62001TO0018(01)_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-18/01 R,
Anthony Goldstein, Harrow, Middlesex (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajanaan solicitor R. St. John Murphy,
kantajana,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään P. Oliver, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jossa kantaja on tehnyt välitoimia koskevan hakemuksen sellaisen pääasian oikeudenkäynnin yhteydessä, jossa kantaja vaatii komission 12.1.2001 tekemän päätöksen, jossa se hylkäsi kantajan tekemän kantelun, jonka mukaan General Council of the Bar of England and Wales (Englannin ja Walesin asianajajayhteisön neuvosto) olisi rikkonut EY 81 ja EY 82 artiklaa, kumoamista EY 230 artiklan nojalla,
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Tausta ja asian käsittelyn vaiheet
1 Kantaja on Ison-Britannian kansalainen ja asuu Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Hän on laillistettu lääkäri, joka suoritti vuonna 1999 Bar Vocational Coursen, joka on Englannin ja Walesin asianajajayhteisön jäseneksi pääsyn ja barristerina toimimisen edellytys.
2 Kantaja teki 30.5.1995 komissiolle 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan (josta on tullut EY 81 ja EY 82 artikla) ensimmäinen täytäntöönpanoasetus; EYVL 1962, 13, s. 204; jäljempänä asetus N:o 17) 3 artiklan nojalla kantelun, jossa hän vaati sen toteamista, että tietyt General Council of the Bar of England and Walesin (jäljempänä Bar Council), joka on barristerien tarjoamia lainopillisia palveluja Englannissa ja Walesissa sääntelevä ammatillinen lakisääteinen elin, soveltamat säännöt rajoittavat kilpailua.
3 Kantelu koski erityisesti Bar Councilin laatimien Code of Conduct of the Bar of England and Walesin (Englannin ja Walesin asianajajayhteisön käyttäytymissäännöt; jäljempänä käyttäytymissäännöt) säännössä N:o 210 mainittua edellytystä, jonka mukaan barristerin tulee tarjota lainopillisia palveluja kyseisessä asianajoyhteisössä vain, jos lainoppinut asiakas, nimittäin solicitor tai tiettyjen ammattiyhteisöjen jäsen, on antanut hänelle tätä asiaa koskevan selvityksen taikka valtuuttanut hänet tähän tehtävään. Tästä säännöstä käytetään yleensä nimeä direct-access rule. Tämä sääntö on kantajan mukaan EY 81 artiklan vastainen kilpailun rajoitus, koska siinä evätään oikeudellisten palveluiden käyttäjiltä mahdollisuus käyttää suoraan kyseisessä asianajoyhteisössä barristerina toimivien tarjoamia palveluita.
4 Komissio ilmoitti kantajalle 16.6.2000 päivätyllä kirjeellään, että EY 81 artiklan 1 kohtaa ei todennäköisesti voida soveltaa kantelussa mainittuun menettelyyn, koska kyseinen menettely ei komission käsityksen mukaan vaikuta merkittävissä määrin jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Komissio pyysi kuitenkin kantajaa esittämään tarpeelliseksi katsomansa huomiot kuulemisesta tietyissä EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan (joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla) mukaisissa menettelyissä 22 päivänä joulukuuta 1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2842/98 (EYVL 1998, L 354, s. 18) 6 artiklan nojalla.
5 Kantaja esitti pyydetyt lisäperustelut 14.7.2000 ja täydensi näitä perusteluja vielä 12.10.2000 toimittamallaan lisämateriaalilla.
6 Komissio toimitti kantajalle 12.1.2001 asetuksen N:o 17 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti lopullisen päätöksensä (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa se hylkäsi kantajan tekemän kantelun - mukaan lukien ne lisäväitteet, jotka kantaja esitti komission 16.6.2000 toimittamaan kirjelmään antamassaan vastauksessa -, jonka mukaan Bar Council olisi rikkonut EY 81 ja EY 82 artiklaa.
