62005CJ0062_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C‑62/05 P,
jossa on kyse yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 10.2.2005,
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, selvitystilassa, kotipaikka Trieste (Italia), edustajanaan avvocato G. Leone,
Livio Danielis, kotipaikka Trieste, edustajanaan avvocato G. Leone, ja
Domenico D’Alessandro, kotipaikka Trieste, edustajanaan avvocato G. Leone,
valittajina,
ja jossa vastapuolena on
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään X. Lewis, avustajanaan avvocato G. Bambara, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Jann sekä tuomarit A. Tizzano, R. Schintgen, A. Borg Barthet (esittelevä tuomari) ja M. Ilešič,
julkisasiamies: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies L. Hewlett,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 30.11.2006 pidetyssä istunnossa esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 16.1.2007 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, selvitystilassa (jäljempänä Nordspedizionieri), Livio Danielis ja Domenico D’Alessandro vaativat muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑332/02, Nordspedizionieri di Danielis Livio ym. vastaan komissio, 14.12.2004 antaman tuomion (Kok. 2004, s. II‑4405; jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
2. Yhteisön tullilainsäädännössä säädetään mahdollisuudesta palauttaa maksetut tuonti‑ tai vientitullit kokonaan tai osittain taikka peruuttaa tullivelka. Nyt esillä olevassa tapauksessa sovellettavat peruuttamisen edellytykset on vahvistettu tuonti‑ tai vientitullien palauttamisesta tai peruuttamisesta 2.7.1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1430/79 (EYVL L 175, s. 1) 13 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna 7.10.1986 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 3069/86 (EYVL L 286, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1430/79).
3. Asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Tuontitullit voidaan palauttaa taikka peruuttaa – – erityistilanteissa, jotka johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn taikka ilmeiseen laiminlyöntiin.”?(1)
4. Yhteisön passituksesta 13.12.1976 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 222/77 (EYVL L 38, s. 1) 36 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kun yhteisön passituksen kuluessa tai sen yhteydessä todetaan, että tietyssä jäsenvaltiossa on tapahtunut rikkomus tai säännönvastaisuus, tämän jäsenvaltion on perittävä mahdollisesti kannettavat tullit ja muut maksut lakiensa, asetustensa tai hallinnollisten määräystensä mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta rikosoikeudellisten toimenpiteiden toteuttamista.
2. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, sitä on pidettävä tapahtuneena
a) silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan sisärajalla sijaitsevassa rajatoimipaikassa: siinä jäsenvaltiossa, josta kuljetusväline tai tavarat ovat juuri poistuneet,
b) silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan 11 artiklan d alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetussa rajatoimipaikassa: siinä jäsenvaltiossa, johon tämä rajatoimipaikka kuuluu,
c) silloin, kun yhteisön passitusmenettelyn kuluessa rikkomus tai säännönvastaisuus todetaan jäsenvaltiossa muualla kuin rajatoimipaikassa: siinä jäsenvaltiossa, jossa se todetaan,
d) silloin, kun lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa: siinä viimeisessä jäsenvaltiossa, jonka alueelle kuljetusvälineiden tai tavaroiden on rajanylitysilmoituksen perusteella todettu saapuneen,
e) silloin, kun rikkomus tai säännönvastaisuus on todettu yhteisön passitusmenettelyn päätyttyä: siinä jäsenvaltiossa, jossa se on todettu.”?(2)
5. Keskinäisestä hallinnollisesta avunannosta tullipetosten ehkäisemiseksi ja niiden torjumiseksi Italian tasavallan ja Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan välillä 10.11.1965 tehdyn sopimuksen (jäljempänä virka-apusopimus) 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolten tulliviranomaiset avustavat toisiaan tässä sopimuksessa määrätyin edellytyksin ehkäistäkseen, selvittääkseen ja torjuakseen niiden tullilainsäädännön rikkomisia.”
