62023CC0337
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ANTHONY COLLINS
12 päivänä syyskuuta 2024 (
1
)
Asia C‑337/23
APS Beta Bulgaria EOOD ja
Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sofiyski rayonen sad (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Kohtuuttomat sopimusehdot – Direktiivi 93/13/ETY – Direktiivi 2008/48/EY – Takaus, jonka velkojan hyväksymä ammattimainen takaaja on antanut vastiketta vastaan – Liitännäiset luottosopimukset – Takaajan takaisin maksama laina – Velkojan oikeuksien siirtyminen
I Johdanto
1.
Tässä Sofiyski rayonen sadin (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria) esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä pyydetään unionin tuomioistuimen näkemystä useista kysymyksistä, jotka koskevat kulutusluottosopimusten tiettyjen ehtojen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa olosuhteissa, joissa lainatakausten siirronsaaja pyrkii perimään takaisin summat, jotka se on antanut lainaksi kyseisten lainanottajina olevien kuluttajien kanssa tehtyjen sopimusten perusteella.
II Asiaa koskeva lainsäädäntö
A
Euroopan unionin oikeus
2.
Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY (
2
) 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
c)
’luottosopimuksella’ sopimusta, jonka mukaan luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun vastaavan taloudellisen järjestelyn muodossa – –
– –
n)
’liitännäisellä luottosopimuksella’ luottosopimusta, jossa
i)
kyseinen luotto käytetään yksinomaan tietyn tavaran toimittamista tai tietyn palvelun suorittamista koskevan sopimuksen rahoittamiseen, ja
ii)
nämä kaksi sopimusta muodostavat objektiivisesti katsottuna kaupallisen kokonaisuuden; kaupallisen kokonaisuuden katsotaan olevan olemassa, kun tavaroiden toimittaja tai palveluiden suorittaja rahoittaa itse kuluttajalle myönnettävän luoton tai – kolmannen osapuolen rahoittaessa luoton – kun luotonantaja hyödyntää tavaroiden toimittajan tai palveluiden suorittajan palveluita luottosopimuksen tekemisen tai valmistelun yhteydessä taikka tietyt tavarat tai tietyn palvelun suorittaminen on nimenomaisesti yksilöity luottosopimuksessa.”
3.
Direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos liitännäisen luottosopimuksen tarkoittamia tavaroita tai palveluita ei toimiteta tai suoriteta taikka jos ne toimitetaan tai suoritetaan vain osittain tai ne eivät ole niitä koskevan sopimuksen mukaisia, kuluttajalla on oikeus vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta, mikäli kuluttaja on vaatinut oikeuksiensa täyttämistä tavaroiden toimittajalta tai palvelun suorittajalta mutta ei ole saanut hänelle lain taikka tavaroiden toimitusta tai palvelujen suorittamista koskevan sopimuksen mukaisesti kuuluvaa suoritusta tavaroiden toimittajalta tai palveluiden suorittajalta. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, missä laajuudessa ja millä edellytyksillä näitä oikeuskeinoja voidaan käyttää.”
4.
Direktiivin 2008/48 17 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jos luottosopimuksen mukaiset luotonantajan oikeudet tai itse luottosopimus siirretään kolmannelle osapuolelle, kuluttajalla on oikeus esittää siirronsaajaa kohtaan kaikki ne väitteet, jotka hän olisi voinut esittää alkuperäistä luotonantajaa kohtaan, esimerkiksi vaatia kuittausta, jos se sallitaan kyseisessä jäsenvaltiossa.”
5.
Direktiivin 2008/48 22 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä olevien yhdenmukaistettujen säännösten osalta jäsenvaltiot eivät saa kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka poikkeavat tämän direktiivin säännöksistä. – –
2.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että kuluttajat eivät voi sitovasti luopua heille tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi annettavien tai tätä direktiiviä vastaavien kansallisten säännösten nojalla kuuluvista oikeuksista.
3.   Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto, erityisesti yhdistämällä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luoton nostoja tai luottosopimuksia luottosopimuksiin, joiden luonne tai tarkoitus tekisi mahdolliseksi välttää tämän direktiivin soveltaminen.
– –”
B
Bulgarian oikeus
6.
Velvoitteista ja sopimuksista annetun lain (Zakon za zadalzheniyata i dogovorite, sellaisena kuin se on muutettuna, jäljempänä ZZD) (
3
) 147 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Takaaja on vastuussa velasta päävelvoitteen eräännyttyäkin, jos velkoja on nostanut kanteen velallista vastaan kuuden kuukauden kuluessa. Tätä säännöstä sovelletaan myös siinä tapauksessa, että takaaja on nimenomaisesti rajoittanut takauksensa voimassaolon päävelvoitteen määräajan pituiseksi.