7 Kantaja on nostanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, joka saapui tuomioistuimeen 25.1.2001 ja jossa kantaja on vaatinut komission tekemän riidanalaisen päätöksen kumoamista sekä komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
8 Kantaja on tehnyt lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle erillisen, nyt käsiteltävänä olevan EY 242 ja EY 243 artiklan mukaisen välitoimihakemuksen, joka saapui tuomioistuimeen 31.1.2001 ja jossa kantaja on vaatinut edellä mainittuun pääasiaan liittyviä välitoimia. Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti
- toteaa, että yhteisön oikeuden kilpailusääntöjen soveltaminen neuvoston direktiiveissä 77/249/ETY ja 98/5/EY säädetyissä oikeudellisissa puitteissa perustuu yhtäältä jäsenvaltioiden kansallisten tuomioistuinten ja toisaalta komission ja yhteisöjen tuomioistuinten velvollisuuteen toimia aidosti yhteistyössä siinä kontekstissa, jossa kukin näistä toimijoista niille perustamissopimuksessa määrättyjen roolien mukaisesti toimii
- toteaa, että riidanalaisessa päätöksessä hyväksytään lainvastaisen talouselämän osa-alueen pysyttäminen voimassa lainopillisten palvelujen markkinoilla koko Yhdistyneen kuningaskunnan alueella
- toteaa, että riidanalainen päätös rajoittaa kansallisten kilpailuviranomaisten ja tuomioistuinten toimivaltaa koko yhteisön alueella ja estää näin ollen lainvastaisen talouselämän osa-alueen purkamisen ja laillisen talouselämän osa-alueen luomisen relevanteilla markkinoilla
- toteaa, että riidanalaisessa päätöksessä on kysymys toimenpiteestä, joka ei edes ulkoisesti tarkasteltuna vaikuta lailliselta sen vuoksi, että komission käyttäessä sille yhteisön oikeuden, tässä tapauksessa neuvoston direktiivin, säännöksessä annettua toimivaltaa se ei saa muuttaa asianomaisen säännöksen soveltamisalaa taikka vaarantaa siinä tavoiteltujen päämäärien toteutumista
- määrää, että riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa on lykättävä siihen saakka, kunnes tuomioistuin on ratkaissut sen käsiteltäväksi saatetun pääasiaa koskevan kanteen, siltä osin kuin komissio salaa lakimiehen ammattia koskevan erityisen oikeudellisen sääntelyn yhteisön tason luonteen ja vaikutukset tarkoituksenaan tehdä tyhjäksi 10.9.1984 annetun direktiivin 84/450/ETY sisältö lainopillisten palveluiden harhaanjohtavan markkinoinnin osalta, koska jäsenvaltioilta on evätty kaikki mahdollisuudet ryhtyä toimenpiteisiin Bar Councilin harhaanjohtavaa markkinointia vastaan, mikä on ristiriidassa yhteisön lainsäätäjän nimenomaisen tarkoituksen kanssa
- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
9 Kantajan hakemus on annettu tiedoksi komissiolle. Viimeksi mainittu esitti 23.2.2001 kirjalliset huomautuksensa, joissa se vaatii kantajan hakemuksen hylkäämistä sekä kantajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10 Sen jälkeen kun nyt käsiteltävänä oleva hakemus oli annettu tiedoksi komissiolle, mutta ennen kuin komissio esitti sitä koskevat huomautuksensa, kantaja toimitti 14.2.2001 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle uuden välitoimihakemuksen sen pääasiaa koskevan kanteen osalta, johon nyt käsiteltävänä oleva hakemus liittyy. Tämä uusi hakemus, jota ei annettu tiedoksi komissiolle, rekisteröitiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa asiana T-18/01 R III ja sen osalta on annettu tänään erillinen määräys.
11 Kantaja ja komissio esittivät nyt käsiteltävänä olevaa hakemusta koskevat suulliset huomautuksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 8.3.2001 pitämässä välitoimia koskevassa suullisessa käsittelyssä. Kantajaa edusti barrister Peter Marks, jonka kantajan solicitor St. John Murphy oli nimittänyt edustamaan kantajaa suullisessa käsittelyssä. Istunnossa osapuolten oikeudelliset edustajat vastasivat tuomioistuimen presidentin heille esittämiin kysymyksiin ja tuomioistuimen presidentti muistutti myös kantajan asianajajaa nimenomaisesti hänelle ja erityisesti hänet nimittäneelle solicitorille, St. John Murphylle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen (jäljempänä työjärjestys) 41 artiklan 1 kohdan mukaan kuuluvista velvollisuuksista.
Sovellettavat oikeussäännöt
12 EY 242 ja EY 243 artiklan sekä Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta 24 päivänä lokakuuta 1988 tehdyn neuvoston päätöksen 88/591/EHTY, ETY, Euratom (EYVL 1988, L 319, s. 1), sellaisena kuin päätös on muutettuna 8 päivänä kesäkuuta 1993 tehdyllä neuvoston päätöksellä 93/350/Euratom, EHTY, ETY (EYVL 1993, L 144, s. 21), 4 artiklan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä kanteen kohteena olevan säädöksen täytäntöönpanon lykättäväksi, jos se katsoo, että olosuhteet sitä edellyttävät, taikka päättää tarpeellisista välitoimista.
13 Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jota sovelletaan perussäännön 46 artiklan nojalla myös asian käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, määrätään, että tuomioistuimessa nostetussa kanteessa on oltava mainittuna muun muassa "riidan kohde, - - väitteet sekä yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu". Myös työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyy samalla tavoin määritelty velvollisuus.
