62019CO0399
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (kymmenes jaosto)
29 päivänä huhtikuuta 2020 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Sähköiset viestintäverkot ja –palvelut – Direktiivi 2002/20/EY – 12 artikla – Sähköistä viestintäpalvelua tai ‑verkkoa tarjoaville yrityksille asetettavat hallinnolliset maksut – Kansallisen sääntelyviranomaisen hallinnolliset kustannukset, jotka voidaan kattaa maksulla – Hallinnollisia kustannuksia ja perittyjen hallinnollisten maksujen kokonaismäärää koskeva vuosikatsaus
Asiassa C‑399/19,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia) on esittänyt 11.4.2019 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 22.5.2019, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
vastaan
BT Italia SpA,
Basictel SpA,
BT Enia Telecomunicazioni SpA,
Telecom Italia SpA,
Postepay SpA, aiemmin PosteMobile SpA, ja
Vodafone Italia SpA,
Telecom Italia SpA:n,
Fastweb SpA:n,
Wind Tre SpA:n,
Sky Italia SpA:n,
Vodafone Omnitel BV:n ja
Vodafone Italia SpA:n
osallistuessa asian käsittelyyn,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis (esittelevä tuomari) sekä tuomarit E. Juhász ja C. Lycourgos,
julkisasiamies: M. Campos Sánchez-Bordona,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
BT Italia SpA, Basictel SpA ja BT Enia Telecomunicazioni SpA, edustajinaan R. Caiazzo, S. Fienga ja F. Costantini, avvocati,
–
Telecom Italia SpA, edustajinaan F. Cardarelli, F. Lattanzi ja F. S. Cantella, avvocati,
–
Postepay SpA ja Fastweb SpA, edustajinaan F. Pacciani ja V. Mosca, avvocati,
–
Vodafone Italia SpA, edustajinaan V. Cerulli Irelli ja M. Libertini, avvocati,
–
Wind Tre SpA, edustajinaan B. Caravita di Toritto, R. Santi ja S. Fiorucci, avvocati,
–
Sky Italia SpA, edustajinaan O. Grandinetti, D. Majori ja A. A. Di Todaro, avvocati,
–
Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajinaan R. Guizzi, S. Fiorentino ja P. G. Marrone, avvocati dello Stato,
–
Belgian hallitus, asiamiehinään P. Cottin, J.-C. Halleux ja C. Pochet, avustajinaan P. Vernet, S. Depré ja M. Lambert de Rouvroit, avocats,
–
Liettuan hallitus, asiamiehinään K. Dieninis ja R. Dzikovič,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään L. Malferrari, G. Braun ja L. Nicolae,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian perustellulla määräyksellä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artiklan mukaisesti,
on antanut seuraavan
määräyksen
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 21), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (EUVL 2009, L 337, s. 37) (jäljempänä valtuutusdirektiivi), 12 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (viestintävalvontaviranomainen, Italia; jäljempänä valvontaviranomainen) ja toisaalta BT Italia SpA, Basictel SpA, BT Enia Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA, Postepay SpA, aiemmin PosteMobile SpA, ja Vodafone Italia SpA ja jossa on kyse maksusta, joka sähköisen viestinnän ja mediapalvelujen alan toimijoiden on maksettava kyseiselle viranomaiselle ja jota kyseisiä yhtiöitä vaaditaan maksamaan vuosilta 2014–2016.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 33), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140 (jäljempänä puitedirektiivi), 3 artiklan 3 a kohdassa säädetään seuraavaa:
”Markkinoiden ennakkosääntelystä tai tämän direktiivin 20 tai 21 artiklassa tarkoitetusta yritysten välisten riitojen ratkaisemisesta vastaavien kansallisten sääntelyviranomaisten on oltava toiminnassaan riippumattomia eivätkä ne saa pyytää tai ottaa vastaan miltään muulta elimeltä ohjeita sellaisten tehtävien hoitamisessa, jotka niille on annettu [unionin] lainsäädännön täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön nojalla – –
– –”
4
Puitedirektiivin 16 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on suoritettava analyysi merkityksellisistä markkinoista ottaen huomioon suosituksessa yksilöidyt markkinat sekä ottaen suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämä analyysi suoritetaan tarvittaessa yhteistyössä kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa.
2.   Jos kansallisen sääntelyviranomaisen on tämän artiklan 3 tai 4 kohdan, direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 17 artiklan tai direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) 8 artiklan nojalla tehtävä päätös siitä, onko sen tarpeen asettaa, pitää voimassa, muuttaa tai poistaa tiettyjä yrityksiä koskevia velvoitteita, sen on tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetun markkina-analyysinsä perusteella määriteltävä, vallitseeko merkityksellisillä markkinoilla todellinen kilpailu.
– –”
5
Valtuutusdirektiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajille voidaan asettaa hallinnollisia maksuja, joilla rahoitetaan kansallisen sääntelyviranomaisen toiminta, joka liittyy valtuutusjärjestelmän hallinnointiin ja käyttöoikeuksien myöntämiseen. Tällaiset hallinnolliset maksut saisivat kattaa ainoastaan tästä toiminnasta aiheutuvat todelliset hallinnolliset kustannukset. Tämän vuoksi kansallisten sääntelyviranomaisten varainkeruun ja ‑käytön avoimuutta olisi lisättävä tekemällä vuotuinen selvitys kerättyjen hallinnollisten maksujen kokonaismäärästä ja aiheutuneista hallinnollisista kustannuksista. Näin yritykset voivat varmistua siitä, että hallinnolliset kustannukset ja perityt hallinnolliset maksut ovat tasapainossa.”
