62015CC0041
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. WAHL
представено на 22 юни 2016 година (
1
)
Дело C‑41/15
Gerard Dowling
Padraig McManus
Piotr Skoczylas
Scotchstone Capital Fund Limited
срещу
Minister for Finance
Заинтересовани страни: Permanent TSB Group Holdings plc и Permanent TSB plc
(Преюдициално запитване, отправено от High Court (Висш съд, Ирландия)
„Дружествено право — Директива 77/91/ЕИО — Защита на интересите на акционерите във връзка с капитала на акционерно дружество — Решение 2011/77/ЕС — Финансова помощ, отпусната на Ирландия — Рекапитализация на Irish Life and Permanent plc — Директива 2001/24/ЕО — Мерки за оздравяване“
1.
Нарушило ли е ирландското правителство основни разпоредби на дружественото право на Европейския съюз, когато през лятото на 2011 г. е поело контрол върху Irish Life and Permanent Group Holdings plc (наричано по-нататък „Permanent TSB Group Holdings plc“, „ILPGH“ или „дружеството“) и също така върху дъщерното му дружество Life and Permanent plc (наричано по-нататък „Permanent TSB plc“, „ILP“ или „банката“)? Това е същността на спора, с който е сезиран High Court (Висш съд, Ирландия).
2.
В съответствие с позицията, заявена в моето заключение от 18 февруари 2016 г. по дело Kotnik и др. (
2
), считам, че поради изложените по-долу причини правата, предоставени на акционерите от Директива 77/91/ЕИО (наричана по-нататък „Втора директива“) (
3
), допускат държава членка спешно да рекапитализира кредитна институция в затруднение, която има ключово значение за икономиката ѝ; в противен случай тази икономика може да бъде тежко засегната и на свой ред да застраши икономиките на други държави членки.
3.
Ето защо съм на мнение, че разглежданата в настоящото дело мярка е предприета в съответствие с правото на Съюза. В крайна сметка обаче High Court (Висш съд) е компетентен да установи това.
I – Правна уредба
А – Правото на Съюза
1. Втора директива
4.
В съответствие с член 8 от Втора директива акциите не могат да се емитират на цена, по-ниска от номиналната им стойност, а когато нямат номинална стойност, от счетоводната им стойност.
5.
Съгласно член 25 от същата директива общото събрание взема решение за всяко увеличаване на капитала, освен когато то вече е разрешено от устава, учредителния акт или общото събрание при условията, посочени в тази разпоредба.
6.
Член 29, параграф 1 от Втора директива предвижда, че когато капиталът се увеличава срещу парична вноска, акциите трябва да бъдат предложени за преференциално записване на акционерите пропорционално на участието им в капитала, представено от вече притежаваните от тях акции. Освен това в съответствие с член 29, параграф 4 преференциалното право не може да бъде ограничено или отменено от устава или учредителния акт, а само с решение на общото събрание при условията, посочени в този параграф.
2. Директива 2001/24/ЕО (
4
)
7.
Съгласно член 2 от Директива 2001/24 („Определения“) „мерки за оздравяване“ са „мерките, които имат за цел да запазят или възстановят финансовото състояние на кредитна институция и биха могли да засегнат съществуващите права на трети лица, включително мерки, свързани с възможност за временно преустановяване на плащания, спиране на изпълнителни действия или намаляване на вземанията“.
8.
Член 3 от същата директива („Предприемане на мерки за оздравяване — приложимо право“) предвижда, че само административни или съдебни органи на държавата членка по произход са компетентни да вземат решение за прилагане на една или повече оздравителни мерки в кредитна институция, включително в клоновете, установени в други държави членки. Тези мерки се прилагат в съответствие със законовите и подзаконовите разпоредби и с процедурите, приложими в държавата членка по произход, доколкото друго не е предвидено. След като влязат в сила в държавата членка, в която са предприети, тези мерки произвеждат пълно действие, в съответствие със законодателството на тази държава членка, в целия Европейски съюз без допълнителни формалности, включително по отношение на трети лица в други държави членки, дори когато приложимите за тях правила на приемащата държава не предвиждат такива мерки или предписват условия за прилагането им, които не са изпълнени.
9.
Член 9 от Директива 2001/24 („Откриване на производство по ликвидация — Информация, която следва да се предоставя на други компетентни органи“) определя правила, сходни по същество с член 3, относно решенията за откриване на производство по ликвидация.
3. Решение 2011/77/ЕС (наричано по-нататък „решението за изпълнение“) (
5
)
10.
Решението за изпълнение е прието въз основа на Регламент (ЕС) № 407/2010 (
6
), и по-специално на член 3, параграф 3 от него. Съображения 1—3 от посоченото решение гласят следното:
„(1)
В последно време Ирландия се оказа под все по-силния натиск на финансовите пазари, отразяващ нарастващото безпокойство относно устойчивостта на ирландските публични финанси, във връзка с мащабните мерки за държавно подпомагане за отслабналия финансов сектор. Заради прекомерните си експозиции към проекти в строителството и недвижимите имоти националната банкова система изпита големи загуби след краха на тези сектори. Настоящата криза в икономическия и банковия сектор също оказа драматично влияние върху публичните финанси на Ирландия, допълнително наслагващо се върху влиянието на рецесията. Намаляващите данъчни приходи и увеличаването на цикличните разходи, по-специално поради нарастващата безработица, допринесоха за високия дефицит по консолидирания държавен бюджет и рязкото увеличение на дълга спрямо благоприятните стойности отпреди кризата и въпреки прилагането на пет важни пакета от мерки за финансова консолидация в периода след средата на 2008 г. Мерките в подкрепа на банковия сектор, включващи сериозни капиталови „инжекции“, допринесоха в голяма степен за влошаването на състоянието на публичните финанси. Безпокойството на пазара в последно време отразява на първо място факта, че платежоспособността на ирландската държава и банковата система станаха неразделно свързани в кризата; те доведоха до рязко покачване на доходността на ирландските държавни облигации, докато националната банкова система на практика няма достъп до финансиране от международните пазари.
(2)
В резултат на тези тежки икономически и финансови сътресения, причинени от извънредните обстоятелства извън контрола на правителството, на 21 ноември 2010 г. ирландските власти официално поискаха финансова помощ от Европейския съюз, от държавите членки, чиято валута е еврото, и Международния валутен фонд [наричан по-нататък „МВФ“], която да подкрепи завръщането на икономиката към устойчивия растеж, да подсигури правилно функционираща банкова система и да съхрани финансовата стабилност в Съюза и в еврозоната. На 28 ноември 2010 г. беше постигнато споразумение на техническо равнище относно всеобхватен пакет от мерки за периода 2010—2013 г.
(3)
Проектопрограмата за икономическо и финансово преустройство [наричана по-нататък „програмата“], представена на Съвета и на Комисията, има за цел да възстанови доверието на финансовите пазари в ирландския банков сектор и ирландската държава, като по този начин ще спомогне за връщането на икономиката към устойчивия растеж. За постигането на тези цели програмата обхваща три основни елемента: Първо, стратегия за финансовия сектор, която предвижда сериозно свиване на размера на банковия сектор, намаляване на неговата задлъжнялост и преструктурирането му, допълнени до необходимата степен със съответната рекапитализация. […] В подкрепа на този амбициозен пакет от мерки ирландските власти търсят финансовата помощ на Съюза и на държавите членки, чиято валута е еврото, и двустранни заеми от Обединеното кралство, Швеция, Дания и МВФ“.
11.
Член 1 от решението за изпълнение гласи:
„1.   Съюзът предоставя на Ирландия заем в размер на максимум 22,5 млрд. евро с максимален среден матуритет 7,5 години.
[…]
4.   Първата част се отпуска след влизането в сила на кредитното споразумение и на меморандума за разбирателство. Всяко последващо плащане по заема е под условие на благоприятна тримесечна оценка от Комисията, след консултация с [Европейската централна банка (наричана по-нататък „ЕЦБ“)], на спазването от Ирландия на общите условия на икономическата политика, определени с настоящото решение и с меморандума за разбирателство.
[…]
8.   Комисията взема решение относно размера и отпускането на допълнителни части. Комисията взема решение относно размера на траншовете“.
12.
