62024CJ0668
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
29 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 1999/70/ЕО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Срочни трудови договори в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации — Работничка, наета на основание последователни срочни договори — Клауза 5 — Мерки, които имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения — Национална правна уредба, която не позволява преквалифициране на трудовия договор, но предвижда в частност обезщетяване на претърпените вреди“
По дело C‑668/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale di Milano (Районен съд Милано, Италия) с акт от 7 октомври 2024 г., постъпил в Съда на 11 октомври 2024 г., в рамките на производство по дело
Eliz Erkut Duygu
срещу
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: J. Passer, председател на състава, D. Gratsias и B. Smulders (докладчик), съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за г‑жа Erkut Duygu, от F. Andretta, E. Casali и L. De Andreis, avvocati,
–
за Fondazione Teatro alla Scala di Milano, от G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni и A. Rampolla, avvocati,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от L. Fiandaca и A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–
за Европейската комисия, от S. Delaude и D. Recchia, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Eliz Erkut Duygu, балeрина, и Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Фондация „Ла Скала“ Милано, Италия) (наричана по-нататък „Фондацията“) относно квалификацията на трудовото правоотношение между тези страни, произтичащо от последователни срочни трудови договори, сключени между 2016 г. и 2019 г.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съгласно член 2, първа алинея от Директива 1999/70:
„Държавите членки въвеждат в сила законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 10 юли 1999 г. или осигуряват, най-късно до тази дата, социалните партньори да са въвели необходимите мерки чрез споразумение, като от държавите членки се изисква да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от настоящата директива резултати. Те незабавно информират [Европейската комисия] за това“.
4
Точка 8 от общите положения на Рамковото споразумение има следния текст:
„като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците“.
5
Клауза 4 от Рамковото споразумение е озаглавена „Принцип на недискриминация“ и гласи:
„1. По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор за сравнение, само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
[…]
3. Редът и условията за прилагането на настоящата клауза се определят от държавите членки след консултация със социалните партньори и/или [от] социалните партньори, като имат предвид правото на Общността и националното законодателство, колективните трудови договори и практика.
[…]“.
6
Клауза 5 от Рамковото споразумение, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, предвижда:
„1. За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
а)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броят на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2. Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
а)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Италианското право
Декрет-закон № 64 от 30 април 2010 г.
7
Член 3, параграф 6 от Decreto-legge n. 64 — Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (Декрет-закон № 64 за приемане на неотложни разпоредби в областта на сценичните изкуства и културната дейност) от 30 април 2010 г. (GURI, бр. 100 от 30 април 2010 г.), преобразуван с изменения в Legge n. 100 (Закон № 100) от 29 юни 2010 г. (GURI, бр. 150 от 30 юни 2010 г., стр. 2), гласи, от една страна, че член 3, параграфи 4 и 5 от Legge n. 426 — Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (Закон № 426 за приемане на извънредни мерки за подпомагане на музикалните дейности) от 22 юли 1977 г. (GURI, бр. 206 от 28 юли 1977 г.) продължава да се прилага по отношение на оперно-филхармоничните фондации независимо от преобразуването им в частноправни субекти. От друга страна, той предвижда, че разпоредбите на член 1, параграфи 01 и 2 от Decreto legislativo n. 368 — Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Законодателен декрет № 368/2001 за въвеждане в изпълнение на Директива 1999/70/ЕО относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) от 6 септември 2001 г. (GURI, бр. 235 от 9 октомври 2001 г.) не се прилагат спрямо оперно-филхармоничните фондации.
Декрет-закон № 91 от 8 август 2013 г.
8
Член 11 от Decreto-legge n. 91 — Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (Декрет-закон № 91 за приемане на неотложни разпоредби за опазване, популяризиране и подем на културното наследство и дейностите в областта на културата и туризма) от 8 август 2013 г. (GURI, бр. 186 от 9 август 2013 г.), преобразуван с измененията в Legge n. 112 (Закон № 112) от 7 октомври 2013 г. (GURI, бр. 236 от 8 октомври 2013 г., стр. 1), е озаглавен „Неотложни разпоредби за оздравяване на оперно-филхармоничните фондации и за подем на националната система на високи постижения в областта на музиката“ и в параграф 19 предвижда:
„С оперно-филхармоничните фондации трудовото правоотношение за неопределено време се сключва изключително чрез провеждане на процедури за публичен подбор […]“.
Законодателен декрет № 81/2015
9
Запитващата юрисдикция уточнява, че договорите, разглеждани по главното производство, са сключени отчасти при действието на първоначалната редакция на Decreto legislativo n. 81 — Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (Законодателен декрет № 81 за установяване на правната уредба на трудовите договори и за изменение на нормативната уредба на трудовите задължения съгласно член 1, параграф 7 от Закон № 183 от 10 декември 2014 г.) от 15 юни 2015 г. (редовна притурка на GURI, бр. 144 от 24 юни 2015 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 81“), отчасти при действието на този законодателен декрет, изменен с Декрет-закон № 87 от 12 юли 2018 г., преобразуван в Закон № 96 от 9 август 2018 г. (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 81, изменен“).
10
Член 19 от Законодателен декрет № 81/2015 гласи:
„1.   Трудовият договор може да бъде сключен за определен срок, не по-дълъг от 36 месеца.
2.   Без да се засягат различните разпоредби, съдържащи се в колективните трудови договори, и с изключение на сезонните дейности, посочени в член 21, параграф 2, продължителността на срочните трудови правоотношения между същия работодател и същия работник или служител, която е резултат от поредица от договори, сключени за изпълнението на задачи от едно и също ниво и от една и съща правна категория и независимо от периодите на прекъсване между един и друг договор, не може да надвишава 36 месеца. При изчисляването на този срок се отчитат и периодите на командироване, в които се включват задачи от едно и също ниво и от една и съща правна категория, изпълнявани между същите лица, при използване на срочна работа. Когато е превишен максималният срок от 36 месеца по един-единствен договор или по поредица от договори, договорът се превръща в договор за неопределено време, считано от датата на превишаване на срока.
