62008CC0462
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. október 29. (
1
)
C-462/08. sz. ügy
Ümit Bekleyen
kontra
Land Berlin
„Az EGK — Törökország társulási megállapodás — Az 1/80 társulási tanácsi határozat 7. cikkének második bekezdése — A török munkavállaló gyermekének azon joga, hogy bármely állásajánlatra jelentkezzen azon fogadó tagállamban, amelyben szakmai képesítést szerzett — A szakképzés a szülők e tagállamból való végleges távozását követően történő megkezdése”
I – Bevezetés
1.
A 2008. október 6-i határozata alapján előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmével az Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Németország) a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19-i 1/80 társulási tanácsi határozat (
2
) (a továbbiakban: 1/80 határozat) (
3
) 7. cikke második bekezdésének értelmezését kéri. E kérdést az Ü. Bekleyen török állampolgár által a Land Berlin felperes tartózkodási engedély megadása iránti kérelmét elutasító határozata ellen benyújtott kereset keretében terjesztették elő.
2.
A jelen eljárás lehetőséget ad a Bíróság számára, hogy tisztázza az e rendelkezés által a török munkavállaló gyermekének biztosított jogok természetét, valamint hogy pontosítsa az ilyen jogok megszerzésének feltételeit.
II – Jogi háttér
3.
Az 1/80 határozatot a társulási megállapodást kiegészítő jegyzőkönyv (
4
) 36. cikke alapján hozták meg. A hivatkozott cikk úgy rendelkezik, hogy a munkavállalóknak a Közösség tagállamai és Törökország közötti szabad mozgása a társulási megállapodás 12. cikkének – miszerint a Szerződő Felek megállapodnak abban, hogy a Közösséget létrehozó szerződés 48., 49. és 50. cikke szolgál iránymutatásul számukra – elvei értelmében fokozatosan valósul meg.
4.
Az 1/80 határozat „Szociális rendelkezések” című II. fejezetének 1. része különböző, „A foglalkoztatásra és a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezések[et]” tárgyal, többek között a török állampolgárok valamely tagállam munkaerőpiacához való hozzáférését. Különösen két rendelkezés biztosíthat számukra ilyen jogot, egyrészt a rendes munkaerőpiachoz tartozó munkavállalói minőségükben (6. cikk), másrészt mint a török munkavállaló ilyen feltételeknek megfelelő családtagjaiként (7. cikk).
5.
Az 1/80 határozat 6. cikke, amely a török munkavállaló részére a munkavállalás jogát a fogadó tagállamban megvalósuló jogszerű foglalkoztatási idő függvényében fokozatosan biztosítja, a következőképpen szól:
„(1)   A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban:
—
egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkáltatónál megújítsa, amennyiben munkaviszonyban áll;
—
három év rendes foglalkoztatás után – és a közösségi tagállamok munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkáltatónál jelentkezzen bármely, rendes feltételek mellett meghirdetett és e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;
—
négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.
(2)   Az éves szabadság és az anyaság, a munkahelyi baleset vagy a rövid betegség miatti távollét beleszámít a rendes foglalkoztatás idejébe. Az önhibán kívüli munkanélküliség időtartama, amelyet a hatáskörrel rendelkező hatóságok szabályosan megállapítottak, valamint a hosszabb betegség miatti távollét nem számít ugyan bele a rendes foglalkoztatás idejébe, de nem érinti a korábbi foglalkoztatási időtartam alatt megszerzett jogokat. […]”
6.
Az 1/80 határozat 7. cikke megkülönbözteti egyfelől a fogadó tagállamban dolgozó, és bizonyos ideje ott szabályszerű lakóhellyel rendelkező munkavállalóhoz költözésre jogosult családtagot (első bekezdés), másfelől e munkavállalónak az érintett tagállamban szakképzésben részesült gyermekét (második bekezdés). A 7. cikk így rendelkezik:
„Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz költözzön:
—
jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni, amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;
—
jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik.
A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó államban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodásának időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt.”
III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
7.
Az 1975-ben Berlinben született Ü. Bekleyen 14 éves koráig Németország területén élt családjával. Török állampolgárságú szülei 1971 óta a Német Szövetségi Köztársaságban álltak munkaviszonyban.1989-ben Ü. Bekleyen családjával visszatért Törökországba, ahol befejezte kötelező iskolai tanulmányait, és tájépítészetet tanult.
8.
1999 januárjában Ü. Bekleyen a Land Berlin engedélyével a családja nélkül tért vissza a Németországi Szövetségi Köztársaságba, hogy ott folytassa tanulmányait. 1999 márciusában tartózkodási engedélyt kapott, amely több alkalommal meghosszabbításra került, legutoljára egy 2005. december 31-éig érvényes tartózkodási engedély formájában. 2005 nyarán befejezte tanulmányait a berlini műszaki egyetemen, és tájépítész mérnöki diplomát szerzett.
9.
Ü. Bekleyen 2005. december 19-én az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésére hivatkozva a Németországi Szövetségi Köztársaságban szerzett felsőfokú képesítése alapján tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be. A Land Berlin 2006. szeptember 21-i határozatával e kérelmet elutasította, azon indokkal, hogy a tartózkodáshoz való jog megszerzésének a társulási megállapodáson alapuló feltételei nem teljesültek. Az alapeljárás alperesének álláspontja szerint az 1/80 határozat török munkavállalók gyermekeire vonatkozó 7. cikkének második bekezdése megköveteli, hogy időbeli összefüggés álljon fenn a szülők és a gyermek fogadó tagállamban való tartózkodása között, és ez a feltétel a jelen ügyben nem teljesült. Az 1/80 határozat ezen rendelkezésének szövege és célja szerint az szükséges, hogy a munkavállalási és tartózkodási jog megszerzéséhez legalább az egyik szülője még a fogadó tagállamban tartózkodjon, amikor a gyermek megkezdi szakképzését.
10.
2007 májusában Ü. Bekleyen az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése alapján 2009. május 13-ig érvényes, határozott idejű tartózkodási engedélyt kapott, tekintettel arra, hogy egy német társaság alkalmazta.
11.
A 2006 júliusában először mulasztás megállapítása iránti kereset formájában benyújtott, majd a 2006. szeptember 21-i határozatra kiterjesztett kereseti kérelemben a felperes az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése szerinti tartózkodási jogának megállapítását kérte.
12.
A Verwaltungsgericht Berlin 2007. augusztus 9-én meghozott ítéletében elutasította a keresetet. E bíróság kimondta, hogy a kereset ugyan elfogadható, mivel Ü. Bekleyen az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése alapján engedélyezett tartózkodási engedélye ellenére érdeke fűződött az eljáráshoz. Ugyanis, ha az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésében hivatkozott joga elismerésre kerül[t volna], az érdekelt szabadon léphetett [volna] be a Németországi Szövetségi Köztársaság munkaerőpiacára. A keresetet annak megalapozatlansága miatt ugyanakkor mégis el kellene utasítani, mivel Ü. Bekleyen huzamosabb idejű törökországi tartózkodása miatt elvesztette azon jogát, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése szerinti kedvezményezettnek minősüljön.
13.
Ü. Bekleyen ezután fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bíróság elé.
14.
