62002CC0457_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Tribunale penale di Ternissä on vireillä rikosasia, jossa syytettyä Antonio Niselliä syytetään rautaromun kuljettamisesta ajoneuvolla, jota ei saada käyttää jätteiden kuljettamiseen. Kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta nyt esillä olevalla ennakkoratkaisupyynnöllä jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY(2) (jäljempänä direktiivi 75/442) tulkintaa sen ratkaisemiseksi, ovatko Italian täytäntöönpanosäännökset, joissa määritellään tarkemmin jätteen käsite, yhdenmukaisia direktiivin kanssa.
2. Tosiasioiden tapahtuma‑aikaan voimassa olleen kansallisen lainsäädännön mukaan rauta‑aines olisi kansallisen tuomioistuimen mielestä luokiteltava jätteeksi. Myöhemmin annettujen säännösten nojalla rautaromun kaltaiset ainekset, jotka uudelleenkäytetään samalla tuotanto‑ tai kulutuskierroksella, suljetaan kuitenkin jätteen käsitteen ulkopuolelle. Sen varalta, että tämä poikkeus on ristiriidassa direktiivin 75/442 kanssa, on selvitettävä, mitä vaikutuksia tällä toteamuksella on rikosoikeudenkäynnin kannalta.
II Asiassa sovellettava lainsäädäntö
A Yhteisön oikeus
3. Direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määritellään jätteellä tarkoitettavan
”mitä tahansa liitteessä I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään”.
4. Direktiivin liitteessä I olevassa Q14 kohdassa mainitaan ”tuotteet, joille niiden haltijalla ei ole enää käyttöä – –”. Lisäksi liitteessä on kaksi kokoomakohtaa, nimittäin Q1 kohta ”tuotannon ja kulutuksen jäännöstuotteet, joita ei muuten eritellä seuraavissa kohdissa” sekä Q16 kohta ”kaikki materiaalit, aineet tai tuotteet, jotka eivät sisälly edellä mainittuihin luokkiin”.
5. Direktiivin 75/442 9 ja 10 artiklan mukaan kaikkien laitosten tai yritysten, jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja huolehtimistoimia tai liitteessä II B tarkoitettuja hyödyntämistoimia, on saatava siihen lupa. Laitoksilla tai yrityksillä, jotka keräilevät tai kuljettavat jätteitä ammattimaisesti, on direktiivin 12 artiklan mukaan ilmoitusvelvollisuus.
B Kansallinen lainsäädäntö
6. 5.2.1997 annetun Decreto Legislativon nro 22(3) (jäljempänä Decreto Legislativo nro 22/97) 6 §:n 1 momentin a alakohdassa pannaan täytäntöön direktiivin 75/442 mukainen jätteen käsite Italian oikeusjärjestyksessä. Decreto Legislativon nro 22/97 liitteet A, B ja C vastaavat direktiivin 75/442 liitteitä I, II A ja II B.
7. Decreto Legislativon nro 22/97 51 §:ssä sanktioidaan 27–33 §:ssä säädettyjen lupa‑ ja ilmoitusmenettelyjen laiminlyönti.
8. 8.7.2002 annetun Decreto Leggen nro 138(4) (jäljempänä Decreto Legge nro 138/02), joka on ratifioitu 8.8.2002 annetulla lailla nro 178,(5) 14 §:ssä Italian lainsäätäjä otti käyttöön jätteen käsitteen ”autenttisen tulkinnan”. Tämä säännös kuuluu seuraavasti:
”1. [Decreto Legislativon nro 22/97] 6 §:n 1 momentin a alakohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna, olevia ilmaisuja ”hävittää”, ”aikoo hävittää” ja ”on velvollinen hävittämään” on tulkittava seuraavasti:
a) ”hävittää”: kaikki sellaiset toimenpiteet, joilla materiaalit, aineet tai esineet suoraan tai välillisesti saatetaan huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi [Decreto Legislativon nro 22/97] liitteiden B ja C mukaisesti;
b) ”aikoo hävittää”: tahto saattaa materiaalit, aineet tai esineet [Decreto Legislativon nro 22/97] liitteiden B ja C mukaisesti huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi;
c) ”on velvollinen hävittämään”: sellainen velvollisuus saattaa materiaalit, aineet tai esineet huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi, josta säädetään laissa tai viranomaisen tekemässä päätöksessä tai joka seuraa materiaalin, aineen tai esineen luonteesta tai siitä, että ne mainitaan [Decreto Legislativon nro 22/97] liitteessä D olevassa vaarallisten jätteiden luettelossa.
2. Edellä olevia 1 momentin b ja c alakohdan säännöksiä ei sovelleta tuotantotoiminnasta tai kulutuksesta poistettuihin tavaroihin, aineisiin tai materiaaleihin seuraavien edellytysten täyttyessä:
a) jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa ilman edeltävää käsittelyä ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle;
b) jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa sen jälkeen, kun niitä on ensin käsitelty, kuitenkin niin, etteivät [Decreto Legislativon nro 22/97] liitteessä C mainitut hyödyntämiskäsittelyt ole tarpeen.”
III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
9. Liikkuva poliisi takavarikoi 18.7.2000 Ternissä ILFER SpA:lle kuuluvan puoliperävaunun, koska Decreto Legislativon nro 22/97 mukaiset tietyt edellytykset eivät täyttyneet. Antonio Niselli oli ILFERin kuljetuksista oikeudellisesti vastuussa oleva henkilö.
10. Kuorma‑auto kuljetti noin kymmenen kuutiometriä rautaromua, kuten koneenosia, peltejä, osittain lakattuja profiloituja tankoja, osittain lakattuja metalliristikoita, öljyttyjä ja rasvattuja hammaspyöriä, pieniä metalliosia, viemäreiden kansia, suojavahvikkeella varustettuja putken osia, tyhjiä säiliöitä, moottoriajoneuvojen renkaiden vanteita, säleikköjä ja betonikiekkoja. Materiaali oli peräisin romutetuista koneista ja moottoriajoneuvoista taikka käytöstä poistetuista tavaroista.
11. Niselliä vastaan nostettiin Tribunale penale di Ternissä syyte, koska hän oli Decreto Legislativon nro 22/97 51 §:n 4 momentin ja 1 momentin a alakohdan mukaan (yhdessä 28 §:n kanssa) syyllistynyt rangaistavaan tekoon. Tämä tuomioistuin on 18.12.2002 tekemällään päätöksellä esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko mahdollista, että jätteen käsite riippuu välttämättömästi siitä edellytyksestä, että ilmaisuja ”hävittää”, ”aikoo hävittää” ja ”on velvollinen hävittämään”, jotka on pantu Italiassa täytäntöön 5.2.1997 annetun Decreto Legislativon nro 22 6 §:n 1 momentin alakohdalla, on tulkittava seuraavasti:
a) hävittää: kaikki sellaiset toimenpiteet, joilla materiaalit, aineet tai esineet suoraan tai välillisesti saatetaan huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi Decreto Legislativon nro 22 liitteiden B ja C mukaisesti;
b) aikoo hävittää: tahto saattaa materiaalit, aineet tai esineet Decreto Legislativon nro 22 liitteiden B ja C mukaisesti huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi;
c) on velvollinen hävittämään: sellainen velvollisuus saattaa materiaalit, aineet tai esineet huolehdittaviksi tai hyödynnettäviksi, josta säädetään laissa tai viranomaisen tekemässä päätöksessä taikka joka seuraa materiaalin, aineen tai esineen luonteesta tai siitä, että ne mainitaan Decreto Legislativon nro 22 liitteessä D olevassa vaarallisten jätteiden luettelossa?
