Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
26 päivänä helmikuuta 2026 (1)
Asia C-840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
vastaan
TL
(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29/EY – 5 artiklan 2 kohdan b alakohta – Yksityistä kopiointia koskeva poikkeus – Sopiva hyvitys – Direktiivi 2006/115/EY – 6 artiklan 1 kohta – Poikkeus oikeudesta lainata yleisölle – Oikeus korvaukseen – Yhteishallinnointiyhteisö – Direktiivi 2014/26/EU – 11 artiklan 4 kohta – 12 artiklan 4 kohta – Yhteishallinnointiyhteisön hallinnoimista oikeuksista saatavien tulojen käyttö – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään kulttuurisesti merkittävien teosten luomisen edistämisestä
Johdanto
1.        Vaikka Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdassa yhdistetään teollis- ja tekijänoikeuksien suojaaminen yleiseen omistusoikeuteen, teollis- ja tekijänoikeuksilla on nähdäkseni kiistatta erityinen tehtävä, joka poikkeaa aineellisiin esineisiin kohdistuvan omistusoikeuden tehtävästä.
2.        Tämä pätee erityisesti tekijänoikeudella ja lähioikeuksilla suojattuun kirjalliseen ja taiteelliseen omaisuuteen. Tällaisen omaisuuden ja sitä suojaavan oikeuden päätarkoituksena on nimittäin edistää luomista taiteen ja tieteen alalla, jotka kuuluvat väistämättä jokaisen yhteiskunnan toimintaan. Vaikka tällä tavoin varmistetaan lähinnä, että tekijät ja esittävät taiteilijat saavat oikeudenmukaisen rahallisen korvauksen työstään ja voivat omistautua täysin rinnoin luovaan työhönsä, ei sen tulisi rajoittua tähän, vaan sillä tulisi pyrkiä saavuttamaan myös kulttuurin kehittämisen edistämiseen liittyviä yleisempiä tavoitteita.
3.        Koko tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevan järjestelmän toiminnassa kantavana voimana ovat yhteishallinnointiorganisaatiot, jotka ovat välittäjinä tekijöiden – oikeudenhaltijoiden – ja heidän teostensa käyttäjien välillä. Nämä organisaatiot myöntävät lisenssejä teosten ja muun suojatun aineiston käyttämiseen ja jakavat tästä saatavat tulot oikeudenhaltijoille. Niillä on kuitenkin muitakin tehtäviä. Ne joutuvat nimittäin usein hoitamaan monenlaisia muitakin kulttuurisia tai sosiaalisia tehtäviä taiteelliseen ja kirjalliseen omaisuuteen liittyvän yhteiskunnallisen tehtävän mukaisesti.(2)
4.        Käsiteltävässä asiassa on selvitettävä, voivatko nämä organisaatiot käyttää unionin oikeuden perusteella osan kerätyistä tuloista ja erityisesti tiettyihin tulolajeihin kuuluvista tuloista kulttuuria tukeviin toimiin, joista voivat hyötyä tekijänoikeuden ja lähioikeuksien haltijoiden lisäksi myös muihin ryhmiin kuuluvat henkilöt, ja jos voivat, missä määrin.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
5.        Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY(3) 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen seuraavissa tapauksissa:
– –
b)      kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden mille tahansa välineelle valmistamat kappaleet, jotka on tehty yksityiseen käyttöön ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen, jonka osalta otetaan huomioon 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen kyseiseen teokseen tai aineistoon taikka niiden soveltamatta jättäminen”.
6.        Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY(4) 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat poiketa 1 artiklassa säädetystä yksinoikeudesta lainata yleisölle, jos ainakin tekijät saavat korvauksen tästä lainauksesta. Jäsenvaltiot voivat vapaasti vahvistaa tämän korvauksen ottaen huomioon kulttuurin edistämistä koskevat tavoitteensa.”
7.        Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien kollektiivisesta hallinnoinnista sekä usean valtion alueen kattavasta musiikkiteosten oikeuksien lisensioinnista verkkokäyttöä varten sisämarkkinoilla 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/26/EU(5) 3 artiklan h alakohdassa annetun määritelmän mukaan ”tekijänoikeustuloilla” tarkoitetaan ”yhteishallinnointiorganisaation oikeudenhaltijoiden lukuun keräämiä tuloja, jotka saadaan yksinoikeudesta, oikeudesta korvaukseen tai oikeudesta hyvitykseen”.
8.        Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että yhteishallinnointiorganisaatiot toimivat niiden oikeudenhaltijoiden etujen mukaisesti, joiden oikeuksia ne edustavat, eivätkä aseta näille velvoitteita, jotka eivät ole tarpeen kyseisten oikeudenhaltijoiden oikeuksien ja etujen suojelemiseksi tai näiden oikeuksien hallinnoimiseksi tehokkaasti”.
9.        Direktiivin 8 artiklan 5 kohdan d alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenten yleiskokous päättää II osaston 2 luvun säännösten mukaisesti ainakin seuraavista asioista:
– –
d)      tekijänoikeustuloista ja tekijänoikeustulojen sijoittamisesta mahdollisesti saatavista tuloista tehtäviä vähennyksiä koskevat yleiset periaatteet”.
10.      Saman direktiivin 11 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”yhteishallinnointiorganisaatio ei saa käyttää tekijänoikeustuloja tai tekijänoikeustulojen sijoittamisesta mahdollisesti saatuja tuloja muuhun tarkoitukseen kuin jaettavaksi oikeudenhaltijoille, paitsi jos se saa vähentää tai kuitata hallinnointipalkkionsa 8 artiklan 5 kohdan d alakohdassa tarkoitetun päätöksen mukaisesti tai käyttää tekijänoikeustuloja tai tekijänoikeustulojen sijoittamisesta mahdollisesti saatuja tuloja 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun päätöksen mukaisesti.”
11.      Direktiivin 2014/26 12 artiklan 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Vähennysten on oltava kohtuullisia suhteessa yhteishallinnointiorganisaation oikeudenhaltijoille tarjoamiin palveluihin, mukaan lukien tapauksen mukaan 4 kohdassa tarkoitetut palvelut, ja ne on vahvistettava objektiivisten kriteerien perusteella.
– –
4.      Jos yhteishallinnointiorganisaatio tarjoaa tekijänoikeustuloista tai tekijänoikeustulojen sijoittamisesta mahdollisesti saatavista tuloista tehtävistä vähennyksistä – – rahoitettavia sosiaali-, kulttuuri- tai koulutuspalveluja, näitä palveluja on tarjottava tasapuolisin perustein, etenkin palvelujen saatavuuden ja laajuuden osalta.”
