62023TJ1093_RES
Lieta T‑1093/23
AH
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2025. gada 22. janvāra spriedums
Civildienests – Līgumdarbinieki – Darba samaksa – Ekspatriācijas pabalsts – Ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas atteikums – Piecu gadu pārskata perioda aprēķināšana – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Atbildība
Ierēdņi – Darba samaksa – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Pastāvīgā dzīvesvieta ārpus dienesta vietas dalībvalsts pārskata periodā – Piemērošana, ja starp ieinteresēto personu un dažādām iestādēm, kas atrodas dienesta vietā, noslēgti secīgi līgumi – Piešķirtā ekspatriācijas pabalsta saglabāšana
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 32.–34., 36.–42., 44.–47. punktu)
Ierēdņu celta prasība – Neierobežota kompetence – Strīdi, kas saistīti ar finansēm Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē – Jēdziens – Prasība ar nolūku saņemt ekspatriācijas pabalsta izmaksu ar atpakaļejošu datumu – Iekļaušana
(Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
(skat. 50.–53. punktu)
Rezumējums
Izskatot līgumdarbinieka AH prasību, Vispārējā tiesa, lemjot paplašinātā sastāvā, atceļ Eiropas Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību biroja (PMO) lēmumu par atteikumu piešķirt AH ekspatriācijas pabalstu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa precizē, kādos apstākļos jāpiešķir līgumdarbinieku tiesības uz ekspatriācijas pabalstu.
Prasītājs, Itālijas pilsonis, kurš kopš 2017. gada maija dzīvo Briselē, tika pieņemts darbā kā līgumdarbinieks Reģionu komitejā uz laikposmu no 2022. gada 1. oktobra līdz 2023. gada 30. septembrim. Reģionu komiteja, līdz ar dienesta attiecību uzsākšanu nosakot viņa finansiālās tiesības, piešķīra viņam ekspatriācijas pabalstu, kas paredzēts Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 69. pantā un aprēķināts atbilstoši šo Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktam.
Tā kā prasītājs tika pieņemts darbā līgumdarbinieka amatā Padomes Ģenerālsekretariātā (PĢS), savus pienākumus Reģionu komitejā viņš beidza pildīt 2023. gada 31. janvārī. Nākamajā dienā viņš uzsāka dienesta attiecības PĢS.
Saistībā ar šo pēdējo minēto dienesta attiecību uzsākšanu PMO paziņoja viņam par apstrīdēto lēmumu, atbilstoši kuram viņam nebija tiesību uz ekspatriācijas pabalsta piešķiršanu, jo, pirmkārt, viņa pieņemšana darbā PĢS esot jauna dienesta attiecību uzsākšana. Otrkārt, viņš strādāja un dzīvoja Beļģijā visu šo tiesību nosakošo piecu gadu pārskata periodu, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā un tika noteikts no 2017. gada 1. augusta līdz 2022. gada 31. jūlijam, proti, pieci gadi, kas beidzas sešus mēnešus pirms 2023. gada 1. februāra, kad PĢS prasītāju pieņēma darbā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa norāda, ka ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un neērtības, kas, stājoties darbā Savienībā, rodas ierēdņiem un darbiniekiem, kuri šī iemesla dēļ ir spiesti mainīt dzīvesvietu no savas valsts uz darba vietas valsti un integrēties jaunā vidē.
Šajā gadījumā prasītāja situācija, kāda tā bija brīdī, kad viņš uzsāka dienesta attiecības Reģionu komitejā, nebija mainījusies brīdī, kad viņš stājās darbā PĢS. Tas pats attiecas uz izmaksām un neērtībām, ko paredzēts kompensēt ar ekspatriācijas pabalstu. Tādējādi starp līgumu, kas noslēgts ar Reģionu komiteju, un līgumu, kas noslēgts ar PĢS, pārtraukuma laikā nav bijis. Turklāt, tā kā Reģionu komiteja un PĢS atrodas Beļģijā, darba vietas maiņa nav izraisījusi dienesta vietas valsts maiņu.
Šajā ziņā pārtraukuma laikā neesamība starp līgumiem, kurus prasītājs secīgi noslēdzis ar Reģionu komiteju un PĢS, kā arī tas, ka viņš nebija mainījis dienesta vietas valsti, ļauj secināt, ka, lai gan notika darba devēja maiņa, šajā gadījumā pastāvēja turpinātība starp prasītāja līgumiem, kas pamato viņa tiesību uz ekspatriācijas pabalsta, kurš noteikts, viņam uzsākot dienesta attiecības Reģionu komitejā, pagarināšanu.
Tādējādi Vispārējā uzskata, ka PMO ar atteikumu piešķirt prasītājam tiesības uz ekspatriācijas pabalstu saistībā ar viņa pieņemšanu darbā PĢS ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu attiecībā uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta interpretāciju.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa atgādina, ka strīdos, kas saistīti ar finansēm, neierobežota kompetence, kas Vispārējai tiesai ir saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro daļu, piešķir tai uzdevumu tās izskatāmajās lietās rast visaptverošu risinājumu, t.i., spriest par visām darbinieka tiesībām un pienākumiem, izņemot gadījumus, kad attiecīgajai iestādei tiek uzdota šādas sprieduma daļas izpilde, kas veicama, ievērojot tās noteiktos konkrētos nosacījumus un šai tiesai īstenojot kontroli.
“Strīdi, kas saistīti ar finansēm” minētās tiesību normas izpratnē ir ne tikai prasības par atbildību, ko darbinieki ceļ pret kādu iestādi, bet arī visas prasības, kas ir vērstas uz to, lai iestāde darbiniekam izmaksātu summu, kuru viņš uzskata par tādu, uz ko viņam ir tiesības saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai kādu citu to darba attiecības regulējošu tiesību aktu. Tādējādi attiecīgajā gadījumā Savienības tiesai jāpiespriež iestādei veikt noteiktas summas maksājumu, uz kuru prasītājam ir tiesības saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai citu tiesību aktu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa secina, ka prasītājam ir tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, sākot no 2023. gada 1. februāra, proti, datuma, kad PĢS prasītāju pieņēma darbā.