В член 2 от решението за изпълнение се пояснява, че Комисията управлява помощта за Ирландия по начин, който е съобразен със задълженията на Ирландия и с препоръките на Съвета, и се определят правилата за упражняването на този надзор. С член 3 от решението за изпълнение се одобрява програмата, подготвена от ирландските власти, и се предвижда, че изплащането на следващите части се извършва въз основа на удовлетворителното прилагане на програмата, която включва по-специално следните мерки:
„5.   С оглед възстановяването на доверието във финансовия сектор Ирландия извършва подходяща рекапитализация, бързо намалява задлъжнялостта и изцяло преструктурира банковата система, както е посочено в меморандума за разбирателство. […] По-специално Ирландия:
a)
при необходимост взема мерки, за да гарантира, че ирландските банки разполагат със собствен капитал в адекватен размер, осигурявайки спазването на минималното регулаторно изискване за коефициент на базовия капитал от първи ред от 10,5 % през целия срок на програмата на ЕС за финансова помощ, като същевременно намаляват задлъжнялостта си с цел до края на 2013 г. да постигнат съотношение на кредитите към депозитите от 122,5 %;
[…]
7.   Ирландия трябва да приеме следните мерки през 2011 г. в съответствие с условията в меморандума за разбирателство:
[…]
ж)
рекапитализация на ирландските банки до края на юли 2011 г. (при съответстваща корекция във връзка с очакваните продажби на активи в случая на Irish Life & Permanent) съгласно констатациите от анализа на собствения капитал съгласно пруденциалните изисквания [(наричан по-нататък „PCAR“)] и анализа на ликвидността съгласно пруденциалните изисквания [(наричан по-нататък „PLAR“)], обявени от Централната банка на Ирландия на 31 март 2011 г.;
[…]“.
Б – Ирландското право
13.
Измененият Credit Institutions (Stabilisation Act 2010 (Закон за (стабилизиране на) кредитните институции от 2010 г., наричан по-нататък „Законът“) се прилага за кредитни институции, на които е предоставено финансово подпомагане. Той е приет на 21 декември 2010 г.
14.
Целите на Закона се посочват в член 4 от него. Сред тях са посрещане на сътресенията в икономиката и финансовата система и на заплахата за стабилността на някои кредитни институции в Ирландия и като цяло на финансовата система, изпълнение на оздравяването на кредитните институции в Ирландия в контекста по-специално на програмата и запазване или възстановяване на финансовото положение на „релевантната институция“.
15.
В член 2 се определят някои от използваните в Закона понятия, като „кредитна институция“ (лице, получило лиценз в държавата за извършване на публично привличане на влогове или други възстановими средства и предоставяне на кредити за своя сметка) и „релевантна институция“. Второто понятие означава, съгласно буква а), образувание със седалище в Ирландия, което е или към датата на влизане в сила на Закона е било лицензирана банка и на което Minister for Finance (министър на финансите, наричан по-нататък „министърът“) е предоставил или ще предостави финансово подпомагане, а съгласно буква f) — холдингово дружество на такова образувание.
16.
Член 7 от Закона оправомощава министъра да отправи до High Court (Висш съд) предложение за т.нар. разпореждания, с които на релевантната институция да се дадат указания да предприеме (в определен срок) или да се въздържа от приемане (през определен срок) на действие. На тази основа член 9 от Закона урежда процедурата за постановяване на разпореждания. В него се предвижда:
„(1)
Възможно най-бързо след завършването на изискуемите съгласно член 7 процедури във връзка с предложение за разпореждане министърът подава искане до [High Court (Висш съд)], в рамките на процедура без изслушване на насрещната страна, за приемане на [разпореждане] съгласно релевантното предложение за разпореждане.
(2)
Когато разглежда искане без да изслушва насрещната страна съгласно параграф 1, ако се е уверил, че са изпълнени изискванията на член 7 и че становището на министъра съгласно този член е основателно и не е опорочено от грешка при прилагане на правото, [High Court (Висш съд)] издава разпореждане съгласно предложението за разпореждане (или то се изменя […]).
(3)
Ако в предложение за разпореждане министърът е декларирал намерението да запази или възстанови финансовото положение на кредитна институция и [High Court (Висш съд)] се е уверил, че министърът е отправил предложението за разпореждане или част от него с това намерение, в релевантното разпореждане [High Court (Висш съд)] следва да постанови, че то или релевантните части от него са мярка за оздравяване за целите на [Директива 2001/24].
[…]“.
17.
Член 11, параграф 1 от Закона предвижда, че въпросната релевантна институция или всеки неин член може да поиска от High Court (Висш съд) да отмени разпореждането. Съгласно параграф 3 High Court (Висш съд) „отменя разпореждането само ако счита, че не е било спазено някое от изискванията по член 7 или че становището на министъра съгласно член 7, параграф 2 е неоснователно или опорочено от грешка при прилагане на правото“. Като алтернатива, в случай че бъде установен някой от тези правни пороци, параграф 4 предвижда, че High Court (Висш съд) може да измени разпореждането, вместо да го отмени.
18.
Член 47 от Закона предвижда включването в разпореждането на разпоредба в смисъл, че е възможно всяко правомощие, упражнявано от членовете на засегнатата релевантна институция в общо събрание, вместо тях да бъде упражнено от министъра.
19.
Съгласно член 52 от Закона „всяко решение, издадено съгласно [този] закон […], което е обявено за постановено с намерението за запазване или възстановяване на финансовото положение на кредитна институция, е предназначено да породи действие в съответствие с [Директива 2001/24] и всеки закон за нейното транспониране“.
20.
Накрая, в член 53 от Закона се посочва, че неговите разпоредби и всяко издадено съгласно него решение пораждат действие независимо от действието на другите правни норми, изброени в тази разпоредба, включително ирландските Companies Acts (Закони за дружествата), освен доколкото Законът предвижда друго. Освен това член 61 по същество предвижда, че приемането на разпореждане не трябва да се тълкува като неизпълнение на договор.
II – Факти, производство и преюдициални въпроси
21.
В преюдициалното запитване се посочва, че ILP е кредитна институция, учредена в Ирландия. Към момента на настъпване на фактите ILP е собственик на Irish Life Group (наричано по-нататък „Irish Life“), което обхваща дружествата Irish Life Assurance plc и Irish Life Investment Managers Ltd.
22.
ILPGH е акционерно дружество, учредено в Ирландия въз основа на план за договаряне с кредиторите, одобрен от High Court (Висш съд) през януари 2010 г. (
7
) През целия относим период то е холдингово дружество, притежаващо изцяло ILP. ILPGH не притежава никакви други активи и не е кредитна институция, нито е било такава към момента на настъпване на фактите по главното производство.
23.
Жалбоподателите в главното производство (заедно наричани по-нататък „жалбоподателите“) са членове на и акционери в ILPGH. Г‑н Gerard Dowling, г‑н Padraig McManus и г‑н Piotr Skoczylas са акционери — физически лица. За известен период г‑н Skoczylas е и управител на ILPGH, избран на извънредно общо събрание на ILPGH, което се провежда на 20 юли 2011 г. (наричано по-нататък „ИОС“). Scotchstone Capital Fund Limited е дружество, притежавано от г‑н Skoczylas, и също е акционер в ILPGH.
24.
След 2008 г. ILP заедно с други ирландски банки става все по-зависимо от финансово подпомагане от държавата и от Европейския съюз. Тъй като с времето финансовата криза от тези години не отминава изцяло, усилията на ирландското правителство за подпомагане на банките не успяват да убедят пазарите нито в жизнеспособността на банките, нито в способността на държавата да продължи да ги подпомага. В края на 2010 г. е видно, че са налице сериозни заплахи за финансовата стабилност на държавата, в съществена част дължащи се на поетите задължения от държавата към банките. Държавата е гарантирала депозитите по отношение на Irish Life в размер на около 26 млрд. евро.
25.
През ноември 2010 г. в контекста на програмата ирландската държава поема обвързващи правни задължения спрямо Комисията, ЕЦБ и МВФ, включително задължение да рекапитализира жизнеспособните ирландски банки. Като част от програмата Централната банка на Ирландия се задължава да извърши PCAR и PLAR и въз основа на резултатите да определи капиталовите нужди на банките. Тези резултати са публикувани на 31 март 2011 г. Ирландия поема правен ангажимент да гарантира рекапитализация в съответствие с анализите до 31 юли 2011 г.
26.
Впоследствие Централната банка на Ирландия в качеството си на независим регулаторен орган дава указания на ILP да увеличи регулаторния капитал в размер на 4 млрд. евро. Това указание е обвързващо за ILP и не подлежи на обжалване по съдебен ред.
27.