Velkojan velalliselle myöntämän maksuajan pidentäminen ei vaikuta takaajaan, jos tämä ei ole suostunut siihen.”
III Pääasian oikeusriita, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
7.
Easy Asset Management AD ja Credisimo AD, jotka ovat Bulgarian oikeuden mukaisesti perustettuja oikeushenkilöitä, lainasivat yksittäisillä kulutusluottosopimuksilla lainanottajina oleville kuluttajille summia, jotka vaihtelivat 300 Bulgarian levasta (BGN) (n. 150 euroa) 1700 BGN:iin (n. 870 euroa), (
4
) noin 40–50 prosentin korolla siten, että summat piti maksaa takaisin 3–18 kuukauden kuluessa. Lainanottajana olevan kuluttajan piti näiden kunkin luottosopimuksen perusteella antaa vakuus takauksen muodossa. (
5
) Tämän takauksen saattoivat antaa kaksi luonnollista henkilöä, jotka täyttivät tietyt luotonsaantikriteerit, (
6
) pankki tai velkojan nimeämä yritys. (
7
) Kussakin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käsiteltävänä olevassa tapauksessa lainanottajana oleva kuluttaja tarjosi velkojan nimeämän yrityksen eli joko Financial Bulgaria EOOD:n, joka on Easy Asset Management AD:n tytäryhtiö, tai I Trust EOOD:n antaman takauksen. Jos lainanottajana oleva kuluttaja ei maksanut lainaa takaisin, takaaja maksoi velkojalle takauksen perusteella. Tämän jälkeen takaajat siirsivät vaatimuksensa joko APS Beta Bulgaria EOOD:lle (ensimmäinen hakija, jäljempänä APS Beta Bulgaria) tai Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia AD:lle (toinen hakija, jäljempänä Agentsia).
8.
Menettelyssä ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa on kyse seitsemästä APS Beta Bulgarian ja Agentsian ex parte ‑hakemuksesta, (
8
) joissa vaaditaan täytäntöönpanomääräyksitä lainanottajina olevia kuluttajia vastaan, jotta he maksavat määrät, jotka takaajat olivat maksaneet velkojille luottosopimusten perusteella. (
9
) Kyseiset summat sisälsivät takauskuluja koskevat palkkiot, joiden osuus oli yli 75 prosenttia luottosopimusten perusteella takaisin maksettavasta kokonaismäärästä.
9.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että Varhoven kasatsionen sad (ylin tuomioistuin, Bulgaria) tulkitsee ZZD:n 147 §:n 1 momenttia siten, että jos velkoja ei ole nostanut kannetta velallista vastaan kuuden kuukauden kuluessa päävelvoitteen erääntymisestä, kyseisen velan takaisinmaksusta annettu takaus lakkaa viran puolesta sovellettavan oikeussäännön nojalla. (
10
) Tietyt kansalliset tuomioistuimet katsovat, että ainoastaan takaaja voi nojautua ZZD:n 147 §:n 1 momenttiin velkojaa vastaan. Siitä riippumatta, että takaajan velvoitteet velkojaa kohtaan ovat saattaneet lakata, kun viimeksi mainittu on laiminlyönyt panna vireille oikeudenkäynnin velallista vastaan ajoissa, takaaja voi periä maksun laiminlyöneeltä velalliselta kaikki summat, jotka se on maksanut takauksen perusteella. (
11
) Ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa Financial Bulgaria EOOD ja I Trust EOOD maksoivat velkojalle yli kuusi kuukautta sen päivämäärän jälkeen, jona viimeinen erä oli erääntynyt, ja siirsivät takauksiin liittyvät oikeutensa APS Beta Bulgarialle. Neljännessä, seitsemännessä ja kahdeksannessa asiassa Financial Bulgaria EOOD maksoi velan yli kuusi kuukautta sen jälkeen, kun viimeinen erä oli erääntynyt, ja siirsi takauksiin liittyvät oikeutensa Agentsialle. Viidennessä tapauksessa Financial Bulgaria EOOD maksoi velan kuuden kuukauden kuluessa ja luovutti takaukseen liittyvät oikeutensa Agentsialle.
10.
Tässä asiayhteydessä Sofiyski rayonen sad (Sofian piirituomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY[ (
12
)] – – 4 artiklan 2 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos luottosopimuksessa määrätään kuluttajan velvollisuudesta tehdä takaussopimus velkojan nimeämän takaajan kanssa, takaussopimuksen sisältö ei ole tämän kolmannen osapuolen kanssa tehdyn sopimuksen ’pääkohde’ vaan osa luottosopimuksen sisältöä? Onko siinä yhteydessä merkitystä sillä, ovatko velkoja ja takaaja toisiinsa sidoksissa olevia henkilöitä?