14 Työjärjestyksen 104 artiklan 1 kohdan mukaan hakemus toimielimen antaman säädöksen täytäntöönpanon lykkäämiseksi otetaan tutkittavaksi ainoastaan, jos hakija on nostanut kanteen tätä säädöstä vastaan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Saman artiklan 2 kohdassa määrätään, että välitoimia koskevissa hakemuksissa on ilmoitettava seikat, joiden vuoksi asia on kiireellinen, sekä ne tosiseikat ja oikeudelliset perusteet, joiden vuoksi vaadittujen välitoimien myöntäminen on ilmeisesti perusteltua. Vaadittujen välitoimien on työjärjestyksen 107 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti oltava luonteeltaan väliaikaisia siten, ettei niillä etukäteen oteta kantaa esillä oleviin oikeus- tai tosiseikkoihin eikä tehdä etukäteen tyhjiksi pääasiassa myöhemmin annettavan päätöksen vaikutuksia (ks. muun muassa asia C-149/95 P(R), komissio v. Atlantic Container Line, määräys 19.7.1995, Kok. 1995, s. I-2165, 22 kohta ja asia T-335/00 R, Goldstein v. komissio, määräys 12.12.2000, 11 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa, vahvistettu valituksen johdosta asiassa C-32/01 P(R), Goldstein v. komissio, 14.2.2001 annetussa määräyksessä, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Välitoimet eivät myöskään saa mennä pidemmälle kuin se lopullinen päätös, jonka tuomioistuin voi antaa itse pääasiassa (ks. muun muassa asia T-100/98 R, Goldstein v. komissio, määräykset 27.10.1998, 15 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa, vahvistettu valituksen johdosta asiassa C-4/99 P(R), Goldstein v. komissio, 11.2.1999 annetussa määräyksessä, 11 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
15 Työjärjestyksen 41 artiklan 1 kohdassa määrätään muun muassa, että jos asianajaja ei käyttäydy yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sen arvovallan edellyttämällä tavalla, häntä voidaan kieltää määräyksellä esiintymästä asian käsittelyssä.
Kantajan väitteet
16 Sen vaatimuksen osalta, että välitoimihakemuksissa on ilmoitettava ne oikeudelliset perusteet, joiden vuoksi vaadittujen välitoimien myöntäminen on ilmeisesti perusteltua, kantaja toteaa ennen kaikkea, että riidanalainen päätös on ilmeisen lainvastainen. Kantaja väittää ensinnäkin, että riidanalainen päätös ei ole asetuksessa N:o 17 säädettyjen oikeudellisten edellytysten mukainen, koska siinä rikotaan asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22 päivänä maaliskuuta 1977 annetun neuvoston direktiivin 77/249/ETY (EYVL 1977, L 78, s. 17) ja asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY (EYVL 1998, L 77, s. 36) selkeää tarkoitusta. Toiseksi kantaja katsoo, että komissio pidättää päätöksessä virheellisesti itsellään vallan evätä häneltä oikeus tehokkaiden muutoksenhakukeinojen käyttämiseen kansallisissa lainkäyttöviranomaisissa.
17 Direktiivien 77/249/ETY ja 98/5/EY väitetyn rikkomisen osalta kantaja toteaa, että kyseisillä direktiiveillä on yhdenmukaistettu lakimiesten ja heidän asiakkaidensa välistä suhdetta koskevat kansalliset säännökset ja että yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena on näin ollen ollut yhdenmukaisten kilpailuolosuhteiden luominen kaikille yhteisön alueella lakimiehen ammattia harjoittaville henkilöille. Kantaja katsoo yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-164/94, Aranitis, antamaan tuomioon ja julkisasiamies Léger'n samassa asiassa antamaan ratkaisuehdotukseen (Kok. 1996, s. I-135) vedoten, että riidanalainen päätös ei ota asianmukaisesti huomioon direktiiveihin 77/249/ETY ja 98/5/EY sisältyvää lakimiehen ammattia koskevaa oikeudellista sääntelyä erityisesti siltä osin kuin on kysymys lakimiehen ammattipätevyyden tunnustamista koskevista edellytyksistä sekä tällaisen tunnustamisen yhteisön tason luonteesta ja vaikutuksista. Kantaja väittää lisäksi, että koska riidanalaisessa päätöksessä lainopillisten palvelujen markkinoilla katsotaan olevan kahdenlaisia toimijoita eli yhtäältä barristereiksi ja solicitoreiksi kutsuttuja lakimiehiä ja toisaalta "Queen's Counseleiksi" kutsuttuja lakimiehiä, kyseisessä päätöksessä sovelletaan yhteisön kilpailusääntöjä tavalla, joka ei ole direktiivien 77/249/ETY ja 98/5/EY sisältämän oikeudellisen sääntelyn mukainen.