3.   Без да се засяга параграф 2, в териториално компетентната териториална дирекция по труда може да се сключи друг срочен договор между същите лица с максимална продължителност 12 месеца. При неспазване на описаната процедура и в случай на превишаване на срока, определен в същия договор, последният се превръща в договор за неопределено време, считано от датата на сключването си“.
11
Член 21 от този законодателен декрет предвижда:
„1.   Със съгласието на работника срокът на срочния договор може да бъде удължен само когато първоначалната продължителност на договора е по-малка от 36 месеца и във всеки случай най-много пет пъти в рамките на 36 месеца, независимо от броя на договорите. Ако броят на удължаванията е по-голям, договорът се превръща в договор за неопределено време от датата на влизане в сила на шестото удължаване.
2.   Ако работникът бъде преназначен на срочен договор в рамките на 10 дни от изтичането на договор с продължителност, която не надвишава шест месеца, или в рамките на 20 дни от изтичането на договор с продължителност над шест месеца, вторият договор се превръща в договор за неопределено време. Разпоредбите на настоящия параграф не се прилагат за работниците, наети в сезонните дейности, определени с декрет на Министерството на труда и социалната политика, нито в случаите, предвидени в колективните трудови договори. Разпоредбите на Декрет № 1525 на президента на Републиката от 7 октомври 1963 г. продължават да се прилагат до приемането на декрета, предвиден във второ изречение.
[…]“.
12
Съгласно член 29, параграф 3 от посочения законодателен декрет:
„По отношение на творческия и техническия персонал на музикалните продуцентски фондации по Законодателен декрет № 367 от 29 юни 1996 г. не се прилагат разпоредбите на член 19, параграфи 1—3 и член 21“.
13
Според запитващата юрисдикция последната разпоредба се явява продължение на предходната разпоредба, а именно член 11, параграф 4 от Законодателен декрет № 368 от 6 септември 2001 г., който предвижда, че правилата, закрепени в членове 4 и 5 от последния законодателен декрет, отнасящи се съответно до ограниченията във времето и основанията, приложими за срочните договори, и преобразуването на договора в договор за неопределено време в случай на неспазване, не се прилагат за художествения и техническия персонал на музикалните продуцентски фондации.
14
Член 19 от Законодателен декрет № 81/2015, изменен, предвижда:
„1.   Трудовият договор може да бъде сключен за определен срок, не по-дълъг от 12 месеца. Той може да бъде сключен за по-дълъг срок, който обаче не може да надвишава 24 месеца, само ако е изпълнено поне едно от следните условия:
а)
временна и обективна необходимост, която не е свързана с обичайната дейност, или необходимост от заместване на други работници обосновава това;
b)
нeобходимост, свързана с временни, значителни и непредвидими увеличения на обичайната дейност, обосновава това. […]
(b-bis)
специфични нужди, предвидени в колективните трудови договори по член 51, обосновават това.)
(1.1 Посочената в параграф 1 от настоящия член продължителност, надвишаваща 12 месеца, но във всички случаи ненадвишаваща 24 месеца, може да бъде предвидена в трудовите договори в случай на специфични нужди, определени в колективните трудови договори по член 51, съгласно този параграф 1, буква b-bis), до 30 септември 2022 г.)
1-bis. Ако договорът е сключен за срок, по-дълъг от 12 месеца, без да са изпълнени условията по параграф 1, договорът се преобразува в договор за неопределено време, считано от датата на превишаване на 12‑месечния срок.
[…]
2.   Без да се засягат различните разпоредби, съдържащи се в колективните трудови договори, и с изключение на сезонните дейности, посочени в член 21, параграф 2, продължителността на срочните трудови правоотношения между същия работодател и същия работник или служител, която е резултат от поредица от договори, сключени за изпълнението на задачи от едно и също ниво и от една и съща правна категория и независимо от периодите на прекъсване между един и друг договор, не може да надвишава 24 месеца. При изчисляването на този срок се отчитат и периодите на командироване, в които се включват задачи от едно и също ниво и от една и съща правна категория, изпълнявани между същите лица, при използване на срочна работа. Когато е превишен максималният срок от 24 месеца по един-единствен договор или по поредица от договори, договорът се превръща в договор за неопределено време, считано от датата на превишаване на срока. […]
3.   Без да се засяга параграф 2, в териториално компетентната териториална дирекция по труда може да се сключи друг срочен договор между същите лица с максимална продължителност 12 месеца. При неспазване на описаната процедура и в случай на превишаване на срока, определен в същия договор, последният се превръща в договор за неопределено време, считано от датата на сключването си“.
15
Член 21 от Законодателен декрет № 81/2015, изменен, е формулиран по следния начин:
„01.   Договорът може да бъде подновен само при спазване на условията по член 19, параграф 1. Договорът може да бъде продължен свободно през първите 12 месеца, а след това — само ако са изпълнени условията по член 19, параграф 1. В случай на нарушение на разпоредбите на първо и второ изречение договорът се превръща в договор за неопределено време. Договорите за сезонни дейности като посочените в параграф 2 от настоящия член могат да бъдат подновявани или продължавани, дори ако не са изпълнени условията, посочени в член 19, параграф 1 […].
1.   Със съгласието на работника срокът на срочния договор може да бъде удължен само когато първоначалната продължителност на договора е по-малка от 24 месеца и във всеки случай най-много четири пъти в рамките на 24 месеца, независимо от броя на договорите. Ако броят на удължаванията е по-голям, договорът се превръща в договор за неопределено време от датата на влизане в сила на петото удължаване.