2)
Onko [direktiivin 93/13] liitteessä olevan 1 kohdan i alakohtaa tulkittava siten, että jos kuluttaja on jo tehdyn luottosopimuksen yhteydessä sitoutunut asettamaan takauksen – jolloin yksi mahdollisuuksista on velkojan nimeämän henkilön valitseminen –, on katsottava, että myöhemmin luottosopimuksen tekemispäivänä tehtyyn takaussopimukseen perustuvan kuluttajan velvoitteen sisältö ei ole selvä, koska kuluttajalla ei ollut mahdollisuutta itse valita tai ehdottaa velkojan tulevaksi takaajaksi nimeämää henkilöä?
3)
Jos edelliseen kysymykseen vastataan, että takaussopimuksen kohde on selvä: onko [direktiivin 93/13] liitteessä olevan 1 kohdan i, j ja m alakohtaa tulkittava siten, että jos kuluttaja on jo tehdyn luottosopimuksen yhteydessä sitoutunut asettamaan takauksen – jolloin yksi mahdollisuuksissa on velkojan nimeämän henkilön valitseminen –, kuluttajan luottosopimukseen perustuvan velvoitteen sisältöä ei voida pitää selvänä ja tämä voi johtaa luottosopimuksen tai sen yksittäisen ehdon pätemättömyyteen?
4)
Onko [direktiivin 93/13] 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sopimattomista kaupallista menettelyistä annetun direktiivin 2005/29/EY[ (
13
)] 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jos henkilö, joka myöntää luoton, edellyttää, että kuluttaja tekee luotonantajan nimeämän henkilön kanssa sopimuksen, jolla taataan tämän saatava kuluttajalta, kyseessä on aina kuluttajan heikomman aseman hyväksikäyttö ja siten aggressiivinen kaupallinen menettely?
5)
Mikäli neljänteen kysymykseen vastataan kieltävästi: Onko [direktiivin 93/13] 4 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä [direktiivin 2005/29] 8 artiklan kanssa, tulkittava siten, että maksamismääräysmenettelyn kaltaisessa yksipuolisessa menettelyssä, jossa kuluttaja ei ole osapuolena, tuomioistuin voi perustella epävarmuutta siitä, onko sopimusehto kohtuuton, jo pelkästään sillä, että se epäilee, että kuluttaja on hyväksynyt ehdon sopimattoman kaupallisen menettelyn perusteella, vai onko viimeksi mainittu todettava varmuudella?
6)
Onko [direktiivin 2008/48] 15 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että tätä säännöstä on sovellettava tapauksissa, joissa luottosopimukseen liittyy lisäpalvelu eli se, että kolmas osapuoli antaa takauksen vastiketta vastaan, ja kuluttajalle tarjoutuu mahdollisuus vedota oikeuksiinsa paitsi sillä perusteella, että takaaja on menetellyt velvoitteidensa vastaisesti kuten suorittanut maksun lakisääteisen määräajan päätyttyä, myös esittämällä prosessuaalisia väitteitä, jotka sulkevat pois velvoitteen takaajaan nähden?
7)
Sallitaanko [direktiivin 2008/48] 15 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä tehokkuusperiaatteen kanssa, tai – jos oletetaan, että luottosopimus ja takaussopimus ovat toisiinsa sidoksissa olevia liiketoimia – [direktiivin 93/13] 5 ja 7 artiklassa, luettuina yhdessä tämän direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan b ja c alakohdan kanssa, kansallinen oikeuskäytäntö, jonka mukaan kulutusluottosopimukseen liittyvän sopimuksen takaaja, joka on saanut kuluttajalta vastikkeen luottosopimuksen takaamisesta ja maksanut päävelkojalle sopimusehdon perusteella, vaikka [ZZD:n] 147 §:n mukainen määräaika on päättynyt – mikä on oikeuskäytännön mukaan saanut takauksen lakkaamaan kokonaan –, voi tästä huolimatta vedota siihen, että se on saanut sijaantulijana alkuperäisen velkojan oikeudet, vedota lain soveltamista koskevan oikeuskäytännön ristiriitaisuuteen ja vaatia maksua päävelalliselta?
8)
Onko [direktiivin 2008/48] 3 artiklan g alakohtaa, luettuna yhdessä [direktiivin 93/13] 5 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jos luottosopimuksessa on vahvistettu velvollisuus tehdä siihen liittyvä takaussopimus, joka johtaa luottositoumuksen kokonaissumman nousuun, luoton todellista vuosikorkoa laskettaessa on otettava huomioon myös takauksesta suoritettavasta vastikkeesta aiheutuva erien korotus? Onko siinä yhteydessä merkitystä sillä, kuka on valinnut takaajan ja onko tämä päävelkojaan sidoksissa oleva henkilö?
