Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 15 май 2025 година(1)
Дело C‑428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
срещу
Deutscher Fußballbund e. V. (DFB)
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия)
„ Преюдициално запитване — Конкуренция — Член 101 ДФЕС — съдебна практика по дело Meca-Medina — Правилник на спортна федерация — Професионален футбол — Дейност
на футболните агенти “
I.      Въведение
1.        По редица неотдавнашни дела — а именно ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) и FIFA(5) — Съдът трябваше да провери съвместимостта на някои правила, приети от международни или национални спортни федерации, с разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията и вътрешния пазар.
2.        Настоящото дело е естествено продължение на тези дела. Всъщност спорът в главното производство се отнася до правилника на национална спортна федерация (наричан по-нататък „разглежданият правилник“), уреждащ дейността на футболните агенти
(наричани по-нататък „агентите“). С въпросите си запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да даде допълнителни насоки относно обхвата на практиката на Съда, която, започвайки от решение Wouters(6), впоследствие е приложена към дейности, свързани със спорта, първо в решение Meca-Medina(7), а след това неотдавна е посочена в решения ISU, Superleague и Royal Antwerp, както и в някои последващи решения (наричана по-нататък „съдебната практика по дело Meca-Medina“)(8).
3.        До голяма степен сходни или свързани правни въпроси се повдигат и по други две преюдициални запитвания —
тези по дела C‑209/23, RRC Sports(9), и C‑133/24, CD Tondela и др.(10) — по които ще представя заключението си днес. Поради това настоящото заключение следва да се разглежда във връзка с тези други заключения. С оглед на процесуална икономия и за да подпомогна читателите, ще се опитам да избегна ненужните повторения в трите заключения, и за тази цел ще направя редица препратки между тях.
II.    Фактите, производството и преюдициалните въпроси
4.        Спорът в главното производство е по
искове за преустановяване на нарушения, подадени от трима ищци (две предприятия, осъществяващи дейност по предоставяне на консултантски услуги и услуги по представителство на футболисти, и управителят на едно от тези дружества) срещу Deutscher Fußballbund e. V. (Германски футболен съюз, наричан по-нататък „DFB“). DFB е национална федерация, която обединява 27 германски футболни федерации с около 25 000 клуба и над 7 милиона членове и която е и член на Международната футболна федерация (наричана по-нататък „ФИФА“).
5.        Съгласно член 16а от устава на DFB провеждането на срещите в двете висши професионални лиги (Първа и Втора Бундеслига) се осъществява от Deutsche Fußball Liga e. V. (Германска футболна лига, наричана по-нататък „DFL“). DFL е обединение на клубовете от двете германски висши професионални лиги. Клубовете, които участват в провеждането на срещите в Първа или Втора Бундеслига, като пълноправни членове на DFL, са обвързани от устава на DFB и от неговите задължителни правилници. За да имат право да играят в Първа или Втора Бундеслига, играчите трябва да подпишат лицензионен договор с DFL, който ги задължава също така да спазват приложимите правила на федерацията. Като член на ФИФА, DFB се подчинява на нейните правилници и е длъжен да изпълнява решенията на ФИФА.
6.        Във връзка с приет от ФИФА правилник за работата с футболните агенти DFB приема Reglement für die Spielervermittlung (Правилник за дейността на футболните агенти, наричан по-нататък „RfSV“), който влиза в сила на 1 април 2015 г.
RfSV
е насочен към клубове и играчи, които са задължени да го спазват. Правилникът урежда начина, по който играчи и клубове използват услугите на агент за сключването на договори с професионални играчи и споразумения за трансфер. По-специално, RfSV предвижда:
–        задължение за регистриране на агентите (член 2, точка 3 и член 3, точки 2 и 3 от RfSV),
–        представяне на декларация от агент, която предвижда спрямо агента да се прилагат различни устави, правилници и наредби на ФИФА, DFB и DFL, включително юрисдикцията на федерацията (член 2, точка 2 и член 3, точки 2 и 3 от RfSV и приложения 1 и 2 към него),
–        допълнително задължение за регистриране, наложено на физически лица при регистрирането на юридически лица (приложение 2 към RfSV),
–        забрана за участие на агента при посредничество за привличане на играч в бъдещи приходи на клуба от трансфери (член 7, точка 3 от RfSV),
–        забрана на комисиони при посредничество на ненавършили пълнолетие лица (член 7, точка 7 от RfSV), и
–        задължение за оповестяване на възнагражденията и плащанията на агенти (член 6, точка 1 от RfSV).
7.        Нарушенията на правилника могат да бъдат санкционирани като неспортсменско поведение (член 9 от RfSV). В приложение към този правилник се съдържа формуляр на декларация за регистрация на агент. Този правилник е включен в циркулярно писмо № 62, изпратено от DFL GmbH (дъщерно дружество, изцяло притежавано от DFL) на 12 януари 2018 г. до ръководителите на клубовете и дружествата в Първа и Втора Бундеслига, за да ги информира по-специално за споразуменията за посредничество при напускане на играч(11).
8.        Със своите искания за постановяване на временни мерки ищците в главното производство оспорват някои правила, предвидени в RfSV, и искат постановяването на временни мерки.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Областен съд Франкфурт на Майн, Германия) уважава частично исканията. По въззивната жалба на ищците Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн, Германия) уважава другите искания, като отхвърля въззивната жалба на ищците в останалата ѝ част и насрещната жалба на DFB.
10.      С ревизионните си жалби пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) ищците продължават да поддържат исканията си за преустановяване на нарушения, а DFB продължава да поддържа искането си за отхвърляне на иска. Тъй като този съд изпитва съмнения относно правилното тълкуване на разпоредбите на правото на Съюза, на които се позовават страните, той решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„(1)      Съответства ли правилник на спортна федерация, който се прилага за членовете ѝ и урежда използването на услуги от външни предприятия на пазара нагоре по веригата спрямо дейността ѝ, на развитите от Съда на Европейския съюз в решение Wouters […] и в решение Meca Medina […] принципи, съгласно които при прилагането на картелната забрана:
–      трябва да се разгледа общият контекст, в който е взето и в който поражда последици съответното решение, както и по-конкретно преследваните с него цели,
–      след което трябва да се провери дали ограничаващите конкуренцията последици от решението са присъщи на преследването на посочените цели,
–      и дали са пропорционални на тези цели (наричан по-нататък „тестът Meca Medina“)?
(2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос: в такъв случай приложим ли е тестът Meca Medina към всички правила от посочения правилник или е приложим с оглед на определени материалноправни критерии, като например по-близката или по-далечната връзка на съответното правило със спортната дейност на федерацията?“.
11.      Писмени становища представят един от ищците в главното производство (ROGON GmbH & Co. KG), DFB, германското и френското правителство и Европейската комисия.
12.      С писмо от 19 март 2024 г.
Съдът приканва заинтересованите страни на основание член 62, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда да представят становищата си относно значението на решения ISU, Superleague и Royal Antwerp за отговора, който следва да се даде на поставените по настоящото дело въпроси. DFB, германското и френското правителство, ROGON и Комисията изпълняват това искане.
13.      Тези страни, с изключение на френското правителство, представят и устни становища в съдебното заседание на 12 февруари 2024 г.