6
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään sähköisiin viestintäverkkoihin ja ‑palveluihin sovellettavasta yleisvaltuutuksesta. Mainitun direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa annetun määritelmän mukaan ”yleisvaltuutuksella” tarkoitetaan ”jäsenvaltion vahvistamaa oikeudellista kehystä, jolla turvataan oikeus sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamiseen ja jossa asetetaan alakohtaisia velvollisuuksia, joita voidaan soveltaa kaikkiin tai tietyntyyppisiin sähköisiin viestintäverkkoihin ja ‑palveluihin tämän direktiivin mukaisesti”.
7
Saman direktiivin 5 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat myöntää yksittäisiä radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä koskevia oikeuksia, jos se on tätä varten välttämätöntä.
8
Valtuutusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) 5 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 6 ja 8 artiklan ja direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 17 artiklan mukaisesti sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjoajille tai mainitun direktiivin mukaisesti yleispalveluvelvollisuuden alaisiksi nimetyille sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjoajille mahdollisesti asetetut erityisvelvollisuudet on oikeudellisesti erotettava yleisvaltuutukseen perustuvista oikeuksista ja velvollisuuksista. Jotta järjestelmä olisi yritysten kannalta avoin, yleisvaltuutuksessa on viitattava niihin perusteisiin ja menettelyihin, joita sovelletaan määrättäessä tällaisia erityisvelvollisuuksia yksittäisille yrityksille.”
9
Valtuutusdirektiivin 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Hallinnolliset maksut”, säädetään seuraavaa:
”1.   Yleisvaltuutuksen mukaisesti palvelua tai verkkoa tarjoaville tai käyttöä koskevan oikeuden saaneille yrityksille asetetut hallinnolliset maksut on:
a)
määriteltävä niin, että ne kattavat kokonaisuudessaan ainoastaan yleisvaltuutusjärjestelmän, käyttöä koskevien oikeuksien ja 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen erityisvelvollisuuksien hallinnoinnista, valvonnasta ja toteuttamisesta aiheutuvat hallinnolliset kustannukset, joihin voivat sisältyä kustannukset, jotka aiheutuvat kansainvälisestä yhteistyöstä, yhdenmukaistamisesta ja standardisoinnista, markkina-analyyseista, ehtojen ja velvollisuuksien noudattamisen seurannasta sekä muusta markkinoiden valvonnasta, samoin kuin sekundäärilainsäädännön ja hallinnollisten päätösten, kuten käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevien päätösten valmistelusta ja voimaan saattamisesta; ja
b)
määrättävä yksittäisille yrityksille puolueettomalla, avoimella ja oikeasuhteisella tavalla, jolla saadaan hallinnolliset lisäkustannukset ja niistä aiheutuvat maksut saadaan mahdollisimman pieniksi.
2.   Jos kansalliset sääntelyviranomaiset perivät hallinnollisia maksuja, niiden on julkaistava vuosikatsaus hallinnollisista kustannuksistaan ja perittyjen hallinnollisten maksujen kokonaismäärästä. Näitä maksuja on tarkistettava asianmukaisesti perittyjen hallinnollisten maksujen kokonaismäärän ja hallinnollisten kustannusten välinen erotus huomioon ottaen.”
10
Sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 7), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140 (jäljempänä käyttöoikeusdirektiivi), 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on [puitedirektiivin] 8 artiklassa säädettyihin tavoitteisiin pyrkiessään edistettävä tämän direktiivin säännösten mukaisia riittäviä käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä sekä palvelujen yhteentoimivuutta, ja tarvittaessa varmistettava ne täyttäen tehtävänsä tavalla, joka edistää tehokkuutta, kestävää kilpailua, tehokkaita investointeja ja innovointia ja antaa mahdollisimman suuren hyödyn loppukäyttäjille.
Kansallisten sääntelyviranomaisten on, tämän kuitenkaan rajoittamatta toimenpiteitä, joita voidaan 8 artiklan nojalla toteuttaa sellaisten yritysten osalta, joilla on huomattava markkinavoima, voitava erityisesti:
a)
jos se on välttämätöntä päästä päähän ‑liitettävyyden varmistamiseksi, asettaa velvollisuuksia yrityksille, joiden määräämisvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, mukaan lukien perustelluissa tapauksissa velvollisuus liittää verkkonsa yhteen, mikäli tätä ei ole vielä tehty,
ab)
perustelluissa tapauksissa ja siinä määrin kuin se on välttämätöntä asettaa yrityksille, joiden määräämisvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, velvollisuus tehdä palveluistaan yhteentoimivia,
b)
jos se on välttämätöntä sen varmistamiseksi, että jäsenvaltion määrittelemät digitaaliset radio- ja televisiolähetykset saatetaan loppukäyttäjän saataville, asettaa operaattoreille velvollisuus tarjota käyttöoikeutta muihin liitteessä I olevassa II osassa tarkoitettuihin toimintoihin oikeudenmukaisin, kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin.