9)
Onko [direktiivin 2008/48] 10 artiklan 2 kohdan g alakohtaa tulkittava siten, että todellisen vuosikoron ilmoittamista virheellisesti elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan luotonottajana tekemässä luottosopimuksessa on pidettävä laiminlyöntinä ilmoittaa todellinen vuosikorko luottosopimuksessa ja kansallisen tuomioistuimen on sovellettava kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä oikeudellisia seurauksia, jotka koskevat kulutusluottosopimuksen todellisen vuosikoron ilmoittamisen laiminlyöntiä? Onko katsottava, että nämä seuraukset sitovat suhteessa kuluttajaan pakottavasti myös takaajaa, joka on suorittanut maksun?
10)
Onko [direktiivin 2008/48] 23 artiklan toista virkettä tulkittava siten, että kansallisessa lainsäädännössä säädettyä seuraamusta, joka on kulutusluottosopimuksen pätemättömyys ja jonka mukaan ainoastaan lainaksi annetun pääoman määrä on maksettava takaisin, on pidettävä oikeasuhteisena, jos todellista vuosikorkoa ei ole ilmoitettu täsmällisesti kulutusluottosopimuksessa, koska siitä eivät ilmene velkojan valitsemasta ammattimaisesta takaajasta aiheutuvat kustannukset, vaikka todellisen vuosikoron määrä mainitaan luottosopimuksen tekstissä?
11)
Onko vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta annetun direktiivin 2009/138/EY[ (
14
)] (Solvenssi II) – – 2 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä 1 olevan A osan 14 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ammattimainen vastikkeellisen takaustoiminnan harjoittaminen, jonka yhteydessä takauksen antava yhtiö maksaa kaikissa laiminlyöntitapauksissa luoton kokonaismäärän, jonka kuluttaja on ottanut päävelallisena, ja vastike maksetaan kuluttajan laiminlyönnistä riippumatta jokaisen luottoerän yhteydessä, on kyseisessä direktiivissä tarkoitettua ’vakuutustoimintaa’?
12)
Jos kysymykseen 11 vastataan myöntävästi: onko [direktiivin 2009/138] 14 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että henkilöä, joka harjoittaa kysymyksessä 11 tarkoitettua toimintaa, koskee velvollisuus hankkia sellaisten kansallisten sääntelyviranomaisten antama hyväksyminen, jotka ovat toimivaltaisia antamaan toimilupia vakuutusyrityksille?”
11.
Agentsia, Tšekin hallitus (
15
) ja Euroopan komissio ovat esittäneet unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia.
IV Oikeudellinen arviointi
12.
Unionin tuomioistuin pyytää näkemystäni siitä, miten kuudenteen ja seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen pitäisi vastata. Agentsia ja komissio ehdottavat, että unionin tuomioistuin tutkisi nämä kysymykset yhdessä, mihin ehdotukseen yhdyn.
13.
SEUT 267 artiklalla luodussa menettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. (
16
) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kuudennella ja seitsemännellä kysymyksellään selvittämään ensinnäkin, sovelletaanko direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohtaa luottosopimuksiin, joiden edellytyksenä on se, että kolmas osapuoli antaa takauksen vastiketta vastaan, ja toiseksi, sovelletaanko direktiivin 93/13 5 ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä sen liitteessä olevan 1 kohdan b ja c alakohdan kanssa, kansalliseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan takaaja, joka on maksanut velan kulutusluottosopimuksen päävelkojalle, voi vaatia päävelalliselta maksua kyseisen takauksen lakkaamisesta huolimatta.
A
Kuudennen ja seitsemännen kysymyksen tutkittavaksi ottaminen
Osapuolten huomautukset
14.
Agentsian mukaan takaussopimus antaa velkojalle lainaa koskevan lisävakuuden ja varmistaa sen täyden ja oikea-aikaisen suorituksen. Kyseinen takaussopimus on erillinen velkojan ja lainanottajana olevan kuluttajan välisestä luottosopimuksesta, joten näitä kahta sopimusta ei voida käsitellä yhtenä kaupallisena kokonaisuutena. Takaussopimuksella ei myöskään rahoiteta luottosopimusta. Luottosopimus ja takaussopimukset eivät siten ole direktiivin 2008/48 3 artiklan n alakohdassa tarkoitettuja ”liitännäisiä luottosopimuksia”. Koska direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohtaa sovelletaan vain liitännäisiin luottosopimuksiin, se ei koske liiketoimia, joihin ennakkoratkaisupyynnössä viitataan. Kuudes ja seitsemäs kysymys eivät liity tapauksen tosiseikkoihin, ne ovat hypoteettisia, eivätkä niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset siis täyty.
15.
Komissio ei esitä epäilyjä kuudennen ja seitsemännen kysymyksen tutkittavaksi ottamisesta.
