно решение, както се спомена, е влязло в сила, решението относно обезщетението за вреди е придобило сила на пресъдено нещо (res judicata) и въпросът е приключен(20) .
56. По отношение на позоваването на Директива 2005/29 и Директива 2009/22 в акта за преюдициално запитване, тези директиви, както отбелязват словашкото и германското правителство, не са релевантни в настоящия случай. Наистина запитващата юрисдикция само ги споменава, както и някои от разпоредбите им(21), без да обясни защо би следвало да се прилагат. По-специално запитващата юрисдикция не посочва как според нея разглежданото производство съставлява нелоялна търговска практика, нито по какъв начин разглежданото дело включва иск за преустановяване на нарушение, предявен от компетентна структура, с цел защита на колективните интереси на потребителите(22) . Показателно е, че тези директиви не се споменават и в текста на преюдициалния въпрос. Следователно не може с тях да се обоснове допустимостта на преюдициалния въпрос.
57. Следователно не е ясно дали решението на Съда е необходимо, за да позволи на запитващата юрисдикция да разреши висящия пред нея спор, а няма да е по-скоро абстрактна преценка на съвместимостта на разглежданото производство с Директива 93/13 Колкото и да е добронамерена запитващата юрисдикция в желанието си да защити интересите на потребителите, без „реално“ производство такава преценка не може да се направи. Освен това е ненужно да се препоръчва преразглеждане на трайната практика на Съда по отношение на въпроси от хипотетично естество(23) .
58. Въз основа на предходните съображения считам преюдициалният въпрос за недопустим.
59. Все пак националната юрисдикция е компетентна да прецени както необходимостта и ползата от отговор на Съда по висящото пред нея дело, така и подходящото време. Ако по някаква причина Съдът не желае да възпрепятства преценката на запитващата юрисдикция и в духа на сътрудничество, който трябва да ръководи развитието на производството по член 267 ДФЕС, предпочете да отговори на преюдициалния въпрос, ще изложа следните разсъждения.
Б – По съвместимостта на разглежданото производство с Директива 93/13
1. Общи бележки относно задължението на потребителя да действа
60. Както показва световната финансова криза, от която Европа и останалият свят постепенно се възстановяват, добре функциониращата и стабилна кредитна система е един от крайъгълните камъни на свободната пазарна икономика. Това може да накара законодателите да изработят специални схеми за обезпечаване и изпълнение, които благоприятстват в по-малка или по-голяма степен стопанския сектор, за да укрепят кредитната система. Настоящият случай поставя въпроса дали разглежданото производство не облагодетелства твърде много търговците за сметка на потребителите.
61. По същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали съществуването в държава членка на процесуални правила, които допускат изпълнение по извънсъдебен ред, а оттук вероятно и без какъвто и да било съдебен контрол, на вземане, произтичащо от неравноправна клауза в потребителски договор, е в противоречие с Директива 93/13.
62. Следователно Съдът трябва да разгледа въпрос, по който не се е произнесъл в Решение по дело Banco Español de Crédito или в Решение по дело Aziz, но който е засегнат от генералния адвокат Kokott в нейното заключение(24), а именно: дали Директива 93/13 допуска държава членка да изисква от потребителите да предявят иск за спиране или прекратяване на принудителното изпълнение на договор, за който се предполага, че съдържа неравноправна клауза? С други думи, съвместимо ли е с Директива 93/13 изискването потребителят „да предприеме първата крачка“?
63. Тези проблеми трябва да се преценяват в контекста на практиката на Съда относно отговорностите и ролята на националните юрисдикции съгласно Директива 93/13. В действителност според тази практика националната юрисдикция е длъжна служебно да преценява, когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства, дали договорна клауза, попадаща в приложното поле на Директива 93/13, е с неравноправен характер, като по този начин компенсира неравнопоставеността, съществуваща между потребителя и продавача или доставчика(25) .
64. Поради изложените по-долу съображения аз съм убеден, че разглежданото производство допринася в достатъчна степен за ефективната защита на правата на потребителите съгласно изискването на Директива 93/13.
65. Най-напред, ще разгледам текста на Директива 93/13. След това, ще се спра на релевантната съдебна практика (тоест, практиката, установена в Решение по дело Banco Español de Crédito и в Решение по дело Aziz), преди да обясня защо според мен отговорът на въпроса, изложен в точка 62 по-горе, следва да бъде утвърдителен.
66. Директивата установява някои ясни правила относно неравноправните клаузи в потребителските договори, по-специално определението за такива клаузи, съдържащо се в член 3, параграф 1. В следствие на това член 6, параграф 1 изисква от държавите членки да въведат правила, съгласно които такива клаузи „да не са обвързващи за потребителя“. Освен това член 7, параграф 1 предвижда, че държавите членки осигуряват съществуването на „подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи“.
67. Доколкото в Директива 93/13 не се съдържат разпоредби по този конкретен въпрос, не може да се твърди, че тя урежда събирането на вземания, включително вземания от потребители. Следователно по правило такива разпоредби са част от процесуалната автономия на държавите членки, при условие че са спазени двата принципа на равностойност и ефективност(26) . Бих добавил, че нито в акта за преюдициално запитване, нито в материалите по делото пред националната юрисдикция, изпратени на Съда, се съдържа информация, от която да се предположи, че словашките процесуални правила, приложими спрямо потребителите по силата на Директива 93/13, се различават от правилата, уреждащи сходни случаи в националното право(27) . Следователно единствено полезното действие на Директива 93/13 се поставя под въпрос.
