62024CJ0429
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
30 април 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 2011/83/ЕС — Понятие „потребител“ — Член 2, точка 1 — Понятие „договор за услуга“ — Член 2, точка 6 — Договори за обучение с предмет обучаване в училище на деца в задължителен етап на образование — Частно образование — Член 27 — Непоръчано предоставяне на услуги — Задължителни учебни предмети съгласно държавните образователни стандарти“
По дело C‑429/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 3 юни 2024 г., постъпил в Съда на 18 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
Частно основно училище „Св. Климент Охридски“ ЕООД
срещу
QX,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: N. Jääskinen, председател на състава, M. Condinanzi и R. Frendo (докладчик), съдии,
генерален адвокат: A. Biondi,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Частно основно училище „Св. Климент Охридски“ ЕООД, от С. A. Логофетова,
–
за чешкото правителство, от S. Šindelková, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за германското правителство, от J. Möller и N. Scheffel, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от Г. Колева и I. Rubene, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, точки 1 и 6 и член 27 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Частно основно училище „Св. Климент Охридски“ ЕООД (наричано по-нататък „Училище „Св. Климент Охридски“), частно учебно заведение, и физическото лице QX по повод плащането на договорна неустойка от последното вследствие едностранното прекратяване на договори за обучение, сключени от него с това заведение, за да се обучават в училище децата му, които са в задължителен етап на образование.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 93/13
3
Член 2 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273) предвижда:
„По смисъла на настоящата директива:
[…]
б)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност;
в)
„продавач или доставчик“ означава всяко физическо или юридическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са свързани със занятието, стопанската дейност или професията му, независимо дали в публичноправен или частноправен контекст“.
Директива 2011/83
4
Съображение 60 от Директива 2011/83 предвижда:
„Предвид на това, че непоръчаните доставки, които се състоят в доставянето на стоки или предоставянето на услуги, непоръчани от потребителите, са забранени от Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г. относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар [и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета] („Директива за нелоялни търговски практики“) [(OВ L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260)], но не е предвидено никакво договорно средство за защита, е необходимо да се въведе в настоящата директива договорно средство за защита, освобождаващо потребителя от задължението за насрещна престация за такива непоръчани доставки на стоки или предоставяне на услуги“.
5
Член 2 („Определения“) от Директива 2011/83 гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„потребител“ означава всяко физическо лице, което като страна по договори, попадащи в приложното поле на настоящата директива, действа извън рамките на своята търговска или стопанска дейност, занаят или професия;
2.
„търговец“ означава всяко физическо лице или юридическо лице, независимо дали е частна или държавна собственост, което действа, включително чрез посредничеството на друго лице, действащо от негово име или за негова сметка, за цели, които влизат в рамките на неговата търговска или стопанска дейност, занаят или професия във връзка с договори, попадащи в приложното поле на настоящата директива;
[…]
5.
„договор за продажба“ означава всеки договор, по силата на който търговецът прехвърля или се задължава да прехвърли собствеността на стоки на потребителя, а потребителят заплаща или се задължава да заплати цената за тях, включително договорите, имащи за предмет едновременно стоки и услуги;
6.
„договор за услуга“ означава всеки договор, различен от договор за продажба, по силата на който търговецът предоставя или се задължава да предостави услуга на потребителя, а потребителят заплаща или се задължава да заплати цената за нея;
[…]“.
6
Член 3 („Приложно поле“) от посочената директива предвижда в параграфи 1 и 5:
„1.   Настоящата директива се прилага при условията и до степента, предвидени в разпоредбите ѝ, към всички договори, сключени между търговец и потребител. […]
[…]
5.   Настоящата директива не засяга националното общо договорно право, като правилата относно действителността, сключването или действието на договора, доколкото аспектите на общото договорно право не са уредени в настоящата директива“.
7
Член 27 („Непоръчани доставки“) от посочената директива гласи следното:
„Потребителят е освободен от задължението за насрещна престация в случай на непоръчана доставка на стоки[,] вода, газ, електрическа енергия, централно отопление или цифрово съдържание или предоставяне на услуга, която не е поръчана, в нарушение на член 5, параграф 5 и точка 29 от приложение I към Директива 2005/29/ЕО. В тези случаи липсата на отговор от страна на потребителя след такава непоръчана доставка или предоставяне на услуга не представлява израз на съгласие“.