Mivel úgy vélte, hogy ilyen körülmények között a jogvita megoldása érdekében szükség van a közösségi jog értelmezésére, az Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell-e értelmezni a társulás fejlesztéséről szóló 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdését, hogy a szakképzés befejezésekor akkor is munkaerőpiacra jutáshoz való jog és ahhoz kapcsolódó tartózkodási jog keletkezik a fogadó országban, ha a fogadó országban született gyermek, miután családjával a közös származási országba visszatért, nagykorúként egyedül tér vissza az érintett tagállamba szakképzés megkezdése érdekében olyan időpontban, amikor a korábban munkavállalóként alkalmazott, török állampolgárságú szülei a tagállamot már 10 évvel korábban tartósan elhagyták?”
IV – Értékelés
15.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy a szakképzés befejezésekor a török munkavállaló gyermekének akkor is keletkezik munkaerőpiacra jutáshoz való joga és ahhoz kapcsolódó tartózkodási joga a fogadó országban, ha a szóban forgó gyermek szülője a fogadó tagállamot már azelőtt véglegesen elhagyta, hogy gyermeke a tagállam területére lépett, és szakképzését megkezdte.
16.
Ahhoz, hogy a Bíróság hasznosan válaszolja meg a feltett kérdést, előzetesen emlékeztetni kell az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra.
17.
Először is meg kell jegyezni, hogy a Bíróság korábban már megállapította, hogy e rendelkezés a tagállamokban közvetlen hatállyal rendelkezik, ezért az e cikk feltételeinek megfelelő török állampolgárok közvetlenül hivatkozhatnak a hivatkozott rendelkezésben szereplő jogaikra. (
5
)
18.
Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében a török munkavállaló gyermekének az érintett tagállamban való munkavállalást illetően biztosított jogok szükségszerűen magukban foglalják az érintett ezzel összefüggő tartózkodási jogát; ha nem így lenne, a munkaerőpiacon való részvétel és a tényleges munkavállalás joga teljesen elenyészne. (
6
)
19.
Harmadsorban fontos rámutatni, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy az csak olyan kiskorú személy helyzetére vonatkozik, aki a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó vagy tartozott török munkavállaló gyereke, mivel az ugyanúgy vonatkozik azon nagykorú személy helyzetére is, aki ilyen munkavállaló gyermeke. (
7
)
20.
Az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat keretében fontos szerepet tölt be a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten hivatkozott az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban.
21.
Ebben az ügyben H. Akmannak 1980-ban engedélyezték azt, hogy belépjen a Németországi Szövetségi Köztársaságba – ahol apját rendes munkavállalóként foglalkoztatták –, és ott mérnöki tanulmányokat folytasson. Miután 1993-ban sikeresen befejezte tanulmányait, határozatlan időre szóló tartózkodási engedélyért folyamodott. Ezt az engedélyt megtagadták tőle, mivel apja 1986-ban visszatért Törökországba.
22.
Az Akman-ügyben hozott ítéletében a Bíróság megerősítette, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése a török munkavállalók gyermekének azon jogát, hogy a fogadó államban bármely állásajánlatra jelentkezzen, két együttes feltételtől teszi függővé: egyrészről az érintett munkavállaló gyermekének a szóban forgó tagállamban szakképesítést kell szereznie, másrészről pedig az egyik szülőnek legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban kell állnia ebben a tagállamban. (
8
)
23.
Mivel a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a szakképzés elvégzésére vonatkozó első feltétel a jelen esetben teljesült, a szülő hároméves időtartamban fennálló foglalkoztatására vonatkozó második feltétel vizsgálatára összpontosított.
24.
A fenti második feltételt illetően a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy az a gyermek bármely állásajánlatra való jelentkezésének jogát attól a feltételtől teszi függővé, hogy a szülő a szóban forgó tagállamban tartózkodik-e akkor, amikor a gyermek ott a szakképzése befejezését követően munkát kíván vállalni. (
9
) E véleményének alátámasztására a Bíróság hangsúlyozta, hogy azon, valamely tagállamban legalább három évig jogszerűen foglalkoztatott török migráns gyermekének helyzetét, aki jogszerűen tartózkodik e tagállam területén, ott képzettséget szerzett, és ezt követően lehetősége van e tagállamban munkát vállalni, ettől kezdve nem lehet úgy tekinteni, hogy valamelyik szülőjének e tagállamban való ott-tartózkodásától függ, mivel a munkaerőpiacra való belépésével az érdekelt fél már nem e szülő eltartottja, hanem módjában áll saját szükségleteiről önállóan gondoskodni. (
10
)
25.
A Bíróság következésképpen arra jutott, hogy tekintettel a szóban forgó rendelkezés értelmére és céljára, valamint azon szövegkörnyezetre, amelybe az illeszkedik, az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésében foglalt második feltételt úgy kell értelmezni, hogy az azon követelményre korlátozódik, miszerint a szülőnek legalább három éven át jogszerűen munkaviszonyban kellett állnia a fogadó tagállamban azon időpontot megelőzően bármikor, amikor a gyermeke ott befejezi szakképzését. (
11
)
26.
Ami a jelen ügyet illeti, meg kell jegyezni, hogy a kérdést feltevő bíróság által a Bíróság elé terjesztett kérdés lényege az, hogy a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat olyan helyzetben is alkalmazható-e, amikor a korábban foglalkoztatott török munkavállaló már tíz éve nem tartózkodik a szóban forgó tagállamban, amikor gyermeke ott megkezdi szakképzését.
27.
Ennek megfelelően annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hasznos választ kapjon, fontosnak tűnik számomra azon elemek meghatározása, amelyek megkülönböztetik az alapeljárás tényállását a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy tényállásától.
28.
Elsőként emlékeztetni kell arra, hogy amikor H. Akman, aki abból a célból kapott engedélyt a Németországi Szövetségi Köztársaság területére történő belépéshez, hogy apjához költözzön, akkor kezdte meg tanulmányait, amikor apja még az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése szerinti török munkavállalónak minősült, mivel abban az időpontban még a szóban forgó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozott. Apja már csak abban az időpontban nem tartozott a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához, amikor H. Akman befejezte szakképzését, és szabadon kívánt álláshoz jutni azon jogát gyakorolva, hogy bármely állásajánlatra jelentkezhet a fenti határozat 7. cikkének második bekezdése alapján.
29.
Ezzel szemben a jelen ügyben Ü. Bekleyen szülei sem szakképzésének megkezdésekor, sem egyetemi tanulmányainak befejezésekor nem álltak munkaviszonyban a Németországi Szövetségi Köztársaságban, mi több, nem is tartózkodtak az országban.
30.
Ami a jelen ügyet jogi szempontból az Akman-ügytől megkülönbözteti, az szorosan kapcsolódik ehhez a tényállási elemhez.
31.
Emlékeztetni kell arra – amint arra a jelen indítvány 22. pontjában rámutattam –, hogy a fent hivatkozott Akman-ügyben a Bíróság egyértelművé tette, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése a török munkavállalók gyermekének azon jogát, miszerint a fogadó államban bármely állásajánlatra jelentkezhet, két feltételtől teszi függővé: egyrészről, az érintett munkavállaló gyermekének a szóban forgó tagállamban szakképesítést kell szereznie, másrészről az egyik szülőnek legalább három évig jogszerű munkaviszonyban kell állnia ebben a tagállamban.
32.