6. Tämän sopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Kummankin sopimuspuolen tulliviranomaiset harjoittavat omasta aloitteestaan taikka toisen sopimuspuolen tulliviranomaisten pyynnöstä toiminta-alueellaan erityistarkkailua
– –
– varmistaakseen kunkin valtion tulli- ja veroetujen suojelemisen kummankin sopimuspuolen tulliviranomaiset pyrkivät ensisijaisesti estämään sen, että niiden alueelta viedyt tavarat olisivat salakuljetuksen kohteina toisen sopimusvaltion vahingoksi.
Pyynnöstä kiinnitetään erityistä tarkkaavaisuutta sellaisten tuotteiden vientiin, joista toisen sopimuspuolen alueella kannetaan korotettuja ja erityisiä maksuja.”
Tosiseikat
7. Nordspedizionieri, joka muodostuu kahdesta tulliasioitsijasta ja jonka kotipaikka on Trieste, teki 30.10.1991 Fernettin tullikamarille yhteisön ulkoista passitusta koskevan ilmoituksen, joka koski Sloveniasta peräisin olevia pakkauspahvilaatikoita, joiden määränpää oli Espanjassa. Nordspedizionieri teki 5. ja 16.11.1991 kaksi muuta yhteisön passitusta koskevaa ilmoitusta, jotka olivat samanlaiset kuin 30.10. tehty ilmoitus.
8. Hieman kolmatta passitusta koskevien tullimuodollisuuksien suorittamisen jälkeen Fernettin tullikamarin päällikkö pyysi Guardia di Finanzaa (verovalvontayksikkö) tutkimaan lastin sisällön. Kyseessä olevaa kuorma-autoa, joka oli jo poistunut tullialueelta, seurattiin ja se pysäytettiin muutaman kilometrin päässä ja saatettiin tullikamarille. Tutkinnassa ilmeni, etteivät pakkauspahvilaatikot olleet tyhjiä, kuten passitusilmoituksessa oli ilmoitettu, vaan täynnä savukkeita. Kuorma-auton kuljettaja pidätettiin ja auto lasteineen takavarikoitiin, kuten myös kuljettajan hallussa olleet asiakirjat.
9. Italian tulliviranomaisten yhteistyössä Slovenian viranomaisten kanssa tekemän tutkinnan perusteella voitiin havaita, että kuorma-auton kuljettaja oli osallistunut myös kolmeen muuhun vastaavaan savukkeiden salakuljetukseen käyttämällä Nordspedizionierin 30.10. ja 5.11.1991 laatimia passitusilmoituksia. Kyseessä olevien salakuljetusten osalta suorittamiensa tutkintojen yhteydessä Italian viranomaiset löysivät varaston, jossa oli laittomasti tuotuja tavaroita, ja ne löysivät 8.4.1992 tehdyssä kotietsinnässä 8 010 kilogrammaa savukkeita, jotka takavarikoitiin.
10. Valittajat saivat 16.10.1992 Triesten piiritullikamarin veronkantotoimistolta 30.10. ja 5.11.1991 suoritetuista passituksista vastaavina päätöksen, jossa niitä vaadittiin maksamaan 2 951 462 300 Italian liiraa (ITL) veroa ulkomaisesta valmistetusta tupakasta, joka oli maahantuotu laittomasti ja luovutettu kulutukseen yhteisön tullialueella. Koska Italian viranomaiset olivat saaneet 16.11.1991 kuljetetun lastin haltuunsa ennen sen kulutukseen luovuttamista, valittajilta ei vaadittu tullin maksamista siltä osin.
11. Valittajat jättivät Euroopan yhteisöjen komissiolle 14.11.2000 hakemuksen tullimaksujen peruuttamisesta. Tätä hakemusta tukivat Italian viranomaiset, jotka esittivät kesäkuussa 2001 komissiolle hakemuksen 497 589 687 ITL:n suuruisten tullien peruuttamisesta.
12. Komissio teki 28.6.2002 päätöksen REM 1401 (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa hylättiin tämä hakemus. Komissio katsoi, ettei kyseessä ollut asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, joka johtuu olosuhteista, joissa ei voida osoittaa valittajien syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn taikka ilmeiseen laiminlyöntiin, minkä vuoksi tullimaksujen peruuttaminen ei ollut perusteltua.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
13. Valittajat nostivat riidanalaisesta päätöksestä kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.10.2002 toimittamallaan kirjelmällä.