Запитващата юрисдикция посочва, че е преценила въз основа на претегляне на вероятностите, че а) не би било възможно изискуемият капитал да бъде набран от частни инвеститори; б) не би било възможно изискуемият капитал да бъде набран от съществуващите акционери и в) неизпълнението в срок на изискването за рекапитализация би довело до фалит на ILP, независимо дали поради изтегляне на депозити от ILP от вложителите, отнемане на неговия лиценз, искания за изплащане на различни дългови инструменти, преустановяване на финансирането от схемата за спешна помощ за осигуряване на ликвидност или комбинация от някои или от всички тези възможности. Освен това подобен фалит г) вероятно би довел до пълна загуба на стойността на акциите за акционерите.
28.
По-нататък, според High Court (Висш съд) д) фалитът на ILP вероятно би имал извънредно неблагоприятни последици за ирландската държава поради изтегляне на депозити от банката от вложителите и последващи искания за изплащане на държавно гарантирани вложения до около 26 млрд. евро, верижния ефект по отношение на останалите банки, пълното или частично оттегляне на финансиране от страна на държавата съгласно програмата поради неизпълнение на условията по нея, санкции, наложени съгласно Договора или комбинация от някои или от всички тези възможности. Неблагоприятните последици за държавата вероятно е) биха увеличили заплахата за финансовата стабилност на други държави членки и на Европейския съюз. Решенията на държавата да инвестира в рекапитализацията са взети в изпълнение на нейните правни задължения и в интерес на финансовата система на държавата, гражданите на държавата и гражданите на Европейския съюз.
29.
Държавата взема решение да рекапитализира ILP посредством записване от страна на министъра за придобиване на обикновени акции в размер на 2,3 млрд. евро, условен капитал в размер на 0,4 млрд. евро и „stand by“ инвестиция (помощна инвестиция) в размер на 1,1 млрд. евро. Цената, която следва да се плати за акция, е 0,06345 EUR, т.е. цена, намалена с 10 % спрямо средната пазарна цена на 23 юни 2011 г. Изчисляването на броя акции, които е трябвало да се издадат срещу 2,3 млрд. евро, води до придобиването от страна на министъра на 99,2 % от дружеството. Според High Court (Висш съд) ж) цената на акциите на тази дата не е следствие от изкривяване на пазара, както твърдят жалбоподателите. Цената на акциите е спадала през последните няколко години и спада драстично при публикуването на резултатите от PCAR и PLAR. Това вероятно се е дължало на факта, че пазарът се е съмнявал в способността на ILP да реализира необходимата рекапитализация по привлекателен за инвеститорите начин.
30.
Съгласно правилата за държавните помощи Комисията дава одобрение за оздравяването и рекапитализацията на ILP чрез инвестиране от държавата (
8
). Операцията е одобрена и от компетентния национален орган за целите на Директива 2004/25/ЕО (
9
).
31.
Предложението на министъра е подкрепено от управителния съвет на ILP, който счита, че ILP не разполага с друга възможност с оглед на постигането на изискуемата рекапитализация. Свикано е ИОС с цел приемане на необходимите решения. Предложението обаче не е прието от акционерите, гласували на ИОС, които искат да изследват други възможности за набирането на изискуемия капитал и дават указания на управителния съвет да иска удължаване на срока за рекапитализация.
32.
Нито министърът, нито Централната банка на Ирландия намират за подходящо да се иска подобно удължаване, което, като се има предвид източникът на крайния срок, според тях би изисквало съгласието на Съвета, Комисията, ЕЦБ и МВФ. Поради това на 25 юли 2011 г. министърът изготвя предложение за разпореждане съгласно разпоредбите на Закона. Управителят на Централната банка на Ирландия изразява становище в подкрепа на предложението за разпореждане, за което счита, че може да доведе до постигане на целите, предвидени в Закона. Председателят на управителния съвет на дружеството уведомява министъра за написано от него писмо след ИОС, очертаващо възгледите на несъгласните акционери.
33.
Искането за разпореждане е отправено до и уважено от High Court на 26 юли 2011 г. (наричано по-нататък „разпореждането“), като с него министърът придобива 99,2 % от издадените акции на ILPGH. Поради това е необходимо да се изтеглят акциите на дружеството от търговия на борсата в Ирландия и Обединеното кралство. На 3 август 2011 г. жалбоподателите отправят до High Court (Висш съд) искане за отмяна на разпореждането съгласно член 11 от Закона. Тъй като изпитва съмнения дали предложените от министъра мерки са необходими, неоснователни или опорочени от грешка при прилагане на правото, на 2 декември 2014 г. High Court (Висш съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Изключва ли [Втора директива] при всички обстоятелства, включително при обстоятелствата в настоящия случай, приемането на разпореждане съгласно член 9 от [Закона], въз основа на становището на министъра, че то е необходимо, когато подобно решение има за последица увеличаването на капитала на дружеството без съгласието на общото събрание, разпределянето на нови акции без предлагането им за преференциално записване на съществуващите акционери без съгласието на общото събрание; понижаването на номиналната стойност на акциите на дружеството без съгласието на общото събрание и изменението за тази цел на учредителния акт и на устава на дружеството без съгласието на общото събрание?
2)
Нарушило ли е правото на Европейския съюз приетото от High Court (Висш съд) разпореждане съгласно член 9 от [Закона] по отношение на [дружеството] и [банката]?“.
34.
Писмени становища представят жалбоподателите, ILP, ILPGH, Ирландия, италианското и кипърското правителство и Комисията. В съдебното заседание от 19 април 2016 г. жалбоподателите, ILP, ILPGH, Ирландия и Комисията представят устни становища.
III – Анализ
А – Уводни бележки
35.
Финансовата криза доведе не само до постановяването от Съда на редица ключови решения (
10
). Тя насърчи и съдебните спорове във връзка с приемането на мерки за спасяване на кредитни институции в затруднение (
11
). Обикновено тези мерки изискват „споделяне на тежестта“ с цел, първо, да се намали размерът на публичните финансови средства и второ, да се възпре спекулирането в рискови бизнес начинания (т.нар. морално опасно поведение). Изказано е твърдението, че главното производство включва такива мерки.
36.
В разглеждания случай не се оспорва, първо, че Втора директива по принцип се прилага за дружества като ILP и ILPGH и второ, че ILP изпитва икономически затруднения и е длъжно да следва указанието на Централната банка на Ирландия. Жалбоподателите оспорват по-скоро законността на приетите от министъра мерки. Тяхното мнение като цяло е, че са възможни други, по-малко обременителни мерки, които не включват отказ от одобрението от общото събрание на ILPGH, представляващо според тях нарушение на членове 8, 25 и 29 от Втора директива.
37.
Всъщност основният довод на жалбоподателите е, че не ILPGH, а ILP е кредитна институция. Те твърдят, че за поддържане на финансовата стабилност на ирландската икономика министърът е могъл и е трябвало да ограничи степента на намесата си до ILP, вместо да иска от High Court (Висш съд) да насочи повечето от спорните мерки към ILPGH. Според жалбоподателите ILPGH всъщност е холдингово дружество с акционерен капитал, отделен от този на ILP, което не е обвързано от указанието на Централната банка на Ирландия, нито пък е отговорно за действията и бездействията на ILP.
38.
Не е необходимо да се отвръща на този довод, за да се отговори на първия преюдициален въпрос, поставен от High Court (Висш съд). Изглежда обаче, че това ще е полезно, за да се даде възможност на High Court (Висш съд) да вземе становище по главното производство; ето защо ще разгледам по-подробно този довод при отговора на втория въпрос, който по мое мнение допълва отговора на първия. Затова ще завърша настоящото заключение с общ отговор на двата въпроса.
Б – Първият преюдициален въпрос
1. Предварителни бележки
39.
Първият въпрос не се позовава само на обстоятелствата в главното производство, а е формулиран по-общо. Въз основа на това стигам до извода, че High Court (Висш съд) иска от Съда преди всичко принципни насоки. Ето защо според мен с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 8, 25 и 29 от Втора директива трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която, за да се посрещнат затрудненията в икономиката и финансовата система и заплахата за стабилността на някои кредитни институции в тази държава членка и като цяло за финансовата система, както и за да се сведе до минимум рискът от разпространение в други държави членки, съдът може да постанови по същество, без съгласието на общото събрание, правителството да придобие акционерно дружество, за което се прилага тази директива и което е от ключово значение за икономиката на тази държава членка и не може доброволно да спази наложените от тази държава членка регулаторни изисквания, свързани с пруденциалния надзор върху финансовите институции.
40.