Българското право
Закон за предучилищното и училищното образование
8
Член 8, алинея 2 от Закона за предучилищното и училищното образование (ДВ, бр. 79 от 13 октомври 2015 г.), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „ЗПУО“), предвижда:
„Училищното образование е задължително до навършване на 16- годишна възраст и започва от учебната година, която е с начало в годината на навършване на 7‑годишна възраст на детето“.
9
Член 29, алинея 3 от ЗПУО гласи:
„Частните детски градини и частните училища придобиват качеството на юридическо лице при условията и по реда на Търговския закон [(ДВ, бр. 48 от 18 юни 1991 г.)], на Закона за юридическите лица с нестопанска цел [(ДВ, бр. 81 от 6 октомври 2000 г.)], на Закона за кооперациите [(ДВ, бр. 113 от 28 декември 1999 г.)], или на законодателството на друга държава членка“.
10
Съгласно член 301, алинеи 1 и 2 от ЗПУО:
„(1)   Дейностите извън финансираните от държавата по чл. 10, ал. 3, които се извършват срещу заплащане от частните детски градини или училища, се определят с правилника на съответната частна детска градина или частно училище.
(2)   Условията и редът за заплащане на дейностите по ал. 1 и размерът на плащането се определят с договор между частната детска градина или частното училище и родителя на детето или ученика“.
Закон за защита на потребителите
11
В § 13 от Допълнителните разпоредби към Закона за защита на потребителите (ДВ, бр. 99 от 9 декември 2005 г.), в редакцията му, приложима към спора в главното производство, се транспонира почти идентично в българското право член 2 от Директива 2011/83.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
12
QX сключва с Училище „Св. Климент Охридски“ два договора за целодневно обучение, за да се обучават в училище децата ѝ през учебната 2022/2023 година срещу заплащане на годишни такси за обучение.
13
Децата са в задължителен етап на образование съгласно българското законодателство.
14
Двата договора съдържат клауза, според която QX може да ги прекрати едностранно с едномесечно писмено предизвестие, като се дължи договорна неустойка. В тази клауза се уточнява, че ако QX не заплати последната вноска по съответния договор към момента на заявяване на прекратяването, договорната неустойка е в размер на последната неплатена вноска към момента на заявяване на прекратяването.
15
На 4 април 2023 г. тези два договора са прекратени и децата на QX постъпват в ново учебно заведение.
16
Училище „Св. Климент Охридски“ предявява в Софийски районен съд (България), който е запитващата юрисдикция, иск QX да бъде осъдена да заплати предвидената в договорите неустойка, тъй като ги е прекратила едностранно с факта на отписване на децата си от учебното заведение.
17
Според запитващата юрисдикция страните в главното производство не оспорват, че не е заплатена последната вноска по разглежданите в главното производство договори. Страните не спорят и по размера на последната вноска и размера на договорната неустойка.
18
Според QX обаче тази договорна неустойка е нищожна поради противоречие с добрите нрави, тъй като води до неоснователно обогатяване. Твърди, че така уговорената договорна неустойка надхвърля своя обезпечителен, обезщетителен и санкциониращ характер.
19
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали QX може да се квалифицира като потребител, доколкото по закон трябва да изпраща децата си на обучение в училище.
20
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че в България училищното образование на учениците е задължително до навършване на 16‑годишна възраст. В зависимост от начина си на финансиране българските учебни заведения биват публични или частни. Докато публичните учебни заведения предлагат безплатно образование, в частните учебни заведения родителите на учениците заплащат такса за обучение. Освен това обучението в частните учебни заведения се осъществява при сключен договор за обучение между съответното заведение и родителите на ученика.
21
Посочената юрисдикция уточнява, че няма разлика между публичните и частните учебни заведения, що се отнася до задължителни изучавани предмети, техния брой часове и съдържанието на материала, който изучават учениците. И в двата случая обучението се осъществява съгласно държавни образователни стандарти, определени с наредби на министъра на образованието и науката.