Ebben a tekintetben először is egy észrevételt fűznék a fent hivatkozott határozat 7. cikke második bekezdésének a Bíróság által a fent hivatkozott Akman-ügyben kialakított értelmezése kapcsán, arra a két feltételre vonatkozóan, amelyeket annak a török állampolgárnak kell teljesítenie, aki a munkavállaláshoz való jogára kíván hivatkozni e rendelkezés alapján.
33.
Fontosnak tartom kiemelni, hogy nem kettő, hanem három olyan együttes feltételről van szó, amelyeket az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése alapján a szabad munkavállaláshoz való jog megszerzéséhez teljesíteni kell. Az érintettnek 1) szakképesítést kellett szereznie a fogadó tagállamban, 2) bizonyítania kell, hogy „egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt”, és 3) török munkavállaló gyermekének kell lennie. (
12
)
34.
A jelen ügyben az első feltétel kétségtelenül teljesül, mivel Ü. Bekleyen befejezte egyetemi tanulmányait a fogadó tagállamban, és tájépítész-mérnöki diplomát szerzett.
35.
Ami az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésében előírt második feltételt illeti, a felek nem vitatják, hogy a jelen esetben ez a feltétel is teljesül, mivel Ü. Bekleyen török állampolgárságú szülei jogszerűen munkaviszonyban álltak a Németországi Szövetségi Köztársaságban több mint három évig.
36.
Következésképpen a jelen ügyben az a feltétel áll a vita középpontjában, hogy Ü. Bekleyen a török munkavállaló gyermekének minősül-e.
37.
A jelen ügyet a fent hivatkozott Akman-ügytől megkülönböztető fenti tényező meghatározása lehetővé teszi az ügy tárgyának lehető legpontosabb meghatározását. A nemzeti bíróság tehát lényegében arra vár választ, hogy a török munkavállaló gyermeke által az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdéséből eredő jogok megszerzése érdekében szükségszerű-e, hogy egyidejűség álljon fenn a szülő 1/80 határozat értelmében vett török munkavállalói jogállásának fennállása és a gyermek szakképzésének megkezdése, valamint időtartama között.
38.
A dán és holland kormány fenntartja, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése nem vonatkozik a török munkavállaló gyermekére, ha a gyermek csak abban az időpontban kezdi meg tanulmányait a fogadó tagállamban, amikor szülei már tartósan elhagyták e tagállam területét. Ezek a kormányok azon az állásponton vannak, hogy az említett határozat 7. cikkének második bekezdése a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő szabad belépéshez való jogot – és az abból következő tartózkodási jogot – attól a feltételtől teszi függővé, hogy időben egybeessen a szülők fogadó tagállamban való tartózkodása és munkaviszonya, valamint a gyermek azon lehetősége, hogy a szakképzés befejezését követően belépjen a szóban forgó tagállam munkaerőpiacára.
39.
A „török munkavállaló gyermeke” minősítésre vonatkozó harmadik feltétel fontosságát hangsúlyozó ezen álláspontból az vezethető le, hogy a török állampolgár egyik szülőjének az 1/80 határozat értelmében vett török munkavállalói jogállással kell rendelkeznie gyermeke tanulmányainak megkezdésekor és azok folytatása alatt annak érdekében, hogy a gyermek szakképzésének befejezését követően a fogadó tagállam munkaerőpiacára szabadon beléphessen.
40.
Ami az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése értelmében vett „török munkavállaló gyermeke” minősítést illeti, amellyel a török állampolgárnak rendelkeznie kell ahhoz, hogy szakképzésének befejezésekor a fogadó tagállam munkaerőpiacára szabadon beléphessen, meg kell állapítani, hogy ez a bekezdés – ellentétben azzal, amit a határozat 6. cikke és 7. cikkének első bekezdése kifejezetten tartalmaz –, nem követeli meg, hogy azon török munkavállalónak, akinek gyermeke tartózkodási jogot kíván szerezni, a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozzon, miközben e kiegészítő feltétel a fent hivatkozott két utóbbi rendelkezés tekintetében alkalmazandó.
41.
A 7. cikk második bekezdésének e sajátos megfogalmazása által felvetett probléma annak megállapításában áll, hogy a közösségi jogalkotó szándéka a török munkavállaló másik két – a 6. cikkben és a 7. cikk első bekezdésében található – rendelkezésben található fogalmára való együttes utalásra irányult, vagy éppen arról van szó, hogy a szóban forgó rendelkezés alkalmazási feltételeinek a más rendelkezésekre vonatkozó feltételektől való megkülönböztetése tudatos választás.
42.
Annak megvilágításához, hogy mekkora jelentősége van a szóban forgó megfogalmazásnak az ilyen ügyek tekintetében, a Bíróság Bozkurt-ügyben (
13
) és Tetik-ügyben (
14
) hozott ítéleteiben foglalt megfontolásából kell kiindulni. Az első ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróság az 1/80 határozat 6. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeket vizsgálta, amely azonos elbírálásban részesít bizonyos rendes munkaviszonyból való távolléti időszakokat, és amelynek értelmében „[a]z éves szabadság és az anyaság, a munkahelyi baleset vagy a rövid betegség miatti távollét beleszámít a rendes foglalkoztatás idejébe. Az önhibán kívüli munkanélküliség időtartama, amelyet a hatáskörrel rendelkező hatóságok szabályosan megállapítottak, valamint a hosszabb betegség miatti távollét nem számít ugyan bele a rendes foglalkoztatás idejébe, de nem érinti a korábbi foglalkoztatási időtartam alatt megszerzett jogokat”. A Bíróságnak azt kellett tisztáznia, hogy e rendelkezés alapján az olyan török munkavállalót, mint A. Bozkurt, továbbra is megillette-e a fogadó tagállam területén való tartózkodás joga azt követően, hogy tartós munkaképtelenséget okozó munkahelyi baleset áldozatává vált.
43.
A Bíróság megállapította, hogy figyelembe véve az 1/80 határozat célját – amely a már foglalkoztatott török munkavállalók helyzetének megszilárdítására törekszik – a tartózkodási jog szorosan kapcsolódik a munkavállaló foglalkoztatásához, így a foglalkoztatás megszakadása esetén csak akkor maradhat fenn, ha a megszakadás időben korlátozott. A Bíróság ezt az értelmezést az 1/80 határozat 6. cikke (2) bekezdésének szövegével összhangban lévőnek találta, mivel az kizárólag az átmeneti távollét eseteiről szól, lényegében nem érintve a munkavállaló későbbi munkaerőpiacon való részvételét. Ezzel szemben tartós munkaképtelenség esetén a munkavállaló többé egyáltalán nem elérhető a munkaerőpiacon, és nincs olyan objektíven igazolható érdek, amely amellett szólna, hogy részére a szabad munkavállaláshoz való jog és az ahhoz kapcsolódó tartózkodási jog biztosítva legyen. (
15
)
44.
A Bíróság álláspontja szerint az 1/80 határozat 6. cikke „nem azon török állampolgárok helyzetére vonatkozik, akik véglegesen elhagyták egy tagállam munkaerőpiacát” (
16
). Arra a következtetésre jutott, hogy „olyan kifejezett rendelkezés hiányában, amely elismerné a török munkavállalók tartózkodási jogát egy adott tagállam területén munkaviszonyuk megszűnését követően, a török állampolgár tartózkodáshoz való joga […] elenyészik, ha az érintett teljesen és tartósan munkaképtelenné válik” (
17
).
45.