18 Tehokkaiden muutoksenhakukeinojen epäämisen osalta kantaja toteaa lähinnä, että riidanalaisella päätöksellä estetään yhteisön kilpailusääntöjä soveltavaa kansallista tuomioistuinta käyttämästä hyväkseen oikeuttaan sellaisten kansallisen oikeuden säännösten soveltamatta jättämiseen, jotka voivat estää, vaikka vain välillisesti, yhteisön oikeuden soveltamisen.
19 Nyt käsiteltävänä olevan hakemuksen kiireellisyyden osalta kantaja katsoo yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa 60/81 ja 190/81 R, IBM v. komissio, antamaan määräykseen (Kok. 1981, s. 1857) vedoten, että kun nyt esillä olevan riidanalaisen päätöksen kaltaisessa päätöksessä on niin ilmeinen ja vakava virhe, että päätöksen voidaan katsoa olevan kokonaan vailla oikeudellista perustaa, tällaisen lainvastaisuuden luonne ja vakavuus riittävät täyttämään välitoimihakemukselle asetetun kiireellisyyttä koskevan edellytyksen. Asiassa 46/87 R, Hoechst v. komissio annettuun määräykseen (Kok. 1987, s. 1549) vedoten kantaja katsoo, että näin on asianlaita vielä suuremmalla syyllä silloin kun, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, riidanalainen päätös ei ole ainoastaan lainvastainen vaan myös perustuslainvastainen. Riidanalaisen päätöksen ilmeinen lainvastaisuus on kantajan mielestä seurausta siitä tosiseikasta, että komissio ei ole toiminut vilpittömässä mielessä Yhdistyneen kuningaskunnan Euroopan yhteisöissä toimivan pysyvän edustuston kanssa, kun taas kyseisen päätöksen perustuslainvastaisuus johtuu kantajan käsityksen mukaan siitä, että kyseisellä päätöksellä rikotaan hänen perusoikeuttaan oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.
Komission väitteet
20 Komissio väittää, että hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi usealla eri perusteella.
21 Neljän ensimmäisen kantajan vaatiman välitoimen osalta komissio katsoo, että kantajan vaatimien toteamusten sisältö huomioon ottaen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tällaisten välitoimien määräämiseen.
22 Lisäksi komissio katsoo, että ensimmäiseen ja neljänteen kantajan vaatimaan välitoimeen sisältyvät toteamukset ovat tosiasiassa luonteeltaan lopullisia eivätkä väliaikaisia, ja että ne jäävät näin ollen tuomioistuimen toimivallan ulkopuolelle. Komissio katsoo myös, että ensimmäistä ja toista kantajan vaatimaa välitoimea ei voida ottaa tutkittavaksi myöskään siitä syystä, että ne eivät selvästikään rajoittuisi vain nyt käsiteltävänä olevassa hakemuksessa tarkoitettuun erityiseen oikeudelliseen tilanteeseen, vaan niitä voitaisiin soveltaa erga omnes (kaikkia vastaan).
23 Ensimmäistä ja neljättä toteamusta koskevaa välitoimivaatimusta kuten myöskään kantajan viidettä vaatimusta riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä ei voida ottaa tutkittavaksi myöskään siltä osin kuin ne liittyvät direktiiveihin 77/249/ETY ja 98/5/EY sekä harhaanjohtavaa mainontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 10 päivänä syyskuuta 1984 annettuun neuvoston direktiiviin 84/450/ETY (EYVL 1984, L 250, s. 17), koska riidanalaisessa päätöksessä on kysymys yksinomaan EY 81 ja EY 82 artiklan mahdollista rikkomista koskeneen kantelun hylkäämisestä. Komissio muistuttaa, että tuomioistuin ei voi määrätä mihinkään sellaiseen välitoimeen ryhtymisestä, joka ei liity kantajan pääasiassa tekemiin vaatimuksiin (asia T-262/99 R, Goldstein v. komissio, määräys 15.12.1999, 15 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
24 Riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä koskevan hakemuksen osalta komissio katsoo asiaan T-507/93 R, Branco vastaan tilintarkastustuomioistuin (määräys 8.10.1993, Kok. 1993, s. II-1013, 21 kohta) ja asiaan T-213/97, Eurocoton v. neuvosto (määräys 2.10.1997, Kok. 1997, s. II-1609, 41 kohta) viitaten, että myöskään tällaista hakemusta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska tuomioistuimella ei ole välitoimimenettelyssä oikeutta lykätä negatiivisen toimen täytäntöönpanoa, eli tässä tapauksessa kantajan 10.8.1993 tekemän kantelun hylkäämistä koskevan riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa.