22
В този контекст същата юрисдикция отбелязва, че Училище „Св. Климент Охридски“ е частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество. Това учебно заведение не ползва никакво държавно или общинско финансиране; неговото финансиране е единствено от такси, дарения и други източници на приходи. Освен това посоченото заведение не осъществява дейност като юридическо лице с нестопанска цел или кооперация, а като търговец.
23
При това положение според запитващата юрисдикция, от една страна, разглежданите в главното производство договори са сключени в рамките на търговската дейност на Училище „Св. Климент Охридски“ и от друга страна, QX действа извън рамките на своята търговска или стопанска дейност, занаят или професия.
24
По-нататък, доколкото именно съответният родител сключва договорите за обучение, за да могат децата му да ползват услугата по образование, тази юрисдикция иска да се установи дали последните могат да бъдат квалифицирани като потребители по тези договори.
25
На второ място, посочената юрисдикция иска да се установи дали договор за провеждане на обучение от частно учебно заведение, когато училищното образование е задължително, представлява „договор за услуга“ по смисъла на член 2, точка 6 от Директива 2011/83.
26
В това отношение същата юрисдикция отбелязва, че фактът, че тази услуга може да се предостави както от публични, така и от частни учебни заведения, поражда неяснота относно тази квалификация. При тези обстоятелства тя има съмнения дали целият разглеждан договор трябва да се квалифицира като „договор за услуга“, като се има предвид, че училищното образование е задължително, а обучението се осъществява съгласно държавните образователни стандарти, или посочената квалификация трябва да се прилага само за предвидените в този договор услуги, които обаче са извън сферата на образованието, като предоставянето на храна, транспорт или занималня след часове.
27
На трето място, ако договор за обучение, сключен с частно учебно заведение, трябва да се счита за потребителски договор, запитващата юрисдикция иска да се установи дали следва да се приложи член 27 от Директива 2011/83, който предвижда освобождаване от задължението за плащане на непоискана услуга.
28
Всъщност тази юрисдикция иска да се установи дали родителите или учениците могат да твърдят, че не са искали преподаването на определени учебни дисциплини и брой часове по задължителните и избираемите дисциплини. По-конкретно, тя иска да се установи дали отговорността на потребителя при заплащане на таксите за обучение може да се намали с мотива, че съответното дете не е поискало да бъде обучавано по даден предмет и в наложения брой часове.
29
Накрая, запитващата юрисдикция подчертава колко е важно да се изяснят повдигнатите с тези три въпроса проблеми, като се има предвид, че при потребителски спорове националният съд може служебно да приложи императивна правна норма с оглед защитата на съответния потребител.
30
При тези обстоятелства Софийският районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Под „потребител“ по смисъла на чл. 2, параграф 1 от Директива [2011/83], следва ли да се тълкува в смисъл, че представлява родител, който е сключил договор за обучение с частно училище, с предмет на договора: обучение в задължителен етап на образование на своите деца и което училище е регистрирано като търговско дружество?
2)
Под „потребител“ по смисъла на чл. 2, параграф 1 от Директива [2011/83], следва ли да се тълкува в смисъл, че представлява ученик, който се обучава в задължителен етап от образование в частно училище, съгласно сключен договор за обучение срещу заплащане между родител и частното училище, което училище е регистриран търговец?
3)
Под „договор за услуга“ по смисъла на чл. 2, параграф 6 от Директива [2011/83] следва ли да се тълкува в смисъл, че представлява обучение на ученици в задължителен етап от образование, по силата на сключен договор между родител и частно училище, което училище е регистриран търговец, съгласно който договор, финансирането се осъществява от родителя чрез заплащане на такси за обучение?