Oikeudellinen arviointi
16.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita ne tarvitsevat ratkaistakseen niiden käsiteltäviksi saatetut asiat. Tässä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. (
17
)
17.
Kuudennessa ja seitsemännessä kysymyksessä tiedustellaan, sovelletaanko direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohtaa luottosopimuksiin, joiden edellytyksenä on se, että kolmannet osapuolet antavat takauksia velallisen maksamaa vastiketta vastaan, ja erityisesti, ovatko nämä sopimukset direktiivissä 2008/48 tarkoitettuja ”liitännäisiä luottosopimuksia”. Näillä kahdella kysymyksellä tiedustellaan unionin tuomioistuimelta, voidaanko unionin johdetun oikeuden tiettyjä säännöksiä soveltaa ennakkoratkaisupyynnössä kuvattuun tosiseikastoon, jota osapuolet eivät kiistä. Tällaiset olosuhteet kuuluvat selvästi tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohdassa mainitun oikeuskäytännön soveltamisalaan. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että kuudes ja seitsemäs kysymys otetaan tutkittavaksi.
B
Asiakysymys
Osapuolten huomautukset
18.
Tämän ratkaisuehdotuksen 14 kohdassa esitetyistä syistä Agentsia esittää, että direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohtaa ei sovelleta, jos luottosopimukseen liittyy lisäpalvelu eli tässä tapauksessa kolmannen osapuolen vastiketta vastaan antama takaus. Se väittää, että seitsemännessä kysymyksessä tuodaan esiin kansalliseen oikeuteen liittyviä kysymyksiä, jotka koskevat takauksen lakkaamista eivätkä velkojaa vastaan esitettyjä vaatimuksia, jotka perustuisivat tavaroiden tai palvelujen toimittamiseen. Agentsia huomauttaa lisäksi, että sillä, että takaaja ei vedonnut ZZD:n 147 §:ään velkojaa vastaan, vaikka kuuden kuukauden määräaika päävelan erääntymisestä oli päättynyt, ei ole seurauksia lainanottajana olevalle kuluttajalle. Velka on velkaa riippumatta siitä, kenelle se on maksettava.
19.
Komissio yhtyy näkemykseen, jonka mukaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevien tapausten kohteena olevat luottosopimukset eivät täytä direktiivin 2008/48 3 artiklan n alakohdan vaatimuksia eivätkä siten ole direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja liitännäisiä luottosopimuksia. Myönnettyä luottoa ei käytetty yksinomaan eikä osittain tietyn tavaran toimittamista tai tietyn palvelun suorittamista koskevan sopimuksen rahoittamiseen. Takaussopimukset ovat siten luottosopimukseen liittyviä lisäpalveluja eikä niillä anneta luottoa tavaroiden tai palvelujen ostamista varten. Komissio huomauttaa, että seitsemäs kysymys näyttää koskevan pikemminkin kansallisen lain soveltamista ja tulkintaa kuin kuluttajasopimuksen ehtoa, joten kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia direktiivin 93/13 säännöksiä ei sovelleta.
20.
Komissio ehdottaa kuitenkin, että unionin tuomioistuimen pitäisi kuudenteen ja seitsemänteen kysymykseen antamissaan vastauksissa ottaa huomioon erityiset olosuhteet, joissa ennakkoratkaisupyyntö esitettiin. Velkojan ja takaajan välinen suhde näyttää olevan sellainen, (
18
) että jälkimmäisellä ei ole kannustinta nojautua ZZD:n 147 §:n 1 momenttiin saadakseen takauksen lakkaamaan. Mikäli lainanottajana olevan kuluttajan sallittaisiin nojautuvan kyseiseen säännökseen velkojaa vastaan, hän pystyisi välttämään lainaamansa summan takaisinmaksun. Nämä huomiot ovat erityisen merkityksellisiä olosuhteissa, joissa luottosopimuksen saaminen riippuu siitä, että lainansaajana oleva kuluttaja saa takauksen velkojan nimeämältä yhteisöltä.
21.
Komissio esittää lisäksi, että direktiivin 2008/48 17 artiklaa kierretään, jos takaaja voi nojautua takaussopimukseen varmistaakseen sen, että lainanottajana oleva kuluttaja maksaa velan takaisin, eikä kyseisen velan perimistä koskevan oikeuden siirtoon. Komission mielestä direktiivin 2008/48 17 artikla perustuu siihen olettamaan, että velan siirronsaaja on velkojasta riippumaton kolmas osapuoli. Kyseisen artiklan antamaa suojaa pitäisi soveltaa erityisesti silloin, jos takaaja on alkuperäisen velkojan tytäryhtiö. Järjestelyllä, jonka perusteella velkoja ja takaaja, jotka muodostavat yhden kaupallisen kokonaisuuden, sopivat siitä, että lainanottajana olevan kuluttajan oikeudet velkojaa vastaan lakkaavat, kierretään direktiiviä 2008/48 sen 22 artiklan 3 kohdan vastaisesti.