III. Анализ
14.      С двата си въпроса запитващата юрисдикция иска да изясни обхвата на принципите, развити в рамките на съдебната практика по дело Meca-Medina, както и конкретния начин, по който тези принципи следва да се прилагат в случай, който се отнася до приет от спортна федерация правилник.
А.      По първия въпрос: обхват на съдебната практика по дело Meca-Medina
15.      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали съдебната практика по дело Meca-Medina се прилага към правилник на спортна федерация, който е насочен към членовете на федерацията и урежда използването на услуги от външни предприятия на пазара нагоре по веригата спрямо дейността на федерацията.
16.      За да дам отговор на този въпрос, първо ще припомня основните принципи на съдебната практика по дело Meca-Medina (1); след това ще се опитам да установя генезиса ѝ в системата на правото на Съюза в областта на конкуренцията (2); и накрая ще изясня нейната основна логика и приложното ѝ поле (3). С оглед на тези съображения ще разгледам конкретните въпроси, поставени от запитващата юрисдикция (4).
17.      В самото начало следва да уточня, че в настоящото заключение ще разгледам правните въпроси, повдигнати от запитващата юрисдикция, въз основа на моето разбиране на съдебната практика по дело
Meca-Medina след решенията на Съда, посочени в точка 1 по-горе.
1.      Основните принципи на съдебната практика по дело Meca-Medina
18.      Съдебната практика по дело Meca-Medina е обобщена в точки 183—187 от решение Superleague. Съдът най-напред припомня, че съгласно постоянната практика не всяко споразумение между предприятия, решение на сдружения на предприятия и съгласувана практика, които ограничават свободата на действие на участващите предприятия, попадат непременно в обхвата на забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС. Всъщност — добавя Съдът — „анализът на икономическия и правен контекст, в който се вписват някои от тези споразумения и решения, може да доведе до констатацията, първо, че те са обосновани от преследването на една или повече законни цели от общ интерес, които сами по себе си нямат антиконкурентен характер, второ, че конкретните средства, които се използват за постигането на тези цели, са действително необходими за постигането им и трето, че дори да се окаже, че тези средства имат за присъщ резултат ограничаването или нарушаването, поне потенциално, на конкуренцията, този присъщ резултат не надхвърля необходимото, по-специално като премахва всякаква конкуренция“.
19.      Тези принципи могат да се приложат — продължава Съдът — „по-специално при наличие на споразумения или решения под формата на правила, приети от сдружение, като съсловно или спортно сдружение, с оглед на постигането на определени цели, свързани с етиката и деонтологията, и в по-широк смисъл, да регламентират упражняването на професионална дейност, ако съответното сдружение докаже, че са изпълнени така припомнените условия“.
20.      За разлика от това тази съдебна практика не се прилага — констатира Съдът — „при наличие на поведение, което, независимо дали произхожда от такова сдружение или не и независимо какви са законните цели от общ интерес, които биха могли да бъдат изтъкнати в негова подкрепа, нарушава по самото си естество [разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията]“. В съответствие с това Съдът заключава, че съдебната практика по дело Meca-Medina не се прилага за споразумения, които имат за цел ограничаване на конкуренцията.
2.      Генезис на съдебната практика по дело Meca-Medina
21.      В правната доктрина са изложени много идеи относно значението и смисъла на съдебната практика по дело Meca-Medina. Например някои автори смятат, че тя въвежда един вид (вдъхновено от американското антитръстово право) „правило на здравия разум“ в правото на Съюза в областта на конкуренцията, други правят паралели с логиката, следвана в съдебната практика в областта на свободното движение (която позволява обосновки, основани на различни интереси, свързани с обществения ред), а трети я смятат за разновидност на доктрината за „съпътстващо ограничение“ (и затова я наричат „съпътстващо регулаторно правило“)(12).
22.      Според мен съдебната практика по дело Meca-Medina  може да бъде обяснена, ако се абстрахираме от нейните особености и я разгледаме в по-широкия контекст на тълкуването и прилагането на разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията поне през последните няколко десетилетия(13).
23.      Всъщност в редица решения, постановени от Съда през този период, много ясно се посочва, че правилното прилагане на членове 101 и 102 ДФЕС изисква от органите да се въздържат от излишен формализъм и да изследват надлежно всички релевантни правни и икономически аспекти на разглежданото положение. Независимо дали дадена форма на поведение е многостранна, или едностранна и дали се подозира, че представлява ограничение „с оглед на целта“, или „с оглед на резултата“, нейната съвместимост с правото на Съюза в областта на конкуренцията не може да се оценява чисто абстрактно, а винаги зависи от по-широкия контекст(14). Този принцип е изрично потвърден и в точка 42 от решение Meca-Medina.
24.      Ето защо едно споразумение между предприятия или решение на сдружение на предприятия може да ограничи — а понякога дори значително — свободата на действие на съответните предприятия, без това споразумение или решение да е антиконкурентно. С риск да изложа очевидното, искам отново да подчертая, че целта на антитръстовите правила на Съюза не е да защитят безпрепятственото осъществяване на търговска дейност от икономическите оператори, а да гарантират, че пазарите в Съюза функционират правилно и ефективно, като по този начин допринасят за оптималното разпределение на ресурсите и за благосъстоянието на гражданите на Съюза(15).
25.      Най-просто казано, дадено споразумение или решение е антиконкурентно и следователно забранено от член 101, параграф 1 ДФЕС, когато действително или потенциално(16) възпрепятства, пречи на или обезкуражава конкуренцията между различни предприятия, както иначе би се случила, и по този начин оказва отрицателно въздействие върху благосъстоянието на потребителите. Обикновено това е така, когато въпросното поведение може в краткосрочен или средносрочен план да доведе пряко до повишаване на цените и/или намаляване на производството или да възпрепятства иновациите. Такъв може да е случаят и когато поведението променя конкурентната структура на пазара — създава бариери за навлизане на пазара, увеличава пазарната концентрация и т.н. — по начин, който в бъдеще може да доведе до описаното по-горе положение(17).
26.      За разлика от това, споразумение или решение, което, разглеждано като цяло, няма антиконкурентни последици за пазара, не попада в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС. Това е така въпреки включването на някои елементи, които — ако се разглеждат поотделно и in abstracto — имат (или изглежда, че имат) някои ограничителни последици (например клаузи за неизвършване на конкурентна дейност, клаузи за изключителност и т.н.). Добри примери в това отношение са споразуменията за франчайзинг и за селективна дистрибуция.
27.      Освен това някои решения по по-нови дела отново потвърждават този подход: Съдът не счита, че самият факт, че дадено споразумение включва клауза, която сама по себе си може да е възпрепятствала новонавлизащите участници на пазара (решение CB(18)), да е довела до повече
единни цени между съществуващите конкуренти (решение Budapest Bank(19)) или да е довела до споразумение за разпределение на пазара (решение EDP(20)), е достатъчен, за да се направи заключение за несъвместимост на споразумението като такова с член 101 ДФЕС. Приема се, че за тази цел е необходима по-подробна оценка на въпросната мярка в нейния подходящ правен и икономически контекст.
