62024CJ0564
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. március 5. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 2011/83/EU irányelv – Fogyasztó és kereskedő közötti, távollevők között kötött szerződés – A »fogyasztó« fogalma – A fogyasztó és a kereskedő közötti kapcsolatfelvétel a fogyasztó által megbízott másik szakember útján – A 2. cikk 7. pontja – A fogyasztó elállási joga – A 9. cikk (1) bekezdése – Joggal való visszaélés”
A C‑564/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Kammergericht Berlin (berlini regionális felsőbíróság, Németország) a Bírósághoz 2024. augusztus 20‑án érkezett, 2024. április 9‑i határozatával terjesztett elő
az Eisenberger Gerüstbau GmbH
és
JK
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök (előadó), J. Passer, E. Regan, D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: A. Biondi,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a cseh kormány képviseletében M. Smolek, S. Šindelková és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében P. Kienapfel és I. Rubene, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 304., 64. o.) 2. cikke 7. pontjának, 9. cikke (1) bekezdésének, 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának és (5) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az Eisenberger Gerüstbau GmbH német jog hatálya alá tartozó vállalkozás és JK között állványzat rendelkezésre bocsátásáért és felállításáért e vállalkozás által kért munkadíj megfizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2011/83 irányelv (4), (5), (7), (14), (17), (20) és (57) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(4)
[…] A távollevők között és az üzlethelyiségen kívül kötött fogyasztói szerződések egyes vonatkozásainak harmonizációja szükséges az olyan valódi fogyasztói belső piac előmozdításához, amely megfelelő egyensúlyt teremt a fogyasztóvédelem magas szintje és a vállalkozások versenyképessége között, a szubszidiaritás elvének tiszteletben tartása mellett.
(5)
[…] [A] fogyasztók tájékoztatására és az elállási jogra vonatkozó egyes rendelkezéseknek a távollevők között és az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetében való teljes harmonizációja hozzájárul a magas szintű fogyasztóvédelemhez és a fogyasztói piac jobb működéséhez.
[…]
(7)
Néhány alapvető szabályozási elem teljes harmonizációjának jelentősen növelnie kell a fogyasztók és a kereskedők jogbiztonságát. […] Ezenkívül a fogyasztóknak magas szintű védelemben kell részesülniük az [Európai Unió] egész területén.
[…]
(14)
Ezen irányelv nem érinti a szerződési jog azon területére vonatkozó nemzeti jogot, amelyet ezen irányelv nem szabályoz. Ennélfogva ezen irányelv nem sértheti például a szerződések megkötését vagy érvényességét (például az egyetértés hiányának esetét) szabályozó nemzeti jogot. Az irányelv hasonlóképpen nem sértheti a szerződésszegés esetén igénybe vehető általános jogorvoslati lehetőségeket, a gazdasági rendre vonatkozó szabályokat (például a túlzó vagy uzsoraárakra vonatkozó szabályokat) és az etikátlan jogi ügyletekre vonatkozó nemzeti jogot.
[…]
(17)
A fogyasztó fogalommeghatározásának azon természetes személyeket kell magában foglalnia, akik saját szakmájuk, üzleti tevékenységük vagy foglalkozásuk körén kívül eső területen járnak el. Kettős célú szerződések esetében azonban, amelyeknél a szerződést részben a személy szakmájába tartozó, részben pedig azon kívül eső célból kötik, és a kereskedési cél annyira korlátozott, hogy a teljesítés egésze szempontjából nem elsődleges, az adott személy szintén fogyasztónak tekintendő.
[…]
(20)
[…] Az áru vagy szolgáltatás értékesítésére szervezett távértékesítési rendszer fogalmának magában kell foglalnia a kereskedőtől eltérő harmadik fél által felajánlott, azonban a kereskedő által használt rendszereket, például az online értékesítési felületeket. E fogalom azonban nem terjed ki azokra az esetekre, amikor a weboldalak csupán a kereskedőről, annak áruiról és/vagy szolgáltatásairól, illetve a kereskedő elérhetőségéről szolgáltatnak információkat.
[…]
(57)
Szükséges, hogy a tagállamok meghatározzák az ezen irányelv megsértése esetén alkalmazandó szankciókat, és biztosítsák azok végrehajtását. A szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.”
