62024CC0168
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑168/24
PMJC SAS
pret
[W] [X],
[M] [X],
[X] Créative SAS
(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Preču zīmes – Direktīvas 2008/95/EK un 2015/2436 – Preču zīmes atcelšanas pamati – Maldinoša izmantošana – Preču zīme, kas atbilst tās radītāja uzvārdam – Preču zīmes nodošana – Preču zīmes īpašnieka darbības, kuru mērķis ir likt patērētājam domāt, ka preču zīmes radītājs joprojām piedalās ar preču zīmi aptverto preču radīšanā
I. Ievads
1.
Saskaņā ar Savienības tiesībām preču zīmi var atcelt, ja citastarp tās īpašnieks, to izmantojot, var maldināt sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz to preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi, kam tā reģistrēta (
2
).
2.
Pagātnē šī noteikuma nozīmīgums ir ticis iztirzāts tādu preču zīmju kontekstā, kas atbilst šo preču sākotnējā radītāja un ražotāja vārdam, situācijā, kad preču radītājs vairs nav iesaistīts uzņēmumā, kuram pieder šīs preču zīmes. Šajā ziņā Tiesa spriedumā Emanuel (
3
) ir skaidri norādījusi, ka tikai saiknes pārtraukšana starp preču radītāju, no vienas puses, un preču zīmes īpašnieku, no otras puses, pati par sevi nenozīmē, ka šāda preču zīme ir maldinoša un tādēļ ir atceļama.
3.
Tomēr šajā lietā šis secinājums tiek pārbaudīts nedaudz sarežģītākos apstākļos.
4.
Konkrētāk, izskatāmā lieta attiecas uz Francijas sabiedrību [W] [X], ko dibinājis [W] [X] k‑gs modes apģērbu un aksesuāru tirdzniecības nolūkā. Tiesības uz divām Francijas preču zīmēm, kas abas atbilst [W] [X] k‑ga uzvārdam (turpmāk tekstā – “attiecīgās preču zīmes”), pēc sabiedrības maksātnespējas tika nodotas société par actions simplifiée (vienkāršota akciju sabiedrība) PMJC (turpmāk tekstā – “PMJC”).
5.
Sākotnēji [W] [X] k‑gs turpināja sadarboties ar šo sabiedrību, taču vēlāk to ceļi šķīrās un tie iesaistījās tiesvedībā, kurā citastarp tika iesniegts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pamatlietā PMJC ir iesūdzējusi [W] [X] k‑gu par negodīgu konkurenci un apgalvo, ka viņš ir pārkāpis šīs sabiedrības tiesības uz attiecīgajām preču zīmēm. Ar pretprasību [W] [X] k‑gs lūdz atcelt PMJC tiesības uz šīm preču zīmēm, pamatojoties uz to, ka PMJC liek patērētājiem domāt, ka viņš joprojām ir iesaistīts ar preču zīmi aptverto preču radīšanā.
6.
Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija), kurā tika ierosināta šī lieta, vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Savienības tiesībām ir iespējams atcelt preču zīmi, kas atbilst tās sākotnējā radītāja uzvārdam, pamatojoties uz to, ka šī preču zīme pēc nodošanas trešai personai tiek lietota tādā veidā, kas faktiski liek sabiedrībai domāt, ka sākotnējais preču zīmes radītājs joprojām ir iesaistīts ar preču zīmi aptverto preču radīšanā, lai gan tas tā vairs nav.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
7.
Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punktā bija noteikts, ka “preču zīme ir atceļama, ja pēc dienas, kurā tā reģistrēta:
[..]
b)
preču zīmes īpašnieka lietošanas vai lietošanas ar īpašnieka piekrišanu rezultātā saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, tā var maldināt sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz šo preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi”.
8.
Šī tiesību norma būtībā bija formulēta identiski Direktīvas 89/104 (
4
) – kas bija Direktīvas 2008/95 juridiskā priekštece – 12. panta 2. punkta b) apakšpunktam.
9.
Direktīva 2008/95 savukārt tika aizstāta ar Direktīvu 2015/2436. Pēdējās minētās direktīvas 20. panta b) punkts būtībā ir formulēts identiski – tāpat kā Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts (un gluži kā Direktīvas 89/104 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts) (
5
).
10.
Patiešām, saskaņā ar Direktīvas 2015/2436 20. pantu “preču zīme ir atceļama, ja pēc tās reģistrācijas dienas:
[..]
b)
preču zīmes īpašnieka lietošanas vai lietošanas ar īpašnieka piekrišanu rezultātā saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, tā var maldināt sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz šo preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi”.
B.
Valsts tiesības
11.
Saskaņā ar Code de la proprieté intellectuelle (Intelektuālā īpašuma kodekss) L. 714‑6. panta b) punktu redakcijā, kas piemērojama lietas faktiem, tādas preču zīmes īpašniekam, kura tā darbību rezultātā ir kļuvusi maldinoša, it īpaši attiecībā uz preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi, var atcelt viņa tiesības uz preču zīmi.
III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālais jautājums
12.
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka sabiedrībai [W] [X], kuru 1978. gadā nodibinājis [W] [X] k‑gs, lai tirgotu modes apģērbus un aksesuārus, tika sākta maksātnespējas procedūra. Šīs procedūras iznākumā 2012. gadā PMJC tika nodoti sabiedrības materiālie un nemateriālie aktīvi, tostarp jo īpaši tiesības uz attiecīgo preču zīmi, proti, “[W] [X]” Nr. 1640795 (
6
) un “[W] [X]” Nr. 3201616 (
7
).
13.
[W] [X] k‑gs turpināja strādāt PMJC līdz līgumā noteiktā termiņa beigām, proti, 2015. gada 31. decembrim.
14.
2018. gada 21. jūnijāPMJC cēla prasību pret [W] [X] k‑gu. Tā apgalvoja, ka, veicot savu profesionālo un māksliniecisko darbību ar sabiedrības [X] Créative – société par actions simplifiée (vienkāršota akciju sabiedrība) – starpniecību, [W] [X] k‑gs iesaistījies negodīgas un parazītiskas konkurences darbībās un pārkāpis PMJC tiesības uz strīdīgajām preču zīmēm. Ar pretprasību [W] [X] k‑gs prasīja atcelt PMJC tiesības uz šīm preču zīmēm, pamatojoties uz to, ka PMJC no 2017. gada beigām līdz 2019. gada sākumam tās esot izmantojusi maldinošā veidā, konkrētāk, tā, ka sabiedrībai tas radījis pārliecību, ka viņš ir to preču radītājs, uz kurām ir šīs preču zīmes.
15.
Lai gan pirmajā instancē šī pretprasība tika noraidīta, Cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) to apmierināja un ar 2022. gada 12. oktobra spriedumu atcēla PMJC tiesības uz attiecīgajām preču zīmēm.
16.
Saskaņā ar minēto spriedumu Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka tiek atcelta preču zīme, kuras pamatā ir tās radītāja uzvārds, ja šīs preču zīmes pārņēmējs ar savām darbībām sabiedrībai liek domāt, ka radītājs joprojām piedalās preču izstrādē, vai rada pietiekami nopietnu šādas maldināšanas risku.
17.
Cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) uzskatīja, ka tieši tāda ir situācija konkrētajā lietā, citastarp norādot, ka PMJC ir divreiz atzīta par vainīgu [W] [X] k‑ga autortiesību pārkāpšanā attiecībā uz jaunākiem darbiem, kas 2012. gadā nebija nodoti PMJC. Tās spriedumā secināts, ka attiecīgās preču zīmes ir kļuvušas maldinošas, jo to izmantošana izpaužas kā to piestiprināšana precēm ar rotājumiem, un tas ir [X] [Y] k‑ga autortiesību pārkāpums.
18.
PMJC iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā – Cour de cassation (Kasācijas tiesa).
19.
Šajā tiesā PMJC kritizē Cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) spriedumu, atsaucoties it īpaši uz Tiesas spriedumu Emanuel. PMJC uzskata – šis spriedums jāinterpretē tādējādi, ka tās rīcība, pat ja tās mērķis būtu likt patērētājam domāt, ka [W] [X] k‑gs joprojām ir to preču radītājs, uz kurām ir attiecīgās preču zīmes, vai ka viņš ir iesaistīts to izstrādē, nevar ietekmēt pašas preču zīmes.
20.
Ņemot vērā atšķirīgos viedokļus, kā būtu interpretējams iepriekš minētais spriedums Emanuel, Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2008/95] 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts un [Direktīvas 2015/2436] 20. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj preču zīmes, kuras pamatā ir tās radītāja uzvārds, atcelšanu sakarā ar tās izmantošanu pēc nodošanas tādā veidā, kas sabiedrībai faktiski liek domāt, ka preču zīmes radītājs joprojām piedalās ar šo preču zīmi apzīmēto preču radīšanā, lai gan tas tā vairs nav?”