A fent hivatkozott Tetik-ügyben hozott ítéletében a Bíróság – megerősítve a fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítéletben mondottakat – később pontosította, hogy „az a török munkavállaló, aki több mint négy éven át jogszerűen munkaviszonyban állt valamely tagállam területén, és aki saját akaratából megszünteti munkaviszonyát abból a célból, hogy ugyanabban a tagállamban új állást keressen, és nem sikerül azonnal másik munkaviszonyt létesítenie, ebben a tagállamban ésszerű időtartamon keresztül tartózkodási joggal rendelkezik új fizetett állás keresése céljából, amennyiben továbbra is a szóban forgó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozik, és betartja az érintett tagállamban adott esetben hatályban lévő szabályozás előírásait, például álláskeresőként nyilvántartásba veteti magát, valamint az említett tagállam foglalkoztatási hatóságainak rendelkezésére áll” (
18
).
46.
A fenti két ítélet tükrében a dán és holland kormány azt javasolja, hogy a Bíróság az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének e sajátos megfogalmazását a jelen indítvány 41. pontjában foglalt két értelmezés közül az első értelmezés szerint értelmezze, vagyis úgy, hogy a közösségi jogalkotó szándéka a török munkavállaló ugyanezen cikk első bekezdésében található fogalmára való együttes utalásra irányult.
47.
Következésképpen véleményük szerint a) figyelembe kell venni azt a tényt, hogy Ü. Bekleyen szülei, akik távoztak a Németországi Szövetségi Köztársaság területéről, és már tíz éve nem tartózkodnak ott, a fogadó tagállam munkaerőpiacát véglegesen elhagyták, b) ebből azt a következtetést kell levonni, hogy abban az időpontban és azon időszakok alatt, amikor Ü. Bekleyen megkezdte, folytatta és befejezte szakképzését a Németországi Szövetségi Köztársaságban, szülei az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése alkalmazásában már nem rendelkeztek török munkavállalói jogállással, és c) a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett problémára oly módon kell válaszolni, hogy az Ü. Bekleyenéhez hasonló helyzetben lévő személy szakképzésének befejezését követően nem jogosult az fogadó tagállam munkapiacára való szabad belépésre, és ebből következően nem hivatkozhat az említett határozat 7. cikkének második bekezdése alapján a munkavállaláshoz és tartózkodáshoz való jogára.
48.
A Bíróság elé terjesztett kérdésre történő ilyen válaszadással szemben három ellenérv is felhozható, amelyek a) az 1/80 határozat és a társulási megállapodás célkitűzéseihez, b) az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének tartalma és ugyanezen cikk első bekezdésének tartalma közötti különbséghez, valamint c) a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkének az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének értelmezésére gyakorolt hatásához kapcsolódnak.
A – Az 1/80 határozat és a társulási megállapodás célkitűzései
49.
Amint arra a Bíróság egyértelműen rámutatott, a) a társulási megállapodás 12. cikke meghatározza, hogy e megállapodás „célja a szerződő felek közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott megerősítésének elősegítése, beleértve a munkaerő tárgykörét is, a munkavállalók szabad mozgásának fokozatos megvalósítása által” (
19
), és b) ezen célkitűzést „lehetőség szerint” a Közösségben a munkavállalók szabad mozgását szabályozó rendelkezéseknek és alapelveknek a társulási megállapodás alkalmazásába történő átültetésére támaszkodva (
20
), a „török állampolgárok életszínvonalának javítása és Törökország Közösséghez történő későbbi csatlakozásának megkönnyítése érdekében (ugyanezen megállapodás negyedik preambulumbekezdése és 28. cikke)” kell megvalósítani. (
21
)
50.
A társulási megállapodás e célkitűzésének szükségszerűen hatással kell lennie az 1/80 határozatnak azon értelmezésére, amelynek első és harmadik preambulumbekezdése szerint a „Közösséget és Törökországot egyesítő társulási kapcsolatok sajátosságára” figyelemmel fogadtak el, és amelynek célja a „[megállapodás] […] fiatal munkavállalók cseréjére vonatkozó rendelkezéseinek végrehajtása”.
51.
Tekintettel arra, hogy fentiek alapján a szóban forgó határozat értelmezésre szoruló rendelkezései – azaz a 6. cikk és a 7. cikk első és második bekezdése – olyan jogszabályi környezet részét képezik, amely a Közösség a munkavállalók szabad mozgásának fokozatos megvalósítását tűzi célul – különös gondot fordítva a fiatal török munkavállalók közösségi munkaerőpiacra történő belépésére –, ezért e rendelkezéseket az általuk közösen követett általános célkitűzés, valamint az általuk külön-külön betöltött sajátos funkció szerint megkülönböztetve kell értelmezni.
52.
A három rendelkezés közös általános célkitűzése az, hogy mindegyik a török munkavállalóknak a Közösség tagállamai és Törökország közötti szabad mozgásának fokozatos megvalósítását kívánja előmozdítani.
53.
Az 1/80 határozat 6. cikkének rendeltetése azon módszer meghatározása, amely szerint a török munkavállalóknak a Közösség valamely tagállamának munkaerőpiacába történő fokozatos beilleszkedését meg kell valósítani.
54.
A hivatkozott határozat 7. cikkének első és második bekezdése őrzi annak a rendszernek az általános szellemiségét, amelynek oly módon részei, hogy e rendelkezések elősegítik a török munkavállalók családtagjaiknak a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő belépését. A két bekezdés e közös általános célkitűzését a fent hivatkozott Derin-ügyben hozott ítélet is megerősíti, miszerint az 1/80 határozat 7. cikke „[a török] dolgozók családtagjai helyzetének a fokozatos megszilárdítását célozza az érintett tagállamban, lehetővé téve a számukra, hogy egy idő után ott önálló háztartást alapíthassanak” (
22
).
55.
A török munkavállaló családtagjainak a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő belépésének engedélyezése úgy valósul meg, hogy a családtag jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni, amennyiben a családtag ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik, ha egyszerűen a családtagokról van szó (a 7. cikk első bekezdésének első francia bekezdése); jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik (a 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdése); és ha gyermekről van szó (és nem pusztán egy családtagról), az érintett tagállamban való tartózkodásának időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt, és ha ez a gyermek ebben a tagállamban szakképesítést szerzett (a 7. cikk második bekezdése).
56.
Az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének különös célkitűzése a török munkavállalók fogadó tagállamba történő beilleszkedésének megvalósítása, megfelelve azon érdeküknek, hogy családtagjaik hozzájuk költözhessenek, és ezzel a munkaerőpiacra való belépés iránti igényük is megvalósulhasson. Ezért került előírásra, hogy a török munkavállalók családtagjainak biztosított jogok azon feltételtől függnek, hogy a munkavállalók a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartoznak-e, illetve a jövőben is oda fognak-e tartozni.
57.
Amint azt a Bíróság a Kadiman-ügyben hozott ítéletében (
23
) kimondta, a) a 7. cikk első bekezdésének célja az, hogy „támogassa a tagállam munkaerőpiacán jelen lévő török munkavállaló munkaviszonyát és tartózkodását azzal, hogy biztosítja a családi kötelékek ott történő fennmaradását” (
24
), b) e családtagoknak bizonyos időtartam után jogot biztosít a tagállamban munkaviszony folytatására „abból a célból, hogy elősegítse a migráns török munkavállaló családjának a fogadó tagállamba történő tartós beilleszkedését” (
25
), és c) „a fogadó tagállamban való családegyesítés kedvező feltételeit kívánja megvalósítani azáltal, hogy a családtagok számára először is lehetővé teszi, hogy együtt legyenek a migráns munkavállalóval, majd meghatározott idő eltelte után megerősíti helyzetüket, biztosítva számukra azt a jogot, hogy e tagállamban munkát vállalhassanak” (
26
).
