Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI [ANDREA BIONDI]
SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 26. februārī (1)
Lieta C‑802/24
NV Reibel
pret
JSC VO Stankoimport
(Svea Hovrätt (Svea apelācijas tiesa, Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā – Divējāda lietojuma preču eksporta aizliegumu – Eksporta licences atteikums, kas ietekmē līguma izpildi – Avansa maksājuma atmaksas atteikums – Vēršanās šķīrējtiesā – Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. pants – Prasības, kuru nevar apmierināt, jēdziens – Strīdu attiecībā uz ierobežojošajiem pasākumiem izšķiramība šķīrējtiesā – Intensitāte – Savienības sabiedriskā kārtība – Fundamentāla nozīme Savienībai uzticēto uzdevumu izpildē
Satura rādītājs
I.
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
II.
Juridiskā analīze
A.
Par grozīto Regulu Nr. 833/2014, iespēju izmantot strīdu izšķiršanas ārpustiesas mehānismus kopumā un it īpaši šķīrējtiesu
1.
Par nepieciešamību pārorientēt pirmo prejudiciālo jautājumu uz jēdzienu “izšķiramība šķīrējtiesā”
2.
Par grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta gramatisko, kontekstuālo un teleoloģisko interpretāciju
a)
Par prasību neapmierināšanas klauzulas gramatisko interpretāciju
b)
Par prasību neapmierināšanas klauzulas kontekstuālo interpretāciju
c)
Par neapmierināšanas klauzulas teleoloģisko interpretāciju
3.
Par Savienības tiesību sistēmas īpašo iezīmju saglabāšanu
4.
Juridiskās analīzes secinājumi
B.
Par grozīto Regulu Nr. 833/2014 un Savienības sabiedrisko kārtību
1.
Par sabiedrisko kārtību kā pušu brīvas gribas ierobežojumu
2.
Par grozītās Regulas Nr. 833/2014 būtisko nozīmi Savienības tiesību sistēmā un Savienības sabiedriskās kārtības papildināšanu ar šīs regulas 11. panta 1. punktu
3.
Par valstu tiesu veiktās šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudes intensitāti
C.
Par jēdzienu “prasība” grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē
1.
Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta atkārtota izskatīšana
2.
Piemērošana konkrētajā lietā
III.
Secinājumi
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz Tiesai iespēju papildināt judikatūru par attiecībām, kas nereti tiek uzskatītas par sarežģītām, starp Savienības tiesībām un strīdu izšķiršanas ārpustiesas kārtībā mehānismiem. Uzdotie jautājumi ir īpaši svarīgi, jo tie šajā lietā tiek izskatīti konkrētā kontekstā saistībā ar ierobežojošajiem pasākumiem, kas noteikti pret Krieviju pēc destabilizējošām darbībām un pēc iebrukuma Ukrainā, kas ir klajš starptautisko tiesību un ANO Statūtu pārkāpums un viens no visnopietnākajiem draudiem Eiropas drošībai un starptautiskajai kārtībai kopš Otrā pasaules kara beigām.
2.        Attiecības starp Savienības tiesībām un konkrēti šķīrējtiesu, bieži ir attēlotas,
izmantojot metaforu par divu kuģu kustību naktī (2) – tie viens otru knapi saskata tumsā, tomēr vienmēr turas drošā attālumā, lai izvairītos no sadursmes, saziņu ierobežojot līdz absolūtam minimumam un atstājot aiz sevis kuģu ceļus, kas nekad nekrustojas, tiem dodoties pretējos virzienos.
3.        Tomēr atteikšanās no niansēšanas nozīmē realitātes noplicināšanu. Šajā realitātē, kurā es vēlētos novērst jebkādas domstarpības, pastāv arī saskares punkti un kopīgas vērtības. Savienības tiesību sistēmai principā nav pretrunā tas, ka privātpersonas, uz kurām attiecas šī tiesību sistēma, saistībā ar saimnieciskās darbības veikšanu Savienības teritorijā strīdus, kuri tos šajā darbībā var skart, nodod šķīrējtiesas mehānismam (3). Šķīrējtiesas kā pušu gribas izpausmes un ātra un efektīva strīdu atrisināšanas instrumenta loma (4) tiek augstu novērtēta. Savukārt Tiesas judikatūra stingri balstās uz šķīrējtiesas līguma, kurš izriet no pušu brīvas gribas paušanas, nozīmes atzīšanas (5). Jāpiebilst, ka komercšķīrējtiesa mūsdienās ir viena no retajām efektīvas starptautiskās sadarbības formām, jo tās mērķis ir nodrošināt vienotu standartu piemērošanu, kā arī atvieglot tiesību transponēšanu un pārrobežu izpildi.
4.        Lai izveidotu uz abpusēju izdevību balstītas attiecības starp Savienības tiesībām un šķīrējtiesu, jāmeklē nepieciešamais līdzsvars starp, no vienas puses, elastību, kas izriet no šāda strīdu atrisināšanas veida, un, no otras puses, Savienības tiesību sistēmas integritātes un tās būtisko iezīmju saglabāšanu.
5.        Šī lieta ļaus Tiesai lemt arī par Savienības sabiedriskās kārtības aprišu noteikšanu, kas ir pušu gribas autonomijas ierobežojums, un par šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudes tiesā, kas tiek uzskatīta par efektīvu, apmēra noteikšanu.
I.      Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
6.        NV Reibel ir Beļģijas sabiedrība, kas darbojas loģistikas un starptautisko kravu pārvadājumu jomā. 2015. gada 8. decembrī Reibel noslēdza līgumu ar Krievijas sabiedrību JSC VO Stankoimport kas Krievijā importē metāla izstrādājumus un iekārtas. Saskaņā ar šo līgumu Reibel tostarp bija jāpārdod un jāpiegādā preces Stankoimport. Līgumā bija ietverta šķīrējklauzula, kurā bija paredzēts, ka visi strīdi, izņemot tos, kas ir valsts tiesu kompetencē, jāizskata šķīrējtiesā un ka šķīrējtiesas gadījumā ir piemērojamas Zviedrijas tiesības. Tajā arī bija paredzēts, ka Savienības sankcijas pret Krieviju netiek uzskatītas par nepārvaramas varas apstākļiem un ka tās neatbrīvo puses no to līgumsaistībām.
7.        Pēc Beļģijas iestāžu 2017. gada 23. marta lēmuma preces, kuras Reibel bija jāpiegādā Stankoimport, nevarēja tikt eksportētas, jo Beļģijas iestādes uzskatīja, ka tās ir paredzētas helikopteru detaļu ražošanai, un tālab tās kvalificēja par “divējāda lietojuma” precēm Regulas (EK) Nr. 428/2009 (6) izpratnē, kuru pārdošana ir aizliegta ar Regulu (ES) Nr. 833/2014 (7). Par šo lēmumu Reibel celtā prasība Beļģijas Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija) tika noraidīta.
8.        Tomēr Stankoimport bija samaksājusi avansā daļu no summas, kas bija jāmaksā par šo piegādi, kura tā arī nenotika. Tā kā Reibel neatmaksāja saņemto avansu, Stankoimport lauza līgumu un lūdza izskatīt strīdu šķīrējtiesā.
9.        2021. gada 5. decembrī pieņemtajā šķīrējtiesas nolēmumā šķīrējtiesa apmierināja Stankoimport prasību par Reibel samaksātā avansa, kam pieskaitīti procenti, atmaksu un piesprieda Reibel atlīdzināt daļu no tiesāšanās izdevumiem. Pārējā daļā šķīrējtiesa noraidīja prasību piespriest Reibel samaksāt atlīdzību par līguma pārkāpumiem un citiem zaudējumiem, kam pieskaitīti procenti. Šķīrējtiesa neuzskatīja, ka uz Stankoimport prasību veikt atmaksu ar procentiem attiecas jēdziens “prasības”, kuras nevar apmierināt atbilstoši grozītās Regulas Nr. 833/2014 (8) 11. pantam, kas neattiecoties uz prasību atmaksāt summu, kura samaksāta par precēm, kas nav piegādātas. Stankoimport prasība esot vērsta tikai uz to, lai atjaunotu pušu stāvokli, kādā tās bija pirms līguma noslēgšanas. Savukārt attiecībā uz tās pārējām prasībām šķīrējtiesa uzskatīja, ka tās ietilpst šī 11. panta piemērošanas jomā, jo Stankoimport mēģinot gūt finansiālu labumu no Reibel aizliegtā darījuma neizpildes.
10.      Reibel cēla prasību par šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu Svea hovrätt (Svea apelācijas tiesa, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa. Zviedrijas tiesībās ir noteikts, ka strīdus par jautājumiem, par kuriem puses var panākt izlīgumu, var iesniegt izskatīšanai vienam vai vairākiem šķīrējtiesnešiem (9). Turklāt šķīrējtiesas nolēmums ir spēkā neesošs it īpaši tad, ja tajā ir izvērtēts jautājums, par kuru, ņemot vērā Zviedrijas tiesības, šķīrējtiesneši nevar lemt, vai ja nolēmums vai nolēmuma pieņemšanas veids ir acīmredzami nesaderīgs ar Zviedrijas sabiedrisko kārtību (10).
11.      Turklāt Zviedrijas tiesībās, kā prasīts Regulā Nr. 833/2014, ir paredzēts sankciju režīms, kurā ir paredzēti noteikumi par sodiem, kriminālvajāšanu, konfiskāciju un piespiedu pasākumiem no šīs regulas izrietošo pienākumu neizpildes gadījumā (11).