21.
Rakstveida apsvērumus iesniedza PMJC, Francijas valdība un Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV. Juridiskā analīze
22.
Šī lieta attiecas uz Savienības tiesību normu, saskaņā ar kuru preču zīmi var atcelt, ja “preču zīmes īpašnieka lietošanas [..] rezultātā saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, tā var maldināt sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz šo preču vai pakalpojumu īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi” (
8
).
23.
Runājot par konkrētajiem apstākļiem, attiecībā uz kuriem jāpārbauda šī norma, vēlos norādīt, ka iesniedzējtiesas nolēmumā ir minēts – PMJC divreiz ir atzīta par vainīgu [X] [Y] k‑ga autortiesību pārkāpšanā. Tomēr no uzdotā jautājuma formulējuma izriet, ka risināmais jautājums ir plašāks un attiecas uz jautājumu, vai iepriekš minētā tiesību norma aptver situāciju, kad preču zīmes īpašnieks preču zīmi, ko veido personvārds, izmanto tādā veidā, kas sabiedrībai liek domāt, ka attiecīgais radītājs joprojām ir iesaistīts ar attiecīgajām preču zīmēm aptverto preču izstrādē, lai gan tas tā nav. Tādējādi šajos secinājumos ietvertā diskusija balstīsies uz šo (plašāku) hipotēzi, kā tā definēta uzdotajā jautājumā.
24.
Juridisko analīzi sākšu, izvērtējot spriedumu Emanuel, kas ir galvenais Tiesas judikatūras elements šajā jautājumā (A). Pēc tam paskaidrošu, kāpēc piemērojamā Savienības tiesību norma principā neliedz atcelt preču radītāja vārdam atbilstošu preču zīmi, ja tā tiek izmantota iepriekš aprakstītajā veidā, tomēr ar nosacījumu, ka šāda izmantošana faktiski kavē šīs preču zīmes būtiskās funkcijas izpildi (B). Visbeidzot pievērsīšos PMJC argumentam, kas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 2. punkta (C).
A.
Spriedums Emanuel
25.
Šajā apakšiedaļā norādīšu minētā sprieduma ratio decidendi (1) un paskaidrošu, kāpēc pretēji tam, ko apgalvo PMJC, šis spriedums nesniedz atbildi uz uzdoto jautājumu (2).
1. Ratio decidendi
26.
Lieta, kurā tika pieņemts minētais spriedums, attiecās uz preču zīmēm modes precēm, kurās ietverts kāzu kleitu dizaineres Elizabetes Emanuelas vārds – viņa kļuva slavena pēc princeses Diānas kāzu kleitas radīšanas (
9
). Šajā lietā ir būtiski, ka Emanuela savu uzņēmējdarbību nodeva trešai personai, un tas, īsumā sakot, ietvēra reģistrētas preču zīmes ar viņas vārdu nodošanu un pēc tam saiknes pārtraukšanu starp Emanuelu un preču zīmes īpašnieku. Pēc tam jaunais īpašnieks iesniedza pieteikumu, lai reģistrētu šīs preču zīmes pārstrādātu versiju, kurā joprojām bija norādīts Emanuelas vārds. Šajā posmā Emanuela uzskatīja, ka, tā kā visas saiknes starp viņu un jaunā īpašnieka uzņēmumu bija pārtrauktas, preču zīme bija kļuvusi maldinoša. Līdz ar to viņa gan iebilda pret grozītās preču zīmes reģistrāciju, gan iesniedza pieteikumu par sākotnējās preču zīmes atcelšanu.
27.
Tiesai uzdotie jautājumi pēc būtības attiecās uz to, vai fakts, ka Emanuela vairs nav saistīta ar to preču radīšanu, uz kurām ir preču zīmes, kas ietver viņas vārdu, nozīmē, ka šīs preču zīmes ir maldinošas (tāpēc nevar tikt reģistrētas) un ir kļuvušas maldinošas (tāpēc ir atceļamas) (
10
).
28.
Tiesa uz abiem šiem pamatiem atbildēja noliedzoši.
29.
Vispirms tā pievērsās jautājumam par reģistrācijas atteikumu preču zīmes maldinošā rakstura dēļ.
30.
Šo konkrēto jautājumu reglamentēja un joprojām reglamentē noteikums, ka “preču zīmes, kas pēc savām īpašībām var maldināt sabiedrību, piemēram, par preču vai pakalpojuma īpašībām, kvalitāti vai ģeogrāfisko izcelsmi”, “nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošām” (
11
).
31.
Šajā ziņā Tiesa būtībā secināja, ka saiknes pārtraukšana starp preču zīmes radītāju un uzņēmumu, kuram pieder preču zīme, kas ietver šī radītāja vārdu, pati par sevi nepadara preču zīmi par maldinošu un tādējādi neietekmē tās atbilstību reģistrācijai. Lai gan Tiesa atzina, ka patērētāju, tam iegādājoties konkrētu apģērbu, kas apzīmēts ar preču zīmi, kuru veido personvārds, var ietekmēt (kļūdaina) pārliecība, ka konkrēta fiziska persona, piemēram, šajā gadījumā – Emanuela, to ir radījusi, tas pats par sevi nepadara šo preču zīmi, ko veido personvārds, par maldinošu, jo minētajā lietā ar attiecīgo preču zīmi aptverto preču raksturīgās pazīmes un īpašības nodrošina uzņēmums, kas ir preču zīmes (jaunais) īpašnieks (
12
).
32.
Šis secinājums atbilst vispārējam pieņēmumam, ka preču zīmes būtiskā funkcija, īsumā sakot, ir kalpot kā ar preču zīmi aptverto preču izcelsmes norādei un garantēt, ka par preču (vai pakalpojumu) kvalitāti ir atbildīgs viens subjekts (
13
). Šis pieņēmums ietver ideju, ka preču zīme garantē, ka preces ir ražotas (vai radītas) konkrēta uzņēmuma, proti, preču zīmes īpašnieka, kontrolē (
14
).
33.
In casu Tiesa balstījās uz šo pamatojumu, lai, pirmkārt, paskaidrotu, kāpēc preču zīme, ko veido personvārds, var pāriet no viena īpašnieka pie cita (un faktiski pamest sākotnējā preču zīmes radītāja ietekmes zonu), bet šis fakts pats par sevi nepadara to par maldinošu (un neliedz reģistrēt tās pārveidoto versiju).
34.
Otrkārt, sprieduma Emanuel 53. punktā tā šo secinājumu attiecināja uz Emanuelas prasību par atcelšanu, atsaucoties uz attiecīgā atcelšanas pamata nosacījumu, no vienas puses, un attiecīgā reģistrācijas atteikuma pamata nosacījumu, no otras puses, identiskumu.
35.
Lai gan pie pēdējās argumentācijas daļas atgriezīšos vēlāk, no sprieduma Emanuel izriet, ka nevar sekmīgi apgalvot, ka preču zīme, kas atbilst stilista vārdam, kļūst maldinoša tikai tāpēc, ka ir zudusi saikne starp stilistu un uzņēmumu, kas piegādā preces ar šādu preču zīmi. Šāda saiknes zaudēšana pati par sevi neietekmē preču zīmes tiesības tikt reģistrētai un nav pamats tās atcelšanai.
36.
Atzīmēšu, ka pretējs risinājums faktiski apdraudētu pašas preču zīmes, kas atbilst fiziskas personas vārdam, īpašību būt par komercdarījumu autonomu priekšmetu (
15
). Tomēr šis secinājums pamatlietā nav nedz neskaidrs, nedz apstrīdēts.
37.
Runa ir par Tiesas pakārtotā secinājuma, kas izdarīts minētā sprieduma 50. punktā, sekām. Būtībā Tiesa minētajā punktā ir norādījusi – ja tiktu konstatēts, ka jaunais īpašnieks ir vēlējies maldināt patērētājus, liekot domāt, ka Emanuela joprojām ir ar preču zīmi aptverto preču radītāja, šādu rīcību, iespējams, varētu uzskatīt par krāpniecisku, taču tā nevarētu būt pielīdzināma maldināšanai un tādējādi “neskar pašu preču zīmi un līdz ar to – tās reģistrācijas iespēju” (
16
).
38.
PMJC uz šo apgalvojumu atsaucas, lai apgalvotu, ka pat tad, ja tiktu konstatēts, ka tā ir vēlējusies maldināt patērētājus, liekot tiem domāt, ka [X] [W] k‑gs joprojām ir iesaistīts apzīmēto preču izstrādē, tas nevarētu būt par pamatu attiecīgo preču zīmju atcelšanai. No šīs lietas dalībnieces apgalvojumiem pēc būtības izriet, ka, lai gan sprieduma Emanuel 50. punktā minētais apgalvojums attiecas uz preču zīmes reģistrāciju, tas mutatis mutandis ir piemērojams atcelšanai, ņemot vērā 53. punktā minēto Tiesas apsvērumu, ka par lietas “atcelšanas aspektu” bija jāveic tāds pats novērtējums kā par tās “reģistrācijas aspektu”, ņemot vērā piemērojamo nosacījumu identiskumu.