2.   Edellä 1 kohdan mukaisesti asetettavien velvollisuuksien ja ehtojen on oltava puolueettomia, avoimia, oikeasuhteisia ja syrjimättömiä, ja ne on pantava täytäntöön [puitedirektiivin] 6, 7 ja 7 a artiklassa tarkoitettuja menettelyjä noudattaen.”
11
Käyttöoikeusdirektiivin 6 artikla koskee operaattoreille asetettavia ehdolliseen käyttöoikeuteen ja muihin toimintoihin liittyviä velvollisuuksia, ja sen 8 artikla velvollisuuksien asettamista, muuttamista tai poistamista.
12
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL 2002, L 108, s. 51), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY (EUVL 2009, L 337, s. 11; jäljempänä yleispalveludirektiivi), 17 artikla koskee sellaisten yritysten sääntelyä, joilla on huomattava markkinavoima vähittäispalvelumarkkinoilla.
Italian oikeus
13
Valtion yksi- ja monivuotisen talousarvion laatimista koskevista säännöksistä 23.12.2005 annetun lain nro 266 (vuoden 2006 talousarviolaki) (Legge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006); GURI nro 302, Supplemento ordinario, 29.12.2005) 1 §:n 65 momentissa säädetään seuraavaa:
”Vuodesta 2007 alkaen [valvontaviranomaisen] toimintakustannukset, siltä osin kuin niitä ei kateta valtion tulo- ja menoarviosta saatavalla rahoituksella, rahoitetaan voimassa olevassa lainsäädännössä yksityiskohtaisesti säädetyn mukaisesti maksuilla, joiden suuruudesta [kyseinen] viranomainen päättää harkintansa mukaan laissa säädettyjen enimmäismäärien puitteissa ja jotka maksetaan [sille] suoraan – –”
14
Kyseisen lain 1 §:n 66 momentissa säädetään, että vuoden 2006 osalta viestintäalan toimijoilta perittävän maksun määräksi vahvistetaan 1,5 promillea viimeisimpään ennen mainitun lain voimaantuloa hyväksyttyyn tilinpäätökseen kirjatuista tuloista ja että valvontaviranomainen voi seuraavien vuosien osalta muuttaa maksun määrää ja sitä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä siten, että maksu voi olla enintään 2 promillea viimeisimpään ennen kyseisen päätöksen tekemistä hyväksyttyyn tilinpäätökseen kirjatuista tuloista.
15
Sähköistä viestintää koskevasta koodeksista 1.8.2003 annetun asetuksen nro 259 (decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche; GURI nro 214, Supplemento ordinario, 15.9.2003), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä sähköistä viestintää koskeva koodeksi), 34 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Yleisvaltuutuksen nojalla verkkoja tai palveluja tarjoaville tai käyttöä koskevan oikeuden saaneille yrityksille voidaan 35 §:ssä tarkoitettujen maksujen lisäksi määrätä hallinnollisia maksuja, jotka kattavat kokonaisuudessaan ainoastaan yleisvaltuutusjärjestelmän, käyttöä koskevien oikeuksien ja 28 §:n 2 momentissa tarkoitettujen erityisvelvollisuuksien hallinnoinnista, valvonnasta ja toteuttamisesta aiheutuvat hallinnolliset kustannukset, joihin voivat sisältyä kustannukset, jotka aiheutuvat kansainvälisestä yhteistyöstä, yhdenmukaistamisesta ja standardisoinnista, markkina-analyyseista, ehtojen ja velvollisuuksien noudattamisen seurannasta sekä muusta markkinoiden valvonnasta, samoin kuin sekundäärilainsäädännön ja hallinnollisten päätösten, kuten käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevien päätösten, valmistelusta ja voimaan saattamisesta. Hallinnolliset maksut määrätään yksityisille yrityksille oikeasuhteisella, puolueettomalla ja avoimella tavalla, jolla hallinnolliset lisäkustannukset ja niistä aiheutuvat maksut saadaan mahdollisimman pieniksi.
2.   Ministeriön toimivaltaan kuuluvasta toiminnasta aiheutuvien hallinnollisten kustannusten kattamiseksi 1 momentissa tarkoitettujen hallinnollisten maksujen määrä vahvistetaan liitteessä 10.
2 bis.   Sääntelyä, valvontaa, riitojen ratkaisua sekä seuraamuksia koskevien tehtävien, jotka on osoitettu [valvontaviranomaiselle] 1 momentissa tarkoitetuilla aloilla, hoidosta kokonaisuudessaan aiheutuvien hallinnollisten kustannusten rahoittamiseksi samassa 1 momentissa tarkoitettujen hallinnollisten maksujen määrä määritetään 23.12.2005 annetun lain nro 266 1 §:n 65 ja 66 momentin mukaisesti osuutena tuloista, jotka yritykset ovat saaneet yleisvaltuutuksen tai käyttöä koskevien oikeuksien kattamasta toiminnasta.