Следователно основният въпрос в настоящото дело се отнася отново до границите на правомощията на правителството по време на криза да поема контрол над кредитна институция в затруднение, която се явява един от стълбовете на икономиката. В дадения случай въпросните граници се определят от правата, които акционерите, обединени в общо събрание, черпят от разпоредбите на правото на Съюза — по-конкретно от членове 8, 25 и 29 от Втора директива — да наложат вето на това придобиване.
2. Общият подход, който обуславя решението на Съда
41.
Както посочих в уводната част на настоящото заключение, според мен Съдът трябва да следва подхода, който предложих по дело Kotnik и др. (
12
) Това дело се отнася по-специално и до определените от разпоредбите на дружественото право на Европейския съюз граници на държавната намеса във финансовия сектор в затруднение, макар и посредством държавна помощ. В точки 44—51 по-долу ще изясня за какво става въпрос в посоченото дело и защо то е сходно с настоящия случай.
42.
Преди това обаче ще припомня един основен принцип: самостоятелната правосубектност на акционерните дружества, представляваща крайъгълен камък на вътрешния пазар, и по-специално на свободата на установяване, както е посочено във вторите алинеи от членове 49 и 54 ДФЕС (
13
). Обстоятелството, че акционерно дружество изпитва финансови затруднения, само по себе си не обосновава отричането на правата на акционерите съгласно Втора директива (
14
). Това би лишило от всякакъв смисъл член 17 от Втора директива (
15
).
43.
Поради тази причина трябва незабавно да се отхвърли изложеното от ILP, ILPGH и Ирландия схващане, че член 65, параграф 1, буква б) ДФЕС обосновава изключение от Втора директива за целите на пруденциалния надзор над финансовите институции и че освен това Съдът е приел, че репутацията на националния финансов сектор по принцип може да обоснове ограничения на свободата на движение (
16
). Всъщност дадена национална мярка в област, предмет на изчерпателна хармонизация на равнището на Европейския съюз, трябва да се преценява с оглед на разпоредбите на акта за хармонизация, а не с оглед на тези на първичното право (
17
). Освен това Съдът очевидно вече е разглеждал подобен довод и го е отхвърлил (
18
).
44.
Предвид горепосоченото, както изясних в точки 93—121 от заключението си по дело Kotnik и др. (
19
), на което се позовавам in extenso, не съм съгласен с мнението на жалбоподателите, че Втора директива не допуска държава членка да предприеме спешни мерки, за да запази финансовата стабилност на своята територия и да сведе до минимум риска от верижна реакция. По-конкретно споделям изразените от High Court (Висш съд) съмнения (
20
), че поредицата от дела, които ще нарека установената с решение Pafitis (
21
) съдебна практика, дава основание за тълкуване на Втора директива по начина, по който я тълкуват жалбоподателите, поради посочените в гореспоменатото заключение причини.
45.
Първо, както и в дело Kotnik и др., от фактическа гледна точка обстоятелствата, довели до установената с решение Pafitis съдебна практика, са, меко казано, много различни от тези по висящите понастоящем пред Съда дела. В действителност, както бе обсъдено в съдебното заседание, макар в точка 57 от решение Pafitis и др. (
22
) Съдът да приема, че Втора директива продължава да се прилага по отношение на „обичайните мерки за оздравяване“ — като тези в основата на това дело — той не изразява позиция относно мерките за оздравяване, които трябва да се квалифицират като изключителни.
46.
Второ, основната цел на Втора директива, и по-специално на член 25 от нея, по същество е да поддържа равновесието на правомощията между различните органи на акционерното дружество (както и между отделните акционери), особено в случай на конфликт между тях (
23
), а не да изключва възможността държава членка да се намесва по отношение на такова дружество с цел преодоляването на сериозни затруднения в икономиката ѝ, които може да имат верижно разпространение. Всъщност в самата директива се признава, че може да е необходимо държава членка да приеме законодателство, което е в противоречие с правомощията на общото събрание, когато това е нужно, за да се предотврати сериозно и непосредствено увреждане (
24
).
47.
Накрая, що се отнася до последната, състоянието на европейското сътрудничество и интеграция в областта на финансовите и паричните въпроси, както правилно отбелязва Ирландия, претърпя бурно развитие след постановяването на тези решения на равнището и на първичното (
25
), и на вторичното право (
26
). Това са основните причини, поради които Съдът не следва да се придържа строго към установената с решение Pafitis съдебна практика.
48.
Освен това по мое мнение настоящото дело не повдига въпроси, които да се различават съществено от тези в дело Kotnik и др.
49.
Очевидно е, че фактите по дело Kotnik и др. не са идентични с тези в главното производство. Докато дело Kotnik и др. се отнася до налагането на мярка за рекапитализация чрез вътрешни източници по отношение на акционерния капитал, хибридни финансови инструменти и подчинен дълг, в настоящия случай разпореждането води по-специално до увеличаване на акционерния капитал. Комбинираният ефект от значителното нарастване на акционерния капитал на ILGPH и невъзможността на акционерите да упражнят предимствени права в главното производство обаче се състои в лишаване на първоначалните акционери, които понастоящем притежават по-малко от 1 % от акциите, от влиянието, което техните акции иначе биха им предоставили — с други думи, в отслабване на правата им. Ето защо разпореждането de facto включва и мярка за споделяне на тежестта (
27
).
50.
Освен това е вярно също, че дело Kotnik и др. се отнася предимно до правото в областта на държавните помощи, а не до дружественото право на Европейския съюз. С петия преюдициален въпрос в това дело Ustavno sodišče (Конституционен съд, Словения) иска да се установи дали някои точки от съобщение на Комисията в областта на държавните помощи за банковия сектор (
28
) нарушават разпоредбите на преработената Втора директива, т.е. Директива 2012/30/ЕС (
29
) (по мое мнение няма нарушение). За да предоставя полезен отговор, взех предвид, че за по-широкото разглеждане на този въпрос също е необходим и анализ дали националните разпоредби, които възлагат на националната централна банка да приеме мерки за споделяне на тежестта, както е предвидено в това съобщение, са съвместими с посочената директива. В гореспоменатото заключение стигнах до извода, че на този по-широко формулиран въпрос трябва да се отговори, че при обстоятелствата в основата на въпросното дело такива разпоредби не са несъвместими с Директива 2012/30.
51.
Ето защо според мен проблемите, повдигнати в петия преюдициален въпрос в дело Kotnik и др., и тези в настоящото дело са до голяма степен едни и същи. Поради това и в двата случая трябва да се следва еднакъв подход.
3. Особености на главното производство
52.
В точка 44 по-горе посочих общия подход, който Съдът трябва да има предвид при постановяването на решение по настоящото дело. На този етап бих искал да подчертая някои особености на настоящия случай.
а) Финансов и икономически контекст на рекапитализацията
53.
Едва ли може да има съмнение, че финансовите и икономическите обстоятелства, при които се осъществява рекапитализацията, са извънредни — и не само от национална гледна точка. На практика те са толкова извънредни, че според посоченото от Съвета в решението за изпълнение (вж. по-специално съображение 2 от него) обосновават приемането на програмата. Комисията се съгласява, като одобрява в съответствие с член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС държавните помощи за оздравяването и преструктурирането на ILP с цел преодоляване на сериозни затруднения в ирландската икономика (вж. т. 30 по-горе). Никое от тези решения не е оспорено и следователно съдържащите се в тях преценки в областта на политиката са окончателни.
54.
В този контекст Съдът безспорно правилно постановява в установената с решение Pafitis съдебна практика, че вътрешното категоризиране на националните разпоредби като „специални“ или „изключителни“ само по себе си не обосновава дерогиране от разпоредбите на Втора директива (
30
). Тази констатация обаче не трябва да се разбира погрешно, в смисъл че се простира до случаи от международна величина като този в основата на главното производство.
55.
Предвид горепосоченото трябва да призная, че имам повече колебания по отношение на довода, че правото на Съюза задължава Ирландия да осъществи рекапитализацията по начина, който тя е използвала. ILP, ILPGH и Ирландия изтъкват този довод, за да се разграничи още по-ясно настоящото дело от установената с решение Pafitis съдебна практика. Без съмнение съгласно член 3, параграф 5, буква а) от решението за изпълнение е налице общо разбиране, че при необходимост Ирландия трябва да вземе мерки, за да гарантира, че ирландските банки разполагат със собствен капитал в адекватен размер, осигурявайки спазването на минималните регулаторни изисквания през целия срок на програмата на Европейския съюз за финансова помощ, като същевременно намаляват задлъжнялостта си с цел да постигнат необходимото съотношение на кредитите към депозитите. Освен това съгласно член 3, параграф 7, буква ж) Ирландия трябва да рекапитализира ирландските банки до края на юли 2011 г., при съответстваща корекция във връзка с очакваните продажби на активи на ILP, съгласно констатациите от PCAR и PLAR. Решението за изпълнение обаче не изисква от Ирландия да осъществи рекапитализацията по начина, предвиден в разпореждането. Този въпрос се решава единствено от Ирландия. С други думи, правото на Съюза не изисква от High Court (Висш съд) да приеме разпореждането.