39.
Turpmāk paskaidrošu, kāpēc šāda nostāja nav pareiza.
2. Precīzs sprieduma “Emanuel” tvērums
40.
Lai saprastu precīzu sprieduma Emanuel tvērumu, tuvāk jāaplūko tā ietekme uz reģistrācijas aspektu, no vienas puses (a), un atcelšanas aspektu, no otras puses (b).
a) Reģistrācija
41.
Vispirms jānorāda, ka pārbaude par reģistrācijas atteikuma pamatu preču zīmes maldinošā rakstura dēļ (kura saturs izklāstīts šo secinājumu 30. punktā) tiek veikta, ņemot vērā tikai reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, pamatojoties uz tā raksturīgajām īpašībām (
17
) (kas tiek pārbaudītas saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tiek lūgta reģistrācija, un pamatojoties uz sabiedrības uztveri (
18
)).
42.
Šajā kontekstā Tiesa uzskatīja – “lai varētu secināt, ka preču zīme ir reģistrēta, neņemot vērā atteikuma pamatu saistībā ar maldināšanas risku, ir jāpierāda, ka apzīmējums, kas ir iesniegts, lai to reģistrētu kā preču zīmi, pats par sevi rada šādu risku” (
19
).
43.
Tāpat no Vispārējās tiesas judikatūras par Regulas 2017/1001 7. panta 1. punkta g) apakšpunktu (ekvivalents ES preču zīmes kontekstā) izriet, ka reģistrācijas atteikuma pamata maldinošas izmantošanas dēļ piemērojamība nozīmē, ka ir pietiekami konkrēti norādītas preču vai pakalpojumu, uz kuriem attiecas pārbaudāmā preču zīme, iespējamās īpašības, kas tiks uzskatītas par maldinošām, ja mērķa patērētājam tiek radīts priekšstats, ka precēm, kurām piestiprināta attiecīgā preču zīme, piemīt noteiktas īpašības, kas tām faktiski nepiemīt (
20
).
44.
Turpretim preču zīmes īpašnieka veiktai preču zīmes izmantošanai nav nozīmes, pārbaudot piemērotību reģistrācijai, un tā nevar ar atpakaļejošu spēku novest pie reģistrācijas atzīšanas par spēkā neesošu. Tiesa būtībā ir apstiprinājusi, ka preču zīmi nevar atzīt par spēkā neesošu, pamatojoties uz tās pārvaldību, ko īsteno īpašnieks (
21
). Savukārt Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka “attiecībā uz spēkā neesamību rodas jautājums, vai preču zīme nedrīkstēja tikt reģistrēta ab initio tādu iemeslu dēļ, kuri pastāvēja jau preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā, jo vēlāku elementu ņemšana vērā var vienīgi palīdzēt noskaidrot apstākļus, kādi tie bija šajā datumā” (
22
).
45.
Ņemot to vērā, sprieduma Emanuel 50. punktā Tiesas paustais apgalvojums (par krāpnieciskas rīcības nebūtiskumu reģistrācijas nolūkā) ir pilnībā saderīgs ar loģiku, kas regulē pārbaudi par apzīmējuma piemērotību, lai to reģistrētu kā preču zīmi. Patiešām, tā kā šajā pārbaudē tiek ņemts vērā tikai apzīmējums un sabiedrības uztvere par to saistībā ar aptvertajām precēm vai pakalpojumiem, tad, gluži loģiski, preču zīmes īpašnieka krāpnieciska rīcība, lai maldinātu sabiedrību par to, kurš ir patiesais ar preču zīmi aptverto preču radītājs, nav būtiska. Tāpēc arī Tiesa minētajā punktā secināja, ka šādas darbības nevar ietekmēt apzīmējuma reģistrācijas iespēju.
46.
Tomēr, kā tūlīt paskaidrošu, minētais spriedums neļauj secināt, ka tāda pati rīcība pati par sevi ir nebūtiska šajā lietā aplūkotā atcelšanas pamata kontekstā.
b) Atcelšana
47.
Galvenais neskaidrību avots attiecībā uz sprieduma Emanuel sekām šajā lietā rodas, kopsakarā lasot minētā sprieduma 50. un 53. punktu. Jāatgādina, minētajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka iespējama krāpnieciska rīcība neietekmē iespēju reģistrēt apzīmējumu kā preču zīmi. Savukārt 53. punktā ir ietverta argumentācija par preču zīmes atcelšanu, ar kuru Tiesa piemēro savu agrāko secinājumu par reģistrācijas aspektu lietā (saiknes pārtraukšanas nebūtiskums), atsaucoties uz abos kontekstos piemērojamo nosacījumu identiskumu.
48.
Pieļauju, ka pirmajā brīdī šīs divas rindkopas var novest pie tāda paša secinājuma, pie kāda nonākusi PMJC. Patiešām, varētu apgalvot, ka, tā kā Tiesa krāpnieciskas rīcības nozīmi reģistrācijas kontekstā ir izslēgusi (50. punkts), tas pats ir attiecināms arī uz atcelšanu, ņemot vērā to, ka Tiesa secinājumu par atcelšanas aspektu ir izdarījusi, pamatojoties uz skaidrojumu, ka abos kontekstos piemērojamie nosacījumi ir vienādi (53. punkts).
49.
Tomēr, rūpīgāk aplūkojot šo jautājumu, rodas cits rezultāts.
50.
Pirmkārt, galvenais sprieduma secinājums par reģistrācijas aspektu nav ietverts 50. punktā, bet gan 49. punktā, kurā būtībā un kopsakarā ar 48. punktu ir noteikts, ka saiknes pārtraukšana starp dizaineru un jauno preču zīmes īpašnieku pati par sevi neietekmē preču zīmes, kas atbilst šī dizainera vārdam, reģistrāciju. Pēc tam šis secinājums ir izkristalizēts sprieduma 51. punktā. Taču 50. punktā sniegtais apgalvojums papildina šo galveno secinājumu, komentējot (hipotētisku) īpašnieka krāpnieciskas rīcības gadījumu (un tā nebūtiskumu reģistrācijas nolūkā). Tā kā 53. punkts pēc tam būtībā atkārto 51. punktā sniegto galveno secinājumu (lai atzītu, ka saiknes pārtraukšana ir nebūtiska arī saistībā ar atsaukšanu), ir dabiski uzskatīt, ka šis secinājums par atsaukšanu attiecas uz galveno konstatējumu (saiknes pārtraukšanas nebūtiskums), nevis uz papildu apgalvojumu 50. punktā (krāpnieciskas rīcības nebūtiskums).
51.
Otrkārt, attiecībā uz 53. punktā ietverto atsauci uz to, ka piemērojamie nosacījumi ir vienādi, pat virspusējs attiecīgo noteikumu, kas attiecīgi ir par reģistrācijas atteikumu un atcelšanu, salīdzinājums atklāj būtisku atšķirību. Lai gan to kritēriju saraksti, kuri piemērojami preču zīmes maldinošā rakstura pārbaudei, abos gadījumos ir vienādi (“īpašības, kvalitāte vai ģeogrāfiskā izcelsme”), un abi šie saraksti ir arī neizsmeļoši (“piemēram” / “jo īpaši”), šo kritēriju pārbaudei būtiskie ievaddati, kā norāda Francijas valdība un Komisija, būtiski atšķiras. Šajā ziņā Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punktā (un tās juridiskajos priekštečos) ir skaidri norādīts, ka šajā gadījumā aplūkotā atcelšanas pamata pārbaudē jāņem vērā preču zīmes izmantošana (pēc tās reģistrācijas). Turpretī šis elements nav būtisks reģistrācijas posmā tādu iemeslu dēļ, kas sniegti iepriekšējā apakšiedaļā.
52.
Tādējādi, lai gan man nav skaidrs, ko tieši Tiesa ir domājusi, norādot, ka atcelšanas un reģistrācijas atteikuma nosacījumi saskaņā ar attiecīgajām tiesību normām ir vienādi, uzskatu, ka tad, ja Tiesa būtu vēlējusies izslēgt sprieduma 50. punktā aprakstītās krāpnieciskās rīcības nozīmi arī atcelšanas kontekstā, tā būtu sniegusi tiešu skaidrojumu. Tas ir tāpēc, ka atšķirībā no reģistrācijas posma, kas balstās tikai uz apzīmējuma raksturīgajām pazīmēm per se, atcelšanas analīzē nav acīmredzama pamata neņemt vērā jebkādu rīcību pēc reģistrācijas.