28.      Тези принципи са в основата и на съдебната практика относно съпътстващите ограничения. Както припомня Съдът в своето решение Booking.com от септември 2024 г., „ако поради своята неутралност или положителното си въздействие върху конкуренцията дадена операция или дейност не се обхваща от предвидената в член 101, параграф 1 ДФЕС принципна забрана, тази забрана не важи и за ограничаването на търговската самостоятелност на един или повече участници в тази операция или дейност, ако то е обективно необходимо за осъществяването на посочената операция или дейност и пропорционално на преследваните от тях цели“(21).
29.      От това следва, че „ако такова ограничение не може да бъде отделено от основната операция или дейност, без да се застрашат нейното съществуване и цели, съвместимостта му с член 101 ДФЕС следва да се прецени заедно със съвместимостта на основната операция или дейност, по отношение на която е съпътстващо, независимо че на пръв поглед такова ограничение, разгледано самостоятелно, може да изглежда обхванато от принципната забрана по член 101, параграф 1 ДФЕС“(22).
30.      Съответно, за да може дадено ограничение да бъде квалифицирано като „съпътстващо ограничение“, трябва да бъдат изпълнени три основни условия: i) основната операция да няма антиконкурентен характер, ii) ограничението да е „необходимо“ за осъществяването на тази операция (следователно липсата му би попречила на осъществяването на основната операция) и iii) ограничението да е „пропорционално“ на целите, залегнали в основата на въпросната операция (т.е. да няма реалистични алтернативи, които ограничават конкуренцията в по-малка степен).
31.      Тези три условия поразително приличат на трите условия, които, както е посочено в точка 18 по-горе, представляват тестът
Meca-Medina. Това, естествено, не е случайно. Съдебната практика по дело Meca-Medina очевидно има еднакво ДНК със съдебната практика относно съпътстващите ограничения(23), тъй като и двете произтичат от основния принцип на правото на Съюза в областта на конкуренцията, съгласно който, за да се определи дали дадено поведение е антиконкурентно, то трябва да бъде оценено в своя подходящ правен и икономически контекст. В светлината на неговата логика —
която ще разгледам сега — ми се струва, че изразът „съпътстващо регулаторно правило“ по отношение на съдебната практика по дело Meca-Medina  е напълно релевантен.
3.      Логика и обхват на съдебната практика по дело Meca-Medina
32.      Както посочих в заключението си по дело RRC Sports(24), има области, в които органите (на Съюза и/или национални) могат да решат да се въздържат от регулиране на някои аспекти на дадена икономическа дейност и да оставят на самите икономически оператори да установят чрез самоуправляващи се органи, търговски федерации или представителни сдружения необходимите правила, и когато е уместно, да ги привеждат в изпълнение и да разрешават евентуални спорове. Съществуват редица причини, които не е необходимо да бъдат припомняни тук(25), поради които изборът на властите да позволят саморегулиране на определени въпроси, може да бъде от полза за публичните органи, за съответните пазарни оператори и накрая, но не на последно място, за техните клиенти.
33.      Това важи дори за мерки, които, както обясних, биха могли да имат определени ограничителни последици. Мерките за саморегулиране, които например имат за цел да осигурят минимални изисквания за качество или да избегнат конфликти на интереси, измами или злоупотреби, могат действително да повишат доверието на потребителите в пазарните оператори и по този начин да подобрят ефективността на пазара. В тези ситуации пазарът вероятно ще се разрасне и ще стане по-конкурентен като цяло.
34.      Освен това в съдебната практика относно съпътстващите ограничения предприятията преследват търговска цел, която като цяло не е антиконкурентна(26). Това означава, че целта на сделката е или да повиши конкуренцията, или най-малкото да е неутрална в това отношение. Във всеки случай, това е цел, която подпомага икономическите интереси на участващите предприятия(27). За разлика от това в случаите като този
по дело
Meca-Medina свързаната с пазара цел, ако има такава, се преследва успоредно или съвпада с „една или повече законни цели от общ интерес“(28), като например: гарантиране на добро правораздаване (решение Wouters(29)), защита на „здравето на спортистите, честността и обективността на спортните състезания и етичните ценности в спорта“ (решение Meca-Medina(30)), гарантиране на „доброто счетоводно и данъчно обслужване на предприятията“ (решение OTOC(31)), защита на потребителите (решение Consiglio Nazionale dei Geologi(32)) и безопасност на движението по пътищата (решение API(33)).
35.      Подобно приемане (независимо дали формално, или неформално, изрично, или имплицитно) от страна на публичните органи на правомощията за саморегулиране, упражнявани от частните организации(34), и произтичащата от тях отговорност задължително води до признаване на тези органи на известна свобода на действие при определянето на правила и норми. Всъщност могат да съществуват различни законосъобразни начини на действие, чието въздействие върху конкуренцията е до голяма степен равностойно, които тези органи могат да предприемат, за да постигнат въпросните цели.
36.      Това е отразено в решение Wouters, в което Съдът подчертава, че органът за саморегулиране „би могъл разумно да приеме, че [въпросната мярка], въпреки присъщите ѝ ограничаващи конкуренцията последици, е необходима за правилното упражняване на адвокатската професия, както е организирана в съответната държава членка“(35).
37.      Известно ми е, че в решения ISU, Superleague, Royal Antwerp или FIFA не се използва понятието „разумен“. Въпреки това в някои от тези решения Съдът е изразил същото понятие по друг начин, като е посочил, че:
„[условието за необходимостта от мярката] предполага да се прецени и сравни съответното въздействие на това поведение и действително възможните алтернативни мерки, за да се определи дали очакваното повишаване на ефективността на посоченото поведение може да бъде постигнато с мерки, които в по-малка степен ограничават конкуренцията. За сметка на това то не може да доведе до възможност за избор по целесъобразност между такова поведение и такива алтернативни мерки, ако последните не изглеждат по-малко ограничаващи конкуренцията“(36).
38.      В същото време обаче упражняването на тази свобода на преценка трябва да бъде ограничено и при възникване на съмнения не може да остане без контрол. Очевидно е, че правилата и нормите, определени от тези органи, могат да засягат въпроси (тарифи, условия за навлизане на пазара и т.н.), които, поне потенциално, могат да породят проблеми от гледна точка на конкуренцията. Дори когато тези правила са приети за постигане на законна цел от общ интерес, действителните последици за конкуренцията могат все пак да бъдат проблематични и следователно да изискват подходяща оценка в правната рамка на член 101 ДФЕС(37). Това обяснява защо в съдебната практика по дело Meca-Medina  се приема, че някои мерки за саморегулиране не попадат в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС, но само когато са изпълнени няколко условия.
39.      Когато случаят не е такъв, това не означава, че въпросната мярка непременно е несъвместима с правото на Съюза. Всъщност член 101, параграф 3 ДФЕС предвижда възможността мерките, които ограничават конкуренцията, да бъдат освободени от забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС, когато икономическите ползи,
които те пораждат, надвишават отрицателните последици(38).
40.      Тук бих искал да посоча някои допълнителни съображения, за да изясня по-пълно обхвата на съдебната практика по дело Meca-Medina.