56.
Освен това „задължението“ за рекапитализация е част от ангажимента, поет в замяна на финансовата помощ по програмата за подпомагане, която Ирландия получава по собствено искане. Всъщност съгласно член 1, параграф 4 и член 3, параграф 2 от решението за изпълнение рекапитализацията на ирландските банки, включително ILP, е само условие за помощта. В тази връзка, както Комисията правилно посочва в съдебното заседание, решението за изпълнение в крайна сметка се основава на член 122, параграф 2 ДФЕС — разпоредба, която се отнася до предоставянето на „финансова помощ“ при определени „условия“, а не до предоставянето на компетентност на Европейския съюз да определя задължителни цели на икономическата политика (
31
).
57.
Следователно не е очевидно, че Европейският съюз едностранно налага задължение. По същата причина не е необходимо да се разглежда въпросът дали, както твърди италианското правителство, Регламент № 407/2010 и съответно решението за изпълнение представляват lex specialis по отношение на Втора директива.
б) Естество на спорната мярка
58.
Друг фактор, който искам да изтъкна, е естеството на разпореждането. Това разпореждане е прието съгласно предвидена в Закона процедура от High Court (Висш съд), т.е. от безпристрастен и независим орган. То е съдебно решение. Това също разграничава настоящото дело от установената с решение Pafitis съдебна практика. В тази поредица от дела компетентният министър самостоятелно решава, съгласно приложимото законодателство, дали да приложи към предприятията със сериозни финансови затруднения предвидения от това законодателство режим. Министърът има правомощията и да прехвърля въпросните предприятия в отговорно за преструктурирането им дружество, чийто капитал е изцяло записан от държавата, и да одобрява решенията на това дружество за увеличаване на капитала на съответните предприятия. Ето защо тези дела се характеризират с неограничена държавна намеса в самостоятелността на акционерно дружество.
59.
Приемането на разпореждането от съдебен орган дава основание за допълнителни коментари. Наистина Втора директива признава значението и авторитета на съдебните актове, като ги споменава няколкократно (
32
). По-специално съгласно член 30 от Втора директива не е необходимо намаляването на капитала да се разглежда от общото събрание, когато е разпоредено от съда. В това отношение може да се твърди, че независимостта на съдебната система я отличава допълнително в сравнение с независимостта на някои други регулатори, които, макар да не са отговорни пред националните правителства, без съмнение може да се ръководят от политически съображения (
33
).
60.
Като се позовават на няколко решения на ирландските съдилища (
34
), жалбоподателите в настоящото производство считат, че разпореждането всъщност не е съдебно разпореждане, а административно решение с временен характер.
61.
Не съм съгласен.
62.
Първо, цитираните решения от жалбоподателите са постановени по-специално в контекста на установяване на приложимото съгласно ирландското право равнище на контрол при разглеждането на искане за отмяна на разпореждане съгласно член 11 от Закона. Тъй като разпореждането е издадено от съдебен, а не от административен орган, очевидно не може да се приложи обичайното при разглеждане на административни актове равнище на съдебен контрол. Този вътрешноправен въпрос обаче не променя обстоятелството, че е налице съдебно решение по смисъла на Втора директива.
63.
Второ, обстоятелството, че разпореждане е издадено без изслушване на насрещаната страна или че може да бъде отменено в рамките на производство, образувано по член 11 от Закона, е въпрос на ирландското процесуално право без значение за тълкуването на Втора директива. Трябва да се отбележи, че според изтъкнатото от запитващата юрисдикция министърът не е пропуснал открито да представи пред High Court (Висш съд) становището на мнозинството от акционерите в ИОС.
64.
Не на последно място, според жалбоподателите ирландските съдилища сляпо одобряват предложеното от министъра разпореждане, без изобщо да разгледат неговата основателност. Това мнение не може да бъде прието.
65.
Следователно за целите на Втора директива разпореждането е съдебно решение, а не просто административна мярка.
в) Релевантността на Директива 2001/24
66.
Ирландия, подкрепена от ILP и ILPGH, твърди на следващо място, че разпореждането е „мярка за оздравяване“ съгласно определението в член 2 от Директива 2001/24. Като приема Директива 2001/24 за lex posterior et specialis по отношение на Втора директива, правителството на тази държава поддържа, че подобна мярка води до отмяна на правата на акционерите, предоставени им от Втора директива.
67.
В заключението си по дело Kotnik и др. (
35
) посочих, че „мярката за оздравяване“ включва три кумулативни условия: тя трябва i) да бъде приета от компетентните административни или съдебни органи на държава членка, ii) да има за цел запазване или възстановяване на финансовото състояние на кредитна институция и iii) потенциално да засяга правата на трети лица. Тези условия, изглежда, са изпълнени по отношение на разпореждането (
36
).
68.
Не считам обаче за необходимо да се изразява авторитетна позиция относно това дали Директива 2001/24 има предимство пред разпоредбите на Втора директива. Като се има предвид, че първата от посочените директиви е приета много години след втората, с основание може да се постави въпросът защо в такъв случай Директива 2001/24 не съдържа разпоредба, която да осигурява предимството ѝ пред Втора директива (
37
).
69.
Освен това двете директиви имат различно правно основание (
38
) и обхват ratione personae (Втора директива се прилага за акционерните дружества, а Директива 2001/24 — за кредитните институции). Различни са и целите им: докато целта на Втора директива е „да се гарантира минимална равностойна защита на акционерите и кредиторите на акционерните дружества“ (
39
), според Комисията Директива 2001/24, както е видно от съображение 6 от нея, единствено установява система за взаимно признаване на националните мерки за оздравяване и ликвидация, без да е насочена към хармонизиране на националните законодателства в тази област (
40
). Ето защо не виждам противоречие между двата законодателни акта.
70.
Напротив, струва ми се, че двете директиви се допълват взаимно. От една страна, от решение Pafitis и др. (
41
) става ясно, че Втора директива по принцип се прилага за акционерно дружество, независимо от статуса му на кредитна институция. От друга страна, Директива 2001/24 не се отнася до правата на акционерите. Впрочем съгласно съображение 8 от Директива 2001/24 „някои мерки и особено тези, които засягат […] правата на […] акционерите, не се нуждаят от уреждане с [тази] директива, за да проявят действието си във всички държави членки, доколкото според правилата на международното частно право се прилага правото на страната по произход“. В съображение 10 съответно се посочва, че „[…] акционерите […] не трябва да бъдат възприемани като трети лица по смисъла на“ Директива 2001/24.
71.
С оглед на това съм съгласен с твърдението на кипърското правителство, че по принцип двете директиви следва да се тълкуват хармонизирано, за да се запази единството и съгласуваността на правото на Съюза.
72.
По този въпрос ми се струва, че най-съгласуваното тълкуване е това, според което, първо, мерките за оздравяване, засягащи правата на акционерите, не се уреждат от Директива 2001/24, а от правото на страната по произход — в случая от ирландското право, и по-специално от Закона — и второ, както посочих по-горе в т. 58 и 59, Втора директива по същество признава авторитета на съдебните решения.
4. Заключителни бележки
73.
Въз основа на гореизложеното съм на мнение, че настоящото дело по същество поставя същите въпроси както дело Kotnik и др. и следователно трябва да се разглежда до голяма степен по същия начин. Обстоятелствата в главното производство го потвърждават.
74.
Жалбоподателите твърдят, че тази хипотеза би означавала Съдът да се отклони от досегашната си практика, в разрез с принципа на правната сигурност.
75.
Подобна критика е напълно необоснована.
76.
Първо, такова становище не отчита разликата между изясняване, или нюансиране на съдебната практика, от една страна, и промяната ѝ, от друга (когато възнамерява да се отклони от своята практика, Съдът посочва това изрично (
42
)). Настоящото дело не дава основание за отклонение от установената с решение Pafitis съдебна практика — напротив, като цяло то я потвърждава. Налице е само пример за разграничаване между различни положения и релевантната съдебна практика.
77.