4)
Ако отговорът на някои от предишните три въпроса е положителен, то следва да се отговори дали чл. 27 от Директива [2011/83], следва […] да се тълкува в смисъл, че ученикът или неговият родител може да бъде освободен от заплащане на таксата за обучение, когато не е поискал да се обучава по учебен предмет или не е доволен от преподаването му, и този учебен предмет е задължителен, съгласно държавните образователни стандарти?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
31
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 1 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че родител, който сам е сключил договор за обучение с частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за да се обучават в училище децата му в задължителен етап на образование, или ученик, който се обучава в това заведение съгласно такъв договор, попада в обхвата на понятието „потребител“ по смисъла на тази разпоредба.
32
В самото начало следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2011/83 последната се прилага, при условията и до степента, предвидени в разпоредбите ѝ, към всички договори, сключени между търговец и потребител, с изключение на договорите, посочени в параграф 3 от този член. Тъй като договорите за обучение, сключени с частни учебни заведения, не попадат в обхвата на този параграф 3, следва да се приеме, че с оглед на своя предмет тези договори попадат в приложното поле на Директива 2011/83.
33
Член 2, точка 1 от Директива 2011/83 определя понятието „потребител“ като всяко физическо лице, което като страна по договори, попадащи в приложното поле на настоящата директива, действа извън рамките на своята търговска или стопанска дейност, занаят или професия.
34
За да се гарантира спазването на целите на законодателя на Съюза в областта на потребителските договори, както и съгласуваността на правото на Съюза, следва по-специално да се вземе предвид съдържащото се в други актове от това право понятие „потребител“ (решение от 8 юни 2023 г., YYY. (Понятие за потребител), C‑570/21, EU:C:2023:456, т. 40 и цитираната съдебна практика).
35
По-конкретно, за да се тълкува член 2, точка 1 от Директива 2011/83, следва да се вземе предвид вече даденото от Съда тълкуване на понятието „потребител“ в контекста на Директива 93/13.
36
Всъщност, освен че Директива 2011/83, която изменя Директива 93/13, определя в член 2 понятието „потребител“ по начин, до голяма степен еквивалентен на този в член 2 от Директива 93/13, тя преследва същата цел като последната директива. Директива 2011/83 се отнася до правата на потребителите във връзка с договори, сключени с търговци, и нейната цел е да се постигне високо равнище на защита на потребителите, като се гарантират тяхната информираност и сигурност в сделките с търговците (вж. в този смисъл решение от 8 юни 2023 г., YYY. (Понятие за потребител), C‑570/21, EU:C:2023:456, т. 42 и цитираната съдебна практика).
37
В контекста на Директива 93/13 Съдът е постановил, че качеството „потребител“ на съответното лице трябва да се определи по функционален критерий, който се състои в това да се прецени дали разглежданото договорно отношение се вписва в рамките на дейности, външни за упражняването на дадена професия. Освен това Съдът е имал повод да уточни, че понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от тази директива е обективно понятие и не зависи от познанията, които съответното лице може да има, или от информацията, с която то действително разполага (решение от 24 октомври 2024 г., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, т. 25 и цитираната съдебна практика).
38
Подобно на постановеното от Съда по отношение на член 2, буква б) от Директива 93/13, следва да се приеме, че това тълкуване важи и за Директива 2011/83. Всъщност императивният характер на разпоредбите на Директива 2011/83 и свързаните с тях специфични изисквания за защита на потребителите налагат да се предпочете широко тълкуване на понятието „потребител“ по смисъла на член 2, точка 1 от тази директива, за да се гарантира полезното ѝ действие (решение от 24 октомври 2024 г., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, т. 28 и цитираната съдебна практика).
39
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, на първо място, че QX е сключила с Училище „Св. Климент Охридски“ два договора за целодневно обучение, за да се обучават в училище децата ѝ през учебната 2022/2023 година срещу заплащане на годишни такси за обучение. От същия акт е видно и че това заведение, финансирано с частни средства, е регистрирано като търговско дружество.
40
Това съответно сочи, че със сключването на разглежданите в главното производство договори за обучение QX не е преследвала професионална цел, а единствено целта да гарантира, че децата ѝ се обучават в частно учебно заведение.