Saksan oikeus
12.      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien yhteishallinnointiorganisaatioiden toimintaan sovellettiin Saksan oikeudessa 1.6.2006 asti tekijänoikeuden ja lähioikeuksien hallinnoinnista 9.9.1965 annettua lakia (Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz)),(6) ja sen jälkeen siihen on sovellettu yhteishallinnointiyhteisöjen suorittamasta tekijänoikeuden ja lähioikeuksien hallinnoinnista 24.5.2016 annettua lakia (Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften).(7)
13.      Näiden kahden säädöksen, sellaisina kuin niitä sovelletaan pääasiassa, mukaisesti yhteishallinnointiorganisaatioiden on jaettava toiminnastaan saatavat tulot noudattaen vahvistettuja sääntöjä (jakosuunnitelmaa), jotka estävät tulojen mielivaltaisen jakamisen. Organisaatioita kehotetaan myös edistämään kulttuurisesti merkittävien teosten luomista ja palvelujen tarjoamista.
Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (jäljempänä VG Wort) on kirjallisiin teoksiin liittyvien tekijänoikeuksien yhteishallinnointiorganisaatio Saksassa. VG Wortin säännöissä, sellaisina kuin ne olivat voimassa riidanalaisena ajanjaksona eli 1.1.2016–30.9.2019, määrättiin avustuksen maksamisesta Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH -nimiselle rajavastuuyhtiölle (VG Wortin tieteenedistämisrahasto, jäljempänä FFW), jonka ainoa osakas on VG Wort. FFW:n toiminnan tarkoituksena on tieteen ja tutkimuksen edistäminen. Tässä edistämistoiminnassaan se rahoittaa tieteellisten ja erikoisalan teosten julkaisemiseen liittyviä painokuluja, tieteellisten tai erikoisalan teosten taustatutkimuksia sekä muita tieteellistä ja erikoisalan kirjallisuutta tukevia toimia, kuten apurahoja tekijänoikeutta koskevien väitöskirjojen laatimista varten. VG Wortin antamien tietojen mukaan FFW:lle annettu tuki rahoitettiin tekemällä vähennyksiä tuloista, jotka saatiin yksityisestä kopioinnista saatavasta hyvityksestä sekä tieteellisten, teknisten ja erikoisalan teosten yleisölle lainauksesta maksettavista korvauksista; kyseisen tuen osuus oli riidanalaisen ajanjakson aikana 0,51 prosenttia VG Wortin saamista tuloista.
15.      TL ja OS ovat kirjallisten teosten tekijöitä ja VG Wortin jäseniä, ja he ovat tehneet VG Wortin kanssa hallinnointisopimukset. He ilmoittivat riidanalaisen ajanjakson aikana VG Wortille useita teoksia ja saivat maksuja tuloista, jotka VG Wort oli saanut ”kappaleen valmistamisesta olemassa olevasta tekstistä”. TL esittää pääasiassa omia vaatimuksiaan sekä hänelle oikeutensa luovuttaneen OS:n vaatimuksia.
16.      TL on riitauttanut sen, että VG Wort on antanut FFW:lle määriä, jotka ovat peräisin kyseisen organisaation 1.1.2016–30.9.2019 saamista tuloista, koska tämä on pienentänyt TL:n ja OS:n osuuksia. TL vaati ensimmäisessä oikeusasteessa sen toteamista, ettei VG Wortilla ollut eikä ole oikeutta pienentää heidän teoksilleen kuuluvia jako-osuuksia suorittamalla maksuja FFW:n rahoittamiseksi. Lisäksi TL vaati tietoja FFW:lle maksetuista määristä.
17.      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi kanteen osittain. Toisen oikeusasteen tuomioistuin pysytti ratkaisun OS:n hyväksi ja hylkäsi TL:n kanteen kokonaisuudessaan.(8) Se nimittäin katsoi, että hallinnointisopimuksiin sisältyvät VG Wortin jakosuunnitelmat muodostavat yleiset ehdot, joista FFW:lle suoritettavia maksuja koskevat säännöt ovat kansallisen oikeuden nojalla pätemättömiä, koska ne ovat vastoin yhteishallinnointiorganisaatioiden toimintaan sovellettavan lainsäädännön perusperiaatteita siltä osin kuin osuuksia jaetaan muille henkilöille kuin niille, joilla on oikeus näihin osuuksiin.
18.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu Revision-valitus, ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että FFW:n hyväksi suoritetut maksut voivat olla laillisia, kun otetaan huomioon asiassa sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä säädetty yhteishallinnointiorganisaatioiden velvollisuus edistää tiedettä ja kulttuuria. Tämä riippuu kuitenkin siitä, onko kyseinen velvollisuus yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
19.      Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin [2001/29] 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan, direktiivin [2006/115] 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen sekä direktiivin [2014/26] 11 artiklan 4 kohdan ja 12 artiklan 4 kohdan kanssa yhteensopivaa, että kansallisen oikeuden säännöksen mukaan yhteisvalvontayhteisön on edistettävä kulttuurisesti merkittävien teosten luomista, mistä seuraa, että tästä edistämisestä hyötyvät myös palvelujen vastaanottajat, jotka eivät (ainakaan vielä) kuulu oikeudenhaltijoiden ryhmään?
2)      Jos direktiivin [2014/26] 12 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja sosiaali-, kulttuuri- tai koulutuspalveluja saadaan tarjota vain oikeudenhaltijoille: Riippuuko tällaisten palvelujen tarjoamisen sallittavuus siitä, että palvelujen vastaanottajalla on tällä hetkellä oikeus korvaukseen, vai onko riittävää, että vastaanottajalla on tekijänoikeus tai lähioikeus, josta ei tällä hetkellä ole maksettava korvausta? Edellyttääkö tällaisten palvelujen sallittavuus, että yhteisvalvontayhteisön kanssa on tehty hallinnointisopimus?”
20.      Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimeen 10.12.2024. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian asianosaiset, Saksan ja Itävallan hallitukset sekä Euroopan komissio. Nämä osapuolet ja Ranskan hallitus osallistuivat 26.11.2025 pidettyyn istuntoon.
Asian tarkastelu
21.      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää kaksi ennakkoratkaisukysymystä. Koska ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettava vastaus vaikuttaa siihen, esitetäänkö toinen ennakkoratkaisukysymys, tutkin nämä kysymykset siinä järjestyksessä, jossa ne on esitetty.