Второ, относно прилагането с обратно действие е достатъчно да се отбележи, че жалбоподателите са прави в това отношение. Това обаче е присъща особеност на предвидения в Договорите преюдициален механизъм, която не води до нарушаване на правната сигурност (
43
). Във всеки случай не е направено искане за ограничаване на действието на съдебно решение във времето, нито е вероятно Съдът да уважи такова искане (
44
).
78.
Поради това предлагам на Съда да отговори по принцип на първия преюдициален въпрос, че членове 8, 25 и 29 от Втора директива трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, съгласно която, за да се посрещнат затрудненията в икономиката и финансовата система и заплахата за стабилността на някои кредитни институции в тази държава членка и като цяло за финансовата система, както и за да се сведе до минимум рискът от разпространение в други държави членки, съдът може да постанови, без съгласието на общото събрание, правителството да придобие акционерно дружество, за което се прилага тази директива и което е от ключово значение за икономиката на тази държава членка и не може доброволно да спази наложените от тази държава членка регулаторни изисквания, свързани с пруденциалния надзор върху финансовите институции.
79.
Все още обаче предстои да разгледам особеностите на настоящото дело. Това е предметът на моя отговор по втория преюдициален въпрос.
В – Вторият преюдициален въпрос
80.
С втория си въпрос High Court (Висш съд) иска да се установи дали разпореждането е „нарушило правото на Европейския съюз“.
81.
Този кратък въпрос е пряк и по същество. Той обаче повдига някои процесуални въпроси.
1. Компетентност на Съда и допустимост на въпроса
82.
Кипърското правителство счита втория въпрос за недопустим, тъй като в текста му не са посочени разпоредбите от правото на Съюза, които трябва да се разгледат.
83.
Вярно е, че в текста на втория въпрос се споменава единствено „правото на Европейския съюз“.
84.
Ще отбележа, че Съдът не следва да разглежда служебно кои разпоредби от правото на Съюза биха могли да бъдат релевантни в главното производство. Напротив, съгласно член 94, буква в) от Процедурния правилник това е задължение на националния съд (
45
).
85.
Считам също, че вторият въпрос е проблематичен от гледна точка на компетентността на Съда в два аспекта:
86.
Първо, запитващата юрисдикция по същество приканва Съда да приложи правото на Съюза към фактите в главното производство. Член 267 ДФЕС всъщност не предоставя на Съда такава компетентност (
46
).
87.
Второ, в рамките на преюдициалното производство Съдът не е компетентен да преценява съответствието на разпоредби от националното законодателство с правото на Съюза (
47
).
88.
При все това, въпреки че в акта за преюдициално запитване не се посочва изрично по какво вторият въпрос се различава от първия, по мое мнение логическата му обосновка е достатъчно ясна. Докато първият въпрос е формулиран общо — дали Втора директива per se изключва прилагането на всяка мярка, приета без съгласието на общото събрание, която би нарушила произтичащите от тази директива права на акционерите — въпрос, на който предлагам да се отговори отрицателно, вторият въпрос се отнася конкретно до обстоятелствата в главното производство. С други думи, запитващата юрисдикция, изглежда, иска да се установи дали правото на Съюза изключва рекапитализация, осъществена по начина, използван в спора в главното производство. Неяснотата на понятието „право на Европейския съюз“ не би следвало да е пречка да се приеме, че то включва поне Втора директива.
89.
Във връзка с посоченото, съгласно постоянната практика на Съда правомощията му по член 267 ДФЕС се простират до предоставяне на националната юрисдикция на необходимите насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да ѝ бъдат полезни за нейното решение (
48
).
90.
Ето защо, както предлага Комисията и както отбелязах в точка 38 по-горе, ще представя общ отговор на двата въпроса.
2. По съществото на спора
91.
На този етап бих искал да припомня, че с разпореждането Ирландия изпълнява условието за финансова помощ за рекапитализиране на нейните банки, както е предвидено в член 3, параграф 5, буква а) и параграф 7, буква ж) от решението за изпълнение. В това отношение, както е посочено в съображение 11 от решението за изпълнение, „[о]перациите, които Съюзът подпомага финансово, следва да бъдат съвместими с останалите политики на Съюза и да бъдат в съответствие с правото на Съюза“. Това включва не само позитивните права, които частноправните субекти черпят пряко от правото на Съюза, но и общите принципи на това право, включително основните права, които държавите членки трябва да спазват при прилагането му (
49
). Тези общи принципи включват не само правото на собственост, закрепено в член 17 от Хартата (
50
), но и принципа на пропорционалност (
51
). Съгласно този принцип по-конкретно държавите членки следва да използват средства, които позволяват ефективното постигане на преследваната от вътрешното право цел и същевременно в най-малка степен засягат целите и принципите, установени от релевантната правна уредба на Съюза (
52
).
92.
От компетентността на High Court (Висш съд) е при разглеждането на разпореждането съгласно член 11 от Закона да прецени дали са били спазени посочените в предходната точка принципи, и по-специално дали разпореждането е мярката, която в най-малка степен засяга целите и принципите, установени от Втора директива.
93.
Във връзка с това е необходимо да се обърне внимание на основната критика на жалбоподателите към разпореждането (вж. т. 37 по-горе). По мое мнение оплакването им не е заради това, че не е било необходимо да се рекапитализира ILP или че ирландското правителство поема контрол над ILP. То е свързано с обстоятелството, че министърът поема контрол над ILPGH и по този начин конфискува предполагаемия капитал, с който дружеството разполага в деня, в който влиза в сила разпореждането.
94.
Нито в акта за преюдициално запитване, нито в писмените становища на ILP и ILPGH или на Ирландия се посочва изрично защо разпореждането е насочено не само към банката, но и към дружеството. Жалбоподателите поддържат, че ILPGH като холдингово дружество разполага със собствен капитал, който принадлежи на акционерите му и за който се твърди, че възлиза на 453 милиона евро преди приемането на разпореждането. Единствената част от текста на акта за преюдициално запитване, свързана с този въпрос, е твърдението, че „внесеният капитал в дружеството не се осчетоводява като част от рекапитализацията и министърът не го е иззел от дружеството“.
95.
Съдебното заседание обаче помогна да се разсеят някои от съмненията по споменатия въпрос. Ирландия, подкрепена от ILP и ILPGH, посочи, че намесата на равнището на ILPGH „не прави разграничение по отношение на акционерите на ILPGH. Ако министърът се бе намесил на равнището на ILP, акционерите щяха да бъдат 100 % собственици на ILPGH, което притежава 0,8 % от ILP, вместо да са 0,8 % от акционерите в ILPGH“ (
53
). По-нататък тези страни твърдят, че разпореждането е насочено към ILPGH, а не към банката, за да се гарантира на Ирландия възвръщаемост на инвестициите ѝ, тъй като се счита, че ILPGH — което според това правителство междувременно отново е допуснато до борсова търговия — е по-привлекателно за потенциалните купувачи.
96.
Тези твърдения са от изключителна важност. Те се подкрепят от обстоятелствата във връзка с приемането на плана за договаряне с кредиторите, посочен в точка 22 по-горе и представен с преписката по делото, откъдето става ясно, че началният капитал на ILPGH е увеличен с апорт, състоящ се от целия акционерен капитал на ILP (или в подобен размер). При това според постановеното от High Court (Висш съд) ILPGH не притежава други активи, освен ILP. Следователно твърденията обясняват констатацията на High Court (Висш съд), че „фалитът на ILP вероятно би довел до пълна загуба на стойността на акциите за акционерите [на ILPGH]“.
97.
Ако приемем тези твърдения за верни, доводът на жалбоподателите, че разпореждането е неоснователно, следва да се отхвърли. Наистина в тази хипотеза банката е била и е единственият актив на дружеството, а това означава, че нейният фалит би довел до пълното обезценяване на акциите на дружеството, както се посочва в акта за преюдициално запитване. Ето защо не виждам как при тези обстоятелства би могла да съществува намеса в правото на собственост на жалбоподателите. По-скоро изглежда, че с жалбата си жалбоподателите искат да получат „значителното дарение“, както го наричат ILP и ILPGH в писмените си становища, което не им е било предложено от министъра на ИОС или веднага след него.
98.
Въз основа на това по-нататък стигам до извода, че не е необходимо да се разглеждат правните последици, произтичащи от евентуално нарушение на членове 8, 25 и 29 от Втора директива. Както посочва Ирландия, към момента в настоящото производство всъщност не е отправено искане до Съда да се произнесе относно подходящи мерки в случай на утвърдителен отговор на някой от преюдициалните въпроси; затова няма да продължавам разсъжденията си в тази посока.
99.