[…]
2.   Ако работникът бъде преназначен на срочен договор в рамките на 10 дни от изтичането на договор с продължителност, която не надвишава шест месеца, или в рамките на 20 дни от изтичането на договор с продължителност над шест месеца, вторият договор се превръща в договор за неопределено време. Разпоредбите на настоящия параграф не се прилагат за работниците, наети в сезонните дейности, определени с декрет на Министерството на труда и социалната политика, нито в случаите, предвидени в колективните трудови договори. Разпоредбите на Декрет № 1525 на президента на Републиката от 7 октомври 1963 г. продължават да се прилагат до приемането на декрета, предвиден във второ изречение […].
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
16
Жалбоподателката по главното производство, г‑жа Eliz Erkut Duygu, е работила като балерина в балетната трупа на Фондацията по силата на различни договори от 2014 г. до 2019 г. По-точно, след първия срочен трудов договор, от 4 ноември 2014 г. до 18 януари 2015 г., с условие за обучение, между 16 август 2016 г. и 9 юли 2019 г. тя сключва, след процедура за подбор, поредица от последователни договори за работа като самостоятелно заето лице.
17
Тъй като счита, че била трайно включена в щатното разписание на Фондацията и че е извършвала работата си при същите условия като тези на наетия за неопределено време персонал, г‑жа Erkut Duygu сезира запитващата юрисдикция, Tribunale di Milano (Районен съд Милано, Италия), като изтъква незаконосъобразността на договорите за работа, които е сключила с Фондацията в качеството си на самостоятелно заето лице. Тя иска да се установи, че е налице трудово правоотношение и да бъде възстановена на работа поради представляващото злоупотреба сключване на поредица от срочни трудови договори.
18
Тази юрисдикция отбелязва, че спорът, с който е сезирана, се вписва в контекста на производства, започнати от други танцьори от Фондацията, по които Tribunale di Milano (Районен съд Милано) вече се е произнесъл. По-специално в контекста на фактическо положение, сходно с това по настоящото дело, този съд признал чисто привидния характер на договорите за работа, сключени между тази фондация и тези танцьори като самостоятелно заети лица, както и използването на тези договори като средство за заобикаляне на приложимото законодателство, и констатирал, че е налице трудово правоотношение. Възстановяване на работниците на работа обаче не било постановено, тъй като възможността да се санкционира представляващото злоупотреба използване на поредица от срочни договори чрез преобразуването им в договор за неопределено време била изключена въз основа на насока в съдебната практика, утвърдена за първи път от Пленума на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) през 2023 г. Така този върховен съд изменил предходната си практика, която била в смисъл на признаване на пълната закрила, прикрепена към установяването на трудово правоотношение в случай на представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори и в сектора на оперно-филхармоничните фондации.
19
Посочената юрисдикция преценява, че този контекст обосновава отправянето на запитване до Съда за тълкуване на правото на Съюза. Всъщност, макар да е наясно, че въпрос, който по същество е сравним с поставения по настоящото дело, е разгледан от Съда в решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto (C‑331/17, наричано по-нататък решение Sciotto, EU:C:2018:859), това не променя факта, че вследствие на това решение, от една страна, италианският законодател е приел Decreto-legge n. 59 (Декрет-закон № 59) от 28 юни 2019 г., преобразуван в Legge n. 81 — Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (Закон № 81 от за приемане на неотложни мерки относно персонала на оперно-филхармоничните фондации) от 8 септември 2019 г. (наричан по-нататък „Декрет-закон № 59“). От друга страна, Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) променил практиката си, поради което отново следвало да се отправи запитване до Съда относно съвместимостта с правото на Съюза на националната правна уредба, приложима към разглежданите по главното производство трудови договори, така както е тълкувана от този върховен съд.
20
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява най-напред, че разглежданите по главното производство договори са сключени отчасти при действието на Законодателен декрет № 81/2015 и отчасти при действието на Законодателен декрет № 81/2015, изменен.
21
Тя посочва също, че нито един от тези договори не попада под действието на Декрет-закон № 59. Това ново законодателство, което било прието, за да се възстанови съответствието на националното право с принципите, изложени в решение Sciotto, не било приложимо ratione temporis, тъй като било въведено след сключването на последния договор, сключен от г‑жа Erkut Duygu.
22
По-нататък, запитващата юрисдикция подчертава, че независимо от факта, че що се отнася до срочните договори в сектора на оперно-филхармоничните фондации, националната правна уредба винаги е предвиждала режим, който освобождава тези образувания от общия режим, приложим за останалите икономически сектори, не всички разпоредби, които забраняват наемането на работа по договор за неопределено време по съображения за ограничаване на публичните разходи, се считат в преобладаващата национална съдебна практика като пречка за установяването на трудово правоотношение за неопределено време в случай на доказана злоупотреба със срочни трудови договори.
23
Така в съдебната практика се развила насока в защита на правното положение на работниците и следователно за да се позволи установяването на договор за неопределено време, дори в случаи на забрана за назначаване на работници за неопределено време. В този контекст запитващата юрисдикция цитира Решение № 6547/2014 на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) и Решение № 260/2015 на Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия).
24
Тази предходна съдебна практика в полза на преквалифицирането на срочния договор в договор за неопределено време обаче била изменена след постановяването на решение Sciotto.
25
Всъщност Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) приел в свои решения № 5542/2023 и № 5556/2023, че преобразуването на срочния договор в договор за неопределено време не е част от санкциите, предвидени в националната правна уредба, приложима в оперно-филхармоничните фондации. Този върховен съд постановил, че като обезщетение за злоупотребата с използването на последователни срочни трудови договори националното право предвижда, за поправяне на предполагаема вреда, квалифицирана като „вреда поради нарушение на общностна разпоредба“, минимално обезщетение в размер от две и половина до 12 месечни заплати, без да се засяга възможността да се установи наличието на вреда в по-голям размер.
26
Запитващата юрисдикция уточнява, че в тези решения Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) изрично разглежда въпроса за съвместимостта на практиката му с принципите, изложени от Съда в решение Sciotto. Тази юрисдикция обаче изпитва съмнения във връзка с тази съвместимост, тъй като в това решение Съдът, изглежда, ясно е посочил, че преобразуването на срочния договор в договор за неопределено време е единствената мярка, която може да гарантира спазването на клауза 5 от Рамковото споразумение в случай на злоупотреба, произтичаща от използването на последователни срочни трудови договори.