4
Ezen irányelv 1. cikkének szövege a következő:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy a fogyasztóvédelem magas szintjének elérése révén hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez azáltal, hogy közelíti a fogyasztók és kereskedők között kötött szerződésekre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések bizonyos vonatkozásait.”
5
Az említett irányelv 2. cikke ekként rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»fogyasztó«: bármely természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége körén;
2.
»kereskedő«: bármely természetes vagy – akár magán‑, akár köztulajdonban álló – jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések vonatkozásában kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenységével összefüggő célok érdekében jár el, ideértve bármely olyan személyt, aki vagy amely a kereskedő nevében vagy javára jár el;
[…]
6.
»szolgáltatási szerződés«: az adásvételi szerződéstől eltérő bármely olyan szerződés, amelynek alapján a kereskedő a fogyasztó részére szolgáltatást nyújt vagy szolgáltatás nyújtását vállalja, a fogyasztó pedig megfizeti vagy vállalja, hogy megfizeti a szolgáltatás árát;
7.
»távollevők között kötött szerződés«: a kereskedő és a fogyasztó között áru vagy szolgáltatás értékesítésére szervezett távértékesítési rendszer keretében, a kereskedő és a fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte nélkül – a szerződés megkötésének időpontjával bezárólag kizárólag egy vagy több távközlő eszköz alkalmazásával – kötött szerződés;
8.
»üzlethelyiségen kívül kötött szerződés«: a kereskedő és a fogyasztó között kötött bármely olyan szerződés,
a)
amelyet a kereskedő és fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte mellett, a kereskedő üzlethelyiségétől eltérő helyen kötöttek meg;
b)
amelyre vonatkozóan a fogyasztó tett ajánlatot az a) pontban említettekkel azonos körülmények között;
c)
amelyet a kereskedő üzlethelyiségében vagy távközlő eszközök alkalmazásával közvetlenül azt követően kötöttek meg, hogy a kereskedő – a kereskedő és a fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte mellett – személyesen és egyénileg kapcsolatba lépett a fogyasztóval a kereskedő üzlethelyiségétől eltérő helyen; vagy
d)
amelyet a kereskedő által szervezett olyan út során kötöttek meg, amelynek célja vagy eredménye áruknak vagy szolgáltatásoknak a fogyasztó számára történő népszerűsítése és értékesítése;
[…]
15.
»járulékos szerződés«: olyan szerződés, amelynek révén a fogyasztó távollevők között vagy üzlethelyiségen kívül kötött szerződéshez kapcsolódó árukhoz vagy szolgáltatásokhoz jut hozzá, és a kereskedő vagy harmadik fél az említett árukat vagy szolgáltatásokat az ezen harmadik fél és a kereskedő közötti megállapodás alapján biztosítja.”
6
Ugyanezen irányelv 5. cikkének (3) bekezdése így rendelkezik:
„Ezen irányelv nem érinti az általános nemzeti szerződési jogot, így a szerződések érvényességére, létrejöttére vagy joghatására vonatkozó szabályokat, amennyiben általános szerződési jogi kérdéseket ezen irányelv nem szabályoz.”
7
A 2011/83 irányelv 4. cikke értelmében:
„Ha ez az irányelv másként nem rendelkezik, a tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be nemzeti jogukba az ebben az irányelvben megállapított rendelkezésektől eltérő – ideértve az eltérő szintű fogyasztóvédelmet biztosító szigorúbb vagy kevésbé szigorú – rendelkezéseket.”
8
Ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„A fogyasztót a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződés, illetve annak megfelelő ajánlat mindaddig nem köti, amíg a kereskedő [helyesen: eladó vagy szolgáltató] egyértelműen és érthető módon tájékoztatást nem nyújt a fogyasztónak a következőkről:
[…]
h)
elállási jog fennállása esetén az említett jog gyakorlásának a 11. cikk (1) bekezdése szerinti feltételei, határideje és a vonatkozó eljárások, valamint az I. melléklet B. részében meghatározott elállásinyilatkozat‑minta;
[…]”
9
Az említett irányelv 9. cikke értelmében:
„(1)   Azon esetet kivéve, amikor a 16. cikkben említett kivételek alkalmazandók, a fogyasztó 14 napon belül indoklás nélkül elállhat a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződéstől, anélkül, hogy a 13. cikk (2) bekezdésében és a 14. cikkben előírtakon kívül más költség terhelné.