68. Въпросът за съвместимостта на производство като разглежданото с принципа на ефективност налага да разгледаме по-задълбочено релевантната съдебна практика, а именно Решение по дело Banco Español de Crédito и Решение по дело Aziz(28) . Действително, подобно на разглежданото дело, тези две решения са свързани в по-голяма степен с определянето на задълженията на националните юрисдикции съгласно Директива 93/13 в контекста на специално производство(29), отколкото с въпроса дали националната юрисдикция може, или дори е длъжна, да действа служебно. Според мен основният смисъл на тези две решения е, че използването от страна на търговците на специално производство, предвидено в националното законодателство, с цел да не се допусне потребителите да се възползват от защитата, въведена с Директива 93/13, противоречи на принципа на ефективност, доколкото прави практически невъзможно или прекомерно трудно да се приложи защитата, която Директива 93/13 предоставя на тези потребители(30) . Що се отнася до разглежданото производство, не считам, че то лишава потребителите от възможността да се възползват от тази защита.
69. Убеден съм, че в случай на изпълнително производство срещу потребител под формата публична продан, в националното процесуално право трябва да съществуват определени гаранции, за да се защити по-слабата страна, в настоящия случай — потребителят(31) . Естествено, това е особено валидно в случаите на извънсъдебни производства. При липсата на такива гаранции държавите членки няма да изпълнят своето задължение съгласно член 7, параграф 1 от Директива 93/13 да въведат правила за недопускане на неравноправни клаузи, обвързващи потребителите, и да осигурят съществуването на подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на такива клаузи.
70. Все пак въпросът е: кога става невъзможно или, което е по-обичайно, прекомерно трудно да се приложи защитата, която Директива 93/13 предоставя на потребителите? Отговорът на този въпрос не се подразбира и изисква индивидуален подход във всеки отделен случай. Във връзка с това е необходимо да се проучи мястото на националните правила в цялото производство, неговото развитие и особености пред различните национални инстанции(32) . Това може да включва цялостна преценка на правните средства за защита, с които разполагат потребителите, и възможността за намеса от страна на националните юрисдикции.
71. Във връзка с горното е полезно отново да си припомним изводите от дело Aziz и дело Banco Español de Credito.
72. В действителност, както се посочи в точка 39 по-горе, делото Aziz е свързано с няколко производства: изпълнително производство и исково производство. Изпълнителното производство е почти приключило, когато е предявен искът за установяване на правомерност на клаузите на договора за кредит. Освен това потребителят вече е бил изгонен от къщата си. Съгласно испанското право той е бил длъжен да предяви самостоятелен установителен иск за правомерност на клаузите, тъй като съдът по принудителното изпълнение не бил компетентен да разгледа този въпрос. Освен това единственото по принцип достъпно правно средство за защита в такива случаи съгласно испанското право би било последващо парично обезщетение. Съдът приема подобна хипотеза за несъвместима с Директива 93/13(33) .
73. Според мен делото Aziz е пример за обстоятелства, при които ефективната защита на потребителя е станала невъзможна (34) . Действително след разглеждането на исковото производство националната юрисдикция не е могла да отмени изпълнителното основание, тъй като най-малкото вече е било твърде късно за това. Тази юрисдикция могла да наложи единствено парично обезщетение, счетено за недостатъчно.
74. Делото Banco Español de Crédito, от друга страна, изглежда е пример за обстоятелства, при които за потребителите не е напълно невъзможно, но е прекомерно
трудно да защитят ефективно правата си.
75. Делото Banco Español de Crédito е свързано с правилата за едностранното „заповедно производство“. Следователно не става дума за същинско „производство по принудително изпълнение“, а за доста по-опростено производство, разглеждащо въпроси по същество. Релевантният испански закон предвижда по-специално, че длъжникът може да възрази в 20-дневен срок, считано от датата, на която му е връчена заповедта за изпълнение. При подаване на възражение едностранното производство се спира и се превръща в състезателно производство(35) . По няколко причини(36) Съдът счита, че потребителите по принцип не възразяват срещу производството и затова приема, че въпросният испански закон е несъвместим с Директива 93/13.
76. Връщайки се отново към въпроса кога за потребителите става прекомерно трудно да упражняват ефективно своите права, изглежда отговорът зависи от значимостта на интереса, ограничаващ защитата на потребителя. Съдебната практика изглежда показва, че някои легитимни интереси могат да имат предимство пред защитата на потребителите в по-голяма степен от други(37) .
77. Все пак трябва да е напълно ясно, че както посочва германското правителство в съдебното заседание, принципът на ефективност изисква единствено националните процесуални правила да не правят прекомерно трудно за потребителите да упражняват правата си. Не се изисква по-конкретно упражняването на правата да бъде „лесно“ или да е обект на особено благоприятен режим(38) . Възприемането на такава позиция би лишило принципа за процесуална автономия от практически смисъл и дори би било в противоречие с факта, че Директива 93/13 предвижда минимална хармонизация(39) .