27
По-нататък, запитващата юрисдикция счита, че Съдът е прогласил хоризонталното обвързващо действие на принципа за недопускане на дискриминация. Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) обаче не се е показал особено възприемчив към този принцип. В решенията си, посочени в точка 25 от настоящото решение, този върховен съд потвърдил, че отношенията между работника и оперно-филхармоничните фондации не са сравними с тези на работниците и служителите на други частни работодатели, поради особеното естество на тези отношения, което било свързано с по същество публичноправния характер на тези фондации въпреки преобразуването им в частноправни субекти. По този начин правоотношението между работника и такава фондация по-скоро наподобява договорно правоотношение за работа в публичния сектор.
28
Според запитващата юрисдикция обаче фактът, че частноправно образувание преследва цели от обществен интерес или отчасти се ползва от публично финансиране, не може да промени неговия частноправен характер. В този контекст тази юрисдикция отбелязва, че в решение Sciotto Съдът е приел, че публичноправното или частноправното естество на работодателя само по себе си не обосновава по-слаба закрила на работника.
29
Накрая, запитващата юрисдикция отбелязва, че дискриминацията между работниците на срочен договор в сектора на оперно-филхармоничните фондации и работниците на срочен договор в други сектори, изключена от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) в неговите решения, посочени в точка 25 от настоящото решение, е била изрично призната и критикувана от Съда в точка 71 от решение Sciotto.
30
При тези условия Tribunale di Milano (Районен съд Милано) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли клаузи 4 и 5 от [Рамковото споразумение] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, както е тълкувана от Corte suprema di cassazione a Sezioni Unite (Пленум на Върховния касационен съд) в решения № 5542 и № 5556/2023, по силата на която общите правни разпоредби, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни договори посредством автоматичното преквалифициране на срочния договор в случай на представляващо злоупотреба подновяване на срочни договори, не са приложими в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, тъй като предвидената в този сектор мярка, за разлика от повечето икономически сектори, се състои в обезщетение за вредите, макар и с улеснени от презумпции правила за доказване, както и с предвиждането на отговорност на управителите в случай на умисъл или груба небрежност?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
31
На първо място, Фондацията и италианското правителство се позовават на недопустимост на преюдициалното запитване.
32
По същество те твърдят най-напред, че запитващата юрисдикция не е посочила връзката между разпоредбите на правото на Съюза и националното законодателство, приложимо към спора по главното производство, и че е представила непълно релевантните обстоятелства по този спор. Така точната продължителност на всеки от разглежданите по главното производство трудови договори не била посочена и общото споменаване на споровете, в които се вписва спорът по главното производство, не позволявало да се разбере дали е налице представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори. По-нататък, Фондацията отбелязва, че трудовото правоотношение между нея и г‑жа Erkut Duygu се основава на колективен трудов договор, който предвижда максимална продължителност на работа 60 месеца, като тази възможност е допустима съгласно член 19 от Законодателен декрет № 81/2015. Следователно фактът, че клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение биха могли да не допускат общата правна уредба, приложима в сектора на оперно-филхармоничните фондации, бил напълно ирелевантен за спора по главното производство, при положение че рискът от представляващо злоупотреба използване на поредица от договори от този вид поради липсата на обща максимална продължителност, приложима към трудовото правоотношение, който бил в основата на решение Sciotto, в никакъв случай не можел да възникне по настоящото дело.
33
След това актът за преюдициално запитване не съдържал достатъчно точно описание на националната правна рамка, в която се вписва този спор, що се отнася както до съдебната практика, така и до приложимата правна уредба. Така запитващата юрисдикция не изложила обстойно съдържанието на цитираните от нея решения на върховните съдилища, нито впрочем практиката на Съда. По-нататък, запитващата юрисдикция се позовала само частично на член 29 от Законодателен декрет № 81/2015, параграф 4 от който предвижда, че този член се прилага, „[б]ез да се засягат разпоредбите на член 36 от Законодателен декрет № 165 [от 30 март 2001 г., озаглавен „Общи правила за организацията на работата в публичната администрация“ (GURI, бр. 106 от 9 май 2001 г., редовна притурка № 112)]“. Последният член, така както е тълкуван в цитираните от запитващата юрисдикция решения на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), бил приложим към момента на настъпване на фактите по главното производство. По силата на тази разпоредба съответният работник имал право на обезщетение за вредите, произтичащи от полагането на труд в нарушение на императивни разпоредби относно приложимите в този сектор срочни трудови договори, както и на облекчаване на тежестта на доказване на така претърпените вреди. Освен това управителят на образуванието, наело на работа този работник, носел отговорност за причинените на държавата финансови вреди в случай на умишлено нарушаване на приложимите разпоредби относно срочните трудови договори или на груба небрежност от негова страна. Този управител също така бил лишен от каквато и да било премия за постигнати резултати и такова нарушение се вземало предвид при подновяването на неговия договор.
34
Накрая, тази юрисдикция искала от Съда да прецени въпрос, по който той вече се е произнесъл в решение Sciotto и в решение от 7 март 2018 г., Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
В това отношение според постоянната съдебна практика въпросите, свързани с тълкуването на правото на Съюза и поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Тъй като само запитващата юрисдикция е компетентна да тълкува и прилага националното право, Съдът трябва да вземе предвид нормативния контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, така както е очертан в акта за преюдициално запитване (вж. в този смисъл решения от 15 май 2003 г., Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, т. 31, и от 28 януари 2025 г., ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, т. 56 и 57 и цитираната съдебна практика). Съдът може да отхвърли отправено от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решения от 14 ноември 2024 г., S. (Изменение на съдебния състав), C‑197/23, EU:C:2024:956, т. 43, и от 1 август 2025 г., Alace и Canpelli, C‑758/24 и C‑759/24, EU:C:2025:591, т. 38 и цитираната съдебна практика).