14. Valittajat esittivät päätöksen kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi kaksi kanneperustetta.
15. Ensimmäinen kanneperuste koski riidanalaiseen päätökseen sisältyviä useita aineellisia virheitä, kun taas toisessa niistä väitettiin, että kyseessä oli asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne ja vilpillisen menettelyn taikka laiminlyönnin puuttuminen. Valittajat vaativat toissijaisesti tullimaksujen osittaista peruuttamista.
16. Ensimmäisen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että riidanalainen päätös ei sisällä lastin tutkimistavan kuvauksen osalta virheellisiä tosiseikkoja. Se totesi toisaalta, että väite, jonka mukaan riidanalainen päätös on virheellinen peruutettavaksi vaadittujen tullien määrän osalta, on jätettävä tutkimatta, koska yksinomaan kansallisilla viranomaisilla on toimivalta laskea tämä määrä.
17. Toisen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palautti aluksi mieleen, että komissiolla on harkintavaltaa asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan yleistä kohtuullistamissäännöstä soveltaessaan. Se totesi myös, että sen soveltamiseksi kahden edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti: i) kyseessä on oltava erityistilanne, ii) eikä kyseessä saa olla kyseisen talouden toimijan vilpillinen menettely tai ilmeinen laiminlyönti.
18. Erityistilanteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että valittajat eivät olleet näyttäneet toteen, että Italian viranomaiset olisivat olleet aikaisemmin tietoisia savukkeiden salakuljetuksista. Se hylkäsi myös valittajien väitteen siitä, että salakuljetustoiminta, jonka uhriksi ne olivat joutuneet, ylitti niiden ammatinharjoittamiseen luonnostaan liittyvät kaupalliset riskit. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, etteivät Italian viranomaiset olleet syyllistyneet vakaviin laiminlyönteihin, todettuaan tätä ennen yhtäältä, että niillä ei ollut velvollisuutta valvoa fyysisesti kaikkea rajaliikennettä, ja toisaalta, että virka-apusopimuksessa ei määrätä, että Slovenian tulliviranomaisten on ilmoitettava viipymättä Italian viranomaisille kaikista alueeltaan Italiaan lähtevistä tupakkakuljetuksista.
19. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei valittajien esittämän väitteen mukainen mahdottomuus tarkastaa kuorma-autoa ole seikka, jonka johdosta valittajat joutuvat poikkeukselliseen tilanteeseen suhteessa muihin talouden toimijoihin, eikä sillä siis voida perustella asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettua erityistilannetta (asia C‑61/98, De Haan, tuomio 7.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5003, 52 kohta). Intressien punninnasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että komissio ei pelkästään ollut sulkenut pois asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan soveltamista vaan se oli myös tutkinut, olivatko tämän tapauksen olosuhteet osa tulliasioitsijan elinkeinoon kuuluvaa normaalia riskiä, kun se oli katsonut, etteivät olosuhteet ylittäneet kyseiseen elinkeinotoimintaan tavanomaisesti kuuluvaa riskiä.
20. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, etteivät valittajat ole kyenneet osoittamaan, että komissio oli tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun tämä oli katsonut, että esillä olevan tapauksen olosuhteet eivät olleet luoneet erityistilannetta. Erityistilanteen puuttuessa vilpillisen menettelyn tai ilmeisen laiminlyönnin puuttumista koskevan toisen edellytyksen tutkimista ei katsottu tarpeelliseksi. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi toisen kanneperusteen perusteettomana.
21. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös vaatimuksen takavarikoitua tupakkaa koskevan tullivelan peruuttamisesta katsoen erityisesti, että kysymys tullivelan lakkaamisesta tavaroiden osan takavarikon seurauksena ei kuulu asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan soveltamisalaan.
22. Koska kanne hylättiin, valittajat hakivat 10.2.2005 muutosta.
Asianosaisten vaatimukset
23. Valittajat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa riidanalaisen päätöksen, jossa komissio ei ole pitänyt perusteltuna 497 589 687 ITL:n suuruisten tuontitullien peruuttamista
– toteaa sitä vastoin, että esillä olevassa asiassa tullien peruuttaminen voidaan asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohdan nojalla hyväksyä, koska valittajien osalta on olemassa erityistilanne, johon ei liity laiminlyöntiä tai vilpillistä menettelyä
– velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että yhteisöjen tuomioistuimessa syntyneet oikeudenkäyntikulut.