Oikeudellinen arviointi
– Direktiivin 2008/48 15 artiklan 2 kohta
22.
Direktiivin 2008/48 3 artiklan n alakohdan mukaan ”liitännäinen luottosopimus” edellyttää kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä: kyseinen luotto käytetään yksinomaan tietyn tavaran toimittamista tai palvelun suorittamista koskevan sopimuksen rahoittamiseen ja kyseiset kaksi sopimusta muodostavat objektiivisesti katsottuna yhden kaupallisen kokonaisuuden. (
19
) Ennakkoratkaisupyynnön perusteella on selvää, että riidanalaisilla luottosopimuksilla ei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevissa tapauksissa rahoiteta tiettyjen tavaroiden tai palvelujen ostoa. Takaussopimuksissa ei myöskään määrätä palvelusta, josta luottosopimuksilla maksettaisiin. Kuten komissio perustellusti huomauttaa, takaussopimus on luottosopimukseen liittyvä lisäpalvelu. Nämä kaksi sopimusta eivät siis täytä ensimmäistä kumulatiivisista edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta kyseessä olisi direktiivissä 2004/48 tarkoitettu ”liitännäinen luottosopimus”. Koska 15 artiklan 2 kohtaa sovelletaan tällä tavoin määriteltyihin ”liitännäisiin luottosopimuksiin”, kyseistä säännöstä ei voida soveltaa sopimuksiin, jotka eivät kuulu kyseisen määritelmän soveltamisalaan.
– Direktiivin 93/13 5 ja 7 artikla
23.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kansallisessa oikeuskäytännössä tulkitaan ZZD:n 147 artiklaa siten, että takaajan, joka on maksanut päävelkojalle, sallitaan vaatia maksua velalliselta siitä riippumatta, että takauksen katsotaan lain nojalla lakanneen. (
20
) Direktiivillä 93/13 pyritään lähentämään jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka liittyvät kohtuuttomiin ehtoihin myyjän tai toimittajan ja kuluttajan tekemissä sopimuksissa. Direktiivin 93/13 5 artiklassa edellytetään, että sopimusten kirjalliset ehdot laaditaan selkeästi ja ymmärrettävästi ja että jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Direktiivin 93/13 7 artikla koskee kohtuuttomien ehtojen toistuvaa käyttöä kuluttajasopimuksissa. Kuten komissio huomautti, siltä osin kuin seitsemännessä kysymyksessä viitataan direktiivin 93/13 5 ja 7 artiklaan, luettuina yhdessä sen liitteessä olevan 1 kohdan b ja c alakohdan kanssa, siinä menetellään näin pikemminkin kansallisen lainsäädännön soveltamisen kuin kuluttajasopimuksen ehdon tulkinnan asiayhteydessä. Koska näitä unionin oikeussääntöjä sovelletaan niiden sanamuodon mukaan kuluttajasopimusten kohtuuttomien ehtojen tulkintaan ja käyttöön, ne eivät koske ZZD:n 147 §:n kaltaisten kansallisten oikeussääntöjen soveltamista. (
21
)
– Direktiivin 2008/48 säännösten kiertäminen
24.
SEUT 267 artiklalla annetaan unionin tuomioistuimelle toimivalta tulkita unionin oikeutta, kun se vastaa kansallisen tuomioistuimen sille esittämiin kysymyksiin. (
22
) Vaikka unionin tuomioistuin voi antaakseen hyödyllisen vastauksen ottaa huomioon sellaisia unionin oikeuden säännöksiä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole viitannut kysymyksissään, (
23
) sen toimivaltaa menetellä näin rajoittaa SEUT 267 artiklassa määrätty sen ja kansallisten tuomioistuinten tehtävien selkeä jako, (
24
) jonka perusteella kansalliset tuomioistuimet päättävät unionin oikeuskysymykset, joihin ne pyytävät ratkaisua. (
25
) On näin ollen kansallisten tuomioistuinten tehtävänä päättää esittämiensä kysymysten muotoilusta ja sisällöstä, eivätkä pääasian asianosaiset voi muuttaa niitä. (
26
) Tämä asiantila vastaa oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään unionin tuomioistuimen varmistavan, että jäsenvaltioiden hallituksille ja muille osapuolille annetaan mahdollisuus esittää unionin tuomioistuimelle esitettyjä kysymyksiä koskevat huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. (
27
)
25.