36
По-нататък, преюдициалното запитване трябва да отговаря на изискванията на член 94 от Процедурния правилник на Съда и следователно, по-конкретно, да излага причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването на някои разпоредби на правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо към спора по главното производство.
37
В случая запитващата юрисдикция изразява становище относно квалификацията, която следва да се даде на разглежданите по главното производство договори. Всъщност, от една страна, тя отбелязва, че в контекста на фактическо положение, аналогично на това, с което е сезирана в настоящия случай, е признала чисто привидния характер на договорите, сключени с Фондацията от самостоятелно заети лица, както и че използването на поредица от такива договори представлява злоупотреба, тъй като подобен характер не може да бъде санкциониран с преобразуване на тези договори в трудови договори за неопределено време. Същевременно, подчертавайки, че посочените договори са поне потенциално привидни и представляващи злоупотреба, тази юрисдикция представя релевантните факти по спора в главното производство на своя отговорност и излага връзката между разпоредбите на правото на Съюза и приложимото национално законодателство, както и връзката между исканото тълкуване на правото на Съюза и действителността или предмета на спора по главното производство.
38
От друга страна, от акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция е отхвърлила евентуалната релевантност на колективен трудов договор, споменат от Фондацията като основание за разглежданото по главното производство трудово правоотношение, съгласно член 19 от Законодателен декрет № 81/2015. Всъщност следва да се отбележи, че освен квалификацията на разглежданите по главното производство договори, както е посочена в предходната точка, запитващата юрисдикция се позовава на член 29 от този законодателен декрет, според който разпоредбите на член 19, параграфи 1—3 от него не се прилагат за художествения и техническия персонал на музикалните продуцентски фондации, каквато е Фондацията.
39
По-нататък, изразявайки съмненията си относно съвместимостта с клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение на приложимата към фактите по главното производство национална правна уредба, съобразно нейното тълкуване от национална върховна юрисдикция, запитващата юрисдикция сочи причините, поради които има въпроси относно тълкуването на тези разпоредби от правото на Съюза. Следователно тя е спазила изискванията на член 94 от Процедурния правилник.
40
Впрочем, що се отнася до точността или изчерпателността на цитираната в акта за преюдициално запитване съдебна практика или национална правна уредба, в случая запитващата юрисдикция несъмнено не се е позовала с точност на приложима към спора по главното производство национална разпоредба, която да предвижда като санкционна мярка възможността да се ангажира отговорността на управителите в случай на груба небрежност или умишлено нарушение на националните разпоредби относно срочните трудови договори. Следва обаче да се констатира, че видно от начина, по който представя решения № 5542/2023 и № 5556/2023 на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), тя счита, че такова правило е било в сила към момента на настъпване на фактите по главното производство. Същевременно, тъй като не е изключено това правило да е част от правната уредба, приложима към разглежданите по главното производство трудови договори, Съдът разполага с достатъчно данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора си на запитващата юрисдикция. От това следва също, че в това отношение преюдициалният въпрос нe e хипотетичен.
41
Накрая, що се отнася до твърдението, че Съдът вече се е произнесъл по поставения въпрос, следва да се припомни, че член 267 ДФЕС предоставя на националните юрисдикции най-широко право да сезират Съда, ако счетат, че висящо пред тях дело повдига въпроси, които налагат тълкуване на разпоредбите на правото на Съюза. Следователно наличието на установена съдебна практика по даден въпрос от правото на Съюза, макар да би могла да доведе до произнасяне от страна на Съда с определение по член 99 от неговия процедурен правилник, по никакъв начин не би могла да засегне допустимостта на преюдициално запитване, когато дадена национална юрисдикция реши в рамките на това право на преценка да сезира Съда по реда на посочения член 267 (решение от 19 юни 2025 г., Български пощи, C‑785/23, EU:C:2025:462, т. 42 и цитираната съдебна практика).
42
На второ място, италианското правителство и Комисията са на мнение, че поставеният въпрос е недопустим в частта си относно клауза 4 от Рамковото споразумение. Всъщност от практиката на Съда следвало, че не може да се прави позоваване на тази разпоредба в рамките на твърдяно неравно третиране на работници на срочен договор.
43
В това отношение следва да се отбележи, че с преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция поставя под въпрос не дадено неблагоприятно третиране на работниците на срочен договор спрямо работниците на договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, а разлика в третирането на различни категории работници на срочен договор в зависимост от икономическия сектор, в който те упражняват професионалната си дейност, а именно работниците на срочен договор в сектора на оперно-филхармоничните фондации спрямо тези в други сектори.
44
Съдът обаче вече е постановил, че закрепеният в Рамковото споразумение принцип за недопускане на дискриминация не се отнася до евентуалните различия в третирането между някои категории персонал на срочен трудов договор, тъй като този принцип е приложен и конкретизиран с това споразумение единствено по отношение на различното третиране на работниците на срочен трудов договор спрямо работниците на трудов договор за неопределено време, намиращи се в сходно положение (решение от 13 януари 2022 г., MIUR и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, т. 72 и цитираната съдебна практика).
45
Точка 71 от решение Sciotto, на която запитващата юрисдикция се позовава изрично, за да мотивира преюдициалния си въпрос във връзка с клауза 4, не поставя под въпрос тази съдебна практика. Всъщност, макар в тази точка да се споменава потенциална дискриминация между работниците на срочен трудов договор в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации и работниците в други сектори, от това не може да се направи извод, че такава дискриминация, ако предположим, че е установена, попада в обхвата на клауза 4 от Рамковото споразумение. Всъщност тази точка се ограничава до това да посочи, че чрез преквалифицирането на договора си работниците в други сектори могат да станат „работници на договор за неопределено време, намиращи се в сходно положение“ по смисъла на тази клауза. За сметка на това от посочената точка не произтича, че разлика в третирането между различни категории работници на срочен трудов договор в зависимост от икономическия сектор, в който те упражняват професионалната си дейност, попада в обхвата на тази клауза 4.