41.      Първо, макар че съдебната практика по дело
Meca-Medina в никакъв случай не е подобна на картата „Get Out of Jail Free“ от играта „Монополи“, предоставена на самоуправляващите се органи,
тя все пак им дава малко по-широко поле за действие от това, с което могат да се ползват други предприятия и сдружения на предприятия, когато преследват чисто търговски цели. Както беше обяснено по-горе, причината за това относително благоприятно третиране се крие в избора на публичните органи да оставят някои аспекти на професионална или търговска дейност да се регулират от правила, приети от органите, представляващи съответните предприятия, или най-малкото от група предприятия, представляващи цялата категория и действащи от
нейно име.
42.      Ето защо считам, че макар да не е строго необходимо компетентните публични органи (на Съюза и/или национални) официално да са възложили на въпросния орган отговорността да преследва законна цел от общ интерес в рамките на законоустановената си дейност, тези органи трябва най-малкото да са признали и приели дейността на органа по саморегулиране(39). Намирам, че някои елементи сочат в тази посока в решенията на съдилищата на Съюза по дела Wouters(40), Meca Medina(41), API(42), ONP(43) и FIFA(44). Освен това цялата неотдавнашна съдебна практика по този въпрос се отнася до мерки, приети от професионални сдружения или спортни федерации(45). Както посочва Съдът в решение Superleague, съдебната практика по дело Meca-Medina „може да се приложи по-специално при наличие на споразумения или решения под формата на правила, приети от сдружение, като съсловно или спортно сдружение, с оглед на постигането на определени цели, свързани с етиката и деонтологията, и в по-широк смисъл, да регламентират упражняването на професионална дейност, ако съответното сдружение докаже, че са изпълнени така припомнените условия“(46)
43.      Според мен при сегашното състояние на правото
предприятията не могат да решават по своя инициатива, едностранно и без „благословията“ на публичните органи дали — и ако да, до каква степен — трябва да се компрометира конкуренцията на даден пазар, за да се преследва някакъв общ публичен интерес. Това важи в още по-голяма степен, ако преследваната от този орган цел не е тясно свързана с основната му дейност.
44.      Спортните федерации могат — само за да дам пример —
да разполагат с известна свобода на действие, когато решават как най-добре да се борят с допинга(47) или да защитават младите спортисти(48). Няма обаче основание да се предоставя такава свобода на действие, когато се приемат мерки за защита на околната среда или за борба с избягването на данъци(49). Всяка подобна (при всички положения похвална) мярка, която би имала ясно въздействие върху конкуренцията между предприятията в Европейския съюз, би трябвало да се разглежда в рамките на традиционното конкурентно право.
45.      Вярно е, че когато публичните органи все повече насърчават частните предприятия да приемат планове и стратегии за корпоративна социална отговорност, споразуменията между частните предприятия действително биха могли да допринесат за постигането на важни цели от общ интерес. Освен това на съвременните пазари се наблюдават в по-голяма степен, отколкото в миналото, конкурентни предприятия, които обединяват усилията си, за да си сътрудничат по отделни въпроси от общ интерес, като същевременно остават силни конкуренти на пазара. Някои учени въведоха ново понятие за това явление — „сътрудничество в конкуренция“ („co-opetition“), което според тях често стимулира напредъка и повишава ефективността на пазарите(50). Това обаче не променя факта, че в случай на конкуриращи се цели от общ интерес — необходимостта от осигуряване на конкурентни пазари, от една страна, и някакъв друг общ интерес, от друга страна — публичните органи трябва преди всичко да намерят оптималния начин за постигане на равновесие(51).
46.      Второ, ако частните структури възнамеряват да регулират с одобрението на публичните органи определени аспекти на дадена икономическа дейност при преследването на някакъв общ интерес, според мен е очевидно, че те трябва да го направят по прозрачен начин. Това позволява на публичните органи да упражняват необходимия надзор и ако е необходимо, да предприемат коригиращи действия. Ето защо съм твърдо убеден, че не може да се прави позоваване на съдебната практика по дело Meca-Medina,  за да се обосноват
незаконни или тайни споразумения или решения.
47.      Трето, според мен изразът „законна цел от общ интерес“, използван в съдебната практика, предполага задължително въпросният интерес да е определен като такъв в съответното законодателство или съдебна практика на Съюза. Всъщност съгласно член 3, параграф 1, буква б) ДФЕС установяването на правилата относно конкуренция, необходими за функциониране на вътрешния пазар, е област на изключителна компетентност на Съюза. Следователно, ако дадена мярка, приета от частно сдружение, е (действително или потенциално) способна да породи някои ограничителни последици за вътрешния пазар, тя може да бъде обоснована само ако се приеме, че интересът заслужава защита в рамките на правния ред на Съюза.
48.      Четвърто, не може да се приеме за даденост, че дадена мярка, приета от частни субекти, като спортни федерации и професионални сдружения, действително преследва общ интерес от обществен характер. Както правилно е посочил генерален адвокат Szpunar в заключението си по дело Royal Antwerp Football Club, частните сдружения, като например спортните федерации, са създадени, за да преследват предимно цели от икономически и частен характер, които могат или не могат да бъдат лесно съчетани с обществени интереси от неикономически характер. Такива сдружения, естествено, „биха проявили ирационалност, ако се опитват да реализират обществени цели, които са в пряко противоречие с търговските им интереси“(52).
49.      Освен това, както посочва ROGON в съдебното заседание, няколко събития от последните години показват, че някои спортни федерации имат несъвършени структури за управление, с ограничени вътрешни контролни и предпазни механизми за предотвратяване на случаи на лошо управление(53).
50.      Следователно всяко твърдение, че дадена мярка е насочена към постигането на определени цели от общ интерес, трябва да може да бъде проверено и може да бъде прието само когато е подкрепено с конкретни доказателства. Всъщност подозирам, че за почти всяка мярка, приета от спортна федерация или професионална организация, може ex post да се посочи някакъв общ интерес, за който се твърди, че се преследва, когато възникне необходимост да се обоснове мярката(54). Това обаче не е достатъчно. Според мен от самата мярка или от контекста, в който е приета, трябва да е пределно ясно какъв е конкретният интерес, който се преследва, и въпросната мярка трябва да е действително предназначена да има значителен принос за  неговото осъществяване(55).
51.      Едва ли е необходимо да добавям, че една икономическа цел с изцяло частен характер не може да представлява „законна цел от общ интерес“ по смисъла на съдебната практика по дело Meca-Medina(56). Въпреки това нищо в съдебната практика не указва, че дадено споразумение трябва да преследва единствената цел, която попада в обхвата на съдебната практика по дело Meca-Medina. Напротив, в решение Meca-Medina съдилищата на Съюза потвърждават, че фактът, че дадена мярка преследва двойна цел (една от икономически и частен характер и една от общ и публичен характер), не изключва приложимостта на съдебната практика(57). Това обаче е вярно, при условие че икономическата цел от частен характер не е сама по себе си антиконкурентна. Това ме води до петата и последна точка.