Nämä menettelyt ovat hyvä esimerkki ainakin joistain syistä, joiden vuoksi on asetettu rajoituksia sille, miten unionin tuomioistuin käyttää toimivaltaa SEUT 267 artiklan nojalla. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei pyytänyt direktiivin 2008/48 17 artiklan 2 kohdan tulkintaa, ei ole käyty lainkaan keskustelua oikeusperustasta komission väitteelle, jonka mukaan kyseinen säännös perustuu siihen olettamaan, että siirronsaajan, johon siinä viitataan, on oltava alkuperäisestä velkojasta riippumaton kolmas osapuoli. Direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohdan sanamuodon perusteella on myös selvää, että siinä edellytetään jäsenvaltioiden huolehtivan siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää. (
28
) Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei pyytänyt unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohtaa, sitä ei voida arvostella siitä, että se ei ole yksilöinyt, mitä säännöksiä, joita komission väitteiden mukaan saatetaan kiertää, annettiin tätä tarkoitusta varten. Unionin tuomioistuimelle ei siten ole tarvitsemaansa aineistoa, jotta se kykenisi antamaan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohdan tulkinnan, jota se voisi käyttää ratkaistessaan käsiteltävänään olevan riidan. Tällaiset lopputulokset eivät sovi yhteen SEUT 267 artiklan mukaisen menettelyn asianmukaisen toiminnan kanssa.
V Ratkaisuehdotus
26.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Sofiyski rayonen sadin (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria) kuudenteen ja seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
1)
Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 15 artiklan 2 kohtaa ei sovelleta luottosopimuksiin, joihin liittyy lisäpalvelu eli se, että kolmas osapuoli antaa takauksen vastiketta vastaan, jos näitä luottosopimuksia ei käytetä yksinomaan tietyn tavaran toimittamista tai tietyn palvelun suorittamista koskevan sopimuksen rahoittamiseen.
2)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 5 ja 7 artiklaa, luettuina yhdessä tämän direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan b ja c alakohdan kanssa, ei sovelleta kansalliseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan takaaja, joka on maksanut kulutusluottosopimuksen velkojalle, voi vaatia maksun velalliselta, vaikka kyseinen takaus on lakannut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	EUVL 2008 L 133, s. 66, sellaisena kuin se on muutettuna 14.11.2011 annetulla komission direktiivillä 2011/90/EU (EUVL 2011 L 296, s. 35), 4.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/17/EU (EUVL 2014 L 60, s. 34), 8.6.2016 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2016/1011 (EUVL 2016 L 171, s. 1), 20.6.2019 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2019/1243 (EUVL 2019 L 198, s. 241) ja 24.11.2021 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2021/2167 (EUVL 2021 L 438, s. 1).
(
3
)	State Gazette nro 275, 22.11.1950, voimassa 1.1.1951 lukien, sellaisena kuin se on muutettuna State Gazettella nro 35, 27.4.2021.
(
4
)	Direktiiviä 2008/48/EY ei sovelleta lainasopimuksiin, joissa luoton kokonaismäärä on alle 200 euroa: ks. 2 artiklan 2 kohdan c alakohta.
(
5
)	Yhdessä tapauksessa takausta ei vaadittu; takauksen puuttuessa lainanottajan piti kuitenkin odottaa 14 päivää lainan hyväksymistä. Jos lainanottajana oleva kuluttaja teki takaussopimuksen velkojan valitseman henkilön kanssa 48 tunnin kuluessa luottosopimuksen tekemisestä tai toimitti ehdottoman pankkitakauksen 10 päivän kuluessa siitä, hän sai luotolle hyväksynnän 24 tunnin kuluessa. Komissio huomautti, että näillä ehdoilla painostettiin lainanottajana olevaa kuluttajaa hyväksymään velkojan valitsema takaaja.
(
6
)	Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämä vaihtoehto oli käytettävissä joissain tapauksissa, jotka ovat ennakkoratkaisupyynnön kohteena.
(
7
)	Toinen hakija Agentsia väittää, että se ei valinnut eikä nimennyt ehdotettua ammattimaista takaajaa vaan pikemminkin hyväksyi sen.
(
8
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoitti 26.10.2023 antamallaan päätöksellä unionin tuomioistuimelle, että kuudes kahdeksasta ennakkoratkaisupyynnön kohteena olleesta asiasta oli peruutettu.
(
9
)	Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että lainanottajina olevat kuluttajat, jotka eivät ole menettelyn asianosaisina, voivat riitauttaa sen kuvaamat tosiseikat.
(
10
)	Varhoven kasatsionen sadin (ylin tuomioistuin) siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita käsittelevän jaoston täysistunnon 18.6.2014 tekemä tulkintapäätös nro 4/2013.
(
11
)	Ks. esim. Sofiyski gradski sadin (Sofian kaupungin alioikeus), II-b muutoksenhakujaoston 1.3.2019 antama määräys nro 5389 siviilioikeudellisessa valitusasiassa nro 2165/2019.