2 Onko mahdollista, ettei jätteen käsitettä ole pakko soveltaa tuotantotoiminnasta tai kulutuksesta poistettuihin tavaroihin, aineisiin tai materiaaleihin seuraavien edellytysten täyttyessä:
a) jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti tai objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa ilman edeltävää käsittelyä tai aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle,
b) jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa sen jälkeen, kun niitä on ensin käsitelty, kuitenkin niin, etteivät Decreto Legislativon nro 22 liitteessä C (joka vastaa sanatarkasti direktiivin [75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä] 91/156 liitettä II B) mainitut hyödyntämiskäsittelyt ole tarpeen?”
12. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että lainsäätäjä on riidanalaisen säännöksen antaessaan pyrkinyt siihen, että rautaromu jää jätteen määritelmän ulkopuolelle. Lain perustelujen tietojen mukaan säännös on reaktio joidenkin syyttäjien suorittamalle käsitteen liian suppealle tulkinnalle, joka on vaarantanut terästeollisuuden ja muiden teollisuusalojen toimintakyvyn.
13. Jos Decreto Leggessä nro 138/02 säännelty jätteen käsitteen tulkinta todellakin pätee kyseessä olevaan rautaromuun, kansallisen tuomioistuimen on todettava syytetty heti syyttömäksi. Kansallinen tuomioistuin epäilee kuitenkin Italian lainsäätäjän Decreto Leggen nro 138/02 14 §:ssä toteuttaman jätteen määritelmän yhteensoveltuvuutta direktiivin 75/442 kanssa. Nämä epäilyt perustuvat myös siihen, että komissio on näiden säännösten vuoksi nostanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen Italian tasavaltaa vastaan.
14. Yhteisöjen tuomioistuimelle ovat huomautuksensa esittäneet syytetty, Italian ja Itävallan hallitukset sekä komissio. Asian käsittelyyn osallistuvien huomautukset esitetään oikeudellisen arvioinnin puitteissa tarpeen mukaan.
IV Asian oikeudellinen arviointi
A Ennakkoratkaisukysymysten esittämistä koskevan päätöksen tutkittavaksi ottaminen
15. Italian hallituksen mielestä ennakkoratkaisukysymysten esittämistä koskeva päätös on jätettävä tutkimatta, koska siinä esitetyt kysymykset ovat epäolennaisia riita‑asian ratkaisemisen kannalta. Komission mielestä kysymykset on tosin otettava tutkittaviksi, mutta se viittaa kirjallisissa huomautuksissaan kuitenkin siihen, että ennakkoratkaisukysymyksiin annettavista vastauksista ei ole hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle sen ratkaistessa asiaa.
16. Se viittaa tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jossa todetaan, ”ettei direktiivin vaikutuksena sellaisenaan ja sen täytäntöönpanemiseksi annetusta jäsenvaltion lainsäädännöstä riippumatta voi olla, että direktiivin säännösten vastaisesti toimiville henkilöille syntyy rikosoikeudellinen vastuu tai että tällainen vastuu ankaroituu”.(6)
17. Riidanalaisella säännöksellä suljetaan syytetyn rangaistavuus pois. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin tulisikin siihen tulokseen, että tällainen sääntely ei ole yhteensoveltuva direktiivin 75/442 kanssa, kansallisen tuomioistuimen on sovellettava sitä. Muussa tapauksessa teon rangaistavuus perustuisi direktiivin välittömään sovellettavuuteen.
18. Suullisessa käsittelyssä komissio on kuitenkin esittänyt vastakkaisen näkemyksen eli sen, että kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus jättää soveltamatta myöhemmin annettua, syytetylle edullisempaa kansallista lainsäädäntöä, jos se on ristiriidassa direktiivin 75/442 kanssa.
19. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siten yleensä ratkaistava esitetyt kysymykset.(7)
20. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi sen on poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen; se on kuitenkin todennut, että se voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että yhteisön oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen, eikä yhteisöjen tuomioistuimella ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.(8)
21. Tässä ei ole kyseessä mikään näistä tapauksista. Kysymykset ovat yhteydessä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kohteeseen eivätkä ne myöskään ole luonteeltaan hypoteettisia. Ei nimittäin ole mitenkään yksiselitteistä, mitä seurauksia kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian ratkaisulle on siitä, että Decreto Leggen nro 138/02 14 § on mahdollisesti ristiriidassa direktiivin 75/442 kanssa.
22. Tosiseikkojen tapahtuma‑aikaan Decreto Legislativo nro 22/97 oli asiassa ratkaiseva kansallinen säännös. Sen mukaan riidanalainen rautaromu olisi kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan luokiteltava jätteeksi, joten Niselli olisi saattanut syyllistyä rangaistavaan tekoon. Vasta myöhemmin Decreto Leggen nro 138/02 14 §:ssä tehdyn jätteen käsitteen rajaamisen jälkeen on mahdollista, että teko ei ole rangaistava.
23. Tätä asetelmaa ei ole välttämättä rinnastettava välittömästi direktiivin mukaiseen – poissuljettuun – rangaistavan teon määritelmään. Direktiivin huomioon ottaminen johtaisi nyt esillä olevassa asiassa nimittäin vain siihen, että jätetään soveltamatta rangaistuksesta vapauttavaa säännöstä sillä seurauksella, että yleisten kansallisten säännösten mukainen rangaistuksenalaisuus tulee jälleen sovellettavaksi.
24. Toiseksi on selvitettävä kysymys siitä, miltä osin syytetylle edullista, myöhemmin annettua lakia yleensä voidaan soveltaa. Tähänastisessa oikeuskäytännössään yhteisöjen tuomioistuin on luokitellut tämän kansalliseen lainsäädäntöön liittyväksi kysymykseksi, joka ennakkoratkaisupyynnön esittävän tuomioistuimen on arvioitava.(9) Voidaan myös ajatella, että periaate, jonka mukaan sovelletaan syytetylle edullisempaa myöhempää lakia, on yhteisön oikeuden mukainen periaate.(10) Joka tapauksessa on selvitettävä, voidaanko tämän periaatteen soveltamista vaatia rajoituksetta myös silloin, kun edullisempi laki on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa.(11)
25. Lopuksi on viitattava siihen, että yhteisöjen tuomioistuin on tähän asti aina ottanut vastaavanlaisissa tilanteissa esitetyt kysymykset tutkittaviksi. Niinpä se on viitannut komission esiin tuomassa asiassa Caterino antamassaan määräyksessä(12) oikeuskäytäntöön, jonka mukaan direktiivin välitön soveltaminen ei voi johtaa teon rangaistavuuden perusteluun ilman, että se olisi vastannut itse ennakkoratkaisukysymykseen jätteistä annetun direktiivin tulkinnasta. Yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi asian määräyksellä (työjärjestyksen 104 artiklan 3 kohdan nojalla), koska vastaus saatiin selvästi oikeuskäytännöstä, muttei sitä vastoin sen vuoksi, että ennakkoratkaisukysymys olisi ollut hypoteettinen ja se olisi tämän vuoksi pitänyt jättää tutkimatta.(13) Yhdistetyissä asioissa C‑74/95 ja C‑129/95(14) yhteisöjen tuomioistuin on vain viitannut mainittuun oikeuskäytäntöön ja vastannut sitten esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin.