52.      Пето, считам за разумно споразуменията или решенията, които ограничават конкуренцията „с оглед на целта“, да не попадат в обхвата на изключението по дело Meca-Medina. Както е обяснено по-подробно в моето заключение по дело CD Tondela, едно споразумение или решение е ограничаващо „с оглед на целта“, когато неговата икономическа обосновка (или една от основните му обосновки) е по същество антиконкурентна(58). В такъв случай ограничителните последици не могат да се разглеждат като „съпътстващи“. С други думи, тези последици не са (злополучен, но уви, неизбежен) страничен продукт с ограничено значение на законна стопанска операция, която е или проконкурентна, или най-малкото пазарно неутрална. Вместо това те са резултат от операция, чиято икономическа обосновка е в същностно противоречие с целите, преследвани от правото на Съюза в областта на конкуренцията. При тези обстоятелства не може да се твърди, че въпросната операция попада изцяло извън обхвата на член 101 ДФЕС, а изисква правилна преценка съгласно параграфи 1 и 3 от него.
53.      Независимо дали, както посочва Съдът в решение Superleague, това изискване „следва имплицитно, но […]
задължително от практиката на Съда“(59) — въпрос, който неотдавна е обсъждан в правната доктрина(60) — струва ми се, че при всички случаи това изискване произтича от самата логика на системата, установена в разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията(61).
54.      Именно с оглед на тези принципи ще разгледам поставените от запитващата юрисдикция въпроси.
4.      Поставените от запитващата юрисдикция въпроси
55.      В преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция обяснява защо има съмнения дали в ситуация като разглежданата в главното производство може да се приложи съдебната практика по дело Meca-Medina.
56.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че в предишни случаи Съдът е трябвало да разглежда решения на професионални сдружения и спортни федерации, които, като ограничават икономическото поведение на собствените си членове, могат да засегнат конкуренцията между тях. За разлика от това разглежданият по настоящото дело правилник поражда ограничителни последици за пазар, който е нагоре по веригата от пазара, на който членовете на федерацията осъществяват дейност(62): пазара на посредническите услуги на агентите. За да могат да оперират на този пазар, агентите задължително трябва да спазват правилата, съдържащи се в този правилник. В противен случай те рискуват играчите и клубовете — под натиска на налаганите от DFB санкции — да се въздържат да им възлагат услуги по футболно агентство.
57.      В това отношение запитващата юрисдикция все пак припомня някои фактически констатации, направени от Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн), чието решение е предмет на ревизионната жалба, която е висяща пред него. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн) установява по-специално, че дейността на спортните агенти е пряко свързана със спортните състезания, организирани от DFB. По-конкретно, тази дейност била определящ фактор за състава на отборите, тяхната приемственост и спортна сила, като по този начин засягала честността на съревнованията и резултатността и здравето на спортистите. Целта на разглеждания правилник била да се избягват зависимостите между футболните агенти, играчите и клубовете. Според тази юрисдикция такива зависимости могат да застрашат почтеността и честността на спортните състезания. В това отношение тя отбелязва, че в миналото в някои случаи играчите и клубовете били ощетявани финансово и професионално от неправомерни практики на футболните агенти, които имали и наказателноправни последици.
58.      В този контекст отбелязвам, че становището на Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн) до голяма степен се споделя от Европейския парламент, който в своята резолюция от 23 ноември 2021 г. относно „политиката на ЕС в областта на спорта: оценка и възможни перспективи“ по-специално „припомня необходимостта да се регулират дейностите на агентите и признава, че неотдавнашните реформи на пазара на футболни трансфери, включително […] изискванията за лицензиране на агентите и ограниченията на комисионите за агентите, се развиват в правилната посока; настоятелно призовава съответните спортни органи да гарантират бързото изпълнение на тези реформи и призовава Комисията да наблюдава напредъка“(63). Някои проучвания, възложени от институциите на Съюза в миналото, потвърждават определящата роля на агентите в спортната индустрия и съществуването на укорими практики, в които са участвали някои агенти(64).
59.      Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че в правната доктрина са изразени различни становища относно това дали приет от сдружение правилник, който ограничава свободата на стопанска инициатива на предприятия, които не са членове на сдружението, може да бъде обоснован съгласно съдебната практика по дело Meca-Medina.
60.      Според едно от разбиранията съдебната практика по дело
Meca-Medina може да се прилага към правилник, издаден от спортна федерация, само ако с него се преследват чисто спортни или специфични спортни цели. За разлика от това съдебната практика би била неприложима по отношение на правилник, чийто предмет не се отнася пряко до самия спорт, тъй като той регулира икономически дейности на предприятия, които не са членове на спортната федерация и следователно не могат да оказват влияние върху съдържанието на спортния правилник.
61.      Според друго мнение приложимостта на съдебната практика по дело Meca-Medina  не зависи от това дали правилникът на дадена спортна федерация се отнася само до чисто спортни елементи на нейните дейности, или има пряко въздействие върху други пазари. По-скоро от решаващо значение е дали съществува някаква връзка между правилника на федерацията и организирането и правилното протичане на спортните състезания. Според това становище единственият случай, в който съдебната практика по дело Meca-Medina  не би била приложима, би бил, ако оспорваният правилник преследва чисто икономически цели (на федерацията) и не могат да се определят
каквито и да е спортно-организационни цели, свързани с конкретните спортни състезания.
62.      Смятам, че правилният отговор на първия поставен въпрос се намира по средата между двете мнения, обобщени по-горе. Първото от тях изглежда твърде тясно, а второто — твърде широко.
63.      Обясних, че смисълът на съдебната практика по дело Meca-Medina  е да се позволи на публичните органи да оставят някои въпроси да бъдат предмет на саморегулиране от страна на субектите, които извършват съответните икономически дейности(65). Ето защо според мен е очевидно, че мандатът на органите, предоставен на частноправни сдружения — изразено чрез официално делегиране или възлагане или чрез обикновено толериране(66) — трябва по принцип да бъде ограничен до дейностите, извършвани от предприятията, представлявани
във въпросното сдружение. Не би имало никакво правно основание за разширяване на правомощията на този орган да действа в области на икономическа дейност, които надхвърлят неговите
задачи, определени в устава на сдружението.
64.      За мен обаче е също толкова ясно, че правилниците, приети от такива сдружения, могат да засегнат в различна степен икономически дейности, които са свързани с дейностите, попадащи точно в обхвата на основната задача на сдружението. Това може да е неизбежно. Така например в решение Wouters въпросната мярка — забрана за адвокатите да участват в интегрирано сътрудничество с експерт-счетоводители — е приета от нидерландската адвокатска колегия. Въпреки това тази мярка засяга както професионалната дейност на експерт-счетоводителите, така и професионалната дейност на адвокатите.
65.      Струва ми се, че подобно явление е още по-вероятно на пазари, които са не просто свързани, а действително взаимнозависими и на които сътрудничество на различни равнища е от съществено значение, за да се гарантира самото съществуване на крайния продукт(67). По-специално във футболната „екосистема“ различните категории икономически оператори (клубове, национални и международни федерации, играчи, агенти, спонсори, телевизионни оператори и т.н.) трябва да си взаимодействат и до известна степен да си сътрудничат, за да осигурят жизнеспособността на системата и нейната привлекателност за крайните потребители — привържениците. Всъщност те са тези, които в крайна сметка финансират, пряко и непряко, цялата футболна индустрия. Ако крайният продукт (футболни мачове и турнири) не е привлекателен, много от операторите, участващи в тази екосистема, биха били „извън бизнеса“.