53.
Treškārt, šīs lietas fakti neietvēra nekādas konkrētas – iespējami krāpnieciskas – jaunā īpašnieka darbības, un abi šīs lietas aspekti bija jāpārbauda, tikai ņemot vērā (vienīgi) saiknes zaudēšanu starp preču radītāju un jauno preču zīmes īpašnieku. Tas vēlreiz apstiprina secinājumu, ka sprieduma Emanuel 53. punkta tvērums attiecas uz saiknes pārtraukšanas nebūtiskumu atcelšanas kontekstā (pēc analoģijas ar to, ko Tiesa bija norādījusi galvenajā secinājumā attiecībā uz reģistrāciju).
54.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem un piekrītot Francijas valdības un Komisijas nostājai, nepiekrītu PMJC viedoklim, ka spriedums Emanuel nosaka atbildi, kas sniedzama uz šajā lietā uzdoto jautājumu. Tātad šajā jautājumā aktualizētā problēma jāizskata no jauna.
B.
Attiecīgā atcelšanas pamata pārbaude
55.
Pirms pārbaudīšu attiecīgā atcelšanas pamata tvērumu, lai ierosinātu atbildi uz uzdoto jautājumu (2), šo apakšiedaļu sākšu ar sākotnējām piezīmēm par to, kāds tieši noteikums ir piemērojams ratione temporis (1).
1. Sākotnējās piezīmes
56.
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa lūdz interpretēt gan Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunktu, gan Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punktu.
57.
Atzīmēšu, ka pēdējā minētā direktīva stājās spēkā 2019. gada 15. janvārī. No Tiesas judikatūras izriet, ka būtībā, lai noteiktu, kura no abām direktīvām ir piemērojama, būtiskākais datums ir datums, kurā celta prasība par atcelšanu (
23
).
58.
Šajā ziņā, lai gan no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka galveno prasību PMJC cēlusi 2018. gadā, saprotu, ka prasība par atcelšanu izriet no [X] [Y] k‑ga iesniegtās pretprasības. Tomēr šīs pretprasības datums nav norādīts. Iesniedzējtiesas nolēmumā minētais, ka šajā pretprasībā [X] [Y] k‑gs apgalvo, ka “no 2017. gada beigām līdz 2019. gada sākumam” ir notikusi attiecīgo preču zīmju maldinoša izmantošana, liecina par to, ka šī pretprasība jebkurā gadījumā ir celta pēc “2019. gada sākuma”. Tas savukārt, šķiet, norāda, ka piemērojamā direktīva varētu būt Direktīva 2015/2436, lai gan tas, protams, jāpārbauda iesniedzējtiesai.
59.
Tomēr jautājums, kura no abām direktīvām ir piemērojama, šajā kontekstā šķiet strīdīgs, jo izrietošais noteikums pēc būtības ir tāds pats.
60.
Šajā ziņā mani nepārliecina Komisijas ierosinājums, ka Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta franču valodas versijā veiktās izmaiņas, proti, iepriekšējās frāzes “est propre [..] à induire le public en erreur (
24
)” (kas atspoguļo angļu valodas terminu “being liable to mislead”) aizstāšana ar frāzi “risque [..] d’induire le public en erreur” (kas nozīmē “risks misleading the public”), atspoguļo likumdevēja nodomu paplašināt šīs normas piemērošanas jomu, lai aptvertu situācijas, kas iepriekš, iespējams, neietilpa tās piemērošanas jomā, tostarp situāciju, ka vienkārši pastāv iespēja, ka sabiedrība var tikt maldināta.
61.
Pretēji šādam viedoklim uzskatu, ka, no vienas puses, jau iepriekš lietotā franču valodas frāze “est propre à” jau pauda jēdzienu par risku, ka sabiedrība var tikt maldināta (pretstatā faktiskas maldināšanas jēdzienam).
62.
No otras puses, jau diezgan agri Tiesa ir precizējusi, ka aplūkotais atcelšanas scenārijs faktiski paredz, ka “patērētājam var būt faktiska maldīšanās iespēja vai pietiekami nopietna maldīšanās iespēja” (
25
).
63.
Tas nozīmē – lai gan faktiska maldināšana nav vienīgais scenārijs, lai varētu tikt izmantots aplūkotais atcelšanas pamats, no tā izrietošais kritērijs ir diezgan stingrs un ar vienkāršu iespēju, ka sabiedrība var tikt maldināta par kādu konkrētu produkta īpašību, nepietiek. Tieši pretēji, Tiesas lietotais jēdziens “nopietna maldīšanās iespēja”, manuprāt, nozīmē, ka ir jābūt diezgan lielai varbūtībai, ka notiks faktiska maldināšana.
64.
Visbeidzot, šķiet, ka citās valodu versijās nav ieviestas līdzīgas izmaiņas kā franču valodas versijā (
26
). Ņemot to vērā, no abām direktīvām izrietošais kritērijs jāuzskata par vienu un to pašu un jāsaprot tādā nozīmē, kā to iepriekš norādījusi Tiesa. Patiešām, šīs izmaiņas (kurām es nevarēju rast izskaidrojumu) nevar uzskatīt par pierādījumu likumdevēja nodomam mīkstināt šo noteikumu, ja visas pārējās valodu versijas attiecīgajā daļā palikušas nemainīgas (
27
).
65.
Tāpēc turpmāk izklāstītajā analīzē vienkāršības labad atsaukšos tikai uz Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punktu (norādot, ka mans secinājums būs vienlīdz spēkā arī tad, ja iesniedzējtiesa noteiks, ka piemērojamais tiesību akts ir Direktīva 2008/95).
2. Piemērojamās tiesību normas tvērums
66.
Lai noteiktu, vai šeit aplūkotais atcelšanas pamats var attiekties uz tādu situāciju, kāda aprakstīta uzdotajā jautājumā, pārbaudīšu Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta formulējumu (a), kā arī šīs tiesību normas kontekstu un mērķus, ko ar šo direktīvu tiecas sasniegt (b).
a) Formulējums
67.
Pievēršoties pirmām kārtām piemērojamās tiesību normas tekstam, vēlos norādīt, ka Direktīvas 2015/2436 (un tās juridiskās priekšteces) 20. panta b) punktā noteiktais kritērijs ir definēts pēc preču zīmes īpašnieka vai ar tā piekrišanu realizētas preču zīmes izmantošanas, kas var maldināt sabiedrību par aptverto preču un pakalpojumu īpašībām (un tā tālāk). Arī direktīvas franču valodas versijā ir skaidri noteikts, ka preču zīme uzskatāma par maldinošu, ja tās izmantošana rada risku sabiedrībai kļūdīties.
68.
Atzīmēšu, ka šīs tiesību normas formulējums ir ļoti atvērts.
69.
Pirmkārt, tā attiecas uz preču zīmes īpašnieka realizētu preču zīmes izmantošanu bez īpašiem ierobežojumiem, izņemot to, ka tai jāattiecas uz preču zīmi un jānoved pie tā, ka preču zīme var maldināt sabiedrību. Tādējādi šādas izmantošanas definīcija nav sniegta.
70.
Otrkārt, no šīs tiesību normas arī izriet, ka maldinošai izmantošanai nav noteikti jāattiecas uz aptverto preču un pakalpojumu kvalitāti, īpašībām vai ģeogrāfisko izcelsmi, kā tas izriet no uzskaitīto kritēriju atvērtā rakstura. Šajā ziņā šā saraksta atvērtā rakstura dēļ, manuprāt, nav vajadzības apspriest, vai “maldība, kas attiecas uz personu”, kā tā tiek aplūkota šajā lietā, var būt saistīta ar kādu no šiem uzskaitītajiem kritērijiem un ar kuru konkrētu kritēriju tā ir saistīta.
71.
Līdz ar to – līdzīgi, kā apgalvo Francijas valdība, – es nesaprotu, kāpēc maldības priekšmetam, kas var būt par pamatu šeit aplūkotā atcelšanas pamata piemērošanai, būtu jāaprobežojas, kā apgalvo PMJC, ar jebkādiem īpašiem ar preču zīmi aptverto preču aspektiem, piemēram, tādiem, kas saistīti ar to sastāvu vai īpašu ražošanas veidu (šī lietas dalībniece kā piemēru min preču zīmi, kurā ir atsauce uz zeltu un kura izmantota precēm, kas nesatur zeltu, vai preču zīmi, kurā ir atsauce uz bioloģisko ražošanu, attiecībā uz precēm, kurām faktiski ir rūpnieciska izcelsme).
72.