26. Asiat Arcaro(15) ja Kolpinghuis Nijmegen(16) olivat toisenlaisia. Niissä ei tullut esille ennakkoratkaisukysymysten esittämistä koskevien päätösten tutkittavaksi ottamista koskevaa kysymystä jo senkään vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin nimenomaiset kysymykset direktiivien vaikutuksesta rikosoikeudenkäyntiin.
27. Edellä mainituista syistä nyt esillä oleva ennakkoratkaisukysymysten esittämistä koskeva päätös on tutkittava. Jotta kansalliselle tuomioistuimelle voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on direktiivin 75/442 tulkinnan lisäksi myös tutkittava sitä, voidaanko se ottaa huomioon kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan rikosoikeudenkäynnin olosuhteissa ja jos voidaan, miltä osin.
B Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
28. Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko direktiivin 75/442 kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen säännös, jossa konkretisoidaan jätteiden käsite ja jossa säädetään, että aineen tai esineen omistaja hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään sen vain, jos aine tai esine kuuluu huolehtimis‑ tai hyödyntämismenettelyyn, josta on säädetty direktiivin liitteissä II A ja II B ja samansisältöisessä kansallisessa säädöksessä tai kun on olemassa tahto tai velvollisuus tähän.
29. Ennen kuin vastataan tähän kysymykseen, on todettava, että direktiivin 75/442 tavoitteena on sen kolmannen perustelukappaleen mukaan ihmisten terveyden ja ympäristön suojeleminen jätteiden keräilyn, kuljetuksen, käsittelyn, varastoinnin ja kaatopaikalle sijoittamisen aiheuttamilta haitallisilta vaikutuksilta. EY 174 artiklan 2 kohdan mukaan yhteisön ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon ja se perustuu muun muassa ennalta varautumisen periaatteelle ja periaatteelle, jonka mukaan on ryhdyttävä ennalta ehkäiseviin toimiin. Jätteen käsitettä ei siis voida tulkita suppeasti.(17)
30. Direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jätteellä tarkoitetaan "mitä tahansa liitteessä I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään". Liitteessä I ja Euroopan jäteluettelossa(18) täsmennetään tätä määritelmää antamalla luettelo aineista ja esineistä, jotka voidaan luokitella jätteiksi. Ne ovat yhteisöjen tuomioistuimen näkemyksen mukaan kuitenkin luonteeltaan ainoastaan ohjeellisia.(19)
31. Ratkaisevaa on, hävittääkö omistaja tavaran, aikooko hän hävittää sen tai onko hänellä velvollisuus hävittää se. Yhdistetyissä asioissa ARCO Chemie Nederland ym. annetun tuomion mukaan tätä on selvitettävä kaikkien asiaan vaikuttavien seikkojen perusteella. Tällöin on otettava huomioon direktiivin tavoite ja varottava vaarantamasta sen tehoa.(20)
32. On tosin olemassa tarve konkretisoida tarkemmin nämä erittäin epämääräiset käsitteet ja siten täsmentää jätteen käsite selkeämmin. Tällöin ei kuitenkaan saada jättää ottamatta huomioon direktiivin 75/442 tavoitetta jätteistä huolehtimista koskevien kansallisten lainsäädäntöjen lähentämisestä (21) ja yhteisen jäteterminologian käyttöön ottamisesta yhteisössä.(22) Kansallisessa lainsäädännössä ei saada määritellä jätteen käsitteelle keskeistä hävittämisen tunnusmerkistöä lähemmin tavalla, joka johtaa siihen, että kansallinen jätteen käsite poikkeaa yhteisön oikeuden mukaisesta käsitteestä, jolloin kyseenalaistettaisiin direktiivin ja EY 175 artiklan vaikutus.(23)
33. Riidanalaisen Italian lainsäädännön mukaan kyseessä on ”hävittäminen”, ”aikomus hävittää” ja ”velvollisuus hävittää”aina ja vain silloin, kun materiaali, aine tai esine saatetaan välittömästi tai välillisesti direktiivin 75/442 liitteitä II A ja II B vastaavissa Decreto Legislativon nro 22/97 liitteissä B ja C tarkoitettuun huolehtimis‑ tai hyödyntämismenettelyyn eli kun tähän on olemassa vastaavanlainen tahto tai vastaavanlainen velvollisuus.
34. Yhteisöjen tuomioistuin on sitä vastoin katsonut, että ainetta tai esinettä ei yksinomaan direktiivin 75/442 liitteissä II A tai II B säädettyjen menettelyjen suorittamisen perusteella voida luokitella jätteeksi.(24) Direktiivillä 75/442 käyttöön otetulla valvonta‑ ja hallintajärjestelmällä pyritään nimittäin kattamaan kaikki esineet ja aineet, jotka niiden omistaja hävittää, vaikka niillä olisi kaupallista arvoa ja niitä kerättäisiin kaupallisiin tarkoituksiin kierrätystä, talteenottoa ja uudelleenkäyttöä varten.(25)
35. Kun kansallinen määritelmä johtaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaisesti aineen luokitteluun jätteeksi vain silloin, kun haltija toimittaa sen huolehtimis‑ tai hyödyntämismenettelyyn, siinä rajoitetaan jätteen käsitettä yhteisön oikeuden vastaisesti. Tosin Italian hallitus viittaa perustellusti siihen, että direktiivissä mainitut huolehtimis‑ ja hyödyntämistoimet kattavat useita jätteiden käsittelymahdollisuuksia. Nämä luettelot eivät kuitenkaan ole ensinnäkään tyhjentäviä. Toiseksi niissä ei oteta huomioon sitä tapausta, että jätteitä uudelleenkäytetään ilman, että sitä ennen on suoritettu hyödyntämismenettely.
36. Toiselta kannalta katsottuna hävittämisen kansallinen määritelmä on liian laaja ja se poikkeaa myös tältä osin direktiivin 75/442 vastaavasta käsitteestä. Tosin se seikka, että materiaaliin on sovellettava direktiivin 75/442 liitteen II A tai II B mukaista menettelyä, voi olla viite siitä, että kyse on hävittämisestä ja siten materiaalin osalta jätteestä. Vaikka näissä liitteissä kuvataan jätteiden huolehtimis‑ tai hyödyntämistoimia, siitä ei kuitenkaan välttämättä seuraa, että mitä tahansa näillä menetelmillä käsiteltyä ainetta olisi pidettävä jätteenä.(26) Useita liitteissä mainituista toimista voidaan nimittäin soveltaa myös aineisiin, jotka eivät ole jätteitä. Näin ollen esimerkiksi lähes kaikki esineet taikka kiinteät aineet voidaan sijoittaa maahan tai maan päälle (liitteessä II A oleva D 1 kohta). Polttoaineena (liitteessä II B oleva R 1 kohta) käytetään ennen kaikkea hiiltä, maaöljyä ja maakaasua, mutta nämä raaka‑aineet eivät sen vuoksi muutu jätteiksi.