46
От това следва, че клауза 4 от Рамковото споразумение не е приложима към спора по главното производство. В това отношение преюдициалният въпрос е недопустим.
По същество
47
С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, така както е тълкувана от национална върховна юрисдикция, по силата на която общите правни норми, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори чрез автоматичното преквалифициране на такива договори в трудов договор за неопределено време, не са приложими в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, и която предвижда като мерки за санкциониране на представляващото злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори в този сектор, от една страна, възможността да се присъди минимален размер на обезщетение за претърпяната вреда, който може да бъде доказан посредством презумпция, без да се засяга получаването на обезщетение за вреди в по-голям размер, и от друга страна, възможността да се ангажира отговорността на управителите на тези фондации в случай на груба небрежност или умишлено нарушение на националната правна уредба относно тези договори.
48
Според трайната съдебна практика клауза 5 от Рамковото споразумение се отнася до мерки, целящи предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения. Тя не предвижда конкретни санкции в случай на установени злоупотреби. В такъв случай националните органи следва да приемат мерки, които трябва да бъдат не само пропорционални, но и достатъчно ефикасни и възпиращи, за да гарантират пълната ефикасност на нормите, приети в изпълнение на Рамковото споразумение (решения от 8 май 2019 г., Rossato и Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, т. 27 и цитираната съдебна практика, и от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 67 и цитираната съдебна практика).
49
От това следва, че когато е налице злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, за надлежно санкциониране на такава злоупотреба и за заличаване на последиците от нарушението на правото на Съюза трябва да може да се приложи мярка, предоставяща ефективни и равностойни гаранции за закрила на работниците. Всъщност според текста на член 2, първа алинея от Директива 1999/70, в приложението към която се съдържа Рамковото споразумение, държавите членки трябва „да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от [тази] директива резултати“ (решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 69).
50
В това отношение е важно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика преобразуването на срочни трудови договори в един трудов договор за неопределено време не е задължително в случай на злоупотреба при използването на първите договори (вж. в този смисъл решение от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 124 и цитираната съдебна практика). В частност Съдът е приел, по отношение на национално законодателство, приложимо за сектора на оперно-филхармоничните фондации, че Рамковото споразумение не въвежда общо задължение за държавите членки да предвидят такова преобразуване (вж. в този смисъл решение Sciotto, т. 59).
51
Следва да се припомни и че клауза 5 от Рамковото споразумение сама по себе си допуска държава членка да предвижда различни последствия при злоупотреба с последователни срочни трудови договори или правоотношения в зависимост от това дали посочените договори или правоотношения са сключени с работодател от частния сектор, или с работодател от публичния сектор (решение от 7 март 2018 г., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, т. 42).
52
Също така прилагането на различни правила към специфичен икономически сектор поради присъщите му особености не е забранено a priori (вж. в този смисъл решение Sciotto, т. 46—48). В този контекст впрочем може да се препрати към точка 8 от общите положения на Рамковото споразумение, според която срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците.
53
От това следва, че клауза 5 от Рамковото споразумение допуска по принцип национално законодателство като разглежданото по главното производство, което забранява в специфичния сектор на оперно-филхармоничните фондации автоматичното преквалифициране на срочен трудов договор в трудов договор за неопределено време в случай на злоупотреба при използването на първия от тези договори.
54
Същевременно в изпълнение на съдебната практика, посочена в точки 48 и 49 от настоящото решение, следва да се отбележи, че за да може национална правна уредба, която забранява в сектора на оперно-филхармоничните фондации злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори да се санкционира посредством преобразуването им в договор за неопределено време, да се счита за съответстваща на Рамковото споразумение, във вътрешния правов ред на съответната държава членка трябва да има в този сектор друга ефективна мярка, за да не се допусне, и ако е необходимо, да се санкционира злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори (вж. в този смисъл решения Sciotto, т. 60, и от 22 февруари 2024 г., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid и др., C‑59/22, C‑110/22 и C‑159/22, EU:C:2024:149, т. 127 и цитираната съдебна практика).
55
При положение обаче, че Съдът не следва да се произнася по тълкуването на национална правна уредба или национална съдебна практика, задачата да се прецени дали във вътрешното право има такава мярка, е поверена на компетентните национални юрисдикции (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 70 и цитираната съдебна практика).
56
Въпреки това, когато се произнася по преюдициално запитване, Съдът може евентуално да внесе уточнения, имащи за цел да насочат националната юрисдикция във връзка с осъществяваната от нея преценка на разглежданата правна уредба по висящия пред нея спор (решение от 8 май 2019 г., Rossato и Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, т. 29 и цитираната съдебна практика).
57
В настоящия случай запитващата юрисдикция посочва в преюдициалния си въпрос национална правна уредба, която предвижда две отделни мерки като мерки за санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори, а именно, от една страна, възможността да се присъди обезщетение за претърпените вреди и от друга страна, възможността да се ангажира отговорността на управителите на съответната оперно-филхармонична фондация в случай на груба небрежност или умишлено нарушаване от тяхна страна на националната правна уредба относно срочните трудови договори.
58
Що се отнася, на първо място, до обезщетението, което може да бъде присъдено на работника, от акта за преюдициално запитване е видно, че приложимата към разглежданите по главното производство трудови договори правна уредба, така както е тълкувана от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), предвижда поправянето на претърпяната вреда, която представлява предполагаема вреда и се определя с оглед на минимален и максимален размер, без да се засяга възможността за доказване на вреда в по-голям размер. В този контекст запитващата юрисдикция отбелязва, че националното право гарантира предоставянето на обезщетение в минимален размер от две и половина до 12 месечни заплати.