2 ter.   Ministeriö yhdessä talous- ja valtiovarainministeriön kanssa ja [valvontaviranomainen] julkaisevat vuosittain 1 momentissa tarkoitetuista toiminnoista aiheutuvat hallinnolliset kustannukset sekä 2 ja 2 bis momentissa tarkoitettujen perittyjen maksujen kokonaismäärän. Näitä maksuja on tarkistettava asianmukaisesti ottaen huomioon perittyjen hallinnollisten maksujen kokonaismäärän ja hallinnollisten kustannusten välinen erotus.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
16
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Italia) hyväksyi 31.1, 13.2, 1.3 ja 17.3.2017 antamillaan tuomioilla kanteet, jotka
–
BT Italia, Basictel ja BT Enia Telecomunicazioni olivat nostaneet valvontaviranomaiselle maksettavan maksun määrän ja sen maksamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta vuoden 2015 osalta 6.11.2014 tehdystä valvontaviranomaisen päätöksestä 567/14 ja telemaattisen lomakkeen käyttöönotosta ja kyseisen maksun maksamista koskevien ohjeiden antamisesta tehdystä mainitun viranomaisen päätöksestä 87/15
–
PosteMobile oli nostanut valvontaviranomaiselle maksettavan maksun määrän ja sen maksamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta vuoden 2014 osalta tehdystä valvontaviranomaisen päätöksestä 547/13, telemaattisen lomakkeen käyttöönotosta ja kyseisen maksun maksamista koskevien ohjeiden antamisesta vuoden 2015 osalta tehdystä mainitun viranomaisen päätöksestä 71/14 ja saman viranomaisen kirjeestä, jolla tämä vaati mainitun maksun lisämäärän suorittamista vuodelta 2014
–
PosteMobile oli nostanut valvontaviranomaisen päätöksistä 567/14 ja 87/15 sekä kirjeestä, jolla kyseinen viranomainen vaati sille vuodelta 2015 maksettavan mainitun maksun lisämäärän suorittamista
–
Telecom Italia oli nostanut valvontaviranomaiselle maksettavan maksun määrän ja sen maksamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta vuoden 2016 osalta 5.11.2015 tehdystä valvontaviranomaisen päätöksestä 605/15 ja telemaattisen lomakkeen käyttöönotosta ja kyseisen maksun maksamista koskevien ohjeiden antamisesta 24.2.2015 tehdystä mainitun viranomaisen päätöksestä 34/16 ja
–
Vodafone Italia oli nostanut valvontaviranomaisen päätöksistä 605/15 ja 34/16.
17
Kyseinen tuomioistuin hyväksyi näiden yhtiöiden esittämät väitteet, kumosi viidellä tuomiolla edellisessä kohdassa mainitut valvontaviranomaisen päätökset ja katsoi, että kyseisen viranomaisen sille maksettavan maksun määrän laskemiseksi käyttämä maksuperusteen määrittämismenetelmä oli virheellinen siltä osin kuin siinä viitataan kaikkiin toimintoihin, jotka mainitun viranomaisen on asiaa koskevan säännöstön mukaan suoritettava, ja otetaan huomioon kaikki maksuvelvollisten toimijoiden saamat tulot, jolloin maksuperusteeseen sisältyy myös siihen kuulumattomia kustannuksia. Se katsoi tässä yhteydessä, että vuonna 2015 annetun sähköistä viestintää koskevan koodeksin 34 §:n 2 bis momenttia ei voida soveltaa pääasioissa, koska kyse oli uusista säännöksistä, joilla ei ole taannehtivaa vaikutusta. Niinpä se totesi, että 18.7.2013 annetun tuomion Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) mukaan valvontaviranomaiselle suoritettavalla maksulla on tarkoitus korvata ainoastaan sille sääntelytoiminnasta aiheutuneet kokonaismenot, joilla tarkoitetaan yleisvaltuutusjärjestelmään liittyvien oikeuksien myöntämisestä, hallinnoinnista, valvonnasta ja täytäntöönpanosta johtuvia, tyhjentävästi määriteltyjä menoja.
18
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio hyväksyi lisäksi sille esitetyn väitteen, jonka mukaan valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua vuosikatsausta ei ollut laadittu vuoden 2014 osalta, ja katsoi, että kyseinen katsaus oli julkistettava ennen vaatimusta valvontaviranomaiselle suoritettavan maksun maksamisesta.
19
Valvontaviranomainen on valittanut mainituista tuomioista Consiglio di Statoon (ylin hallintotuomioistuin, Italia). Viimeksi mainittu mainitsee, että sähköistä viestintää koskevan koodeksin 34 §:n 2 bis momentti annettiin sen välttämiseksi, että Euroopan komission aloittamassa rikkomusmenettelyssä nostettaisiin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne valtuutusdirektiivin 6 ja 12 artiklan puutteellisen täytäntöönpanon vuoksi. Koska ensimmäisen asteen tuomioistuin oli katsonut, ettei kyseisellä uudella säännöksellä ollut taannehtivaa vaikutusta, se ei ollut tutkinut, oliko säännös sopusoinnussa kyseisen direktiivin 12 artiklan kanssa, vaikka sitä sovellettiin ainakin ajallisesti kyseiselle viranomaiselle vuodelta 2016 suoritettavaan maksuun.