При това положение High Court (Висш съд) е компетентен да провери верността на твърденията, споменати в точка 95 по-горе.
100.
Предвид гореизложеното общият отговор на двата въпроса следва да бъде посоченият в точка 78 по-горе, при условие че съответната държава членка използва средства, които позволяват ефективното постигане на целите, преследвани със спешните законодателни мерки, и същевременно в най-малка степен засягат целите и принципите, установени от Втора директива. Националните юрисдикции следва да проверят дали случаят е такъв.
IV – Заключение
101.
Предвид изложените съображения предлагам на Съда да отговори на отправените от High Court (Висш съд, Ирландия) преюдициални въпроси в смисъл, че членове 8, 25 и 29 от изменената Втора директива 77/91/ЕИО на Съвета от 13 декември 1976 година за съгласуване на гаранциите, които се изискват в държавите членки за дружествата по смисъла на член 58, втора алинея от Договора [за ЕИО], за защита на интересите както на съдружниците, така и на трети лица по отношение учредяването на акционерни дружества и поддържането и изменението на техния капитал с цел тези гаранции да станат равностойни, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, съгласно която, за да се посрещнат затрудненията в икономиката и финансовата система и заплахата за стабилността на някои кредитни институции в тази държава членка и като цяло за финансовата система, както и за да се сведе до минимум рискът от разпространение в други държави членки, съдът може да постанови, без съгласието на общото събрание, правителството да придобие акционерно дружество, за което се прилага тази директива и което е от ключово значение за икономиката на тази държава членка и не може доброволно да спази наложените от тази държава членка регулаторни изисквания, свързани с пруденциалния надзор върху финансовите институции. Тази държава членка обаче трябва да използва средства, които позволяват ефективното постигане на целите, преследвани от гореспоменатото законодателство, и същевременно в най-малка степен засягат целите и принципите, установени от Директива 77/91. Националният съд следва да провери този въпрос.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Заключение по дело Kotnik и др., C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
3
)	Втора директива на Съвета от 13 декември 1976 година за съгласуване на гаранциите, които се изискват в държавите членки за дружествата по смисъла на член 58, втора алинея от Договора [за ЕИО], за защита на интересите както на съдружниците, така и на трети лица по отношение учредяването на акционерни дружества и поддържането и изменението на техния капитал с цел тези гаранции да станат равностойни (ОВ L 26, 1977 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 8), изменена.
(
4
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 април 2001 година относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции (OВ L 125, 2001 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 34).
(
5
)	Решение за изпълнение на Съвета от 7 декември 2010 година за предоставяне на финансова помощ за Ирландия от страна на Съюза (ОВ L 30, 2011 г., стр. 34), изменено с Решение за изпълнение 2011/326/ЕС на Съвета от 30 май 2011 година за изменение на Решение за изпълнение 2011/77/ЕС за предоставяне на финансова помощ за Ирландия от страна на Съюза (ОВ L 147, 2011 г., стр. 17).
(
6
)	Регламент на Съвета от 11 май 2010 година за създаване на европейски механизъм за финансово стабилизиране (ОВ L 118, 2010 г., стр. 1), който на свой ред е приет въз основа на член 122, параграф 2 ДФЕС.
(
7
)	От циркулярно писмо във връзка с този план за договаряне, включено в представената пред Съда преписка, е видно, че дотогава ILP е действало едновременно като холдинговото дружество в групата и като лицензирана кредитна институция, занимаваща се с банковата дейност на групата. С цел създаване на по-подходяща структура за групата на 20 ноември 2009 г. управителният съвет на ILP предлага на акционерите като единствено холдингово дружество в групата да действа ново холдингово дружество, регистрирано за търговия на съответната фондова борса. Във връзка с това е предложено дружеството, което впоследствие става ILPGH, да притежава целия капитал в ILP и акционерите в ILP вместо това да станат акционери в бъдещото дружество ILPGH със съотношение на замяна на акциите 1:1.
(
8
)	Решение на Комисията C(2011) 5258 окончателен от 20 юли 2011 година относно държавна помощ SA.33311 (2011/N) — Ирландия — Рекапитализация за оздравяване в полза на ILPGH (публикувано резюме в ОВ C 268, 2011 г., стр. 4 и 5) и Решение на Комисията C(2015) 2353 окончателен от 9 април 2015 година относно държавна помощ SA.33442 (2011/N) — Ирландия — Преструктуриране на ILPGH (публикувано резюме в ОВ C 219, 2015 г., стр. 1 и 2).
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно предложенията за поглъщане (ОВ L 142, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 44). Одобрението е зависело по-специално от условието да не бъдат уважени никакви искания за отмяна на разпореждания, приети от High Court (Висш съд).
(
10
)	Вж. решения от 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756 и от 16 юни 2015 г., Gauweiler и др., C‑62/14, EU:C:2015:400.
(
11
)	Вж. по-специално определение от 24 март 2011 г., Abt и др., C‑194/10, EU:C:2011:182, решение от 3 април 2014 г., Комисия/Нидерландия и ING Groep, C‑224/12 P, EU:C:2014:213, решение на Съда на ЕАСТ от 28 януари 2013 г., Надзорен орган на ЕАСТ/Исландия, E‑16/11, EFTA Court Report 2013, р. 4, решение от 5 март 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, определение от 15 октомври 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português/Комисия, C‑93/15 P, EU:C:2015:703, решения от 12 ноември 2015 г., HSH Investment Holdings Coinvest‑C и HSH Investment Holdings FSO/Комисия, T‑499/12, EU:T:2015:840 и от 28 януари 2016 г., Австрия/Комисия, T‑427/12, непубликувано в Сборника, EU:T:2016:41. Вж. също дела Fih Holding и Fih Erhvervsbank/Комисия (T‑386/14), Ledra Advertising и др./Комисия и ЕЦБ, C‑8/15 P, C‑9/15 P и C‑10/15 P и Mallis и Malli/Комисия и ЕЦБ, C‑105/15 P—C‑109/15 P, понастоящем висящи пред Съда.
(
12
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
13
)	Вж. също първо съображение от Втора директива, съгласно което „дейност[та на акционерните дружества] преобладава в икономиката на държавите членки и често се простира отвъд националните граници“.
(
14
)	Вж. в този смисъл решение от 12 май 1998 г., Kefalas и др., C‑367/96, EU:C:1998:222, т. 25.
(
15
)	В член 17, параграф 1 от Втора директива се посочва, че „при сериозни загуби в записания капитал се свиква общо събрание на акционерите в срок, предвиден в законите на държавите членки, на което се решава дали дружеството да бъде прекратено, или да бъдат предприети други мерки“; вж. също решение от 12 май 1998 г., Kefalas и др., C‑367/96, EU:C:1998:222, т. 25.
(
16
)	Вж. решение от 10 май 1995 г., Alpine Investments, C‑384/93, EU:C:1995:126, т. 42—44.
(
17
)	Вж. по-специално решение от 9 март 2006 г., Matratzen Concord, C‑421/04, EU:C:2006:164, т. 20 и цитираната съдебна практика. По аналогия вж. по-специално и решение от 16 юни 2015 г., Rina Services и др., C‑593/13, EU:C:2015:399, т. 37—40.
(
18
)	Решение от 12 март 1996 г., Pafitis и др., C‑441/93, EU:C:1996:92, т. 49 и 50.
(
19
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
20
)	Вж. решение Dowling и др. с/у Minister for Finance [2014] IEHC 595, т. 74 (относно молба за приемане на обезпечителни мерки).
(
21
)	Вж. решения от 24 март 1992 г., Syndesmos Melon Tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias и др., C‑381/89, EU:C:1992:142, от 30 май 1991 г., Karella и Karellas, C‑19/90 и C‑20/90, EU:C:1991:229, от 12 ноември 1992 г., Kerafina-Keramische und Finanz-Holding и Vioktimatiki, C‑134/91 и C‑135/91, EU:C:1992:434, от 12 март 1996 г., Pafitis и др., C‑441/93, EU:C:1996:92, от 12 май 1998 г., Kefalas и др., C‑367/96, EU:C:1998:222 и от 23 март 2000 г., Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150.
(
22
)	Решение от 12 март 1996 г., Pafitis и др., C‑441/93, EU:C:1996:92, т. 57.
(
23
)	Вж. в този смисъл решение от 12 май 1998 г., Kefalas и др., C‑367/96, EU:C:1998:222, т. 28.