58.
Az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése ezzel szemben nem a fogadó tagállamban való családegyesítés kedvező feltételeinek megvalósítását tűzi ki célul, (
27
) hanem meg kívánja könnyíteni a török munkavállalók szakképesítést szerzett gyermekei számára a fogadó tagállam munkaerőpiacára való belépést a munkavállalók szabad mozgása biztosításának fokozatos megvalósítása céljából. (
28
) Ez az oka annak, hogy e bekezdés alkalmazása többé nem kapcsolódik szorosan a török gyermek szülei fogadó tagállamba történő integrációjának célkitűzéséhez, és hogy ez a rendelkezés nem követeli meg, hogy a szülők a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozzanak, amikor a gyermek állásajánlatra kíván jelentkezni.
59.
Egyébiránt a dán és holland kormány által javasolt értelmezés – amely a szülők fogadó tagállam területén való tényleges jelenlétét és e tagállam rendes munkaerőpiacához való tartozását feltételezi – az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének hatékony érvényesülését teljes mértékben kizárná, mivel ebben az esetben a hivatkozott rendelkezés az első bekezdéshez képest – amely szélesebb körben célozza meg a „családtagok” családegyesítését – nem tartalmazna semmi újdonságot,
60.
Következésképpen, mivel az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése nem tűzi kifejezetten céljául a családegyesítést, azt nem lehet úgy értelmezni, hogy az feltételként tűzi a szülők tartózkodását és munkavállalását, és ennélfogva a gyermek szakképzésének megkezdésekor a szülők és a gyermek együttes tartózkodását.
B – Az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének tartalma és ugyanezen cikk első bekezdésének tartalma közötti különbség
61.
Az 1/80 határozat 7. cikke első és második bekezdésének eltérő különös céljai tükrében ugyan az első bekezdés tartalmát úgy kell értelmezni, hogy az a munkavállaló jogából származtatott jogot biztosít a tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló azon családtagjainak, akik engedélyt kaptak arra, hogy hozzá költözzenek, ezzel szemben a második bekezdés tartalmát úgy kell értelmezni, hogy az az előírt feltételek teljesítése esetén önálló jogokat biztosít a török munkavállaló gyermekeinek.
62.
Amint arra a jelen indítvány 31. és azt követő pontjaiban rámutattam, a török munkavállaló gyermekének a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő szabad belépéséhez való jogának a Közösség tagállamában önálló jogként, és nem származtatott jogként történő szabályozása nem ellentétes azzal, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése ezt a jogot csak a „török munkavállaló gyermeke részére biztosítja, […] amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt”.
63.
Ez az elem kétségtelenül azt jelenti, hogy a török munkavállaló gyermekének a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő szabad belépéséhez való joga a szülők fogadó tagállamban múltban fennállt munkaviszonyából származtatható. Mindazonáltal az említett határozat 7. cikke második bekezdésének sajátos funkciója biztosítja, hogy a szóban forgó körülmény nem áll fenn abban az értelemben, hogy a gyermek képzése alatt annak egyik szülője török munkaviszonyának fennállását ennek a cikknek az alkalmazási feltételeként írná elő. Ezt a körülményt – a szakképesítést tanúsító diplomának a gyermek általi megszerzésével együtt – a gyermek fogadó tagállam társadalmába történő minimális szintű beilleszkedésének megállapítása érdekében kell figyelembe venni; az 1/80 határozat a társulási megállapodásnak a jelen indítvány 49. és 50. pontjában hivatkozott szelleme alapján a beilleszkedés ilyen mértékű fennállása érdekében ítélte szükségesnek, hogy a török munkavállaló gyermekét a harmadik országok valamely állampolgárával és ugyanazon család egyéb tagjaival szemben előnyben részesítse.
64.
A fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet 30. pontjában török munkavállaló gyermekének minősítése szociológiai értékkel bíró történeti adatként való ezen értelmezésére tekintettel egyértelmű, hogy a Bíróság arra helyezte a hangsúlyt, hogy az említett határozat 7. cikkének második bekezdése a „munkaviszonyban állni” igét – szemben ugyanezen cikk első bekezdésében a jelen idő használatával (
29
) – múlt időben használta, e jogot attól téve függővé, hogy „egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt”. A Bíróság ezért úgy értékelte, hogy e megfogalmazás „azt jelzi, hogy a szóban forgó követelménynek […] korábbi időszakban kellett teljesülnie ahhoz az időponthoz képest, mint amikor a gyermek befejezte szakképzését” (
30
).
65.
Amint arra a jelen indítvány 61. pontjában már rámutattam, az 1/80 határozat nem csak azon az alapon ismeri el a gyermek önálló jogát a Közösség tagállamának munkaerőpiacára való belépéshez, hogy olyan munkavállalónak a gyermeke, aki a tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt, hanem azon az alapon is, hogy ugyanebben az országban szakképzése befejezését követően diplomát szerzett.
66.
Az 1/80 határozat e két feltétel révén valósította meg „a török munkavállalók szabad mozgása fokozatos megvalósításának” elvét, amelyre a társulási megállapodás támaszkodik. Egyrészről az 1/80 határozat nem részesíti a török gyermekeket a közösségi munkavállalókkal egyenlő bánásmódban, mivel csak azon országban írja elő munkaerőpiacra való belépésüket, ahol egyik szülőjük legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt; másrészről csak akkor engedi be őket erre a piacra, ha az adott ország társadalmába való beilleszkedésre megfelelően alkalmasak, amelyet a szakképzés végén megszerzett diploma tanúsít.
67.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdését – hacsak a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkének alkalmazása alapján eltérő következtetésre nem jutunk – úgy kell értelmezni, hogy a török munkavállaló azon gyermeke, akinek szülője a fogadó tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt, és aki ebben a tagállamban szakképesítést szerzett, ebben a tagállamban hivatkozhat a szabad munkavállalás jogára és az ahhoz kapcsolódó tartózkodási jogára, tekintet nélkül arra, hogy szülei még azelőtt véglegesen elhagyták-e a tagállamot, hogy a gyermek az említett tagállamba visszatért, és megkezdte szakképzését.
C – A kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkének az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének értelmezésére gyakorolt hatása
68.
A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az előző pontban kifejtett értelmezés összeegyeztethető-e a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkével, amelynek értelmében „[a]z e jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területeken Törökország nem részesülhet kedvezőbb elbánásban, mint amelyet a Közösséget létrehozó szerződés alapján a tagállamok egymásnak biztosítanak”; összehasonlítást kell tehát végezni annak megállapítása céljából, hogy az előző pontban kifejtett probléma megoldása nem vezet-e ahhoz, hogy az alapeljáráshoz hasonló jellegű ügyben a török munkavállaló gyermeke kedvezőbb bánásmódban részesül, mint a közösségi munkavállaló gyermeke. Erre az összehasonlításra még inkább szükség van, mivel a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint egy európai uniós állampolgár gyermeke nem tarthatná meg a tagállamban való korábbi tartózkodásból eredő jogait, ha oda egyedül térne vissza azután, hogy azt szüleivel együtt elhagyta, abból a célból, hogy ott szakképzésben vegyen részt.