12.      Pirmām kārtām, ņemot vērā Zviedrijas tiesību aktus, kas attiecas uz izšķiramību šķīrējtiesā, iesniedzējtiesai jānosaka, vai tāda darījuma puses, kas ir Reibel un Stankoimport līguma priekšmets un kuru ietekmē saskaņā ar grozīto Regulu Nr. 833/2014 veiktie pasākumi, ir tiesīgas panākt izlīgumu par prasībām, kas minētas šīs regulas 11. panta 1. punktā. Tādējādi arī tiktu noteiktas šīs neapmierināšanas klauzulas iespējamās sekas civiltiesībās (12). Šīs tiesību normas plaša interpretācija, ko it īpaši nosaka Tiesas atzītā prasība (13) novērst ierobežojošo pasākumu apiešanu, varētu pamatot interpretāciju, saskaņā ar kuru būtu jāpiemēro arī civiltiesiski sodi, piemēram, spēkā neesība.
13.      Otrām kārtām, iesniedzējtiesa jautā, vai uz grozīto Regulu Nr. 833/2014 attiecas Savienības sabiedriskā kārtība. Šī norāde esot noteicoša, jo no Zviedrijas tiesībām izriet, ka šķīrējtiesas nolēmumi var tikt atzīti par spēkā neesošiem, ja tie izrādās acīmredzami nesaderīgi ar Zviedrijas sabiedrisko kārtību. Taču šāds risinājums ijāattiecina arī uz gadījumiem, kas ir pretrunā Savienības sabiedriskajai kārtībai (14).
14.      Visbeidzot, trešām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas, lai grozītās Regulas Nr. 833/2014 tvērums un interpretācija tiktu precizēta, lai varētu noteikt, vai uz prasību atmaksāt avansu saistībā ar līgumu, kura izpildi šī regula ir liegusi, kā arī šajā ziņā pieprasītajiem procentiem attiecas prasības, ko ir aizliegts apmierināt, minētās regulas 11. panta 1. punkta izpratnē.
15.      Šādos apstākļos Svea hovrätt (Svea apelācijas tiesa, Zviedrija) nolēma apturēt tiesvedību un ar nolēmumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2024. gada 20. novembrī, uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regula Nr. 833/2014 jāinterpretē tādējādi, ka līguma pusēm ir liegts panākt ārpustiesas vienošanos par prasībām, kuras saskaņā ar minētās regulas 11. panta 1. punktu nav apmierināmas, un ka līguma pušu panāktie mierizlīgumi par prasībām, uz kurām attiecas 11. panta 1. punkts, civiltiesiskā kārtībā ir spēkā neesoši?
2)      Vai Regulas Nr. 833/2014 11. pants jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurā ir piemērots šis pants, atcelšanu vai anulēšanu, pēc savas ierosmes jāpārbauda, vai šķīrējtiesas veiktā tiesību piemērošana ir saderīga ar Regulu Nr. 833/2014, un vai šādā gadījumā valsts tiesai ir pilnībā vai daļēji jāatzīst par spēkā neesošu vai jāatceļ šķīrējtiesas nolēmums, ja šķīrējtiesas veiktā tiesību piemērošana ir bijusi pretrunā šai regulai?
3)      Vai Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj prasības apmierināšanu, ja prasība attiecas uz
a)      uz avansa maksājuma atmaksu par precēm, kas nav tikušas piegādātas atbilstoši [Regulai Nr.83/2014] noteikto ierobežojošo pasākumu dēļ,
b)      procentu par a) apakšpunktā minēto prasījumu samaksu?”
16.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Stankoimport, Zviedrijas, Beļģijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
17.      Reibel, Stankoimport, kā arī Zviedrijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes un Polijas valdības kopā ar Komisiju piedalījās tiesas sēdē, kas notika Tiesā 2025. gada 28. oktobrī.
II.    Juridiskā analīze
18.      Vispirms jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Stankoimport, iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi ir pieņemami. Pirmkārt, tikai valsts tiesai, kura izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības, jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan to jautājumu nozīmīgums, kurus tā uzdod Tiesai (15). Otrkārt, Tiesai uzdotie jautājumi ļoti skaidri atšķiras no tiem, kas bija uzdoti lietā, kurā tika taisīts spriedums Rosneft (16).
A.      Par grozīto Regulu Nr. 833/2014, iespēju izmantot strīdu izšķiršanas ārpustiesas mehānismus kopumā un it īpaši šķīrējtiesu
19.      Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu noteikt, vai tas, ka divas puses izmanto ārpustiesas mehānismu strīdu izšķiršanai, tostarp attiecībā uz prasībām, kuras nevar apmierinā, minētās regulas 11. panta 1. punkta izpratnē, atbilst grozītajai Regulai Nr. 833/2014. Ja tas tā nav, iesniedzējtiesa jautā, vai jāuzskata, ka nolīgumi, kas noslēgti ārpus valsts tiesu sistēmas un kas attiecas uz šīm prasībām, jāatzīst par spēkā neesošiem.
20.      Tādējādi Tiesa tiek aicināta definēt prasības apmierināšanas aizlieguma grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē tvērumu un noteikt, vai tas attiecas arī uz to, ka tiek liegta jebkāda ārpustiesas mehānisma izmantošana strīdu izšķiršanai.
21.      Ierosinu turpmāko argumentāciju iedalīt trīs secīgos posmos. Vispirms būs jāpaskaidro, kāpēc pirmā jautājuma analīze jāpārorientē uz jautājumu par strīdu izšķiramību šķīrējtiesā. Turpinājumā būs jāinterpretē grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts, izmantojot klasisko interpretācijas pieeju. Visbeidzot būs jāpārliecinās, ka piedāvātā interpretācija neapdraud Savienības tiesību sistēmas īpašās iezīmes un autonomiju (17).
1.      Par nepieciešamību pārorientēt pirmo prejudiciālo jautājumu uz jēdzienu “izšķiramība šķīrējtiesā”
22.      Šī pirmā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai ar grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punktu ir atļauts izmantot ārpustiesas izlīgumu attiecībā uz prasībām, kuras nevar apmierināt. Šis jautājums šķiet cieši saistīts ar jautājumu par šādu prasību izšķiramību šķīrējtiesā.
23.      Izšķiramība šķīrējtiesā ir “abstrakts, delikāts, nepietiekami definēts, grūti izprotams jautājums, kas rada zināmus pārpratumus un pat nepareizas interpretācijas” (18). Tam ir apmēram tikpat daudz definīciju, cik ir dalībvalstu (19). Dalībvalstīm ir brīvība noteikt, kad šķīrējtiesas procesa izmantošana ir iespējama, un līdz ar to definēt pašām savu izpratni par pušu brīvas gribas robežām. Izšķiramība šķīrējtiesā ir objektīva, ja tā attiecas uz iespēju nodot attiecīgo jautājumu šķīrējtiesai. Tā var arī būt subjektīva, ja tā attiecas uz ieinteresētās puses iespēju paļauties (20).
24.      Ņujorkā 1958. gada 10. jūnijā parakstītajā Konvencijā par ārvalstu šķīrējtiesu nolēmumu atzīšanu un izpildīšanu (turpmāk tekstā – “Ņujorkas konvencija”) (21), kas nav saistoša Savienībai, bet visas dalībvalstis ir tās līgumslēdzējas puses (22), attiecībā uz izšķiramību šķīrējtiesā ir norādīts, ka “katra Līgumslēdzēja Valsts atzīst rakstveida nolīgumu, pēc kura puses apņemas nodot šķīrējtiesām visus vai kādus strīdus, kas radušies vai var rasties starp tām sakarā ar kādām līguma vai citām tiesiskajām attiecībām, kuru objekts var būt šķīrējtiesas izskatīšanas priekšmets” (23). Izšķiramība šķīrējtiesā tajā ir definēta tikai nolieguma formā, ņemot vērā, ka “šķīrējtiesas nolēmuma atzīšanu un izpildīšanu var [..] atteikt, ja tās valsts kompetents varas orgāns, kurā izprasa atzīšanu un izpildīšanu, konstatēs, ka strīdus objekts nevar būt šķīrējtiesas izskatīšanas priekšmets pēc tās valsts likumiem” (24).
25.      Saskaņā ar Zviedrijas tiesībām izšķiramību šķīrējtiesā nosaka jautājums par to, vai pusēm ir atļauts panākt vienošanos par attiecīgo prasību ārpus tiesu sistēmas. Ja tas tā ir, strīdu var izšķirt šķīrējtiesā; pretējā gadījumā strīdu nevar izšķirt šķīrējtiesā. Tālab, ja grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts ārpustiesas izlīgums (25), starp Reibel un Stankoimport pastāvošā strīda izšķiramību šķīrējtiesā ietekmētu piemērojamās valsts tiesības. Tāpat saskaņā ar šīm tiesībām iesniedzējtiesai būtu jāatzīst par spēkā neesošu šķīrējklauzula, kas ietverta starp Reibel un Stankoimport noslēgtajā līgumā, nepastāvot nepieciešamībai veikt šķīrējtiesas nolēmuma pārbaudi tiesā, kurai tad nebūtu nekāda juridiska pamata.
26.      Atbildēšana uz pirmo prejudiciālo jautājumu tādā redakcijā, kādā tas formulēts, nostādītu Tiesu delikātā situācijā, jo jēdziens “prasību izskatīšana ārpustiesas kārtībā” ir pārāk plašs. Ārpustiesas izlīguma veidi ir daudzējādi, un katru no tiem raksturo atšķirīgi darbības noteikumi un garantijas. Taču pamatlietā izskatāmais strīds izvirza ļoti konkrētu jautājumu par vēršanos šķīrējtiesā, kas nav gluži jebkāds strīdu izšķiršanas veids un ko regulē īpašas iezīmes, kuras ir būtiski ņemt vērā analīzē. Neizšķiramība šķīrējtiesā jau ir izrietējusi no secinājumiem, kas jāizdara no Tiesas sniegtās Savienības tiesību interpretācijas (26).
