62007CC0260
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 4. septembrī (
1
)
Lieta C-260/07
Pedro IV Servicios SL
pret
Total España SA
“Konkurence — Aizliegtas vienošanās — EKL 81. pants — Degvielas un degmaisījumu ekskluzīvās piegādes nolīgums — Atbrīvojums — Regula (EEK) Nr. 1984/83 — 12. panta 2. punkts — Regula (EEK) Nr. 2790/1999 — 4. panta a) punkts un 5. panta a) punkts — Ekskluzivitātes periods — Mazumtirdzniecības cenas noteikšana”
I — Ievads
1.
Trīs gadu laikā šī ir jau trešā lieta, kurā Tiesai iesniedz prejudiciālus jautājumus par degvielas uzpildes staciju nolīgumiem, kas noslēgti starp naftas uzņēmumu un vienu no tā izplatītājiem Spānijas tirgū (
2
).
2.
Abas iepriekšējās lietas būtībā attiecās uz to, kā, ņemot vērā Kopienu tiesību normas konkurences jomā, juridiski kvalificēt līgumiskās attiecības, kas nodibinātas starp naftas uzņēmumu un attiecīgajiem degvielas uzpildes staciju īpašniekiem (
3
).
3.
Savukārt šajā lietā uzdotie jautājumi attiecas tikai uz to, vai tādiem nolīgumiem kā tie, kurus izskata pamata lietā, var piemērot kategoriju atbrīvojuma režīmus, kas attiecīgi un secīgi bija paredzēti Komisijas 1983. gada 22. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1984/83 par Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu dažām ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu kategorijām (
4
) un Komisijas Regulā (EK) Nr. 2790/1999 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (
5
). Iesniedzējtiesa būtībā jautā, kā interpretēt Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktu un Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktu, kas vertikālus ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumus ar dažiem nosacījumiem ļauj slēgt uz laika posmu, kas pārsniedz to, ko minētās regulas principā nosaka, lai varētu saņemt kategoriju atbrīvojumu.
II — Atbilstošās tiesību normas
4.
Ar Regulu Nr. 1984/83 no EEK līguma 85. panta 1. punkta (jaunajā redakcijā — EK līguma 85. panta 1. punkts, tad pēc grozījumiem — EKL 81. panta 1. punkts) piemērošanas jomas tiek izslēgtas noteiktas ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu kategorijas un saskaņotas darbības, kas parasti atbilst minētā panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo tās kopumā palīdz uzlabot attiecīgo produktu izplatīšanu.
5.
Saskaņā ar minētās regulas 3. panta d) punktu šis atbrīvojums nav piemērojams, ja nolīgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku vai arī uz termiņu, kas ilgāks par pieciem gadiem.
6.
Regulas Nr. 1984/83 10.–13. pantā ir iekļauti īpaši noteikumi par degvielas uzpildes staciju nolīgumiem.
7.
Minētās regulas 10. pantā ir noteikts:
“Atbilstoši Līguma 85. panta 3. punktam un šīs regulas 11.–13. pantā iekļautajiem nosacījumiem tiek atzīts, ka minētā Līguma 85. panta 1. punkts nav piemērojams nolīgumiem, kuros piedalās tikai divi uzņēmumi un kuros viena puse, kas ir pārdevējs, vienojas ar otru pusi, piegādātāju, ka, saņemot īpašas ekonomiskas vai finansiālas priekšrocības, tas preces pirks tikai no piegādātāja, ar piegādātāju saistīta uzņēmuma vai cita uzņēmuma, ko piegādātājs ir pilnvarojis savu preču izplatīšanai, lai pēc tam nolīgumā norādītajā degvielas uzpildes stacijā pārdotu motorizētiem transportlīdzekļiem paredzētu degvielu uz naftas produktu bāzes vai motorizētiem transportlīdzekļiem paredzētu degvielu un degmaisījumu uz naftas produktu bāzes, kas ir norādīts nolīgumā.” [Neoficiāls tulkojums]
8.
Minētās regulas 11. pantā ir noteikts:
“Papildus 10. pantā paredzētajam pienākumam pārdevējam nevar uzlikt nevienu citu konkurences ierobežojumu kā tikai:
a)
pienākumu nepārdot nolīgumā norādītajā degvielas uzpildes stacijā degvielu motorizētiem transportlīdzekļiem vai degmaisījumus, ko piegādājuši citi uzņēmumi;
b)
pienākumu nolīgumā norādītajā degvielas uzpildes stacijā neizmantot smērvielas vai saistītus naftas produktus, ko piedāvā citi uzņēmumi, ja piegādātājs vai ar to saistīts uzņēmums pārdevējam ir nodevis vai finansējis eļļas savākšanas aprīkojumu vai citas motorizētu transportlīdzekļu eļļošanas iekārtas;
c)
pienākumu citu uzņēmumu piegādātās preces degvielas uzpildes stacijas iekšpusē un ārpusē reklamēt samērīgi ar to daļu, kādu šīs preces veido degvielas uzpildes stacijas kopējā apgrozījumā;
d)
pienākumu tā īpašumā esošas vai piegādātāja vai ar to saistīta uzņēmuma finansētas naftas produktu glabāšanas vai izplatīšanas iekārtas apkalpot tikai piegādātājam vai tā izraudzītam uzņēmumam.”
9.
Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punktā ir uzskaitītas klauzulas un līgumsaistības, kuru dēļ nevar piemērot minētās regulas 10. pantu, un minētā 1. punkta c) apakšpunktā starp tām ir paredzēts nosacījums, ka nolīgumu nevar slēgt uz nenoteiktu laiku vai arī uz termiņu, kas ilgāks par desmit gadiem.
10.
Tomēr, atkāpjoties no Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punkta c) apakšpunkta, šī panta 2. punktā ir noteikts, ka tad, ja nolīgums attiecas uz degvielas uzpildes staciju, kuru piegādātājs, pamatojoties uz nomas līgumu vai arī citām tiesiskām vai faktiskām lietošanas attiecībām, ir nodevis pārdevēja rīcībā, pārdevējam var uzlikt šajā sadaļā minētās ekskluzīvās tirdzniecības pienākumus un konkurences aizliegumus visā laika posmā, kurā tas pārvalda degvielas uzpildes staciju.
11.
Šīs pašas regulas 13. pantā ir noteikts, ka tās 2. panta 1. un 3. punktu, 3. panta a) un b) punktu, 4. un 5. pantu pēc analoģijas piemēro degvielas uzpildes staciju nolīgumiem.
12.
Minētās regulas preambulas trīspadsmitajā apsvērumā ir teikts, ka:
“[..] šos nolīgumus parasti raksturo tas, ka, no vienas puses, piegādātājs pārdevējam piešķir īpaši nozīmīgas ekonomiskas vai finansiālas priekšrocības, maksājot neatmaksājamas naudas summas, piešķirot vai sagādājot aizdevumus ar izdevīgiem nosacījumiem, piešķirot zemi vai telpas [..] degvielas uzpildes stacijas pārvaldībai, nododot tā rīcībā tehniskās iekārtas vai citu aprīkojumu vai veicot citus ieguldījumus par labu pārdevējam, un ka, no otras puses, pārdevējs pret piegādātāju uzņemas ilgtermiņa ekskluzīvās tirdzniecības pienākumu, ko parasti papildina konkurences aizliegums.”
13.
Regulu Nr. 1984/83, kuras darbības laiks ar Komisijas 1997. gada 30. jūlija Regulu (EK) Nr. 1582/97 (
6
) tika pagarināts līdz, atcēla ar Regulu Nr. 2790/1999, kura stājās spēkā .
14.
Regulas Nr. 2790/1999 4. panta a) punktā ir paredzēts, ka atbrīvojumu no EKL 81. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma nepiemēro vertikāliem nolīgumiem, kuru mērķis tieši vai netieši, atsevišķi vai kopā ar citiem faktoriem, ko kontrolē puses, ir “ierobežot pircēja iespēju noteikt savu pārdošanas cenu, neierobežojot piegādātāja iespēju noteikt maksimālo pārdošanas cenu vai ieteikt pārdošanas cenu, ar noteikumu, ka tie neievieš noteiktu vai minimālo pārdošanas cenu jebkuras puses spiediena vai pamudinājuma rezultātā”.
15.
Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktā ir noteikts, ka tās 2. pantā paredzētais atbrīvojums nav piemērojams jebkādām tiešām vai netiešām pret konkurenci vērstām saistībām, kuru ilgums ir nenoteikts vai pārsniedz piecus gadus. Pret konkurenci vērstas saistības, kas ir automātiski atjaunojamas pēc piecu vai vairāk gadu perioda, ir uzskatāmas par noslēgtām un nenoteiktu laiku. Taču šajā noteikumā ir precizēts, ka šis piecu gadu termiņa ierobežojums nav piemērojams gadījumos, kad pircējs pārdod līguma preces vai pakalpojumus no telpām un zemes, kas pieder piegādātājam vai ko piegādātājs nomā no trešās personas, kas nav saistīta ar pircēju, ar noteikumu, ka pret konkurenci vērsto saistību ilgums nepārsniedz laika periodu, kurā pircējs aizņem telpas un zemi.
16.