69.
A fenti összehasonlítás hatékonysága érdekében két előzetes észrevételt kell tenni.
70.
Először is az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az 1/80 határozat nem fosztja meg a tagállamokat azon hatáskörüktől, hogy szabályozzák a török állampolgároknak mind a területükre való beutazását, mind pedig első foglalkoztatásuk feltételeit. (
31
)
71.
A török munkavállaló családtagjainak helyzetével kapcsolatban a Bíróság az Ergat-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy tekintet nélkül az 1/80 határozat elfogadására, a tagállamok megőrizték az arra vonatkozó hatáskörüket, hogy saját maguk szabályozzák mind a török munkavállaló családtagjának a területükre történő belépését, mind az első hároméves időszak – amely megelőzi azt az időszakot, amikor már jogosult bármely állásajánlatra szabadon jelentkezni – során való ott-tartózkodása feltételeit. (
32
)
72.
A tagállamok e hatásköre egyúttal török munkavállaló azon családtagjának újbóli letelepedésére vagy visszafogadására vonatkozó szabályozás kialakításának jogkörét is jelenti, aki korábban megszerezte az 1/80 határozat 7. cikkében előírt jogokat, de aki lényegében elvesztette ezt a jogállását, mivel a munkavállaló jogos indok nélkül jelentős időtartamra elhagyta a fogadó tagállam területét. Ebből következően a Bíróság megállapította, hogy az érintett tagállam hatóságainak jogában áll megkövetelni azt – feltéve, hogy a későbbiekben le kíván telepedni az említett tagállamban –, hogy a török munkavállaló családtagja új kérelmet terjesszen elő a munkavállalóhoz költözés engedélyezése iránt, ha még az ő eltartottja, vagy ugyanazon tagállamba való bebocsátás iránt az 1/80 határozat 6. cikke alapján történő munkavégzés céljából. (
33
)
73.
Ebben a vonatkozásban a fentiekhez hozzá kell fűznöm, hogy az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének a jelen indítvány 67. pontjában általam javasolt értelmezése nem fosztja meg a tagállamokat azon hatáskörüktől, hogy a családjával együtt a fogadó tagállamot véglegesen elhagyó török munkavállaló gyermekének visszafogadását egy újabb beutazási engedély kiadásától tegyék függővé abban az esetben, ha az érintett gyermek ebben a tagállamban tanulmányokat kíván folytatni. (
34
)
74.
Másodsorban a török munkavállaló gyermeke és a valamely tagállam állampolgárának gyermeke helyzetének az alapeljárás tárgyát képező esetben történő összehasonlításakor figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az Ü. Bekleyen részére a Németországi Szövetségi Köztársaságba történő szakképzési célú visszatérését követően nyújtott tartózkodási jog ugyanebben a tagállamban a nemzeti jogon alapult, és nem az 1/80 határozaton.
75.
Ezen adat fényében az összehasonlítás elvégzése céljából – a dán kormány észrevételeiben fenntartottakkal és a kérdést előterjesztő bíróság álláspontjával ellentétben – Ü. Bekleyen akkori helyzetét kell figyelembe venni, amikor befejezte szakképzését, és az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdéséből eredő jogát érvényesítve be kívánt lépni a fogadó tagállam munkaerőpiacára, nem pedig az akkori helyzetét, amikor belépett e tagállam területére, és megkezdte egyetemi tanulmányait. Helyzetének sajátossága abból ered, hogy szülei már nem tartózkodtak a fogadó tagállam területén sem az érintett tagállamba történő visszatérésekor, sem szakképzésének teljes időtartama alatt; ennélfogva esete nem tartozik a családegyesítés szabályainak hatálya alá. Olyan nagykorú gyermekről van szó tehát, aki egyetemi tanulmányai végén önálló személyként lép fel. (
35
) Következésképpen az 1/80 határozatból eredő jogait az európai uniós polgár azon gyermekének jogaival kell össze hasonlítani, aki egy másik tagállamban folytatott szakképzésének befejezésekor e tagállam munkaerőpiacára úgy kíván belépni, hogy szülei nem tartózkodnak a szóban forgó tagállam területén. (
36
)
76.
E tekintetben megjegyzendő, hogy egy európai állampolgár gyermekének helyzete – szemben a kérdést előterjesztő bíróság álláspontjával – nem tartozik sem [a]z Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (a továbbiakban: 2004/38 irányelv) (
37
) 7. cikke (1) bekezdése d) pontjának, sem ezen irányelv 12. cikke (1) bekezdésének hatálya alá. (
38
)
77.
A 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének d) pontja biztosítja az uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok számára a tartózkodás jogát egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra abban az esetben, ha az uniós polgár munkavállalónak minősül (a fenti bekezdés a) pontja), vagy elegendő forrásokkal rendelkezik (a fenti bekezdés b) pontja), vagy tanulmányokat folytat (ugyanezen bekezdés c) pontja).
78.
A rendelkezés által alkalmazott „kísérő vagy hozzá csatlakozó” kifejezésekből is következik, hogy – a családegyesítés célját követve – a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének d) pontja feltételezi az érintett gyermek legalább egyik szülőjének jelenlétét a fogadó tagállam területén ahhoz, hogy a gyermek ott gyakorolhassa a tartózkodás jogát. Ugyanakkor, amint arra a jelen indítvány 75. pontjában rámutattam, a kiegészítő jegyzőkönyv 59. pontja szerinti vizsgálatot úgy kell elvégezni, hogy a szóban forgó ügyben érintett török gyermek helyzetét azon európai uniós polgár gyermekének helyzetével kell összehasonlítani, akinek a szülei már nem tartózkodnak a fogadó tagállam területén abban az időpontban, amikor az utóbbi a fogadó tagállam munkaerőpiacára be kíván lépni.
79.
A 2004/38 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése előírja a családtagok tartózkodási jogának megtartását [helyesen: fennmaradását] az uniós polgár halála vagy távozása esetén. Ebből következően meg kell állapítani, hogy ez nem vehető figyelembe a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikke szerinti összehasonlítás során, tekintettel arra, hogy ezt a helyzetet azzal a helyzettel kell összehasonlítani, amikor a török állampolgárságú gyermek szülei a gyermek fogadó tagállamba történő visszatérésekor, és annak teljes tartózkodása alatt már nem tartózkodtak e tagállamban.
80.
Az európai uniós polgár gyermeke tekintetében (aki maga is rendelkezik e polgársággal) ezzel szemben az EK 18. és EK 39. cikket, a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint a Bíróság EK 39. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát kell figyelembe venni.
81.
Az EK 18. cikk (1) bekezdése értelmében a „[S]zerződésben és ez utóbbi végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”.
82.
Az EK 39. cikk (1) bekezdése megfogalmazza azt az alapelvet, miszerint az Európai Közösségen belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását. E cikk (2) bekezdése szerint ez a szabadság magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében. Ugyanezen cikk (3) bekezdésének a) és b) pontja szerint a munkavállalók szabad mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy a tényleges állásajánlatokra jelentkezzen, e célból a tagállamok területén szabadon mozogjon.
83.
Ezen túlmenően a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban.
84.