20
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää epäselvänä, ovatko mainitun 34 §:n 2 bis momentin antamista edeltävät ja sen jälkeiset kansalliset säännökset yhteensopivia unionin oikeuden kanssa. Se mainitsee, että Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, jonka käsiteltäväksi oli saatettu kysymys niiden toimintojen rajaamisesta, joista aiheutuvat hallinnolliset kustannukset voidaan ottaa huomioon valvontaviranomaisen rahoittamiseksi, päätteli 18.7.2013 annetun tuomion Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) perusteella, että unionin tuomioistuin oli rinnastanut valtuutusdirektiivin 12 artiklassa luetellut toiminnot pelkästään kansallisen sääntelyviranomaisen sääntelytoimintaan, kun taas ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä tällainen rinnastaminen ei ilmene kyseisestä säännöksestä eikä mainitusta tuomiosta. Se katsoo, ettei unionin tuomioistuin käsitellyt siinä pääasian kannalta olennaista kysymystä ”ennakkosääntelytoiminnasta” ja ettei unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ole täsmällinen kyseisten kansallisten sääntelyviranomaisten toiminta-alan osalta.
21
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lisäksi sähköistä viestintää koskevan koodeksin 34 §:n 2 ter momentin yhteensopivuutta valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohdan kanssa.
22
Tässä tilanteessa Consiglio di Stato on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [valtuutusdirektiivin] 12 artiklan 1 kohdan a alakohta esteenä kansalliselle oikeussäännölle, jonka nojalla mainitun direktiivin mukaisesti valtuutuksen saaneiden toimijoiden maksettavaksi asetetaan hallinnolliset kustannukset, joita kansalliselle sääntelyviranomaiselle kokonaisuudessaan aiheutuu kaikkien toimintojen organisoinnista ja suorittamisesta, mukaan lukien sääntelyä, valvontaa, riitojen ratkaisua sekä seuraamuksia koskevat tehtävät, jotka kansalliselle sääntelyviranomaiselle on osoitettu unionin sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmän – – puitteissa, vai rajoittuvatko [valtuutusdirektiivin] 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa luetellut toiminnot kansallisen sääntelyviranomaisen harjoittamaan ennakkosääntelyyn?
2)
Onko [valtuutusdirektiivin] 12 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kansallisen sääntelyviranomaisen hallinnollisia kustannuksia ja perittyjä maksuja koskeva vuosikatsaus
a)
voidaan julkaista julkisyhteisöjen tilinpitoa koskevan kansallisen lainsäädännön mukaisesti sen varainhoitovuoden päättymisen jälkeen, jonka aikana hallinnolliset maksut on peritty
b)
antaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle mahdollisuuden tehdä ’asianmukaisia tarkistuksia’ myös sellaisten varainhoitovuosien osalta, jotka eivät välittömästi edellä asianomaista varainhoitovuotta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
23
Postepay, Fastweb SpA, Wind Tre SpA ja Sky Italia SpA väittävät pääasiallisesti, että esitetyt kysymykset on jätettävä tutkimatta unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan perusteella, koska ennakkoratkaisupyynnössä ei esitetä syitä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii unionin oikeuden säännösten tulkintaa, vaikka unionin tuomioistuin on jo ilmaissut hyvin täsmällisesti ne kansallisen sääntelyviranomaisen toiminnot, jotka voidaan rahoittaa toimijoilta kannettavalla maksulla, ja lausunut kahteen otteeseen Italian säännöstöstä 18.7.2013 annetussa tuomiossa Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) ja 28.7.2016 annetussa tuomiossa Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608).
24
Lisäksi ensimmäisen kysymyksen toisessa osassa, joka koskee ”ennakkosääntelyä”, esitetään niiden mukaan ensisijaisesti tosiseikkoja koskeva kysymys. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää itse asiassa unionin tuomioistuinta lausumaan valtuutusdirektiivin 12 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä kyseisessä jäsenvaltiossa, vaikka tämä tehtävä kuuluisi sille itselleen. Toisen kysymyksen osalta ne katsovat, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esitä mitään tosiseikkoja, jotka liittyisivät kyseessä olevien vuosikatsausten antamiseen ja sisältöön, eikä täsmennä syitä sille, miksi sähköistä viestintää koskevan koodeksin 34 §:n 2 ter momentti olisi ristiriidassa kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan kanssa. Näillä kysymyksillä ei niiden mukaan ole myöskään konkreettista ja todellista merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta.
25
Tässä yhteydessä on muistutettava yhtäältä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen unionin oikeuden tulkinnan tarve edellyttää, että kansallinen tuomioistuin noudattaa tunnollisesti ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevia vaatimuksia, jotka on mainittu nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa. Kuten työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa mainitaan, on siis välttämätöntä, että ennakkoratkaisupyyntöön sisältyy selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä (ks. vastaavasti tuomio 19.4.2018, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, 21 ja 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26
Toisaalta tässä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (tuomio 13.11.2018, Čepelnik, C-33/17, EU:C:2018:896, 20 kohta).
27
Tämän johdosta olettamana on, että unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä, jotka kansallinen tuomioistuin on esittänyt sen säännöstön ja niiden tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei kuulu unionin tuomioistuimelle, on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 13.11.2018, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, 21 kohta).
28
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ensimmäisen kysymyksen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei löydä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä eikä erityisesti 18.7.2013 annetusta tuomiosta Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) täsmennyksiä, joita se tarvitsee ratkaistakseen pääasian oikeusriidan kansallisen sääntelyviranomaisen niiden toimintojen osalta, joista aiheutuvat kustannukset voidaan valtuutusdirektiivin 12 artiklan nojalla kattaa hallinnollisilla maksuilla, ja erityisesti sen osalta, vastaavatko kyseiset toiminnot pelkästään ”ennakkosääntelyä”. Toisen kysymyksen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että pääasiassa ensimmäisen asteen tuomioistuin hyväksyi siinä kantajina olleiden yritysten väitteen ja katsoi, että vuosikatsaus oli julkaistava ennen vaatimusta valvontaviranomaiselle suoritettavan maksun maksamisesta, minkä valvontaviranomainen on riitauttanut valitustensa yhteydessä.