Atbilstoši Regulas Nr. 2790/1999 12. pantam aizliegumu, kas noteikts EKL 81. panta 1. punktā, nepiemēro periodā no 2000. gada 1. jūnija līdz attiecībā uz nolīgumiem, kas ir spēkā un kas neatbilst šajā regulā noteiktā atbrīvojuma nosacījumiem, bet atbilst atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumiem, kas cita starpā noteikti Regulā Nr. 1984/83.
III — Pamata prāva, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
17.
No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka 1989. gada 26. oktobrī sabiedrība Pedro IV Servicios SL (turpmāk tekstā — “Pedro IV”) un sabiedrība Total España SA (turpmāk tekstā — “Total”) noslēdza kompleksu nolīgumu, kas ietvēra četrus savstarpēji saistītus nolīgumus.
18.
Atbilstoši pirmajam nolīgumam sabiedrība Pedro IV sabiedrībai Total piešķīra tiesības in rem, sauktas “platības tiesības”, uz sev piederošu zemesgabalu. Šis nolīgums sabiedrībai Total ļauj uz minētā zemesgabala būvēt ēku, maksājot par to atlīdzību zemesgabala piešķīrējam. Šīs atlīdzības lielumu noteica ESP 250000 mēnesī (jeb nedaudz vairāk kā EUR 1500), kas jāmaksā 20 gadus. Pēc šī 20 gadu perioda degvielas uzpildes stacija, ko uzbūvējusi sabiedrība Total, kļūs par sabiedrības Pedro IV īpašumu. Sabiedrība Total ir uzņēmusies saistības degvielas uzpildes staciju degvielas pārdošanai uzbūvēt divarpus gadu laikā, un 20 gadu termiņš sākas tad, kad degvielas uzpildes stacija sāk strādāt. Puses ir vienojušās, ka platības tiesības bez zemesgabala īpašnieka piekrišanas nevar cedēt.
19.
Otrais nolīgums ir nomas līgums par degvielas uzpildes staciju, kuru paredzēts uzbūvēt, un atbilstoši šim nolīgumam sabiedrība Total sabiedrībai Pedro IV ir cedējusi degvielas uzpildes stacijas izmantošanas un lietošanas tiesības uz viena gada termiņu, kas pagarināms ik pēc mēneša. Tomēr iznomātājam ir pienākums piešķirt šo pagarinājumu visa tā perioda laikā, kurā ir spēkā ekskluzīvās apgādes nolīgums, ko tas arī uzņemas noslēgt ar sabiedrību, kura nomā degvielas uzpildes staciju. Katrā ziņā nomas līgums beidzas vienlaikus ar platības tiesībām, kas piešķirtas iznomātājam. Mēneša nomas maksa, kas jāmaksā sabiedrībai Pedro IV, ir ESP 600000 (jeb EUR 3600).
20.
Atbilstoši trešajam nolīgumam sabiedrība Pedro IV no brīža, kad tai nodota degvielas uzpildes stacija, ir uzņēmusies saistības to pārvaldīt, saņemot piegādes ekskluzīvā kārtā no sabiedrības Total un lietojot tās tēlu, krāsas, preču zīmi un emblēmu. Ekskluzīvās tirdzniecības nolīgums ir noslēgts uz 20 gadiem, un piegādes notiek saskaņā ar neatsaucamas pārdošanas principu, proti, degviela izplatītāja īpašumā nonāk brīdī, kad piegādātājs to nodod tā rīcībā degvielas uzpildes stacijā, bet pircējs uzņemas saistības to pārdot savā vārdā un uzņemoties risku. Par to sabiedrībai Total jāmaksā sabiedrībai Pedro IV ikmēneša summa ESP 350000 (apmēram EUR 2100) apmērā. Turklāt sabiedrība Total uzņemas izplatītāju informēt par ieteicamām mazumtirdzniecības cenām un garantēt to konkurētspēju atkarībā no cenām, ko labticīgi piedāvā citi konkurenti attiecīgajā reģionā. Sabiedrība Total arī uzņemas pārdevējam piegādātās degvielas cenu noteikt tā, lai tam būtu visizdevīgākie nosacījumi, par kuriem tā vienojas ar citām degvielas uzpildes stacijām, ko varētu izveidot Barselonā (Spānija), taču šī cena nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt vidējo cenu, kuru nosaka citi nozīmīgi tirgus piegādātāji, kas veic darbību Barselonā.
21.
Tā kā pamata lietas dalībnieki ir vienojušies arī par to, ka tie savstarpēji kompensēs summas, kuras tiem vienam otram jāmaksā saskaņā ar pirmajiem trīs iepriekš minētajiem nolīgumiem, no tā izriet, ka nevienai no abām pusēm otrai pusei nekas nav jāmaksā, jo abas summas attiecīgi ir ESP 600000.
22.
Visbeidzot, ar ceturto nolīgumu sabiedrība Total sabiedrībai Pedro IV piešķīra hipotekāro aizdevumu ESP 30000000 (apmēram EUR 180300) apmērā, bet pēdējā kā hipotekāru nodrošinājumu uz 20 gadiem ieķīlāja savu zemesgabalu ar nosacījumu, ka tiks uzbūvēta degvielas uzpildes stacija.
23.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pēc šo četru nolīgumu noslēgšanas uz sabiedrībai Pedro IV piederošā zemesgabala tiešām tika uzbūvēta degvielas uzpildes stacija un sabiedrība Total ekskluzīvā kārtā tai veica piegādes vismaz līdz datumam, kurā tika pieņemts lēmums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu.
24.
Sabiedrība Pedro IV 2004. gada decembrī Juzgado de lo Mercantil de Barcelona (Barselonas Komerctiesa) pamata prāvā cēla prasību par visu juridisko attiecību, ko veidoja četri iepriekš minētie nolīgumi, anulēšanu. Lai pamatotu savu prasību, sabiedrība Pedro IV apgalvoja, ka, no vienas puses, minētajos nolīgumos ir iekļautas klauzulas, kas nopietni ierobežo konkurenci, proti, pārmērīgi garš termiņš, kurš pārsniedz maksimālo termiņu, kas Kopienu tiesībās ir atļauts ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem, un ka, no otras puses, trešajā no šiem nolīgumiem ir paredzēta mazumtirdzniecības cenas netieša noteikšana, kura ir aizliegta saskaņā ar EKL 85. pantu un kurai nevar piemērot ne kategoriju atbrīvojumu, kas paredzēts Regulā Nr. 1984/83, ne vēlāk arī atbrīvojumu, kas paredzēts Regulā Nr. 2790/1999.
25.
Tā kā pirmajā instancē šī prasība tika pilnībā noraidīta, sabiedrība Pedro IV iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
26.
Tā kā Audiencia Provincial de Barcelona bija šaubas par Regulas Nr. 1984/83 un Regulas Nr. 2790/1999 noteikumu interpretāciju, tā nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 1984/83] 12. panta 2. punkts, kurā noteikts, ka, “atkāpjoties no 1. punkta c) apakšpunkta, tad, ja nolīgums attiecas uz degvielas uzpildes staciju, kuru piegādātājs, pamatojoties uz nomas līgumu vai arī citām tiesiskām vai faktiskām lietošanas attiecībām, ir nodevis pārdevēja rīcībā, pārdevējam var uzlikt šajā sadaļā minētos ekskluzīvās tirdzniecības pienākumus un konkurences aizliegumus visā laika posmā, kurā tas pārvalda degvielas uzpildes staciju”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz gadījumu, kurā piegādātājs sākotnēji ir zemesgabala un iekārtu īpašnieks, vai arī, tieši otrādi, degvielas uzpildes stacijas nomas pieminēšana nozīmē, ka runa ir par gadījumu, kad piegādātāja īpašumtiesības attiecas tikai un vienīgi uz degvielas uzpildes staciju tā, ka tas to var nodot nomā zemesgabala īpašniekam un tam nav jāievēro laika ierobežojumi, kuri minētajā regulā noteikti ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem?
2)
Vai tad, ja šajā lietā būtu piemērojama [Regula Nr. 2790/1999], tās 5. pants, saskaņā ar kuru atbrīvojumu nepiemēro, ja ekskluzīvās tirdzniecības nolīguma termiņš pārsniedz piecus gadus, lai arī šis “piecu gadu termiņa ierobežojums nav piemērojams gadījumos, kad pircējs pārdod līguma preces vai pakalpojumus no telpām un zemes, kas pieder piegādātājam vai ko piegādātājs nomā no trešās personas, kas nav saistīta ar pircēju, ar noteikumu, ka pret konkurenci vērsto saistību ilgums nepārsniedz laika periodu, uz kādu pircējs aizņem telpas un zemi”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, kad tajā pieminēta noma, attiecas uz gadījumu, kurā piegādātājs sākotnēji ir zemesgabala un iekārtu īpašnieks, vai arī, tieši otrādi, degvielas uzpildes stacijas nomas pieminēšana nozīmē, ka runa ir par gadījumu, kad piegādātāja īpašumtiesības attiecas tikai un vienīgi uz degvielas uzpildes staciju tā, ka tas to var nodot nomā zemesgabala īpašniekam un tam nav jāievēro laika ierobežojumi, kuri minētajā regulā noteikti ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem?