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
22.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään, miten tulkitaan direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohtaa sekä direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää kyseiset säännökset tasavertaisina, niissä säädetään erilaisista aiheista. Kyseiset direktiivin 2014/26 säännökset koskevat nimittäin yleisesti tekijänoikeuden ja lähioikeuksien yhteishallinnointia, ja kyseisissä direktiivien 2001/29 ja 2006/115 säännöksissä annetaan tekijöille erityisiä oikeuksia eli oikeus hyvitykseen ja oikeus korvaukseen heidän teostensa tietynlaisesta käytöstä.
23.      Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä kuitenkin ilmenee ja kuten myös VG Wort on vahvistanut istunnossa, pääasia koskee sitä, miten kyseinen organisaatio käyttää asianomaisissa direktiivien 2001/29 ja 2006/115 säännöksissä tarkoitettuja tuloja. Vaikuttaa siis siltä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii tosiasiassa saamaan selville, miten asianomaisia direktiivin 2014/26 säännöksiä tulkitaan asianomaisten, direktiivien 2001/29 ja 2006/115 säännösten sekä asian kannalta merkityksellisen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa.
24.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee siis ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään lähinnä, onko direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka perusteella yhteishallinnointiorganisaatio voi käyttää osan tuloista, jotka on
saatu kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, sellaiseen kulttuuritoimintaan, josta voivat hyötyä tapauksen mukaan muutkin henkilöt kuin tekijänoikeuden haltijat. Tämä kysymys perustuu siihen oletukseen, jota asianosaiset eivät ole kiistäneet, että pääasiassa kyseessä olevat palvelut ovat direktiivissä 2014/26 tarkoitettuja kulttuuri- tai koulutuspalveluja.
25.      Kysymykseen vastaaminen edellyttää niin direktiivin 2014/26 säännösten kuin direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa. Ennen näiden säännösten tarkastelua on kuitenkin esitettävä alkuun muutamia yleisiä huomautuksia.
Alustavat huomautukset
26.      Kuten olen jo maininnut tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa, kirjallisen ja taiteellisen omaisuuden yhteiskunnallisen erityisaseman mukaisesti tekijänoikeuksien yhteishallinnointiorganisaatioiden tehtävänä ei ole pelkästään näistä oikeuksista saatavien tulojen jakaminen oikeudenhaltijoille. Niillä on ollut perinteisesti muitakin tehtäviä, jotka ovat niin sosiaalisia (mikä juontaa juurensa vuoteen 1897)(9) kuin kulttuuriin ja koulutukseen liittyviä.(10) Niiden asemaa ei siis pidä rinnastaa
sijoitusrahaston asemaan, kuten pääasian kantajat vaikuttavat tekevän, sillä sijoitusrahaston ainoana tavoitteena on saada aikaan tuottoa ja jakaa tämä saatu tuotto jäsenille näiden sijoittaman pääoman mukaan. Kirjallisiin ja taiteellisiin teoksiin liittyvien tekijänoikeuksien yhteishallinnointi tapahtuu yhteisen edun mukaisesti ottaen huomioon oikeudenhaltijoiden lisäksi myös teosten käyttäjät sekä yleisö.
27.      Kansainvälisellä tasolla vaikuttaa vallitsevan yksimielisyys siitä, että sosiaalista toimintaa sekä kulttuuri- ja koulutustoimintaa voidaan rahoittaa suhteellisen pienellä osuudella tuloista, joita yhteishallinnointiorganisaatiot keräävät tekijänoikeuksien käyttämisen nojalla. Hyväksyttävänä enimmäismääränä pidetään useimmiten 10:tä prosenttia näistä tuloista.(11) Tämä raja koskee kuitenkin maksuja, jotka kerätään yksinoikeuksien käyttämisestä saatavista tuloista. Yksityisestä kopioinnista saatavan hyvityksen tai yleisölle lainauksesta maksettavan korvauksen kaltaisten korvauksia koskevien oikeuksien kohdalla kansallisten lainsäätäjien ja yhteishallinnointiorganisaatioiden itsensä harkintavalta vaikuttaa olevan laajempi.(12)
28.      Yhteishallinnointiorganisaatioiden tällä tavalla rahoittamaa toimintaa voi olla monenlaista, ja siitä voivat hyötyä monet henkilöryhmät. Vaikka eläke- tai tukirahastojen kaltaisista sosiaalisista toimista hyötyvät tavallisesti oikeudenhaltijat, jotka ovat näiden organisaatioiden jäseniä, tilanne voi olla toinen kulttuuri- ja koulutustoiminnan alalla. Viimeksi mainituista voivat nimittäin hyötyä oikeudenhaltijoiden lisäksi myös suuri yleisö tai tietyt henkilöryhmät, kuten pääasiassa, jossa on kyse nuorille kirjailijoille – mahdollisille tuleville tekijänoikeudenhaltijoille – tarkoitetuista apurahoista.
29.      Unionin oikeudessa otetaan huomioon tämä yhteishallinnointiorganisaatioiden toiminnan kulttuurinen ulottuvuus. Direktiivin 2014/26 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaankin, että ”yhteishallinnointiorganisaatioilla on ja olisi jatkossakin oltava tärkeä tehtävä kulttuuri-ilmaisujen moninaisuuden edistäjinä sekä mahdollistamalla pienimpien ja vähemmän suosittujen teosvalikoimien pääsy markkinoille että tarjoamalla sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluja oikeudenhaltijoille ja yleisölle”. Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin ratkaistava, annetaanko kyseisen direktiivin säännöksissä näille organisaatioille mahdollisuus tarjota tällaisia palveluja.
Direktiivin 2014/26 säännökset
30.      Direktiivin 2014/26 3 artiklan h alakohdan mukaisesti tekijänoikeustuloilla tarkoitetaan kaikkia yhteishallinnointiorganisaatioiden oikeudenhaltijoiden lukuun keräämiä tuloja, mukaan lukien tulot, jotka saadaan oikeudesta korvaukseen tai oikeudesta hyvitykseen – kuten lainauksesta maksettavaan korvaukseen tai yksityisestä kopioinnista saatavaan hyvitykseen. Kaikkiin näihin tuloihin sovelletaan siis lähtökohtaisesti samoja sääntöjä.
31.      Direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohdassa säädetään kyseisten tulojen käyttämisestä, että yhteishallinnointiorganisaatio ei saa käyttää niitä muuhun tarkoitukseen kuin jaettavaksi oikeudenhaltijoille, ”paitsi jos se saa vähentää tai kuitata hallinnointipalkkionsa 8 artiklan 5 kohdan d alakohdassa tarkoitetun päätöksen mukaisesti tai käyttää tekijänoikeustuloja – – 8 artiklan 5 kohdassa[(13)] tarkoitetun päätöksen mukaisesti”.