78. В светлината на гореизложеното в крайна сметка не считам, че е прекомерно самò по себе си да се изисква от потребителите да предявят иск срещу търговеца, за да бъде спряно или прекратено производство по принудително изпълнение, каквото е разглежданото.
79. Това явно се потвърждава от съдебната практика. В Решение по дело Banco Español de Crédito Съдът изглежда не отхвърля поначало мнението, че по принцип е законосъобразно кредиторите да имат опростен достъп до правосъдие и производствата да се провеждат бързо(40) . Освен това в Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones Съдът приема, че липсва задължение за национална юрисдикция не само да компенсира процесуален пропуск от страна на неупражнилия правата си потребител, но и със свои действия изцяло да замества пълната процесуална пасивност на съответния потребител(41) . Затова съм съгласен с генералния адвокат Kokott, че по принцип изискването потребителят първо да предяви иск за установяване на определени обстоятелства, така че сезираната юрисдикция да може да прецени клаузите на договора, самò по себе си не е прекомерна пречка за ефективната правна защита на потребителите(42) . Наистина не би било съвсем точно вмененото на потребителя задължение да се определи като задължение „да действа по своя инициатива“, без да е налице предварителна мотивация за това; това по-скоро е задължение да се отговори на намеренията за действие на търговеца. Подчертавам, че в Решение по дело Aziz Съдът не критикува изрично факта, че потребителят трябва да предяви установителен иск пред Juzgado de lo Mercantil No 3 de Barcelona; по-скоро фактъ т, че това производство е било обречено на неуспех, е накарал Съдът да се произнесе в крайна сметка по този начин.
80. Освен това се опасявам, че от едно изискване за задължителен съдебен контрол ex ante, каквото изглежда Комисията подкрепя, не би имало действителна полза(43) . Още повече че оценката за това дали една клауза е с неравноправен характер изисква индивидуална преценка на всички релевантни обстоятелства(44) . Въпреки че в Решение по дело Banco Español de Crédito първоинстанционният съд е бил в състояние да вземе решение, без да му бъде предоставена информация от потребителя, обикновено това не е така. Напротив, освен ако такъв съд не разполага с всички необходими правни и фактически обстоятелства, той няма да бъде в състояние, нито ще бъде длъжен, да действа независимо от потребителя.
81. Накрая, фактът, че въпросното имущество може би е семейното жилище на потребителя, сам по себе си не променя становището ми. При липсата на хармонизирани правила не следва да се забранява на държавите членки да изискват от потребителя да оспори извънсъдебно изпълнително производство само защото въпросното имущество е жилище на потребителя.
82. След казаното дотук все пак следва да подчертая, че доколкото имуществото, засегнато от разглежданото производство, е домът на потребителя, трябва да съществуват специални гаранции. Липсата на такива гаранции може да се окаже проблемна от гледна точка на спазването на основните права(45) . Действително загубата на семейно жилище е една от най-тежките форми на нарушаване на правата на потребителя(46) . Тъй като правото на неприкосновеност на жилището е гарантирано от член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз(47), в контекста на която следва да се тълкува Директива 93/13, всяко лице, изложено на риск от нарушение от такъв мащаб, следва да може да иска проверка на пропорционалността на такава мярка от независим правораздавателен орган(48) .
83. В обобщение, считам, че е съвместимо с Директива 93/13 държава членка да задължава потребителя да предяви иск, за да бъде спряно или прекратено принудителното изпълнение на договор, за който се твърди, че съдържа клауза с неравноправен характер. След като изясних този принципен въпрос, ще се спра на особените характеристики на разглежданото производство.
2. Преценка на разглежданото производство
84. По отношение на разглежданото производство член 151m, алинея 1 от словашкия граждански кодекс предвижда, че с изключение на случаите, в които съществуват особени правила, публична продан може да се проведе не по-рано от 30 дни след уведомяването на длъжника (или лицето, предоставило обезпечението, според случая). Също така съгласно член 17, алинея 3 от Закона относно доброволната публична продан, такава може да се проведе не по-рано от 30 дни след публикуването на обявлението за предстоящата продан в Търговски вестник. Член 17, алинея 5 от същия закон предвижда още провеждащият проданта да уведоми лицето, което я е поискало, заедно с длъжника и собственика на недвижимия имот (ако не са едно и също лице) за предстоящата публична продан в рамките на същия срок. В съдебното заседание словашкото правителство потвърждава, че тези срокове могат да текат едновременно, което означава най-малко 30-дневен срок от уведомяването на всички заинтересовани страни и органи.
85. След провеждането на публичната продан съгласно член 21, алинея 2 от Закона за доброволната публична продан продажбата на имуществото по принцип може да бъде оспорена в срок от три месеца.
86. През този период длъжникът все още може да ползва продаденото имущество. При все това съгласно член 29 от Закона относно доброволната публична продан, когато продаваното имущество е недвижим имот, длъжникът (или лицето, предоставящо обезпечението, според случая) е длъжен да предаде имота веднага, след като продажбата бъде вписана в нотариален акт.