3)
Vai EKL 81. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā aizliegti nolīgumi, ar kuriem netieši tiek noteiktas iepirkuma vai pārdošanas cenas, un [Regulas Nr. 1984/83] preambulas astotais apsvērums, kurā precizēts, ka “citiem konkurenci ierobežojošiem noteikumiem un it īpaši tiem, kas ierobežo pārdevēja brīvību noteikt pārdošanas cenas vai nosacījumus vai izvēlēties klientus, šajā regulā paredzēto atbrīvojumu nevar piemērot”, starp pārējiem konkurences ierobežojumiem, kas atļauti tās 11. pantā, neminot nolīgumus, ar kuriem tiek noteikta mazumtirdzniecības cena, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas attiecas uz jebkuru klauzulu, kas ierobežo pārdevēja brīvību noteikt mazumtirdzniecības cenu, piemēram, uz tādu klauzulu, kas piegādātājam ļauj noteikt degvielas uzpildes stacijas pārvaldītāja izplatīšanas uzcenojumu, nosakot pārdevējam piegādātās degvielas cenu tā, lai tam būtu visizdevīgākie nosacījumi, par kuriem tas vienojas ar citām degvielas uzpildes stacijām, ko varētu izveidot Barselonā, taču tā, lai šī cena nekādā gadījumā nepārsniegtu vidējo cenu, kuru nosaka citi nozīmīgi tirgus piegādātāji, un pievienojot minimālo uzcenojumu, ko tas uzskata par piemērotu, lai tādējādi iegūtu mazumtirdzniecības cenu, kuru piegādātājs nevis nepārprotami nosaka, bet gan iesaka piemērot?
4)
Vai EKL 81. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā aizliegti nolīgumi, ar kuriem netieši tiek noteiktas iepirkuma vai pārdošanas cenas, un [Regulas Nr. 2790/1999] 4. panta a) punkts, kurā starp īpaši smagiem konkurences ierobežojumiem ir ietverti nolīgumi, ar kuriem tiek noteikta pārdošanas cena, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz jebkuru klauzulu, kas ierobežo pārdevēja brīvību noteikt mazumtirdzniecības cenu, piemēram, uz tādu klauzulu, kas piegādātājam ļauj noteikt degvielas uzpildes stacijas pārvaldītāja izplatīšanas uzcenojumu, nosakot pārdevējam piegādātās degvielas cenu tā, lai tam būtu visizdevīgākie nosacījumi, par kuriem tas vienojas ar citām degvielas uzpildes stacijām, ko varētu izveidot Barselonā, taču tā, lai šī cena nekādā gadījumā nepārsniegtu vidējo cenu, kuru nosaka citi nozīmīgi tirgus piegādātāji, un pievienojot minimālo uzcenojumu, ko tas uzskata par piemērotu, lai tādējādi iegūtu mazumtirdzniecības cenu, kuru piegādātājs nevis nepārprotami nosaka, bet gan iesaka piemērot?”
27.
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu sabiedrība Pedro IV, sabiedrība Total, Spānijas valdība, kā arī Eiropas Kopienu Komisija iesniedza rakstiskus apsvērumus. Tiesas sēdē, kas notika 2008. gada 26. jūnijā, tika uzklausīti arī to mutvārdu paskaidrojumi.
IV — Analīze
A — Par pieņemamību
28.
Sabiedrība Total izvirza trīs iebildumus pret prejudiciālo jautājumu pieņemamību, norādot, pirmkārt, ka iesniedzējtiesas veiktais faktiskā un juridiskā konteksta izklāsts ir nepilnīgs, otrkārt, ka atbildes uz uzdotajiem jautājumiem var nepārprotami secināt no Kopienas un Spānijas judikatūras un, treškārt, ka uzdotie jautājumi nav atbilstoši tam, kas vajadzīgs, lai izšķirtu pamata prāvu.
29.
Turklāt Spānijas valdība uzskata, ka, ņemot vērā to, ka Regulu Nr. 1984/83 un Regulu Nr. 2790/1999 nevarētu piemērot vienlaikus, divi no uzdotajiem jautājumiem, proti, kā tika paskaidrots tiesas sēdē, tie, kas attiecas uz Regulas Nr. 1984/83 interpretāciju, būtu jāatzīst par nepieņemamiem, jo tie ir hipotētiski.
30.
Manuprāt, iebildumus, kas izvirzīti pret iesniegto prejudiciālo jautājumu pieņemamību, nevar pieņemt.
31.
Pirmkārt, kā nepieņemams jānoraida sabiedrības Total apgalvojums, ka Kopienas un valsts judikatūra sniedzot skaidru atbildi uz uzdotajiem jautājumiem. Pat ja pieņemtu — ja runa ir par Tiesas judikatūru, kas šajā lietā ir vienīgā atbilstīgā —, ka šāds apgalvojums ir pareizs, tas tomēr nenozīmētu, ka Tiesai prejudiciālie jautājumi būtu jāatzīst par nepieņemamiem, bet tikai ļautu saskaņā ar Reglamenta 104. panta 3. punktā paredzēto procedūru attiecīgā gadījumā izdot motivētu rīkojumu. Katrā ziņā ne iepriekš minētais spriedums lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, ne iepriekš minētā lieta CEPSA neattiecas uz Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta un/vai Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punkta interpretāciju (
7
).
32.
Tālāk attiecībā uz abiem pārējiem sabiedrības Total izvirzītajiem iemesliem jānorāda, ka, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts EK līguma 177. pantā (jaunajā redakcijā — EKL 234. pants), tikai valsts tiesa, kurai ir nodots strīds un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā ierosinātās lietas īpašās pazīmes, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību (
8
).
33.
Tā kā valsts tiesu uzdotie jautājumi ir saistīti ar kādas Kopienu tiesību normas interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem lēmums, ja vien nav acīmredzams, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu patiesībā ir vērsts uz to, lai Tiesa sniegtu atbildi uz hipotētisku tiesību strīdu vai sniegtu atzinumu par vispārīgu vai hipotētisku jautājumu, ja pieprasītai Kopienu tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar realitāti vai tiesību strīda priekšmetu, vai arī ja Tiesas rīcībā nav informācijas par faktiskiem vai tiesiskiem apstākļiem, kas ir nepieciešama, lai uz uzdotajiem jautājumiem sniegtu lietderīgu atbildi (
9
).
34.
Šajā sakarā ir arī jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tad, ja valsts tiesai rodas nepieciešamība lūgt kādas Kopienu tiesību normas interpretāciju, tai ir jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais tiesiskais regulējums, ar kuru ir saistīts tās uzdotais jautājums, vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, ar kuriem ir pamatots minētais jautājums (
10
). Lai gan pamatojuma prasības, kas jāievēro valsts tiesai, var mainīties atkarībā no daudziem faktoriem, tās it īpaši jāievēro noteiktās jomās — piemēram, konkurences jomā —, ko raksturo sarežģītas faktisko un juridisko apstākļu situācijas (
11
).
35.
Turklāt informācijai, kas iekļauta iesniedzējtiesas lēmumos, ir jādod iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī attiecīgajām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam, bet Tiesai ir jānodrošina, lai šī iespēja tiktu sniegta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajam pantam ieinteresētajām personām tiek darīti zināmi tikai lēmumi par prejudiciālu jautājumu uzdošanu (
12
).
36.
Šajā lietā tiešām ir tā, kā sabiedrība Total norāda, pamatojot savu iebildumu, ka iesniedzējtiesas veiktais faktiskā un juridiskā konteksta izklāsts ir nepilnīgs, ka tajā nekas nav teikts par dažiem apstākļiem, kas attiecas uz pamata prāvu, piemēram, par sabiedrības Pedro IV piešķirto platības tiesību juridisko raksturu vai par sabiedrības Total tirgus daļu degvielu un degmaisījumu izplatīšanas tirgū Spānijā.
37.
Tomēr lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir pietiekami precīzi izskaidrotas līgumiskās attiecības, kas nodibinātas starp pamata prāvas dalībniekiem, un Tiesa tādēļ var sniegt lietderīgu atbildi uz lūgumu par Kopienu tiesību normu interpretāciju. Turklāt no sabiedrības Total rakstveida apsvērumiem un citu ieinteresēto personu rakstveida apsvērumiem izriet, ka informācija, kas ir iekļauta lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, tām ir ļāvusi lietderīgā veidā sagatavot nostāju par minētajiem jautājumiem.
38.
Attiecībā uz iebildumu, ka uzdotie jautājumi nav atbilstoši tam, kas vajadzīgs, lai izšķirtu pamata prāvu, sabiedrībai Total, protams, var piekrist, ka tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa Tiesai jautā tikai par Regulas Nr. 1984/83 un Regulas Nr. 2790/1999 noteikumu interpretāciju, iepriekš nepārbaudījusi EK līguma 85. panta 1. punkta piemērojamību starp sabiedrību Pedro IV un sabiedrību Total noslēgto nolīgumu kopumam, katrā ziņā nevar uzskatīt, ka atbildes, ko Tiesa sniegs uz uzdotajiem jautājumiem, pilnīgi noteikti ļaus iesniedzējtiesai galīgā veidā izšķirt pamata prāvu.
39.