Tiesa, Regulas 2017/1001 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta, kas pēc būtības ir identisks Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punktam, kontekstā EUIPO prakse liecina, ka maldinoša preču zīmes izmantošana ir tad, ja preču īpašības neatbilst skaidrajam vēstījumam, kas tiek pausts ar apzīmējumu. Tas attiektos, piemēram, uz preču zīmi, kas ietver vārdiskus elementus “kaza” un “siers” un grafisku elementu, ar kuru attēlota kaza, un kas piestiprināta sieram, kurš nav izgatavots no kazas piena, vai preču zīmi “Tīra jauna vilna”, kas reģistrēta attiecībā uz apģērbiem un tiks izmantota apģērbiem no mākslīga auduma (
28
). Turklāt attiecībā uz preču zīmēm, kas sastāv no ģeogrāfiskās izcelsmes norādes vai satur to, maldinoša izmantošana tiks konstatēta, ja, īsāk sakot, preces netiek ražotas vietā, kas atbilst preču zīmei (
29
).
73.
Šajā ziņā PMJC, šķiet, apgalvo, ka tās iespējamā kļūdainā interpretācija par to, kurš ir ar preču zīmi aptverto preču konkrētais radītājs, nevar būt par pamatu attiecīgo preču zīmju atcelšanai, jo šāda kļūdaina interpretācija neietekmē preču zīmes nodoto vēstījumu un ir ar preču zīmi un preci nesaistīts elements.
74.
Pirmkārt, atgādināšu, ka tieši ar apzīmējumu nesaistītu elementu ņemšana vērā ir tas, kas aplūkojamo atcelšanas pamatu atšķir no “paralēlā” reģistrācijas atteikuma pamata apzīmējuma maldinošā rakstura dēļ, kā jau paskaidrots.
75.
Otrkārt, vienīgais iespējamais vēstījums, ko varētu nodot preču zīme, kura atbilst stilista vārdam, ir fakts, ka ar preču zīmi aptvertās preces ir izstrādājis šis stilists vai ka tās ir radītas kopā ar šo stilistu (kādā noteiktā laika posmā), kā to, šķiet, ir atzinusi Tiesa spriedumā Emanuel (
30
). Tomēr šāda uztveres nozīme atcelšanas (vai reģistrācijas) nolūkā minētajā spriedumā ir precīzi un pamatoti izslēgta. Līdzīgi Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi konstatējumu, ka “preču zīmju, ko veido personvārds, izmantošana ir plaši izplatīta prakse visās komercnozarēs un konkrētā sabiedrība labi zina, ka ne vienmēr katrai preču zīmei, ko veido personvārds, ir stilists ar to pašu vārdu” (
31
).
76.
Lai būtu kā būdams, PMJC argumentu pieņemšana nozīmētu, ka preču zīme, ko veido personvārds un par kādu ir runa šajā lietā, diez vai jebkad varētu kļūt maldinoša, kā to pēc būtības norāda Francijas valdība. Patiešām, tikai tas vien, ka radītājs, kura vārdam atbilst preču zīme, nav bijis iesaistīts ar preču zīmi aptverto preču izstrādē, nepadara šo preču zīmi par atceļamu, kā skaidri norādīts spriedumā Emanuel, un tajā pašā laikā to par atceļamu nevar padarīt nekāda īpašnieka darbība, kas rada maldīgu iespaidu par pretējo (jo šāda darbība attiektos uz elementu, kas ir nesaistīts ar preču zīmi un precēm, kā izriet no PMJC argumentiem).
77.
Es uzskatu, ka šāds secinājums ir jānoraida. Tas tā ir ne tikai tāpēc, kā apgalvo Francijas valdība, ka nav iemesla preču zīmes, ko veido personvārds, traktēt atšķirīgi no citām preču zīmēm (izslēdzot, ka to izmantošana var kļūt maldinoša), bet arī tāpēc – kā jau tika norādīts –, ka no Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta formulējuma izriet, ka saskaņā ar šo tiesību normu veicamajā pārbaudē ir svarīgi, vai šādas preču zīmes izmantošana maldina sabiedrību par kādu konkrētu preces īpašību (vai rada pietiekami nopietnu šādas maldināšanas risku). Citiem vārdiem, fakts, ka preču zīme, ko veido personvārds, pati par sevi nevar nodot kļūdainu vēstījumu par kādu konkrētu ar preču zīmi aptverto preču īpašību, nesniedz atbildi uz jautājumu, vai šādu vēstījumu var nodot konkrēta šīs preču zīmes izmantošana.
78.
Tāpēc nesaprotu, kāpēc maldinoša preču zīmes izmantošana nevarētu attiekties uz tirgoto preču faktisko radītāju vai, plašāk, iespējams, uz preces stilistisko izcelsmi, ja būtu jāsecina, ka preču zīmes izmantošana nepatiesi norāda, ka ar preču zīmi aptvertās preces ir radītas saistībā ar kādu konkrētu radītāju, tāpēc sabiedrība faktiski tiek maldināta tieši šajā aspektā (vai ja ir pietiekami nopietns šādas maldināšanas risks).
79.
Manuprāt, to, ka šādu situāciju var aptvert Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta piemērošanas joma, apstiprina arī attiecīgā konteksta, kurā ietilpst iepriekšminētā tiesību norma, un Direktīvas 2015/2436 mērķu analīze.
b) Konteksts un mērķi
80.
Attiecībā uz kontekstu vēlos norādīt, ka strīdīgā tiesību norma ir daļa no Direktīvas 2015/2436 2. nodaļas 4. iedaļas, kurā paredzēti trīs atšķirīgi atcelšanas scenāriji (kas līdzīgi bija noteikti Direktīvas 2008/95 12. pantā).
81.
Pirmais scenārijs attiecas uz atcelšanu, īsāk sakot, preču zīmes “faktiskas lietošanas trūkuma” dēļ. Šajā ziņā Direktīvas 2015/2436 19. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “preču zīmi var atcelt, ja nepārtrauktā piecu gadu laikposmā tā dalībvalstī nav faktiski lietota saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, un nav pienācīgu iemeslu tās nelietošanai”.
82.
Atzīmēšu, ka, lai gan šī noteikuma mērķis ir samazināt Savienībā reģistrēto un aizsargāto preču zīmju kopējo skaitu (un tādējādi samazināt potenciālos konfliktus starp tām), tas arī plašāk pauž uzskatu, ka “preču zīmes atbilst savam mērķim atšķirt preces vai pakalpojumus un ļauj patērētājiem veikt informētu izvēli tikai tad, ja tās tiek faktiski lietotas tirgū” (
32
). Šajā ziņā Tiesa it īpaši ir paskaidrojusi, ka ar “faktiskas lietošanas” jēdzienu jāsaprot “reāla izmantošana, kam ir jāatbilst preču zīmes būtiskai funkcijai, proti, garantēt patērētājam vai gala lietotājam preču vai pakalpojumu izcelsmi, sniedzot viņam līdzekli – bez jebkādas iespējas sajaukt – atšķirt preci vai pakalpojumu no citiem ar atšķirīgu izcelsmi” (
33
).
83.
Attiecībā uz otro scenāriju – Direktīvas 2014/2436 20. panta a) punktā ir paredzēta atcelšana, ja “īpašnieka darbības vai bezdarbības rezultātā preču zīme ir kļuvusi par vispārēju nosaukumu attiecīgajā tirdzniecības nozarē precei vai pakalpojumam, uz ko tā ir reģistrēta”. Tādējādi šā scenārija mērķis ir atcelt aizsardzību preču zīmēm, kas ir kļuvušas par vispārīgu atsauci un tādējādi zaudējušas savu atšķirtspēju (bieži vien, īsāk sakot, īpašu komerciālu panākumu dēļ) (
34
) un līdz ar to arī spēju pildīt savu izcelsmes norādes funkciju (
35
).
84.
Trešais atcelšanas scenārijs ir tas, par kuru ir runa šajā lietā.
85.
Lai gan katrs no šiem trim scenārijiem acīmredzami attiecas uz atšķirīgu situāciju, no Tiesas judikatūras izriet, ka tie visi jāsaprot kā tādi, ar kuriem īsteno preču zīmju tiesību normu pamatā esošo loģiku un mērķus, kas nosaka, ka preču zīmes īpašniekam piešķirtās tiesības ir aizsargātas tikai tiktāl, ciktāl preču zīme turpina pildīt savu būtisko funkciju norādīt izcelsmi (
36
), kas atspoguļota tās definīcijā, kurā tā raksturota kā jebkurš apzīmējums, kas citastarp ļauj “atšķirt viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem” (
37
). Kad šī funkcija vairs netiek pildīta, preču zīmes īpašnieku tiesības var tikt atceltas (
38
).
86.