32.      Kyseinen säännös ei ole täysin selkeä. Siinä tehty kahtiajako yhtäältä hallinnointipalkkion vähentämiseen tai kuittaamiseen direktiivin 2014/26 8 artiklan 5 kohdan d alakohdan nojalla tehdyn päätöksen mukaisesti ja toisaalta kyseisten tulojen käyttämiseen mainitun 5 kohdan nojalla tehdyssä päätöksessä sallitun mukaisesti viittaa yleisesti siihen, että kyseisen säännöksen perusteella voidaan sallia vain tekijänoikeuden hallinnointikulujen kattamiseen tarkoitetut vähennykset. Komissio vaikuttaa lisäksi puoltavan tätä tulkintaa.
33.      Tällaista rajausta ei kuitenkaan missään tapauksessa ilmene direktiivin 2014/26 8 artiklan 5 kohdan d alakohdan sanamuodosta, jossa mainitaan ”tekijänoikeustuloista – – tehtäviä vähennyksiä koskevat yleiset periaatteet” näiden vähennysten tarkoitusta täsmentämättä. Jos unionin lainsäätäjä olisi halunnut tehdä sellaisen rajauksen, että yhteishallinnointiorganisaation jäsenten yleiskokous voi sallia ainoastaan hallinnointikulujen kattamiseksi tehtävät vähennykset tekijänoikeustuloista, olisi näin nähdäkseni säädetty nimenomaisesti direktiivin 2014/26 8 artiklan 5 kohdan d alakohdassa. Koska tällaista nimenomaista rajausta ei ole tehty, ei sellaista voida päätellä implisiittisesti kyseisen direktiivin 11 artiklan 4 kohdasta.
34.      Tätä toteamusta tukee direktiivin 2014/26 12 artikla, joka koskee erityisesti tekijänoikeustuloihin sovellettavia vähennyksiä. Kyseisen artiklan 4 kohdassa säädetään näet erikseen, että ”sosiaali-, kulttuuri- tai koulutuspalveluja” voidaan rahoittaa ”tekijänoikeustuloista – – tehtävistä vähennyksistä”. Jos kyseisen direktiivin 11 artiklan 4 kohtaa olisi tulkittava siten, että mahdolliset vähennykset rajattaisiin vain hallintokulujen kattamiseksi tehtäviin vähennyksiin, olisi kohta ristiriidassa direktiivin 12 artiklan 4 kohdan kanssa.
35.      Katson siis, että direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että tekijänoikeustuloihin tehtävät vähennykset, joilla rahoitetaan sosiaali-, kulttuuri- tai koulutuspalveluja, ovat yksi näiden tulojen käyttötapa, joka voidaan sallia kyseisen direktiivin 8 artiklan 5 kohdan mukaisesti.
36.      Direktiivin 2014/26 12 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tekijänoikeustuloihin tehtävien vähennysten on oltava muun muassa oikeassa ”suhteessa yhteishallinnointiorganisaation oikeudenhaltijoille tarjoamiin palveluihin, mukaan lukien tapauksen mukaan [saman artiklan] 4 kohdassa tarkoitetut palvelut”. Mainittu 4 kohta koskee sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluja, kuten olen jo maininnut.
37.      Ilmaisusta ”yhteishallinnointiorganisaation oikeudenhaltijoille tarjoam[at] palvelu[t], mukaan lukien – – 4 kohdassa tarkoitetut palvelut” voitaisiin päätellä komission tavoin, että viimeksi mainittuja palveluja on tarjottava oikeudenhaltijoille, jotta ne voidaan rahoittaa tekijänoikeustuloista tehtävillä vähennyksillä.
38.      Kuten olen kuitenkin osoittanut edellä direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohdan yhteydessä, direktiivin säännökset eivät ole ehdottoman tarkkoja, joten sen 12 artiklan 2 ja 4 kohtaa on mielestäni mahdollista tulkita toisin.
39.      ”Yhteishallinnointiorganisaatioiden oikeudenhaltijoille tarjoam[at]” palvelut ovat nimittäin luonteeltaan oikeuksien hallinnointiin liittyviä palveluja eli palveluja, jotka koskevat lisenssien myöntämistä sekä tästä saatavien tulojen keräämistä ja jakamista. Direktiivin 2014/26 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut vähennykset on tarkoitettu pääasiallisesti näiden hallinnointipalvelujen rahoittamiseen. Tämä pätee myös sosiaalipalveluihin, joita yhteishallinnointiorganisaatiot tarjoavat tavallisesti jäsenilleen.
40.      Kulttuuri- ja koulutuspalveluista voivat sen sijaan hyötyä muutkin henkilöryhmät kuin oikeudenhaltijat. Sitä paitsi näistä palveluista hyötyvät usein suoraan ja välillisesti monet eri ryhmät. Vaikka näitä palveluja voidaan tarjota suoraan suurelle yleisölle tai henkilöille, jotka eivät ole tekijänoikeuden haltijoita, kaikenlainen kulttuuria tai koulutusta edistävä toiminta tällä alalla hyödyttää yleensä välillisesti myös oikeudenhaltijoita.
41.      Yhdessäkään direktiivin 2014/26 säännöksessä ei edellytetä nimenomaisesti, että yhteishallinnointiorganisaatiot tarjoavat tekijänoikeustuloista tehtävillä vähennyksillä rahoitettavia kulttuuri- tai koulutuspalveluja vain suoraan asianomaisten oikeuksien haltijoille. Kyseisen direktiivin 12 artiklan 4 kohdassa säädetään ainoastaan, että näitä palveluja on tarjottava tasapuolisin perustein. Tällaista edellytystä ei ilmene myöskään kyseisen direktiivin 13 artiklan 6 kohdasta, jonka komissio mainitsee. Yhtäältä tässä säännöksessä ei nimittäin ole kyse tekijänoikeustuloista tehtävistä vähennyksistä vaan määristä, jotka eivät ole jaettavissa, ja toisaalta siinä rajoitetaan jäsenvaltioiden päätösvaltaa eikä yhteishallinnointiorganisaation yleiskokouksen päätösvaltaa. Lisäksi kyseisen direktiivin johdanto-osan 28 perustelukappaleella, johon komissio niin ikään viittaa, ei ole sellaista itsenäistä merkitystä, joka poikkeaisi edellä tarkastelemieni kyseisen direktiivin 8 artiklan 5 kohdan, 11 artiklan 4 kohdan ja 12 artiklan 2 ja 4 kohdan merkityksestä.