59
В това отношение следва да се приеме, първо, че такава правна уредба, която предвижда обезщетяване на претърпял вреда работник за вреда, установена по презумпция, без да се засяга възможността да се докаже наличието на вреда в по-голям размер, може да представлява ефикасна мярка за санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори. В този контекст Съдът вече е приел, че като се имат предвид трудностите, характерни за доказването на пропускането на възможност, механизъм на презумпция, целяща да гарантира на работник, който поради злоупотребата с използването на последователни срочни договори е пропуснал възможности за работа, възможността за заличаване на последиците от такова нарушение на правото на Съюза може да отговаря на изискването за ефективност (решение от 7 март 2018 г., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, т. 50).
60
При това положение от акта за преюдициално запитване не личат определените от тази национална правна уредба ограничения на възможността за използване на срочни трудови договори с оглед на максимална или на максимална обща продължителност. Всъщност по силата на националната правна уредба, приложима ratione temporis към разглежданите по главното производство договори, както е цитирана от запитващата юрисдикция, членове 19—21 от Законодателен декрет № 81/2015 и от Законодателен декрет № 81/2015, изменен, които предвиждат съответно ограничаването на продължителността на срочен трудов договор и условията за продължаване на срока на срочния договор, не могат да се прилагат по отношение на оперно-филхармоничните фондации.
61
Както обаче отбелязва Комисията, в законодателен контекст, който не налага ограничения на продължителността, нито условия за подновявания или продължавания на срочните трудови договори, обстоятелството дали използването на такива договори представлява злоупотреба, остава трудно за доказване, въпреки че неговото доказване е необходимо, за да може да се претендира обезщетение за вреди. От това следва, че определянето на тези ограничения и условия, както следва от Декрет-закон № 59, който обаче не е приложим ratione temporis към спора по главното производство, може значително да допринесе за ефикасността на правилата, предвиждащи улесняване на доказването на тези вреди, а следователно и за тази на мярката за закрила на работника, претърпял вреди вследствие на представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори.
62
Второ, що се отнася до изчисляването на размера на обезщетението, Съдът вече е имал повод да постанови, че принципът на пълно обезщетяване на претърпените вреди и принципът на пропорционалност изискват от държавите членки да предвидят — в случаи като този в спора по главното производство — подходящо поправяне на вредите, което е по-голямо от чисто символичното обезщетение, но не надхвърля пълното възстановяване на тези вреди (решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 83).
63
В това отношение от практиката на Съда следва да се изведе, че национална мярка, която определя горна граница на обезщетението, което може да се предостави в случай като този в спора по главното производство, не може да позволи нито пропорционално и ефективно обезщетяване в случаи на злоупотреби, надвишаващи определена продължителност в години, нито подходящо и пълно поправяне на причинените с тези злоупотреби вреди (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 81). Всъщност, както отбелязва Комисията, мярка, предвиждаща такова ограничаване на размера на обезщетението, което може да се предостави, не би имала възпиращ ефект за работодателя, щом бъде достигнат максималният размер на обезщетението.
64
В случая, както беше посочено в точка 58 от настоящото решение, от акта за преюдициално запитване е видно, че националната правна уредба, приложима към разглежданите по главното производство трудови договори, както е тълкувана от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), от една страна, гарантира предоставянето на минимално обезщетение в размер от две и половина до 12 месечни заплати и от друга страна, изглежда, не предвижда горна граница, тъй като е възможно работникът да представи доказателства за вреда в по-голям размер.
65
Доколкото тази правна уредба позволява на националния съд да присъди подходящо и пълно обезщетение за претърпяната вреда, поради това че допуска надвишаване на предвидения минимален размер, ако се установи, че вредата е по-голяма, посочената правна уредба би могла да се счита за пропорционална и следователно ефикасна мярка за санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори. По-нататък, липсата на горна граница може да допринесе за възпиращия характер на тази мярка, тъй като тя би могла да подтикне работодателите да ограничат използването на последователни срочни трудови договори, да спазват максималната продължителност на тези договори и да преустановят подновяванията или продължаванията, надвишаващи тази продължителност.
66
Впрочем, поради това че пропорционалният и възпиращ характер на такова обезщетение зависи от специфичните характеристики на конкретния случай, който националният съд трябва да разгледа, в този контекст следва да се отбележи, че Комисията сочи, че през 2024 г. италианският законодател е изменил член 36, параграф 5 от Законодателен декрет № 165 от 30 март 2001 г., което довело до увеличаване на размера на обезщетението, което може да бъде присъдено в случай на злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори. Всъщност работникът, претърпял вреди от такава злоупотреба, имал право на обезщетение в размер от четири до 24 месечни възнаграждения, равняващи се на последното референтно възнаграждение, без да се засяга правото на този работник да докаже, че е претърпял вреди в по-голям размер. В този контекст посочената институция се позовава и на решение на Tribunale ordinario di Cuneo (Районен съд Кунео, Италия) от 24 септември 2024 г., с което чрез прилагане на определените в тази разпоредба след изменението ѝ размери се санкционират по-специално факти, настъпили преди нейното влизане в сила.
67
На второ място, доколкото приложимата към разглежданите по главното производство трудови договори правна уредба, както е тълкувана от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), предвижда, освен възможността да се получи обезщетение за претърпените вреди, и правило, според което отговорността на управителя или управителите на съответната оперно-филхармонична фондация може да бъде ангажирана за финансовата вреда, причинена на държавата вследствие на нарушението на приложимите в този сектор разпоредби относно срочните трудови договори, когато това нарушение е извършено умишлено или при груба небрежност от страна на този или тези управители — което запитващата юрисдикция трябва да провери с оглед на посоченото в точка 40 от настоящото решение — следва да се отбележи, че Съдът вече е постановил, че фактът, че националното законодателство задължава административните органи в такъв случай да си възстановят от отговорните управители сумите, платени на работниците като обезщетение за вредата, претърпяна в резултат на нарушението на тези разпоредби, представлява само една от мерките, предназначени за предотвратяване и санкциониране на злоупотребата при използване на срочни трудови договори, и запитващата юрисдикция следва да провери дали ангажирането на тази отговорност има достатъчно ефикасен и възпиращ характер, така че да се гарантира пълната ефикасност на нормите, приети в изпълнение на Рамковото споразумение (решение Sciotto, т. 63).