Līdz ar to šķiet nekonsekventi šeit aplūkotā trešā atcelšanas pamata piemērošanas jomu interpretēt kā tādu, kas kategoriski izslēdz iespēju visos apstākļos atcelt preču zīmi, ko veido personvārds, lai gan tās izmantošana sniedz nepatiesu vēstījumu par aptverto preču vai pakalpojumu stilistisko izcelsmi, un tas neļauj preču zīmei kalpot par garantiju tam, ka ar preču zīmi aptvertās preces ir izstrādātas preču zīmes īpašnieka uzņēmuma kontrolē.
87.
Šajā brīdī atgādināšu, ka galvenais secinājums, pie kura Tiesa nonāca spriedumā Emanuel, tika pamatots ar to, ka saiknes pārtraukšana starp preču zīmi, ko veido personvārds, un tās radītāju neietekmēja preču zīmes būtisko funkciju, jo tieši jaunais šīs preču zīmes, ko veido personvārds, īpašnieks garantēja ar preču zīmi aptverto preču kvalitāti. Tāpēc Tiesa noraidīja domu, ka patērētāja kļūdaina pārliecība, kas ir attiecīgo apģērbu radītājs (kas tomēr, kā atzina Tiesa, ir faktiski ticama), var ietekmēt reģistrāciju vai novest pie preču zīmes atcelšanas.
88.
Šķiet, ar šo secinājumu nav saderīgs apgalvojums, ka, tā kā saiknes pārtraukšana pati par sevi nerada problēmas attiecībā uz reģistrāciju un nav būtiska attiecībā uz atcelšanu, šādas “atdalītas” preču zīmes, ko veido personvārds, izmantošana nekad nevar novest pie atcelšanas. Patiešām, šāds secinājums nozīmētu nodrošināt preču zīmei potenciāli pastāvīgu aizsardzību, lai gan īpašnieka realizētā tās izmantošana ir pretrunā iepriekš minētajai loģikai, traucējot patērētāja iespējai ar preču zīmi aptvertās preces viegli atšķirt no precēm, kas ražotas cita subjekta kontrolē (iespējams, gūstot nepamatotas priekšrocības no cita uzņēmuma darba).
89.
Šajā ziņā vēlos norādīt, ka Vispārējā tiesa spriedumā Fiorucci jau ir paudusi tādu pašu nostāju, kādu paužu šeit. Proti, noraidot prasību par to, ka būtu jāatceļ preču zīme, kas atbilst stilista vārdam, tā balstījās uz to, ka prasītājs šajā aspektā nebija iesniedzis pietiekamus pierādījumus, bet ne uz to, ka šādu prasību nevarēja pieņemt, pamatojoties uz atcelšanas pamatojumu saistībā ar maldinošu preču zīmes izmantošanu (
39
).
90.
Līdzīgu nostāju paudis arī ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers secinājumos lietā Emanuel. Pēc būtības atgādinot, ka saiknes pārtraukšana starp preču zīmi un radītāju neietekmē preču zīmes būtisko funkciju atcelšanas nolūkā, viņš ir piebildis, ka, “[tomēr] lemjot jautājumu par sabiedrības iespējamo maldināšanu, valsts tiesai ir jāizsver lietas konkrētie apstākļi, lai precīzi noteiktu preču zīmes izmantošanas sekas” (
40
).
91.
Visbeidzot atgādināšu – no Tiesas secinājumiem spriedumā Emanuel izriet, ka saiknes pārtraukšana starp radītāju un preču zīmes, ko veido personvārds, īpašnieku per se (“tikai šīs konkrētās iezīmes dēļ”) nevar būt par iemeslu preču zīmes atcelšanai. Tomēr šis argumentācijas elements visnotaļ loģiski norāda, ka šāda pārtraukšana, ja tiek kombinēta ar citiem faktoriem, var izraisīt pretēju iznākumu – kā to arī apgalvo Francijas valdība.
92.
Tajā pašā laikā un kā būtībā norāda Komisija, spriedumā Emanuel izdarītie secinājumi, manuprāt, joprojām jāsaprot kā galvenais noteikums, kas ir piemērojams situācijā, kad saikne starp preču zīmi, ko veido personvārds, un radītāju, kura vārdam šī preču zīme atbilst, ir pārtraukta. Šajā ziņā vēlreiz atgādināšu vēlāk izdarīto apsvērumu, ka “preču zīmju, ko veido personvārds, izmantošana ir plaši izplatīta prakse visās komercnozarēs un konkrētā sabiedrība labi zina, ka ne vienmēr katrai preču zīmei, ko veido personvārds, ir stilists ar to pašu vārdu” (
41
).
93.
Līdz ar to secinājumam, ka atdalītas preču zīmes, ko veido personvārds, izmantošana ir kļuvusi maldinoša, noteikti jābalstās uz pamatīgu pierādījumu kopumu, kas apliecina, ka preču zīme ir zaudējusi spēju pildīt savu būtisko funkciju, kas izriet no preču zīmes īpašnieka realizētas maldināšanas attiecībā uz preču stilistisko izcelsmi vai nopietna šādas maldināšanas riska, ko ir izraisījusi preču zīmes izmantošana.
94.
Konkrētāk, uzskatu, ka, lai panāktu preču zīmes, kas ietver izstrādātāja vārdu, atcelšanu, ir jāpierāda, ka īpašnieka rīcības mērķis ir patērētāju apziņā radīt maldīgu iespaidu par saikni starp precēm, kas aptvertas ar šo preču zīmi, un sākotnējo radītāju, un šai rīcībai jābūt tik intensīvai, apjomīgai vai sistemātiskai, lai varētu secināt, ka vairs nevar pamatoti gaidīt, ka mērķsabiedrība neuzskatīs, ka konkrētais radītājs ir bijis iesaistīts konkrēto apzīmēto preču (vai pakalpojumu) izstrādē.
95.
Tas, vai tāda rīcība, kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa, galu galā ir pamats atcelšanai attiecīgo preču zīmju maldinošas izmantošanas dēļ, protams, ir faktu izvērtējuma, kas jāveic iesniedzējtiesai, jautājums. Šajā ziņā tomēr uzskatu, ka šādai pārbaudei būtiskie elementi varētu ietvert, piemēram, preču zīmes īpašnieka reklāmas kampaņu, kurā būtu attēlots radītājs un kurā tiktu maldinoši norādīta viņa faktiskā līdzdalība attiecīgo preču mākslinieciskajā uzraudzībā, kā to būtībā ierosina Komisija, vai īpašnieka cita veida paziņojumi, kuros norādīts, ka konkrētas ar preču zīmi aptvertās preces ir izstrādātas sadarbībā ar radītāju, vai arī tādu rotājumu izmantošana uz apzīmētajām precēm, kas attiecas – vai norāda – uz radītāja īpašo radošo visumu, uz kuru neattiecas īpašumtiesības, kas nodotas kopā ar attiecīgajām preču zīmēm, tādējādi patērētājam rodas maldīgs priekšstats par to preču (stilistisko) izcelsmi, kas aptvertas ar šo preču zīmi.
96.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus un piekrītot Francijas valdības un Komisijas nostājai, uzskatu, ka Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz preču zīmes, kuras pamatā ir tās radītāja uzvārds, atcelšanu sakarā ar tās izmantošanu pēc nodošanas tādā veidā, kas sabiedrībai faktiski liek domāt, ka preču zīmes radītājs joprojām piedalās ar šo preču zīmi apzīmēto preču radīšanā, lai gan tas tā vairs nav. Turklāt uzskatu – lai noteiktu, vai šāda preču zīmes izmantošana ir uzskatāma par maldinošu minēto tiesību normu izpratnē, no iesniegtajiem pierādījumiem jāizriet, ka attiecīgā preču zīme vairs nevar pildīt savu būtisko izcelsmes norādes funkciju, it īpaši tāpēc, ka tās īpašnieka rīcība mērķsabiedrībai faktiski rada maldinošu priekšstatu par saikni starp precēm, kas aptvertas ar šo preču zīmi, un radītāju, vai ja preču zīmes izmantošana rada pietiekami nopietnu šādas maldināšanas risku un ja vairs nevar pamatoti gaidīt, ka mērķsabiedrība vairs neuzskatīs, ka konkrētais autors ir piedalījies konkrēto ar preču zīmi aptverto preču izstrādē.
97.
Atliek izskatīt PMJC argumentu, ka iepriekš minētais vispārīgais secinājums, proti, ka uzdotajā jautājumā aprakstītā rīcība ietilpst attiecīgā atcelšanas pamata piemērošanas jomā un atkarībā no apstākļiem var novest pie preču zīmes, ko veido personvārds, atcelšanas, ir “nesamērīga sankcija”, kas pārkāpj tās tiesības uz īpašumu, kuras garantētas Hartas 17. panta 2. punktā, jo šāda rīcība būtu piemērotāk risināma saskaņā ar citu tiesību jomu normām.
C.