41
Тази преценка не може да бъде оборена от факта, че тези договори са сключени за период, през който училищното образование е задължително съгласно българското законодателство. Всъщност, от една страна, определението на понятието „потребител“, съдържащо се в член 2, точка 1 от Директива 2011/83, което, както бе припомнено в точка 37 от настоящото решение, е обективно понятие, не включва никакво изискване или условие във връзка с предмета на договора, доколкото последният попада в приложното поле на тази директива. По-конкретно, причините, накарали съответното лице да сключи този договор — дори да произтичат от необходимостта да се изпълни законово задължение — не са от значение, за да се определи дали лицето попада в обхвата на понятието за потребител. От друга страна, задължителният характер на училищното образование изобщо не изисква сключването на договор с частно учебно заведение. С други думи, макар да е длъжен да запише детето си в учебно заведение, съответният родител има пълната свобода да избере дали да повери обучението му на публично, или на частно заведение.
42
На второ място, според предоставената от запитващата юрисдикция информация разглежданите в главното производство договори са сключени единствено между QX и посоченото заведение, така че договорните задължения обвързват QX, а не нейните деца. Тъй като те не са страни по тези договори, не може да се счита, че са действали по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2011/83, и следователно не попадат в обхвата на понятието „потребител“ съгласно тази разпоредба.
43
По изложените по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 1 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
родител, който сам е сключил договор за обучение с частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за да се обучават в училище децата му в задължителен етап на образование, попада в обхвата на понятието „потребител“ по смисъла на тази разпоредба, а
–
ученик, който се обучава в това заведение съгласно такъв договор, не попада в обхвата на това понятие.
По третия въпрос
44
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 6 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за обучаване в училище на деца в задължителен етап на образование срещу заплащане от този родител на такса за обучение, попада в обхвата на понятието „договор за услуга“ по смисъла на тази разпоредба.
45
В това отношение следва да се припомни, че на понятието „договор за услуга“, посочено в член 2, точка 6 от тази директива, е дадено широко определение — „всеки договор, различен от договор за продажба, по силата на който търговецът предоставя или се задължава да предостави услуга на потребителя, а потребителят заплаща или се задължава да заплати цената за нея“. От текста на посочената разпоредба следва, че това понятие трябва да се разбира в смисъл, че включва всички договори, които не спадат към понятието „договор за продажба“ (решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 154 и цитираната съдебна практика).
46
Договори за обучение като разглежданите в главното производство, с които частно учебно заведение се задължава да предоставя образователни услуги на децата на родител съгласно държавните образователни стандарти, както и допълнителни услуги срещу заплащане от последния на годишни такси за обучение, не се отнасят до прехвърлянето на собствеността върху стоки по смисъла на член 2, точка 5 от Директива 2011/83. Ето защо, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, тези договори попадат в обхвата на понятието „договор за услуга“ по смисъла на член 2, точка 6 от тази директива.
47
По изложените по-горе съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 6 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за обучаване в училище на деца в задължителен етап на образование срещу заплащане от този родител на такса за обучение, попада в обхвата на понятието „договор за услуга“ по смисъла на тази разпоредба.
По четвъртия въпрос
48
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 27 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че в контекста на договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение, този родител може да бъде освободен от задължението да заплати предвидените в договора такси за обучение по съображението, че самият той или неговото дете не са поискали то да се обучава по даден предмет, когато преподаването му е задължително съгласно държавните образователни стандарти, или че родителят или детето му не са доволни от качеството на образователните услуги, предоставяни съгласно посочения договор.
49
Следва да се припомни, че съгласно член 27 от Директива 2011/83 потребителят е освободен от задължението за насрещна престация в случай на непоръчана доставка на стоки, вода, газ, електрическа енергия, централно отопление или цифрово съдържание или предоставяне на услуга, която не е поръчана, в нарушение на член 5, параграф 5 и точка 29 от приложение I към Директива 2005/29 и че в тези случаи липсата на отговор от страна на потребителя не представлява израз на съгласие.