66.      Така че доколкото — както Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Висш областен съд Франкфурт на Майн) установява — дейността на агентите може да има пряко и значително влияние върху честността на съревнованията и резултатността и здравето на спортистите, за мен не е трудно да заключа, че правилник относно дейността на агентите може да засегне сферата на задачите на спортната федерация. Естествено, това е така само когато въпросният правилник урежда аспекти от дейността на агентите, по отношение на които е изпълнен този критерий за „пряко и значително влияние“.
67.      A fortiori, не виждам основание за доводите, че такъв правилник може да се отнася само до деонтологията на членовете или до правилата на играта и начина на провеждане на състезанията. В това отношение считам, че тези доводи могат да са породени от концептуално объркване. От една страна, Съдът е приел, че някои „чисто спортни правила“ не попадат в обхвата на разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията, тъй като — както обясних в заключението си по дело RRC Sports(68) — тези правила не засягат икономическите аспекти на спорта и не пораждат никакви ограничителни последици от каквото и да било значение за съответните икономически дейности. От друга страна, мерки като тези, разгледани в съдебната практика по дело Meca-Medina, засягат пряко икономически дейности и в действителност могат да окажат въздействие върху упражняването на тези дейности с възможни последици за конкурентоспособността на пазарите. Като такива, тези мерки по принцип попадат в обхвата на разпоредбите на Съюза в областта на конкуренцията. Съдът само констатира, че когато са изпълнени определени условия, тези мерки не попадат в обхвата на забраните, предвидени в член 101, параграф 1 и член 102 ДФЕС.
68.      Според мен пред всеки съд, който трябва да установи дали издаден от спортна федерация правилник, чиито последици надхвърлят основните дейности на самата федерация, може да бъде предмет на контрол съгласно съдебната практика по дело Meca-Medina, стоят три основни въпроса. Първо, може ли интересът, който се защитава от тези правила, да бъде признат съгласно правото на Съюза като действително представляващ въпрос от общ интерес? Второ, при утвърдителен отговор, дали преследването на тази цел попада, най-общо казано, в рамките на задачите на федерацията, както са признати или приети от компетентните публични органи? Трето, при утвърдителен отговор, дали правилникът на федерацията действително преследва въпросния интерес?
69.      Ако отговорът на тези три въпроса е утвърдителен, тогава смятам, че въпросният правилник по принцип може да бъде предмет на контрол в светлината на теста Meca-Medina, дори ако засяга и икономическата дейност на предприятия, които не са представени от (и във) федерацията.
70.      И все пак това не може да се разглежда като предоставяне на бланкетен чек на спортните федерации. Степента на свързаност между основните дейности на федерацията и дейностите на третото лице (в случая — услугите на агентите) в никакъв случай не е без значение. Напротив, тя има ясно отражение върху прилагането на съдебната практика по дело Meca-Medina, що се отнася до необходимия и пропорционален характер на въпросния правилник. Тя има двояка и допълваща роля.
71.      От една страна, колкото по-ниска е степента на влияние, което третите лица могат да упражняват върху дейността и вземането на решения от федерацията, приела въпросния правилник, толкова по-малка е вероятността този правилник да бъде счетен за необходим и/или пропорционален за постигане на преследваните цели.
72.      От друга страна, колкото по-голямо е въздействието на въпросния правилник върху икономическата дейност на третите лица, толкова по-голяма е вероятността този правилник да бъде счетен за ненужен и/или непропорционален за постигане на преследваните цели.
73.      В този контекст едва ли е необходимо да добавям, че истинското и значимо участие на заинтересованите трети лица в процедурата по приемане на въпросния правилник със сигурност би допринесло за гарантиране на неговата необходимост и пропорционалност, както и за повишаване на неговата легитимност.
74.      С оглед на гореизложеното считам, че на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че съдебната практика по дело
Meca-Medina се прилага към правилник на спортна федерация, който се отнася до използването на услуги от предприятия, действащи на пазари нагоре или надолу по веригата спрямо дейността на тази федерация (или на нейните членове), при условие че тези услуги могат да окажат пряко и значително влияние върху основната дейност на федерацията.
75.      След като предложих отговор на първия преюдициален въпрос и преди да пристъпя към разглеждането на втория преюдициален въпрос, бих искал да добавя една последна бележка.
76.      Разбирам, че оспорваният от жалбоподателите в главното производство правилник е до голяма степен сходен с правилника, оспорван от жалбоподателите в производството, по което Landgericht Mainz (Областен съд Майнц, Германия) е отправил преюдициално запитване по дело RRC Sports. В заключението си по това дело се опитах да съдействам,
като дадох на запитващата юрисдикция някои насоки относно начина, по който следва да се прилага съдебната практика по дело Meca-Medina  по отношение на разглежданите в това производство правила, които, доколкото ги разбирам, са сходни с разглежданите в настоящото производство(69). Ето защо се надявам, че съображенията, изложени в това заключение, биха могли да бъдат от известна полза и за Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд).
Б.      По втория въпрос
77.      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали тестът Meca-Medina трябва да се прилага по отношение на всички правила от правилника, разгледани заедно, или по отношение на всяко правило поотделно с оглед на неговите специфични характеристики (като например по-близката или по-далечната връзка на правилото с дейността на федерацията).
78.      В това отношение съм съгласен с Комисията, че по принцип всяко правило, включено в правилник, приет от професионален орган или спортна федерация, следва да се разглежда поотделно. Предметът на тези правила може да бъде различен и те могат да се отнасят до (или да оказват въздействие върху) различни пазари и различни категории предприятия. Този подход ясно се потвърждава в решение Superleague, в което Съдът преценява поотделно съвместимостта на различните разглеждани правила.
79.      Възможно е обаче да има ситуации, в които би било изкуствено да се раздели даден набор от правила (цял правилник или някои части от правилник) на различните му компоненти или подкомпоненти, тъй като те представляват едно неделимо цяло и последиците от този набор от правила могат да бъдат надлежно преценени
само ако последните се разглеждат в своята цялост. От значение е механизмът, създаден от тези правила, и фактът, че той може да бъде въведен в едно правило или в повече от едно правило, е формалност.
80.      Осен това може да има правила, които, взети поотделно, не ограничават чувствително конкуренцията, но взети заедно, могат да окажат по-значително въздействие върху конкурентоспособността на съответния пазар.
81.      В двете описани по-горе ситуации ми се струва, че правилната преценка на правилника на дадена федерация съгласно правото на Съюза в областта на конкуренцията изисква съответните органи да извършат анализ, при който всички или някои от правилата се преценяват заедно.
82.      Трябва също така да добавя, че при разглеждането съгласно теста Meca-Medina на съответните отделни правила или група от правила следва да се вземе предвид степента на близост (или далечност) на връзката между дейността на федерацията и дейността на предприятията, които са засегнати от правилата на федерацията, въпреки че извършват дейност на различен, макар и свързан пазар. Както е обяснено в точки 70—72 по-горе, това е елемент, който е особено релевантен, за да се прецени дали въпросните правила са необходими и пропорционални с оглед на приноса си за насърчаване на общия интерес, преследван от правилника.