37. Jos lähdetään siitä, että jäsenvaltiot saavat EY 176 artiklan mukaisesti ottaa käyttöön taikka säilyttää suojelussa korkeamman tason kuin josta direktiivissä 75/442 säädetään, olisi vastaava jätteen laajempi käsite kansallisessa lainsäädännössä sallittu. Tätä vastaan puhuu tosin se, että direktiivin tavoitteena on myös estää eri suojastandardien soveltamisesta johtuvat erot kilpailun edellytyksissä.(27)
38. Asiassa Fornasar ym.(28) annetussa tuomiossa, johon Italian hallitus viittaa, yhteisöjen tuomioistuin on tosin katsonut olevan sallittua, että jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön vaarallisista jätteistä annetussa direktiivissä 91/689(29) säädettyä yhteisön suojastandardia korkeamman suojelun tason. Siten ne voivat luokitella vaarallisiksi aineiksi myös sellaiset, jotka eivät sisälly vastaavaan yhteisön luetteloon. Tätä oikeuskäytäntöä ei kuitenkaan voida soveltaa nyt esillä olevaan asiaan, koska direktiivissä 91/689 on nimenomainen lauseke tästä ja siinä säädetään konkreettisista edellytyksistä, joiden täyttyessä jäsenvaltiot voivat yhteisön luettelossa mainittujen aineiden lisäksi soveltaa direktiiviä muihin aineisiin.
39. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ja asian käsittelyyn osalliset viittaavat lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa ARCO Chemie Nederland ym. antamassa tuomiossa esittämään toteamukseen siitä, että jäsenvaltiot ”voivat vapaasti valita täytäntöönpanemissaan direktiiveissä määriteltyjen eri seikkojen todistelukeinot, kunhan tällä ei heikennetä yhteisön oikeuden tehokasta vaikutusta – – Perustamissopimuksen 130 r artiklan [muutettuna nykyinen EY 174 artikla] ja direktiivin [75/442/ETY] tehokasta vaikutusta heikennettäisiin, jos kansallinen lainsäätäjä käyttäisi sellaisia todistelukeinoja kuten laillisia olettamia, joiden vaikutuksesta direktiivin soveltamisalaa kavennettaisiin siten, ettei se enää kattaisi direktiivissä tarkoitetun ‘jätteen’ käsitteen määritelmää vastaavia materiaaleja, aineita ja tuotteita”.(30)
40. Itävallan hallitus on sitä mieltä, että Decreto Leggen nro 138/02 14 §:n 1 momentin mukaiset määritelmät ovat tämänkaltaisia sallittuja todistelukeinoja.
41. En ole samaa mieltä tästä. Mainituissa säännöksissä ei säädellä sitä tapaa, jolla tosiseikaston ”hävittää”, ”aikoo hävittää” tai ”on velvollinen hävittämään” täyttyminen on näytettävä toteen, kuten kansallinen tuomioistuin perustellusti korostaa. Ennemmin kyseessä ovat kulloistenkin oikeudellisten käsitteiden tarkemmat määritelmät. Vaikka nämä säännökset olisivatkin todistelukeinoja, niillä rajoitettaisiin vastaavien yhteisön oikeuden käsitteiden ulottuvuutta lainvastaisesti, kuten edellä on todettu.
42. Ensimmäiseen kysymykseen on tämän vuoksi vastattava, että direktiivin 75/442 kanssa ristiriidassa on sellainen jäsenvaltion jätteen käsitteen konkretisoiva säännös, jonka mukaan aineen tai esineen haltija hävittää, aikoo hävittää tai hänellä on velvollisuus hävittää se (vain) silloin, kun aine tai esine saatetaan sellaiseen huolehtimis‑ tai hyödyntämismenettelyyn, josta säädetään direktiivin liitteissä II A ja II B ja samansisältöisissä kansallisissa säännöksissä ja kun tähän on olemassa vastaavasti tahto tai velvollisuus.
C Toinen ennakkoratkaisukysymys
43. Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko mahdollista, ettei jätteen käsitettä ole pakko soveltaa tuotantotoiminnasta tai kulutuksesta poistettuihin tavaroihin, aineisiin tai materiaaleihin,
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti tai objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa ilman edeltävää käsittelyä tai aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa sen jälkeen, kun niitä on ensin käsitelty, kuitenkin niin, etteivät direktiivin II B liitteessä ja samansisältöisissä kansallisissa säännöksissä mainitut hyödyntämiskäsittelyt ole tarpeen.
44. Kuten edellä on todettu, aineen luokittelemiseksi jätteeksi on ratkaisevaa, hävittääkö sen haltija sen, aikooko hän hävittää sen tai onko hänellä velvollisuus hävittää se. Tätä on tutkittava kaikkien seikkojen valossa. Tällöin on otettava huomioon direktiivin tavoitteet ja pidettävä huolta, ettei sen tehokkuuteen vaikuteta.(31)
45. Aineen käsittelytapa tai käyttötapa eivät ole ratkaisevia arvioitaessa, onko se jätettä.(32) Myöskään se tosiseikka, että ainetta voidaan hyödyntää taloudellisesti tai että sen hyödyntäminen tapahtuu ympäristöä vahingoittamatta, ei vaikuta sen jätteen ominaisuuteen.(33)
46. Sitä vastoin merkittävänä indisiona jäteluonteesta yhteisöjen tuomioistuin pitää sitä, että aine on tuotantoprosessista syntyvä jäämä eli tuote, jota ei sellaisenaan ole pyritty tuottamaan myöhempää käyttöä varten.(34) Vain tiettyjen ankarien edellytysten täyttyessä tuotannossa syntyviä aineita voidaan pitää sivutuotteina, jotka eivät ole jätteitä; näin on silloin, kun niiden ”uudelleenkäyttö ilman edeltäviä muuntamistoimia ja tuotantoprosessin jatkeena on varmaa”.(35) Se seikka, että esineelle tai aineelle ei enää sen kuluttamisen tai käyttämisen jälkeen ole käyttöä alkuperäisessä tarkoituksessaan, on myös vahva indisio siitä, että sen haltija aikoo hävittää sen.
47. Riidanalainen säännös on selvästi ristiriidassa näiden toteamusten kanssa. Se koskee tuotanto‑ ja kulutusjäämiä, joita jo ensisijaisesti on pidettävä jätteenä. Siinä ei jätetä mitään harkinnanvaraa kaikkien olosuhteiden huomioon ottamiseksi, vaan sen ytimenä on aineen käyttö (esikäsittelyllä tai ilman) tuotanto‑ ja kulutuskierrossa, vaikkei tämä oikeuskäytännön mukaan annakaan mitään viitettä jätteen ominaisuudesta. Siinä jätetään jätteen käsitteen ulkopuolelle jopa sellaiset tuotanto‑ ja kulutusjäämät, jotka ennen niiden uudelleenkäyttöä on vielä ”käsiteltävä ennalta” (tämä ei kuitenkaan saa olla hyödyntämistä).