27.      Tādēļ ierosinu pārorientēt pirmo jautājumu uz jautājumu par to, vai grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts ļauj līgumslēdzējām pusēm vērsties šķīrējtiesā saistībā ar prasībām, kuras nevar apmierināt šīs tiesību normas izpratnē.
2.      Par grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta gramatisko, kontekstuālo un teleoloģisko interpretāciju
28.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā interpretējams autonomi un vienveidīgi saskaņā ar tā ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tas tiek lietots, un tiesiskā regulējuma, kurā tas ietilpst, sasniedzamos mērķus (27).
a)      Par prasību neapmierināšanas klauzulas gramatisko interpretāciju
29.      Pirmkārt, attiecībā uz grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta tekstu jānorāda, ka tajā ir ietverta klauzula par prasību neapmierināšanu (“no claims clause”), kas bieži ir iekļauta Savienības instrumentos, ar kuriem ievieš ierobežojošus pasākumus. Šīs tiesību normas piemērošanas jomā ietilpst tostarp prasības, ko iesniegusi jebkura Krievijas persona, vienība vai struktūra (28), kuras mērķis ir saņemt atlīdzinājumu, vai jebkura cita šāda veida prasība (29), pamatojoties uz to, ka ar grozīto Regulu Nr. 833/2014 noteiktie ierobežojošie pasākumi ietekmē līgumu vai darījumu.
30.      Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts attiecas uz personu, kas saņem attiecīgo prasību, kam ir pienākums to neapmierināt. Neapmierināt prasību, kā to norādījusi Francijas valdība, nozīmē, ka uz to nav jāatbild apstiprinoši.
31.      No šī panta gramatiskās analīzes izriet, ka tā formulējums, šķiet, neietver nekādas atsauces uz iestādi – šī jēdziena plašā nozīmē –, kurā tiktu iesniegtas tajā minētās “prasības”. Šādu secinājumu apstiprina arī norāde, ka neatkarīgi no prasības formas tā nav jāapmierina.
32.      No tā arī izriet, ka prasību formulēšana un iesniegšana pati par sevi nav aizliegta (30). Turklāt tas vien, ka līgumā ir paredzēta ārpustiesas izlīguma, tostarp šķīrējtiesas, izmantošana, neskar iznākumu, kas no tā varētu izrietēt, proti, “prasības” iznākumu.
33.      Tas, ka grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 2. punktā ir atsauce uz “tiesvedību par prasības izpildi” un precizēts, ka pierādījums, ka prasības apmierināšana nav aizliegta, jāsniedz tai personai, kas pieprasa šīs prasības izpildi, manuprāt, nenorāda uz to, ka uz attiecīgo prasību noteikti jāattiecas tiesvedībai. Protams, šeit tiek izmantota leksika, ko tradicionāli izmanto, lai aprakstītu, kas notiek tiesā. Tomēr tam nevar būt izšķiroša nozīme, jo “procedūra” un “pierādījums” ir arī strīdu izšķiršanas veidu ārpustiesas kārtībā atribūti. Šī tiesību norma noteikti nozīmē, ka jautājumu par to, vai uz prasību attiecas 1. punktā paredzētais aizliegums, var apspriest, neaprobežojot šo apspriešanu tikai ar tiesu iestādēm (31).
34.      Tātad no grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta gramatiskās interpretācijas neizriet aizliegums personām, kas ietilpst tā piemērošanas jomā, iesniegt prasību saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, ko, kā tās apgalvo, ietekmē ar regulu noteiktie pasākumi, iestādēs, kas nav tiesas, un censties panākt izlīgumu.
b)      Par prasību neapmierināšanas klauzulas kontekstuālo interpretāciju
35.      Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta konteksta analīze atklāj divus svarīgus elementus. Pirmkārt, šķiet, ka robežas pušu brīvajai gribai mēģināt atrisināt strīdus ārpus valsts tiesu sistēmas iezīmē vairāki aizsardzības pasākumi. Otrkārt, šis konteksts atklāj, ka Savienības likumdevējs nav veicis nekādas darbības attiecībā uz līgumu saturu saistībā ar šķīrējtiesas izmantošanu.
36.      Tādējādi, pirmkārt, grozītās Regulas Nr. 833/2014 12. pantā ir noteikts ļoti skaidrs aizliegums apzināti un tīši nepiedalīties minētajā regulā noteikto aizliegumu, tostarp to, kas izriet no minētās regulas 2. panta, apiešanā. Šo aizliegumu papildina noteikumi par iedarbīgām, samērīgām un atturošām sankcijām, kas dalībvalstīm jāīsteno saskaņā ar šīs pašas regulas 8. panta 1. punktu.
37.      No otras puses, grozītās Regulas Nr. 833/2014 13. pantā ir paredzēta plaša šīs regulas piemērošanas joma, jo šo regulu piemēro Savienības teritorijā, kā arī visām personām Savienības teritorijā vai ārpus tās, kuras ir kādas dalībvalsts valstspiederīgie, visām juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, kas reģistrētas vai izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem, kā arī visām juridiskām personām, vienībām vai struktūrām saistībā ar jebkādiem darījumiem, kas pilnībā vai daļēji veikti Savienībā (32).
38.      Otrkārt, no konteksta analīzes arī izriet, ka Savienības likumdevējs grozītajā Regulā Nr. 833/2014 nav paredzējis nekādu pienākumu grozīt spēkā esošos līgumus, lai izslēgtu jebkādu šķīrējklauzulu esību. Tas arī nav noteicis, ka līgumos, kas noslēgti pēc šīs regulas stāšanās spēkā, nav jābūt nevienai klauzulai, kurā būtu paredzēta šķīrējtiesas vai, plašākā nozīmē, strīdu izšķiršanas ārpustiesas kārtībā mehānisma izmantošana.
39.      Tomēr, pieņemot 12.g panta 1. punktu, kas Regulā Nr. 833/2014 tika ieviests 2023. gadā (33), Savienības likumdevējs ir tieši rīkojies attiecībā uz līgumu saturu, paredzot eksportētājiem pienākumu no 2024. gada 20. marta līgumiski aizliegt reeksportu uz Krieviju un reeksportu izmantošanai Krievijā (34).
40.      Lai gan no grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta gramatiskās un kontekstuālās analīzes izriet, ka [līgumslēdzējai] pusei, šķiet, ir atļauts iesniegt prasību, kuru nevar apmierināt šķīrējtiesā, vēl jāpārbauda, vai šāda interpretācija neapdraud ar šo tiesību normu izvirzīto mērķi.
c)      Par neapmierināšanas klauzulas teleoloģisko interpretāciju
41.      Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izvirzītais mērķis ir novērst, ka subjekti, kurus skar vai ietekmē ierobežojošie pasākumi, “var saņemt kompensāciju par [minēto pasākumu] negatīvajām sekām, kā arī aizsargāt ekonomikas dalībniekus no pretenzijām, ko pret viņiem var izvirzīt [..] partneri uz to līgumu pamata, kuru izpildi ir ietekmējuši minētie pasākumi, vai saistībā ar tiem” (35).
42.      Šādu mērķi var sasniegt tikai ar nosacījumu, ka nepārprotami tiek atgādināts, ka šķīrējtiesas var saņemt “prasības”, bet tām tās nav jāapmierina. Šis precizējums ir svarīgs, ņemot vērā ar grozīto Regulu Nr. 833/2014 izvirzīto plašāko mērķi, proti, “likt Krievijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā” (36).
43.      Tādējādi ar “no claim clause” izvirzītā mērķa īstenošanu, šķiet, var nodrošināt pat tad, ja tiek izmantota šķīrējtiesa, un ar nosacījumu, ka jebkāda Savienības saimnieciskās darbības subjekta nolaidība vai līdzdalība, kuras iznākumā tiek pārkāpts grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, tiek papildināta ar iedarbīgām, samērīgām un atturošām sankcijām (37).
3.      Par Savienības tiesību sistēmas īpašo iezīmju saglabāšanu
44.      Tiesa jau ir nospriedusi, ka “ar Līgumiem izveidotajai tiesību sistēmai principā nav pretrunā tas, ka privātpersonas, uz kurām attiecas šī tiesību sistēma, saistībā ar saimnieciskās darbības veikšanu Savienības teritorijā, strīdus, kuri tos šajā darbībā var skart, nodod šķīrējtiesas mehānismam” (38). Privātpersonu vēršanās šķīrējtiesā principā ir iespējama (39). Šīs privātpersonas var noslēgt līgumu, kurā skaidri un konkrēti noteikts, ka visi vai daļa no strīdiem, kas ar to saistīti, tiek nodoti izskatīšanai šķīrējtiesai, nevis tiesai, kurai, ja nebūtu šķīrējklauzulas, būtu bijusi kompetence (40).
45.      Savienības izvēlei noteikt ierobežojošus pasākumus, lai sasniegtu mērķus, ko tā izvirzījusi kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, pašreizējā grozītās Regulas Nr. 833/2014 stadijā (41) nav bijušas negatīvas sekas uz iespēju vērsties šķīrējtiesā.