25 Lopulta hakemusta ei voida komission mielestä ottaa tutkittavaksi myöskään sen vuoksi, että siinä ei ole noudatettu yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 19 artiklassa eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdassa määrättyjä muodollisia vaatimuksia. Viitaten muun muassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-262/97, Goldstein v. komissio, antamaan tuomioon (Kok. 1998, s. II-2175) komissio katsoo, ettei kantaja ole selvästikään täyttänyt vaatimusta, jonka mukaan kanteessa on mainittava selvästi ja täsmällisesti ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu. Itse asiassa kantajan hakemus on laadittu niin monimutkaisin ja epäselvin sanankääntein, ettei vaadittujen välitoimien tarkoitus eikä niiden oletettu yhteys itse pääasiaan käy selvästi ilmi.
26 Vaihtoehtoisesti komissio katsoo, että jos kantajan vaatimusta riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä ei jätetä tutkittavaksi ottamatta kyseinen vaatimus on joka tapauksessa ilmeisen perusteeton.
27 Komissio huomauttaa, että sen edellytyksen osalta, että vaaditun välitoimen myöntämisen on oltava ilmeisen perusteltua, kantajan vaatimukset perustuvat yksinomaan sille usealla eri tavalla ilmaistulle käsitykselle, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä on tulkittu väärin direktiivejä 77/249/ETY ja 98/5/ETY ja näin ollen loukattu kantajalle kyseisten direktiivien mukaan kuuluvia oikeuksia. Komissio katsoo, että kantajan tulkinta näistä direktiiveistä on täysin virheellinen ja että lisäksi myös yhteisöjen tuomioistuin on äskettäin todennut tällaisen tulkinnan virheellisyyden direktiivin 98/5/EY osalta asiassa C-168/98, Luxemburg vastaan parlamentti ja neuvosto, 9.11.2000 antamassaan tuomiossa (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), jonka 46-60 kohdasta ilmenee, että asianomaisen direktiivin soveltamisala ei kata "luonnollisten henkilöiden koulutusta ja ammattiin pääsyn edellytyksiä" EY 47 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla. Komissio kiistää myös sen, että kantajalta millään tavalla evättäisiin riidanalaisessa päätöksessä mahdollisuus tehokkaiden muutoksenhakukeinojen käyttämiseen kansallisissa tuomioistuimissa.
28 Näin ollen riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämiselle ei ole ilmeisiä perusteita.
29 Kiireellisyyttä koskevan edellytyksen osalta komissio korostaa, että kantaja ei ole yrittänyt näyttää toteen, että hän kärsisi mitään vakavaa tai korvaamatonta vahinkoa, jos hänen vaatimiaan välitoimia ei myönnettäisi. Kantajan vaatimukset perustuvat yksinomaan siihen väitteeseen, että jos riidanalainen päätös on ilmeisen lainvastainen, sääntöä, jonka mukaan välitoimea vaativan hakijan on osoitettava asian kiireellisyyttä koskevan edellytyksen täyttyminen, ei itse asiassa noudatetakaan. Samalla kun komissio kiistää tällaisen poikkeuksen olemassaolon se myös toteaa, ettei kantaja ole pystynyt saattamaan edes todennäköiseksi, että riidanalainen päätös olisi lainvastainen, saati sitten, että sen lainvastaisuus olisi ilmeistä ja vakavaa.
30 Samalla kun komissio katsoi suullisessa käsittelyssä, että kantajan asiamiehen käyttäytymiseen voidaan soveltaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 41 artiklan 1 kohtaa, se nimenomaisesti pyysi tuomioistuinta harkitsemaan sitä, oliko kantajan asiamies täyttänyt hänelle kantajan asiamiehenä (officer of the court) kuuluvan velvollisuutensa - velvollisuuden, jota komission mukaan on noudatettava yhtä hyvin yhteisöjen tuomioistuimissa kuin Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisissakin tuomioistuimissa - käyttäytyä asianmukaisesti ja huolellisesti niin tuomioistuinta kuin kantajaakin kohtaan. Komissio viittasi tältä osin niihin neljääntoista pääasiaan, jotka kantaja oli saattanut tuomioistuimen käsiteltäväksi ennen sitä pääasiaa, johon nyt käsiteltävänä oleva hakemus liittyy, ja jotka kaikki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli hylännyt joko sen vuoksi, että niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat, taikka sen vuoksi, että ne olivat ilmeisen perusteettomia, sekä hänen kuhunkin kanteeseensa liittyviin lukuisiin välitoimihakemuksiin, jotka kaikki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti oli niin ikään hylännyt, sekä hänen lähes systemaattisesti, mutta yhtä kaikki menestyksettömästi yhteisöjen tuomioistuimessa kunkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tai sen presidentin antamista määräyksistä tekemiinsä valituksiin. Sen jälkeen, kun High Court of England and Wales oli antanut kantajaa vastaan 12.12.1995 oikeudenkäynnin väärinkäyttöä koskevan määräyksen (vexatious-litigant order) vuoden 1981 Supreme Court Actin (korkeinta oikeutta koskeva laki) 42 §:n nojalla, yhteisöjen tuomioistuimet ovat komission laskujen mukaan antaneet 27.2.1996 jälkeen kaiken kaikkiaan 36 määräystä kantajan pääasioissa nostamien lukuisten kanteiden, välitoimihakemusten sekä valitusten johdosta, ja kaikki nämä määräykset ovat olleet kantajalle kielteisiä. Komission mielestä se, että kantajan asiamies on toistuvasti tukenut tällaisia merkityksettömiä ja haitanteon luonteisia nostettuja kanteita, on yhteisöjen tuomioistuinten halventamista.