87. Комисията твърди, че това всъщност означава потребителят да бъде лишен от собствеността върху имота. В известна степен споделям тази позиция(49) . Въпреки това, за мен са убедителни представените в съдебното заседание доводи от словашкото правителство, според които член 29 от Закона относно доброволната публична продан не възпрепятства потребителят да сезира съдебна юрисдикция с искане да спре разглежданото производство и предаването на имота дори след извършване на продажбата(50) . Ако това тълкуване на националното законодателство е вярно, което следва да се провери от запитващата юрисдикция, не считам, че член 29 от този закон сам по себе си влошава положението, при условие че сезираният съд предприеме мерките, посочени в точка 97 по-долу.
88. Нещо повече, когато длъжникът фактически е предал своя имот, съществува възможност за неговото връщане, ако публичната продан бъде отменена съгласно член 21, алинея 5 от Закона относно доброволната публична продан и искането за отмяна бъде вписано в имотния регистър(51) . Съгласно член 21, алинея 3 от същия закон страната, която оспорва публичната продан, е длъжна да уведоми компетентия орган за това искане за отмяна.
89. Следователно от начина, по който тълкувам националното право, стигам до извода, че потребителят разполага със срок от най-малко 30 дни, след като всички съответни съобщения бъдат направени, за да оспорва публична продан ex ante(52), и с тримесечен срок от нейното провеждане, за да я оспорва ex post (или дори по-дълъг срок, когато проданта е свързана с престъпна дейност).
90. Следователно е възможно потребителят да разполага общо с поне четири месеца, в които да оспори публична продан.
91. Това е несравнимо с 20-дневния срок за възражение по делото Banco Español de Crédito, който затруднява прекомерно потребителите да упражнят ефективно правата си за защита съгласно Директива 93/13.
92. Освен това не смятам, че разглежданото производство свежда правата на потребителите просто до последващо парично обезщетение, което съгласно Решение по дело Aziz би било недостатъчно.
93. Вярно е наистина, че главното производство е в някои отношения „противоположно на дело Aziz“(53) . Въпреки това, за разлика от испанските правила, приложими по отношение на производството по принудително изпълнение по дело Aziz(54), предвид гореизложеното става ясно, че съгласно словашкото право съществува възможност за оспорване на разглежданото производство и дори възможност за спиране на производството на основание на неговата несъвместимост с Директива 93/13. Това се потвърждава още от обстоятелствата по главното производство.
94. Тези обстоятелства показват, че разглежданото производство не прави прекомерно трудно ефективното упражняване на правата на потребителя. Всъщност, след като запитващата юрисдикция разполага с необходимите правни и фактически обстоятелства, поради които се съмнява по-специално в равноправния характер на някои от санкциите, съдържащи се в спорния договор, съпоставени с Директива 93/13, тя налага временна мярка, с която спира публичната продан и отправя запитване до Съда. Запитващата юрисдикция прави това независимо от изтъкнатия от Комисията довод, че от текста на член 21, алинея 2 от Закона относно доброволната публична продан не става напълно ясно дали въпросната юрисдикция действително е компетентна да отмени производството по публичната продан на основание на неравноправния характер на определени договорни клаузи(55) . Следователно запитващата юрисдикция правилно е приложила, доколкото е възможно, вътрешните си процесуални правила по такъв начин, че да се постигне резултатът, определен в член 6, параграф 1 във връзка с член 7, параграф 1 от Директива 93/13(56) .
95. Разбира се, може да се твърди, че фактът, че г‑н и г‑жа Macinský успешно и в срок са оспорили публичната продан, свидетелства само за тяхната особена решителност и не може да се приема като доказателство за това, че защитата на потребителите е ефективно гарантирана, особено по отношение на по-уязвими потребители(57) .
96. Все пак безспорно е, че член 21 от Закона относно доброволната публична продан действително предоставя на потребителите правно средство за защита срещу публична продан. Естествено това средство изисква потребителят да действа. Въпреки това, както посочих в точки 78 и 79 по-горе, не считам, че това самò по себе си ограничава прекомерно ефективната защита на потребителите. При липсата на хармонизация в тази област равнището на защита в производствата по принудително изпълнение, която да е достатъчно ефективна за потребителите, се определя от държавата членка, доколкото потребителите не са лишени от защитата, предоставена им с Директива 93/13. Въпреки това, когато лицата са особено уязвими, се приема, че държавата членка продължава да е отговорна за съвместимостта на тези правила с основните права(58) .
97. Освен това трябва да е напълно ясно, че след като потребителят вече е оспорил публичната продан пред словашките съдилища съгласно член 21 от Закона относно доброволната публична продан, това открива пътя за прилагането на практиката на Съда относно ролята и отговорностите на националните юрисдикции съгласно Директива 93/13, посочена в точка 63 по-горе. Това означава, че когато националната юрисдикция разполага с необходимите фактическите и правни обстоятелства, тя е длъжна служебно да прецени дали има неравноправен характер клауза в потребителски договор, която е основанието за производство по принудително изпълнение като разглежданото. Когато случаят е такъв, посочената юрисдикция трябва да установи всички произтичащи от това последици съгласно националното право, за да гарантира, че посочената клауза няма да е обвързваща за този потребител. Това евентуално може да доведе до разпореждането на временни мерки за спиране на продажбата или на нейното действие до произнасянето на окончателното решение относно неравноправния характер на тази клауза, ако например това решение е от компетентността на друга юрисдикция(59) .