Tomēr papildus tam, ka tieši valsts tiesai jānovērtē Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība, kā atgādināts šo secinājumu 32. punktā minētajā judikatūrā, es nedomāju, ka prejudiciāla jautājuma pieņemamību varētu saistīt ar apstākli, ka Tiesas sniegtajai atbildei ir visos iespējamos gadījumos jādod attiecīgajai valsts tiesai iespēja izšķirt tai iesniegto strīdu. Ja tā būtu, tad prejudiciālo jautājumu pieņemamība būtu atkarīga tikai no atbildes, ko Tiesa uz tiem sniegtu pēc būtības.
40.
Savukārt pieņemamības izskatīšanas stadijā ir jāpārbauda, vai nav tā, ka neatkarīgi no tā, kādu atbildi Tiesa sniegtu uz noteiktu prejudiciālu jautājumu, šai atbildei nepārprotami nebūtu nekādas ietekmes uz pamata prāvas izšķiršanu, jo šādā gadījumā pieprasītā Kopienu tiesību normas interpretācija nebūtu saistīta ar to, kas objektīvi nepieciešams lēmumam, kurš jāpieņem attiecīgai valsts tiesai (
13
). Taču tā noteikti nav attiecībā uz atbildēm, kas jāsniedz uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.
41.
Visbeidzot, arī Spānijas valdības izvirzītais iebildums attiecībā uz abu jautājumu, kuri attiecas uz Regulas Nr. 1984/83 interpretāciju, it kā hipotētisko raksturu ir jānoraida. Lai gan kategoriju atbrīvojuma režīmu, kas bija izveidots ar minēto regulu, atcēla ar Regulu Nr. 2790/1999, tas nekādā veidā neietekmē to, ka Regula Nr. 1984/83 bija pilnībā piemērojama līdz 2000. gada 31. maijam un pārejas laikā to līdz turpināja piemērot nolīgumiem, kas jau bija spēkā un atbilda minētajā regulā paredzētajiem atbrīvojuma nosacījumiem, pat ja tie neatbilda Regulas Nr. 2790/1999 nosacījumiem (
14
). Tā kā nolīgumi, ko izskata pamata lietā, tika noslēgti 1989. gadā, proti, tad, kad bija spēkā Regula Nr. 1984/83, un uz 20 gadu termiņu — kas saskaņā ar nolīgumiem sākās tikai no brīža, kad attiecīgā degvielas uzpildes stacija sāka strādāt, jeb, kā šķiet, 1991. gadā —, no tā izriet, ka jautājumus par Regulas Nr. 1984/83 interpretāciju nevar kvalificēt kā hipotētiskus; pieprasītā interpretācija ir pilnībā atbilstoša tam pamata prāvā izskatāmo nolīgumu darbības laika posmam, kas pastāvēja pirms Regulā Nr. 2790/1999 paredzētā kategoriju atbrīvojuma režīma stāšanās spēkā un piemērošanas.
42.
Tāpēc iesaku Tiesai prejudiciālos jautājumus atzīt par pieņemamiem.
B — Par lietas būtību
1) Sākotnējās piezīmes
43.
Kā jau iepriekš norādīju ievaddaļā, šī lieta neattiecas uz to, kā, ņemot vērā Kopienu tiesību normas konkurences jomā, juridiski kvalificēt līgumiskās attiecības, kas nodibinātas starp Pedro IV un Total. Iesniedzējtiesa nekādā veidā neapšauba to, ka šīs attiecības jāuzskata par tādām, kas saista divus ekonomiski neatkarīgus uzņēmumus, un tātad par tādām, uz kurām attiecas jēdziens “nolīgumi uzņēmumu starpā” EK līguma 85. panta 1. punkta izpratnē.
44.
Savukārt, kā jau norādīju šo apsvērumu 38. punktā, nešķiet, ka iesniedzējtiesa būtu vispirms pārbaudījusi, vai situācijā, kāda ir pamata lietā, ir izpildīti visi EK līguma 85. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi, un tikai tad jautājusi Tiesai par to, kā interpretēt Regulu Nr. 1984/83 un Regulu Nr. 2790/1999, kas dažas vertikālu nolīgumu kategorijas ar noteiktiem nosacījumiem atbrīvo no minētajā pantā noteiktā aizlieguma.
45.
Lai gan no loģikas viedokļa šāda rīcība šķiet diezgan pārsteidzoša, to tomēr var saprast no praktiskā viedokļa un zināmā mērā no tādu apsvērumu viedokļa, kas saistīti ar procesuālo ekonomiju, jo tad, ja izrādīsies, ka atbrīvojuma regulas konkrētam nolīgumam ir piemērojamas, vairs nebūs jānosaka, vai šis nolīgums ir aizliegts saskaņā ar EK līguma 85. panta 1. punktu (
15
). Savukārt tad, ja kategoriju atbrīvojuma nosacījumi nav izpildīti, cerētā procesuālā ekonomija zūd. Šādā gadījumā pārbaude par EK līguma 85. panta 1. punkta piemērojamības nosacījumiem, protams, būs jāveic valsts tiesai.
46.
Tā kā Tiesai nejautā par to, kā Līguma 85. panta 1. punkts jāinterpretē attiecībā uz pamata lietā izskatāmo nolīgumu kopumu, tad Tiesa, manuprāt, varētu vai nu tikai atgādināt, ka tas, vai uz šāda veida nolīgumu attiecas minētajā pantā paredzētais aizliegums, ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, vai arī atkārtoti izklāstīt noteiktus vispārējus kritērijus, kuri judikatūrā izveidoti attiecībā uz ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu konkurenci ierobežojošā rakstura novērtēšanu un kuri iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā, izskatot pamata lietā noslēgtos nolīgumus (
16
). Taču, tā kā nav prejudiciāla jautājuma par šo aspektu, es nedomāju, ka Tiesai būtu iesniedzējtiesai jānorāda visi atbilstošie ekonomiskie un juridiskie apstākļi, kas tai ļautu pārbaudīt, vai pastāv rīcība, kuru aizliedz Līguma 85. panta 1. punkts (
17
).
47.
Pēc šīm piezīmēm ir jāizskata četri prejudiciālie jautājumi. Es uzskatu, ka, ņemot vērā to formulējumu un saturu, ir vietā analizēt kopā, no vienas puses, pirmo un otro jautājumu un, no otras puses, trešo un ceturto jautājumu.
2) Par pirmo un otro jautājumu
48.
Ar savu pirmo un otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādam ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumam attiecībā uz degvielām un degmaisījumiem, kāds noslēgts starp sabiedrību Pedro IV un sabiedrību Total, tā darbības ilguma dēļ var piemērot kategoriju atbrīvojuma režīmu, kas paredzēts Regulā Nr. 1984/83 un attiecīgā gadījumā arī Regulā Nr. 2790/1999.
a) Par Regulas Nr. 1984/83 interpretāciju
49.
Runājot par Regulu Nr. 1984/83, ir jāatgādina, ka cita starpā tā paredz EK līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem, kas noslēgti par naftas produktu pārdošanu degvielas uzpildes stacijās. Šie noteikumi, kas atšķiras no vispārējiem noteikumiem, kurus piemēro ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem, ir iekļauti Regulas Nr. 1984/83 10.–13. pantā. Minētās regulas 10. pants no Līguma 85. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma atbrīvo ekskluzīvās tirdzniecības pienākumu, ko pircējam noteicis uz naftas produktu bāzes ražotu degvielu un degmaisījumu piegādātājs, pretī sniedzot “īpašas ekonomiskas vai finansiālas priekšrocības”. Regulas Nr. 1984/83 11. pantā ir minēti pārējie konkurences ierobežojumi, ko pārdevējam var noteikt papildus tiem, kas minēti 10. pantā, tostarp pienākums “nepārdot nolīgumā norādītajā degvielas uzpildes stacijā degvielu motorizētiem transportlīdzekļiem vai degmaisījumus, ko piegādājuši citi uzņēmumi”. Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir norādīts, ka šīs pašas regulas 10. pants nav piemērojams, ja nolīgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku vai arī uz termiņu, kas ilgāks par desmit gadiem.
50.
Tomēr Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktā ir precizēts, ka gadījumā, ja “nolīgums attiecas uz degvielas uzpildes staciju, kuru piegādātājs, pamatojoties uz nomas līgumu vai arī citām tiesiskām vai faktiskām lietošanas attiecībām, ir nodevis pārdevēja rīcībā, tad, atkāpjoties no 1. punkta c) apakšpunkta, pārdevējam var uzlikt šajā sadaļā minētās ekskluzīvās pirkšanas pienākumus un konkurences aizliegumus visā laika posmā, kurā tas pārvalda degvielas uzpildes staciju”.
51.
Kā jau norādīju savos iepriekš minētajos secinājumos lietā CEPSA (
18
), Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais 10 gadu laika posms ir attaisnojams tad, ja piegādātāja piešķirtajām finansiālajām vai tirdzniecības priekšrocībām ir tik liela nozīme, ka tad, ja to nebūtu, attiecīgais degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājs diez vai spētu iekļūt degvielas tirdzniecības starpnieku pakalpojumu tirgū.
52.