46.      Tomēr, manuprāt, jāatgādina Savienības tiesību gaidas attiecībā uz šķīrējtiesu.
47.      Tādējādi šķīrējtiesām, kurās ir celta prasība (42) grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē, ir ne tikai saistošas Savienības tiesības, bet tās arī savā līmenī nodrošina to pareizu piemērošanu un ievērošanu (43). Lai arī šķīrējtiesas ir izslēgtas no valsts tiesu sistēmas un tātad nav iesaistītas dialogā ar Tiesu, tās nav ārpus Savienības tiesībām.
48.      Tāpēc šķīrējtiesu pienākums ir pildīt savus pienākumus ar atbildību. Tām jāuzrauga, lai tiktu panākts taisnīgs līdzsvars starp pušu “tiesībām uz autonomiju” un dalībvalsts interesēm aizsargāt un saglabāt savas sabiedriskās kārtības pamatvērtības. Tāpēc šīm iestādēm jāizvērtē, kā pieņemt nolēmumu, kuru sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ nevajadzētu varēt apstrīdēt tās valsts tiesās, kurā atrodas šķīrējtiesa. Savienības noteikto ierobežojošo pasākumu īpašajā kontekstā tām jābūt īpaši modrām attiecībā uz mehānismiem, kas varētu tikt izmantoti, lai apietu šos pasākumus, piemēram, attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu izvēli vai vienošanos par piekrišanu, kuru mērķis būtu apiet ar ierobežojošiem pasākumiem ieviestos aizliegumus. Tādējādi šķīrējtiesneša elastību tiesību piemērošanā ierobežo pienākums piemērot tās valsts sabiedriskās kārtības apsvērumus, kurā atrodas šķīrējtiesa (lex arbitri).
49.      Ja izvēlētās šķīrējtiesas atrašanās vieta ir Savienībā, tai būs jāievēro tās dalībvalsts sabiedriskā kārtība, kurā tā atrodas, kas ir papildināta ar Savienības sabiedrisko kārtību – kā to izklāstīšu otrā prejudiciālā jautājuma analīzē –, un ir iespējama šķīrējtiesas nolēmuma pārbaude tiesā (44). Tā tas ir pamatlietas gadījumā.
50.      Lai gan tas nav nepieciešams minētā strīda atrisināšanai, jāpiebilst – ja izvēlētā šķīrējtiesa atrodas ārpus Savienības, pirmkārt, šī izvēle, pieņemot, ka tā ir labprātīga, varētu potenciāli pakļaut attiecīgo Savienības saimnieciskās darbības subjektu sankcijām, kas noteiktas par grozītajā Regulā Nr. 833/2014 noteikto pasākumu apiešanu, ja tās iznākumā tiktu pārkāpts šīs regulas 11. panta 1. punktā noteiktais aizliegums.
51.      Otrkārt, nevar izslēgt, ka Savienības sabiedriskajai kārtībai var būt ārpusteritroriālas sekas grozītās Regulas Nr. 833/2014 13. panta e) punkta iedarbības dēļ, kurā ir paredzēts, ka regulu piemēro visām juridiskām personām, vienībām vai struktūrām saistībā ar jebkādiem darījumiem, kas pilnībā vai daļēji veikti Savienībā.
52.      Treškārt, tā kā šķīrējtiesas nolēmumi nav izpildāmi, būtu jāuzsāk ārvalstu šķīrējtiesas nolēmuma atzīšanas un izpildes procedūra Savienības tiesā. Šādā kontekstā atzīšana un izpilde tiks pasludināta tikai ar nosacījumu, ka minētais nolēmums atbilst attiecīgās dalībvalsts un tātad Savienības sabiedriskajai kārtībai.
53.      Jebkurā gadījumā tāda šķīrējtiesas nolēmuma brīvprātīgai izpildei, ar kuru tiktu pārkāpts grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, būtu jāizraisa sankciju piemērošana attiecīgajam Savienības saimnieciskās darbības subjektam tā iemesla dēļ, ka tas ir piedalījies ar šo regulu ieviesto ierobežojošo pasākumu apiešanā (45).
4.      Juridiskās analīzes secinājumi
54.      No iepriekš minētā izriet, ka grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka divas līgumslēdzējas puses vēršas šķīrējtiesā saistībā ar prasību, kuru nevar apmierināt, šīs tiesību normas izpratnē, ņemot vērā, ka katrā ziņā, pirmkārt, šī šķīrējtiesas procesa laikā vai pēc tā pabeigšanas prasība, kas būtu pretrunā šai tiesību normai, nevar tikt apmierināta un, otrkārt, šķīrējtiesas nolēmumu vienmēr jāvar pārbaudīt tiesā, lai nodrošinātu Savienības sabiedriskās kārtības ievērošanu.
B.      Par grozīto Regulu Nr. 833/2014 un Savienības sabiedrisko kārtību
1.      Par sabiedrisko kārtību kā pušu brīvas gribas ierobežojumu
55.      Pamatlietu raksturo šķīrējtiesas nolēmums, kurā šķīrējtiesa ir lēmusi tostarp par to, vai Stankoimport prasība ietilpst grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Savukārt iesniedzējtiesa izskata Reibel celto prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu. Saskaņā ar valsts tiesībām šāds nolēmums jāatceļ sabiedriskās kārtības pārkāpuma gadījumā.
56.      No nesenās Tiesas judikatūras izriet – Tiesa atzīst, ka šķīrējtiesas procesa efektivitāte, kura jāsaglabā, izraisa to, ka šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudei ir īpašs raksturs (46). Tomēr no brīža, kad šķīrējtiesas mehānisms jāīsteno Savienībā it īpaši strīdos, kas saistīti ar saimnieciskās darbības veikšanu tās teritorijā, šai īstenošanai jānodrošina tās saderība ar Savienības tiesu sistēmas struktūras principiem, kā arī efektīva Savienības sabiedriskās kārtības ievērošana (47).
57.      Lai gan prasība pārbaudīt šķīrējtiesas nolēmumu atbilstību Savienības sabiedriskajai kārtībai iepriekš šķita ļoti atkarīga no valsts tiesībām (48), ko papildināja dalībvalstu starptautiskās saistības (49), tagad, šķiet, nesenākā judikatūra (50) ir to padarījusi autonomu, pamatojoties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Hartas”) 47. pantu, kā arī LES 19. panta 1. punkta otro daļu.
58.      Lai arī šķīrējtiesas nolēmumu pārbaude tiesā ir pielāgota, tā nezaudē savu efektivitāti (51). Ņemot vērā šādu regulējumu, šķīrējtiesas procesu nevar izvēlēties persona, kas vēlētos “neievērot Savienības primārās vai atvasinātās tiesību normas vai principus, kuriem ir būtiska nozīme ar Līgumiem izveidotajā tiesību sistēmā vai fundamentāla nozīme Savienībai uzticēto uzdevumu izpildē”, jo šie principi un šīs tiesību normas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības (52). Tātad šī pārbaude tiesā, izmantojot sabiedriskās kārtības nosacījumu, ir būtiska, lai saglabātu Savienības tiesību sistēmas iezīmes, un vienlaikus atbilst šķīrējtiesas specifikai.
59.      Tādējādi Savienības sabiedriskā kārtība pati par sevi darbojas kā pušu brīvas gribas ierobežojums: tās ievērošana ir absolūti obligāta privātpersonām (53). Kā Tiesa ir nospriedusi, šī ievērošana ir “būtisks papildinājums principu, noteikumu un savstarpēji atkarīgu tiesisko attiecību strukturētajam tīklam, kas saista Savienību un dalībvalstis, kā arī dalībvalstis savā starpā” (54).
2.      Par grozītās Regulas Nr. 833/2014 būtisko nozīmi Savienības tiesību sistēmā un Savienības sabiedriskās kārtības papildināšanu ar šīs regulas 11. panta 1. punktu
60.      Savienības sabiedriskā kārtība, tāpat kā dalībvalstu sabiedriskā kārtība, ir mainīgs jēdziens. Tiesa nav skaidri definējusi kritērijus, saskaņā ar kuriem uz principu vai tiesību normu attiektos sabiedriskā kārtība. Taču Tiesas judikatūra ceļ gaismā, ka to nozīmei ir jābūt tik lielai, ka jebkurš to apdraudējums attiecīgajai tiesību sistēmai būtu tik nepanesams, ka to nedrīkst pieļaut (55).
61.      Tādējādi tādas tiesību normas kā Hartas 11. pants (56), LESD 101. un 102. pants (57), kā arī darba ņēmēju pārvietošanās brīvība, pakalpojumu sniegšanas brīvība un kapitāla brīva aprite (58) vai arī Direktīvas 93/13/EEK (59) 6. panta 1. punkts ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības.
62.      Savienības sabiedriskā kārtība tiek definēta arī nolieguma formā. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka tiesību kļūda attiecībā uz pirmās Direktīvas 89/104/EEK (60) normu piemērošanu, kas pieļauta tiesas nolēmumā, kura atzīšana tiek prasīta, nav būtiskas tiesību normas Savienības tiesību sistēmā pārkāpums (61).
63.      Ņemot vērā Tiesas nesen atgādinātos nosacījumus (62), manuprāt, nav šaubu, ka grozītajai Regulai Nr. 833/2014 ir būtiska un/vai fundamentāla nozīme Savienībai uzticēto uzdevumu izpildē.