98. Доколкото фактите по настоящото дело показват, че това е възможно съгласно словашкото право, препоръчвам, ако Съдът предпочете да отговори на преюдициалния въпрос — при условие, че националният съд е компетентен да предприеме действията, посочени в предходната точка, което запитващата юрисдикция следва да установи — той да постанови, че Директива 93/13 допуска производство като разглежданото.
В – По искането за ограничаване на действието на съдебното решение във времето.
99. Словашкото правителство е поискало ограничаване на действието на съдебното решение във времето, в случай че Съдът постанови, че разглежданото производство нарушава Директива 93/13. Ето защо следващите разсъждения са релевантни само доколкото Съдът не приеме моето мнение както по допустимостта, така и по съществото на делото.
100. В началото бих привлякъл внимание към факта, че тълкуването на разпоредба на правото на ЕС от Съда цели изясняване и определяне на смисъла и обхвата на тази разпоредба, така като е трябвало да се разбира и прилага от влизането ѝ в сила. Следователно разпоредбата, така, както я тълкува Съдът, трябва да се прилага спрямо всички правоотношения, включително тези, които са възникнали и са установени преди съдебното решение, в което се тълкува разпоредбата. Затова по принцип Съдът може да ограничава действието на съдебните решения във времето само при изключителни обстоятелства(60) .
101. Съдът ограничава действието на съдебно решение във времето единствено при наличието на две (кумулативни) условия. Първо, трябва да се установи наличието на „риск от сериозни икономически последици“. Тези последици трябва да се дължат преди всичко на големия брой правоотношения, установени добросъвестно въз основа на считаната за валидно действаща правна уредба. Второ, незаконосъобразните практики трябва да се основават на обективна и значителна несигурност по отношение на обхвата на въпросните разпоредби на правото на Съюза. Във връзка с това Съдът придава особена важност на поведението на другите държави членки и на Комисията, което евентуално е допринесло за разглежданото противоправно поведение(61) .
102. В своето искане словашкото правителство представя таблица, в която се посочва колко пъти разглежданото производство е приложено в периода 2003—2012 г. Броят на случаите се е увеличил от 217 през 2003 г. на 3 916 през 2012 г. Същото правителство твърди, че в периода между 1 май 2004 г. и 31 декември 2012 г. са се провели общо 17 309 публични продажби. Въз основа на това словашкото правителство счита, че са сключени голям брой добросъвестни сделки, основани на съвместимостта на това производство с Директива 93/13.
103. Все пак, в отговор на зададен в хода на съдебното заседание въпрос, словашкото правителство заявява, че посочените цифри са сумарни. Затова то не можело да посочи колко от тези публични продажби са последица от потребителски договори, тоест, от отношения между потребител и търговец, а не от други договорни отношения. Правителството не можело да даде дори обосновано предположение.
104. След като словашкото правителство не може да предостави обективно предположение за броя на правоотношенията между потребител и търговец, възникнали добросъвестно, Съдът не може да бъде убеден в необходимостта от ограничаване на действието на съдебното решение във времето в съответствие с принципа на правната сигурност. Следователно искането трябва да бъде отхвърлено.
105. Затова не е необходимо да се разглежда въпросът дали на правоотношенията, за които се твърди, че са възникнали добросъвестно, следва да се придава по-голяма тежест, отколкото на правото на потребителите да търсят обезщетение при нарушаване на Директива 93/13, основавайки се на решението на Съда. По същата причина не е необходимо да се изследва дали принципите, посочени в Решение по дело Banco Español de Crédito и Решение по дело Aziz (при които не се иска ограничаване на действието на съдебното решение във времето), биха могли да премахнат всяко съмнение в съвместимостта на разглежданото производство с Директива 93/13.
106. Отказът за ограничаване на действието на съдебното решение във времето обаче не изключва прилагането на словашките разпоредби за общия давностен срок, доколкото са съвместими с принципите за равностойност и ефективност. Достатъчно е да се каже в това отношение, че според таблицата, представена от словашкото правителство, някои от процедурите по публична продан са извършени преди повече от 10 години.
107. Въз основа на гореизложеното, ако Съдът приеме преюдициалния въпрос за допустим и разглежданото производство за съвместимо с Директива 93/13, бих препоръчал да не се ограничава действието на съдебното решение във времето.
IV – Заключение
108. В контекста на всички гореизложени съображения предлагам Съдът да обяви за недопустим отправения от Okresný súd Prešov (Словакия) преюдициален въпрос.
(1) .
(2)  –	Вж. по-специално Решение от 28 март 1995 г. по дело Kleinwort Benson (C‑346/93, Recueil, стр. I‑615, точка 24); вж. също Становище на Съда от 14 декември 1991 г. (1/91, Recueil, стр. I‑6079, точка 61).
(3)  –	Директива на Съвета от 5 април 1993 година (ОВ L 95, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(4)  –	В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция не посочва срока на действие на постановената временна мярка (ако има такъв).
(5)  –	Освен това словашкото правителство заявява, че при подготовката за съдебното заседание по изключение е осъществило неофициален контакт със запитващата юрисдикция и е узнало, че Getfin е обжалвало съдебното решение от 21 март 2012 г., но жалбата е отхвърлена на 13 май 2013 г.