83.      Въз основа на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос в смисъл, че тестът Meca-Medina трябва по принцип да се прилага по отношение на всяко правило, съдържащо се в правилник, приет от професионално сдружение или спортна федерация, освен ако поради някои специфични обстоятелства надлежната преценка изисква някои от или всички тези правила да бъдат оценявани заедно. В този контекст степента на близост или далечност на връзката между дейността на сдружението или федерацията и дейността на предприятията на трети лица, които са засегнати от правилата, е релевантен фактор, който трябва да бъде взет предвид при преценката дали въпросните правила са необходими и пропорционални с оглед на преследваната законна цел от общ интерес.
IV.    Заключение
84.      В заключение предлагам на Съда да отговори на поставените от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) преюдициални въпроси
по следния начин:
„Член 101 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че:
1)      Съдебната практика по дело Meca-Medina се прилага към правилник на спортна федерация, който се отнася до използването на услуги от предприятия, действащи на пазари нагоре или надолу по веригата спрямо дейността на тази федерация (или на нейните членове), при условие че тези услуги могат да окажат пряко и значително влияние върху основната дейност на федерацията;
2)      Условията, предвидени в съдебната практика по дело Meca-Medina, трябва по принцип да се прилагат по отношение на всяко правило, съдържащо се в правилник, приет от професионално сдружение или спортна федерация, освен ако поради някои специфични обстоятелства надлежната
преценка изисква някои от или всички тези правила да бъдат оценявани заедно. В този контекст степента на близост или далечност на връзката между дейността на сдружението или федерацията и дейността на предприятията на трети лица, които са засегнати от правилата, е релевантен фактор, който трябва да бъде взет предвид при преценката дали въпросните правила са необходими и пропорционални с оглед на преследваната законна цел от общ интерес“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Решение от 21 декември 2023 г., International Skating Union/Комисия (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, наричано по-нататък „решение ISU“).
3      Решение от 21 декември 2023 г., European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, наричано по-нататък „решение Superleague“).
4      Решение от 21 декември 2023 г., Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010, наричано по-нататък „решение Royal Antwerp“).
5      Решение от 4 октомври 2024 г., FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824, наричано по-нататък „решение FIFA“).
6      Решение от 19 февруари 2002 г., Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2002:98, наричано по-нататък „решение Wouters“).
7      Решение от 18 юли 2006 г., Meca-Medina и Majcen/Комисия (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, наричано по-нататък „решение Meca-Medina“).
8      Вж. решения от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др. (C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 97—105), и от 25 януари 2024 г., Ем акаунт БГ (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 21—35 и 42—54).
9      C‑209/23 (наричано по-нататък „заключението по дело RRC Sports“).
10      C‑133/24 (наричано по-нататък „заключението по дело CD Tondela“).
11      В циркулярното писмо се посочва, че като възнаграждение може да се договори плащане на еднократна сума или на периодични вноски въз основа на обезщетението за трансфера, получено в рамките на посредничеството при напускане на играч, което обаче не може да наподобява процентно участие.
12      Вж. по-специално и с допълнителни препратки Monti, G. Article 81 EC and Public Policy. — Common Market Law Review, vol. 39, issue 5, 2002, pp. 1068, 1088—1090; Komninos, A. P.
Non-competition concerns: Resolution of conflicts in the integrated Article 81 EC. — Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, р. 10 sq.; Nazzini, R. Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of
“restriction of competition” in EU law. — Common Market Law Review, vol. 43, issue 2, 2006, p. 521 sq.; и Whish, R. Competition Law, 6th ed. Oxford University Press, 2006, 126—131.
13      Вж. по аналогия решение от 18 септември 2001 г., M6 и др./Комисия (T‑112/99, EU:T:2001:215, т. 75—77).
14      Да споменем само някои от тях: решения от 11 септември 2014 г., CB/Комисия (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204), от 6 септември 2017 г., Intel/Комисия (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др. (C‑228/18, EU:C:2020:265), от 30 януари 2020 г., Generics (UK) и др. (C‑307/18, EU:C:2020:52), и от 10 септември 2024 г., Google и Alphabet/Комисия (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726).
15      Вж. по-подробно моето заключение по дело RRC Sports, точка 26.
16      Вж. по-специално решение от 5 декември 2024 г., Tallinna Kaubamaja Grupp и KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, т. 22 и сл.).
17      В този смисъл вж. например решение от 4 юни 2009 г., T-Mobile Netherlands и др. (C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 36—39).
18      Решение от 11 септември 2014 г., CB/Комисия (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, т. 48—87).
19      Решение от 2 април 2020 г., Budapest Bank и др. (C‑228/18, EU:C:2020:265, т. 51—86).
20      Решение от 26 октомври 2023 г., EDP — Energias de Portugal и др. (C‑331/21, EU:C:2023:812, т. 87—94).
21      Решение от 19 септември 2024 г., Booking.com и Booking.com (Deutschland) (C‑264/23, EU:C:2024:764, т. 51).
22      Пак там, точка 52.
23      В крайна сметка както в решение Wouters (т. 109 от решението), така и в решение Meca-Medina (т. 42 и 47 от решението) Съдът счита, че релевантната съдебна практика е решение от 15 декември 1994 г., DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), в което се приема, че е приложима доктрината на съпътстващото ограничение. По този въпрос вж. и заключението на генерален адвокат Rantos по дело European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, т. 87—92).
24      Вж. точка 30 от това заключение.
25      В това отношение бих се позовал само на заключението на генерален адвокат Jacobs по съединени дела Pavlov и др. (C‑180/98—C‑184/98, EU:C:2000:151, т. 92): „Изтъкнах, че специфичните характеристики на пазарите на професионални услуги изискват някакъв вид регулиране. Противниците на професионалното саморегулиране настояват, че държавата или поне контролираните от нея регулаторни органи трябва да регулират професиите, тъй като съществува опасност от злоупотреба с регулаторни правомощия. От икономическа гледна точка обаче отново е налице информационен проблем. Сложният характер на тези услуги и постоянното им развитие чрез бързо променящи се знания и технически напредък затрудняват парламентите и правителствата да приемат необходимите подробни и актуални правила. Саморегулирането от компетентни представители на професиите често е по-подходящо, тъй като те могат да реагират с необходимата гъвкавост. Ето защо основното предизвикателство пред всяка система на конкурентното право е да се предотврати злоупотребата с регулаторни правомощия, без да се премахва регулаторната автономия на професиите“.
26      За да се разграничи от „съпътстващото регулаторно правило“ по решение Meca-Medina, тази съдебна практика понякога се нарича „съпътстващо търговско правило“. Вж. например Whish, R., бележка под линия 12 по-горе, цит. съч., стр. 128.
27      Вж. например решения от 25 октомври 1977 г., Metro SB-Großmärkte/Комисия (26/76, EU:C:1977:167, т. 22), и от 28 януари 1986 г., Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, т. 15—27).
28      Вж. решение Superleague, точка 183 и цитираната съдебна практика (курсивът е мой).
29      Точка 97 от това решение.
30      Точки 43 и 45 от това решение. Вж. и член 165, параграф 2 ДФЕС.
31      Решение от 28 февруари 2013 г., Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, т. 95, наричано по-нататък „решение OTOC“).