A Bíróság EK 39. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlata végül tisztázta, hogy a „munkavállaló” fogalma a rendelkezés értelmében közösségi hatállyal rendelkezik, és nem lehet megszorítóan értelmezni, (
39
) a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „munkavállaló” fogalmának értelmezésére is irányadó megállapításaiban pedig pontosította, hogy ez a fogalom nem csupán azt a személyt foglalja magában, aki tényleges állásajánlatra való jelentkezés miatt telepedik le egy másik tagállamban, hanem azt is, aki munkakeresés céljából érkezik oda. (
40
)
85.
Ebből következik, hogy valamely tagállam olyan állampolgára, aki egy európai uniós polgár nagykorú gyermeke, és aki egy másik tagállamban fejezte be egyetemi tanulmányait, nem pusztán e fogadó tagállam területén való tartózkodás jogának önálló gyakorlására jogosult, hanem rendelkezik e tagállam munkaerőpiacán való szabad munkavállalás jogával is. Ezt a jogot az EK 39. cikk (3) bekezdése szerint csak közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból lehet korlátozni.
86.
Ezzel szemben a török munkavállaló gyermekének jogairól szólva meg kell állapítani, hogy az 1/80 határozat 7. cikke által biztosított munkavállalás és tartózkodás jogával rendelkező török állampolgárok a tagállamok munkavállalóitól eltérően nem rendelkeznek a Közösségen belüli szabad mozgás jogával, csupán bizonyos jogokkal élhetnek, kizárólag a fogadó tagállam területén. (
41
)
87.
Továbbá, amint arra a jelen indítvány 33. pontjában rámutattam, ahhoz, hogy egy török állampolgár gyermeke az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése alapján élhessen a szabad munkavállalás és az ahhoz kapcsolódó tartózkodás jogával, három együttes feltételt kell teljesítenie: 1) török munkavállaló gyermekének kell lennie, 2) bizonyítania kell, hogy „egyik szülője az érintett tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt”, és 3) a fogadó államban szakképesítést kellett, hogy szerezzen.
88.
Ebből következik, hogy a török állampolgár gyermeke – eltérően az uniós polgár gyermekétől – nem rendelkezik a fogadó tagállam munkaerőpiacra való belépés feltétel nélküli jogával, sem ehhez kapcsolódóan feltétel nélküli tartózkodási joggal, mivel e jogok megszerzése érdekében számos feltételt kell teljesítenie. Ráadásul, amint az a jelen indítvány előző pontjaiban is megállapítást nyert, az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdése által számára biztosított jogok hatályát illetően ezek a jogok jelentős hátrányokkal járnak (például a Közösségen belüli szabad mozgás hiányával, illetve azzal, hogy a tagállam területére való belépés a tagállam nemzeti jogától függ) azon jogokhoz képest, amelyek a közösségi állampolgárt az EK-Szerződés munkavállalók szabad mozgására vonatkozó szabályai, és az azok végrehajtása céljából elfogadott másodlagos jogi aktusok alapján megilletik.
89.
Ebből következően az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdéséből eredő jogok javasolt értelmezése nem jár azzal, hogy a török munkavállaló gyermeke kedvezőbb bánásmódban részesül, a Szerződés alapján az uniós polgár gyermekére vonatkozó bánásmódhoz képest.
90.
E megfontolásokat szem előtt tartva álláspontom szerint nem ellentétes a kiegészítő jegyzőkönyv 59. cikkével az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének azon értelmezése, miszerint a török munkavállaló azon gyermeke, akinek szülője a fogadó tagállamban legalább három évig jogszerűen munkaviszonyban állt, és aki ebben a tagállamban szakképzésben vett részt, ebben a tagállamban hivatkozhat a fogadó tagállam munkaerőpiacára történő szabad belépéshez való jogára, és az ahhoz kapcsolódó tartózkodási jogra, tekintet nélkül arra, hogy szülei még azelőtt véglegesen elhagyták-e a tagállamot, hogy a gyermek a hivatkozott tagállam területére lépett, és megkezdte szakképzését.
V – Végkövetkeztetések
91.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság az Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
„Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló megállapodással létrehozott Társulási Tanács által elfogadott, a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19-i 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a török munkavállaló a fogadó tagállamban több mint három évig jogszerűen munkaviszonyban állt, a munkavállaló azon gyermeke, aki ebben a fogadó tagállamban szakképesítést szerzett, jogszerűen hivatkozhat a hivatkozott tagállam munkaerőpiacára történő belépéshez való jogára és ahhoz kapcsolódó tartózkodási jogára, tekintet nélkül arra, hogy szülei még azelőtt véglegesen elhagyták a tagállamot, hogy a gyermek e tagállam területére lépett, és megkezdte szakképzését.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A Társulási Tanácsot az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodás hozta létre, amelyet 1963. szeptember 12-én Ankarában írt alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség, és amelyet az utóbbi nevében az 1963. december 23-i 64/732/EGK tanácsi határozat kötött meg, hagyott jóvá és erősített meg (HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o., a továbbiakban: társulási megállapodás).
(
3
)	A társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19-i határozat 1980. július 1-jén lépett hatályba. A határozatot nem tették közzé a Hivatalos Lapban, így az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatala által Brüsszelben 1992-ben megjelentetett, „Az EGK–Törökország társulási megállapodás és kiegészítő jegyzőkönyvei, valamint egyéb alapvető dokumentumok” címen lehet elérni.
(
4
)	A kiegészítő jegyzőkönyvet 1970. november 23-án Brüsszelben írták alá abból a célból, hogy megállapítsák az átmeneti időszak megvalósításának feltételeit, módozatait és szakaszait, és amelyet a Közösség nevében az 1972. december 19-i 2760/72/EGK tanácsi rendelet kötött meg, hagyott jóvá és erősített meg (
HL L 293. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o., a továbbiakban: kiegészítő jegyzőkönyv).
(
5
)	A C-355/93. sz. Eroglu-ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-5113. o.) 17. pontja; a C-210/97. sz. Akman-ügyben 1998. november 19-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-7519. o.) 23. pontja és a C-502/04. sz. Torun-ügyben 2006. február 16-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-1563. o.) 19. pontja.
(
6
)	A fent hivatkozott Eroglu-ügyben hozott ítélet 20. és 23. pontja; a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet 24. pontja és a fent hivatkozott Torun-ügyben hozott ítélet 20. pontja.
(
7
)	A fent hivatkozott Torun-ügyben hozott ítélet 27. és 28. pontja.
(
8
)	25. pont.
(
9
)	44. pont.
(
10
)	45. pont.
(
11
)	47. pont.
(
12
)	Meg kell jegyezni, hogy noha a hivatkozott Akman-ügyben a Bíróság röviden megvizsgálta, hogy H. Akman török munkavállaló gyermekének minősült-e – amit a német és görög kormány vitatott –, ezt a kritériumot nem vette az 1/80 határozat 7. cikkének második bekezdésében kifejezetten előírt feltételként figyelembe.
(
13
)	A C-434/93. sz. Bozkurt-ügyben 1995. június 6-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-1475. o.).
(
14
)	A C-171/95. sz. Tetik-ügyben 1997. január 23-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-329. o.).
(
15
)	A fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(
16
)	A fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítélet 39. pontja.
(
17
)	A fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítélet 40. pontja.
(
18
)	A fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítélet 48. pontja.
(
19
)	A C-325/05. sz. Derin-ügyben 2007. július 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-6495. o.) 3. pontja.
(
20
)	Lásd a fent hivatkozott Bozkurt-ügyben hozott ítélet 20. pontját.