50
В съображение 60 от Директива 2011/83 непоръчаната доставка е дефинирана като „доставянето на стоки или предоставянето на услуги, непоръчани от потребителите“. В това отношение Съдът е постановил, че „изпращане на непоръчани стоки“ по смисъла на точка 29 от приложение I към Директива 2005/29, към която препраща член 27 от Директива 2011/83, е по-специално поведението, изразяващо се в настояване от търговеца съответният потребител да му плати за стока или услуга, доставена на потребителя, но непоръчана от него (решение от 5 декември 2019 г., ЕВН България Топлофикация и Топлофикация София, C‑708/17 и C‑725/17, EU:C:2019:1049, т. 64 и цитираната съдебна практика).
51
Целта на член 27 от Директива 2011/83 е така да попречи на търговеца да наложи на потребителя договорно правоотношение, за което той не е дал свободно съгласие (решение от 5 декември 2019 г., ЕВН България Топлофикация и Топлофикация София, C‑708/17 и C‑725/17, EU:C:2019:1049, т. 65).
52
В случая предоставената от запитващата юрисдикция информация сочи, че разглежданите в главното производство договори са за провеждане на целодневно обучение на децата на QX срещу заплащане от нея на годишни такси за обучение. Обучението се осъществява съгласно държавни образователни стандарти, определени с наредби на министъра на образованието и науката.
53
Така, освен ако не покажат друго проверките, които запитващата юрисдикция трябва да направи, става ясно, че съгласно тези държавни стандарти в рамките на договори за обучение, сключени между родител и частно учебно заведение, този родител свободно се съгласява с една обща услуга, без да може да избира преподаваните предмети, нито да променя техния брой часове. От преписката, с която разполага Съдът, не личи да е било изисквано допълнително плащане за непоискани услуги. Следователно не може да става въпрос за услуга, която е предоставена, без родителят да я е поискал.
54
При тези условия провеждането на задължително обучение съгласно държавните образователни стандарти не може да се счита за „непоръчана доставка“ по смисъла на член 27 от Директива 2011/83.
55
Що се отнася до положението, при което родителят или детето му не са доволни от качеството на образователните услуги, предоставяни по тези договори, следва да се припомни, че както произтича от член 3, параграф 5 от Директива 2011/83, тя не засяга националното общо договорно право, като правилата относно действителността, сключването или действието на договора, доколкото аспектите на общото договорно право не са уредени в настоящата директива. Следователно това положение трябва да се преценява в съответствие с националното договорно право.
56
По изложените по-горе съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 27 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че в контекста на договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение:
–
този родител не може да бъде освободен от задължението да заплати предвидените в договора такси за обучение по съображението, че самият той или неговото дете не са поискали то да се обучава по даден предмет, когато преподаването му е задължително съгласно държавните образователни стандарти,
–
този член не се прилага в положение, при което родителят или неговото дете не са доволни от качеството на образователните услуги, предоставяни съгласно посочения договор, тъй като това положение се урежда от националното договорно право.
По съдебните разноски
57
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Член 2, точка 1 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета
трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
родител, който сам е сключил договор за обучение с частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за да се обучават в училище децата му в задължителен етап на образование, попада в обхвата на понятието „потребител“ по смисъла на тази разпоредба, а
–
ученик, който се обучава в това заведение съгласно такъв договор, не попада в обхвата на това понятие.
2)
Член 2, точка 6 от Директива 2011/83
трябва да се тълкува в смисъл, че
договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение, регистрирано като търговско дружество, за обучаване в училище на деца в задължителен етап на образование срещу заплащане от този родител на такса за обучение, попада в обхвата на понятието „договор за услуга“ по смисъла на тази разпоредба.
3)
Член 27 от Директива 2011/83
трябва да се тълкува в смисъл, че
в контекста на договор за обучение, сключен между родител и частно учебно заведение:
–
този родител не може да бъде освободен от задължението да заплати предвидените в договора такси за обучение по съображението, че самият той или неговото дете не са поискали то да се обучава по даден предмет, когато преподаването му е задължително съгласно държавните образователни стандарти,
–
този член не се прилага в положение, при което родителят или неговото дете не са доволни от качеството на образователните услуги, предоставяни съгласно посочения договор, тъй като това положение се урежда от националното договорно право.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: български.