48. Kuten komissio toteaa havainnollisesti, riidanalaisen säännöksen mukaan useat eurooppalaiseen jäteluetteloon(36) kuuluvat aineet, jotka epäilemättä on luokiteltava jätteeksi, jäisivät tämän käsitteen ulkopuolelle. Komissio mainitsee seuraavat esimerkit: metallipakkaukset (jätenimike 15 01 04), romuajoneuvoista peräisin oleva metalli (16 01 17 ja 16 01 18), metallipitoiset rakennus‑ ja purkujätteet (17 09), paperipakkaukset (15 01 01), jätteiden mekaanisesta käsittelystä peräisin oleva paperi ja kartonki (19 12 01) sekä yhdyskuntajätteenä erikseen kerätty jätepaperi (20 01 01). Vaikkei maininta jäteluettelossa olekaan oikeudellisesti viime kädessä ratkaiseva aineen luokittelulle, on sillä kuitenkin indisiovaikutus.
49. Tässä yhteydessä on viitattava myös yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Mayer Parry Recycling(37) antamaan tuomioon. Tämän asian kohteena oli kysymys siitä, milloin metalliset pakkausjätteet menettävät ominaisuutensa jätteenä. Yhteisöjen tuomioistuin tuli siihen tulokseen, että metalliromun käsittely pienentämällä ja lajittelemalla ei vaikuta sen ominaisuuteen jätteenä. Vasta, kun se sulatetaan masuunissa teräsharkkojen, ‑levyjen tai ‑vyyhtien valmistamiseksi, tulee jätteestä uusi tuote.
50. Decreto Leggen nro 138/02 14 §:n mukaan aine, jonka yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Mayer Parry Recycling selvästi luokitellut jätteeksi, olisi jätettävä jätteen määritelmän ulkopuolelle.(38) Käytetyt metallipakkaukset ovat nimittäin kulutusjäämä, joka esikäsittelyn jälkeen (pienennys ja lajittelu) saatetaan samanlaiseen tuotantoprosessiin (sulattaminen masuunissa). Yksin tämä esimerkki osoittaa, että kyseessä oleva Italian lainsäädäntö johtaa myös käytännössä tuloksiin, jotka eivät ole yhteensoveltuvia jätteitä koskevien yhteisön oikeuden säännösten kanssa.
51. Tämän vuoksi toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 75/442 kanssa ristiriidassa on jätteen käsitteen konkretisoiva jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan tuotanto‑ tai kulutusjäämät eivät ole jätteitä,
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti tai objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa ilman edeltävää käsittelyä tai aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa sen jälkeen, kun niitä on ensin käsitelty, kuitenkin niin, etteivät direktiivin II B liitteessä ja samansisältöisissä kansallisissa säännöksissä mainitut hyödyntämiskäsittelyt ole tarpeen.
D Mikä vaikutus kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevalle rikosoikeudenkäynnille on sillä, että jäsenvaltion lainsäädäntö on ristiriidassa direktiivin 75/442 kanssa.
52. Jotta kansalliselle tuomioistuimelle voitaisiin antaa sen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi hyödyllinen vastaus, on tutkittava, mikä vaikutus tässä ehdotetulla direktiivin 75/442 tulkinnalla on rikosoikeudenkäynnille.
53. Oikeuskäytännössä on jo todettu, että direktiivillä ei voi itsessään ja sen soveltamiseksi annetusta jäsenvaltion sisäisestä lainsäädännöstä riippumatta olla sellaista vaikutusta, että direktiivin säännöksiä rikkovien henkilöiden rikosoikeudellinen vastuu määritetään tai sitä ankaroitetaan direktiivin perusteella.(39)
54. Tämä toteamus ilmenee ensinnäkin siitä periaatteesta, että rangaistusten on perustuttava lakiin (nullum crimen, nulla poena sine lege),(40) mikä periaate kuuluu yleisiin oikeusperiaatteisiin, jotka ovat jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen perustana, ja se on myös ankkuroitu ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojasta tehdyn yleissopimuksen 7 artiklaan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan(41) 49 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen kohtaan.(42) Tämän periaatteen perusteella, joka myös kieltää rangaistussäännösten laajentavan tulkinnan syytetyn vahingoksi, on direktiivinmukaiselle tulkinnalle asetettu rikosoikeudenkäynnissä tarkat rajat.(43)
55. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin on perustanut säännön siitä, ettei direktiiviin voida vedota välittömästi rikosoikeudellisen vastuun määrittämiseksi tai ankaroittamiseksi, siihen, että direktiivillä itsessään ei voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille.(44)
56. Julkisasiamies Ruiz‑Jarabo Colomer on tarkastellut periaatetta siitä, ettei direktiivillä voida luoda velvoitteita yksityisille oikeussubjekteille, viimeksi asiassa Pfeiffer direktiivin välittömän sovellettavuuden osalta kahden yksityishenkilön välillä.(45) Hän on tosin itse viitannut siihen, että rikosoikeudenkäynnissä, jossa yksityinen oikeussubjekti ja valtio ovat vastakkain, pätevät eri perusteet.(46) Lopputuloksena on siis, ettei direktiivin välitön oikeusvaikutus voi ainakaan rikosoikeudenkäynnissä johtaa siihen, että yksityisille oikeussubjekteille luotaisiin velvoitteita.
57. Nyt esillä olevassa asiassa ratkaiseva ei kuitenkaan ole mikään niistä syistä, joiden perusteella yhteisöjen tuomioistuin on rajoittanut direktiivin välitöntä sovellettavuutta rikosoikeudenkäynnissä.
58. Ensinnäkään asia ei koske rangaistusten laillisuusperiaatetta, koska direktiivin 75/442 välittömällä soveltamisella kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan asiaan ei olisi sitä vaikutusta, että rikosoikeudellinen vastuu perustuisi yksinomaan direktiiviin ja se olisi riippumaton sen täytäntöönpanemiseksi annetuista kansallisista säännöksistä.(47) Jos vasta teon suorittamisen jälkeen annettua Decreto Leggeä nro 138/02 ei sovelleta, teon rangaistavuus perustuu tekoaikana voimassa olleeseen kansalliseen lainsäädäntöön, eli jälleen sovellettavaan yleiseen säännökseen direktiivin 75/442 täytäntöönpanosta (Decreto Legislativon nro 22/97 6 §). Direktiivillä olisi vain se vaikutus, että tekoajankohdan jälkeen annettua rangaistuksesta vapauttavaa säännöstä ei sovellettaisi.
59. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut yhdistetyissä asioissa Tombesi ym.(48) antamassaan tuomiossa, jonka perustana oli aivan samanlainen kansallinen oikeudellinen tilanne, seuraavaa:
”Lisäksi ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että silloin kun pääasioissa oikeudenkäynnin kohteena olevat teot tehtiin, ne olivat rangaistavia tekoja kansallisen oikeuden mukaan, ja että asetukset, joilla säädettiin, että tällaisiin tekoihin ei enää sovelleta presidentin asetuksessa 915/82 säädettyjä sanktioita, tulivat voimaan vasta myöhemmin. Tämän vuoksi ei ole tarpeen tutkia, miten laillisuusperiaate saattaisi vaikuttaa asetuksen N:o 259/93 soveltamiseen.”
60. Toiseksi ei ole myöskään välttämätön sellainen direktiivinmukainen tulkinta, joka voisi loukata kieltoa direktiivin laajentavasta tulkinnasta syytetyn vahingoksi. Teon rangaistavuuden perusteltavuus riippuu – jos Decreto Leggeä nro 138/02 ei sovelleta – yksinomaan Decreto Legislativosta nro 22/97, jossa on sama jätteen määritelmä kuin direktiivissä 75/442 ja jota ei sen vuoksi tarvitse tulkita laajentavasti, jotta direktiivin mukaiset vaatimukset täyttyisivät.
61. Lopuksi on todettava, että direktiivillä 75/442 ei nyt esillä olevassa asetelmassa luoda yksityisille oikeussubjekteille velvoitteita. Kysymys yksityisille oikeussubjekteille kuuluvista velvoitteista on ratkaistava sen oikeudellisen tilanteen mukaan, joka vallitsi kyseessä olevan toiminnan aikana, koska velvoitteita voidaan luoda ainoastaan tulevaisuudessa tapahtuvan toiminnan suhteen. Velvoitteita ei voida luoda taannehtivasti. Silloin, kun riidan kohteena oleva romujen kuljetus suoritettiin, huomioon otettavat säännökset ja määritelmät sisältyivät kuitenkin yksinomaan Decreto Legislativoon nro 22/97, eikä välitöntä turvautumista direktiiviin tarvita.
62. Asia pitäisi ehkä arvioida toisin, jos teko olisi suoritettu Decreto Leggen nro 138/02 antamisen jälkeen. Sen säännökset ovat johtaneet mm. niiden velvoitteiden rajoittamiseen, jotka koskivat tuotanto‑ ja kulutusjäämien käsittelyä. Jos Decreto Leggeä nro 138/02 jätettäisiin tänä ajankohtana soveltamatta, voitaisiin ennemminkin puhua siitä, että direktiivin välitön soveltaminen luo velvoitteita.
63. Nyt esillä olevassa asiassa direktiivin välitön soveltaminen voisi kuitenkin olla ristiriidassa sen periaatteen kanssa, että on sovellettavaa lievempää rangaistussäännöstä, jos sellainen on tullut voimaan teon jälkeen tekoaikana voimassa olleen rangaistussäännöksen sijaan.
64. Lievemmän rangaistussäännöksen taannehtivan soveltamisen periaate, joka on tunnustettu melkein kaikkien yhteisön jäsenvaltioiden lainsäädännössä (ei kuitenkaan esimerkiksi Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa), otettiin myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan kolmanteen alakohtaan. Lisäksi se on otettu epäselvyyksien vuoksi toteutettavia hallinnollisia seuraamuksia koskevaan yhteisön oikeuden sekundäärilainsäädäntöön yhteisön taloudellisten intressien kustannuksella.(49)
65. Asiassa Allain antamassaan tuomiossa(50) yhteisöjen tuomioistuin on implisiittisesti tunnustanut tämän periaatteen todetessaan, että toiminta, joka alun perin on ollut yhteisön oikeuden vastaista ja on sen vuoksi kansallisen lainsäädännön nojalla rangaistavaa, voidaan kansallisia prosessiperiaatteita (erityisesti lievemmän rangaistussäännöksen taannehtivan soveltamisen periaatetta) soveltaen arvioida uudelleen, jos tosiseikat ja oikeudellinen tilanne ovat jälkikäteen muuttuneet.
66. Tästä kaikesta seuraa, ettei tätä periaatetta ole pidettävä pelkästään puhtaasti kansallisena periaatteena, vaan myös yhteisön oikeuden yleisenä oikeusperiaatteena, joka kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon tulkitessaan direktiivin 75/442 täytäntöönpanemiseksi annettua kansallista lainsäädäntöä.(51)
67. Vaikka Decreto Legge nro 138/02 ei itse olekaan rangaistussäännös, siinä otetaan kuitenkin käyttöön syytetylle edullisempi jätteen käsitteen tulkinta ja siten myös Decreto Legislativossa nro 22/97 säännellyt tekotunnusmerkistöt, jotka edellyttävät jätteen olemassaoloa.
68. Voisi kuitenkin olla poissuljettua, että Decreto Leggeä nro 138/02 sovellettaisiin ”lievempänä rangaistussäännöksenä” taannehtivasti ennen sen antamista tehtyihin tekoihin siltä osin kuin se on ristiriidassa direktiivin 75/442 kanssa.
69. Peruste lievemmän rangaistussäännöksen taannehtivaan soveltamiseen on näkemys siitä, että syytettyä ei pitäisi tuomita menettelystä, joka lainsäätäjän (muuttuneen) mielipiteen mukaan ei enää ole asian käsittelyn aikaan rangaistavaa. Hänen on saatava siis hyväkseen muuttuneet lainsäädännölliset arvioinnit. Näin säilytetään oikeusjärjestyksen johdonmukaisuus. Lisäksi lievemmän lain taannehtivassa soveltamisessa otetaan huomioon se, että rangaistuksen tavoitteet ovat yleis‑ ja erityisestäviä, jos kyseessä oleva toiminta ei enää ole rangaistavaa.
70. Tämä osoittaa, että periaatteen perustana ovat viime sijassa kohtuullisuusarvioinnit, joilla ei ole samaa korkeaa asemaa kuin esimerkiksi rangaistusten lakienmukaisuuden periaatteella (oikeusvaltioperiaate ja oikeusvarmuuden periaate). Tämän vuoksi monissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä sallitaan myös poikkeukset tästä periaatteesta, esimerkiksi silloin, kun rangaistavuus perustuu jo ennalta määräaikaiseksi säädettyyn lakiin.
71. Yhteisön oikeuteen liittyvässä tapauksessa on kuitenkin otettava huomioon se, jos myöhemmin annetun lievemmän rangaistussäännöksen perustavana olevat kansallisen lainsäätäjän näkemykset ovat ristiriidassa yhteisön lainsäätäjän kyseistä alaa koskevien näkemysten kanssa. Kärjistäen voitaisiin todeta, että jälkikäteen annettu laki ei ole sovellettavissa oleva
lievempi rangaistussäännös.
72. Ei ole näkyvissä mitään syytä siihen, minkä vuoksi yksityisten oikeussubjektien hyväksi pitäisi soveltaa taannehtivasti kansallisen lainsäätäjän muuttunutta näkemystä, joka on ristiriidassa muuttumattomana pysyneiden yhteisön säännösten kanssa.(52) Oikeusjärjestyksen yhdenmukaisuus edellyttää ennemminkin, että ensisijaisesti sovellettavaa yhteisön oikeutta noudatetaan. Lisäksi myöskään rangaistusten yleis‑ ja erityisestävyys ei jää ottamatta huomioon, jos toiminta on yhteisön oikeuden mukaan edelleen rangaistavaa.