68
Ако е необходимо, при преценката на този характер запитващата юрисдикция взема предвид твърдяното от Фондацията и от италианското правителство обстоятелство, което също подлежи на проверка от тази юрисдикция, че приложимата към разглежданите в главното производство трудови договори правна уредба предвижда, освен посочената възможност да се ангажира личната отговорност на управителя за причинените на държавата финансови вреди, непредоставянето на каквато и да било премия за постигнати резултати в полза на този управител и/или факта, че тази отговорност се взема предвид при подновяването на договора на посочения управител. Всъщност такива мерки представляват акцесорни мерки, които биха могли да имат значителен възпиращ ефект поради отрицателните последици, до които те могат да доведат в случай на представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори за професионалната кариера и евентуално за личното имущество на отговорния за такава злоупотреба управител.
69
Накрая, важно е да се отбележи, в случай че запитващата юрисдикция приеме, че мерките за санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, предвидени в приложимата към разглежданите по главното производство трудови договори правна уредба, както е тълкувана от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), не могат да се квалифицират като ефективни мерки по смисъла на посочената в точка 54 от настоящото решение съдебна практика, че тази юрисдикция трябва да следи, доколкото е възможно, да даде на националното право тълкуване, което да гарантира пълната ефективност на Директива 1999/70 и да доведе до разрешение, което съответства на преследваната от тази директива цел.
70
В този контекст следва да се припомни, че клауза 5 от Рамковото споразумение не е безусловна и достатъчно точна, за да има директен ефект. Такава разпоредба от правото на Съюза, лишена от този ефект, обаче не може в това си качество да бъде изтъквана в рамките на спор, попадащ в обхвата на правото на Съюза, с цел да не се приложи разпоредба от националното право, за която се твърди, че е в противоречие с нея (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2021 г., Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, т. 79 и 80 и цитираната съдебна практика).
71
Същевременно от постоянната съдебна практика следва, че от националните юрисдикции се изисква при прилагане на вътрешното право да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целите на съответната директива, за да постигнат предвидения от последната резултат, и следователно за да спазят член 288, трета алинея ДФЕС. Наистина, задължението на националния съд да се позове на съдържанието на директива, когато тълкува и прилага релевантните норми на вътрешното право, се ограничава от общите принципи на правото, и по-конкретно от принципите на правна сигурност и на забрана за обратно действие, и не може да служи за основа на тълкуване contra legem на националното право (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 102—104 и цитираната съдебна практика).
72
След това уточнение, в тази хипотеза националният съд следва да използва всички свои правомощия, като вземе предвид цялото вътрешно право и като приложи признатите от последното методи за тълкуване, за да предостави на релевантните разпоредби на това вътрешно право, доколкото е възможно, тълкуване в съответствие с клауза 5 от Рамковото споразумение и да приложи посоченото право, така че надлежно да санкционира злоупотребата при използване на последователни срочни трудови договори и да заличи последиците от нарушението на правото на Съюза, за да гарантира пълната ефективност на Директива 1999/70 и да стигне до решение, съответстващо на преследваната с тази директива цел (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2024 г., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya и Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 и C‑332/22, EU:C:2024:496, т. 105 и 107).
73
С оглед на гореизложените съображения на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, както е тълкувана от национална върховна юрисдикция, по силата на която общите правни норми, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори чрез автоматичното преквалифициране на такива договори в трудов договор за неопределено време, не са приложими в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, и която предвижда като мерки за санкциониране на представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори в този сектор, от една страна, възможността да бъде присъден минимален размер на обезщетението за претърпяната вреда, който може да бъде доказан посредством презумпция, без да се засяга получаването на обезщетение за вреди в по-голям размер, и от друга страна, възможността да бъде ангажирана отговорността на управителите на тези фондации в случай на груба небрежност или умишлено нарушение от тяхна страна на националната правна уредба относно тези договори, доколкото тези мерки позволяват да се санкционира ефективно установената злоупотреба, което националната юрисдикция следва да прецени. Ако тази юрисдикция счита, че тези мерки не позволяват да се санкционира по такъв начин злоупотребата при използването на срочни трудови договори в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, тя трябва да тълкува националното си право, доколкото е възможно, в съответствие с тази клауза, за да гарантира пълната ефективност на Директива 1999/70 и да се стигне до решение, съответстващо на преследваната с тази директива цел.
По съдебните разноски
74
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
Клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP),
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, както е тълкувана от национална върховна юрисдикция, по силата на която общите правни норми, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори чрез автоматичното преквалифициране на такива договори в трудов договор за неопределено време, не са приложими в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, и която предвижда като мерки за санкциониране на представляващо злоупотреба използване на поредица от срочни трудови договори в този сектор, от една страна, възможността да бъде присъден минимален размер на обезщетението за претърпяната вреда, който може да бъде доказан посредством презумпция, без да се засяга получаването на обезщетение за вреди в по-голям размер, и от друга страна, възможността да бъде ангажирана отговорността на управителите на тези фондации в случай на груба небрежност или умишлено нарушение от тяхна страна на националната правна уредба относно тези договори, доколкото тези мерки позволяват да се санкционира ефективно установената злоупотреба, което националната юрисдикция следва да прецени. Ако тази юрисдикция счита, че тези мерки не позволяват да се санкционира по такъв начин злоупотребата при използването на срочни трудови договори в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, тя трябва да тълкува националното си право, доколкото е възможно, в съответствие с тази клауза, за да гарантира пълната ефективност на Директива 1999/70 и да стигне до решение, съответстващо на преследваната с тази директива цел.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.