Tuomioistuimen presidentin arviointi asiasta
31 Neljän välitoimen osalta, joita kantaja on nyt käsiteltävänä olevassa hakemuksessaan (ks. edellä 8 kohta) vaatinut, on täysin selvää, ettei näitä vaatimuksia voida ottaa edes tutkittavaksi.
32 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hakemusta käsittelevällä tuomarilla ei välitoimimenettelyssä ole toimivaltaa määrätä mihinkään sellaiseen välitoimeen ryhtymisestä, joka ei liity kantajan pääasiassa tekemään vaatimukseen. Pääasiassa, johon nyt käsiteltävänä oleva hakemus liittyy, on kysymys sellaisen komission päätöksen kumoamiseksi nostetusta kanteesta, jolla on hylätty kantajan kantelu, jonka mukaan tietyt Bar Councilin säännöt ovat vastoin EY 81 ja EY 82 artiklaa. Kantajan vaatimalla neljällä välitoimella on ainoastaan välillinen - jos sitäkään - yhteys siihen vaatimukseen, jonka hän on esittänyt itse pääasiassa.
33 Niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan välitoimia koskevassa hakemuksessa vaadittavan toimenpiteen on oltava luonteeltaan väliaikainen eikä lopullinen. Sen on näin ollen oltava luonteeltaan sellainen, ettei sillä oteta ennalta kantaa itse pääasiaan. Kantajan toinen, kolmas ja neljäs vaatimus eivät selvästikään täytä tätä edellytystä.
34 Lisäksi - kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on jo ollut aiemmin tilaisuus todeta siinä määräyksessään, jolla se hylkäsi kantajan komissiota vastaan nostaman ensimmäisen kanteen - yksityisellä kantajalla ei ole EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan oikeutta sellaiseen oikeussuojaan, joka soveltuisi erga omnes (kaikkia vastaan), vaan hänellä on päinvastoin oikeus oikeussuojaan vain siinä määrin kuin se toimi, jonka kumoamista asianomainen henkilö vaatii, saattaisi muuttaa selvästi hänen omaa oikeusasemaansa (ks. asia T-235/95, Goldstein v. komissio, määräys 16.3.1998, Kok. 1998, s. II-523, 37 kohta, vahvistettu valituksen johdosta asiassa C-199/98 P, Goldstein v. komissio, 8.7.1999 annetussa määräyksessä, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Sama päättely koskee myös välitoimia. Koska kantajan nyt käsiteltävänä olevassa hakemuksessa vaatimat kolme ensimmäistä välitoimea eivät joko vaikuttaisi erityisesti kantajan omaan oikeudelliseen asemaan tai niiden vaikutukset eivät rajoittuisi ainoastaan kantajan erityiseen tilanteeseen, niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset myös tämän vuoksi selvästi puuttuvat.
35 Näin ollen nyt käsiteltävänä olevaa hakemusta ei selvästikään voida ottaa lainkaan tutkittavaksi siltä osin kuin siinä vaaditaan neljän määräyksen muodossa annettavan välitoimen myöntämistä. Vaikka onkin tarpeetonta tarkastella sitä, puuttuvatko hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset niin ilmeisen selvästi, että sitä voitaisiin pitää haitantekomielessä tehtynä hakemuksena, jonka ainoana tarkoituksena on vastaajan kiusaaminen, ei ole epäilystäkään siitä, etteikö sitä voida pitää tältä osin merkityksettömänä.
36 Tästä seuraa, että kantajan hakemusta on tarpeen tarkastella sen asiasisällön osalta ainoastaan siltä osin kuin siinä vaaditaan riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä.
37 Ensiksi on syytä tarkastella sitä, täyttääkö nyt käsiteltävänä oleva hakemus asian kiireellisyyttä koskevan edellytyksen.