(6)  –	Изглежда единственият елемент на „доброволност“ в тази производство се изразява в това, че първоначалният договор, който включва клауза, позволяваща на кредитора да използва подобно изпълнително производство, (очевидно) е сключен със съгласието на длъжника.
(7)  –	Вж. по-специално Решение от 14 юни 2012 г. по дело Banco Español de Crédito (C‑618/10, все още непубликувано в Сборника) и Решение от 14 март 2013 г. по дело Aziz (C‑415/11, все още непубликувано в Сборника). Вж. също Определение от 14 ноември 2013 г. по съединени дела Banco Popular Español и Banco de Valencia (C‑537/12 и C‑116/13, все още непубликувано в Сборника), където по същество с това определение се потвърждава постановеното в Решение по дело Aziz
(8)  –	Вж. дело Kušionová (C‑34/13), понастоящем висящо пред Съда, по което Krajský súd v Prešove (Районен съд Прешов) (Словакия) сезира Съда с няколко преюдициални въпроса, които по същество се отнасят до същите проблеми като поставените в настоящото производство. Вж. също дело Barclays Bank (C‑280/13), понастоящем висящо пред Съда.
(9)  –	Имайки предвид, че в производството по член 267 ДФЕС Съдът не е компетентен да се произнася относно съвместимостта на национална разпоредба с правото на ЕС. Все пак Съдът може да предостави на националната юрисдикция тълкуване на правото на ЕС, така че да ѝ даде възможност сама да вземе решение по този въпрос.
(10)  –	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (ОВ L 149, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).
(11)  –	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година относно исковете за преустановяване на нарушения с цел защита на интересите на потребителите (ОВ L 110, стр. 30).
(12)  –	Тази последна информация обаче е непроверена, тъй като нито Getfin, нито г‑н и г‑жа Macinský присъстват на съдебното заседание.
(13)  –	В това отношение бих отбелязал, както се посочва в точка 30 от Препоръките към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 338, 2012 г., стp. 1), че запитващата юрисдикция следва да уведомява Съда за всяко процесуално действие, което може да има отражение върху преюдициалното запитване, в интерес на надлежното провеждане на преюдициалното производство пред Съда и за да се запази неговата практическа полза
(14)  –	Това е видно от точки 35—37 от заключението на генералния адвокат Kokott по делото Aziz, която приема, че първият преюдициал ен въпрос по това дело е, на пръв поглед, от хипотетично естество, въпреки че отговорът може да повлияе на възможността за обезщетение за вреди след вече окончателно приключилото изпълнително производство.
(15)  –	Вж. Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точки 38 и 39.
(16)  –	Вж. по-специално Решение от 16 юли 1998 г. по дело Dumon и Froment (C‑235/95, Recueil, стр. I‑4531, точка 25 и цитираната съдебна практика).
(17)  –	Вж. в този смисъл Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Slob (C‑236/02, Recueil, стр. I‑1861, точка 29) и Решение от 17 юли 2008 г. по дело Flughafen Köln/Bonn (C‑226/07, Сборник, стр. I‑5999, точка 37).
(18)  – Според тях съдебното решение от 21 март 2012 г. не обявява за нищожен нито договора за кредит, нито обезпеченото вземане и Getfin не бил обвързан от направената в диспозитива на това решение промяна в дълга. Що се отнася до обаче до последното, в същото писмо те твърдят и че съгласно член 151, алинея 2 от словашкия Граждански процесуален кодекс, диспозитивът на съдебното решение е задължителен за страните.
(19)  –	Според мотивите, изложени в съдебното решение от 21 март 2012 г., договорът е обявен за нищожен на основание на общите разпоредби за недействителност на договорите в словашкия граждански кодекс, а не на специалните разпоредби за защита на потребителя, на които, според това решение, трябва се извърши позоваване, за да се получи обезщетение за вреди съгласно член 5, член 3 от Закон № 250/2007 за защита на потребителите.
(20)  –	Следва да се припомни, че Financreal прехвърля вземането си на Getfin по договора за кредит, който впоследствие е обявен за нищожен. Запитващата юрисдикция не споменава възможността да се търси отговорност от Financreal или Getfin за вредите, причинени на потребителите, на основание, различно от неравноправния характер на договорните клаузи.
(21)  –	Член 11, параграфи 1 и 2 от Директива 2005/29 и член 1, параграф 1 и член 2 от Директива 2009/22.
(22)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Banco Español de Crédito, посочено по-горе, точки 59 и 60, както и точки 85—87.
(23)  –	Вж. относно по-новото прилагане на тази съдебна практика Определение от 7 октомври 2013 г. по дело Società cooperativa Madonna dei miracoli (C‑82/13, все още непубликувано в Сборника, точки 12 и 14), Решение от 24 октомври 2013 г. по дело Стоилов и Ко (C‑180/12, все още непубликувано в Сборника, точка 47) и Решение от 7 ноември 2013 г. по дело Romeo (C‑313/12, все още непубликувано в Сборника, точки 39 и 40).
(24)  –	Вж. заключението на генералния адвокат Kokott по дело Aziz, точки 55 и 56.
(25)  –	Вж. по-специално дело Aziz, точкa 46 и цитираната съдебна практика.