42.      Sitä vastoin direktiivin 2014/26 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa(14) mainitaan, että unionin lainsäätäjän mukaan yhteishallinnointiorganisaatioilla ”olisi jatkossakin oltava tärkeä tehtävä kulttuuri-ilmaisujen moninaisuuden edistäjinä – – tarjoamalla sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluja oikeudenhaltijoille ja yleisölle”.(15) Siltä osin kuin kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan tavoitteena on pelkästään varmistaa, että tekijänoikeustuloista tehtävät vähennykset eivät ylitä kohtuuden rajaa ottaen huomioon niillä rahoitettavat palvelut, en näe syytä tehdä kyseisestä säännöksestä sellaisia päätelmiä, jotka ylittävät tämän tavoitteen ja ovat vastoin sitä tarkoitusta, jonka lainsäätäjä on ilmaissut selkeästi kyseisessä johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa.
43.      Asian kannalta merkitykselliset direktiivin 2014/26 säännökset eivät siten nähdäkseni ole esteenä sille, että yhteishallinnointiorganisaatio rahoittaa hallinnoimistaan oikeuksista saataviin tuloihin tehtävillä vähennyksillä erityisesti kulttuuri- ja koulutuspalveluja, joita tarjotaan suoraan oikeudenhaltijoiden lisäksi muillekin henkilöille. Tähän käytettävien varojen osuuden on tietenkin pysyttävä kohtuuden rajoissa, mikä ilmenee suoraan kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdasta sekä kyseisen direktiivin 4 artiklaan sisältyvästä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan näiden organisaatioiden on toimittava oikeudenhaltijoiden etujen mukaisesti. Yksityisestä kopioinnista saatavasta hyvityksestä ja yleisölle lainauksesta maksettavasta korvauksesta saatavien tulojen kohdalla vähennysten enimmäisraja perustuu niin ikään näitä kahta tulolajia koskeviin unionin oikeuden oikeussääntöihin, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on näitä oikeussääntöjä tulkinnut.
Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohta
44.      Kertauksen vuoksi muistutan, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti jäsenvaltiot voivat säätää kansallisessa lainsäädännössään poikkeuksesta kappaleen valmistamista koskevaan yksinoikeuteen, kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden valmistamat kappaleet yksityiseen käyttöön, joka ei ole kaupallista (niin kutsuttu ”yksityinen kopiointi”), ”edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen”.
45.      Tämä poikkeus perustuu siihen, että nykyaikaisten teknisten välineiden on todettu antavan yleisölle mahdollisuuden valmistaa suojatuista teoksista ja muusta aineistosta kappaleita suhteellisen helposti ja vähäisin kustannuksin omaan käyttöönsä tai lähipiirinsä käyttöön, ilman että tekijänoikeudenhaltijoilla on tehokkaita keinoja valvoa tällaista kappaleen valmistamista tai vastustaa sitä. Vaikka tätä ilmiötä voidaan luonnehtia yksinoikeuksien loukkaamisen sijasta pikemmin näiden oikeuksien luonnolliseksi ”rajoitukseksi”, koska näitä oikeuksia ei sovelleta yleisön jäsenten yksityisyyden suojan piirissä,(16) yksityisestä kopioinnista myönnetään yleisesti aiheutuvan oikeudenhaltijoille vahinkoa, joka on korvattava. Koska tätä hyvitystä on käytännössä mahdotonta kerätä asianomaisilta yleisön jäseniltä, on luotu järjestelmä, jossa yhtäältä kyseinen hyvitys rahoitetaan välittäjiltä – tallennuslaitteiden myyjiltä tai kappaleenvalmistuspalvelujen tarjoajilta – perittävillä maksuilla ja toisaalta välittäjät voivat periä tämän maksun määrän takaisin kyseisten laitteiden tai palvelujen hinnassa. Tällainen järjestelmä oli jo olemassa useiden jäsenvaltioiden kansallisissa lainsäädännöissä direktiivin 2001/29 voimaantullessa.
46.      Unionin tuomioistuin on noudattanut vastaavaa päättelyä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan yhteydessä tukeutumalla enemmän direktiivin johdanto-osan perustelukappaleisiin kuin asianomaisen säännöksen pelkistettyyn sanamuotoon.
47.      Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla sopivalla hyvityksellä korvataan oikeudenhaltijoille vahinko, jonka kappaleen valmistavat henkilöt heille aiheuttavat kyseisessä säännöksessä säädetyn poikkeuksen yhteydessä, ja että tällaisten henkilöiden on pääsääntöisesti korvattava kyseinen vahinko rahoittamalla kyseinen hyvitys.(17) Unionin tuomioistuin on kuitenkin myöntänyt, että kun otetaan huomioon ne käytännön vaikeudet, joita liittyy hyvityksen perimiseen henkilöiltä, jotka tosiasiassa valmistavat asianomaisia kappaleita,(18) jäsenvaltiot voivat vahvistaa järjestelmän, jossa maksu peritään tallennuslaitteiden myyjiltä tai kappaleenvalmistamispalvelujen tarjoajilta, jotka sitten vyöryttävät maksun määrän käyttäjille kyseisten laitteiden tai palvelujen hinnassa.(19) Unionin tuomioistuin on myös todennut, ettei tällaista maksua tule periä laitteista tai palveluista, joita hankitaan selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityistä kopiointia varten tai joita hankkivat oikeushenkilöt, jotka eivät voi hyötyä yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta.(20)
48.      Unionin tuomioistuin on myöntänyt tavasta, jolla sopiva hyvitys maksetaan oikeudenhaltijoille, että merkittäväkin osa kyseisestä hyvityksestä voidaan maksaa välillisesti heidän hyväkseen perustettujen sosiaali- ja kulttuurialan laitosten kautta, edellyttäen, että nämä laitokset todella hyödyttävät mainittuja oikeudenhaltijoita.(21)
49.      Unionin tuomioistuimen tällä tavoin muodostama liittymä yksityisestä kopioinnista perittävän maksun, yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta oikeudenhaltijoille aiheutuvan vahingon ja sopivan hyvityksen välillä vaikuttaa rajoittavan huomattavasti jäsenvaltioiden harkintavaltaa – jota kuitenkin luonnehditaan laajaksi –(22) tällä alalla. Direktiivi 2014/26 ei tuo nähdäkseni tähän mitään muutosta, sillä se ei koske oikeudenhaltijoiden oikeuksien laajuutta, vaan ainoastaan yhteishallinnointiorganisaatioiden toimintasääntöjä.