To, ka Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktā ekskluzīvās tirdzniecības klauzulas darbības ilgumu ir atļauts izņēmuma kārtā pagarināt virs desmit gadiem, varētu attaisnot tikai tad, ja piegādātājs degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājam piešķir tādas finansiālās un tirdzniecības priekšrocības, kas ir vismaz tikpat nozīmīgas kā tās, kuras tas piešķīris, lai attiecīgajam nolīgumam varētu piemērot kategoriju atbrīvojumu uz desmit gadu laika posmu, kas paredzēts minētās regulas 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā.
53.
Šajā sakarā Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktā ir minēta tikai viena piegādātājam piešķirtā priekšrocība, proti, degvielas uzpildes stacijas nomas tiesību piešķiršana pārvaldītājam vai — pēc analoģijas — degvielas uzpildes stacijas tiesiskas vai faktiskas lietošanas tiesību piešķiršana pārvaldītājam.
54.
Manuprāt, nevar noliegt, ka šāda priekšrocība ir īpaši nozīmīga, pat ievērojama, jo tā faktiski nozīmē, ka izplatītājam tiek nodota “lietošanai gatava” degvielas uzpildes stacija, lai tas veiktu savu saimniecisko darbību. Citiem vārdiem, piegādātājs uztic izplatītājam vadīt pilnībā aprīkotu degvielas uzpildes staciju, kura tam pieder, un izplatītājam šajā ziņā nav jāveic nekādi ieguldījumi.
55.
Lasot Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta formulējumu, nerodas nekādas šaubas, ka šādas priekšrocības piešķiršana ir šī panta piemērošanas nosacījums.
56.
Nevar arī noliegt, ka piegādātājs degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājam varētu piešķirt papildu finansiālās un tirdzniecības priekšrocības, lai varētu panākt Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta piemērošanu. Šajā ziņā ir vietā atgādināt, ka pamata lietā sabiedrība Total sabiedrībai Pedro IV piešķīra hipotekāro aizdevumu par lielu summu un par tādu procentu likmi, kas — saskaņā ar sabiedrības Total paskaidrojumiem, ko tā sniedza pēc konkrēta jautājuma, kuru Tiesa šajā sakarā uzdeva, un kas tiesas sēdē netika apstrīdēti — bija zemāka par tobrīd piemēroto tirgus likmi. Tomēr šis apstāklis, kā arī citi apstākļi, kas attiecas uz šo aizdevumu, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
57.
Savukārt jautājums par to, vai, kā apgalvo sabiedrība Pedro IV un Komisija, Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktā paredzētais atbrīvojuma režīms ir jāsaista ar dubultu nosacījumu, ka piegādātājam jābūt gan degvielas uzpildes stacijas īpašniekam, gan īpašniekam zemesgabalam, uz kura tā uzbūvēta, nav tik skaidrs.
58.
Lai šo apgalvojumu pamatotu, Komisija atsaucas, no vienas puses, uz Regulas Nr. 1984/83 trīspadsmito apsvērumu, no kura tā secina minētās regulas garu, kā arī, no otras puses, uz Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktu, kas tagad nepārprotami noteic, ka minētajā pantā paredzētais potenciāli neierobežotais ekskluzīvo tiesību ilgums ir saistīts ar prasību, ka izplatītājam sava darbība jāveic no telpām un zemes, kas pieder piegādātājam.
59.
Šāda argumentācija nav pārliecinoša.
60.
Attiecībā uz pirmo Komisijas minēto argumentu ir vietā norādīt, ka Regulas Nr. 1984/83 trīspadsmitajā apsvērumā, kurā ir neizsmeļošā veidā uzskaitīti dažādi ekonomisku un finansiālu priekšrocību veidi, ko piegādātājs piešķir izplatītājam, ir norādīts, ka starp šīm priekšrocībām ir arī “[zemes vai telpas piešķiršana] uzpildes stacijas pārvaldībai” (
19
). Ir skaidrs, ka, ņemot vērā to, ka šis formulējums paredz alternatīvu, šis apsvērums, protams, nevar būt par šķērsli tam, ka piegādātājs pārdevējam piešķir zemi un telpas degvielas uzpildes stacijas pārvaldībai, lai attiecīgā gadījumā panāktu Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta piemērošanu. Tomēr no šī minētās regulas pamatojuma fragmenta nekādā veidā neizriet, ka iepriekš minētā panta piemērošana ir saistīta ar dubultu nosacījumu, ka piegādātājam ir vienlaikus jāpiešķir nomas tiesības uz zemi un uz telpām, no kurām izplatītājs pārvalda degvielas uzpildes staciju.
61.
Lai gan ir skaidrs, ka kategoriju atbrīvojuma regulas noteikumi, kas paredz atbrīvojumu, Tiesai nav jāinterpretē paplašināti (
20
), tai tomēr, manuprāt, nevajadzētu arī ierobežot šo noteikumu piemērošanas jomu pretēji to skaidrajam formulējumam, ko a fortiori apstiprina šādas regulas apsvērumi.
62.
Šis ir arī iemesls, kura dēļ es nevaru pieņemt interpretāciju, kuru Komisija aizstāv savos rakstveida apsvērumos, apgalvojot, ka, lai varētu piemērot Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktu, ir nepieciešams, lai piegādātājs degvielas stacijas pārvaldītājam piešķirtu “absolūtas priekšrocības”. Ja tā būtu, tad nevarētu saprast iemeslu, kura dēļ Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktā ir minēta tikai nomas tiesību piešķiršana uz telpām, no kurām degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājs veic savu darbību, un šī panta piemērošana nekādā gadījumā nav saistīta ar absolūtām ekonomiskām un finansiālām priekšrocībām, pārvaldītājam neveicot nekādus ieguldījumus.
63.
Patiesībā Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta pamatojums (kā arī daļēji Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punkta pamatojums) šķiet daudz pragmatiskāks, kā Komisija to izskaidroja savā atbildē uz Tiesas uzdoto rakstveida jautājumu. Ja pārdevējs savu darbību veic no piegādātājam piederošām telpām, ir grūti iedomāties, ka ekskluzīvās apgādes nolīguma ilgumu varētu ierobežot līdz laika posmam, kas būtu īsāks par nomas līguma laika posmu, jo attiecīgās telpas tāpat nevarētu nodot cita piegādātāja rīcībā, lai tas vai nu varētu ienākt attiecīgajā tirgū, vai paplašinātu savu daļu minētajā tirgū. Tādējādi, kā norādīja Komisija, kāda tirdzniecības punkta ekskluzīvās apgādes ierobežošana laikā (uz laika posmu, kas ir īsāks par noslēgto nomas līgumu) nebūtu lietderīga, ja šis tirdzniecības punkts pilnībā pieder piegādātājam.
64.
Tāpēc Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta pamatojums drīzāk ir nevis absolūta atbilstība starp piegādātāja piešķirto priekšrocību intensitāti un ieguldījumiem, kas pārvaldītājam nav jāveic, bet gan konstatējums, ka ekskluzīvās apgādes ilgumu ierobežošanai uz desmit gadiem gadījumā, ja piegādātājs degvielas uzpildes staciju iznomā pārvaldītājam, nebūtu nekādas ietekmes (vai arī tikai ļoti nenozīmīga ietekme) uz konkurenci starp dažādiem zīmoliem, jo ir ļoti maz ticams, ka pēc šāda perioda beigām piegādātājs, kurš joprojām ir degvielas uzpildes stacijas īpašnieks, to nodotu kādam no saviem konkurentiem.
65.
Protams, analoģiska argumentācija varētu attiekties arī uz zemesgabalu vai zemesgabaliem, uz kuriem atrodas degvielas uzpildes stacija, ko nomā pārvaldītājs. Taču šāda argumentācija nozīmētu, ka Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta piemērošanai tiktu ieviests papildu nosacījums, ko tā noteikumi neparedz un ko no šīs regulas nevar arī netieši secināt. Šajā ziņā man šķiet, ka bez attiecīga pamatojuma Regulas Nr. 1984/83 tekstā un bez Padomdevējas komitejas konkurences ierobežojumu un dominējoša stāvokļa jautājumos padziļinātas pārbaudes noteikt prasību, ka piegādātājam, lai tam varētu piemērot minētās regulas 12. panta 2. punktu, jābūt arī īpašniekam zemesgabalam, uz kura tas uzbūvējis degvielas uzpildes staciju un kuru tas iznomā pārvaldītājam, būtu nosacījums, kas var ietekmēt konkurenci starp zīmoliem, pastiprinot vēsturisko tirgus dalībnieku vai to tirgus dalībnieku stāvokli, kuri jau ir tirgū un kuri, pateicoties šādam stāvoklim, laika gaitā ir varējuši iegādāties zemes īpašumus. Šādas sekas ir vēl jo ticamākas tādā kontekstā, kurā — kā visas personas, kas šajā lietā ir iesniegušas savus apsvērumus, vienoti konstatē — attiecīgajā tirgū pēc agrākā valsts monopola likvidēšanas jau vairākus gadus dominē trīs tirgus dalībnieki.
66.
Tāpēc, manuprāt, Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punktu interpretēt tā, ka tas ietver nosacījumu attiecībā uz īpašumtiesībām uz zemesgabalu, uz kura ir uzbūvēta attiecīgā degvielas uzpildes stacija, nozīmētu pārsniegt šāda tiesību akta parasto interpretāciju, kas jāsniedz Tiesai, vienlaikus pārsniedzot arī Tiesas lomu un iejaucoties Komisijas normatīvajā kompetencē, kā arī Padomdevējas komitejas konkurences ierobežojumu un dominējoša stāvokļa jautājumos normatīvajā kompetencē.