(26)  –	Вж. Решение по дело Banco Español de Crédito, посочено по-горе, точка 46, и Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точка 50; вж. също в този смисъл Решение от 30 май 2013 г. по дело Jőrös (C‑397/11, все още непубликувано в Сборника, точка 50). От влизането в сила на Договора от Лисабон на аспектите, свързани с принципа на ефективност, понастоящем е посветен член 19, параграф 1 от ДЕС.
(27)  –	Член 21, алинея 2 от Закона относно доброволната публична продан допуска по-дълъг срок за подаване на искане за отмяна на публична продан в определени случаи, когато проданта е резултат от престъпление. Това обаче очевидно не изключва публичната продан на имущество на потребител по силата на неравноправна договорна клауза, която може да е сключена в контекста на такова престъпление.
(28)  –	Вж. също, относно задълженията на националните юрисдикции съгласно Директива 93/13, Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, Сборник, стр. I‑9579) относно изпълнението на арбитражно решение; и Решение дело Jőrös, посочено по-горе, по-специално във връзка с факта, че националното право предоставя компетентност за разглеждане на дела, свързани с твърдения за неравноправни клаузи, само на определени съдилища (вж. втория преюдициален въпрос по това дело).
(29)  –	Вж. посочените по-горе Решение по дело Banco Español de Crédito, точка 45, и Решение по дело Aziz, точка 49. Макар на пръв поглед Съдът да разграничава в точка 49 от Решение по дело Aziz последното дело от делото Banco Español de Crédito, струва ми се, че причина за това са само доста различните производства по двете дела (вж. точки 72 и 75 по-долу).
(30)  –	Вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело Banco Español de Crédito, точки 55 и 56, и Решение по дело Aziz, точки 62 и 63.
(31)  –	Вж. посочените по-горе Решение по дело Banco Español de Crédito, точкa 39, и Решение по дело Aziz, точка 44.
(32)  –	Вж. посочените по-горе Решение по дело Banco Español de Crédito, точка 49, и Решение по дело Aziz, точка 53.
(33)  –	Вж. Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точки 59 и 60.
(34)  – Обратно, посоченото по-горе Определение по дело Banco Popular Español и Banco de Valencia, което е отскоро, изглежда също представлява пример за невъзможност (точки 54 и 55).
(35)  –	Вж. Решение по дело Banco Español de Crédito, посочено по-горе, точки 25 и 26. Генералният адвокат Trstenjak споменава освен това в своето заключение, че ако бъде подадено възражение срещу заповедта за изпълнение, производството също се превръща в състезателно, вж. точки 51 и 68.
(36)  –	Съдът се позовава на предоставения кратък срок, на възможния възпиращ ефект на съдебните разноски, непознаването от страна на потребителите на техните права и ограниченото съдържание на молбата за издаване на заповед за изпълнение (вж. точка 54).
(37)  –	В Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones, посочено по-горе, ефективната защита на потребителите е съпоставена с принципа за силата на пресъдено нещо. Съдът се произнася в полза на последния, подчертавайки значението на този принцип (вж. точки 35—37). В Решение по дело Banco Español de Crédito, посочено по-горе, обаче Съдът приема, че желанието да се улесни достъпът до правосъдие на кредиторите и да се ускори развитието на производството не може, при конкретните обстоятелства, да има предимство пред прилагането на ефективна защита на потребителя. Интересно е как по първото дело Съдът занижава степента на ефективна защита на потребителите, а по последното я завишава. Съвсем наскоро, в Решение по дело Jőrös, посочено по-горе, Съдът приема, че правото на държавите членки да установяват своя собствена правна система по принцип може да има предимство пред правото на национална юрисдикция да отмени служебно неравноправна клауза, когато компетентността за това принадлежи на друга юрисдикция. Въпреки това вътрешнопроцесуалните норми на тази юрисдикция трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, по такъв начин, че да се постигне резултатът, предписан в член 6, параграф 1 от Директива 93/13 (вж. Решение по дело Jőrös, посочено по-горе, точки 50—52).
(38)  –	Действително според Съда член 6, параграф 1 от Директива 93/13 има за цел единствено да възстанови равнопоставеността между потребителя и търговеца; вж. по-специално Решение по дело Aziz, точкa 45.
(39)  –	Вж. член 8 от Директива 93/13 и дванадесето съображение от нея.
(40)  –	Вж. Решение по дело Banco Español de Crédito, посочено по-горе, точка 51.
(41)  –	Вж. Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones, посочено по-горе, точка 47.
(42)  – Вж. заключението на генералния адвокат Kokott по дело Aziz, точка 55. Такова мнение е изразено и от генералния адвокат Trstenjak в заключението ѝ по дело Banco Español de Crédito, точка 74, въпреки че Съдът не го споделя.
(43)  –	Следва да изтъкна още, че задължителен съдебен контрол ex ante може да създаде допълнителни разходи за търговеца (като например съдебни разноски за завеждане на делото) дори когато разглежданият договор не съдържа неравноправни клаузи.
(44)  –	Вж. член 4, параграф 1 от Директива 93/13, както и член 3, параграф 3, който препраща към примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни, съдържащ се в приложението към Директива 93/13; вж. също в този смисъл Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точки 66 и 68—71.