73. Yhteisöjen tuomioistuimen toteamukset asiassa Allain(53) eivät ole ristiriidassa tässä esitettyjen näkemysten kanssa. Toisin kuin nyt esillä olevassa asiassa tosiasialliset ja yhteisön oikeuden
mukaiset puitteet olivat asiassa Allain muuttuneet jälkikäteen syytetyn hyväksi. Tätä asetelmaa ei voida verrata siihen, että kansallisella tasolla otetaan jälkikäteen käyttöön syytetylle edullinen, mutta yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa oleva sääntely.
74. Myöskään lievemmän rangaistussäännöksen taannehtivan vaikutuksen periaate ei estä direktiivin 75/442 välitöntä sovellettavuutta kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa yhtä vähän kuin rangaistusten laillisuusperiaate. Direktiivin huomioon ottaminen ei myöskään johda velvollisuuksien luomiseen, vaan sillä on ainoastaan välillisiä negatiivisia vaikutuksia syytetyille. Tämä ei kuitenkaan vapauta kansallista tuomioistuinta EY 249 artiklan kolmannesta kohdasta ja EY 10 artiklasta sille johtuvista velvoitteista soveltaa direktiiviä 75/442.(54)
75. Lopputuloksena on tämän vuoksi todettava, että ennakkoratkaisupyynnön esittävällä tuomioistuimella on velvollisuus noudattaa direktiiviä 75/442 siten, että se jättää soveltamatta teon jälkeen annettua lievempää rangaistussäännöstä, jos tämä säännös on ristiriidassa direktiivin kanssa.
V Ratkaisuehdotus
76. Edellä tarkasteltujen näkemysten perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaa ennakkoratkaisukysymykset esittäneelle Tribunale penale di Ternille seuraavat vastaukset:
1) Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY kanssa on ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan jätteen määritelmä täyttyy vain silloin, kun aineen tai esineen haltija hävittää, aikoo hävittää tai hänellä on velvollisuus hävittää se silloin, kun aine tai esine saatetaan sellaiseen huolehtimis‑ tai hyödyntämismenettelyyn, josta säädetään direktiivin liitteissä II A ja II B ja samansisältöisissä kansallisissa säännöksissä ja kun tähän on olemassa vastaava tahto tai velvollisuus.
2) Direktiivin 75/442 kanssa ristiriidassa on jätteen käsitteen konkretisoiva jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan tuotanto‑ tai kulutusjäämät eivät ole jätteitä,
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti tai objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa ilman edeltävää käsittelyä tai aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle
– jos niitä voidaan käyttää ja tosiasiallisesti ja objektiivisesti käytetään uudelleen samassa tai samankaltaisessa taikka erilaisessa tuotanto‑ tai kulutuskierrossa sen jälkeen, kun niitä on ensin käsitelty, kuitenkin niin, etteivät direktiivin liitteessä B ja samansisältöisessä kansallisessa laissa mainitut hyödyntämiskäsittelyt ole tarpeen.
3) Jäsenvaltion tuomioistuimella on velvollisuus noudattaa direktiiviä 75/442 siten, että se jättää soveltamatta teon jälkeen annettua lievempää rangaistussäännöstä, jos tämä säännös on ristiriidassa direktiivin kanssa.
(1) .
(2)
–	Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/442/ETY (EYVL L 194, s. 39, sellaisena kuin se on muutettuna jätteistä annetun direktiivin 75/442/ETY muuttamisesta 18 päivänä maaliskuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32) ja jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY liitteiden II A ja II B mukauttamisesta 24 päivänä toukokuuta 1996 tehdyllä komission päätöksellä 96/350/EY (EYVL L 135, s. 32).
(3)
–	GURI nro 38, 15.2.1997.
(4)
–	GURI nro 158, 8.7.2002.
(5)
–	GURI nro 187, 10.8.2002.
(6)
–	Asia C‑168/95, Arcaro, tuomio 26.9.1996 (Kok. 1996, s. I‑4705, 37 kohta).
(7)
–	Asia C‑415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4921, 59 kohta).
(8)
–	Asia C‑379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001 (Kok. 2001, s. I‑2099, 39 kohta).
(9)
–	Ks. asia C‑341/94, Allain, tuomio 26.9.1996 (Kok. 1996, s. I‑4631, 12 kohta) ja asia C‑235/02, Saetti ja Frediani, määräys 15.1.2004 (26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), joissa yhteisöjen tuomioistuin viittaa yhdistetyissä asioissa Tombesi ym. annetussa tuomiossa (yhdistetyt asiat C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ja C‑224/95, Tombesi ym., tuomio 25.6.1997, Kok. 1997, s. I‑3561, 42 ja 43 kohta) esitettyyn toteamukseen, joka ei kuitenkaan ole tältä osin aivan selvä.
(10)
–	Ks. tästä jäljempänä 64 ja 66 kohta.
(11)
–	Ks. tästä jäljempänä 67 kohta.
(12)
–	Asia C‑311/99, Caterino, määräys 29.5.2001 (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(13)
–	Vrt. myös edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa Saetti ja Frediani annettu määräys.
(14)
–	Yhdistetyt asiat C‑74/95 ja C‑129/95, X, tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I‑6609).
(15)
–	Edellä alaviitteessä 6 mainittu asia.
(16)
–	Asia 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, tuomio 8.10.1987 (Kok. 1987, s. 3969, Kok. Ep. IX, s. 215).
(17)
–	Yhdistetyt asiat C‑418/97 ja C‑419/97, ARCO Chemie Nederland ym., tuomio 15.6.2000 (Kok. 2000, s. I‑4475, 38 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asia C‑9/00, Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, tuomio 18.4.2002 (Kok. 2002, s. I‑3533, 23 kohta), sekä asiassa C‑1/03, Van de Walle, 29.1.2004 esittämäni ratkaisuehdotus (ratkaisuehdotuksen 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(18)
–	Jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta tehdyn komission päätöksen 94/3/EY ja vaarallisista jätteistä annetun neuvoston direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta tehdyn neuvoston päätöksen 94/904/EY korvaamisesta 3 päivänä toukokuuta 2000 tehty komission päätös 2000/532/EY (EYVL L 226, s. 1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna jäteluetteloa koskevan komission päätöksen 2000/532/EY muuttamisesta 23 päivänä heinäkuuta 2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/573/EY (EYVL L 203, s. 18).
(19)
–	Vrt. edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 22 kohta sekä edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Van de Walle, ratkaisuehdotuksen 26 kohta.
(20)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 73 kohta ja edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 24 kohta.
(21)
–	Direktiivin 75/442 ensimmäinen perustelukappale.
(22)
–	Direktiivin 75/442 muuttamisesta annetun, alaviitteessä 2 mainitun direktiivin 91/156 kolmas perustelukappale.