(
12
)	EYVL 1993 L 95, s. 29, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU (EUVL 2011 L 304, s, 64) ja 27.11.2019 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/2161 (EUVL 2019 L 328, s. 7).
(
13
)	Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005 L 149, s. 22).
(
14
)	Vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 25.11.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (Solvenssi II) (EUVL 2009 L 335, s. 1).
(
15
)	Tšekin hallitus tyytyi kirjallisissa vastauksissaan vastaamaan vain ennakkoratkaisupyynnön 11. kysymykseen.
(
16
)	Ks. tästä tuomio 10.2.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Vanhentumisaika) (C‑219/20, EU:C:2022:89, 33 kohta).
(
17
)	Ks. tästä tuomio 8.12.2016, Eurosaneamientos ym. (C‑532/15 ja C‑538/15, EU:C:2016:932, 26–28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
18
)	Komissio esittää, että Financial Bulgaria EOOD on Easy Asset Management AD:n tytäryhtiö. Se huomauttaa Credisimo AD:n ja I Trust EOOD:n välisestä suhteesta ensinnäkin, että velkoja valitsi takaajan kulutusluottosopimusta varten. Toiseksi takaaja ei vedonnut takauksen lakkaamiseen velkojaa vastaan olosuhteissa, joissa takaaja, joka oli tietoinen siitä mahdollisuudesta, että lainanottajana oleva kuluttaja saattaisi olla taloudellisissa vaikeuksissa, olisi pikemminkin taipuvainen tekemään niin kuin ottamaan sen riskin, että lainanottajana oleva kuluttaja laiminlyö maksun.
(
19
)	Ks. esim. tuomio 21.12.2023, BMW Bank ym. (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, 301 kohta), joka koskee moottoriajoneuvojen toimittamista varten tehtäviä luottosopimuksia.
(
20
)	Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole SEUT 267 artiklan mukaisessa menettelyssä lausua kansallisten lakien tai asetusten tulkinnasta tai ratkaista sitä, onko ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulkinta niistä oikea: ks. esim. tuomio 21.9.2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 15 kohta) ja tuomio 5.6.2018, Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, 32 kohta).
(
21
)	Ennakkoratkaisupyynnön 104 ja 157 kohdassa huomautetaan, että yksi luottosopimuksista sisältää ehdon, jonka mukaan takaaja on takaussopimuksen ehtojen mukaisesti edelleen vastuussa sen jälkeen, kun kulutusluottosopimuksen mukaiset velvoitteet erääntyvät, riippumatta siitä, oliko velkoja aloittanut menettelyn lainanottajana olevaa kuluttajaa ja/tai takaajaa vastaan kuuden kuukauden kuluessa velvoitteen erääntymisestä. Agentsia väittää, että tällainen ehto hyödyttää kuluttajia, koska heidän velvoitteensa takaa toinen velallinen, jolta velkoja voi hakea velan takaisinmaksua.
(
22
)	Ks. esim. tuomio 27.3.2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
23
)	Ks. esim. tuomio 17.10.2019, Comida paralela 12 (C‑579/18, EU:C:2019:875, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
24
)	Ks. esim. tuomio 20.6.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kolmansien maiden kansalaisten lähettäminen) (C‑540/22, EU:C:2024:530, 105 kohta) ja tuomio 27.6.2024, Ministero della Giustizia (C‑41/23, EU:C:2024:554, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
25
)	Ks. esim. tuomio 9.7.2020, Raiffeisen Bank ja BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 ja C‑699/18, EU:C:2020:537, 46 kohta). Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on myös selvää, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut ennakkoratkaisupyynnössään nimenomaisesti, ettei jotakin kysymystä ole sen mukaan tarpeen esittää, tai jos se on implisiittisesti kieltäytynyt esittämästä unionin tuomioistuimelle jonkun asianosaisen esiin tuomaa kysymystä, unionin tuomioistuin ei voi vastata tähän kysymykseen eikä ottaa sitä huomioon ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä: ks. esim. tuomio 13.12.2018, Touring Tours und Travel ja Sociedad de Transportes (C‑412/17 ja C‑474/17, EU:C:2018:1005, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
26
)	Ks. esim. tuomio 18.7.2013, Consiglio Nazionale dei Geologi (C‑136/12, EU:C:2013:489, 29 ja 30 kohta) ja tuomio 22.12.2022, Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK(C‑83/21, EU:C:2022:1018, 82–84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
27
)	Ks. esim. tuomio 16.10.2014, Welmory (C‑605/12, EU:C:2014:2298, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 17.12.2020, BAKATI PLUS (C‑656/19, EU:C:2020:1045, 33 kohta).
(
28
)	Ks. tuomio 21.3.2024, Profi Credit Bulgaria (Luottosopimuksen liitännäispalvelut) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).