(45)  –	Вж. в този смисъл Решение на Европейския съд по правата на човека от 25 юли 2013 г. по дело Rousk с/у Швеция, № 27183/04, което засяга публичната продан на жилището на длъжника и изгонването му по искане на орган на публичната власт във връзка с иск за плащане на данъчно задължение в размер на 6 721 SEK (приблизително 800 EUR) (вж. по-специално констатациите на този съд в §§ 91 и 137—139), и Решение на ЕСПЧ от 2009 г. по дело Zehentner с/у Австрия, № 20082/02, относно съдебна продажба на частна собственост за обезпечаване изплащането на дълг в размер на приблизително 2 150 EUR по правоотношение между два частноправни субекта, при което длъжникът е недееспособно лице и следователно не може да се защити надлежно срещу иска (вж. по-специално §§ 54, 59, 61, 75 и 76).
(46)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точка 61.
(47)  – Вж. моето Заключение по дело Z, понастоящем висящо пред Съда (C‑363/12, точка 73), и съдебната практика, цитирана в бележка под линия 38. Вж. също, по-специално, Lenaerts, K., „Exploring the Limits of the EU Charter of Fundamental Rights“, European Constitutional Law Review, (8)2012, стp. 376. Относно взаимодействието между процесуалната автономия на държавите членки, принципите на равностойност и ефективност и Хартата, вж. Решение от 27 юни 2013 г. по дело Agrokonsulting (C‑93/12, Сборник, точки 59—61).
(48)  –	Вж. Решение по дело Rousk с/у Швеция, посочено по-горе, § 137.
(49)  –	В тази връзка вж. също Решение по дело Zehentner с/у Австрия, посочено по-горе, § 54.
(50)  –	Всъщност според становището на словашкото правителство по делото Kušionová член 74, алинея 1 и член 76, алинея 1, буква f) от словашкия Гражданскопроцесуален кодекс действително предоставят общи правомощия на съдилищата за налагане на временни мерки по разглежданите от тях дела.
(51)  –	За повече подробности препращам към член 39, алинея 3 и член 43, алинея 2 от Закон № 162/1995 за имотния регистър и вписването на правото на собственост и другите вещни права върху недвижими имоти. Тези разпоредби предвиждат, че когато бъде уведомена за подадено искане за отмяна, Службата по имотния регистър вписва тази информация до приключването на делото. Вж. в друг контекст Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точки 56—58.
(52)  –	Следва да добавя, че нищо не възпрепятства потребителя да поиска от съда да установи, че договорна клауза е с неравноправен характер още преди публикуването на обявлението за проданта.
(53)  –	За разлика от делото Aziz, в разглежданото дело въпросът за съвместимостта на производството с Директива 93/13 възниква в контекста на принудително събиране на вземането от потребителите, а не в исково производството. Освен това главното производство, свързано с принудителното изпълнение, е инициирано от потребителите, а производството по същество — от търговеца.
(54)  –	Вж. Решение по дело Aziz, посочено по-горе, точки 54 и 55.
(55)  –	Като се позовава на член 7, алинея 2 от Закона относно доброволната публична продан, в съдебното заседание словашкото правителство потвърждава, че словашките съдилища имат такава компетентност.
(56)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Jőrös, посочено по-горе, точка 52.
(57)  –	В това отношение съдебната практика не посочва ясно колко добре информиран и активен трябва да бъде потребителят. Посочените по-горе Решение по дело Banco Español de Crédito и Решение по дело Aziz като че ли са благосклонни към по-уязвим тип потребител, докато в Решение дело Asturcom Telecomunicaciones, посочено по-горе, по-скоро се изисква от потребителя да възприеме поведение от типа „bonus pater familias“. Липсата на яснота се задълбочава от факта, че по дело Asturcom Telecomunicaciones генералният адвокат Trstenjak приканва Съда да задължи националната юрисдикция да спре принудителното изпълнение на арбитражно решение, постановено въз основа на договор, съдържащ клауза с неравноправен характер (вж. точка 76 от заключението на генералния адвокат Trstenjak по дело Asturcom Telecomunicaciones), което Съдът не приема, след което тя приема, по дело Banco Español de Crédito, като специално се позовава на това решение (отново без резултат), че Съдът следва да приеме модела на потребителя, който е „относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен“ (вж. точки 72 и 73 от нейното заключение по дело Banco Español de Crédito).
(58)  –	И в двете решения на Европейския съд по правата на човека, посочени по-горе, се твърди, че длъжникът се намира в по-уязвимо положение от обичайното. По дело Rousk с/у Швеция кредиторът е държавата, а по дело Zehentner с/у Австрия длъжникът е недееспособен.
(59)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Jőrös, посочено по-горе, точки 50—52.
(60)  –	Вж. Решение от 10 май 2012 г. по съединени дела FIM Santander Top 25 Euro Fi (C‑338/11—C‑347/11, все още непубликувано в Сборника, точка 59 и цитираната съдебна практика). В допълнение, според трайната практика на Съда такова ограничение се допуска само в същото съдебно решение, което се произнася по исканото тълкуване. Вж. например Решение от 6 март 2007 г. по дело Meilicke и др. (C‑292/04, Сборник, стр. I‑1835, точка 36 и цитираната съдебна практика).
(61)  –	Вж. по-специално Решение по дело FIM Santander Top 25 Euro Fi, посочено по-горе, точка 60 и цитираната съдебна практика.