24. Vastapuoli vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– hylkää valituksen kokonaisuudessaan
– velvoittaa valittajat vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komissiolle sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valitus
25. Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta.
Ensimmäinen valitusperuste
26. Valittajat riitauttavat asetuksen N:o 222/77 36 artiklan 3 kohdan nojalla tullivelan olemassaolon, koska kaikki tämän velan syntymisen edellytykset, erityisest i oikeuskäytännöstä johtuva ja passituksesta vastaavalle ilmoittamista koskeva edellytys, eivät ole täyttyneet (asia C‑233/98, Lensing & Brockhausen, tuomio 21.10.1999, Kok. 1999, s. I‑7349, 31 kohta ja asia C‑300/03, Honeywell Aerospace, tuomio 20.1.2005, Kok. 2005, s. I‑689, 26 kohta). Valittajien mukaan yhteisöjen tuomioistuimen on omasta aloitteestaan todettava, että tämä tullivelan kantamisen edellytys ei täyty, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole sitä omasta aloitteestaan tehnyt.
27. Komissio väittää, että tämä peruste on jätettävä tutkimatta, koska sitä ei ole esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
28. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta yhteisöjen tuomioistuimessa perusteita, joihin se ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus laajentaa yhteisöjen tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, kannettaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Yhteisöjen tuomioistuin on siis valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista (ks. mm. asia C‑68/05 P, Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio, tuomio 26.10.2006, Kok. 2006, s. I‑10367, 96 kohta ja asia C‑354/04 P, Gestoras Pro Amnistía ym. v. neuvosto, tuomio 27.2.2007, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
29. Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, että vaikka valittajat ovatkin muista kuin nyt käsiteltävän perusteen kannalta merkityksellisistä syistä riitauttaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tullivelan tarkan määrän, ne eivät ole esittäneet sille tämä velan olemassaoloa koskevia väitteitä.
30. Lisäksi siitä valittajien väitteestä, että tämä valitusperuste olisi tutkittava viran puolesta, on palautettava mieliin, että asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan säännösten tarkoituksena on ainoastaan tietyissä erityistilanteissa, joissa ei voida osoittaa vilpillistä menettelyä tai laiminlyöntiä, vapauttaa talouden toimija maksamasta tullia, jonka maksamiseen se on velvollinen, eikä kyseenalaistaa periaatteellista velvollisuutta tullivelan maksamiseen (ks. erityisesti yhdistetyt asiat C‑121/91 ja C‑122/91, CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v. komissio, tuomio 6.7.1993, Kok. 1993, s. I‑3873, 43 kohta). Tästä seuraa, että valittajat voivat tehokkaasti esittää riidanalaista päätöstä vastaan vain perusteita, joilla ne pyrkivät osoittamaan, että nyt esillä olevassa asiassa kyseessä ovat erityisolosuhteet ja että ne eivät ole toimineet vilpillisesti eivätkä syyllistyneet laiminlyöntiin, mutta ne eivät voi vedota perusteisiin, joilla ne pyrkivät osoittamaan toimivaltaisten kansallisten viranomaisten niiden päätösten lainvastaisuuden, joilla ne velvoitetaan maksamaan riidanalaiset tullit (ks. em. yhdistetyt asiat CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v. komissio, tuomion 44 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei siis ollut omasta aloitteestaan otettava esiin säännöstä, jonka soveltamiseen sillä ei ole toimivaltaa.
31. Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Toinen valitusperuste
32. Valittajat väittävät, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt epätäsmällisiä ja epätäydellisiä aineellisia toteamuksia savukelastin löytämistä koskevista seikoista ja ottanut todisteet huomioon vääristyneellä tavalla, se on soveltanut asetuksen N:o 1430/79 13 artiklaa virheellisesti erityistilanteen olemassaolon arvioinnin osalta. Valituksenalaisen tuomion 29 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajien mukaan tarkastellut tosiseikkoja epätäsmällisesti todetessaan, että Fernettin tullikamari tutki Guardia di Finanzan 16.11.1991 tekemässä ilmoituksessa tarkoitetun lastin, vaikka lasti oli tosiasiallisesti tutkittu tullialueen ulkopuolella muodollisuuksien suorittamisen jälkeen ja kuorma-auton kuljettua useita kilometrejä Italian alueella. Tosiseikkojen täsmällinen aikajärjestys ja ne syyt, jotka tosiasiallisesti johtivat kuorma-auton lastin tarkastamisesta määräämiseen, ilmenevät kuitenkin Tribunale penale di Triesten (Italia) 4.11.1998 antamasta tuomiosta, jolla tuomitaan kyseessä oleviin salakuljetuksiin syyllistyneet. Fernettin tullikamarin silloisen päällikön Portalen 15.1.2005 päivätty kirjallinen ilmoitus vahvistaa myös tämän aikajärjestyksen.
33. Komissio sitä vastoin katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt virhettä tosiseikkoja tarkastellessaan ja katsoessaan, että riidanalainen päätös ei sisältänyt tosiseikkoja koskevia virheitä ja että sillä oli täysin tiedossaan hetki, jona savukelasti oli tutkittu. Komissio katsoo lisäksi, että Portalen ilmoitus on uusi todiste tässä oikeudenkäynnissä ja että se on näin ollen jätettävä tutkimatta.
34. Tältä osin riittää, kun todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama esittely tosiseikoista, jotka koskivat savukelastin löytymistä koskevia olosuhteita, on täysin yhteensoveltuva valittajien esittämän tapahtumien aikajärjestyksen kanssa. Valituksenalaisen tuomion 11 kohdassa todetaan seuraavaa: ”– – passitusta koskevien tullimuodollisuuksien jälkeen kuorma-auto sai luvan jatkaa matkaansa. Vähän myöhemmin Fernettin tullikamarin päällikkö pyysi paikkakunnan rajapysähdysalueen verovalvontaosastoa tutkimaan kuorma-auton lastin. Poliisi seurasi kuorma-autoa, joka oli jo lähtenyt tullialueelta, ja pysäytti sen muutaman kilometrin päässä rajalta.”
35. Toinen valitusperuste, joka koskee tosiseikkojen toteamisen väitettyä epätarkkuutta tai niiden ottamista vääristyneellä tavalla huomioon, on siis kohdistettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaan tosiseikkojen esittelyyn, joka tosiasiassa on yhteensoveltuva niiden tosiseikkojen kanssa, joilla valittajat haluavat sen korvata. Se on näin ollen hylättävä.
Kolmas valitusperuste
36. Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon asetuksen N:o 1430/79 13 artiklaa. Ne esittävät valitusperusteensa yhteydessä useita väitteitä, joiden perusteella voidaan niiden mielestä päätellä, että kyseessä oli tässä säännöksessä tarkoitettu erityistilanne eli
– että ne olivat sellaisen petoksen uhreja, joka ylitti niiden elinkeinotoimintaan tavallisesti liittyvän kaupallisen riskin
– että Guardia di Finanza oli tietoinen salakuljetustoiminnasta ja että se ei ollut puuttunut heti asiaan kukistaakseen salakuljetusverkoston
– että ne olivat vilpittömässä mielessä ja niillä oli perusteltu luottamus saamiinsa asiakirjoihin
– että tulliviranomaiset eivät olleet tarkastaneet lasteja
– että niiden oli mahdotonta valvoa kuljetuksia ja
– että riidanalaisessa päätöksessä ei ollut punnittu esillä olevia etuja.
Ensimmäinen väite
– Asianosaisten lausumat
37. Valittajien täsmällisesti muotoilema pääasiallinen väite koskee sitä oikeudellista virhettä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli niiden mukaan tehnyt tulkitessaan virka-apusopimusta. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa todetaan, Slovenian tulliviranomaisilla olisi niiden mukaan tämän sopimuksen nojalla ollut velvollisuus estää salakuljetus ilmoittamalla Italian viranomaisille verotuksellisesti arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksesta, koska muutoin tämä sopimus ei olisi tehokas.
38. Valittajat vetoavat useaan otteeseen virka-apusopimukseen, jonka väärällä tulkinnalla oli niiden mukaan ollut seurauksia useiden niiden väitteiden arviointiin. Ne vetoavat siten vilpittömään mieleensä niille esitettyjen asiakirjojen suhteen ja niiden perusteltuun luottamukseen näiden paikkansapitävyyden osalta. Ne väittävät luottaneensa ehdoitta siihen, että Slovenian tulliviranomaiset noudattavat kansainvälisiä velvoitteitaan, ja näiden olisi pitänyt ilmoittaa arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksista. Kaupallisista riskeistään ne väittävät, ettei niiden tilanne ole verrattavissa muiden tulliasioitsijoiden tilanteeseen vaan ainoastaan sellaisten tulliasioitsijoiden, jotka voivat luottaa kansainvälisen velvoitteen noudattamiseen. Siitä väitteestä, että rajalla toimiminen ja mahdottomuus tutkia kuorma-autoa ei olisi saattanut niitä erityistilanteeseen, koska nämä seikat koskevat määrittelemätöntä määrää toimijoita, ne väittävät, että se on virheellinen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa tämän arvioinnin yhteydessä huomioon epänormaali tilanne, joka johtui siitä, että virka-apusopimuksesta johtuvaa velvoitetta ei noudatettu.
39. Guardia di Finanzan tietoisuutta salakuljetuksista koskevien väitteidensä yhteydessä valittajat väittävät lisäksi, että tämän tuomion 19 kohdassa mainitulla asiassa De Haan annetulla tuomiolla vahvistettua periaatetta on joka tapauksessa sovellettava nyt esillä olevassa asiassa, koska Slovenian viranomaiset ovat rikkoneet virka-apusopimusta, kun ne eivät itse ole ilmoittaneet italialaisille virkaveljilleen savukelastien kuljetuksista.
40. Komissio väittää, että virka-apusopimuksen ja erityisesti sen 4 artiklan viimeisen luetelmakohdan sanamuodosta seuraa, että arkaluonteisia tavaroita voidaan valvoa erityisesti vain Italian viranomaisten pyynnöstä ja että tästä ei voida päätellä mitään tiedotusvelvollisuutta. Tässä sopimuksessa ei määrätä Slovenian viranomaisille mitään yleistä velvoitetta antaa tietoja Italian viranomaisille lastien luonteesta. Komissio katsoo näin ollen, että valittajat eivät voi vedota perusteltuun luottamukseen, koska sitä suojataan vain, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat itse luoneet sen perustan, johon maksuvelvollisen luottamus pohjautuu; näin ei voi olla, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat erehtyneet maksuvelvollisen antamien väärien ilmoitusten vuoksi (yhdistetyt asiat T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97–T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 ja T‑147/99, Kaufring ym., tuomio 10.5.2001, Kok. 2001, s. II‑1337).
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
41. On palautettava mieliin, että asetuksen N:o 1430/79 13 artiklan 1 kohta on yleinen kohtuullistamislauseke, jonka tarkoituksena on kattaa sellainen erityistilanne, jossa tavaranhaltija on suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin toimijoihin (em. asia De Haan, tuomion 52 kohta). Valittajat väittävät, että tässä oikeuskäytännössä tarkoitettu erityistilanne voidaan perustella sillä, että virka-apusopimuksesta johtuvia velvoitteita ei noudatettu, mutta että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli kuitenkin tulkinnut tätä virheellisesti. Tämän valitusperusteen tutkimiseksi on näin ollen tarpeen määrittää, velvoitetaanko virka-apusopimuksessa tulliviranomaiset todellakin ilmoittamaan kaikista verotuksellisesti arkaluonteisten tavaroiden kuljetuksista, erityisesti savukkeiden kuljetuksista.
42. Virka-apusopimuksen 1 artiklassa lausutaan toki yleisesti tahdosta ehkäistä, tutkia ja torjua tullilainsäädännön rikkomisia, mutta tämän artiklan sanamuodolla täsmennetään kuitenkin, että vastavuoroinen avustaminen tapahtuu kyseisessä sopimuksessa määrätyin tavoin ja edellytyksin. Näin ollen on siis tarkasteltava tätä seuraavia yksityiskohtaisempia määräyksiä.
43. Virka-apusopimuksen 4 artiklan 1 kappaleen mukaan tulliviranomaiset pitävät erityistarkkailussa epäilyttävien henkilöiden, tavaroiden tai ajoneuvojen liikkeitä; sopimuksessa täsmennetään, että näin tehdään mahdollisuuksien mukaan ja joko omasta aloitteesta taikka toisen sopimuspuolen tulliviranomaisten pyynnöstä. Tästä täsmennyksestä voidaan päätellä, että tulliviranomaiset eivät ole yleisesti velvoitettuja harjoittamaan omasta aloitteestaan erityistarkkailua.
44. Tämän artiklan toisen kappaleen toinen alakohta koskee täsmällisemmin sellaisten tuotteiden vientiä, joista kannetaan toisen sopimuspuolen alueella erityisiä ja korotettuja veroja. Koska näin on vietäessä savukkeita Italiaan, tämä määräys on keskeinen nyt esillä olevassa asiassa. Siinä määrätään, että nämä tuotteet ovat pyynnöstä erityistarkkailussa. Mistään ei kuitenkaan voida päätellä, että tällainen pyyntö on esitetty.
45. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa, se, että velvoitettaisiin sopimusvaltio valvomaan kaikkia verotuksellisesti arkaluonteisiin tavaroihin liittyviä tietoja ja ilmoittamaan niistä järjestelmällisesti ja ilman erityistä pyyntöä, ylittäisi sen, mitä tällaiselta virka-apusopimukselta voidaan järkevästi odottaa. Italian valtiovarainministeriön julkaisema 14.1.1985 päivätty hallinnollinen yleiskirje, joka koskee tämän sopimuksen soveltamista, ei sisällä mitään, minkä perusteella voitaisiin päätellä näin sitovan velvoitteen olevan olemassa.
46. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut, että virka-apusopimuksessa ei aseteta Slovenian tulliviranomaisille velvoitetta ilmoittaa kaikista savukkeiden kuljetuksista Italiaan. Ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen väite
– Asianosaisten lausumat
47. Valittajat väittävät, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, 16.11.1991 suoritettu tarkastus ei suinkaan ollut sattumaa vaan lastin todellisesta luonteesta saatujen tietojen perusteella suoritettu täsmätarkastus. Portalen ilmoitus vahvistaa tämän. Valittajien mukaan Guardia di Finanza oli tietoinen valmistetun tupakan kuljetuksista ja se oli antanut tietoisesti salakuljetusten tapahtua paljastaakseen salakuljetusverkoston. Tämä selittää valittajien mukaan erityisesti sen, miksi Italian viranomaisilla oli jo varsin lyhyen ajan kuluttua savukelastin paljastumisesta välttämättömät tiedot useiden muiden tähän operaatioon liittyneiden henkilöiden pidättämiseksi sekä kyseessä olevan savukevaraston takavarikoimiseksi. Edellä mainitussa asiassa De Haan annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on luokitellut samanlaiset tosiseikat erityistilanteen muodostaviksi.
48. Komission mukaan aikaisemmat säännönvastaisuudet on havaittu vasta 16.11.1991 tehdyn tarkastuksen ja tätä seuranneen tutkinnan jälkeen. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että edellä mainitussa asiassa De Haan annetussa tuomiossa vahvistetun periaatteen soveltamiseksi vaaditut edellytykset eivät olleet täyttyneet.
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
49. On palautettava mieliin, että EY 225 artiklan 1 kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin. Näin ollen ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä arvioimaan selvitysaineistoa, lukuun ottamatta sitä tapausta, että nämä tosiseikat ja selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti asia C‑136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994, Kok. 1994, s. I‑1981, 49 ja 66 kohta sekä asia C‑312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11355, 69 kohta).
50. On todettava, että nyt esillä olevassa asiassa valittajat eivät pyri väitteillään osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, vaan ne pyrkivät kyseenalaistamaan tosiseikat sellaisina kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut ne.
51. Lisäksi ja joka tapauksessa on todettava, että riippumatta siitä kysymyksestä, olisiko Portalen ilmoitus ollut otettava huomioon, tämä ilmoitus ei sisällä yhtään seikkaa, jonka avulla voitaisiin osoittaa, että Italian viranomaiset olivat olleet aikaisemmin tietoisia kuljetuksista. Portale väittää päinvastoin, että Fernettin tulliviranomaiset olivat slovenialaiselta kollegaltaan saamansa epämuodollisen tiedon seurauksena välittömästi tutkineet kyseessä olevan kuorma-auton. Näin ollen tämä ilmoitus ei voi osoittaa, että Italian viranomaiset olisivat tahallisesti sallineet salakuljetusoperaatiot paljastaakseen salakuljetusverkoston.
52. On siis todettava, että siltä osin kuin tällä kolmannen valitusperusteen toisella väitteellä arvostellaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaa tosiseikkojen toteamista, se on jätettävä tutkimatta.
Valittajien esittämät muut lausumat
53. Mainittakoon, että valittajat ovat esittäneet joukon muita lausumia, jotka koskevat muun muassa tulliviranomaisten suorittamien lastien tarkastusten puuttumista, valittajien mahdottomuutta valvoa kuljetuksia ja asiaan liittyvien intressien punnintaa.
54. On kuitenkin todettava, että valittajat eivät lausumissaan tältä osin esitä mitään väitettä valituksenalaista tuomiota vastaan vaan ainoastaan toistavat ne väitteet, jotka jo on esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja kohdistavat huomautuksensa riidanalaiseen päätökseen. Ne moittivat vastauskirjelmässään komissiota esimerkiksi siitä, että se ei ole kyseessä olevia intressejä punnitessaan ottanut huomioon sopimusta, jonka se on allekirjoittanut Philip Morris -yhtiön kanssa, joka on sitoutunut maksamaan 1,25 miljardia USA:n dollaria korvauksena vahingosta, joka yhteisölle on aiheutunut salakuljetusrikoksista, jotka on tehty ennen mainittua sopimusta, mutta ne eivät kuitenkaan mainitse, mistä ne moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta.
55. EY 225 artiklan, yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan määräysten mukaisesti valituksessa on kuitenkin ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion tai määräyksen kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelu, ilman että valitukseen edes sisältyisi perusteluja, joiden tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan (asia C‑352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissi o, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5291, 34 ja 35 kohta ja asia C‑76/01 P, Eurocoton ym. v. neuvosto, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I‑10091, 46 ja 47 kohta).
56. Koska valittajien kolmannen valitusperusteen puitteissa esittämät lausumat eivät sisällä täsmällisiä väitteitä valituksenalaista tuomiota vastaan, nämä lausumat on näin ollen jätettävä tutkimatta. Ensimmäinen väite puolestaan on hylättävä perusteettomana ja toinen on jätettävä tutkimatta.
Neljäs valitusperuste
57. Neljännellä valitusperusteellaan valittajat väittävät, että jos yhteisöjen tuomioistuin katsoisi niiden vaatimusten mukaisesti, että esillä olevassa asiassa on olemassa asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, tämän säännöksen sovellettavuutta koskeva toinen edellytys siitä, että kyseessä ei saa olla toimijan vilpillinen menettely tai laiminlyönti, on myös täyttynyt.
58. On todettava, että koska kolmas valitusperuste on hylätty ja koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen perustellusti katsonut, että esillä olevassa asiassa kyseessä ei ollut asetuksen N:o 1430/79 13 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, tämä valitusperuste on hylättävä tehottomana.
59. Edellä todetuista seikoista johtuu, että valitus on osittain jätettävä tutkimatta, osittain se on tehoton ja osittain perusteeton. Näin ollen se on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
60. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan myös valitukseen, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että valittajat korvaavat oikeudenkäyntikulut, ja ne ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(1) ? – Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
(2) ? – Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Valitus hylätään.
2) Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, selvitystilassa, sekä Danielis ja D’Alessandro velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.