Hartas 17. panta 2. punkts, preču zīmes atcelšana un citu tiesību jomu normu piemērojamība
98.
Vēlos sākt šo apakšiedaļu, atzīmējot, ka preču zīmes ir aizsargātas saskaņā ar 17. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru “intelektuālais īpašums tiek aizsargāts” (
42
).
99.
Šajā ziņā piekrītu PMJC, ka preču zīmes atcelšana rada nopietnas sekas preču zīmes īpašniekam, kuram preču zīme var būt vērtīgs komerciāls aktīvs (
43
).
100.
Tomēr šīs tiesības nav absolūtas un tās jāskata saistībā ar to sociālo funkciju (
44
). Attiecīgi to izmantošanu var ierobežot saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
101.
Pievēršoties PMJC argumentiem, šķiet, šī lietas dalībniece apgalvo, ka gadījumā, ja preču zīmes atcelšana būtu sekas tās darbībām, kas izpaužas kā sabiedrības maldināšana par preču, kas aptvertas ar preču zīmi, faktisko radītāju, tās būtu nesamērīgas sekas, jo šāda rīcība jau ir aplūkota citu tiesību jomu normās, piemēram, maldinošas reklāmas vai negodīgas konkurences jomā. Minētās normas, kā uzskata šī lietas dalībniece, nerada tik dramatiskas sekas kā preču zīmes atcelšana.
102.
Saprotu PMJC argumentus par to, ka iepriekšējā iedaļā izdarītais secinājums pamato Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta interpretāciju, kas ir pretrunā Hartas 17. panta 2. punktam, jo tā noved pie nesamērīga tās tiesību uz īpašumu ierobežojuma, pārsniedzot to, kas konkrētajos apstākļos ir nepieciešams.
103.
Vispirms atgādināšu, ka tādas sekundāro tiesību aktu normas kā Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkts, protams, jāinterpretē tā, lai tas nebūtu pretrunā ar Savienības tiesību sistēmu aizsargātajām pamattiesībām (
45
).
104.
Turklāt attiecībā uz īpašo prasību par nepieciešamību, kas ir daļa no Hartas 52. panta 1. punktā ietvertās samērīguma pārbaudes, uzskatu, ka tiesiskās sekas, ko rada citu tiesību jomu normas, piemēram, PMJC minētās normas vai šajā ziņā iesniedzējtiesas nolēmumā minētās autortiesību normas, nevar uzskatīt par alternatīviem pasākumiem, kas būtu tikpat efektīvi kā preču zīmes atcelšana, ņemot vērā mērķi, kas ir attiecīgajiem Savienības tiesību noteikumiem, proti, tiesisko aizsardzību, kas sniegta saistībā ar konkrēto preču zīmi, saglabāt vienīgi tiktāl, ciktāl tiek uzturēta preču zīmes būtiskā funkcija, kā izskaidrots iepriekš.
105.
Patiešām, lai gan šīs īpašās normas tiecas sasniegt konkrētajai tiesību jomai raksturīgus mērķus, neviena no tām neļauj izdarīt secinājumus no īpašnieka rīcības, ja šī rīcība ietekmē preču zīmes kā izcelsmes norādes būtisko funkciju.
106.
Šajā ziņā Tiesa ir paskaidrojusi – lai gan Savienības preču zīmju tiesiskais regulējums preču zīmes īpašniekam piešķir noteiktas tiesības, tas arī paredz secinājumus, “kas ir jāizdara no šī īpašnieka darbībām” (
46
), un tas var ietvert ar preču zīmi saistītās aizsardzības atcelšanu, ja tiek apdraudēta preču zīmes būtiskā funkcija. Turpretim šādu rezultātu nevarētu sasniegt, ja secinājumi, kas jāizdara no īpašnieka rīcības, būtu tikai tie, kas paredzēti citās tiesību jomās, piemēram, PMJC minētajās tiesību jomās.
107.
Turklāt attiecībā uz samērīgumu stricto sensu, proti, jautājumu vai aplūkotās tiesību normas interpretācijas radītās neērtības ir nesamērīgas ar izvirzītajiem mērķiem, Tiesa jau ir paskaidrojusi, ka, pieņemot attiecīgos atcelšanas pamatus, Savienības likumdevējs ir panācis līdzsvaru starp uzņēmumu kā preču zīmju īpašnieku interešu aizsardzību, no vienas puses, un sabiedrības interesēm saglabāt preču zīmei piešķirto aizsardzību tikai tik ilgi, kamēr tā var pildīt savu būtisko izcelsmes norādes funkciju, no otras puses (
47
).
108.
Uzskatu, ka iepriekš piedāvātā interpretācija atbilst šim līdzsvaram. Patiešām, no iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka, lai gan citu tiesību normu pārkāpums, ko izdarījis īpašnieks, var būt būtisks elements, lai pārbaudītu, vai preču zīme ir jāatceļ, šāds vienlaicīgs pārkāpums nevar novest pie automātiska lēmuma par atcelšanu, neveicot plašāku novērtējumu par to, vai preču zīme ir zaudējusi spēju pildīt savu būtisko funkciju.
109.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka manis ierosinātā Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta interpretācija nav pretrunā Hartas 17. panta 2. punktam.
V. Secinājumi
110.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 20. panta b) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz preču zīmes, kuras pamatā ir tās radītāja uzvārds, atcelšanu sakarā ar tās izmantošanu pēc nodošanas tādā veidā, kas sabiedrībai faktiski liek domāt, ka preču zīmes radītājs joprojām piedalās ar šo preču zīmi apzīmēto preču radīšanā, lai gan tas tā vairs nav.
Lai noteiktu, vai šāda preču zīmes izmantošana ir uzskatāma par maldinošu minēto tiesību normu izpratnē, no iesniegtajiem pierādījumiem jāizriet, ka attiecīgā preču zīme vairs nevar pildīt savu būtisko izcelsmes norādes funkciju, it īpaši tāpēc, ka tās īpašnieka rīcība mērķsabiedrībai faktiski rada maldinošu priekšstatu par saikni starp precēm, kas aptvertas ar šo preču zīmi, un radītāju, vai ja preču zīmes izmantošana rada pietiekami nopietnu šādas maldināšanas risku un ja vairs nevar pamatoti gaidīt, ka mērķsabiedrība vairs neuzskatīs, ka konkrētais autors ir piedalījies konkrēto ar preču zīmi aptverto preču izstrādē.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Kā paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2015/2436”), 20. panta b) punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2008, L 299, 25. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/95”), 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
(
3
)	Spriedums, 2006. gada 30. marts (C‑259/04, turpmāk tekstā – “spriedums Emanuel”, EU:C:2006:215).
(
4
)	Padomes Pirmā direktīva 89/104/EEK (1988. gada 21. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/104”).
(
5
)	Vēlāk paskaidrošu, ka tas pilnībā neattiecas uz Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta franču valodas versiju, taču tam nav nekādas ietekmes uz izrietošo noteikumu.
(
6
)	Attiecībā uz “kosmētikas un skaistumkopšanas līdzekļiem” un “apģērbu”.
(
7
)	Attiecībā uz “sieviešu, vīriešu un bērnu apģērbu” un “modes mākslinieka; modes dizainera (apģērbs) pakalpojumiem”.
(
8
)	Šāds šobrīd ir Direktīvas 2015/2436 20. panta b) punkta un būtībā divu šīs tiesību normas juridisko priekšteču, proti, Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta un Direktīvas 89/104 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta, saturs.
(
9
)	Ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi lietā Emanuel (C‑259/04, turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Emanuel”, EU:C:2006:50, 3. un 4. punkts).
(
10
)	Piemērojamajās Savienības tiesību normās angļu val. termins “deceit” tiek lietots saistībā ar attiecīgo preču zīmes reģistrācijas atteikuma pamatu, savukārt termins “to mislead” tiek lietots saistībā ar attiecīgo (reģistrētas) preču zīmes atcelšanas pamatu. Tā kā nav vajadzības padziļināti pētīt šo lingvistisko izvēli, atzīmēšu, ka terminu “deceit” Tiesa ir izmantojusi attiecībā uz abiem scenārijiem (reģistrācija un atcelšana). Spriedums, 1999. gada 4. marts, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C‑87/97, turpmāk tekstā – “spriedums Gorgonzola”, EU:C:1999:115, 41. punkts).
(
11
)	Mans izcēlums. Šis noteikums šobrīd ir ietverts Direktīvas 2015/2436 4. panta 1. punkta g) apakšpunktā, kas pēc būtības ir identisks spriedumā Emanuel aplūkotajam Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta g) apakšpunktam. Šis reģistrācijas atteikuma pamats ir viens no vairākiem absolūtajiem preču zīmju reģistrācijas atteikuma vai spēkā neesamības pamatiem, kas šobrīd ir uzskaitīti Direktīvas 2015/2436 4. pantā un kas nepieļauj preču zīmes reģistrāciju, un, ja preču zīme ir kļūdaini reģistrēta, tie var novest pie tās atzīšanas par spēkā neesošu.