29
Tässä tilanteessa on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt riittävällä tavalla ne syyt, joiden vuoksi se tiedustelee unionin tuomioistuimen kantaa, ja että pyydetyllä tulkinnalla on yhteys pääasian kohteeseen.
30
Tästä seuraa, että esitetyt kysymykset on otettava tutkittaviksi.
Asiakysymys
31
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artiklan mukaan unionin tuomioistuin voi esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa ratkaista asian perustellulla määräyksellä muun muassa silloin, jos ennakkoratkaisukysymykseen annettava vastaus on selvästi johdettavissa oikeuskäytännöstä tai jos ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta ei ole perusteltua epäilystä.
32
Tätä määräystä on sovellettava nyt käsiteltävässä asiassa.
Ensimmäinen kysymys
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että kustannuksilla, jotka voidaan kattaa sähköistä viestintäpalvelua tai ‑verkkoa tarjoaville yrityksille kyseisen säännöksen nojalla asetettavalla maksulla, tarkoitetaan kansalliselle sääntelyviranomaiselle sen kaikkien toimintojen, mukaan lukien sääntelyyn, valvontaan, riitojen ratkaisemiseen ja seuraamusten määräämiseen liittyvät tehtävät, suorittamisesta aiheutuvia hallinnollisia kustannuksia kokonaisuudessaan vai tarkoitetaanko niillä ainoastaan ”ennakkosääntelystä” aiheutuvia kustannuksia.
34
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuin totesi 18.7.2013 antamassaan tuomiossa Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) vastauksena Tribunale amministrativo regionale per il Lazion – jossa kantajat olivat riitauttaneet niille saman kansallisen säännöstön kuin se, josta on kyse pääasiassa, nojalla asetetun maksun määrän sillä perusteella, että kyseisellä maksulla katettiin eriä, jotka eivät suoraan liittyneet sellaisiin toimintakustannuksiin, joita kansalliselle sääntelyviranomaiselle aiheutuu markkinoiden ennakkosääntelystä – esittämään samankaltaiseen kysymykseen, että valtuutusdirektiivin 12 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla sähköistä viestintäpalvelua tai ‑verkkoa tarjoavien yritysten on maksettava maksu, jolla on tarkoitus kattaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle aiheutuneet kaikki sellaiset kustannukset, joita ei rahoiteta valtion varoista, ja jonka suuruus määritetään näiden yritysten tulojen perusteella, edellyttäen, että maksulla on tarkoitus kattaa yksinomaan kyseisen artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainituista toiminnoista aiheutuvat kustannukset, että maksun nojalla saadut kokonaistulot eivät ylitä näistä toiminnoista aiheutuneita kokonaiskustannuksia ja että maksu määrätään yrityksille puolueettomalla, avoimella ja oikeasuhtaisella tavalla.
35
Unionin tuomioistuin esitti mainitun tuomion 38 kohdassa, että valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdasta seuraa, että jäsenvaltiot voivat asettaa yleisvaltuutuksen mukaisesti palvelua tai verkkoa tarjoaville tai radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä koskevia oikeuksia saaneille yrityksille ainoastaan sellaisia hallinnollisia maksuja, jotka kattavat kokonaisuudessaan yleisvaltuutusjärjestelmän, käyttöä koskevien oikeuksien ja kyseisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen erityisvelvollisuuksien hallinnoinnista, valvonnasta ja toteuttamisesta aiheutuvat hallinnolliset kustannukset, joihin voivat sisältyä kustannukset, jotka aiheutuvat kansainvälisestä yhteistyöstä, yhdenmukaistamisesta ja standardisoinnista, markkina-analyyseista, ehtojen ja velvollisuuksien noudattamisen seurannasta sekä muusta markkinoiden valvonnasta, samoin kuin sekundäärilainsäädännön ja hallinnollisten päätösten, kuten käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevien päätösten, valmistelusta ja voimaan saattamisesta.
36
Unionin tuomioistuin muistutti 18.7.2013 annetun tuomion Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) 39 ja 40 kohdassa, että näillä maksuilla voidaan kattaa ainoastaan kustannukset, jotka liittyvät tämän määräyksen edellisessä kohdassa mainittuihin toimintoihin ja jotka eivät voi sisältää muihin tehtäviin liittyviä kustannuksia, ja että näin ollen valtuutusdirektiivin 12 artiklan nojalla asetettujen hallinnollisten maksujen tarkoituksena ei ole kattaa kaikenlaisia kansalliselle sääntelyviranomaiselle aiheutuneita kustannuksia. Se täsmensi mainitun tuomion 41 kohdassa, että kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdasta, luettuna sen johdanto-osan 30 perustelukappaleen valossa, käy ilmi, että kyseisten maksujen on katettava kyseisistä toiminnoista aiheutuneet tosiasialliset kustannukset ja että maksujen on oltava tasapainossa näiden kustannusten kanssa. Näin ollen jäsenvaltioiden kyseessä olevan maksun perusteella saamien tulojen kokonaismäärä ei saa ylittää mainittuihin toimintoihin liittyvien kustannusten kokonaismäärää.