(23)
–	Vrt. edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 42 kohta.
(24)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 82 kohta ja edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 27 kohta.
(25)
–	Edellä alaviitteessä 9 mainitut yhdistetyt asiat Tombesi ym., tuomion 52 kohta ja edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 29 kohta.
(26)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 49 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 27 kohta.
(27)
–	Direktiivin 75/442 ensimmäinen perustelukappale.
(28)
–	Asia C‑318/98, Fornasar ym., tuomio 22.6.2000 (Kok. 2000, s. I‑4785, 46 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(29)
–	Vaarallisista jätteistä 12 päivänä joulukuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi 91/689/ETY (EYVL L 377, s. 20), sellaisena kuin se on muutettuna 27.6.1994 annetulla neuvoston direktiivillä 94/31/EY (EYVL L 168, s. 28).
(30)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 41 ja 42 kohta.
(31)
–	Ks. edellä 31 kohta.
(32)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 64 kohta.
(33)
–	Yhdistetyt asiat C‑206/88 ja C‑207/88, Vessoso ja Zanetti, tuomio 28.3.1990 (Kok. 1990, s. I‑1461, 9 kohta) ja asia C‑129/96, Inter‑Environnement Wallonie, tuomio 18.12.1997 (Kok. 1997, s. I‑7411, 31 kohta).
(34)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 32 kohta ja edellä alaviitteessä 17 mainitut yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 83–87 kohta.
(35)
–	Edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Palin Granit, tuomion 36 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin on hiljattain todennut, että tiettyjä öljynjalostuksen sivutuotteita (öljykoksi), joita tuotetaan tarkoituksellisesti niiden käyttämiseksi polttoaineena, ei ole tiettyjen edellytysten täyttyessä luokiteltava jätteeksi (edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Saetti ja Frediani, määräyksen 42 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(36)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 18.
(37)
–	Asia C‑444/00, Mayer Parry Recycling, tuomio 19.6.2003 (Kok. 2003, s. I‑6163).
(38)
–	Se, että tässä yhteydessä myös esille tullut aineen hyödyntämisen määritelmä sisältyy pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 94/62/EY (EYVL L 365, s. 10), ei sulje pois sitä, että yhteisöjen tuomioistuimen toteamuksia jätteen käsitteestä sovelletaan nyt esillä olevassa asiassa. Direktiivissä 94/62 viitataan nimittäin jätteen määritelmän osalta direktiiviin 75/442.
(39)
–	Asia 14/86, Pretore di Saló, tuomio 11.6.1987 (Kok. 1987, s. 2545, Kok. Ep. IX, s. 111, 20 kohta); edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Arcaro, tuomion 36 kohta ja asia C‑60/02, X, tuomio 7.1.2004 (61 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(40)
–	Julkisasiamies Ruiz‑Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa C‑74/95 ja C‑129/95, X, ratkaisuehdotus 18.6.1996 (Kok. 1996, s. I‑6612, 43 kohta). Julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ja C‑224/95, Tombesi ym., ratkaisuehdotus 24.10.1996 (Kok. 1996, s. I‑3564, 37 kohta).
(41)
–	EYVL 2000, C 364, s. 1.
(42)
–	Edellä alaviitteessä 25 mainitut yhdistetyt asiat C‑74/94 ja C‑129/95, tuomion 25 kohta viittauksineen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen seuraaviin tuomioihin: Kokkinakis, tuomio 25.5.1993, A‑sarja, nro 260‑A, 52 kohta ja S. W. v. Yhdistynyt kuningaskunta ja C. R. v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 22.11.1995, A‑sarja, nro 335‑B, 35 kohta ja nro 335‑C, 33 kohta. Vrt. myös asia 63/83, Kirk, tuomio 10.7.1984 (Kok. 1984, s. 2689, Kok. Ep. VII, s. 605, 22 kohta).
(43)
–	Ks. tästä erityisesti edellä alaviitteessä 14 mainitut yhdistetyt asiat C‑74/95 ja C‑129/95, tuomion 24 ja 25 kohta; lisäksi edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Kolpinghuis Nijmegen, tuomion 13 kohta ja edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Arcaco, tuomion 42 kohta.
(44)
–	Edellä alaviitteessä 39 mainittu asia Pretore di Saló, tuomion 19 kohta ja edellä alaviitteessä 6 mainittu asia Arcaro, tuomion 36 kohta, joissa kummassakin viitataan asiassa 152/84, Marshall, 26.2.1986 annettuun tuomioon (Kok. 1986, s. 723, Kok. Ep. VIII, s. 457, 48 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 9 mainitut yhdistetyt asiat Tombesi ym., tuomion 42 kohta ja edellä alaviitteessä 14 mainitut yhdistetyt asiat C‑74/95 ja C‑129/95, tuomion 23 kohta.
(45)
–	6.5.2003 annettu ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa C‑397/01–C‑403/01 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Koska yhteisöjen tuomioistuimen mielestä näin ollen otettiin esiin periaatekysymys direktiivin välittömästä oikeusvaikutuksesta kahden yksityisen oikeussubjektin välisissä suhteissa, asia siirrettiin suuren jaoston käsiteltäväksi ja asian suullinen käsittely aloitettiin uudestaan. Julkisasiamies vahvisti kantansa 27.4.2004 antamassaan ratkaisuehdotuksessa.
(46)
–	Yhdistetyissä asioissa C‑397/01 – C‑403/01, Pfeiffer, 27.4.2004 esitetyn (toisen) ratkaisuehdotuksen 38 kohta.
(47)
–	Ks. tältä osin edellä alaviite 39.
(48)
–	Edellä alaviitteessä 9 mainitut yhdistetyt asiat, tuomion 43 kohta. Ks. lisäksi edellä alaviitteessä 9 mainittu asia Saetti ja Frediani, määräyksen 26 kohta.
(49)
–	Vrt. Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18 päivänä joulukuuta 1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 (EYVL L 312, s. 1) 2 artiklan 2 kohta.
(50)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 9.
(51)
–	Julkiasiamies Fennelly on asiassa C‑341/94, Allain, 7.3.1996 esittämässään ratkaisuehdotuksessa (Kok. 1996, s. I‑4633, 43 kohta) jo tarkastellut kysymystä siitä, onko kyseessä yhteisön oikeuden periaate, mutta hän on jättänyt vastaamatta tähän kysymykseen.
(52)
–	Asia on toisin, jos tekoaikana voimassa ollut rangaistussäännös oli lievempi. Tässä tapauksessa on rangaistusten laillisuusperiaatteen nojalla sovellettava tätä lakia myös silloin, kun se on ristiriidassa direktiivin kanssa (vrt. edellä alaviitteessä 39 mainittu asia C‑60/02, tuomion 63 kohta).
(53)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 9.
(54)
–	Asia C‑201/02, Delena Wells, tuomio 7.1.2004 (57 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asiassa C‑127/02, Landelijke Vereninging tot Behoud van de Waddenzee ym., 29.1.2004 esittämäni ratkaisuehdotus (ratkaisuehdotuksen 146 kohta ja sitä seuraavat kohdat, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).