64.      Atgādinājumam – LES 3. pantā kā viens no šiem uzdevumiem ir minēta miera veicināšana, kas ir šajā tiesību normā pirmais minētais mērķis (63). Tā 5. punktā ir noteikts, ka attiecībās ar citām pasaules daļām Savienība atbalsta un sekmē savas vērtības un veicina mieru un drošību, savstarpēju cieņu starp tautām, cilvēktiesību aizsardzību un starptautisko tiesību normu attīstību, tostarp respektējot Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principus.
65.      LES 21. pantā ir atgādināts, ka starptautiskā līmenī Savienība apņemas ievērot demokrātiju, tiesiskumu, cilvēktiesības, cilvēka cieņu un Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtus un starptautisko tiesību principus (64). Savienības politiku un darbības kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā virza mērķis sargāt tās vērtības un pamatintereses, konsolidēt un atbalstīt demokrātiju, tiesiskumu, cilvēktiesības un starptautisko tiesību principus, saglabāt mieru, novērst konfliktus un stiprināt starptautisko drošību (65).
66.      Grozītā Regula Nr. 833/2014, kas balstīta uz LESD 215. pantu, atbilst šiem mērķiem, jo ar to ieviestie ierobežojošie pasākumi izriet no KĀDP lēmuma pārtraukt vai samazināt ekonomiskās un finanšu attiecības ar Krieviju. No šīs regulas 2. apsvēruma izriet, ka šo pasākumu mērķis ir “likt Krievijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā”. Tiesa jau ir atzinusi, ka šādi mērķi ir primāri un saskan ar ne mazsvarīgāko mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā un kurus esmu atgādinājis iepriekš (66).
67.      Turklāt, tā kā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību aktu, ar kuriem noteikti ierobežojoši pasākumi kopumā, un it īpaši grozītās Regulas Nr. 833/2014 mērķu nozīmīgums var attaisnot pat ievērojamas negatīvas sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem (67), uzskatu, ka šīs sekas var izpausties arī kā privātpersonu līgumslēgšanas brīvības ierobežojums (68), kas noteikti izrietēs no tā, ka Savienības sabiedriskā kārtība ietver arī pret Krieviju pieņemtos ierobežojošos pasākumus.
68.      Ņemot to vērā, jānorāda arī, ka Tiesa vienmēr ir rīkojusies selektīvi un ka tā ir nostiprinājusi minēto
principu vai tiesību normu sabiedriskās kārtības raksturu, galvenokārt vērtējot atsevišķi. Piemēram, pēc konstatējuma, ka Direktīva 93/13 ir nepieciešams pasākums, lai izpildītu Savienībai uzticētos uzdevumus, galu galā valsts tiesām jāpārliecinās par šķīrējtiesas nolēmuma atbilstību tikai šīs direktīvas 6. panta 1. punktam (69).
69.      Tālab, ņemot vērā to tiesību normu precīzo raksturu, kuras ir atzītas par imperatīvām, uzskatu par nepieciešamu un pietiekamu atzīt, ka grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Tādējādi tiek nodrošināts, ka sabiedriskā kārtība ir vērsta uz Savienības tiesību būtiskajām normām, pārmērīgi nekaitējot tādu mehānismu kā šķīrējtiesa darbībai, bet vienlaikus tiek saglabāts no Savienības tiesībām izrietošo tiesību apmierinošs aizsardzības līmenis.
70.      Šāda pieeja arī ļautu nodrošināt, ka Savienības sabiedrisko kārtību faktiski veido tiesību normas, kurām ir tieša iedarbība un kuras attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības, kas valsts tiesām jāaizsargā (70).
71.      Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts tiecas nodrošināt Savienības saimnieciskās darbības subjektiem to, ka tie netiks pakļauti nelabvēlīgām sekām, kas izriet no viņu tiesiskās situācijas izmaiņām pēc ierobežojošo pasākumu pret Krieviju stāšanās spēkā. Citiem vārdiem, kādas Krievijas vienības līgumpartneris, kurš vairs nevar izpildīt savas līgumsaistības grozītajā Regulā Nr. 833/2014 noteikto pasākumu dēļ, var atsaukties uz no šīs tiesību normas izrietošajām tiesībām neapmierināt minētās vienības prasības, un valsts tiesām ir pienākums šīs tiesības aizsargāt. Tomēr ne visas grozītās Regulas Nr. 833/2014 tiesību normas noteikti rada tiesības attiecīgajiem tiesību subjektiem (71). Tādēļ, manuprāt, ir pietiekami ņemt vērā Savienības likumdevēja 2025. gadā izdarīto konstatējumu, ka “Savienības un dalībvalstu publisk[ajā] politik[ā] [ietilpst] klauzulas par prasījumu neapmierināšanu efektīva īstenošana” (72).
3.      Par valstu tiesu veiktās šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudes intensitāti
72.      Šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudi var pielāgot, lai ļautu šķīrējtiesas mehānismiem attīstīties tos raksturojošajā elastīgajā ietvarā. Taču šai pārbaudei tiesā jābūt efektīvai (73). Dalībvalstīm no tā izriet brīvība izvēlēties līdzekļus, bet pienākums sasniegt rezultātu.
73.      Tiesa jau spriedumā Royal Football Club Seraing (74) ir skaidri paudusi, ko tā sagaida no šādas pārbaudes.  Lai gan šajā spriedumā Tiesa aplūkoja šķīrējtiesas mehānismu, kas atšķiras no tā, kas izskatīts pamatlietā (75), nespēju iedomāties, ka to privātpersonu, kurām ir tiesības, kas piešķirtas ar Savienības tiesībām un kas ir daļa no sabiedriskās kārtības, efektīva tiesību aizsardzība tiesā būtu daudzšķautņaiņa.
74.      Tālab, pirmkārt, “dalībvalstu tiesām – kurām jāveic šāda pārbaude, gadījumā, ja šāds nolēmums, kā tas ir šajā lietā, prasa tādu principu vai tiesību normu interpretāciju vai piemērošanu, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības un ar ko privātpersonām tiek piešķirtas tiesības vai brīvības, – jābūt iespējai pārbaudīt šo principu vai šo tiesību normu interpretāciju, ar šo interpretāciju saistītās tiesiskās sekas attiecībā uz to piemērošanu konkrētajā lietā un juridisko kvalifikāciju, kas, ņemot vērā minēto interpretāciju, ir sniegta faktiem, kurus ir konstatējusi un novērtējusi šķīrējtiesa” (76). Tātad pārbaude tiesā ir vērsta tikai uz tiesību normām, kas veido Savienības sabiedrisko kārtību. Attiecībā uz pārējām tiesību normām tiek prezumēts, ka šķīrējtiesas rīkojas pilnīgi atbildīgi (77).
75.      Otrkārt, “šīs tiesas attiecīgā gadījumā nevar tikai konstatēt, ka šāds nolēmums pilnībā vai daļēji nav saderīgs ar principiem vai tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. [..] Gluži pretēji – minētajām tiesām atbilstoši to attiecīgajai kompetencei un saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām arī jāspēj noteikt jebkādas tiesiskās sekas, kas rodas šādas nesaderības konstatēšanas gadījumā. Pretējā gadījumā veiktā pārbaude tiesā faktiski nebūtu efektīva, jo tā ļautu turpināties šai nesaderībai” (78). Jāpiebilst, ka ievērošana un Savienības sabiedriskajai kārtībai atzīstamais pārākums netiktu nodrošināts, ja nesaderība turpinātos (79).
76.      Visbeidzot – pārbaudes tiesā efektivitāte, kas ir vērsta uz Savienības tiesību sistēmas būtību, liek noteikt prasību valsts tiesām vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes (80) izskatīt jautājumu par šķīrējtiesas nolēmumu saderību ar Savienības sabiedrisko kārtību (81).
77.      Jānorāda, ka attiecībā uz pamatlietu Zviedrijas tiesībās, šķiet, ir nodrošināta šķīrējtiesas nolēmumu faktiska pārbaude, jo Zviedrijas tiesām, kam jāveic šī pārbaude, minētie nolēmumi ir jāatzīst par spēkā neesošiem, ja tie ir acīmredzami nesaderīgi ar Zviedrijas sabiedrisko kārtību, kurā ietilpst Savienības sabiedriskā kārtība, vai ja tie ir pieņemti veidā, kas ir acīmredzami nesaderīgs ar šo kārtību (82).
78.      No iepriekš izklāstītās argumentācijas izriet, ka grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts ietilpst Savienības sabiedriskajā kārtībā. Valsts tiesai, kas izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāpārliecinās, vai ar šo tiesību normu ir saderīga tās piemērošana, kā to ir veikusi šķīrējtiesa. Ja tiek konstatēta nesaderība ar šo tiesību normu, attiecīgajai tiesai jāizdara visi nepieciešamie secinājumi saskaņā ar valsts tiesībām un jāapmierina prasība atcelt minēto nolēmumu, kas pamatota ar Savienības sabiedriskās kārtības pārkāpumu, lai novērstu Savienības tiesību sistēmas nesaderību.
C.      Par jēdzienu “prasība” grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē
79.      Saskaņā ar pamatlietā aplūkoto šķīrējtiesas nolēmumu Stankoimport saņēma, pirmkārt, Reibel samaksātā avansa par tādu preču piegādi, kuru eksports galu galā netika atļauts, atmaksu un, otrkārt, procentu samaksu. Iesniedzējtiesa, kurai jāpārbauda šis nolēmums, lūdz Tiesu konstatēt, vai uz Stankoimport prasību saņemt avansa, kam pieskaitīti procenti, atmaksu attiecas jēdziens “prasības”, kuras nav jāapmierina, grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē.