50.      On kuitenkin todettava, että huomattavan epävarmuustekijän tässä järjestelmässä muodostaa se seikka, että kyseessä olevien eri määrien täsmällinen laskeminen on mahdotonta.
51.      Vaikka jo ”analogisella” aikakaudella, jolloin yksityisestä kopioinnista perittävien maksujen järjestelmät otettiin käyttöön eri maissa ja kansainvälisesti, oli hyväksyttävää katsoa, että valtaosa tallennuslaitteista, jotka olivat tuolloin luonnollisten henkilöiden käytettävissä, oli tarkoitettu kappaleiden valmistamiseen suojatusta aineistosta,(23) oli kuitenkin vaikeaa määrittää tarkasti, mistä aineistosta kappaleita oli tosiasiallisesti valmistettu. Kyseisen maksun maksamisen täytyi siis tapahtua likimääräisin perustein ja kiinteämääräisenä.
52.      Digitaalisessa ympäristössä sama tallennusväline, joka usein sisältyy tekniseen laitteeseen, sisältää sekä käyttäjän luomaa yksityistä aineistoa että suojattua aineistoa, joka on voitu hankkia laillisesti oikeudenhaltijoilta tai josta on valmistettu kappaleita yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen nojalla taikka joka on voitu hankkia laittomasti, ilman että on mahdollista määrittää tarkalleen, mikä on kunkin erilaisen aineistoryhmän osuus tallennuskapasiteetista. Myös unionin tuomioistuin todennut tämän nimenomaisesti tukeutuen siihen oikeudelliseen fiktioon, että luonnolliset henkilöt käyttävät kaikkia käyttöönsä saamiensa tallennuslaitteiden toimintoja kappaleiden valmistamiseen suojatusta aineistosta yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen nojalla,(24) vaikka on selvää, että käytännössä näin ei todellakaan ole.
53.      Oikeudenhaltijoille tämän poikkeuksen perusteella aiheutuvan vahingon ja kyseisen vahingon hyvittämiseksi perittävän maksun määrän laskemiseen liittyy siis väistämättä paljon epävarmuutta ja likimääräisyyttä. Sama koskee kyseisestä maksusta saatavien tulojen jakamista, siltä osin kuin ”on käytännössä mahdotonta määrittää, mistä teoksesta kappaleita on valmistettu, kuka niitä on valmistanut ja mitä välinettä tähän on käytetty”, kuten unionin tuomioistuin on huomauttanut.(25)
54.      Jäsenvaltiot voivat siis käyttää näiden määrien laskennassa todellista harkintavaltaa, koska direktiivissä 2001/29 edellytetään vain, että oikeudenhaltijat saavat sopivan hyvityksen yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen nojalla ja että – kuten sen johdanto-osan 31 perustelukappaleessa todetaan – oikeudenhaltijoiden ja käyttäjien välisten etujen oikeudenmukainen tasapaino turvataan. Se, mitä tarkoitetaan ”sopivalla” ja ”oikeudenmukaisella”, jätetään sitä vastoin jäsenvaltioiden arvioitavaksi edellyttäen, että noudatetaan unionin oikeuden yleisiä periaatteita, kuten syrjintäkieltoa ja suhteellisuusperiaatetta.
55.      Tässä yhteydessä on nähdäkseni täysin mahdollista, että yhteishallinnointiorganisaatio osoittaa suhteellisen pienen osan yksityisestä kopioinnista perittävinä maksuina kerätyistä määristä sellaisen kulttuuri- ja koulutustoiminnan rahoittamiseen, josta hyötyvät tapauksen mukaan henkilöt, jotka eivät ole oikeudenhaltijoita, kunhan se varmistaa samalla, että oikeudenhaltijat saavat tosiasiallisesti sopivan hyvityksen vahingosta, joka niille katsotaan aiheutuvan yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta.
56.      Tätä toteamusta ei kyseenalaista tuomio Hewlett-Packard Belgium,(26) jossa unionin tuomioistuin katsoi, että oikeudenhaltijoille aiheutuneen vahingon ”ylikorvaaminen” ei ole yhteensopivaa direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan kanssa. Kyseisessä tuomiossa oli nimittäin kyseessä erityistilanne, jossa yksityisestä kopioinnista perittävä maksu kerättiin kahdessa vaiheessa eli ennen kappaleen valmistamista sen mukaan, miten nopeasti kappaleen valmistaminen laitteella tapahtui, ja kappaleen valmistamisen jälkeen sen mukaan, montako kappaletta valmistettiin. Unionin tuomioistuimen päättely perustui yhtäältä siihen oletukseen, että kyseinen maksu hyvitettiin kokonaisuudessaan oikeudenhaltijoille, ja toisaalta se koski erityistilannetta, jossa valmistettujen kappaleiden määrä ja siten oikeudenhaltijoille aiheutuneen vahingon suuruus olivat tiedossa.(27) Tällainen tilanne on kuitenkin poikkeuksellinen ja tulee käytännössä kyseeseen vain kappaleenvalmistuspalveluista perittävien maksujen kohdalla. Jos maksu peritään sen sijaan silloin, kun luonnolliset henkilöt saavat tallennuslaitteet käyttöönsä, vahingon täsmällinen laskeminen valmistettujen kappaleiden määrän perusteella on mahdotonta. Kyseisen tuomion toteamuksia voidaan siis soveltaa vain rajallisesti.
57.      Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohta ei siis ole nähdäkseni esteenä sille, että yksityisestä kopioinnista perittävästä maksusta suhteellisen pieni osa käytetään sellaisen kulttuuri- tai koulutustoiminnan rahoittamiseen, josta voivat hyötyä henkilöt, jotka eivät ole oikeudenhaltijoita, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat suoraan tai välillisesti yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen nojalla maksettavan sopivan hyvityksen.
Direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohta
58.      Kertauksen vuoksi muistutan, että direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdassa säädetään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta poiketa lainausta koskevasta yksinoikeudesta,(28) kun kyseessä on yleisölle lainaaminen, edellyttäen, että ainakin tekijät saavat tästä korvauksen, jonka määrän jäsenvaltiot vahvistavat ottaen huomioon kulttuurin edistämistä koskevat tavoitteensa.
59.      Kyseinen säännös on samankaltainen kuin direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohta, mutta se myös eroaa viimeksi mainitusta merkittävästi.