38 Kantaja ei ole vedonnut mihinkään tiettyyn aineelliseen vahinkoon eikä kantaja ole myöskään esittänyt mitään näyttöä, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voisi arvioida, onko kantaja vaarassa kärsiä jotakin vakavaa tai korjaamatonta vahinkoa, jos riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa ei lykättäisi siihen saakka, kunnes pääasiassa on annettu ratkaisu. Kantaja nimenomaisesti kielsi suullisen käsittelyn istunnossa oikeudellista edustajaansa vastaamasta hänelle esitettyihin kysymyksiin, jotka koskivat kantajan tämänhetkisiä ammattituloja sekä sitä, millä tavoin, jos lainkaan, riidanalainen päätös on vaikuttanut näihin tuloihin.
39 Kantajan esittämien argumenttien perusteella on selvää, että kantaja perustelee vaatimansa lykkäyksen kiireellisyyttä yksinomaan vetoamalla väitettyyn aineettomaan vahinkoon, jonka hän on katsonut kärsivänsä riidanalaisen päätöksen ilmeisen lainvastaisuuden ja perustuslainvastaisuuden johdosta.
40 Kantajan argumentointi perustuu tältä osin mutatis mutandis tiettyjen yhteisöjen tuomioistuimen presidentin käsiteltävänä olleissa yhdistetyissä asioissa 60/81 ja 190/81 R, IBM vastaan komissio (Kok. 1981, s. 1857) ja asiassa 46/87 R, Hoechst vastaan komissio (Kok. 1987, s. 1549) esitettyjen argumenttien toistamiseen. Kyseisissä asioissa ei kuitenkaan määrätty välitoimiin ryhtymisestä ja yhteisöjen tuomioistuimen presidentti katsoi - selvästikin ilman, että hän olisi samalla ottanut kantaa kantajan esittämien argumenttien oikeudelliseen paikkansapitävyyteen -, ettei mitään ilmeistä lainvastaisuutta tai perustuslainvastaisuutta ollut näytetty tapahtuneen (IBM, 7 kohta, ja Hoechst, 31 kohta).
41 Kantajan nyt käsiteltävänä olevassa hakemuksessa esittämä laaja-alainen väite ilmeisestä lainvastaisuudesta on lähes täysin vailla perusteita. Se perustuu tietynlaiseen tulkintaan direktiivien 77/249/ETY ja 98/5/ETY soveltamisalasta ja tämä tulkinta on komission mielestä virheellinen. Kantajan esittämässä aineistossa ei ole mitään sellaista, joka tukisi edes vähän kantajan perustelematonta väitettä, jonka mukaan komission tulkinta asianomaisista direktiiveistä on niin ilmeisen virheellinen, tai vilpillisessä mielessä esitetty, että riidanalainen päätös on sen johdosta ilmeisen lainvastainen. Tosiasiassa riidanalainen päätös ei alustavassa tarkastelussa näytä edes perustuvan tällaiseen tulkintaan, vaan sen arviointiin, kuuluuko Bar Councilin väitetty käyttäytyminen EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisalaan.
42 Direktiivejä 77/249/ETY ja 98/5/EY koskeva kantajan tulkinta perustuu lähes yksinomaan lainaukseen, joka on otettu julkisasiamies Léger'n asiassa C-381/98, Ingmar GB, tuomio 9.11.2000 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), 11.5.2000 esittämästä ratkaisuehdotuksesta. Vedotessaan erityisesti ratkaisuehdotuksen 33 kohtaan kantaja korvaa - kiinnittämättä lainkaan tuomioistuimen huomiota tähän muutokseen - sanan "kauppaedustaja" sanalla "lakimies" ja sanan "direktiivi" ilmauksella "direktiivi 77/249/ETY ja 98/5/EY". Se direktiivi, johon julkisasiamies viittasi, oli kuitenkin jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18 päivänä joulukuuta 1986 annettu neuvoston direktiivi 86/653/ETY (EYVL 1986, L 382, s. 17). Kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Ingmar antamassaan tuomiossa vahvistanut, varsinkin direktiivin 86/563/ETY johdanto-osan toisen perustelukappaleen perusteella on selvää, että "direktiivillä säädettyjen yhdenmukaistamistoimenpiteiden tarkoituksena on muun muassa poistaa kauppaedustajan toiminnan harjoittamista koskevat rajoitukset, yhdenmukaistaa kilpailun edellytykset yhteisössä ja lisätä kaupallisten sopimusten varmuutta" (tuomion 23 kohta). Vetoaminen asiassa Ingmar annettuun tuomioon ei näin ollen tue lainkaan sitä väitettä, että komission esittämä suppeampi tulkinta direktiivien 77/249/ETY ja 98/5/EY soveltamisalasta olisi niin selvästi virheellinen, että kysymyksessä olisi ilmeinen virhe.
43 Näin ollen nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää - ilman, että tarvitsisi pohtia sitä kysymystä, onko kantaja oikeassa väittäessään, että jos kysymyksessä on ilmeinen lainvastaisuus, ei sovelleta normaalia sääntöä, jonka mukaan välitoimea kokevassa oikeudenkäynnissä on näytettävä toteen vaatimuksen kiireellisyyttä koskevan edellytyksen täyttyminen kantajan omiin henkilökohtaisiin olosuhteisiin liittyen -, että riidanalainen päätös ei ole sen enempää selvästi lainvastainen kuin perustuslainvastainenkaan.
44 Koska kantaja ei ole vedonnut mihinkään vakavaan tai korjaamattomaan vahinkoon, joka hänelle henkilökohtaisesti aiheutuisi, jos riidanalainen päätös pysyisi voimassa siihen saakka, kunnes pääasiassa on annettu ratkaisu, nyt käsiteltävänä oleva hakemus on hylättävä ilman, että on tarvetta tarkastella sen edellytyksen täyttymistä, onko riidanalaisen päätöksen kumoaminen ilmeistä pääasiaa koskevassa oikeudenkäynnissä. Tämän vuoksi on tarpeetonta pohtia komission väitettä, jonka mukaan tuomioistuimella ei olisi toimivaltaa määrätä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa esillä olevan kaltaisen negatiivisen päätöksen täytäntöönpanoa lykättäväksi siinäkään tapauksessa, että vaatimuksen kiireellisyyttä ja ilmeistä aiheellisuutta koskevat edellytykset täyttyisivät.
45 Mitä tulee komission väitteeseen, jonka mukaan tuomioistuimella on luonnostaan oikeus rangaista sellaisia lakimiehiä, jotka ajavat turhia ja haitanteon luonteisia kanteita asianomaisessa tuomioistuimessa, on tarpeetonta pohtia, onko tuomioistuimella tällaista toimivaltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Vaikka nyt käsiteltävänä olevaa hakemusta voidaankin pitää turhana - ellei peräti haitantekona nostettuna - siltä osin kuin siinä on kysymys neljästä kantajan vaatimasta toteamuksesta, kantajan intressiä riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämiseen ei voida helposti asettaa kyseenalaiseksi. On kuitenkin syytä todeta, että sellaisen lakimiehen käyttäytymistä, joka itsepintaisesti ajaa periaatteessa samoihin tosiseikkoihin perustuvia välitoimia koskevia hakemuksia ja lopullista päätöstä koskevia kanteita, joiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat ja/tai jotka ovat ilmeisen perusteettomia - varsinkin silloin kun tällaiset hakemukset ja kanteet sisältävät lähes pelkästään asianomaisen yhteisön toimielimen tekemien riidanalaisten päätösten ilmeistä lainvastaisuutta, vilpillisessä mielessä toimimista taikka kyseisen toimielimen velvollisuuksien rikkomista koskevia perusteettomia väitteitä -, on selvästikin pidettävä oikeudenkäynnin väärinkäyttönä. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kiinnittää huomiota erityisesti työjärjestyksensä 41 artiklan 1 kohtaan, jossa todetaan seuraavaa:
"Jos avustaja tai asianajaja ei käyttäydy yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvovallan edellyttämällä tavalla yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa taikka käyttäytyy sopimattomasti tuomaria, julkisasiamiestä tai kirjaajaa kohtaan tai jos hän käyttää oikeuksiaan muihin tarkoituksiin kuin niihin, joita varten ne on annettu, häntä voidaan milloin tahansa kieltää yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräyksellä esiintymästä asian käsittelyssä; asianomaiselle on varattava tilaisuus puolustautua.
Määräystä on heti noudatettava."
46 Vaikka nyt käsiteltävänä olevan hakemuksen hylkäämiseksi onkin tarpeetonta käyttää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 41 artiklan 1 kohdassa määrättyä toimivaltaa, tuomioistuin harkitsee kyseisessä artiklassa sille annetun oikeuden käyttämistä siinä tapauksessa, että nyt käsiteltävänä olevan asian kantajan puolesta ja pääasian asiakysymykseen liittyen tehdään myös jatkossa sellaisia välitoimia koskevia hakemuksia, jotka ovat luonteeltaan turhia ja/tai haitantekona tehtyjä taikka jotka sisältävät ilmeistä lainvastaisuutta, vilpillisessä mielessä toimimista taikka muita yhtä herjaavia perusteluja sisältäviä rajuja, mutta perusteettomia väitteitä.
47 Kaikesta edellä sanotusta seuraa, että nyt käsiteltävänä oleva välitoimia koskeva hakemus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on määrännyt seuraavaa:
1) Välitoimia koskeva hakemus hylätään.
2) Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.