(
24
)	Вж. например член 19, параграф 2 от Втора директива, който гласи, че „законите на една държава членка могат да предвидят изключения от [изискването общото събрание да дава разрешение дружеството да придобива собствени акции], когато придобиването на собствени акции е нужно, за да се предотврати сериозно и непосредствено увреждане на дружеството“.
(
25
)	Вж. част трета, дял VIII от ДФЕС относно икономическата и паричната политика, както и член 3.3 от Протокол (№ 4) за устава на ЕСЦБ и на ЕЦБ.
(
26
)	Предвид решение от 12 март 1996 г., Pafitis и др., Pafitis и др., C‑441/93, EU:C:1996:92, т. 43 и 51, посочвам преди всичко Директива 2001/24 и Директива 94/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 1994 година относно схемите за гарантиране на депозити (OВ L 135, 1994 г., стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 163), изменена с Директива 2009/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2009 година за изменение на Директива 94/19/ЕО относно схемите за гарантиране на депозити по отношение на гарантирания размер и срока за изплащане (OВ L 68, 2009 г., стр. 3). Макар да не се прилагат към момента на настъпване на обстоятелствата по делото, други директиви потвърждават това развитие, например Директива 2014/49/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 година относно схемите за гарантиране на депозити (преработен текст) (ОВ L 173, 2014 г., стр. 149 и поправки в ОВ L 212, 2014 г., стр. 47 и ОВ L 309, 2014 г., стр. 37) и Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на рамка за възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници и за изменение на Директива 82/891/ЕИО на Съвета и директиви 2001/24/ЕО, 2002/47/ЕО, 2004/25/ЕО, 2005/56/ЕО, 2007/36/ЕО, 2011/35/ЕС, 2012/30/ЕС и 2013/36/ЕС и на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 173, 2014 г., стр. 190; вж. по-специално член 123).
(
27
)	За разлика от вероятно по-типичните примери за рекапитализация, като лишаване на акционерите от дяловото им участие или прехвърляне на активи от някаква „лоша“ банка в друга, „нова“ банка (често последвано от образуване на производство по несъстоятелност срещу „лошата“ банка), разглежданата рекапитализация включва форма на „съвместимост“ между министъра и останалите акционери на ILGPH. От преписката по делото е видно, че увеличаването на капитала е предпочетено по съображения, свързани с ирландското конституционно право.
(
28
)	Съобщение на Комисията относно прилагането от 1 август 2013 г. на правилата за държавните помощи към мерките за подкрепа на банки в контекста на финансовата криза (ОВ C 216, 2013 г., стр. 1).
(
29
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година за съгласуване на гаранциите, които се изискват в държавите членки за дружествата по смисъла на член 54, втора алинея от Договора за функционирането на Европейския съюз, за защита на интересите както на съдружниците, така и на трети лица по отношение учредяването на акционерни дружества и поддържането и изменението на техния капитал с цел тези гаранции да станат равностойни (преработен текст) (ОВ L 315, 2012 г., стр. 74).
(
30
)	Вж. в този смисъл решение от 23 март 2000 г., Diamantis, C‑373/97, EU:C:2000:150, т. 32 и цитираната съдебна практика.
(
31
)	Вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 65.
(
32
)	Вж. член 5, параграф 2, член 20, параграф 1, букви г) и ж) и член 32, параграф 2 от Втора директива.
(
33
)	Вж. по отношение на Европейската централна банка и националните централни банки член 7 от Протокол (№ 4) за устава на Европейската система на централните банки и на Европейската централна банка.
(
34
)	Решение на High Court (Висш съд) от 2 март 2012 г. по дело Irish Life и Permanent Group Holdings plc с/у Credit Institutions Stabilisation Act 2010 [2012] IEHC 89, т. 31, на Supreme Court (Върховен съд, Ирландия) от 19 декември 2013 г. по дело Dowling и др. с/у Minister for Finance [2013] IESC 58, т. 41 и решение на High Court (Висш съд) от 15 август 2014 г. по дело Dowling и др. с/у Minister for Finance [2014] IEHC 418, т. 38.34 и 38.36.
(
35
)	C‑526/14, EU:C:2016:102, т. 131—144.
(
36
)	Що се отнася до първото условие, разпореждането е мярка, приета от компетентния ирландски съдебен орган; вж. член 2, параграф 1 от Закона, в който се посочва, че използваното в Закона понятие „съд“ означава High Court (Висш съд). Второто условие също е изпълнено. Всъщност в точка E от разпореждането High Court (Висш съд) прави декларация в този смисъл съгласно член 9, параграф 3 от Закона: вж. също член 52 от Закона. Накрая, от точка E от разпореждането следва, че то трябва да породи действие във всички приложими юрисдикции в съответствие с Директива 2001/24 и със Закона. Поради това то може да засяга трети лица в съответствие с членове 53 и 61 от Закона.
(
37
)	Вж. в този смисъл решение от 29 юни 2010 г., Комисия/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, т. 56.
(
38
)	Директива 2001/24 е приета на основание член 47, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 53, параграф 1 ДФЕС), докато Втора директива е приета в съответствие с член 53, параграф 3, буква ж) от Договора за ЕИО (понастоящем член 50, параграф 2, буква ж) ДФЕС).
(
39
)	Вж. второ съображение от Втора директива. Вж. също решение от 12 март 1996 г., Pafitis и др., C‑441/93, EU:C:1996:92, т. 38.
(
40
)	Решение от 24 октомври 2013 г., LBI, C‑85/12, EU:C:2013:697, т. 39.
(
41
)	Решение Pafitis и др. (C‑441/93, EU:C:1996:92).
(
42
)	Вж. като класически примери решения от 17 октомври 1990 г., HAG GF, C‑10/89, EU:C:1990:359, т. 10, от 24 ноември 1993 г., Keck и Mithouard, C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905, т. 16 и от 25 юли 2008 г., Metock и др., C‑127/08, EU:C:2008:449, т. 58.
(
43
)	Вж. в този смисъл решение от 19 април 2016 г., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, т. 39 и 40 и цитираната съдебна практика.
(
44
)	Вж. като пример за високите изисквания, които трябва да са изпълнени, решение от 23 ноември 2014 г., Schulz и Egbringhoff, C‑359/11 и C‑400/11, EU:C:2014:2317, т. 54—64, в светлината на моето заключение по това дело (EU:C:2014:319, т. 69—77).
(
45
)	Както е пояснено в точка 23 от Препоръки към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C 338, 2012 г., стр. 1), „релевантните в случая разпоредби на правото на Съюза трябва да са указани възможно най-точно в преюдициалното запитване“.
(
46
)	Вж. в този смисъл решение от 6 септември 2011 г., Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, т. 21 и цитираната съдебна практика.
(
47
)	Вж. в този смисъл решение от 1 март 2012 г., Ascafor и Asidac, C‑484/10, EU:C:2012:113, т. 33 и цитираната съдебна практика.
(
48
)	Вж. в този смисъл решение от 6 септември 2011 г., Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, т. 21 и цитираната съдебна практика.
(
49
)	Решение от 13 юли 1989 г., Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321, т. 19 и член 51, параграф 1 от Хартата.
(
50
)	Не убягна от вниманието ми, че след консултации ЕЦБ заявява, че „извънредните правомощия [съгласно Закона] представляват сериозна намеса в правата на собственост на акционерите на институциите“: вж. Становище от 17 декември 2010 г. относно спешното стабилизиране на кредитни институции (CON/2010/92), т. 2.4. Относно правата на акционерите мирно да се ползват от своята собственост съгласно член 1 от Допълнителния протокол към Европейската конвенция за защита на правата на човека във връзка с поемане на контрол от държавата над кредитна институция ще се позова по-специално на решение на Европейския съд по правата на човека от 21 юли 2015 г., Cıngıllı Holding A.Ş. и Cıngıllıoğlu с/у Турция, ECLI:CE:ECHR:2015:0721JUD003183306, §§ 49—51 и цитираната съдебна практика. Вж. също моето заключение по дело Kotnik и др. (C‑526/14, EU:C:2016:102, бележки под линия 55 и 57).
(
51
)	Вж. по-специално решение от 11 януари 2000 г., Kreil, C‑285/98, EU:C:2000:2, т. 23.
(
52
)	Вж. решение от 18 декември 1997 г., Molenheide и др., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 и C‑47/96, EU:C:1997:623, т. 46.
(
53
)	Ще отбележа, че според посоченото от адвоката на ILP и ILPGH в съдебното заседание сумата от 453 милиона евро е била в сметка на премийни резерви и е представлявала излишък над номиналната стойност на акциите от по-ранна емисия. Този капитал обаче е бил загубен и/или изразходен.