80.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, pirmām kārtām, jāatgriežas pie šīs tiesību normas analīzes, un, otrām kārtām, jāgūst atziņas, lai kvalificētu prasību, ko Stankoimport cēlusi šķīrējtiesā.
1.      Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta atkārtota izskatīšana
81.      Šī jēdziena interpretācijā tiek izmantota tā pati analītiskā pieeja, kas atgādināta šo secinājumu 28. punktā.
82.      Tādējādi, ņemot vērā šī panta formulējumu, tā kontekstu un ar to izvirzīto mērķi, kā arī ar grozīto Regulu Nr. 833/2014 izveidoto sistēmu kopumā, uzskatu, ka uz Stankoimport iesniegto prasību veikt atmaksu attiecas jēdziens “prasība”, kuru nevar apmierināt.
83.      Tādējādi, pirmkārt, grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta formulējums ir ļoti plašs (83) – tajā minētās prasības attiecas uz “jebkādu līgumu vai darījumu” jebkādā formā ar nosacījumu, ka tā izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ir ietekmējuši pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar šo regulu (84). Tajā tikai kā piemērs ir iekļauts prasību saraksts. Tā kā šī saraksta ievadvārds ir “tai skaitā”, tas nav izsmeļošs. Saraksts ietver, bet ne tikai, prasības par atlīdzību vai jebkādu citu tamlīdzīgu prasību, piemēram, prasību par kompensāciju vai ar galvojumu nodrošinātu prasību (85). Visbeidzot, grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts aptver ne tikai prasības, ko cēlušas fiziskas un juridiskas personas, uz kurām ierobežojošie pasākumi attiecas individuāli, bet arī uz prasībām, ko ceļ jebkura cita Krievijas persona, vienība vai struktūra.
84.      Otrkārt, no konteksta un sistēmiskā skatpunkta raugoties, klauzula par neapmierināšanu ir paredzēta, lai mazinātu sekas, kuras izriet no fakta – kopš Regula Nr. 833/2014 ir stājusies spēkā, tā prevalē pār jebkuru nesaderīgu līguma noteikumu (86). No grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izriet – ja prasība attiecas uz līgumu vai darījumu, kura izpildi ir ietekmējuši šajā regulā noteiktie pasākumi, tās neapmierināšana ir automātiska, neatkarīgi no tā, vai prasības apmierināšana izraisītu citu regulā paredzēto pasākumu pārkāpumu, proti, aizliegtu darījumu. Tātad grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. pants ir autonoma tiesību norma, kurā ir ietverti visi tās piemērošanai nepieciešamie nosacījumi.
85.      Treškārt, attiecībā uz mērķi, kas izvirzīts ar “no claims clause”, atgādinu, ka šāda veida klauzula pirmo reizi tika iekļauta Savienības tiesību aktā ar Regulu (EEK) Nr. 3541/92 (87). No šīs regulas preambulas izrietēja, ka pēc embargo noteikšanas pret Irāku “uzņēmējus Kopienā un trešās valstīs apdraud Irākas prasījumi [..]. Jānodrošina uzņēmēju pastāvīga aizsardzība pret šādiem prasījumiem un jāgādā par to, lai Irāka nesaņemtu kompensāciju par embargo negatīvajām sekām” (88). Ierobežojošo pasākumu kontekstā un, kā jau esmu norādījis (89), neapmierināšanas klauzulas mērķis ir aizsargāt Savienības saimnieciskās darbības subjektus, kuri ir “neapskaužam[ā] situācij[ā]” (90), no pretenzijām, ko pret tiem varētu izvirzīt darījumu partneri, pamatojoties uz līgumiem vai darījumiem, kuru izpildi ietekmētu šie pasākumi (91).
86.      Paužot nostāju jautājumā par Regulas Nr. 833/2014 11. panta spēkā esību (92), ņemot vērā samērīguma principu, darījumdarbības brīvību, kā arī īpašumtiesības, Tiesa ir nospriedusi, ka “ar to, cik svarīgi ir [Regulā Nr. 833/2014] izvirzītie mērķi, proti, Ukrainas teritoriālās integritātes, suverenitātes un neatkarības aizsardzībai, kā arī krīzes šajā valstī noregulējuma mierīgā ceļā sekmēšanai, kas [..] iekļaujas plašākā mērķī uzturēt mieru un starptautisko drošību saskaņā ar Savienības ārējās darbības mērķiem, kuri noteikti LES 21. pantā, ir attaisnotas pat ievērojamās negatīvās sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem. Šajos apstākļos un ņemot vērā, konkrēti, intensitātes pakāpenisko pieaugumu ierobežojošajiem pasākumiem, kurus Padome pieņēmusi, reaģējot uz krīzi Ukrainā, iejaukšanās [..] uzņēmējdarbības brīvībā un tiesībās uz īpašumu nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu” (93).
87.      Tas, ka prasību, kura tiek aplūkota pamatlietā, ir cēlusi persona, uz kura ietilpst grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā, manuprāt, nevar mainīt šo secinājumu (94).
88.      No Tiesas judikatūras izriet, ka pirmīt minētās negatīvās, pat ievērojamās sekas jāpacieš arī tiem, kuri nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ ir veikti attiecīgie pasākumi, bet kuru tiesības uz īpašumu citastarp tādējādi tiek aizskartas (95).
89.      Katrā ziņā attiecībā uz iespējamo Stankoimport īpašumtiesību aizskārumu jāuzsver, ka to, ka šai sabiedrībai ir prasījums pret Reibel, varētu pilnībā konstatēt ar nolēmumu, kura izpilde tiktu apturēta (96), vai ar deklaratīvu spriedumu, ar kuru šis prasījums tiek aizsargāts. Tā kā ierobežojošajiem pasākumiem ir pagaidu un atgriezenisks raksturs (97), šādi konstatētais prasījums būs jāsamaksā pēc pasākumu atcelšanas.
2.      Piemērošana konkrētajā lietā
90.      Stankoimport celtā prasība par samaksātā avansa atmaksu, manuprāt, ietilpst prasībās, kas nav jāapmierina, grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē. Tā kā sekundārais seko primārajam, tas pats attiecas uz prasību par procentu samaksu.
91.      Pirmkārt, prasību ir cēlis Stankoimport – Krievijas saimnieciskās darbības subjekts.
92.      Otrkārt, prasība nenoliedzami ir celta starp Stankoimport un Reibel noslēgtā līguma par preču piegādi dēļ un saistībā ar to.
93.      Visbeidzot, šī līguma izpildi kavēja no grozītās Regulas Nr. 833/2014 2. panta izrietošais “divējāda lietojuma preču” (98) eksportēšanas aizliegums. Šķiet, ka šo izpildi tieši ietekmēja, vismaz daļēji, ar šo regulu ieviestie pasākumi (99). Vēršoties šķīrējtiesā, Stankoimport noteikti plānoja pamatot prasību ar piegādes neveikšanu un tādējādi ar Reibel līgumsaistību neizpildi, lai panāktu samaksātā avansa atmaksu.
94.      No iepriekš minētā izriet, ka grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka tiek apmierināta prasība atmaksāt avansu, kam pieskaitīti procenti un kas samaksāts par precēm, kuru piegāde tika aizkavēta, pamatojoties uz šo regulu.
III. Secinājumi
95.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Svea hovrätt (Svea apelācijas tiesa, Zviedrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Regulas (ES) Nr. 833/2014 (2014. gada 31. jūlijs) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā, redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietā aplūkotā šķīrējtiesas nolēmuma pieņemšanas dienā, 11. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
– tam nav pretrunā tas, ka divas līgumslēdzējas puses vēršas šķīrējtiesā saistībā ar prasību, kuru nevar apmierināt šīs tiesību normas izpratnē, jo katrā ziņā, pirmkārt, šī šķīrējtiesas procesa laikā vai pēc tā pabeigšanas prasība, kas ir pretrunā šai tiesību normai, nevar tikt apmierināta un, otrkārt, šķīrējtiesas nolēmumu vienmēr jāvar pārbaudīt tiesā, lai nodrošinātu Savienības sabiedriskās kārtības ievērošanu.
– tas ietilpst Savienības sabiedriskajā kārtībā. Tālab valsts tiesai, kas izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes jāpārliecinās, vai ar šo tiesību normu ir saderīga tās piemērošana, ko veikusi šķīrējtiesa. Ja tiek konstatēta nesaderība ar šo tiesību normu, attiecīgajai tiesai jāizdara visi nepieciešamie secinājumi saskaņā ar valsts tiesībām un jāapmierina prasība atcelt minēto nolēmumu, kas pamatota ar Savienības sabiedriskās kārtības pārkāpumu, lai novērstu Savienības tiesību sistēmas nesaderību;
– ar to netiek pieļauts, ka tiek apmierināta prasība atmaksāt avansu, kam pieskaitīti procenti un kas samaksāts par precēm, kuru piegāde tika aizkavēta, pamatojoties uz šo regulu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Iedvesma smelta no slavenā Henrija Vodsvorta Longfelova [Henry Wadsworth Longfellow] dzejoļa,
The Theologian’s tale: Elizabeth.
3      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 78. punkts).
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/11/ES (2013. gada 21. maijs) par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (OV 2013, L 165, 63. lpp.).
5      Spriedums, 2024. gada 22. februāris, Mytilinaios/DEI un Komisija un Komisija/DEI (C‑701/21 P un C‑739/21 P, EU:C:2024:146, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
6      Padomes Regula (2009. gada 5. maijs), ar ko izveido Kopienas režīmu divējāda lietojuma preču eksporta, pārvadājumu, starpniecības un tranzīta kontrolei (OV 2009, L 134, 1. lpp.).
