62002CJ0397_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-397/02,
jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä,
jonka Cour d’appel de Bruxelles (Belgia) on esittänyt 6.11.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 11.11.2002, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
clinique La Ramée ASBL
ja
Winterthur Europe Assurance SA
vastaan
Jean-Pierre Riehl
ja
Euroopan unionin neuvosto,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Jann (esittelevä tuomari) sekä tuomarit A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta ja K. Lenaerts,
julkisasiamies:P. Léger,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies M. Múgica Arzamendi,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 11.12.2003 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
·clinique La Ramée ASBL ja Winterthur Europe Assurance SA, edustajanaan avocat M. Mahieu,
·Riehl, edustajanaan avocat J. Buekenhoudt,
·Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Sims ja M. Bauer, avustajanaan avocat F. Lagasse,
·Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään J. Currall ja F. Clotuche-Duvieusart,
kuultuaan julkisasiamiehen 12.2.2004 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta sekä yhteisöjen virkamiehiin tilapäisesti sovellettavien erityisten toimenpiteiden laatimisesta 29 päivänä helmikuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 (EYVL L 56, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 27.9.1985 annetulla neuvoston asetuksella (EHTY, ETY, Euratom) N:o 2799/85 (EYVL L 265, s. 1; jäljempänä henkilöstösäännöt), 85 a artiklan tulkintaa.
2. Pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa asianosaisina ovat clinique La Ramée ASBL (jäljempänä clinique La Ramée) ja sen vakuutuksenantaja Winterthur Europe Assurance SA (jäljempänä Winterthur) vastapuolinaan Euroopan unionin neuvosto ja Riehl ja joka koskee sen vahingon korvaamista, jonka viimeksi mainittu on kärsinyt sen vuoksi, että hänen puolisonsa kuoli mainitulla klinikalla, sekä hänen oikeuksiensa siirtymistä Euroopan yhteisöille.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
3. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos kolmas henkilö on vastuussa näissä henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön kuolemasta, tapaturmasta tai sairaudesta, uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan siirtyvät suoraan yhteisöille siltä osin kuin yhteisöille henkilöstösääntöjen perusteella syntyy velvoitteita kyseisen vahinkotapahtuman vuoksi.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettu sijaantulo koskee muun muassa:
– palkkoja, jotka on maksettu 59 artiklan mukaisesti virkamiehelle hänen tilapäisen työkyvyttömyytensä aikana,
– henkilöstösääntöjen 70 artiklan mukaisesti suoritettuja maksuja virkamiehen tai eläkkeeseen oikeutetun entisen virkamiehen kuoleman vuoksi,
– sairaus‑ ja tapaturmavakuutusta koskevia etuuksia, jotka on maksettu henkilöstösääntöjen 72 ja 73 artiklan ja niiden soveltamisesta annettujen määräysten mukaan,
– 75 artiklassa tarkoitettujen ruumiin kuljettamisesta aiheutuneiden kulujen maksamista,
– täydentäviä perhelisiä, jotka maksetaan 67 artiklan 3 kohdan ja liitteessä VII olevan 2 artiklan 3 ja 5 kohdan mukaisesti huollettavana olevan lapsen vakavan sairauden, vamman tai haitan vuoksi,
– työkyvyttömyyseläkkeitä, jotka maksetaan sellaisen tapaturman tai sairauden vuoksi, joka aiheuttaa virkamiehelle pysyvän kyvyttömyyden hoitaa tehtäviään,
– perhe-eläkkeitä, jotka maksetaan virkamiehen tai entisen virkamiehen kuoleman vuoksi tai sellaisen virkamiehen puolison tai eläkettä saavan entisen virkamiehen puolison kuoleman vuoksi, joka ei ole virkamies eikä väliaikainen toimihenkilö,
– –
4. Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa annetut säännökset eivät estä yhteisöjä nostamasta itse kannetta asiassa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
4. Guette, Riehlin puoliso, oli neuvoston virkamies, ja hän sai työkyvyttömyyseläkettä henkilöstösääntöjen 78 artiklan nojalla. Hän menehtyi 25.9.1990 ollessaan sairaalahoidossa clinique La Raméessa. On todettu, että kuolema johtui erään tämän klinikan henkilökuntaan kuuluvan tekemästä virheestä.
5. Guetten kuoleman johdosta neuvosto maksoi Riehlille
– korvauksen hautauskuluista Euroopan yhteisöjen virkamiesten sairausvakuutusjärjestelmää koskevien määräysten 10 artiklan nojalla
– Guettelle myönnettyä työkyvyttömyyseläkettä vastaavan summan kuolemaa seuraavalta kolmelta kuukaudelta henkilöstösääntöjen 70 artiklan mukaisesti ja
– kuukausittaisen perhe-eläkkeen maksettuna kuolemaa seuraavasta neljännestä kuukaudesta lukien samojen henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla.
6. Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgia) lausui 15.12.1997 antamassaan tuomiossa clinique La Raméen siviilioikeudellisen vastuun seurauksista.
7. Ratkaistessaan Riehlin vaatimukset tämä tuomioistuin velvoitti clinique La Raméen sekä Winterthurin korvaamaan Riehlille sekä vahingon, joka aiheutui siitä, että hän menetti puolisonsa kotitöissä tarjoaman avun, että tämän kuolemasta aiheutuneen henkisen kärsimyksen. Sitä vastoin tuomioistuin hylkäsi Riehlin vaatimuksen ansionmenetyksen korvaamisesta sillä perusteella, että tämä menetys oli pienempi kuin neuvoston maksama perhe-eläke.
8. Tribunal de première instance de Bruxelles hyväksyi neuvoston henkilöstösääntöjen 85 a artiklan nojalla esittämät vaatimukset siitä, että clinique La Ramée ja Winterthur korvaisivat sen Riehlille maksamat tai tälle maksettaviksi tulevat summat.
9. Clinique La Ramée ja Winterthur valittivat tästä tuomiosta. Ne katsoivat, että Tribunal de première instance de Bruxelles oli sivuuttanut sijaantulon siirtovaikutuksen, koska se määräsi maksettavaksi neuvostolle, jolle Riehlin oikeudet siirtyivät, suuremmat summat kuin ne, joita viimeksi mainittu olisi voinut vaatia vahingosta vastuussa olevalta kolmannelta.
10. Riehl ja neuvosto tekivät vastavalituksen. Riehl vaati muun muassa sen vahingon korvaamista, jonka hän katsoi kärsineensä kotitalouden ansionmenetyksenä. Neuvosto vaati vahinkojensa määrän päivittämistä tuomion antamisajankohtaan.
11. Cour d’appel de Bruxelles katsoi ennakkoratkaisupyynnössään Riehlin ansionmenetykseen perustuvasta vahingonkorvausvaatimuksesta, että Belgian oikeudessa oikeus perhe-eläkkeeseen ei liity lainvastaisen teon tekijän velvollisuuteen korvata koko aiheutunut vahinko ja että näin ollen, toisin kuin alioikeus oli katsonut, Riehlin perheen ansionmenetys oli määritettävä ottamatta huomioon Riehlille myönnettyä perhe-eläkettä. Viimeksi mainitulle tulevasta pääomasta oli vähennettävä vain vainajan työkyvyttömyyseläke, joka on maksettu kuolemaa seuraavilta kolmelta kuukaudelta. Tätä laskentamenetelmää soveltaen Cour d’appel katsoi Riehlin puolisonsa kuoleman vuoksi ansionmenetyksenä kärsimäksi aineelliseksi vahingoksi 479,80 euroa kuukaudessa 1.10.1990 lukien eli summan, joka on pienempi kuin neuvoston maksama perhe-eläke.
12. Neuvosto vetosi sijaantuloon, jonka osalta Cour d’appel de Bruxelles katsoi, että sen käsiteltävänä olevassa asiassa nousi esille kysymys tämän sijaantulon luonteesta ja laajuudesta, minkä vuoksi se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne ovat vahvistettuina 29 päivänä helmikuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 2 ja 3 artiklalla sekä kyseistä asetusta muuttavilla asetuksilla, 85 a artiklaa tulkittava siten, että yhteisöillä on oikeus vaatia virkamiehen kuolemasta vastuussa olevaa kolmatta henkilöä korvaamaan eloonjääneelle puolisolle henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettu perhe-eläke kokonaisuudessaan, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa laissa säädetään, että oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen teon aiheuttajan velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot, ja kun kuolleen puolison ansionmenetyksestä eloonjääneelle puolisolle aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle maksettava perhe-eläke?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
13. Clinique La Ramée ja Winterthur katsovat, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa annetaan yhteisöille sijaantulo-oikeus niihin summiin, jotka vastaavat perhe-eläkettä, joka niiden on maksettava kuolleen virkamiehen eloon jäävälle puolisolle, ja että siinä ei mahdollisteta sitä, että eloon jäävä puoliso voisi saada samanaikaisesti perhe-eläkettä sekä korvausta, jolla hänelle korvataan kuolemasta seurannut ansionmenetys. Koska sijaantulijalla ei kuitenkaan voi olla enempää oikeuksia kuin sillä, jonka sijaan hän tulee, yhteisöillä olevaa oikeutta vaatia eloon jäävälle puolisolle maksetun perhe-eläkkeen takaisin maksamista kokonaisuudessaan pitäisi rajoittaa summaan, joka vastaa kansallisen lainsäädännön mukaan tehtyä arviota siitä vahingosta, jonka viimeksi mainittu kärsii puolisonsa kuolemasta aiheutuneen ansionmenetyksen vuoksi.