67.
Es nedomāju, ka šāds vērtējums būtu jānoraida Komisijas izvirzītā otrā argumenta dēļ, kura pamatā ir Regulas Nr. 2790/1999 pieņemšana un it īpaši tās 5. panta a) punkts, kurā no brīža, kad minēto regulu sāk piemērot, attiecībā uz kategoriju atbrīvojumu piešķiršanu ekskluzivitātes klauzulām, kuru ilgums pārsniedz piecus gadus, ir paredzēts dubults nosacījums, ka piegādātājam jābūt īpašniekam gan zemesgabalam, gan telpām, no kurām tiek veikta pārvaldītāja darbība.
68.
Komisijas ierosinātā pieeja nozīmētu, ka, neraugoties uz Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta formulējumu un tās pamatojumu, Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktam tiktu piešķirts atpakaļejošs spēks, kas būtu vismaz pretrunā Regulas Nr. 2790/1999 tūlītējai piemērošanai un novestu pie tā, ka šī regula vismaz daļēji skartu Regulas Nr. 1984/83 autonomo piemērošanas jomu.
69.
Taču, kā norādīja arī Spānijas valdība, uz Kopienu tiesību normām nevar atsaukties krāpnieciskā vai ļaunprātīgā nolūkā (
21
). Kopienu tiesiskā regulējuma apjoms nekādā gadījumā nedrīkst tikt paplašināts tā, lai tiktu aptverta tirgus dalībnieka ļaunprātīga rīcība, proti, darbības, kas netiek veiktas parastu komercdarījumu ietvaros, bet gan tikai ar mērķi apiet Kopienu tiesības (
22
).
70.
Saskaņā ar judikatūru valsts tiesai, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, ir jāņem vērā attiecīgās personas ļaunprātīgā rīcība, lai attiecīgā gadījumā tai liegtu gūt labumu no Kopienu tiesību normas, uz kuru tā atsaucas (
23
).
71.
Taču saistībā ar tiesu sadarbību, kas raksturo prejudiciāla nolēmuma tiesvedību, valsts tiesai var sniegt dažas vispārējas norādes.
72.
Pirmkārt, es uzskatu, ka tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, to vien, ka ir izmantoti divi savstarpēji nolīgumi, ar kuriem, no vienas puses, pārvaldītājs, zemesgabala īpašnieks, piegādātājam piešķir uz to platības tiesības, saskaņā ar kurām pēdējais uz nolīgumā noteiktu laika posmu kļūst par īpašnieku būvēm un ēkām, kas uzbūvētas uz minētā zemesgabala (
24
), un, no otras puses, minētais piegādātājs, kad tas uzņēmies saistības uzbūvēt degvielas uzpildes staciju, kuras īpašnieks tas ir, uz laika posmu, kas ir vienāds ar degvielas uzpildes stacijas nomāšanas ilgumu, to nodod ekskluzīvā lietošanā zemesgabala īpašniekam, nevar uzskatīt par objektīvu apstākli, kas raksturo vēlmi ļaunprātīgi gūt labumu no Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta piemērošanas.
73.
Tomēr, otrkārt, es uzskatu, ka ļaunprātīga rīcība varētu kļūt redzama tad, ja pārbaudē, kas jāveic iesniedzējtiesai, konstatētu, ka finansiālās un ekonomiskās priekšrocības, kuras līgumiski uzņēmies sniegt piegādātājs, faktiski nav sniegtas, vai ja pušu maksātā cena neatbilst attiecīgo aktīvu tirgus vērtībai. Šajā ziņā, manuprāt, jāņem vērā tas, ka pēc ekskluzīvās apgādes nolīguma un degvielas uzpildes stacijas nomas termiņa beigām piegādātājs uzņemas saistības īpašumtiesības uz degvielas uzpildes staciju atdot pārvaldītājam, ļaujot tam arī attiecīgā gadījumā pēc kāda laika nomainīt piegādātāju.
74.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādā nozīmē, ka šis pants tā piemērošanas nosacījumos nenosaka prasību, ka piegādātājam jābūt īpašniekam zemesgabalam, uz kura tas par saviem līdzekļiem uzbūvējis degvielas uzpildes staciju, ko tas nodevis nomā pārdevējam, tostarp situācijā, kad degvielas uzpildes stacija piegādātājam pieder, pateicoties platības tiesībām, ko pārdevējs piešķīris uz savu zemesgabalu. Tomēr iesniedzējtiesai, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, ir jāpārbauda, vai pamata lietā izskatāmās darbības ir veiktas parastu komercdarījumu ietvaros vai arī ļaunprātīgā nolūkā tikai ar mērķi apiet maksimālo desmit gadu laika posmu, kas principā jāpiemēro ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem degvielas uzpildes staciju nolīgumu jomā un kas paredzēts Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā.
b) Par Regulas Nr. 2790/1999 interpretāciju
75.
Kā jau iepriekš teikts, pieņemot Regulu Nr. 2790/1999, Komisija minētās regulas 5. panta a) punktā iekļāva papildu nosacījumu, kas paredzēja, ka, lai pret konkurenci vērstas saistības starp pusēm varētu paredzēt uz periodu, kas ir lielāks nekā pieci gadi, piegādātājam jābūt īpašniekam zemesgabalam(-iem), uz kura(-iem) atrodas degvielas uzpildes stacija(-as), ko pārvalda pircējs, taču šis periods nevar pārsniegt laika periodu, uz kādu pircējs aizņem attiecīgās telpas un zemi. Izlasot Komisijas atbildi uz Tiesas uzdoto rakstveida jautājumu, jāsecina, ka šo papildu nosacījumu iekļāva, atbildot uz apsvērumiem, ko ieinteresētās personas iesniedza par priekšlikumu regulai attiecībā uz EK Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām, kuru Komisija ierosināja 1999. gada 24. septembrī (
25
), un šķiet, ka šī nosacījuma iekļaušanas iemesls bija vēlme apkarot dažas par ļaunprātīgām atzītas darbības, lai gan no minētās regulas šajā sakarā neizriet nekāds pamatojums (
26
).
76.
Tādēļ nav nekādu šaubu, ka attiecībā uz kategoriju atbrīvojumu režīmu, kas paredzēts Regulā Nr. 2790/1999, piegādātājam, lai tas varētu izmantot minētās regulas 5. panta a) punkta piemērošanas nosacījumus, ir ne vien jābūt degvielas uzpildes stacijas īpašniekam, bet arī īpašniekam zemesgabalam, uz kura uzbūvēta attiecīgā degvielas uzpildes stacija.
77.
No Regulas Nr. 2790/1999 12. panta izriet, ka tajā paredzētie atbrīvojumi principā ir kļuvuši piemērojami no 2000. gada 1. jūnija. Tomēr Regulā Nr. 2790/1999 tika noteikts pārejas laiks ar termiņu tiem nolīgumiem, kuri atbilst Regulā Nr. 1984/83 paredzētajiem atbrīvojuma nosacījumiem, pat ja tie neatbilst tiem, kas paredzēti Regulā Nr. 2790/1999.
78.
No tā izriet, ka, šādu nolīgumu pusēm, lai tās varētu izmantot ekskluzīvās tirdzniecības perioda ilgumu, kas pārsniedz piecus gadus, kā paredzēts Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktā, bija vēlākais no 2002. gada 1. janvāra jānodrošina atbilstība nosacījumam, ka piegādātājam jābūt īpašniekam zemesgabaliem, uz kuriem ir uzbūvēta attiecīgā degvielas uzpildes stacija.
79.
Jānorāda, ka pamata lietā iesniedzējtiesa nav minējusi, ka nolīgumos, ko 1989. gada 26. oktobrī noslēdza uz 20 gadiem, skaitot no degvielas uzpildes stacijas uzbūvēšanas brīža, būtu veikts kāds grozījums, lai nodrošinātu atbilstību Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punkta nosacījumiem.
80.
Turklāt pretēji tam, ko it kā apgalvo sabiedrība Total, šķiet maz ticams — pat ja par to nepieciešama pārbaude saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kura jāveic iesniedzējtiesai —, ka platības tiesības, ko piešķīrusi sabiedrība Pedro IV, sabiedrībai Total dod īpašumtiesības ne vien uz būvēm un ēkām, kas uzbūvētas uz zemesgabala, kuram ir šāds servitūts, bet arī uz pašu zemesgabalu (
27
).
81.
Tādēļ tad, ja, ņemot vērā visus pamata lietas tiesību un faktiskos apstākļus, iesniedzējtiesai būtu jākonstatē, ka pamata lietā noslēgtajiem nolīgumiem varēja piemērot Regulā Nr. 1984/83 paredzēto kategoriju atbrīvojuma režīmu un it īpaši minētās regulas 12. panta 2. punktu, šis atbrīvojums saskaņā ar Regulā Nr. 2790/1999 paredzēto pārejas laiku uz šiem nolīgumiem attiektos vēl līdz 2001. gada 31. decembrim, bet saskaņā ar minētās regulas 5. punkta a) punktu to vairs nevarētu piemērot no, jo attiecīgo nolīgumu atlikušais ilgums jebkurā gadījumā pārsniegtu piecus gadus.
82.
Savukārt tad, ja, pārbaudot visus pamata lietas apstākļus, iesniedzējtiesai būtu jākonstatē, ka pamata lietas dalībnieki bija paredzējuši Regulas Nr. 1984/83 12. panta 2. punkta noteikumus izmantot ļaunprātīgi, attiecīgie dalībnieki nevarētu izmantot nevienu no abiem kategoriju atbrīvojuma režīmiem.
83.
Ja iesniedzējtiesai būs jāsecina, ka pamata lietā izskatāmiem nolīgumiem kategoriju atbrīvojumus nevar piemērot uz visu laika posmu, uz kuru tie noslēgti, tad atbilstoši tam, ko es iepriekš izskaidroju, tai būs jāpārbauda, vai šie nolīgumi atbilst visiem EK līguma 85. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumiem.
84.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punkts jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nosaka prasību, ka, lai pret konkurenci vērstas saistības, kas iekļautas vertikālos nolīgumos, varētu slēgt uz laika posmu, kas pārsniedz piecus gadus, nolīgumā paredzēto preču vai pakalpojumu piegādātājam jābūt īpašniekam telpām un zemei, no kurām pārdevējs veic savu darbību. Šāda prasība ir piemērojama no 2000. gada 1. jūnija vai arī — ja nolīgumi, kas ir spēkā, atbilst Regulas Nr. 1984/83 atbrīvojuma nosacījumiem, tostarp tiem, ko paredz minētās regulas 12. panta 2. punkts, — no . Tas, kurš no šiem abiem gadījumiem ir bijis pamata lietā, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
3) Par trešo un ceturto jautājumu
85.
Ar trešo un ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādas nolīguma klauzulas par pārdošanas cenu degvielām un degmaisījumiem, par kuriem noslēgts ekskluzīvās tirdzniecības nolīgums, kā tās, ko izskata pamata lietā, ir aizliegtas ar EK līguma 85. panta 1. punkta a) apakšpunktu un tām nevar piemērot Regulā Nr. 1984/83 paredzēto kategoriju atbrīvojuma režīmu un vēlāk Regulā Nr. 2790/1999 paredzēto režīmu, jo šādas klauzulas var kādā veidā ierobežot pārdevēja brīvību noteikt attiecīgo produktu mazumtirdzniecības cenu.
86.
Jāatgādina, ka EK līguma 85. panta 1. punkta a) apakšpunkts cita starpā aizliedz nolīgumus starp uzņēmumiem, kuri var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un ar kuriem “tieši vai netieši nosaka [..] pārdošanas cenas [..]”.
87.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, starp konkurences ierobežojumiem, kuriem var piemērot Regulā Nr. 1984/83 paredzēto kategoriju atbrīvojumu, nav paredzēts degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājam uzlikts pienākums degvielu pārdot par piegādātāja noteiktu mazumtirdzniecības cenu (
28
).
88.
Savukārt, runājot par Regulu Nr. 2790/1999, tās 4. panta a) punktā ir noteikts, ka kategoriju atbrīvojumu nepiemēro vertikāliem nolīgumiem, kuru mērķis tieši vai netieši, atsevišķi vai kopā ar citiem faktoriem, ko kontrolē puses, ir ierobežot pircēja iespēju noteikt savu pārdošanas cenu, neierobežojot piegādātāja iespēju noteikt maksimālo pārdošanas cenu vai ieteikt pārdošanas cenu, ar noteikumu, ka tie neievieš noteiktu vai minimālo pārdošanas cenu jebkuras puses spiediena vai pamudinājuma rezultātā.
89.
No tā izriet, kā norādījušas arī visas personas, kas Tiesai iesniegušas rakstveida apsvērumus, ka neatkarīgi no tā, vai ņem vērā Regulu Nr. 1984/83 vai Regulu Nr. 2790/1999, tam, ka piegādātājs liek izmantot noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu, tas ir, tādu, par kuru zemāku pārdevējs nedrīkst izmantot, minēto regulu attiecīgos noteikumus nevar piemērot.
90.
Savukārt tas, par ko pamata lietas dalībniekiem pastāv domstarpības, ir jautājums par to, vai, ņemot vērā attiecīgās nolīguma klauzulas, ko izskata pamata lietā, sabiedrība Total pārvaldītājam tiešā vai netiešā veidā liek ievērot noteiktu mazumtirdzniecības cenu.
91.
Tas, protams, ir jānovērtē iesniedzējtiesai. Taču attiecībā uz šo lietu var formulēt dažus apsvērumus, lai uz uzdotajiem jautājumiem sniegtu lietderīgu atbildi.
92.
Šajā sakarā no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka saskaņā ar ekskluzivitātes nolīguma noteikumiem sabiedrība Total uzņemas izplatītāju informēt par ieteicamām mazumtirdzniecības cenām un garantēt to konkurētspēju atkarībā no cenām, ko labticīgi piedāvā citi konkurenti attiecīgajā reģionā. Tādējādi, kā pamatoti norādīja Spānijas valdība un Komisija, nevar uzskatīt, ka degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājs būtu spiests piemērot noteiktu vai minimālo cenu, ko noteicis piegādātājs, bet tieši otrādi var pilnīgi brīvi vai nu noteikt augstākas cenas nekā ieteiktās, vai arī piešķirt saviem klientiem atlaides, samazinot savu uzcenojumu, lai veicinātu konkurenci starp dažādiem piegādātāju zīmoliem.
93.
Šādu novērtējumu neliek apšaubīt arī sabiedrības Total otrās saistības attiecībā uz cenām, kuras minētas lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, proti, ka piegādātājs uzņemas degvielas uzpildes stacijas pārvaldītājam piegādātās degvielas cenu noteikt tā, lai tam būtu visizdevīgākie nosacījumi, par kuriem tas vienojas ar citām degvielas uzpildes stacijām, ko varētu izveidot Barselonā, taču šī cena nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt vidējo cenu, kuru nosaka citi nozīmīgi tirgus piegādātāji, kas veic darbību Barselonā. Faktiski šī klauzula attiecas tikai uz darījumu cenu, kas nolīgta starp abiem tirgus dalībniekiem, līgumslēdzējām pusēm, nevis uz mazumtirdzniecības cenu.
94.
Savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē sabiedrība Pedro IV tomēr uzsvēra apstākli, ka, neraugoties uz ekskluzivitātes nolīgumā iekļauto nosacījumu formulējumu, sabiedrība Total netiešā veidā noteica mazumtirdzniecības cenu, tādējādi ieteicamo cenu faktiski pārveidojot par noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu.
95.
Lai gan tiešām ir tā, ka tad, ja piegādātājs ir izmantojis netiešus mazumtirdzniecības cenas noteikšanas līdzekļus, kategoriju atbrīvojumus, kas paredzēti attiecīgi Regulā Nr. 1984/83 un Regulā Nr. 2790/1999 (
29
), nevar piemērot, tomēr sabiedrības Pedro IV apgalvojumu pareizība ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, kura lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu to nav pieminējusi.
96.
Atbilstoši iepriekš minētajiem apsvērumiem iesaku Tiesai uz trešo un ceturto jautājumu sniegt atbildi, ka ne saskaņā ar Regulu Nr. 1984/83, ne saskaņā ar Regulu Nr. 2790/1999 tam, ka piegādātājs tiešā vai netiešā veidā liek izmantot noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu, tas ir, tādu, par kuru zemāku pārdevējs nedrīkst izmantot, minēto kategoriju atbrīvojuma regulu attiecīgos noteikumus nevar piemērot. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā gan nolīguma klauzulas, kas saista pamata lietas dalībniekus, gan pamata lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai piegādātājs izplatītājam netiešā veidā liek izmantot noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu.
V — Secinājumi
97.