(
21
)	A fent hivatkozott Derin-ügyben hozott ítélet 3. pontja. Lásd e tárgyban O’Leary, S., Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC, Festchrift für G. F. Mancini, 1998., 738. o.
(
22
)	71. pont.
(
23
)	A C-351/95. sz. Kadiman-ügyben 1997. április 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-2133. o.).
(
24
)	34. pont.
(
25
)	Uo., 35. pont.
(
26
)	Uo., 36. pont.
(
27
)	Lásd a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet 34. pontját.
(
28
)	Lásd a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet 38. pontját és a Torun-ügyben hozott ítélet 23. pontját.
(
29
)	Ebben az első bekezdésben az 1/80 határozat a fogadó tagállam munkaerőpiacára való belépés feltételeit valójában az e piachoz „tartozó” török munkavállaló családtagja számára állapítja meg.
(
30
)	Az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének a fent idézett Akman-ügyben hozott ítélet 30. pontjában található ezen értelmezése alapján jutott a Bíróság a hivatkozott ítélet 44. pontjában arra a megállapításra, hogy a második bekezdést nem lehet úgy értelmezni, hogy az a gyermek bármely állásajánlatra való jelentkezésének jogát attól a feltételtől teszi függővé, hogy a szülő a szóban forgó tagállamban tartózkodik-e abban az időpontban, amikor a gyermek ott szakképzése befejezését követően munkát kíván vállalni. A Bíróság indítványom jelen bekezdésében idézett megállapításának a fent hivatkozott Akman-ügyben hozott ítélet 30. pontjában foglaltakhoz képest megszorítóbb jellege – helyesen – annak a ténynek köszönhető, hogy ebben az ügyben a szóban forgó bekezdés értelmezését az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolása érdekében szükségesnek ítélte.
(
31
)	Lásd különösen a C-237/91. sz. Kus-ügyben 1992. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-6781. o.) 25. pontját; a fent hivatkozott Kadiman-ügyben hozott ítélet 31. pontját és a C-337/07. sz. Altun-ügyben 2008. december 18-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-10323. o.) 48. pontját.
(
32
)	A C-329/97. sz. Ergat-ügyben 2000. március 16-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-1487. o.) 42. pontja.
(
33
)	A fent hivatkozott Ergat-ügyben hozott ítélet 49. pontja és a fent hivatkozott Derin-ügyben hozott ítélet 67. pontja.
(
34
)	Ebben a tekintetben a Bizottság írásbeli beadványában fenntartotta, hogy Ü. Bekleyen nem vesztette el az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése szerinti jogcímen szerzett jogállását, azaz visszatérésekor még élvezheti a szabad munkavállaláshoz és a tartózkodáshoz való jogot a fogadó tagállamban. A Bizottság szerint, mivel kiskorúként Ü. Bekleyen a fogadó tagállamot nem hagyhatta volna el saját akaratából, hanem szülei döntését követte, nem állíthatjuk, hogy a tagállamot „jogos indok nélkül” hagyta el. Mégis az a véleményem, hogy nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés csak az 1/80 határozat 7. cikke második bekezdésének értelmezésére vonatkozik, és hogy az azon jogokra vonatkozó kérdés, amelyeket Ü. Bekleyen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdéséből származtathat, nem merült fel sem a nemzeti közigazgatási eljárásban, sem a nemzeti bíróságok előtt, és a felperes sem említi észrevételeiben. Ennélfogva nem fogom vizsgálni azt a kérdést, hogy Ü. Bekleyen elvesztette-e az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése szerinti jogcímen esetlegesen megszerzett jogállását annak következtében, hogy elhagyta a Németországi Szövetségi Köztársaság területét, amint azt a Bizottság állítja.
(
35
)	A Bíróság az egyetemi tanulmányok befejezése időpontjában fennálló ezen önállóságot a fent idézett Akman-ügyben hozott ítélet 45. pontjában mondta ki, miszerint „[…] egy, valamely tagállamban legalább három évig jogszerűen foglalkoztatott török bevándorló gyermekének, aki jogszerűen tartózkodik e tagállam területén, ott képzettséget szerzett és ezt követően lehetősége van e tagállamban kereső tevékenység folytatására, ettől kezdve nem kell valamely szülőjének jelenlététől függnie, mivel a munkaerőpiacra való bejutásával az érdekelt fél már nem az ő eltartottjuk, hanem módjában áll saját szükségleteiről önállóan gondoskodni”.
(
36
)	Az összehasonlítás céljából a fent hivatkozott Derin-ügyben felhasznált érveknek csak egy részét vettem figyelembe, két okból. Először is a szóban forgó ügyben a Bíróság a török munkavállaló gyermekének az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésére alapított jogait, és nem az ugyanezen cikk második bekezdéséből eredő jogait hasonlította össze. Másodszor noha a Bíróság az ítélet 68. pontjában hangsúlyozta, hogy „[e] feltételek esetén a török migráns munkavállaló gyermekének helyzetét végső soron nem lehet összehasonlítani a tagállami állampolgár leszármazójáéval, tekintettel a hasonló jogi helyzetük között fennálló érzékelhető különbségekre”, mindazonáltal ez a török állampolgárok családtagjainak az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésére alapított tartózkodási joga elvesztése okainak kimerítő jellegű értékelése keretében nyert megállapítást. Következésképpen álláspontom szerint a Derin-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló érvek összességükben nem alkalmazhatók a jelen ügy tárgyát képező helyzetre.
(
37
)	HL L 158., 2004.4.30., 77. o.; helyesbítés: HL L 229., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.
(
38
)	Ezt az összehasonlítást a 2004/38 irányelv rendelkezéseinek figyelembevételével, és nem az 1992. július 27-i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel (
HL L 245., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.) módosított, a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (
HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.) 11. cikke rendelkezéseinek figyelembevételével végzem el. Az 1612/68 rendelet 11. cikke hatályát vesztette, és a 2004/38 irányelv lépett a helyébe, amelyet ezen irányelv 40. cikke értelmében a tagállamoknak 2006. április 30-ig kellett átültetniük saját jogrendszerükbe. Noha a felperes a tartózkodási engedély iránti kérelmét akkor terjesztette elő, amikor az 1612/68 rendelet 11. cikke még alkalmazandó volt, nevezetesen 2005. december 19-én, mégis meg kell jegyezni, hogy ebben az időpontban az új irányelv már hatályba lépett. Amikor azonban a Land Berlin 2006. szeptember 21-én elutasította a kérelmet, az 1612/68 rendelet 11. cikke már nem volt hatályos, és kizárólag a 2004/38 irányelv volt alkalmazandó a teljes bírósági eljárás időtartama alatt is. Ennélfogva célszerűnek tartom az összehasonlítást a 2004/38 irányelv alapján elvégezni.
(
39
)	A C-138/02. sz. Collins-ügyben 2004. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-2703. o.) 26. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
40
)	Ebben az értelemben lásd a C-85/96. sz. Martínez Sala-ügyben 1998. május 12-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2691. o.) 32. pontját, miszerint az EK 39. cikk keretében „azt a személyt, aki ténylegesen munkát keres, szintén munkavállalónak kell tekinteni”.
(
41
)	Ebben az értelemben lásd különösen a korábban hivatkozott Tetik-ügyben hozott ítélet 29. pontját és a Derin-ügyben hozott ítélet 66. pontját.