14. Riehl, neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio väittävät, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetty sijaantulo-oikeus on yhteisön oikeuden erityinen järjestelmä, jota ei voida sivuuttaa minkään kansallisen oikeussäännön nojalla. Yhteisöjen käytettävissä oleva sijaantulo-oikeus ei heidän mukaansa rajoitu vahingon kärsineelle virkamiehelle tai hänen oikeudenomistajilleen kansallisen oikeuden mukaan myönnettävään korvaukseen, vaan se ulottuu kaikkiin kyseisen säännöksen 2 kohdassa tarkoitettuihin suorituksiin.
15. Tältä osin on palautettava mieleen, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetty sijaantulo on suoraan tapahtuvaa sijaantuloa. Se vaikuttaa kyseisten henkilöstösääntöjen säännöksistä yhteisöille johtuvien velvoitteiden rajoissa sellaisen vahingon tapahtumahetkestä lukien, josta kolmas henkilö on vastuussa (asia C-333/90, Royale belge, tuomio 26.2.1992, Kok. 1992, s. I-1135, 8 kohta).
16. Henkilöstösääntöjen 85 a artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin nimenomaisesti, että uhrin tai hänen oikeudenomistajiensa ”oikeudet ja kanneoikeus vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan” siirtyvät yhteisöille. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 26 kohdassa, tästä virkkeen osasta seuraa selvästi, että yhteisöillä ei ole vastuussa olevaa kolmatta henkilöä kohtaan enempää oikeuksia kuin uhrilla tai hänen oikeudenomistajillaan.
17. Tässä yhteydessä on syytä todeta, että henkilöstösääntöjen 85 a artiklan tarkoituksena ei ole muuttaa kansallisia sääntöjä, joita sovelletaan sen määrittämiseksi, syntyykö vahingon aiheuttaneen kolmannen vastuu ja missä määrin. Viimeksi mainitun vastuu on edelleen niiden aineellisten sääntöjen alaista, joita kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi vahingon kärsinyt on saattanut asian, on tavallisesti sovellettava, eli lähtökohtaisesti sen jäsenvaltion lainsäädännön, jonka alueella vahinko on tapahtunut (ks. sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6), sosiaaliturvalaitosten takautumisoikeuden osalta asia C-428/92, DAK, tuomio 2.6.1994, Kok. 1994, s. I-2259, 21 kohta).
18. Tästä seuraa, että jos käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettavassa kansallisessa vahingonkorvauslainsäädännössä suljetaan pois henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklassa säädetyn kaltainen perhe-eläke lainvastaisen teon tekijän korvausvelvollisuuden piiristä, yhteisöt eivät voi periä takaisin tätä perhe-eläkettä vastaavia summia kyseisten henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetyn sijaantulon kautta.
19. Näin ollen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 85 a artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta yhteisöille oikeutta periä virkamiehen kuolemasta vastuussa olevalta kolmannelta takaisin eloonjääneelle puolisolle kyseisten henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettua perhe-eläkettä kokonaisuudessaan, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa lainsäädännössä oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen teon tekijän velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot ja kun eloonjääneelle puolisolle kuolleen puolison ansionmenetyksestä aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle myönnetty perhe-eläke.
Oikeudenkäyntikulut
20. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle aiheutuneita kuluja, muiden kuin mainittujen asianosaisten osalta, ei voida määrätä korvattaviksi.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta sekä yhteisöjen virkamiehiin tilapäisesti sovellettavien erityisten toimenpiteiden laatimisesta 29 päivänä helmikuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68, sellaisena kuin se on muutettuna 27.9.1985 annetulla neuvoston asetuksella (EHTY, ETY, Euratom) N:o 2799/85, 85 a artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta yhteisöille oikeutta periä virkamiehen kuolemasta vastuussa olevalta kolmannelta takaisin eloonjääneelle puolisolle kyseisten henkilöstösääntöjen 79 ja 79 a artiklan nojalla maksettua perhe-eläkettä kokonaisuudessaan, kun vahingonkorvaussaatavaan sovellettavassa lainsäädännössä oikeus saada perhe-eläkettä ei liity lainvastaisen teon tekijän velvollisuuteen korvata kaikki aiheutuneet vahingot ja kun eloonjääneelle puolisolle kuolleen puolison ansionmenetyksestä aiheutunut vahinko on pienempi kuin hänelle myönnetty perhe-eläke.