60.      Kuten unionin tuomioistuimella on ollut tilaisuus todeta,(29) yleisölle lainausta koskevasta poikkeuksesta aiheutuu oikeudenhaltijoille yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen tavoin vahinkoa, joka on tarkoitus korvata asianomaisella korvauksella direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun sopivan hyvityksen tavoin.(30)
61.      Toisaalta kyseinen vahinko ei johdu käyttäjistä vaan julkisista laitoksista, jotka tarjoavat suojattua aineistoa lainaksi kyseisen poikkeuksen nojalla. Oikeudenhaltijoille kuuluvan korvauksen maksuvelvollisuus on siis näillä laitoksilla.(31) Siltä osin kuin missään ei täsmennetä, että kyseisen korvauksen on oltava ”kohtuullinen”, korvauksessa ei tarvitse ottaa huomioon asianomaisen suojatun aineiston taloudellista arvoa, ja se voi olla pienempi kuin kohtuullinen korvaus, jota tarkoitetaan direktiivin 2006/115 muissa säännöksissä.(32) Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa jätetään siis jäsenvaltioille laaja harkintavalta, kun ne vahvistavat yleisölle lainausta koskevan poikkeuksen nojalla maksettavan korvauksen määrän.(33)
62.      Tätä harkintavaltaa rajoittavat vain perusteet, jotka on otettava huomioon kyseisen korvauksen määrää vahvistettaessa ja joita ovat oikeudenhaltijoille aiheutuneen vahingon laajuus, joka muodostuu kyseisessä laitoksessa lainattavaksi saatetun aineiston määrästä sekä kyseiseen laitokseen rekisteröityneiden lainaajien määrästä.(34) Lisäksi oikeudenhaltijoiden on voitava saada kyseisen korvauksen avulla riittävät tulot, joten sen määrä ei voi olla puhtaasti symbolinen.(35) Jäsenvaltiot päättävät kyseisen tulon ”riittävän” määrän.
63.      Vastaavalla tavalla kuin yksityisestä kopioinnista saatavan sopivan hyvityksen kohdalla mikään ei nähdäkseni estä sitä, että yleisölle lainauksesta maksettava korvaus maksetaan oikeudenhaltijoille välillisesti heidän hyväkseen perustettujen sosiaali- ja kulttuurialan laitosten kautta.(36)
64.      Tämän perusteella jäsenvaltioiden harkintavalta vielä laajempi niiden vahvistaessa yleisölle lainausta koskevan poikkeuksen nojalla maksettavan korvauksen kuin niiden vahvistaessa yksityisestä kopioinnista perittävän maksun määrän. Jäsenvaltiot voivat varsinkin antaa yhteishallinnointiorganisaatioille luvan käyttää osan tästä korvauksesta sellaisen kulttuuri- tai koulutustoiminnan rahoittamiseen, josta voivat hyötyä tapauksen mukaan henkilöt, jotka eivät ole oikeudenhaltijoita.
65.      Katson näin ollen, ettei direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohta ole esteenä sille, että osa yleisölle lainausta koskevan poikkeuksen nojalla maksettavasta korvauksesta käytetään tällaisen toiminnan rahoittamiseen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat tästä asianmukaisen korvauksen.
Vastausehdotus
66.      Ehdotan siis, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka perusteella yhteishallinnointiorganisaatio voi käyttää osan tuloista, jotka on
saatu
kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, sellaiseen kulttuuritoimintaan, josta voivat hyötyä tapauksen mukaan henkilöt, jotka eivät ole tekijänoikeuden haltijoita, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat suoraan tai välillisesti tällaisen sopivan hyvityksen tai asianmukaisen korvauksen.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
67.      Toinen ennakkoratkaisukysymys esitetään siinä tapauksessa, jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen, että direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohta ja 12 artiklan 4 kohta, luettuina yhdessä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan kanssa, ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka perusteella yhteishallinnointiorganisaatio voi käyttää osan tuloista, jotka on
saatu kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, sellaiseen kulttuuritoimintaan, josta voivat hyötyä tapauksen mukaan henkilöt, jotka eivät ole tekijänoikeuden haltijoita. Jos unionin tuomioistuin kuitenkin hyväksyy ensimmäistä kysymystä koskevan vastausehdotukseni, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata. Tarkastelen tätä kysymystä kuitenkin lyhyesti, jotta tarkastelu olisi kattava.
68.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään lähinnä, onko direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että yhteishallinnointiorganisaation tarjoamista sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluista, jotka rahoitetaan tekemällä vähennyksiä tuloista, joita saadaan kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, voivat hyötyä vain ne oikeudenhaltijat, joilla on tällä hetkellä oikeus korvaukseen tai jotka ovat tehneet hallinnointisopimuksen kyseisen organisaation kanssa. Vaikuttaa siltä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkoittaa tämänhetkisellä oikeudella korvaukseen oikeutta osallistua kyseisistä oikeuksista saatavien tulojen jakoon eli sitä, että kyseisille oikeudenhaltijoille kuuluva suojattu aineisto on tuottanut tällaisia tuloja.
69.      Tähän kysymykseen vastattaessa on oletettava lähtökohtaisesti, että tällainen kyseisten tulojen mahdollista käyttötarkoitusta koskeva rajoitus perustuu direktiivin 2014/26 11 artiklan 2 kohdan ja 12 artiklan 4 kohdan tulkintaan tai direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa koskevaan oikeuskäytäntöön, jota voidaan soveltaa tarvittaessa analogisesti myös direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohtaan.
70.      Sekä kyseisissä säännöksissä että kyseisessä oikeuskäytännössä puhutaan yleisesti oikeudenhaltijoista heitä tarkemmin täsmentämättä. Niistä ei siis ole mielestäni perusteltua johtaa lisävaatimuksia, jotka koskevat tällä hetkellä olemassa olevaa oikeutta korvaukseen tai oikeudenhaltijoiden sopimussuhdetta yhteishallinnointiorganisaatioon.
71.      Näin on etenkin yksityisestä kopioinnista saatavaa sopivaa hyvitystä sekä yleisölle lainauksesta maksettavaa korvausta koskevan oikeuden kohdalla. Tällaisten oikeuksien hallinnointi annetaan tavallisesti laissa nimettyjen yhteishallinnointiorganisaatioiden tehtäväksi, ilman että kyseisten organisaatioiden ja oikeudenhaltijoiden välinen sopimussuhde on tarpeen. Kaikki kyseisten oikeuksien haltijat voivat siis hyötyä näistä tuloista.
72.      Lisäksi kaikki oikeudenhaltijat eivät saa oikeuksistaan peräisin olevia tuloja jatkuvasti. Yhteishallinnointiorganisaatioiden tarjoamista kulttuuripalveluista ei voida välttämättä hyötyä samaan aikaan, kun tällaisia tuloja saadaan. Olisi siis sekä epäoikeudenmukaista että käytännössä mahdotonta, jos ensin mainittu edellyttäisi jälkimmäistä.