(
12
)	Spriedums Emanuel, 48. un 49. punkts.
(
13
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2017. gada 8. jūnijs, W.F. Gözze Frottierweberei un Gözze (C‑689/15, turpmāk tekstā – “spriedums Gözze Frottierweberei”, EU:C:2017:434, 41. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2020. gada 13. maijs, SolNova/EUIPO – Canina Pharma (BIO‑INSECT Shocker) (T‑86/19, EU:T:2020:199, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
14
)	Ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumi lietā Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Kornspitz”, EU:C:2013:563, 27. punkts).
(
15
)	Skat. secinājumus lietā Emanuel, 35.–40. punkts. Savienības preču zīmes kontekstā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula 2017/1001”) 20. panta 1. punktā ir noteikts, ka “ES preču zīmi var nodot atsevišķi no uzņēmuma nodošanas attiecībā uz visām vai dažām precēm vai pakalpojumiem, uz ko tā ir reģistrēta”. Tāpat Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām – kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marrākešā un apstiprināts ar Padomes Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV 1994, L 336, 1. lpp.), – 21. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis var noteikt preču zīmju licencēšanas un tālāknodošanas [nodošanas] apstākļus [kārtību], ar to saprotot, ka [..] reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir tiesības pārrakstīt [nodot] preču zīmi ar vai bez attiecīgā, ar zīmi saistītā biznesa [uzņēmuma] nodošanas zīmes [jaunajam lietotājam]”.
(
16
)	Mans izcēlums.
(
17
)	Secinājumi lietā Emanuel, 57. punkts. Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2022. gada 29. jūnijs, Hijos de Moisés Rodríguez González/EUIPO – Īrija un Ornua (“La Irlandesa 1943”), T‑306/20, turpmāk tekstā – “spriedums La Irlandesa”, EU:T:2022:404, 27. punkts).
(
18
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2018. gada 22. marts, Safe Skies/EUIPO –Travel Sentry (TSA LOCK) (T‑60/17, EU:T:2018:164, 63. punkts un tajā minētā judikatūra), un spriedumu La Irlandesa, 71. punkts.
(
19
)	Spriedums Gözze Frottierweberei, 55. punkts un tajā minētā judikatūra. Mans izcēlums.
(
20
)	Spriedumi, 2022. gada 14. decembris, Devin/EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, EU:T:2022:816, 119. punkts un tajā minētā judikatūra), vai 2023. gada 29. novembris, Myforest Foods/EUIPO (MYBACON) (T‑107/23, EU:T:2023:769, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Piemēram, maldinošs raksturs tika apstiprināts apzīmējumam “WINE OH!”, kas tika izmantots attiecībā uz “minerālūdeņiem, gāzētiem ūdeņiem un citiem bezalkoholiskiem dzērieniem”, ņemot vērā pretrunu starp apzīmējumu un preču, kurām tas paredzēts, īpašībām, un šo priekšstatu vēl vairāk pastiprināja izsaukuma zīmes izmantošana. Tomēr šī preču zīme tika atzīta par atbilstošu reģistrācijai attiecībā uz citām precēm un pakalpojumiem. Apelācijas ceturtās padomes 2006. gada 7. marta lēmums R 1074/2005‑4 – WINE OH!, 20.–24. punkts.
(
21
)	Spriedums Frottierweberei un Gözze, 56. un 57. punkts.
(
22
)	Spriedums La Irlandesa, 68. punkts.
(
23
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. marts, Maxxus Group (C‑183/21, EU:C:2022:174, 30. punkts).
(
24
)	Lietota iepriekš piemērojamā Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
(
25
)	Spriedumi Gorgonzola, 41. punkts, un Emanuel, 47. punkts. Šis apsvērums tika izdarīts saistībā ar Direktīvu 89/104, kuras 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts bija Direktīvas 2008/95 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta ekvivalents. Savienības preču zīmes kontekstā skat. spriedumu La Irlandesa, 55. punkts un tajā minētā judikatūra, vai spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Unite the Union/EUIPO – WWRD Ireland (WATERFORD) (T‑739/20, EU:T:2022:381, 46.–49. punkts).
(
26
)	Norādīšu arī, ka tikai ar diviem izņēmumiem – somu un ungāru valodā –, šķiet, visās Direktīvas 2008/95 valodu versijās jau tika pausta doma par (tikai) risku (vai pat iespēju), ka sabiedrība var tikt maldināta.
(
27
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2004. gada 29. aprīlis, Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, turpmāk tekstā – “spriedums Björnekulla”, EU:C:2004:275, 16. punkts).
(
28
)	Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO), Eiropas Savienības preču zīmju pārbaudes pamatnostādnes, D daļa “Atcelšana”, 2. iedaļa “Materiāltiesiskās normas”, 2024. gada 31. marts, pieejamas vietnē https://guidelines.EUIPO.europa.eu/, 1465. lpp., 2.4.4. punkts.
(
29
)	Turpat. Šveices preču zīme “Mövenpick of Switzerland” tika atcelta, jo attiecīgās preces tika ražotas Vācijā. Apelācijas pirmās padomes 2009. gada 12. februāra lēmums R 697/2008‑1 Biscosuisse – Chocosuisse/Mövenpick Holding, 17.–19. punkts.
(
30
)	Spriedums Emanuel, 48. punkts, un šo secinājumu 31. punkts.
(
31
)	Spriedums, 2009. gada 14. maijs, Fiorucci/OHIM – Edwin (“ELIO FIORUCCI”) (T‑165/06, turpmāk tekstā – “spriedums Fiorucci”, EU:T:2009:157, 30. un 31. punkts). Skat. arī secinājumus lietā Emanuel, 63. punkts.
(
32
)	Direktīvas 2015/2436 31. apsvērums. Skat. arī spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Spriedums, 2009. gada 15. janvāris, Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Skat. secinājumus lietā Kornspitz, 30. punkts. Ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumos lietā Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2003:615, 50. punkts) ir sniegti piemēri “walkman”, “celofāns” un “aspirīns”.
(
35
)	Spriedums, 2014. gada 6. marts, Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, turpmāk tekstā – “spriedums Kornspitz”, EU:C:2014:130, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. spriedumu Kornspitz, 22. punkts, un spriedumu Björnekulla, 22. punkts.
(
37
)	Direktīvas 2015/2436 3. pants. Šajā nozīmē skat. arī Direktīvas 2015/2436 13. apsvērumu, kā arī 16. apsvērumu, kurā minēts, ka “[preču zīmes] funkcija jo īpaši ir garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi”. Skat. spriedumu Kornspitz, 21. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
38
)	Spriedums Kornspitz, 22. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
39
)	Spriedums Fiorucci, 36. un 37. punkts, Savienības preču zīmes kontekstā.
(
40
)	Secinājumi lietā Emanuel, 70. punkts.
(
41
)	Spriedums Fiorucci, 30. un 31. punkts.
(
42
)	Attiecībā uz piemērošanu preču zīmēm skat. spriedumu, 2019. gada 30. janvāris, Planta Tabak (C‑220/17, turpmāk tekstā – “spriedums Planta Tabak”, EU:C:2019:76, 91.–100. punkts), vai ECT spriedumu, 2007. gada 11. janvāris, Anheuser‑Busch Inc. pret Portugāli, CE:ECHR:2007:0111JUD007304901, 72. punkts, saistībā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Pirmā papildprotokola 1. pantu, kurā garantētas tiesības uz īpašuma aizsardzību.
(
43
)	Kā tas arī bijis atzīts, piemēram, ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumos lietā Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:222, 39. punkts). Saistībā ar nopietnu atcelšanas seku atzīšanu skat. secinājumus lietā Kornspitz, 30. punkts.
(
44
)	Spriedums Planta Tabak, 94. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
45
)	Šajā nozīmē un kā piemēru skat. spriedumu, 2024. gada 30. janvāris, Landeshauptmann von Wien (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli) (C‑560/20, EU:C:2024:96, 48. punkts).
(
46
)	Spriedums, 2006. gada 27. aprīlis, Levi Strauss (C‑145/05, EU:C:2006:264, 27. punkts).
(
47
)	Šajā nozīmē skat. turpat, 29. punkts, un spriedumu Kornspitz, 32. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat. arī secinājumus lietā Kornspitz, 31. punkts. Atzīmēšu, ka šo līdzsvaru vēl vairāk stiprina no Direktīvas 2015/2436 21. panta izrietošais noteikums, ka tad, ja atsaukšanas iemesli ir tikai attiecībā uz konkrētām precēm vai pakalpojumiem, atsaukšanai jāattiecas tikai uz tiem.