37
Unionin tuomioistuin on toistanut nämä toteamukset 28.7.2016 antamassaan tuomiossa Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, 45 ja 46 kohta) ja 30.1.2018 antamassaan tuomiossa X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2018:44, 64 kohta).
38
Unionin tuomioistuin totesi myös 27.6.2013 annetun tuomion Vodafone Malta ja Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431) 22 kohdassa, että valtuutusdirektiivin 12 artiklassa tarkoitetut hallinnolliset maksut ovat luonteeltaan korvauksia, koska yhtäältä ne voidaan määrätä ainoastaan hallinnollisista palveluista, joita kansalliset sääntelyviranomaiset tarjoavat sähköisen viestinnän operaattoreille esimerkiksi yleisvaltuutuksen tai radiotaajuuksien tai numeroiden käyttöä koskevan oikeuden myöntämisen muodossa, ja koska toisaalta maksujen on katettava mainituista palveluista aiheutuneet hallinnolliset kustannukset.
39
Sekä valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodosta että tulkinnasta, joka siitä on jo tehty edellä 34–38 kohdassa mainituissa tuomioissa, ilmenee, että kansallisen sääntelyviranomaisen kustannuksilla, jotka voidaan kattaa kyseisen säännöksen nojalla asetettavalla maksulla, ei tarkoiteta kaikkia kansallisen sääntelyviranomaisen toimintakustannuksia vaan kaikkia hallinnollisia kustannuksia, jotka liittyvät mainitussa säännöksessä tarkoitettuihin kolmeen toimintojen ryhmään eli
–
ensinnäkin valtuutusdirektiivin 3 artiklassa tarkoitettuihin yleisvaltuutusjärjestelmän hallinnointi-, valvonta- ja toteuttamistoimintoihin, jotka käsittävät kyseisen direktiivin liitteessä olevassa A osassa luetellut ehdot, jotka voidaan liittää yleisvaltuutukseen,
–
toiseksi valtuutusdirektiivin 5 artiklassa tarkoitettujen radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä koskevien oikeuksien sekä kyseisen direktiivin liitteessä olevassa B ja C osassa lueteltujen ehtojen, jotka kyseisiin oikeuksiin voidaan liittää, hallinnointi-, valvonta- ja toteuttamistoimintoihin, ja
–
kolmanneksi valtuutusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen erityisvelvollisuuksien, joihin kuuluvat velvollisuudet, jotka voidaan asettaa sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoajille käyttöoikeusdirektiivin 5 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 6 ja 8 artiklan tai yleispalveludirektiivin 17 artiklan mukaisesti, sekä velvollisuuksien, jotka voidaan asettaa yleispalveludirektiivin mukaisesti yleispalvelun tarjoajaksi nimetyille tarjoajille, hallinnointi-, valvonta- ja toteuttamistoimintoihin.
40
Näihin kolmeen toimintojen ryhmään liittyviin kaikkiin hallinnollisiin kustannuksiin voidaan sisällyttää kustannukset, jotka aiheutuvat kansainvälisestä yhteistyöstä, yhdenmukaistamisesta ja standardisoinnista, markkina-analyyseista, ehtojen ja velvollisuuksien noudattamisen seurannasta sekä muusta markkinoiden valvonnasta samoin kuin sekundäärilainsäädännön ja hallinnollisten päätösten, kuten käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevien päätösten, valmistelusta ja voimaan saattamisesta.
41
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemista kansallisen sääntelyviranomaisen tehtävistä, jotka liittyvät sääntelyyn, valvontaan, riitojen ratkaisemiseen ja seuraamusten määräämiseen, on todettava, että ne kuuluvat yleisvaltuutusjärjestelmän, käyttöä koskevien oikeuksien tai erityisvelvollisuuksien hallinnointi-, valvonta- ja toteuttamistoimintoihin, joten niistä aiheutuvat kustannukset voidaan kattaa valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla asetettavilla hallinnollisilla maksuilla.
42
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitseman ”ennakkosääntelyn” osalta on huomautettava, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoita, mitä se tarkoittaa kyseisellä ilmaisulla, jota ei käytetä valtuutusdirektiivissä, puitedirektiivissä, käyttöoikeusdirektiivissä eikä yleispalveludirektiivissä. Sitä vastoin markkinoiden ennakkosääntelyssä, josta kansallinen sääntelyviranomainen vastaa puitedirektiivin 3 artiklan 3 a kohdassa mainitun mukaisesti, sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palvelujen tarjoajille asetetaan käyttöoikeusdirektiivin 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa tai 6 artiklassa säädetyn kaltaisia velvollisuuksia sekä velvollisuuksien, joita asetetaan kyseisen direktiivin 8 artiklan tai yleispalveludirektiivin 17 artiklan nojalla yrityksille, joilla on puitedirektiivin 17 artiklassa säädetyn markkina-analyysin perusteella katsottu olevan huomattava markkinavoima, kaltaisia velvollisuuksia. On kuitenkin todettava, että markkinoiden ennakkosääntely kuuluu olennaisena osana edellä 39 kohdassa mainittuun kansallisen sääntelyviranomaisen kolmanteen toimintojen ryhmään sekä tiettyihin edellä 40 kohdassa mainittuihin tehtäviin. Niinpä kustannukset, jotka voidaan kattaa valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti määrätyillä hallinnollisilla maksuilla, eivät voi rajoittua markkinoiden ennakkosääntelytoiminnasta aiheutuviin kustannuksiin.