73.      Yhteishallinnointiorganisaatioiden toimialat on kuitenkin määritelty suojatun aineiston tyypin tai oikeuksien luokkien mukaan, kuten direktiivin 2014/26 5 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti säädetään. Kaiken logiikan mukaisesti on siis niin, että kun kyseisissä tämän direktiivin säännöksissä mainitaan oikeudenhaltijat, kyseessä ovat niiden oikeuksien haltijat, joiden hallinnointi kuuluu asianomaisen organisaation toimialaan.
74.      Samaa sääntöä olisi nähdäkseni sovellettava silloin, kun tekijänoikeustuloja käytetään sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluiden rahoittamiseen. Jos näistä palveluista hyötyminen olisi rajattava koskemaan oikeudenhaltijoita, näiden oikeudenhaltijoiden tulisi olla niitä, joiden oikeuksien hallinnointi kuuluu asianomaisen organisaation toimialaan. Jos näet esimerkiksi kirjallisiin teoksiin liittyvien oikeuksien yhteishallinnointiorganisaatio käyttäisi näistä oikeuksista saatavat tulot musiikkiteoksiin liittyvien oikeuksien haltijoiden hyväksi, vastaisi tämä tulojen käyttämistä sellaisten henkilöiden hyväksi, jotka eivät ole oikeudenhaltijoita, ja kyseinen rajoitus menettäisi merkityksensä.
75.      Jos unionin tuomioistuin päättäisi olla noudattamatta ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen esittämääni vastausehdotusta, olisi toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastattava, että direktiivin 2014/26 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja direktiivin 2006/115 6 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että yhteishallinnointiorganisaation tarjoamista sosiaali-, kulttuuri- ja koulutuspalveluista, jotka rahoitetaan tekemällä vähennyksiä tuloista, jotka saadaan kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, voivat hyötyä kaikki ne oikeudenhaltijat, joiden oikeuksien hallinnointi kuuluu asianomaisen organisaation toimialaan.
Ratkaisuehdotus
76.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien kollektiivisesta hallinnoinnista sekä usean valtion alueen kattavasta musiikkiteosten oikeuksien lisensioinnista verkkokäyttöä varten sisämarkkinoilla 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/26/EU 11 artiklan 4 kohtaa ja 12 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY 6 artiklan 1 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka perusteella yhteishallinnointiorganisaatio voi käyttää osan tuloista, jotka on
saatu kahdessa viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetuista oikeudesta sopivaan hyvitykseen ja oikeudesta korvaukseen, sellaiseen kulttuuritoimintaan, josta voivat hyötyä tapauksen mukaan henkilöt, jotka eivät ole tekijänoikeuden
haltijoita, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat suoraan tai välillisesti sopivan hyvityksen tai asianmukaisen korvauksen.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Ks. tästä erityisesti Gervais, D., ”The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations”, European Intellectual Property Review, 2018, nro 6, s. 349–356 kirjallisuusviittauksineen.
3      EYVL 2001, L 167, s. 10.
4      EUVL 2006, L 376, s. 28.
5      EUVL 2014, L 84, s. 72.
6      BGBl. 1965 I, s. 1294.
7      BGBl. 2016 I, s. 1190.
8      Todettuaan, ettei TL:lle kuuluviin tuloihin ollut tehty mitään vähennystä.
9      Ks. Melichar, F., ”Deductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law”, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, nro 1, s. 47.
10      Asian ulkopuolelta huomautan, että nämä organisaatiot ovat usein mukana myös tekijänoikeusloukkausten ennalta ehkäisemisessä.
11      Ks. erityisesti Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, WIPO Publication nro 855E/22, Geneve, 2022, s. 225 ja 226.
12      Em. teos Ficsor, M., Collective Management of Copyright and Related Rights, s. 228.
13      Tässä säännöksessä luetellaan päätökset, jotka tekee yhteishallinnointiorganisaation jäsenten yleiskokous.
14      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 25 kohta.
15      Kursivointi tässä.
16      Ks. erityisesti Vivant, M. ja Bruguière, J.-M., Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz, Paris, 2016, s. 548 ja sitä seuraavat sivut.
17      Ks. mm. tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym. (C-521/11, EU:C:2013:515, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Amazon).
18      Lisäksi on todettava, ettei tällaisen maksun kohdalla olisi enää kyse poikkeukseen perustuvasta hyvityksestä vaan suojatun aineiston maksullisesta käytöstä. Yksityistä kopiointia koskeva poikkeus perustuu nimittäin siihen, että oikeudenhaltijoiden on hankalaa valvoa suojatun aineiston käyttöä yleisön jäsenten yksityisyyden suojan piirissä ja periä tästä korvaus.
19      Tuomio Amazon, 24 ja 25 kohta.
20      Tuomio Amazon, 28 kohta.
21      Tuomio Amazon, 49–55 kohta.
22      Tuomio Amazon, 20 kohta.
23      Koska muita käyttömahdollisuuksia ei juurikaan ollut.
24      Ks. vastaavasti tuomio Amazon, 41 ja 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
25      Tuomio Amazon, 51 kohta.
26      Tuomio 12.11.2015 (C-572/13, EU:C:2015:750, 85 ja 86 kohta). Muistutan, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään niin sanottua reprografiaa koskevasta poikkeuksesta, jonka perusteella maksetaan niin ikään sopiva hyvitys.
27      Tuomio 12.11.2015, Hewlett-Packard Belgium (C-572/13, EU:C:2015:750, 84 kohta).
28      Käsite ”lainaus” tarkoittaa direktiivin 2006/115 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa annetun määritelmän mukaan aineiston ”saataville saattamista rajoitetuksi ajaksi ilman suoraa tai välillistä taloudellista tai kaupallista etua, kun se tapahtuu yleisölle avointen laitosten välityksellä”.
29      Direktiivillä 2006/115 kodifioidun ja kumotun vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 19.11.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/100/ETY (EYVL 1992, L 346, s. 61) 5 artiklan 1 kohdan osalta.
30      Tuomio 30.6.2011, VEWA (C-271/10, EU:C:2011:442, 29 kohta; jäljempänä tuomio VEWA).
31      Tuomio VEWA, 23 kohta.
32      Tuomio VEWA, 33 kohta.
33      Tuomio VEWA, 36 kohta.
34      Tuomio VEWA, 37–39 kohta.
35      Tuomio VEWA, 34 kohta.
36      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohta.