62019CC0665
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
29 päivänä huhtikuuta 2021 (
1
)
Asia C‑665/19 P
NeXovation, Inc.
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Valtiontuki – Nürburgringin kompleksille myönnetyt tuet – Sisämarkkinoille soveltumattomiksi todettujen tukien saajilla olevien omaisuuserien myynti – Avoin, läpinäkyvä, syrjimätön ja ehdoton tarjouskilpailumenettely – Sellaisten vaikeuksien puuttuminen, jotka edellyttävät muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista – Unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuus – Asetuksen (EY) N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohta – Asianomaisten osapuolten menettelyllisten oikeuksien loukkaus
1.
Tämän ratkaisuehdotuksen aiheena on valitus, jolla NeXovation Inc. ‑yhtiö (jäljempänä valittaja) vaatii kumoamaan 19.6.2019 annetun unionin yleisen tuomioistuimen tuomion NeXovation v. komissio (T‑353/15, EU:T:2019:434; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla viimeksi mainittu tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla valittaja oli vaatinut kumoamaan komission 1.10.2014 antaman päätöksen (EU) 2016/151 valtiontuesta SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN), jonka Saksa on myöntänyt Nürburgringille (jäljempänä lopullinen päätös). (
2
)
2.
Nyt käsiteltävässä asiassa nousee esille unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden perusteluvelvollisuutta sekä komissiolle valtiontukea koskevan kantelun tekevien asianomaisten osapuolten menettelyllisten oikeuksien laajuutta koskevia kysymyksiä.
I Tosiseikat
3.
Riita-asian tosiseikat esitetään valituksenalaisen tuomion 1–15 kohdassa, ja ne voidaan nyt käsiteltävässä asiassa tiivistää seuraavalla tavalla.
4.
Nürburgringin kompleksi (jäljempänä Nürburgring), joka sijaitsee Rheinland-Pfalzin osavaltiossa Saksassa, muodostuu kilpa-ajoradasta, vapaa-ajanpuistosta, hotelleista ja ravintoloista.
5.
Nürburgringin omistajat (jäljempänä myyjät) saivat vuosina 2002–2012 pääasiallisesti Rheinland-Pfalzin osavaltiolta tukea vapaa-ajankeskuksen, hotellien ja ravintoloiden rakentamiseen ja formula 1 ‑kilpailujen järjestämiseen.
6.
Kantelun seurauksena komissio aloitti vuonna 2012 näitä tukitoimenpiteitä koskevan SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun muodollisen tutkintamenettelyn.
7.
Samana vuonna Amtsgericht Bad Neuenahr-Ahrweiler (Bad Neuenahr-Ahrweilerin alueellinen tuomioistuin, Saksa) totesi myyjät maksukyvyttömiksi ja heidän omaisuuseränsä (jäljempänä Nürburgringin omaisuuserät) päätettiin myydä. Tällöin aloitettiin tarjouskilpailumenettely (jäljempänä tarjouskilpailumenettely), joka johti näiden omaisuuserien myyntiin Capricorn Nürburgring Besitzgesellschaft GmbH:lle (jäljempänä Capricorn).
8.
Valittaja teki 10.4.2014 komissiolle kantelun, jossa se esitti, että tarjouskilpailumenettely ei ollut avoin, läpinäkyvä, syrjimätön ja ehdoton ja että se ei ollut päättynyt Nürburgringin omaisuuserien myyntiin markkinahintaan, koska ne oli myyty tarjoajalle – Capricornille – jonka tarjous oli sen omaa tarjousta huonompi ja jota oli suosittu tarjouskilpailumenettelyssä. Kanteen mukaan Capricorn oli siten saanut tukea, jonka määrä vastasi Nürburgringin omaisuuserien markkinahinnan ja näistä omaisuuseristä maksetun ostohinnan erotusta ja joka oli taannut myyjien taloudellisen toiminnan jatkuvuuden. Näin ollen myyjille myönnetyn tuen takaisinperintämääräys oli laajennettava koskemaan myös Capricornia.
9.
Komissio teki lopullisen päätöksen 1.10.2014. Tässä päätöksessä komissio totesi ensinnäkin yhtäältä, että eräät Saksan myyjien hyväksi toteuttamat toimenpiteet olivat sääntöjenvastaisia ja sisämarkkinoille soveltumattomia, ja toisaalta, että myönnettyjen tukien takaisinperintä ei koskenut Capricornia eikä sen tytäryhtiöitä (
3
) (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen päätös).
10.
Toiseksi komissio totesi lopullisessa päätöksessä, että Nürburgringin omaisuuserien myynti Capricornille ei ollut valtiontukea. (
4
) Komissio katsoi, että tarjouskilpailumenettely oli ollut avoin, läpinäkyvä ja syrjimätön ja että tämä menettely oli johtanut näiden omaisuuserien myymiseen markkinaehtojen mukaisella myyntihinnalla (jäljempänä toinen riidanalainen päätös).
II Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
11.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.6.2015 jättämällään kannekirjelmällä nyt käsiteltävän asian valittaja nosti kanteen, jolla se vaati kumoamaan sekä ensimmäisen että toisen riidanalaisen päätöksen.
12.
Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi ennen kaikkea, ettei valitusta voitu ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koski ensimmäisen riidanalaisen päätöksen kumoamista. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan kantaja ei ollut osoittanut, että tämä päätös koski sitä SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen. (
5
)
13.
Toisen riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimuksesta unionin yleinen tuomioistuin totesi ennen kaikkea, että kantajalla oli asianomaisena osapuolena asiavaltuus saada turvatuksi sille SEUT 108 artiklan 2 kohdan nojalla kuuluvat menettelylliset oikeudet (
6
) sekä oikeussuojan tarve. Unionin yleinen tuomioistuin tutki näin ollen vaatimuksen tueksi esitetyt perusteet asiakysymysten osalta, hylkäsi ne kaikki ja hylkäsi näin ollen kanteen kokonaisuudessaan. (
7
)
III Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
14.
Valittaja vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman kolmannen ja neljännen kohdan ja kumoamaan ensimmäisen ja toisen riidanalaisen päätöksen tai toissijaisesti palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15.
Komissio vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään valituksen ja velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Valituksen tarkastelu
16.
Valittaja esittää valituksensa tueksi kuusi valitusperustetta.
17.
Ensimmäinen valitusperuste liittyy ensimmäistä riidanalaista päätöstä koskevaan valituksenalaisen tuomion osaan. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin päätteli virheellisesti, ettei päätös koskenut sitä erikseen.
18.
Muut viisi valitusperustetta sen sijaan liittyvät toista riidanalaista päätöstä koskevaan valituksenalaisen tuomion osaan. Täsmällisemmin sanoen toinen valitusperuste koskee valtiontuen käsitteen virheellistä soveltamista, kolmas valitusperuste ”vakavien vaikeuksien” käsitteen virheellistä soveltamista, neljäs valitusperuste asetuksen N:o 659/1999 (
8
) 20 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista, viides valitusperuste valittajan kantelun tutkinnan puolueettomuuden virheellistä arviointia, ja lopuksi kuudennessa valitusperusteessa valittaja vetoaa toisen riidanalaisen päätöksen perustelujen riittävyyden arvioinnissa tehtyihin oikeudellisiin virheisiin.
19.
Unionin tuomioistuimen pyynnöstä keskityn tarkastelemaan toista, kolmatta, neljättä, viidettä ja kuudetta valitusperustetta, jotka koskevat toisen riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimusta.
20.
Tässä yhteydessä on aluksi todettava olevan riidatonta, että toinen riidanalainen päätös tehtiin alustavan tutkintavaiheen päätteeksi (
9
) ja että komissio totesi päätöksessään, etteivät mainitut toimenpiteet ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja päätti näin ollen olla aloittamatta SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua muodollista tutkintamenettelyä. (
10
)
21.
Muistutan myös, että kuten valituksenalaisen tuomion 77–82 kohdassa todetaan, oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun kantaja vaatii alustavan tutkintavaiheen päätteeksi tehdyn päätöksen, jossa todetaan, että toimenpide ei ole valtiontukea, tai vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista, se riitauttaa etenkin sen, että komissio on tehnyt päätöksen kyseisestä tuesta aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä, millä komissio on loukannut kantajan menettelyllisiä oikeuksia. Jotta kantajan kumoamisvaatimus hyväksyttäisiin, se voi vedota kaikenlaisiin perusteisiin, joiden tarkoituksena on osoittaa, että komissiolla ilmoitetun toimenpiteen alustavassa tutkimuksessa olleiden tietojen ja todisteiden arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. (
11
)
A Väitettyä valtiontuen käsitteen virheellistä soveltamista koskeva toinen valitusperuste
1.
Asianosaisten lausumat
22.
Toinen valitusperuste jakautuu neljään osaan.
23.
Ensimmäisessä osassa valittaja esittää unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen valituksenalaisen tuomion 122–128 kohdassa virheellisesti, ettei komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä Capricornin tarjouksensa rahoitusvahvistuksen tueksi esittämän, 10.3.2014 päivätyn Deutsche Bankin kirjeen sitovuudesta. Valittajan mukaan erinäisistä seikoista ja erityisesti siitä, että mainitun kirjeen liitteessä nimenomaisesti todetaan, ettei se ole sitova, käy ilmi, että sillä ilmaistiin vain aikomus. Vastauksessaan valittaja toteaa, että kirjeen sitovuuden määrittäminen on oikeuskysymys, jonka unionin tuomioistuin voi tutkia muutoksenhakumenettelyssä, ja väittää toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin otti kirjeen joka tapauksessa huomioon vääristyneellä tavalla.
24.
Toisessa osassa pyritään riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen johtopäätös, jonka mukaan kantaja ei ollut osoittanut, että komission olisi pitänyt epäillä tarjouskilpailumenettelyn läpinäkyvyyttä tarjousten esittämiselle asetetun määräajan osalta.
25.
Valittaja esittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta sen, että myyjien ilmoitus mainitun määräajan pidentämisestä 31.3.2014 saakka oli johtanut sitä harhaan. Unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta myös sen, että tällaista menettelyn ehtojen muutosta olisi pitänyt soveltaa kaikkiin tarjoajiin.
26.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta sen, että tarjouskilpailumenettelyn toteutus poikkesi valittajan mukaan tavasta, jolla tavallinen yksityinen sijoittaja olisi toteuttanut sen. Tämä seikka vahvistetaan valtiontuen käsitettä koskevan komission tiedonannon (
12
) 93 kohdassa, josta käy ilmi, että unionin tarjouskilpailumenettelyjä koskevien säännösten noudattamatta jättämisen olisi pitänyt herättää epäilyjä menettelyn yhteensopivuudesta valtiontukia koskevien säännösten kanssa. Nyt käsiteltävässä asiassa näitä säännöksiä ei noudatettu, sillä unionin oikeudessa ei sallita vapaita neuvotteluja määräajan umpeuduttua. Unionin yleinen tuomioistuin ei tarkastellut näitä seikkoja.
27.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta valittajan päätelmän, jonka mukaan lopullisen päätöksen 272 perustelukappale ja 275 perustelukappaleen c kohta sisältävät ristiriitaisia toteamuksia siitä, pidensivätkö myyjät tarjousten esittämiselle asetettua määräaikaa.
28.
Kolmannessa osassa valittaja esittää unionin yleisen tuomioistuimen jättäneen huomiotta kolme sen esittämää väitettä, jotka koskivat yhtä montaa tarjouskilpailumenettelyn aikana tehtyä muutosta, joista ei kuitenkaan ilmoitettu kaikille potentiaalisille tarjoajille.
29.
Ensinnäkin valittajalle esitettiin Nürburgringin omaisuuserien ”siistiin taseeseen” (clean balance sheet) perustuvaa ostoa, toisin sanoen ilman omaisuuseriä koskevia menneitä tai nykyisiä velkoja ja velvoitteita, mutta myöhemmin kävi ilmi, että kaikki Nürburgringin toimintaan liittyvät oleelliset sopimukset oli tehnyt kolmas osapuoli myyjien kanssa tehdyn liiketoiminnan vuokraussopimuksen (business lease) perusteella ja että valittajan, mikäli se olisi ostanut Nürburgringin omaisuuserät, olisi ollut pakko noudattaa näitä sopimuksia sellaisinaan. Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa ottanut tätä seikkaa koskevaa väitettä huomioon millään tavoin.
30.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon valittajan väitettä, joka koski Capricornille myönnettyä liiketoiminnan vuokraussopimusta, jonka oli aluksi katsottu olevan ”toiseksi paras vaihtoehto” siltä varalta, ettei tarjouskilpailumenettely johtaisi toivottuun lopputulokseen tai siihen liittyvä komission päätös riitautettaisiin. Vaikka tämä toiseksi paras vaihtoehto oli selkeästi merkityksellinen lopullisen hinnan määrittämisen kannalta, siitä ei ilmoitettu muille tarjoajille. Näin ollen tarjouskilpailumenettelyn aikana annetut tiedot olivat puutteellisia, eikä mainittu menettely siten täyttänyt valtiontukia koskevassa lainsäädännössä tarkoitettua läpinäkyvyyden edellytystä.
31.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin ei tarkastellut valittajan väitettä, jonka mukaan myyjät lisäsivät valintaperusteisiin ympäristövaatimuksiin liittyvän perusteen ilmoittamatta sitä kaikille tarjoajille.
32.
Neljännessä osassa valittaja katsoo unionin yleisen tuomioistuimen jättäneen huomiotta erinäisiä sen esittämiä väitteitä, jotka koskivat yhtäältä tarjouskilpailumenettelyn läpinäkyvyyttä ja toisaalta sen syrjimättömyyttä.
33.
Komissio katsoo, että toinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan. Ensimmäistä osaa ja toiseen osaan sisältyviä väitteitä ei sen mukaan voida ottaa tutkittavaksi osittain sen vuoksi, että niissä kyseenalaistetaan unionin yleisen tuomioistuimen määrittämä tosiseikasto, ja osittain siksi, ettei niissä täsmennetä, miltä osin valituksenalainen tuomio riitautetaan. Kolmannesta osasta komissio katsoo, että ensimmäiset kaksi väitettä perustuvat valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuin ei sen mukaan olisi ollut velvollinen vastaamaan kolmanteen väitteeseen, koska toteamus, jonka mukaan valittajan tarjous ei ollut uskottava eikä sitova, perustui muihin seikkoihin. Valittajan neljännessä osassa esittämät väitteet on sen mukaan jätettävä tutkimatta tai todettava tehottomiksi.
2.
Arviointi
a)
Deutsche Bankin 10.3.2014 päivätyn kirjeen sitovuutta koskeva toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
34.
Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 124–127 kohdassa esittämä tarkastelu, jonka vuoksi mainittu tuomioistuin päätteli tuomion 128 kohdassa, ettei komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä Capricornin tarjouksen rahoitusta koskevan, 10.3.2014 päivätyn Deutsche Bankin kirjeen sitovuudesta.
35.
Tässä yhteydessä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitystä, johon se asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutuu. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin muutoksenhakumenettelyssä. (
13
)
36.
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajan toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esitetyillä väitteillä pyritään riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittama 10.3.2014 päivätyn Deutsche Bankin kirjeen sitovuutta koskeva arviointi. Näin ollen valittaja vaatii unionin tuomioistuinta lähinnä arvioimaan muutoksenhakumenettelyssä todistetta, jota on jo käsitelty unionin yleisessä tuomioistuimessa, eikä sitä edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla siten voida ottaa tutkittavaksi.
37.
Lisäksi on todettava, ettei valittaja viittaa valituksessaan millään tavoin siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tämän todisteen huomioon vääristyneellä tavalla. Valittaja esittää ainoastaan vastauksessaan ja vain toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin otti kirjeen huomioon vääristyneellä tavalla. Tässä yhteydessä on kuitenkin muistettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 127 artiklan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 190 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana ilmenneisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin, (
14
) mistä ei nyt käsiteltävässä asiassa ole kysymys.
38.
Edellä esitetyn perusteella katson, ettei toisen valitusperusteen ensimmäistä osaa voida ottaa tutkittavaksi.
b)
Toisen valitusperusteen toinen, kolmas ja neljäs osa ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden perusteluvelvollisuuden laajuus
39.
Toisen valitusperusteen toisessa, kolmannessa ja neljännessä osassa valittaja esittää usein eri tavoin, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi erinäisten sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämien väitteiden tarkastelun ja jätti ne huomiotta. Ennen näiden osien tarkastelua on mielestäni hyödyllistä palauttaa mieleen unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden perusteluvelvollisuuden laajuutta koskevat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön periaatteet.
1) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden perusteluvelvollisuuden laajuus
40.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuus perustella tuomiot perustuu Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklaan, jota sovelletaan unionin yleiseen tuomioistuimeen saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 117 artiklan nojalla ja jossa edellytetään, että valituksenalaisen tuomion perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että niille, joita ratkaisu koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden. (
15
)
41.
Oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että valitusperuste, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole vastannut ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyihin perusteluihin, merkitsee asiallisesti vetoamista perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämiseen (
16
) ja että kysymys unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelujen ristiriitaisuudesta tai puutteellisuudesta on oikeuskysymys, minkä vuoksi siihen voidaan sellaisenaan vedota muutoksenhaun yhteydessä. (
17
)
42.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimen suorittaman valvonnan tarkoituksena on erityisesti tutkia, onko unionin yleinen tuomioistuin vastannut oikeudellisesti riittävällä tavalla kaikkiin valittajan esittämiin perusteluihin. (
18
)
43.
Tästä huolimatta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy edelleen ilmi, että perusteluvelvollisuus ei kuitenkaan velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, ja että perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt asianosaisten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan laillisuusvalvontaansa. (
19
) Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole velvollinen ottamaan kantaa selvästi merkityksettömiin seikkoihin tai ennakoimaan mahdollisia vastalauseita. (
20
)
44.
Edellä esitettyjen periaatteiden nojalla voidaan todeta, että vaikka oikeuskäytännön mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi edellä esitetyssä tilanteessa täyttää velvollisuutensa perustella tuomiot myös esittämällä implisiittisiä perusteluja, se ei kuitenkaan voi jättää kokonaan, joko nimenomaisesti tai implisiittisesti, vastaamatta sille esitettyihin väitteisiin, jotka eivät ole selvästi merkityksettömiä, eikä vääristää niiden sisältöä. Tällaisen laiminlyönnin vuoksi perustelut näet jäävät puutteellisiksi, millä jätetään täyttämättä unionin yleisen tuomioistuimen perusteluvelvollisuus ja loukataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattua oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan. (
21
)
45.
Valittajan toisen valitusperusteen toisessa, kolmannessa ja neljännessä osassa esittämiä väitteitä on siten tarkasteltava näiden periaatteiden nojalla.
2) Tarjousten esittämisen määräaikaan liittyviä väitteitä koskeva toisen valitusperusteen toinen osa
46.
Toisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja esittää, että unionin yleinen tuomioistuin laiminlöi tai jätti huomiotta useita sen argumentteja, jotka koskivat tarjouskilpailumenettelyssä tarjousten esittämiselle asetetun määräajan määrittämistä ja joilla pyrittiin osoittamaan tämän menettelyn läpinäkymättömyys.
47.
Tässä yhteydessä on ennen kaikkea korostettava, että unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevaa väitettä valituksenalaisen tuomion 119–121 kohdassa. Erityisesti mainitun tuomion 119 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että määräajaksi, johon mennessä vahvistavat tarjoukset oli toimitettava, vahvistettiin 17.12.2013 päivätyllä KPMG:n kirjeellä 17.2.2014. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin myös kirjeessä täsmennetyn, että myös tämän määräajan jälkeen jätetyt tarjoukset otettaisiin huomioon. Siinä kuitenkin täsmennettiin, että myyjät saattaisivat valita ostajan hyvin pian tarjousten jättämiselle asetetun määräajan jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa tosiseikkana, että kaikki tarjoajat olivat tietoisia siitä, että 17.2.2014 jälkeen oli vielä mahdollista jättää tarjouksia.
48.
Valittaja esittää ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen jättäneen huomiotta sen, että myyjien ilmoitus määräajan pidentämisestä 31.3.2014 saakka oli ollut harhaanjohtava, ja sen, että tällaisesta menettelyn ehtojen muutoksesta olisi pitänyt ilmoittaa kaikille tarjoajille.
49.
Mielestäni näitä kahta väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska niillä lähinnä asetetaan kyseenalaiseksi edellä 47 kohdassa mainitut unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 119 ja 120 kohdassa esittämät tosiseikkoja koskevat toteamukset, jotka liittyvät tarjousten jättämisen määräaikaan sekä siihen, olivatko kaikki tarjoajat tietoisia tästä määräajasta. On todettava, ettei valittaja vetoa tosiseikkojen ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla valituksessaan vaan esittää tämän perusteen vain vastauksessaan ja siten, kuten edellä 37 kohdassa todettiin, liian myöhään.
50.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin jätti valittajan mukaan huomiotta sen esittämät oikeudelliset väitteet, joiden mukaan tarjouskilpailumenettelyssä noudatettu, lopullisessa päätöksessä kuvattu (
22
) määräaikoja koskeva menettelytapa ei täyttänyt läpinäkyvyydelle asetettuja edellytyksiä eikä yksityinen sijoittaja voisi toimia samoin.
51.
Ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta käy todellakin ilmi, että valittaja esitti kanteessaan väitteen, jonka mukaan tarjouskilpailumenettely, jossa ei ollut asetettu tosiasiallista määräaikaa, toisin sanoen menettelyn todellista päätöskohtaa, vaan jossa myyjät saattoivat valita ostajan hyvin pian tarjousten jättämiselle asetetun määräajan jälkeen ja jossa hyväksyttyjä tarjoajia ei estetty muuttamasta tarjouksiaan tai toimittamasta vahvistusta rahoituksestaan myöskään määräajan jälkeen, ei täyttänyt läpinäkyvän menettelyn edellytyksiä.
52.
Tässä yhteydessä korostan, että valituksenalaisesta tuomiosta ja erityisesti sen 119–121 kohdasta, joissa unionin yleinen tuomioistuin lausui tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevasta väitteestä, ei käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin olisi vastannut tähän oikeudelliseen väitteeseen, jolla kantaja oli kiistänyt aineellisesti sen, oliko tässä tarjouskilpailumenettelyssä sovellettu tarjousten jättämiselle asetettu määräaika yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Vastausta tähän väitteeseen ei voida päätellä myöskään implisiittisesti valituksenalaisen tuomion 119–121 kohdassa esitetystä unionin yleisen tuomioistuimen päättelystä. Vastaukseksi oikeudelliseen väitteeseen, jonka mukaan tosiasiallisen määräajan asettamatta jättäminen tarjouskilpailumenettelyssä ei ole läpinäkyvyyden periaatteen mukaista, ei näet mielestäni riitä tosiseikkoja koskeva toteamus siitä, että kaikki tarjoajat olivat tietoisia mahdollisuudesta jättää tarjous myös pidennetyn määräajan jälkeen.
53.
Näin ollen katson, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat tältä osin puutteelliset.
54.
Kolmanneksi valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta väitteen, jonka mukaan lopullisen päätöksen yhtäältä 272 perustelukappaleessa ja toisaalta 275 perustelukappaleen c kohdassa esitettiin ristiriitaisia väitteitä myyjien tarjousten jättämiselle asettaman määräajan pidentämisestä.
55.
Tässä yhteydessä totean, että vaikka valituksenalaisessa tuomiossa ei nimenomaisesti vastata tähän väitteeseen, sen 119 kohdasta voidaan päätellä unionin yleisen tuomioistuimen todenneen tosiseikkana, että mainittua määräaikaa oli tosiasiallisesti pidennetty siinä todetulla tavalla ja mainituilla ehdoilla, mikä mielestäni riittää vastaukseksi väitteeseen, joka koskee valituksenalaisen tuomion puutteellisia perusteluja mainitun pidennetyn määräajan osalta. Siltä osin kuin väitteellä sen sijaan vedotaan unionin yleisen tuomioistuimen oikeudelliseen virheeseen, jonka tämä tuomioistuin teki, kun se ei todennut toisen riidanalaisen päätöksen perusteluissa olevaa ristiriitaa, väite kuuluu kuudennen valitusperusteen aihepiiriin, ja sitä käsitellään tämän ratkaisuehdotuksen 118 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
3) Kolmea tarjouskilpailumenettelyn väitettyyn läpinäkymättömyyteen liittyvää väitettä koskeva toisen valitusperusteen kolmas osa
56.
Toisen valitusperusteen kolmannessa osassa valittaja esittää, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta kolme tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevaan perusteeseen liittyvää väitettä. Nämä kolme väitettä koskivat yhtä montaa menettelyn kuluessa tehtyä muutosta, joista ei valittajan mukaan läpinäkyvyyden edellytyksen vastaisesti ilmoitettu kaikille potentiaalisille tarjoajille.
57.
Näistä väitteistä ensimmäisen osalta ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittaja esitti unionin yleisessä tuomioistuimessa komission tehneen virheen katsoessaan lopullisen päätöksen 275 perustelukappaleen a kohdassa, ettei liiketoimen mallia muutettu tarjouskilpailumenettelyn aikana. Valittajan mukaan myyntitoimenpiteen rakenne oli aluksi perustunut ”siistiin taseeseen”, mutta toimenpiteen rakennetta muutettiin myöhemmin ilmoittamatta asiasta tarjoajille läpinäkyvyyden edellytyksen vastaisesti.
58.
Toisen väitteen osalta ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittaja vetosi unionin yleisessä tuomioistuimessa siihen, että tarjouskilpailumenettelyn aikana toimitetut tiedot olivat puutteellisia eikä mainittu menettely näin ollen täyttänyt valtiontukia koskevassa lainsäädännössä tarkoitettuja läpinäkyvyyden edellytyksiä. Valittaja päätteli, ettei kaikille tarjoajille ollut toimitettu tietoja, jotka koskivat Capricornille myönnettyä liiketoiminnan vuokraussopimusta, jonka oli aluksi katsottu olevan ”toiseksi paras vaihtoehto” siltä varalta, ettei tarjouskilpailumenettely johtaisi toivottuun lopputulokseen tai siihen liittyvä komission päätös riitautettaisiin. Valittajan mukaan komissio oli tehnyt virheen, kun se ei ollut ottanut huomioon sitä, ettei näitä tietoja toimitettu muille tarjouskilpailumenettelyyn osallistuneille tarjoajille, vaikka ne olivat merkityksellisiä tarjouksen hintaa määritettäessä.
59.
Kolmannen väitteen osalta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittaja vetosi unionin yleisessä tuomioistuimessa siihen, että komission lopullisen päätöksen 275 perustelukappaleen i kohdassa esittämä ympäristönäkökohtia koskeva arviointi oli virheellinen sen vuoksi, että myyjät olivat sen näkemyksen mukaan lisänneet ympäristönäkökohtiin liittyvän arviointiperusteen kesken tarjouskilpailumenettelyn ilmoittamatta siitä kaikille tarjoajille, mikä oli sen mukaan läpinäkyvyyttä koskevien edellytysten vastaista.
60.
Valituksenalaisesta tuomiosta ei käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin olisi nimenomaisesti vastannut yhteenkään väitteeseen, joilla kyseenalaistettiin se, täyttyivätkö läpinäkyvyyden edellytykset tässä tarjouskilpailumenettelyssä. Kyseisen tuomion perusteluista ei mielestäni myöskään implisiittisesti voida päätellä syitä, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei hyväksynyt näitä väitteitä. Implisiittistä vastausta näihin väitteisiin, erityisesti ensimmäiseen ja toiseen väitteeseen, ei voida millään tavoin päätellä valituksenalaisen tuomion 119–121 kohdasta, joissa unionin yleinen tuomioistuin lausui tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevasta väitteestä. Sitä ei voida päätellä myöskään valituksenalaisen tuomion 146–150 kohdasta, joissa unionin tuomioistuin käsitteli sangen ylimalkaisesti liiketoiminnan vuokraussopimusta koskevia väitteitä.
61.
Toisin kuin komissio väittää, vastausta ensimmäiseen väitteeseen ei voida päätellä edes implisiittisesti valituksenalaisen tuomion 9 kohdan neljännen luetelmakohdan maininnasta, jonka mukaan tarjoajat saattoivat esittää tarjouksen joko kaikista omaisuuseristä, omaisuuserien kokonaisuuksista tai yksittäisistä omaisuuseristä. Tämä tarjouskilpailumenettelyn kuvauksen yhteydessä esitetty viittaus ei tarjoa minkäänlaista, myöskään implisiittistä, vastausta valittajan esittämään tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevaan väitteeseen.
62.
Edellä esitetyn perusteella katson, että koska unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut valittajan tarjouskilpailumenettelyn väitettyä läpinäkymättömyyttä koskevan väitteensä tueksi esittämiä erinäisiä argumentteja huomioon eksplisiittisesti eikä implisiittisesti, unionin yleisen tuomioistuimen päättely ei käy ilmi valituksenalaisen tuomion perusteluista selkeästi ja yksiselitteisesti siten, että niille, joita ratkaisu koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia ratkaisun laillisuuden. Näin ollen katson, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat tältä osin puutteelliset.
4) Tarjouskilpailumenettelyn läpinäkyvyyteen ja syrjimättömyyteen liittyviä väitteitä koskeva toisen valitusperusteen neljäs osa
63.
Toisen valitusperusteen neljännessä osassa valittaja esittää, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta kaksi väitteiden sarjaa, joista toinen koskee kolmannessa osassa mainittujen väitteiden tavoin tarjouskilpailumenettelyn väitettyä läpinäkymättömyyttä ja toinen mainitun menettelyn väitettyä syrjivyyttä.
64.
Ensinnäkin tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevaan perusteeseen liittyvien väitteiden osalta ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta käy ilmi, että valittaja vetosi unionin yleisessä tuomioistuimessa ensinnäkin siihen, ettei tarjouskilpailumenettelystä ilmoitettu Euroopan unionin ulkopuolella; toiseksi siihen, että erinäisistä myynnin kannalta merkityksellisistä asiakirjoista ei tiedotettu tai niistä tiedotettiin liian myöhään tai harhaanjohtavalla tavalla; kolmanneksi siihen, että komissio oli tehnyt virheen katsoessaan, että korjatun ostosopimuksen toimittaminen oli osa liikeneuvotteluita, eikä sillä näin ollen ollut merkitystä valtiontuen kannalta; neljänneksi siihen, että komissio oli tehnyt virheen katsoessaan, ettei tietojen myöhäinen toimittaminen tarjouskilpailumenettelyn aikana vaikuttanut tarjoajien lopullisen tarjouksen esittämiseen tai tätä tarkoitusta varten tehtyihin taloudellisen vaikutuksen arviointeihin; ja viidenneksi siihen, että komissio oli tehnyt virheen katsoessaan, että KPMG oli toimittanut kaikille tarjoajille kaikki tiedot, joita nämä tarvitsivat Nürburgringin omaisuuserien asianmukaiseen arviointiin.
65.
Aivan samoin kuin nyt tarkasteltavan valitusperusteen kolmannessa osassa, valituksenalaisesta tuomiosta ei tässäkään tapauksessa käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin olisi nimenomaisesti vastannut yhteenkään edellisessä kohdassa mainituista väitteistä, eikä mainitun tuomion perusteluista voida myöskään implisiittisesti päätellä syitä, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei hyväksynyt niitä. Erityisesti tällaista implisiittistä vastausta näihin väitteisiin ei mitenkään voida päätellä valituksenalaisen tuomion 119–121 kohdasta, joissa unionin yleinen tuomioistuin lausui tarjouskilpailumenettelyn läpinäkymättömyyttä koskevasta väitteestä tarkastelemalla ainoastaan tarjousten jättämiselle asetettua määräaikaa koskevaa kysymystä.
66.
Toiseksi tarjouskilpailumenettelyn syrjivyyttä koskevaan perusteeseen liittyvien väitteiden osalta ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta ilmenee, että valittaja arvosteli unionin yleisessä tuomioistuimessa komissiota siitä, ettei se tutkinut ensinnäkään sitä, että valittajaa oli syrjitty, kun sille ei ollut toimitettu englanninkielistä kopiota tarjouskilpailumenettelyn täydellisestä asiakirja-aineistosta; toiseksi sitä, että Capricornille oli annettu muihin tarjoajiin nähden etuoikeus saada tietoja; kolmanneksi sitä, että sama huomattavan amerikkalaisen lakiasiaintoimiston osakas oli avustanut ensin myyjiä ja sen jälkeen Capricornia, ja neljänneksi sitä, että Capricorn hyötyi etuoikeutetusta kohtelusta sekä 17.2.2014 jälkeen että Deutsche Bankin myöntämän rahoituksen suhteen.
67.
Myös näiden väitteiden osalta on todettava, ettei valituksenalaisesta tuomiosta käy ilmi, että unionin yleinen tuomioistuin olisi vastannut nimenomaisesti yhteenkään näistä väitteistä, eikä kyseisen tuomion perusteluista ole mahdollista päätellä implisiittisesti syitä, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei hyväksynyt niitä. Implisiittistä vastausta näihin väitteisiin ei mielestäni voida päätellä varsinkaan siitä valituksenalaisen tuomion osasta, toisin sanoen 122–134 kohdasta, jossa unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tarjouskilpailumenettelyn syrjivyyttä koskevaa väitettä ja käsitteli tarkastelussaan ainoastaan sitovan rahoitusvahvistuksen edellytystä koskevaa kysymystä. Näin ollen katson, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat myös tältä osin puutteelliset.
68.
Edellä esitettyjen huomautusten perusteella on mielestäni todettava, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat monin tavoin puutteelliset ja että toisen valitusperusteen toinen, kolmas ja neljäs osa on näin ollen hyväksyttävä.
B Vakavien vaikeuksien käsitteen virheellistä soveltamista koskeva kolmas valitusperuste
1.
Asianosaisten lausumat
69.
Kolmas valitusperuste on kolmiosainen.
70.
Ensimmäisessä osassa valittaja väittää, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa, että alustava tutkintavaihe kesti vähemmän kuin kuusi kuukautta (kantelun esittämisestä huhtikuussa 2014 lopullisen päätöksen tekemiseen lokakuussa 2014), mikä ei osoittanut, että kyseisen toimenpiteen arvioinnissa olisi ollut vakavia vaikeuksia, joiden perusteella olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely, se kuitenkin jätti vastaamatta eräisiin kanteessa esitettyihin väitteisiin, joilla pyrittiin osoittamaan tällaisten vaikeuksien olemassaolo. Valittaja oli näet esittänyt, että vakavien vaikeuksien olemassaolo voitiin päätellä yhtäältä myös siitä, että lopullista päätöstä lykättiin useita kertoja, ja siitä, että komissio julkaisi 13.4.2015 päätöksen oikaisun, sekä toisaalta siitä, että komissio oli alkanut tutkia Nürburgringin omaisuuserien myyntimenettelyä jo syksyllä 2012 ja ollut tiiviisti yhteydessä myyjiin jo vuodesta 2013 alkaen. Näillä perusteilla valittaja väitti, että uusi kuuden kuukauden viive kilpailumenettelyn toteuttamista koskevassa päätöksenteossa oli liiallinen, mitä unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon.
71.
Kolmannen valitusperusteen toisessa osassa valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa esittämän, 10.3.2014 päivättyä Deutsche Bankin kirjettä koskevan päättelyn. Se katsoo, että tässä valituksenalaisen tuomion kohdassa esitettyjä toteamuksia on korjattava useista eri syistä. Komissio teki virheen arvioidessaan avoimen, läpinäkyvän ja ehdottoman tarjouskilpailumenettelyn edellytyksiä ja kohtasi tosiasiassa vakavia vaikeuksia. Erityisesti komissio oli sen mukaan pyytänyt käyttöönsä tämän kirjeen korjatun version heinäkuussa 2014; se oli myöntänyt, ettei se tiennyt, oliko tämä aieilmoitus allekirjoitettu vai peruutettu, ja se oli myöntänyt tarkastelleensa vain tarjouskilpailumenettelyn rakennetta; lisäksi Saksan syyttäjäviranomainen oli katsonut, ettei mainittu kirje ollut sitova.
72.
Kolmannessa osassa valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta sen esittämän Nürburgringin omaisuuserien myyntimenettelyn jatkamista koskevan väitteen, joka kuitenkin osoitti vakavien vaikeuksien olemassaolon alustavassa tutkintavaiheessa. Unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan totesi valituksenalaisen tuomion 102–104 kohdassa, että luovutus tapahtui 5.10.2014 tehdyn omaisuudenhoitosopimuksen perusteella 28.10.2014 ja siten mainitun päätöksen tekemisen jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut huomioon sitä, että valittaja oli toimittanut tätä seikkaa koskevia tietoja komissiolle jo 22.9.2014 ja että 30.9.2014, toisin sanoen ennen lopullisen päätöksen tekemistä, julkaistu lehtiartikkeli sisälsi nämä tiedot. Sittemmin komissio oli lisäksi luvannut ottaa huomioon tilanteen myöhemmän kehityksen.
73.
Komissio katsoo, että kolmas valitusperuste on hylättävä osin sen vuoksi, että tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät täyty, ja osin perusteettomana.
2.
Arviointi
74.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, samoin kuin toisen valitusperusteen toisessa, kolmannessa ja neljännessä osassa, valittaja esittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon eräitä sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä väitteitä. Tässä asiayhteydessä kysymyksessä on alustavan tutkintavaiheen kestoon liittyvät väitteet, jotka sen mukaan todistivat vakavien vaikeuksien olemassaolon.
75.
Tässä yhteydessä on todettava, että toisin kuin toisen valitusperusteen edellä mainituissa osissa esitetyistä väitteistä, joista valituksenalaisessa tuomiossa ei ole jälkeäkään, tuomion 88 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin sen sijaan toteaa valittajan vedonneen mainitussa tuomioistuimessa yhtäältä siihen, että päätöstä lykättiin monta kertaa, ja toisaalta siihen, että lopulliseen päätökseen hyväksyttiin oikaisu yli vuoden kuluttua kantelun jättämisestä komissiolle.
76.
Vastauksessaan alustavan tutkintavaiheen kestoa koskevaan väitteeseen, joka esitettiin useiden Nürburgringin omaisuuserien myynnin arvioinnissa kohdattujen vakavien vaikeuksien olemassaoloon liittyvän kanneperusteen yhteydessä, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa kuitenkaan vastannut näihin väitteisiin nimenomaisesti vaan totesi ainoastaan, että koska lopullinen päätös tehtiin 1.10.2014, toisin sanoen vähemmän kuin kuusi kuukautta kantajan kantelun jälkeen, mainittu alustavan tutkintavaiheen kesto ei osoittanut, että asiaan liittyi vakavia vaikeuksia, jotka olisivat oikeuttaneet muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen.
77.
Tässä yhteydessä valituksenalainen tuomio voidaan mielestäni ymmärtää niin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin ei nimenomaisesti hylännyt kahta edellä 75 kohdassa mainittua väitettä, se otti huomioon, että alustava tutkintavaihe oli kestänyt vähemmän kuin kuusi kuukautta, ja katsoi sen vuoksi, että molemmat valittajan esittämät seikat, toisin sanoen yhtäältä se, että lopullista päätöstä lykättiin mainitun ajanjakson aikana monta kertaa, ja toisaalta se, että siihen hyväksyttiin oikaisu yli vuotta myöhemmin, olivat arviointiin liittyvien vakavien vaikeuksien olemassaolon toteamisen kannalta merkityksettömiä.
78.
Tällainen valituksenalaisesta tuomiosta implisiittisesti johdettavissa oleva päätelmä ei mielestäni ole virheellinen. Yhtäältä päätöksen lykkääminen voi näet johtua monista seikoista, eikä se itsessään todista, että asiaan liittyi vakavia vaikeuksia, jotka olisivat oikeuttaneet muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen. Näin on todettava erityisesti lopullisen päätöksen tekemiseen johtaneen alustavan vaiheen lyhyen keston nojalla.
79.
Toisaalta päätöksen oikaisun tarkoituksena on korjata vähäisiä tai ilmeisiä virheitä, kuten kirjoitusvirheitä, ei muuttaa päätöksen sisältöä; näin ollen sillä ei missään tapauksessa voida perustella menettelyn keston pidentämistä. Joka tapauksessa totean, ettei valittaja ole esittänyt mitään näyttöä tämän väitteensä tueksi.
80.
Lopuksi siitä valittajan mainitsemasta seikasta, jonka mukaan komissio aloitti Nürburgringin omaisuuserien myyntimenettelyn tarkastelun jo vuonna 2012, on todettava, ettei se ole yhteensopiva sen unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkana esittämän toteamuksen kanssa, jonka mukaan alustava tutkintavaihe kesti vähemmän kuin kuusi kuukautta, eikä valittaja ole kyseenalaistanut tätä toteamusta.
81.
Edellä esitetyn perusteella kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on mielestäni hylättävä.
82.
Kolmannen valitusperusteen toisesta osasta totean, että valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa, jonka valittaja on kyseenalaistanut, unionin yleinen tuomioistuin katsoi komission osoittaneen, että sillä oli ollut huhtikuusta 2014 lähtien hallussaan 10.3.2014 päivätty Deutsche Bankin kirje, eikä näin ollen ollut mitään syytä kyseenalaistaa komission toteamusta, jonka mukaan se oli tehnyt kirjeestä oman analyysinsa ja todennut sen olevan rahoituksen vahvistus, jonka sitovuuden Saksan viranomaiset vahvistivat.
83.
Nämä ovat edellä mainitun Deutsche Bankin kirjeen sitovuuteen liittyviä tosiseikkoja koskevia toteamuksia, joita ei, kuten edellä 34–37 kohdassa todetaan, voida asettaa kyseenalaiseksi muutoksenhakumenettelyssä vetoamatta siihen, että tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, mihin valittaja on vedonnut liian myöhään ja pelkästään vastauksessaan ja täsmentämättä myöskään sitä, mitkä seikat oli otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Tätä osaa ei siten mielestäni voida ottaa tutkittavaksi.
84.
Kolmannen valitusperusteen kolmannessa osassa sen sijaan riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 104 kohdassa esittämä päättely, jonka mukaan komissiota ei voida moittia siitä, että se ei lopullisessa päätöksessä lausunut mitään myyntimenettelyn jatkamisesta siten, että Capricornin osuus Nürburgringin omaisuuserien hankintaa varten perustetusta yrityksestä luovutettiin toissijaiselle ostajalle, koska mainittu luovutus tapahtui vasta lopullisen päätöksen tekemisen jälkeen.
85.
Ensinnäkin korostan, ettei unionin yleinen tuomioistuin jättänyt valittajan Nürburgringin omaisuuserien myyntimenettelyn jatkamista koskevaa väitettä huomiotta vaan totesi, että myynti tapahtui lopullisen päätöksen tekemisen jälkeen, ja päätteli saman tuomion 102 kohdassa tarkoitetun oikeuskäytännön nojalla, ettei komissiota voitu moittia siitä, ettei se lausunut mitään tällaisesta lopullisen päätöksen tekemisen jälkeen tapahtuneesta seikasta.
86.
Toiseksi valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin oli jättänyt huomiotta sen, että se oli ilmoittanut komissiolle kyseisten omaisuuserien myyntimenettelyn jatkamisesta siten, että ne luovutettiin toiselle ostajalle, joitakin päiviä ennen lopullisen päätöksen tekemistä ja että tästä luovutuksesta kerrottiin lehtiartikkelissa, joka sekin ilmestyi joitakin päiviä ennen mainitun päätöksen tekemistä. On kuitenkin todettava, että unionin yleinen tuomioistuin vastasi tähän väitteeseen valituksenalaisen tuomion 165 kohdassa ja totesi, ettei valittaja ollut näyttänyt toteen, että komissiolla oli tai saattoi olla tiedossaan nämä seikat silloin, kun se teki lopullisen päätöksen. Myös tässä on kyseessä tosiseikkojen arviointi, jota valittaja ei voi kyseenalaistaa muutoksenhakumenettelyssä, ellei tosiseikkoja ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla. (
23
) Valittaja vetosi tosiseikkojen ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla vain vastauksessaan ja siten myöhässä täsmentämättä myöskään sitä, mitkä seikat oli otettu huomioon vääristyneellä tavalla ja miten. Kolmannen valitusperusteen kolmas osa on näin ollen mielestäni hylättävä osin perusteettomana ja osin sen vuoksi, ettei se täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
87.
Edellä esitetyn perusteella katson, että kolmas valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
C Asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista koskeva neljäs valitusperuste
1.
Asianosaisten lausumat
88.
Neljännessä valitusperusteessaan valittaja riitauttaa sen valituksenalaisen tuomion osan, jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanneperusteen, jonka mukaan asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohtaa oli rikottu, kun komissio ei ollut ilmoittanut sille aikomuksestaan hylätä kantelu eikä kehottanut sitä esittämään asiaa koskevia huomautuksia. (
24
)
89.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä sovelsi asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohtaa virheellisesti, koska mainitusta säännöksestä käy selkeästi ilmi, että komissio on velvollinen ilmoittamaan asianomaiselle osapuolelle aikomuksestaan hylätä kantelu ja kehottamaan tätä esittämään asiaa koskevat huomautuksensa. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ilmoittanut valittajalle alustavan tarkastelunsa tuloksesta ja vei siltä mahdollisuuden vaikuttaa päätöksen tekemiseen ja tukea komission tutkintaa tarpeen vaatiessa uusilla tosiseikoilla. Kyseessä olevassa säännöksessä tarkoitetun huomautusten esittämistä koskevan oikeuden tavoitteena on valittajan mukaan turvata osapuolten oikeudet menettelyn mahdollisimman varhaisessa vaiheessa, ja sen rikkominen oli siten vakava valittajan vahingoksi tapahtunut rikkomus.
90.
Toisaalta valittajan mukaan valituksenalaisen tuomion 188 kohdan viittaus 18.11.2010 annettuun tuomioon NDSHT v. komissio (C‑322/09 P, EU:C:2010:701) on virheellinen ja harhaanjohtava. Valittaja näet katsoo, että unionin tuomioistuin ei tässä asiassa ottanut kantaa siihen, onko osapuolille annettava mahdollisuus esittää lisähuomautuksia ennen päätöksen tekemistä. Lisäksi 17.7.2008 annetusta tuomiosta Athinaïki Techniki v. komissio (C‑521/06 P, EU:C:2008:422) käy sen mukaan ilmi, että asianomaisilla osapuolilla on oikeus osallistua menettelyyn tapauksen olosuhteet huomioon ottaen asianmukaisella tavalla.
91.
Komissio kiistää valittajan väitteet ja katsoo, että neljäs valitusperuste on hylättävä.
2.
Arviointi
92.
Neljännessä valitusperusteessa valittaja vetoaa oikeudelliseen virheeseen, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohtaa soveltaessaan.
93.
Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että asetuksen N:o 659/1999, (
25
) sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EU) N:o 734/2013, (
26
) jota sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa, 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”asianomaiset osapuolet voivat tehdä kantelun antaakseen komissiolle tietoja oletetuista sääntöjenvastaisista tuista tai oletetusta tuen väärinkäytöstä. Tätä tarkoitusta varten asianomaisen osapuolen on täytettävä asianmukaisesti lomake – – ja annettava siinä pyydetyt pakolliset tiedot”, ja toisen alakohdan mukaan, ”jos komissio katsoo, että asianomainen osapuoli ei ole noudattanut kantelulle säädettyä lomakepakkoa tai että asianomaisen osapuolen esittämät tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät riitä osoittamaan alustavan tarkastelun perusteella sääntöjenvastaisen tuen olemassaoloa tai tuen väärinkäyttöä, se ilmoittaa tästä asianomaiselle osapuolelle ja kehottaa sitä esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa, joka ei yleensä ylitä yhtä kuukautta. Jos asianomainen osapuoli ei esitä kantaansa asetetussa määräajassa, kantelu katsotaan peruutetuksi. Komissio ilmoittaa asianomaiselle jäsenvaltiolle, kun kantelu on katsottu peruutetuksi.” Saman säännöksen kolmannen alakohdan mukaan ”komissio lähettää kantelijalle jäljennöksen kantelun aihetta koskevassa asiassa annetusta päätöksestä”.
94.
Valittaja väittää, että asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdassa ja erityisesti sen toisessa alakohdassa säädetään osapuolen menettelyllisestä oikeudesta saada komissiolta ennen päätöksen tekemistä ilmoitus komission aikeesta hylätä sen esittämä kantelu, ja komission on kehotettava sitä esittämään asiaa koskevat huomautuksensa. Koska komissio ei ilmoittanut asiasta valittajalle eikä sallinut sen esittää huomautuksia ennen kantelun hylkäämistä koskevan päätöksen tekemistä, se rikkoi tätä säännöstä, ja unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen, kun se ei todennut tätä rikkomusta.
95.
En jaa valittajan näkemystä asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan tulkinnasta.
96.
Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeussäännön tulkinta edellyttää, että huomioon otetaan paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys, johon se kuuluu, sekä sen toimenpiteen tavoitteet ja päämäärät, jonka osa se on. Unionin oikeussäännön syntyhistoriasta voi myös ilmetä tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja. (
27
)
97.
Asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan säännöksen, sellaisena kuin se on muutettuna, syntyhistorian valossa tehdyn sananmukaisen, kontekstuaalisen ja teleologisen tulkinnan nojalla katson, ettei säännöksen tarkoituksena ole, niin kuin valittaja väittää, antaa kantelun tekijälle yleisesti menettelyllistä oikeutta saada ilmoitusta komission aikomuksesta tehdä kantelua koskeva kielteinen päätös ja esittää asiaa koskevia huomautuksia ennen tällaisen päätöksen tekemistä. Mielestäni tätä säännöstä sovelletaan sen sijaan menettelyn alustavassa vaiheessa, ja sen tarkoituksena on antaa komissiolle mahdollisuus käsitellä hallinnolliseen tehokkuuteen liittyvistä syistä nopeasti kantelut, jotka eivät selvästi (alustavan tarkastelun perusteella) täytä valtiontukia koskevan hallinnollisen menettelyn eivätkä siten myöskään mahdollisesti kyseenalaistettujen toimenpiteiden alustavan tutkintavaiheen aloittamiselle asetettuja muotoon tai sisältöön liittyviä vähimmäisedellytyksiä.
98.
Asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan säännöksen sanamuodosta voidaan näet päätellä, että se koskee kahdenlaisia tapauksia: yhtäältä kantelun tekemiselle asetettujen muodollisten edellytysten, toisin sanoen lomakkeen asianmukaista täyttämistä koskevan edellytyksen, noudattamatta jättämistä, ja toisaalta tapauksia, joissa muotovaatimuksia on noudatettu mutta kantelu ei täytä sisältöön liittyviä vähimmäisvaatimuksia sen vuoksi, että ”asianomaisen osapuolen esittämät tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät riitä osoittamaan alustavan tarkastelun perusteella sääntöjenvastaisen tuen olemassaoloa tai tuen väärinkäyttöä”.
99.
Kyseisen säännöksen mukaan molempia tapauksia (muotoon tai sisältöön liittyvien vähimmäisvaatimusten noudattamatta jättäminen) kohdellaan menettelyllisesti samalla tavalla ja niillä on samat oikeudelliset seuraukset. Yhtäältä molempia tapauksia kohdellaan menettelyllisesti samalla tavalla, toisin sanoen kantelijalle annetaan mahdollisuus esittää huomautuksia ja korjata siten muotoon tai sisältöön liittyvät puutteet ja antaa merkityksellisiä tietoja, joiden nojalla valtiontukia koskeva tarkastelu voidaan aloittaa. Toisaalta kantelijan toimettomuudesta tai siitä, ettei tämä edelleenkään täytä kantelun tekemiselle asetettuja muotoon tai sisältöön liittyviä vähimmäisvaatimuksia, seuraa, että komissio voi katsoa kantelun peruutetuksi.
100.
Tällaisen kyseessä olevan säännöksen tulkinnan vahvistaa myös kyseiseen säännökseen asetuksella N:o 734/2013 tehdyn muutoksen syntyhistorian valossa tehty teleologinen tarkastelu. Komission esittelemästä ja mainitun asetuksen hyväksymiseen johtaneesta ehdotuksesta neuvoston asetukseksi (
28
) käy näet ilmi, että muutoksen tarkoituksena oli yhtäältä säätää muodollisista vaatimuksista, joita valtiontukea koskevan kantelun tekeminen komissiolle edellyttää, ja toisaalta antaa komissiolle mahdollisuus käsitellä nopeasti ja tehokkaasti saamansa ”monet” valtiontukia koskevat kantelut, jotka ”eivät perustu aitoihin kilpailuongelmiin tai [joita] ei ole perusteltu riittävästi”. (
29
) Näin ollen komissiolla on tämän säännöksen nojalla mahdollisuus olla luokittelematta kanteluiksi ilmoituksia, joita annettaessa ei ole noudatettu muotoa ja sisältöä koskevia vähimmäisvaatimuksia, kunhan se on ensin antanut tiedot toimittaneelle toimijalle mahdollisuuden korjata ilmoituksensa muotoa tai sisältöä koskevien vähimmäisvaatimusten täyttämiseen liittyvät puutteet. Tällaisista ilmoituksista komissiolla ei enää ole velvollisuutta antaa muodollista päätöstä; kantelu katsotaan peruutetuksi ja tiedot kirjataan markkinatiedoiksi, joita saatetaan käyttää myöhemmin tutkimusten suorittamiseksi viran puolesta. (
30
)
101.
Kyseisen säännöksen edellä esitetyn tulkinnan vahvistaa myös vuonna 2009 annettujen valtiontuen valvontamenettelyissä sovellettavien käytännesääntöjen (
31
) 48 kohdan b alakohta, jonka unionin yleinen tuomioistuin mainitsee mielestäni perustellusti valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa ja jota lainataan myös edellisessä kohdassa mainitussa ehdotuksessa neuvoston asetukseksi. (
32
)
102.
Valittaja vetoaa tuomioon Athinaïki Techniki v. komissio ja tuomioon NDSHT v. komissio, mutta niistä on riittävää todeta, että ne koskevat sellaista säännöksen versiota, joka oli voimassa ennen asetuksella N:o 734/2013 tehtyä muutosta, eikä niiden nojalla sen vuoksi voida mielestäni kyseenalaistaa mainitun säännöksen muutettuun versioon perustuvaa tulkintaa eikä edellisessä kohdassa esitettyä päätelmää.
103.
Edellä esitettyjen huomautusten perusteella tulkinta, jonka mukaan asianomaisilla osapuolilla on asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan ja erityisesti sen toisen alakohdan nojalla menettelyllinen oikeus saada ennen päätöksen tekemistä komissiolta ilmoitus sen aikomuksesta hylätä osapuolen esittämä kantelu ja kehotus esittää asiaa koskevia huomautuksia, on näin ollen hylättävä.
104.
Tässä yhteydessä on jälleen muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukiasioissa asianomaisilla osapuolilla ei ole varsinaisia puolustautumisoikeuksia tai oikeutta siihen, että komissio kuulee niitä kontradiktorisella tavalla, vaan niiden tehtävänä on pelkästään toimittaa kaikki komission tarvitsemat tiedot. (
33
)
105.
Oikeuskäytännön mukaan valtiontukien valvontamenettelyssä muiden asianomaisten osapuolten kuin asianomaisen jäsenvaltion menettelylliset oikeudet ovat rajatut, eikä komission ole kuultava niitä samalla kontradiktorisella tavalla kuin sen on kuultava kyseessä olevaa jäsenvaltiota, vaan niillä on vain oikeus osallistua komission hallinnolliseen menettelyyn siinä määrin kuin se yksittäistapauksen olosuhteet huomioon ottaen on asianmukaista. (
34
)
106.
Kuten edellä 20 kohdassa todettiin, nyt käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että toinen valituksenalainen päätös on tehty alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi, eivätkä, kuten muun muassa lopullisen päätöksen 13 perustelukappaleesta käy ilmi, osapuolet ole erimielisiä siitä, että valittaja osallistui aktiivisesti tähän menettelyyn, jonka päätteeksi tehtiin päätös, jolla sen kantelu käytännössä hylättiin, eikä sitä millään tavoin katsottu peruutetuksi. Tästä mielestäni seuraa, ettei asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan säännöstä voida soveltaa valittajan tilanteessa, eikä valittaja siten voi vedota siihen, että komissio olisi rikkonut sitä, eikä näin ollen siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt asiassa virheen.
107.
Edellä esitetyn perusteella on mielestäni katsottava, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä soveltaessaan asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohtaa ja että neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä.
D Puolueettoman tutkinnan käsitteen virheellistä soveltamista koskeva viides valitusperuste
1.
Asianosaisten lausumat
108.
Viidennessä valitusperusteessa valittaja riitauttaa sen, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 209–212 kohdassa kanneperusteen, jossa väitetään, että sen kantelua ei tutkittu puolueettomasti. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti ja perusteettomasti, että kilpailuasioita koskevaa oikeuskäytäntöä voitiin soveltaa analogisesti valtiontukea koskeviin menettelyihin.
109.
Joka tapauksessa, vaikka tätä oikeuskäytäntöä voitaisiin soveltaa, valittaja korostaa esittäneensä aihetodisteita, jotka viittasivat siihen, että komissio ei aikonut jatkaa tapauksen tutkintaa eikä hankkia täsmällisempiä tietoja tai lisätietoja.
110.
Komissio katsoo, että viides valitusperuste on hylättävä.
2.
Arviointi
111.
Valituksenalaisen tuomion 207–213 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kantajan väitteen, jonka mukaan komission oli mahdoton tutkia sen valitusta puolueettomasti kilpailuasioista vastaavan komission jäsenen tiedotusvastaavan annettua lausunnon, jonka mukaan Saksan viranomaiset olivat noudattaneet ohjeistusta, jonka kilpailuasioista vastaava komission jäsen oli antanut niille Nürburgringin omaisuuserien myyntimenettelyn alussa lähettämässään kirjeessä, ja että nämä omaisuuserät oli myyty laillisessa tarjouskilpailumenettelyssä markkinahintaan suurimman tarjouksen tekijälle.
112.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi käytännössä tämän kanneperusteen soveltaen analogisesti oikeuskäytäntöä, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomista koskevissa asioissa unionin yleinen tuomioistuin voi kumota riidanalaisen päätöksen tällaisen sääntöjenvastaisuuden vuoksi ainoastaan, jos osoitetaan, että jos tätä sääntöjenvastaisuutta ei olisi ollut, päätöksen sisältö olisi ollut erilainen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei valittaja ollut esittänyt mitään todisteita tai selvitysaineistoa siitä, että lopullisen päätöksen sisältö olisi voinut olla erilainen, jos komission jäsen ei olisi antanut riidanalaista lausuntoaan.
113.
Valittaja katsoo ensinnäkin, ettei tätä kilpailuasioita koskevaa oikeuskäytäntöä voida soveltaa analogisesti valtiontukien alalla. On kuitenkin todettava, että komission tulevia päätöksiä koskevien olennaistenkin tietojen virheellisen paljastamisen oikeudellisia seurauksia koskeva oikeuskäytäntö on yleisesti sovellettavaa, eikä sen soveltamista ole näin ollen syytä rajoittaa pelkästään kilpailua koskeviin asioihin. (
35
)
114.
Lisäksi tässä oikeuskäytännössä yksityistapaukseen sovelletaan yleisesti sovellettavaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan lähtökohtaisesti menettelyvirheestä seuraa päätöksen kumoaminen kokonaan tai osittain ainoastaan, jos riitautettu päätös olisi ilman kyseistä virhettä voinut olla sisällöltään erilainen; tätä oikeuskäytäntöä voidaan ilman muuta soveltaa myös valtiontukia koskevissa asioissa. (
36
)
115.
Toiseksi seikat, joihin valittaja väittää vedonneensa unionin yleisessä tuomioistuimessa aihetodisteina, jotka sen mukaan olivat omiaan osoittamaan, että ilman väitettyä sääntöjenvastaisuutta toisen riidanalaisen päätöksen sisältö olisi ollut erilainen, eivät millään tavoin osoita komission väitettyä puolueellisuutta. Kysymyksessä on näet valittajan asianajajien ja komission yksiköiden välinen sähköinen kirjeenvaihto, mainittujen yksiköiden väitetty toimettomuus liittyen ilmoituksiin, jotka valittaja esitti vuonna 2014 ja vuonna 2015, toisin sanoen lopullisen päätöksen tekemisen jälkeen, sekä valittajalta väitetysti evätty mahdollisuus toimittaa asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja lisätietoja, vaikka tämän epäämisen sääntöjenvastaisuutta koskeva väite hylättiin jo neljännen valitusperusteen käsittelyn yhteydessä. (
37
)
116.
Tällaiset aihetodisteet eivät mielestäni liity komission väitettyyn puolueellisuuteen, eivätkä ne osoita, että toisen riidanalaisen päätöksen sisältö olisi ollut toisenlainen, ellei kilpailuasioista vastaavan komission jäsenen tiedotusvastaava olisi antanut valittajan mainitsemaa lausuntoa. Erityisesti edellä mainitun sähköisen kirjeenvaihdon osalta unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa tarkastelua ei edellä 35 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla voida kyseenalaistaa muutoksenhakumenettelyssä vetoamatta siihen, että todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
117.
Edellä esitetyn perusteella neljäs valitusperuste on mielestäni hylättävä.
E Riidanalaisen päätöksen puutteellisia perusteluja koskeva kuudes valitusperuste
1.
Asianosaisten lausumat
118.
Kuudennella valitusperusteellaan valittaja riitauttaa sen valituksenalaisen tuomion osan, (
38
) jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän kanneperusteen, jonka mukaan toisen riidanalaisen päätöksen perustelut olivat puutteelliset. Se vetoaa oikeudelliseen virheeseen, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki soveltaessaan SEUT 296 artiklan toista kohtaa. Valittaja toteaa esittäneensä ensimmäisessä oikeusasteessa esimerkkejä, jotka osoittivat komission syyllistyneen neljänlaisiin laiminlyönteihin: se jätti vastaamatta eräisiin valittajan olennaisiin väitteisiin, se ei antanut selkeitä ja yksiselitteisiä perusteluita, se ei esittänyt päätöskäytännöstä poikkeamista koskevaa yksityiskohtaista päättelyä ja lopuksi se jätti ottamatta huomioon merkityksellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen muodostaman asiayhteyden.
119.
Näistä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä väitteistä ensimmäisessä valittaja riitauttaa erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 179 kohdassa esittämän päättelyn, jonka mukaan komissiolla oli käytössään vain rajallisesti aikaa, koska alustavan tutkintavaiheen päätteeksi tehty päätös tehtiin lyhyellä aikavälillä. Valittaja näet katsoo, että komissio alkoi tutkia myyntimenettelyä jo vuonna 2012, toisin sanoen paljon ennen kantelujen esittämistä. Unionin yleinen tuomioistuin jätti lisäksi huomiotta valittajan olennaisen väitteen, toisin sanoen sen, ettei komissio tehnyt asiassa omia päätelmiään vaan viittasi yksinomaan muiden toteamuksiin.
120.
Unionin yleinen tuomioistuin jätti valittajan mukaan kolme muuta kanneperustetta ja niissä esitetyt väitteet kokonaan huomiotta.
121.
Komissio katsoo, että kuudes valitusperuste on hylättävä.
2.
Arviointi
122.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen unionin toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut SEUT 296 mukaisia, tutkitaan paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen. (
39
)
123.
Erityisesti silloin, kun kyseessä on komission päätös, jossa todetaan, ettei kantelijan ilmoittama toimenpide ole valtiontuki, oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on joka tapauksessa velvollisuus selostaa kantelijalle riittävän tarkoin ne syyt, joiden vuoksi kantelussa esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole riittäneet osoittamaan, että kyseessä on valtiontuki. Komissiolla ei kuitenkaan ole velvollisuutta ottaa kantaa sellaisiin kysymyksiin, jotka eivät selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia. (
40
)
124.
Kantelijan esittämien perusteiden ja komission päätöksen välinen välttämätön vastaavuus ei edellytä, että komission on kumottava jokainen kyseisten perusteiden tueksi esitetty väite. Riittää, että se esittää tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat olennaisen tärkeitä päätöksen rakenteessa. (
41
)
125.
Lisäksi on muistutettava, että velvollisuus perustella päätökset on olennainen menettelymääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä, joka koskee riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta. Päätöksen perusteluissa toistetaan näet virallisesti päätöksen perustana olevat syyt. Jos nämä syyt ovat virheellisiä, ne rasittavat päätöksen asiasisällön laillisuutta mutta eivät sen perusteluja, jotka saattavat olla riittävät, vaikka niissä esitetään virheellisiä syitä, jolloin on myös mahdollista, että unionin yleinen tuomioistuin pystyisi harjoittamaan laillisuusvalvontaansa. (
42
)
126.
Tässä valitusperusteessa valittaja riitauttaa ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen viittauksen siihen, että komissio oli tehnyt alustavan tutkintavaiheen päätteeksi tehdyn päätöksen ”lyhyellä aikavälillä”, koska komissio oli sen mukaan aloittanut kyseessä olevan myyntimenettelyn tutkinnan jo kauan ennen kantelujen esittämistä. (
43
) Tältä osin yhdyn kuitenkin komission kantaan, jonka mukaan tällainen väite on joka tapauksessa merkityksetön sen vuoksi, että sillä vastustetaan sellaista tuomion kohtaa, jota unionin yleinen tuomioistuin on käsitellyt varsin laajasti. Tällainen väite ei sen sijaan ole itsessään omiaan kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 176 ja 178 kohdassa esittämää päätelmää, jonka mukaan lopullisen päätöksen 266–281 perustelukappaleessa esitetyt perustelut riittävät selvittämään sovelletun menettelyn syyt eikä komissio näin ollen laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan jättäessään vastaamatta eräisiin perusteisiin, koska se katsoi, ettei niillä ollut olennaista merkitystä päätöksen systematiikan kannalta.
127.
Toiseksi valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta sen esittämän olennaisen moitteen, toisin sanoen sen, että komissio ei tehnyt omia päätelmiään vaan viittasi yksinomaan muiden toteamuksiin. Sen lisäksi, että tämä väite esitettiin unionin tuomioistuimessa melko yleisellä ja abstraktilla tasolla, minkä vuoksi on mahdotonta selvittää täsmällisesti, minkä virheen unionin yleisen tuomioistuimen katsotaan tehneen, huomautan yleisellä tasolla, ettei päätösten perusteiden perusteleminen muiden esittämillä toteamuksilla missään tapauksessa itsessään johda siihen, että perustelu olisi riittämätön tai virheellinen. Näin ollen väitteeltä todennäköisesti puuttuvat tutkittavaksi ottamisen edellytykset ja se on lisäksi merkityksetön.
128.
Kolmanneksi valittaja katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin vastannut eräisiin sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin väitteisiin.
129.
Siltä osin kuin valittaja pyrkii tällä väitteellä vetoamaan siihen, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat puutteelliset, väite on mielestäni hylättävä. Valituksenalaisen tuomion 175–180 kohdassa esitetään selkeästi ja yksiselitteisesti päättely, jonka nojalla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan perusteen, toisin sanoen se, että lopullisen päätöksen 266–281 perustelukappaleessa esitetyt perustelut riittävät tämän tuomioistuimen mukaan selvittämään sovelletun menettelyn syyt ja että komissio oli esittänyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joilla on olennainen merkitys päätöksen systematiikan kannalta.
130.
Mikäli valittaja sen sijaan pyrkii tällä väitteellään esittämään, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi SEUT 296 artiklan toista kohtaa jättäessään huomiotta, että lopullisen päätöksen perustelut olivat puutteelliset, koska komissio ei ottanut huomioon ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyssä toisessa, kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessa mainittuja seikkoja, tällainen väite voitaisiin hyväksyä ainoastaan siinä tapauksessa, että näitä seikkoja olisi pidettävä tosiseikkoina tai oikeudellisina seikkoina, joilla on olennainen merkitys päätöksen systematiikan kannalta. Tällaisessa tapauksessa komissio olisi edellä 123 ja 124 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla velvollinen ottamaan ne huomioon.
131.
Valittaja ei yhtäältä kuitenkaan selitä lainkaan, minkä vuoksi ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyssä toisessa, kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessa esitettyjä seikkoja olisi pidettävä tosiseikkoina tai oikeudellisina seikkoina, joilla on olennainen merkitys päätöksen systematiikan kannalta ja jotka komissio siten olisi velvollinen ottamaan huomioon. Toisaalta näissä perusteissa mainituilla argumenteilla pyritään lähinnä riitauttamaan kyseessä olevan päätöksen sääntöjenmukaisuutta koskevan perustelun paikkansapitävyys, ei suinkaan viimeksi mainitun päätöksen perusteluja. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin voi tietyissä tilanteissa luokitella asianosaisen esittämät perustelut uudelleen ja katsoa, että niillä tuetaan toista kanneperustetta, (
44
) en ole vakuuttunut siitä, että tapauksessa, jossa valittaja esittää väitteitä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan valitusperusteensa tueksi, unionin yleistä tuomioistuinta voitaisiin moittia oikeudellisesta virheestä sen vuoksi, ettei se luokitellut näitä väitteitä uudelleen ja katsonut niiden koskevan näiden väitteiden perustelujen paikkansapitävyyttä, joka, kuten edellä 125 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, on erillinen kysymys.
132.
Edellä esitetyn perusteella myös kuudennen valitusperusteen kolmas osa ja siten kyseinen valitusperuste kokonaisuudessaan on mielestäni hylättävä.
V Ratkaisuehdotus
133.
Edellä esitettyjen huomautusten perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–
hyväksyy NeXovation, Inc. ‑yhtiön valituksen toisen valitusperusteen toisen, kolmannen ja neljännen osan ja
–
hylkää saman valituksen toisen valitusperusteen ensimmäisen osan sekä kolmannen, neljännen, viidennen ja kuudennen valitusperusteen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	EUVL 2016, L 34, s. 1.
(
3
)	Ks. vastaavasti lopullisen päätöksen 2 artikla ja 3 artiklan 2 kohta.
(
4
)	Ks. lopullisen päätöksen 1 artiklan viimeinen luetelmakohta.
(
5
)	Ks. riidanalaisen tuomion 57 kohta.
(
6
)	Ks. riidanalaisen tuomion 75 kohta.
(
7
)	Ks. riidanalaisen tuomion 214 ja 216 kohta.
(
8
)	EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annettu komission päätös (EY) N:o 659/1999 (EYVL 1999, L 83, s. 1). Tämä asetus on sittemmin kumottu ja korvattu Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 13.7.2015 annetulla neuvoston asetuksella (EU) 2015/1589 (EUVL 2015, L 248, s. 9).
(
9
)	Ks. riidanalaisen tuomion 67 kohta.
(
10
)	Ks. asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 2 kohta.
(
11
)	Ks. vastaavasti tuomio 24.5.2011, komissio v. Kronoply ja Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 59 kohta) ja viimeksi tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
12
)	Komission tiedonanto [SEUT] 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuen käsitteestä (EUVL 2016, C 262, s. 1).
(
13
)	Ks. mm. tuomio 5.9.2019, Euroopan unioni v. Guardian Europe (C‑447/17 P ja C-479/17 P, EU:C:2019:672, 137 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
14
)	Ks. vastaavasti mm. tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 116 kohta).
(
15
)	Ks. mm. tuomio 11.6.2015, EMA v. komissio (C‑100/14 P, EU:C:2015:382, ei julkaistu, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 26.5.2016, Rose Vision v. komissio (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, 24 kohta).
(
16
)	Ks. tuomio 11.5.2017, Dyson v. komissio (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 16.11.2017, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik v. komissio (C‑250/16 P, EU:C:2017:871, 55 kohta).
(
17
)	Ks. mm. tuomio 26.5.2016, Rose Vision v. komissio (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja viimeksi tuomio 11.6.2020, China Construction Bank v. EUIPO (C‑115/19 P, EU:C:2020:469, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
(
18
)	Ks. tuomio 11.5.2017, Dyson v. komissio (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja määräys 13.12.2012, Alliance One International v. komissio (C‑593/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:804, 27 kohta).
(
19
)	Ks. mm. tuomio 26.5.2016, Rose Vision v. komissio (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 11.5.2017, Dyson v. komissio (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
20
)	Ks. vastaavasti tuomio 6.11.2012, Éditions Odile Jacob v. komissio (C‑551/10 P, EU:C:2012:681, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
21
)	Ks. vastaavasti myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Bayer CropScience ja Bayer v. komissio (C‑499/18 P, EU:C:2020:735, 89 kohta).
(
22
)	Ks. erityisesti lopullisen päätöksen 275 perustelukappaleen c kohta.
(
23
)	Ks. edellä 35 ja 37 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö.
(
24
)	Ks. riidanalaisen tuomion 185 ja 190 kohta.
(
25
)	Uudessa asetuksessa (EU) 2015/1589, joka, kuten edellä alaviitteessä 8 todetaan, on korvannut asetuksen N:o 659/1999, tämä säännös on säilynyt käytännössä muuttumattomana 24 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa.
(
26
)	Asetuksen N:o 659/1999 muuttamisesta 22.7.2013 annettu neuvoston asetus (EU) N:o 734/2013 (EUVL 2013, L 204, s. 15).
(
27
)	Ks. mm. viimeksi tuomio 11.11.2020, EUIPO v. John Mills (C‑809/18 P, EU:C:2020:902, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
28
)	Ks. ehdotus neuvoston asetukseksi Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen (EY) N:o 659/1999 muuttamisesta, 5.12.2012, COM(2012) 725 final.
(
29
)	Ks. edellisessä alaviitteessä mainittu ehdotus neuvoston asetukseksi, 2.1. kohta, s. 4.
(
30
)	Ks. edellä alaviitteessä 28 mainittu ehdotus neuvoston asetukseksi, 2.1. kohta, s. 5. Vastaavasti ks. myös vuoden 2018 valtiontuen valvontamenettelyissä sovellettavat käytännesäännöt (EUVL 2018, C 253, s. 14), 70–72 kohta.
(
31
)	EUVL 2009, C 136, s. 13. Nämä käytännesäännöt on korvattu edellisessä alaviitteessä mainitulla käytännesääntöjen uudella versiolla. Ks. mainitun version 70 ja 72 kohta.
(
32
)	Ks. edellä alaviitteessä 28 mainittu ehdotus neuvoston asetukseksi, 2.1. kohta, s. 4.
(
33
)	Ks. tuomio 12.7.1973, komissio v. Saksa (70/72, EU:C:1973:87, 19 kohta); tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 59 kohta) ja tuomio 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio (C‑74/00 P ja C‑75/00 P, EU:C:2002:524, 80–83 kohta). Ks. myös viimeksi julkisasiamies Tanchevin ratkaisuehdotus komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2019:569, 24 kohta) ja samassa asiassa annettu tuomio 11.3.2020, komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, 71 ja 74 kohta).
(
34
)	Ks. tuomio 11.3.2020, komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, 71 ja 74 kohta) ja julkisasiamies Tanchevin ratkaisuehdotus komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2019:569, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
35
)	Tästä periaatteesta ks. myös tuomio 18.9.2003, Volkswagen v. komissio (C‑338/00 P, EU:C:2003:473 164 ja 165 kohta).
(
36
)	Ks. mm. viimeksi tuomio 11.3.2020, komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, 80 kohta).
(
37
)	Ks. edellä 92–107 kohta.
(
38
)	Riidanalaisen tuomion 175–180 kohta.
(
39
)	Ks. mm. valtiontuista tuomio 1.7.2008, Chronopost v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja viimeksi tuomio 4.6.2020, Unkari v. komissio (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
40
)	Ks. mm. valtiontuista tuomio 1.7.2008, Chronopost v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
41
)	Ks. mm. valtiontuista tuomio 1.7.2008, Chronopost v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
42
)	Ks. tuomio 10.7.2008, Bertelsmann ja Sony Corporation of America v. Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 181 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
43
)	Valittaja mainitsee riidanalaisen tuomion 178 kohdan, mutta väite näyttää viittaavan pikemminkin mainitun tuomion 179 kohtaan.
(
44
)	Tällaisen uudelleen luokittelun mahdollisuudesta ks. tuomio 19.11.1998, Euroopan parlamentti v. Gaspari (C‑316/97 P, EU:C:1998:558, 21 kohta) ja tuomio 1.7.2008, Chronopost v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 75 kohta).