7      Padomes Regula (2014. gada 31. jūlijs) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (OV 2014, L 229, 1. lpp.), šeit citēta redakcijā, kas izriet no grozījumiem, kuri izdarīti ar Padomes 2014. gada 4. decembra Regulu (ES) Nr. 1290/2014,
ar ko groza Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 960/2014, ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 833/2014 (OV 2014, L 349, 30. lpp.). Skat. it īpaši Regulas Nr. 833/2014, redakcijā ar grozījumiem, 1. panta a) punktu un 2. pantu.
8      Analīzes turpinājumā, un ja nav norādīts citādi, es atsaukšos uz “grozīto Regulu Nr. 833/2014”, ciktāl tā attiecas uz to šīs regulas redakciju, kas bija piemērojama pamatlietā aplūkotā šķīrējtiesas nolēmuma pieņemšanas dienā, proti, redakcijā, kas izriet no Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2019/1163 (2019. gada 5. jūlijs), ar ko groza un izklāsta to pielikumu vienotu sarakstu, kuros ir ietverta dalībvalstu kompetento iestāžu kontaktinformācija un adrese paziņojumu sniegšanai Eiropas Komisijai saistībā ar konkrētām regulām par ierobežojošiem pasākumiem (OV 2019, L 182, 33. lpp.).
Grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. pants ir formulēts šādi:
“1.      Prasības saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, kura izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ietekmē pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar šo regulu, tostarp prasības par atlīdzinājuma saņemšanu vai citas šāda veida prasības, piemēram, prasības par kompensāciju vai garantijas nodrošinātas prasības, jo īpaši prasības pagarināt vai samaksāt jebkura veida obligāciju, garantiju vai atlīdzību, sevišķi finanšu garantiju vai finanšu atlīdzību, neizpilda, ja tās iesniedz:
a)      vienības, kas minētas 5. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā un 5. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktā vai kas uzskaitītas III, IV, V un VI pielikumā;
b)      jebkura cita Krievijas persona, vienība vai struktūra;
c)      jebkura persona, vienība vai struktūra, kas darbojas ar kādas no šā punkta a) vai b) apakšpunktā minētas personas, vienības vai struktūras starpniecību vai tās vārdā.
2. Jebkurā tiesvedībā par prasības izpildi pienākums pierādīt, ka prasības apmierināšanu neaizliedz 1. punkts, piekrīt tai personai, kas pieprasa šīs prasības izpildi.
3.      Šis pants neskar 1. punktā minēto personu, vienību un struktūru tiesības vērsties tiesā, lai izskatītu līgumsaistību neizpildes likumību saskaņā ar šo regulu.”
9      Saskaņā ar Lag (1999 :116) om skiljeförarande (1999. gada likums Nr. 116 par procesu šķīrējtiesā, turpmāk tekstā – “šķīrējtiesu likums”) 1. panta pirmo daļu.
10      Saskaņā ar Šķīrējtiesu likuma 33. panta pirmo daļu.
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (1996. gada likums Nr. 95 par konkrētām starptautiskajām sankcijām).
12      Iesniedzējtiesa uzsver, ka Tiesā šobrīd ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurš attiecas uz Padomes Regulu (ES) Nr. 269/2014 (2014. gada 17. marts) par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 6. lpp.), kurā uzdoti līdzīgi jautājumi, proti, lieta Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672).
13      Iesniedzējtiesa balstās uz spriedumu, 2021. gada 11. novembris, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, 56. punkts), kā arī uz Vispārējās tiesas spriedumu, 2018. gada 13. septembris, Rosneft u.c./Padome (T‑715/14, EU:T:2018:544, 206. punkts).
14      Iesniedzējtiesa atsaucas uz spriedumu, 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 35. punkts).
15      Kā piemēru no plašās judikatūras skat. spriedumu, 2025. gada 30. oktobris, Attal et Associés (C‑321/24, EU:C:2025:836, 19. punkts).
16      Spriedums, Rosneft, 2017. gada 28. marts (C‑72/15, EU:C:2017:236). Atgādinājumam – šie jautājumi attiecās uz Tiesas kompetenci lemt par KĀDP lēmuma spēkā esamību, pēc tam – par noteiktu šāda lēmuma normu, kā arī Regulas Nr. 833/2014 normu, tostarp 11. panta, spēkā esību, kā arī par atsevišķu šīs regulas normu interpretāciju. Tiesa tajā pārbaudīja Regulas Nr. 833/2014 11. panta spēkā esību, ņemot vērā samērīguma principu un iejaukšanos darījumdarbības brīvībā
un īpašumtiesībās (skat. šā sprieduma 143.–151. punktu).
17      Skat. spriedumu, 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 35. punkts).
18      Jarrosson, C, “L’arbitrabilité: présentation méthodologique”, Revue de jurisprudence commerciale, 1996, Nr. 1, 1. lpp..
19      Izšķiramība šķīrējtiesā nav vienveidīgs jēdziens dalībvalstīs. Francijā, Spānijā un Itālijā šķīrējtiesā var izskatīt strīdus, kuri attiecas uz pieejamām tiesībām (skat. attiecīgi Francijas Civilkodeksa 2059. pantu, Spānijas 2003. gada 23. decembra Likuma Nr. 60/2003 par šķīrējtiesu 2. panta 1. punktu un Itālijas Civilprocesa kodeksa 806. pantu). Vācijā iespēju piemērot šķīrējtiesas procesu nosaka to tiesību mantiskā būtība, uz kurām persona atsaucas (Vācijas Civilprocesa kodeksa 1030. punkta pirmā daļa). Līdzīgs princips ir paredzēts Polijas tiesībās (skat. Polijas Civilprocesa kodeksa 1157. pantu).
20      Ravillon, L, “Que reste-t-il du concept d’inarbitrabilité?” Manciaux, S un Loquin, E, (vad.), L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, vadībā, CREDIMI, LexisNexis 2014, 57. lpp.
21      Recueil des traités des Nations unies, 330. sēj., 3. lpp..
22      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 116. punkts).
23      Ņujorkas konvencijas II panta 1. punkts.
24      Ņujorkas konvencijas V panta 2. punkta a) apakšpunkts.
25      Kas ir plašāks jēdziens par šķīrējtiesas jēdzienu.
26      Skat. spriedumu, 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 60. punkts).
27      Kā nesenu piemēru skat. spriedumu, 2026. gada 15. janvāris, Wunner (C‑77/24, EU:C:2026:1, 35. punkts).
28      Skat. grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
29      Attiecībā uz jēdziena “prasības” grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta izpratnē interpretāciju atsaucos uz savu trešā prejudiciālā jautājuma analīzi.
30      Šāds secinājums, šķiet, ir saskanīgs ar Regulā Nr. 269/2014, sniegto jēdziena “prasība” definīciju, no kura izriet, ka tā ir “jebkura prasība, kas vai nu ir, vai nav izskatīta tiesā” (skat. Regulas Nr. 269/2014 1. panta a) punktu), lai gan var tikai paust nožēlu par to, ka grozītajā Regulā Nr. 833/2014 nav ietverta līdzīga tiesību norma.
31      Pretēji tam, kas izriet no grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 3. punkta, kurā ir skaidri paredzēta līgumsaistību neizpildes likumības pārbaude tiesā.
32      Skat. attiecīgi grozītās Regulas Nr. 833/2014 13. panta a) punktu un c)–e) punktu.
33      Skat. Padomes Regulas (ES) 2023/2878 (2023. gada 18. decembris), ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (OV L 2023/2878) 23. apsvērumu un 1. pantu.
34      Interesanti, ka ar Regulas Nr. 833/2014 12.g pantu ieviestais pienākums ir papildināts ar rīkojumu eksportētājiem nodrošināt, “ka nolīgumā ar trešās valsts darījuma partneri ir paredzēti atbilstoši tiesiskās aizsardzības līdzekļi, ja tiek pārkāptas līgumsaistības, kas noslēgtas saskaņā ar 1. punktu” (skat. grozītās Regulas Nr. 833/2014 12.g panta 3. punktu). Turklāt šiem eksportētājiem ir arī pienākums informēt kompetento valsts iestādi, ja to līgumpartneris ir pārkāpis līgumsaistības (skat. šīs regulas 12.g panta 4. punktu).
35      Par ierobežojošajiem pasākumiem, kas attiecas uz Lībijas režīmu, skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, 50. punkts).
36      Skat. Regulas Nr. 833/2014, tās sākotnējā versijā, 2. apsvērumu.
37      Kā paredzēts grozītās Regulas Nr. 833/2014 8. panta 1. punktā.
38      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 78. punkts).
39      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 80. punkts).
40      Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
41      Pieņemot Padomes Regulu (ES) 2025/1494 (2025. gada 18. jūlijs), ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (OV L 2025/1494), Savienības likumdevējs Regulas Nr. 833/2014 11. pantā iekļāva jaunu punktu, lai pievērstos jautājumam par šķīrējtiesas nolēmumu atzīšanu un izpildi, ko veic dalībvalstis, bet tikai no tādu ieguldījumu arbitrāžas skatpunkta, kas saistīti ar ierobežojošiem pasākumiem (skat. Regulas 2025/1494 22. apsvērumu un tādējādi grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 2.a punktu). Turklāt un pat ja tam nav nozīmes aplūkotajā lietā, jākonstatē, ka Regulā Nr. 833/2014 ir paredzēta atkāpe no aizlieguma tieši vai netieši iesaistīties jebkādos darījumos ar sarakstā uzskaitītajām Krievijas juridiskām personām, vienībām vai struktūrām vai kas pieder sarakstā uzskaitītajām juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai rīkojas to vārdā, darījumiem, kas ir absolūti nepieciešami, lai kādā dalībvalstī nodrošinātu piekļuvi tiesas, administratīvām vai šķīrējtiesas procedūrām, kā arī lai atzītu vai izpildītu kādu spriedumu vai šķīrējtiesas nolēmumu, kas pasludināts kādā dalībvalstī, un ja šādi darījumi atbilst Regulas Nr. 833/2014 un Regulas Nr. 269/2014 mērķiem (skat. Regulas Nr. 833/2014 5.aa panta 3. punkta g) apakšpunktu, kas ieviests ar 2022. gada 21. jūlija Padomes Regulu (ES) 2022/1269,
ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (OV 2022, L 193, 1. lpp.)).