Iepriekš minēto apsvērumu dēļ es uzskatu, ka uz Audiencia Provincial de Barcelona uzdotajiem jautājumiem jāatbild šādi:
1)
Komisijas 1983. gada 22. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1984/83 par Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu dažām ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu kategorijām 12. panta 2. punkts jāinterpretē tādā nozīmē, ka šis pants starp tā piemērošanas nosacījumiem nenosaka prasību, ka piegādātājam jābūt tā zemesgabala īpašniekam, uz kura tas uz sava rēķina uzbūvējis degvielas uzpildes staciju, ko tas nodevis nomā pārdevējam, tostarp situācijā, kad degvielas uzpildes stacija piegādātājam pieder, pateicoties platības tiesībām, ko pārdevējs piešķīris uz savu zemesgabalu. Tomēr iesniedzējtiesai, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, ir jāpārbauda, vai pamata lietā izskatāmās darbības ir veiktas parastu komercdarījumu ietvaros vai arī ļaunprātīgā nolūkā tikai ar mērķi apiet maksimālo desmit gadu laika posmu, kas principā jāpiemēro ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem degvielas uzpildes staciju nolīgumu jomā un kas paredzēts Regulas Nr. 1984/83 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā;
2)
Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 2790/1999 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām 5. panta a) punkts jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nosaka prasību, ka, lai pret konkurenci vērstas saistības, kas iekļautas vertikālās vienošanās, varētu slēgt uz laika posmu, kas pārsniedz piecus gadus, nolīgumā paredzēto preču vai pakalpojumu piegādātājam jābūt īpašniekam telpām un zemei, no kurām pircējs veic savu darbību. Šāda prasība ir piemērojama no vai arī — ja nolīgumi, kas ir spēkā, atbilst Regulas Nr. 1984/83 atbrīvojuma nosacījumiem, tostarp tiem, ko paredz minētās regulas 12. panta 2. punkts, — no . Tas, kurš no šiem abiem gadījumiem ir bijis pamata lietā, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
3)
ne saskaņā ar Regulu Nr. 1984/83, ne saskaņā ar Regulu Nr. 2790/1999 tam, ka piegādātājs tiešā vai netiešā veidā liek izmantot noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu, tas ir, tādu, par kuru zemāku izplatītājs nedrīkst izmantot, minēto kategoriju atbrīvojuma regulu attiecīgos noteikumus nevar piemērot. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā gan nolīguma klauzulas, kas saista pamata lietas dalībniekus, gan pamata lietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai piegādātājs izplatītājam netiešā veidā liek izmantot noteiktu vai minimālo mazumtirdzniecības cenu.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Pirmajā no šīm lietām tika pieņemts 2006. gada 14. decembra spriedums lietā C-217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (Recueil, I-11987. lpp.), bet otrajā, kas pašlaik vēl tiek izskatīta Tiesā, tika sniegti mani secinājumi (C-279/06 CEPSA). Jāpiebilst, ka Tiesā ir iesniegta arī ceturtā lieta, kas reģistrēta ar numuru C-506/07 Lubricarga.
(
3
)	Tas ir, rodas jautājums, vai runa ir par tirdzniecības pārstāvības nolīgumiem vai, tieši otrādi, par izplatīšanas nolīgumiem starp diviem ekonomiski neatkarīgiem uzņēmumiem.
(
4
)	OV L 173, 5. lpp., un labojumi OV 1984, L 79, 38. lpp.
(
5
)	OV L 336, 21. lpp.
(
6
)	OV L 214, 27. lpp.
(
7
)	Tieši šajā sakarā skat. manus iepriekš 32. zemsvītras piezīmē minētos secinājumus lietā CEPSA.
(
8
)	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, 16. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
9
)	Turpat, 17. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
10
)	Turpat, 26. punkts.
(
11
)	Šajā sakarā skat. it īpaši 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C-109/99 ABBOI (Recueil, I-7247. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Rūpēm, kas valstu tiesām jāievēro, gatavojot savus lēmumus par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, ir vēl jo lielāka nozīme tāpēc, ka, kopš pieņemta Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), ir ievērojami pieaugusi valsts tiesu un Tiesas sadarbības nepieciešamība.
(
12
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā ABBOI, 43. punkts, un lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, 27. punkts.
(
13
)	Skat. 2001. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-206/99 SONAE (Recueil, I-4679. lpp., 45. un 46. punkts).
(
14
)	Skat. Regulas Nr. 2790/1999 12. un 13. pantu.
(
15
)	Piemēram, šādi rīkojās valsts tiesa, par kuras jautājumu pieņēma 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C-230/96 Cabour (Recueil, I-2055. lpp.). Jāpiebilst, ka šī valsts tiesa tomēr Tiesai jautāja arī par Līguma 85. panta 1. punkta interpretāciju gadījumā, ja izskatāmajam autotransporta līdzekļu izplatīšanas nolīgumam nevarētu piemērot šajā lietā izskatāmos kategoriju atbrīvojuma regulas noteikumus.
(
16
)	Tādējādi varētu atgādināt, ka, lai novērtētu, vai ekskluzīvās tirdzniecības nolīguma mērķis vai sekas ir konkurences ievērojama ierobežošana iekšējā tirgū un vai tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ir jāņem vērā ekonomiskais un tiesiskais konteksts, kas ir tā pamatā un kurā šim nolīgumam kopā ar citiem nolīgumiem varētu būt kumulatīva iedarbība uz konkurenci. Šī iemesla dēļ ir jāpārbauda tas, kā šāds nolīgums kopā ar citiem tāda paša veida nolīgumiem ietekmē vietējo konkurentu vai citu dalībvalstu konkurentu iespējas ienākt attiecīgajā tirgū vai palielināt tajā savu tirgus daļu (skat. it īpaši 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C-234/89 Delimitis, Recueil, I-935. lpp., 13.–15. punkts, un spriedumu lietā C-214/99 Neste, Recueil, I-11121. lpp., 25. punkts; skat. arī EBTA Tiesas spriedumu lietā E-7/01 Hegelstad, EFTA Court Report, 310. lpp., 31. punkts).
(
17
)	Lai gan šīs norādes nav izsmeļošas, iesniedzējtiesa jau tagad varētu lietderīgi iepazīties ar apsvērumiem, kas izklāstīti iepriekš minētajā spriedumā lietā Neste, 26.–34. punkts, kas attiecās uz degvielu ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumiem. Runājot par sabiedrības Total tirgus daļu Spānijas tirgū, lai gan tā norāda, ka visā periodā, kurā bija spēkā pamata lietā izskatāmie nolīgumi, tās tirgus daļa nekad nav pārsniegusi 3%, sabiedrība Pedro IV un Komisija norāda, ka sabiedrībai Total šodien pieder apmēram 48% kapitāla sabiedrībā CEPSA, kura ir viena no galvenajiem degvielu piegādātājiem Spānijā, un šī apstākļa dēļ, novērtējot sabiedrības Total stāvokli tirgū, abus šos uzņēmumus varētu uzskatīt par vienu saimniecisku vienību. Tomēr ne sabiedrība Pedro IV, ne Komisija neprecizē sabiedrībai Total piederošo kapitāla daļu lielumu laika posmā, kad bija spēkā pamata lietā izskatāmie nolīgumi. Katrā ziņā, kā Komisija norādīja tiesas sēdē, nav skaidrs, vai attiecīgo tirgu jāuzskata par valsts mēroga tirgu vai arī varētu uzskatīt par vietēja mēroga, proti, tikai Barselonas aglomerācijas, tirgu.
(
18
)	Skat. minēto secinājumu 64.–71. punktu un 97. punkta 2. apakšpunktu.
(
19
)	Slīpinājums mans.
(
20
)	Šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Cabour (30. punkts).
(
21
)	Skat. it īpaši 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-367/96 Kefalas u.c. (Recueil, I-2843. lpp., 20. punkts); spriedumu lietā C-373/97 Diamantis (Recueil, I-1705. lpp., 33. punkts); spriedumu lietā C-255/02 Halifax u.c. (Krājums, I-1609. lpp., 68. punkts) un spriedumu lietā C-456/04 Agip Petroli (Krājums, I-3395. lpp., 19. punkts).
(
22
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Halifax u.c., 69. punkts, un lietā Agip Petroli, 20. punkts.
(
23
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Diamantis, 34. punkts, un lietā Agip Petroli, 21. punkts.
(
24
)	Platības tiesības kā tiesības in rem pastāv arī citu dalībvalstu tiesību sistēmā, piemēram, Beļģijas Karalistē, Itālijas Republikā un Luksemburgas Lielhercogistē.
(
25
)	OV C 270, 7. lpp.
(
26
)	Komisijas 2000. gada 13. oktobra Paziņojuma: Pamatnostādnes vertikālo ierobežojumu jomā (OV C 291, 1. lpp.) 59. punktā ir teikts, ka izņēmumu, kurš paredz, ka pret konkurenci vērstu saistību ilgums var būt tāds pats kā laika posms, kādā pircējs aizņem tirdzniecības punktu, izskaidro tas, ka “parasti nevar gaidīt, ka piegādātājs atļaus pārdot konkurentu ražojumus telpās un uz zemes, kas pieder piegādātājam, bez piegādātāja atļaujas. Šo izņēmumu nevar attiecināt uz mākslīgi radītām īpašumtiesību formām, kuru mērķis ir izvairīties no piecu gadu termiņa ievērošanas”.
(
27
)	Regulas Nr. 2790/1999 5. panta a) punktā minēto īpašuma jēdzienu diez vai varētu uzskatīt par Kopienu tiesību jēdzienu, kas būtu neatkarīgs no dalībvalstu tiesībām. Tā kā saskaņā ar EK līguma 222. pantu (jaunajā redakcijā — EKL 295. pants) Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu, tad nevarētu uzskatīt, ka kādā Kopienas regulā varētu izmantot īpašumtiesību jēdzienu, kas atšķiras no tā(-iem), kas pastāv dalībvalstīs. Šajā sakarā skat. arī 7. punktu ģenerāladvokāta Kapotorti [Capotorti] secinājumos lietā, kurā tika pasludināts 1979. gada 13. decembra spriedums lietā 44/79 Hauer (Recueil, 3727. lpp.), proti, ka Kopienu tiesību sistēma neievieš nekādu jaunu īpašumtiesību jēdzienu vai regulējumu.
(
28
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio. 64. punkts.
(
29
)	Šajā sakarā skat. 4. panta a) punktu Regulā Nr. 2790/1999, 47. punktu iepriekš minētajās 2000. gada 13. oktobra pamatnostādnēs vertikālo ierobežojumu jomā, kā arī 91. punktu iepriekš minētajos secinājumos lietā CEPSA.