43
Ensimmäiseen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että valtuutusdirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kustannuksilla, jotka voidaan kattaa sähköistä viestintäpalvelua tai ‑verkkoa tarjoaville yrityksille kyseisen säännöksen nojalla asetettavalla maksulla, tarkoitetaan yksinomaan kyseisessä säännöksessä mainittuihin kolmeen kansallisen sääntelyviranomaisen toimintojen ryhmään, mukaan lukien toiminnot, jotka liittyvät sääntelyyn, valvontaan, riitojen ratkaisemiseen ja seuraamusten määräämiseen, liittyviä kustannuksia mutta ne eivät rajoitu markkinoiden ennakkosääntelyyn liittyviin kustannuksiin.
Toinen kysymys
44
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan yhtäältä kyseisessä säännöksessä tarkoitettu vuosikatsaus julkaistaan sen varainhoitovuoden päättymisen jälkeen, jonka aikana hallinnolliset maksut on peritty, ja toisaalta asianmukaiset tarkistukset tehdään sellaisen varainhoitovuoden aikana, joka ei seuraa välittömästi sitä varainhoitovuotta, jonka aikana maksut on peritty.
45
Tästä on todettava, että – kuten edellä 36 kohdassa muistutettiin – valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohdasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 30 perustelukappaleen kanssa, ilmenee, että niillä hallinnollisilla maksuilla, jotka voidaan asettaa kyseisen direktiivin 12 artiklan nojalla, on katettava kyseisen artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainituista toiminnoista aiheutuvat todelliset hallinnolliset kustannukset ja niiden on oltava tasapainossa näiden kustannusten kanssa. Näin ollen jäsenvaltioiden kyseessä olevan maksun perusteella saamat kokonaistulot eivät saa ylittää kyseisistä toiminnoista aiheutuvia kokonaiskustannuksia.
46
Valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohdassa säädetyn vuosikatsauksen tavoitteena on – kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleesta ilmenee – varmistaa kansallisten sääntelyviranomaisten varainkeruun ja ‑käytön avoimuus siten, että asianomaiset yritykset voivat varmistua siitä, että hallinnolliset kustannukset ja perityt hallinnolliset maksut ovat tasapainossa.
47
Kuten unionin tuomioistuin totesi 18.7.2013 annetun tuomion Vodafone Omnitel ym. (C‑228/12–C‑232/12 ja C‑254/12–C-258/12, EU:C:2013:495) 41 kohdassa, valtuutusdirektiivissä ei säädetä niiden hallinnollisten maksujen, joita kyseisen direktiivin 12 artiklan nojalla voidaan määrätä, suuruuden määrittämistavasta eikä näiden maksujen perimistavoista.
48
Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on määritettävä vuosikatsauksen julkaisemista ja valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohdassa edellytettyä maksujen tarpeellista tarkistamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja huolehdittava samalla avoimuuden takaamisesta siten, että asianomaiset yritykset voivat varmistua siitä, että hallinnolliset kustannukset ja maksut ovat tasapainossa.
49
Vuosikatsauksen julkaiseminen sen varainhoitovuoden, jonka aikana hallinnolliset maksut on peritty, päättymisen jälkeen tai asianmukaisten tarkistusten tekeminen sellaisen varainhoitovuoden aikana, joka ei välittömästi seuraa sitä varainhoitovuotta, jonka aikana maksut on peritty, ei sinänsä näytä estävän kyseisen vaatimuksen täyttämistä.
50
Niinpä toiseen kysymykseen on vastattava, että valtuutusdirektiivin 12 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan yhtäältä kyseisessä säännöksessä tarkoitettu vuosikatsaus julkaistaan sen varainhoitovuoden päättymisen jälkeen, jonka aikana hallinnolliset maksut on peritty, ja toisaalta asianmukaiset tarkistukset tehdään sellaisen varainhoitovuoden aikana, joka ei seuraa välittömästi sitä varainhoitovuotta, jonka aikana maksut on peritty.
Oikeudenkäyntikulut
51
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on määrännyt seuraavaa:
1)
Sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kustannuksilla, jotka voidaan kattaa sähköistä viestintäpalvelua tai ‑verkkoa tarjoaville yrityksille kyseisen säännöksen nojalla asetettavalla maksulla, tarkoitetaan yksinomaan kyseisessä säännöksessä mainittuihin kolmeen kansallisen sääntelyviranomaisen toimintojen ryhmään, mukaan lukien toiminnot, jotka liittyvät sääntelyyn, valvontaan, riitojen ratkaisemiseen ja seuraamusten määräämiseen, liittyviä kustannuksia mutta ne eivät rajoitu markkinoiden ennakkosääntelyyn liittyviin kustannuksiin.
2)
Direktiivin 2002/20, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 12 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan yhtäältä kyseisessä säännöksessä tarkoitettu vuosikatsaus julkaistaan sen varainhoitovuoden päättymisen jälkeen, jonka aikana hallinnolliset maksut on peritty, ja toisaalta asianmukaiset tarkistukset tehdään sellaisen varainhoitovuoden aikana, joka ei seuraa välittömästi sitä varainhoitovuotta, jonka aikana maksut on peritty.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.