32      Решение от 18 юли 2013 г. (C‑136/12, EU:C:2013:489, т. 55 и 56).
33      Решение от 4 септември 2014 г., API и др. (C‑184/13—C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 и C‑208/13, EU:C:2014:2147, т. 50 и 51).
34      Естествено, това положение не може да обхваща формалното предоставяне на нормативни правомощия от страна на органите на държавите членки на професионално сдружение, като запазят правомощието за определяне на критериите от общ интерес и основните принципи, на които следва да отговаря приетата от това сдружение нормативна уредба, както и правомощието да взема решения като последна инстанция. Всъщност в тези случаи нормите, приети от професионалното сдружение, не губят характера си на държавна мярка и за тях не се прилагат правилата на Договора, приложими за предприятията. Вж. в този смисъл решение OTOC, точка 54.
35      Точка 110 от това решение (курсивът е мой). Вж. и точки 105 и 107 от него.
36      Курсивът е мой. Вж. решения Superleague (т. 197), Royal Antwerp (т. 124) и FIFA (т. 156).
37      Както отбелязва генерален адвокат Léger в заключението си по дело Wouters и др. (C‑309/99, EU:C:2001:390), самото понятие „сдружение на предприятия“ играе особена роля в (настоящия) член 101, параграф 1 ДФЕС, тъй като „има за цел да предотврати възможността предприятията да заобикалят правилата за конкуренция само поради формата, под която съгласуват поведението си на пазара. За да се гарантира ефективността на този принцип, [член 101, параграф 1 ДФЕС] обхваща не само преките способи за съгласуване на поведението между предприятията (споразумения и съгласувани практики), но и институционализираните форми на сътрудничество, т.е. положения, при които икономическите оператори действат чрез посредничеството на колективна структура или общ орган“. Вж. точка 62 от това заключение.
38      В този смисъл вж. по-конкретно решения от 25 октомври 1977 г., Metro SB-Großmärkte/Комисия (26/76, EU:C:1977:167, т. 21), от 26 януари 2005 г., Piau/Комисия (T‑193/02, EU:T:2005:22, т. 100—106), от 23 ноември 2006 г., Asnef-Equifax и Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, т. 67), и от 25 януари 2024 г., Ем акаунт БГ (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 33). Някои съображения относно член 101, параграф 3 ДФЕС изложих в точки 75—95 от заключението си по дело RRC Sports.
39      Вж. по този въпрос Mavroidis, P C.,
D. Neven. Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe. — Concurrences Nо°1‑2024, Art. Nо°117111.
40      Точка 100 от това решение.
41      Решение от 30 септември 2004 г., Meca-Medina и Majcen/Комисия (T‑313/02, EU:T:2004:282, т. 38 и 46).
42      Решение от 4 септември 2014 г., API и др. (C‑184/13—C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 и C‑208/13, EU:C:2014:2147, т. 46 и 47).
43      Решение от 10 декември 2014 г., ONP и др./Комисия (T‑90/11, EU:T:2014:1049, т. 347).
44      Точка 99 от това решение.
45      Вж. по-специално съдебната практика, посочена в бележки под линия
2—5 и 7 по-горе.
46      Точка 183 от това решение.
47      Вж. решение Meca-Medina, точки 43—45.
48      Вж. по-специално решения от 15 декември 1995 г., Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, т. 106), и от 16 март 2010 г., Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, т. 39).
49      Вж. в този смисъл решение FIFA, точка 99.
50      Brandenburger, A. M.,
B. J. Nalebuff. Co-opetition: A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation. Crown Business, 1996.
51      Вж. също във връзка с това моето заключение по дело RRC Sports, точка 91.
52      C‑680/21, EU:C:2023:188, т. 56—60.
53      Вж. например Служба на ООН по наркотиците и престъпността, „Global report on corruption in sport“, 2022 (достъпен онлайн), стр. 3. Вж. и съобщението на Комисията „Развиване на европейското измерение в спорта“ от 18 януари 2011 г., COM(2011) 12 окончателен, раздел 4.1. По този въпрос вж. и точка 94 от моето заключение по дело RRC Sports.
54      В този смисъл вж. Van Rompuy, B.
EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception. — Kluwer Competition Law Blog, 15.01.2024.
55      Вж. в този контекст заключението на генералeн адвокат Rantos по дело European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, т. 89 и цитираната съдебна практика).
56      Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 134—146), както и решение Superleague, точки 210—241. И по двете дела евентуалното прилагане на съдебната практика по дело Meca-Medina към въпросните мерки дори не е разгледано.
57      Вж. решение от 30 септември 2004 г., Meca-Medina и Majcen/Комисия (T‑313/02, EU:T:2004:282, т. 57). В производството по обжалване вж. точка 46 и сл. от решението на Съда по дело Meca-Medina.
58      Вж. точки 23—45 от заключението.
59      Точка 185 от това
решение. Всъщност съдебната практика не е много ясна по този въпрос: сравни решение от 23 ноември 2017 г., ЧЕЗ Електро България и FrontEx International (C‑427/16 и C‑428/16, EU:C:2017:890, т. 53), с цитираната в точка 183 от решение Superleague съдебна практика. Въпреки това, както обясних по-горе, това изискване постоянно се посочва в съдебната практика относно съпътстващото търговско правило.
60      Вж. например
Weatherill, S.
The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law. — The International Sports Law Journal, vol. 23, 2023, 409—415.
61      Интересно е да се отбележи, че наскоро беше посочено (Gryllos, G. Anticompetitive object / effect: An overview of EU and national case law’, 21.03.2025, e-Competitions, Art. No 123946, p. 9), че изискванията в съдебната практика на Съюза, съгласно които законните цели от общ интерес не следва да бъдат антиконкурентни по своето естество и въпросната мярка не премахва всякаква конкуренция, напомнят позицията на Върховния съд на Съединените щати по някои дела, свързани със спорта. По тези дела посоченият съд отказва да предостави специално освобождаване от Sherman Act в полза на ограниченията на търговията, наложени от спортни сдружения, с мотива, че тези ограничения преследват социални цели, които са по-важни от конкуренцията. Вж. неотдавнашно становище на Supreme Court of the United States (Върховен съд на Съединените щати) от 21 юни 2021 г. (141 S. Ct. 2141 (2021).
62      На този пазар клубовете и играчите участват само като получатели на услуги.
63      2021/2058(INI) (ОВ C 224, 2022 г., стр. 2). Курсивът е мой. Доколкото разбирам, изразът „неотдавнашните реформи“ се отнася до тези, които са довели до приемането на Правилника на ФИФА за дейността на футболните агенти.
64      Вж. например „Study on sports agents in the European Union“, проучване, възложено от Европейската комисия, ноември 2009 г., стр. 3, 4, 168 и 169; и Parrish, R. et al, Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry — Final Report, публикуван от Европейската комисия, 2019 г., стр. 3, 4, 95, 96 и 127—129.
65      Вж. по-горе точка 32 от настоящото заключение.
66      Вж. по-горе точка 42 от настоящото заключение.
67      Вж., mutatis mutandis, решение от 11 април 2000 г., Deliège (C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 56 и 57).
68      Вж. точки 17—28 от това заключение.
69      Вж. точки 53—113 от това заключение.