42      Jāpiebilst, ka centieni panākt izlīgumu starp līgumslēdzējām pusēm nav izslēgti no Savienības tiesību piemērošanas, ņemot vērā grozītās Regulas Nr. 833/2014 12. panta iedarbību: Reibel jebkurā gadījumā un neatkarīgi no izlīguma formas, par ko ir vienošanās, būtu pienākums neapmierināt prasību, kas ir aizliegta ar grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punktu, tostarp ja tā to vēlētos.
43      Pienācīgi uzmanīgam Savienības saimnieciskās darbības subjektam būtu jānodrošina, ka šīs iestādes atrodas Savienības teritorijā. Tomēr grozītās Regulas Nr. 833/2014 13. panta e) punkts varētu arī pamatot pienākumu šādai iestādei, kas neatrodas Savienības teritorijā, pārliecināties, ka tiek ievērotas Savienības tiesības. Tomēr pamatlietā šis jautājums nerodas, jo šķīrējtiesa ir Zviedrijā.
44      Šādas pārbaudes apmērs tiks arī noteikts, izskatot otro prejudiciālo jautājumu.
45      Šajā ziņā jābrīdina Savienības saimnieciskās darbības subjekti, kuri apņemas parakstīt tāda veida klauzulu, kāda ir iekļauta Reibel un Stankoimport noslēgtajā līgumā, kuras saturs ir atgādināts šo secinājumu 6. punktā.
46      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 84. punkts).
47      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 82. punkts).
48      Skat. spriedumus, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 37. punkts) un 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 35. punkts).
49      No kurām pirmajā vietā jāmin Ņujorkas konvencija, kas paredz šķīrējtiesas nolēmumu pārbaudi tiesā attiecībā uz atbilstību sabiedriskajai kārtībai: skat. šīs konvencijas V pantu, kā arī spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 116. punkts).
50      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 83. punkts). Šī autonomija jau bija minēta spriedumā, 2023. gada 21. decembris, International Skating Union/Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, 193. punkts).
51      Tiesa tās plašo tvērumu sīki izklāsta 2025. gada 1. augusta sprieduma Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617) 86. punktā.
52      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 87. punkts).
53      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 87. punkts).
54      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 87. punkts).
55      Citiem vārdiem, kā norāda ģenerāladvokāte T. Čapeta [T. Ćapeta], “nepieciešamība pārbaudīt nolēmuma atbilstību sabiedriskajai kārtībai pastāv, jo šie noteikumi var būt sabiedrības interesēs, lai to piemērošanu nevarētu izslēgt pēc pušu gribas” (ģenerāladvokātes secinājumi lietā Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:24, 72. punkts)).
56      Skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, 66. un 67. punktu).
57      Skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, International Skating Union/Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, 192. un 193. punkts un tajos minētā judikatūra).
58      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
59      Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.). Skat. spriedumu, 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 36.–38. punkts). Skat. arī spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 51. un 52. punkts).
60      Padomes Pirmā direktīva (1988. gada 21. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.).
61      Skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 52. punkts).
62      Skat. šo secinājumu 58. punktu.
63      Skat. LES 3. panta 1. punktu.
64      Skat. LES 21. panta 1. punktu.
65      Skat. LES 21. panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunktu.
66      Skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 115. un 150. punkts) un 2020. gada 17. septembris, Rosneft u.c./Padome (C‑732/18 P, EU:C:2020:727, 115. punkts).
67      Skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 150. punkts).
68      Savienības tiesību sistēmā sabiedriskās kārtības ievērošana nav vienīgais pušu brīvas gribas ierobežojums: skat. spriedumus, 2000. gada 6. jūnijs, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 34. punkts), 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 24. punkts), vai arī 2007. gada 11. decembris, International Transport Workers’ Federation un Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, 33. un 34. punkts).
69      Skat. spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 51. un 53. punkts).
70      Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 88. un 89. punkts).
71      Lai salīdzinātu ar grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. pantu, skat. šīs regulas 1., 6., 7., 9. vai arī 14. pantu.
72      Skat. Regulas 2025/1494 22. apsvērumu.
73      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
74      Spriedums, 2025. gada 1. augusts (C‑600/23, EU:C:2025:617).
75      Proti, vienpusēji uzspiests attiecīgajām personām: skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 92. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 93., 96. un 106. punkts).
76      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 101. punkts).
77      Skat. šo secinājumu 47. un 48. punktu.
78      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 102. un 103. punkts).
79      Lai identificētu šādu nesaderību, Tiesa var palīdzēt valsts tiesām caur prejudiciālā nolēmuma procedūru, kas ir “nozīmīga komponente ar Līgumiem izveidotajā sistēmā, lai ļautu [šīm tiesām] nodrošināt to tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, kuras privātpersonām izriet no Savienības tiesībām” (spriedums, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 77. punkts)).
80      Skat. pēc analoģijas spriedumu, 2023. gada 14. septembris, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, 45. punkts).
81      Tajā pašā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 115. punkts).
82      Tomēr nesaderības “acīmredzamo” raksturu nevajadzētu interpretēt pārāk šauri, ņemot vērā šo secinājumu 75. punktā atgādināto prasību un izvirzīto mērķi izskaust jebkādu nesaderību ar Savienības sabiedrisko kārtību. Tādējādi ar Savienības tiesībām privātpersonām piešķirto tiesību efektivitāte nešķiet savienojama ar tikai acīmredzamas nesaderības gadījumu cenzūru.
83      Kā uzsver Komisija savā darba dokumentā “Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n° 833/2014 and Council Regulation n° 269/2014”, kas pēdējo reizi atjaunināts 226. gada 23. janvārī (skat. šā dokumenta 87. zemsvītras piezīmi, 420. lpp.).
84      Mans izcēlums.
85      Ar mērķi pagarināt vai samaksāt obligāciju, galvojumu vai atlīdzību, jo īpaši finansiālu galvojumu vai finansiālu atlīdzību jebkādā formā.
86      Skat. dokumenta “Mise à jour des meilleures pratiques de l’UE en ce qui concerne la mise en œuvre effective de mesures restrictives” (Padomes 2022. gada 27. jūnija dokuments, 10572/22) 33. punktu. Skatīt arī ģenerāladvokāta R. Norkus secinājumus lietā Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 68. punkts).
87      Padomes Regula (1992. gada 7. decembris) par aizliegumu apmierināt Irākas prasījumus attiecībā uz līgumiem un darījumiem, kuru izpildi skar ANO Drošības padomes Rezolūcija 661 (1990) un ar to saistītās rezolūcijas (OV 1992, L 361, 1. lpp.).
88      Regulas Nr. 3541/92 ceturtais un piektais apsvērums.
89      Skat. šo secinājumu 41. punktu.
90      Saskaņā ar ģenerāladvokāta R. Norkus izmantoto izteicienu secinājumos lietā Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 70. punkts).
91      Ja neizpildīšanas klauzula ir piemērojama prasībām, ko cēlušas Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā minētās personas un vienības, izvirzītais mērķis ir arī neļaut šādām personām saņemt kompensāciju par to pasākumu negatīvajām sekām, kas noteikti attiecībā uz šīm personām (skat. pēc analoģijas ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, 50. punkts)).
92      Tiesa tobrīd lēma par Regulu Nr. 833/2014 redakcijā ar grozījumiem, kas veikti ar Regulu Nr. 1290/2014 (skat. šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi).
93      Spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 150. punkts).
94      2017. gada 28. marta spriedumā Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) prasītāja pamatlietā bija vienība, uz kuru konkrēti attiecās daļa ierobežojošo pasākumu, kas ieviesti ar Regulu Nr. 833/2014, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1290/2014, un uz kuru attiecās šīs regulas 11. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas joma.
95      Skat. spriedumu, 2021. gada 11. novembris, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
96      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta R. Norkus secinājumus lietā Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 61. un nākamie panti).
97      Skat. spriedumus, 2025. gada 13. marts, Shuvalov/Padome (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 78. punkts) un 2026. gada 5. februāris, VEB.RF/Padome (C 572/24 P, EU:C:2026:74, 138. punkts).
98      Jāatgādina, ka Beļģijas iestādes attiecīgās preces kvalificēja par “divējāda lietojuma precēm” Regulas Nr. 428/2009 izpratnē (skat. šo secinājumu 7. punktu).
99      Ir taisnība, ka līgums tika noslēgts 2015. gadā, kad divējāda lietojuma preču pārdošanas un eksporta aizliegums jau bija spēkā. Tomēr grozītās Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punktā neapmierināšana nav attiecināta tikai uz prasība, kas saistītas ar līgumiem, kuri jau pastāv datumā, kad regula stājās spēkā, un tas, protams, vairāk aizsargā Savienības saimnieciskās darbības subjekta intereses.