(2)   A 10. cikk sérelme nélkül az e cikk (1) bekezdésében említett elállási időszak az alábbiaktól számított 14 nap:
a)
szolgáltatási szerződés esetében a szerződés megkötésének napja;
[…]
(3)   A tagállamok nem tiltják meg, hogy a szerződő felek az elállási időszak alatt teljesítsék szerződésből adódó kötelezettségeiket. […]”
10
Ugyanezen irányelv 10. cikke előírja:
„(1)   Ha a kereskedő a 6. cikk (1) bekezdésének h) pontjában előírt, a fogyasztó részére az elállási jogáról nyújtandó tájékoztatást elmulasztotta, a 9. cikk (2) bekezdésében foglaltak értelmében az elállási időszak az eredeti elállási időszak lejárta után 12 hónappal jár le.
(2)   Amennyiben a kereskedő a 9. cikk (2) bekezdésében említett naptól számított 12 hónapon belül megadta a fogyasztónak az e cikk (1) bekezdésében előírt tájékoztatást, az elállási időszak az azon napot követő 14 nap elteltével jár le, amelyen a fogyasztó megkapta ezen tájékoztatást.”
11
A 2011/83 irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A fogyasztó az elállási időszak lejárta előtt tájékoztatja a kereskedőt a szerződéstől való elállásra vonatkozó döntéséről. E célból a fogyasztó:
a)
felhasználhatja az I. melléklet B. részében található elállásinyilatkozat‑mintát; vagy
b)
bármilyen más, egyértelmű nyilatkozatba foglalhatja a szerződéstől való elállásra vonatkozó döntését.
Az elállásinyilatkozat‑mintára vonatkozóan a tagállamok nem írhatnak elő az I. melléklet B. részében meghatározottaktól eltérő formai követelményeket.”
12
Ezen irányelv 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az elállási jog gyakorlása megszünteti a felek kötelezettségeit:
a)
a távollevők között vagy üzlethelyiségen kívül kötött szerződés teljesítésére vonatkozóan; vagy
b)
a távollevők között vagy üzlethelyiségen kívül kötött szerződés megkötésére vonatkozóan, amennyiben a fogyasztó tette az ajánlatot.”
13
Az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének első albekezdésének szövege a következő:
„A kereskedő késedelem nélkül, de minden esetben legkésőbb attól a naptól számított 14 napon belül visszatéríti a fogyasztó által megfizetett teljes összeget, beleértve adott esetben a szállítás költségeit is, amikor a 11. cikknek megfelelően értesül a fogyasztó azon döntéséről, hogy eláll a szerződéstől.”
14
Ugyanezen irányelv 14. cikke értelmében:
„[…]
(4) A fogyasztó nem viseli az alábbiak költségeit:
a)
a szolgáltatások teljesítése, a víz‑, gáz‑, villamosenergia‑ellátás – amennyiben azokat nem korlátozott volumenben vagy meghatározott mennyiségben kínálják értékesítésre – vagy távfűtés teljes vagy részleges költségei, amennyiben:
i.
a kereskedő elmulasztotta közölni a 6. cikk (1) bekezdésének h) vagy j) pontjában előírt információkat; vagy
ii.
a fogyasztó nem kérte kifejezetten a 7. cikk (3) bekezdésének és a 8. cikk (8) bekezdésének megfelelően a szolgáltatás nyújtásának az elállási időszak alatti megkezdését; vagy
[…]
(5) A 13. cikk (2) bekezdésében és az e cikkben meghatározott esetek kivételével a fogyasztót az elállási jog gyakorlásának következményeként semmilyen felelősség nem terheli.”
15
A 2011/83 irányelv 15. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A fogyasztói hitelmegállapodásokról [és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről] szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [(HL 2008. L 133., 66. o.)] 15. cikkének sérelme nélkül, ha a fogyasztó a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződéstől való elállási jogát az ezen irányelv 9–14. cikkével összhangban gyakorolja, bármely járulékos szerződés automatikusan megszűnik a fogyasztót terhelő bármely költség nélkül, kivéve az ezen irányelv 13. cikkének (2) bekezdésében vagy 14. cikkében foglalt esetet.
(2)   A tagállamok részletes szabályokat állapítanak meg az ilyen szerződések megszűnésére vonatkozóan.”
16
Ezen irányelv 24. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„A tagállamok megállapítják az ezen irányelv alapján meghozott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és minden szükséges intézkedést megtesznek végrehajtásuk érdekében. Az előírt szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.”
A német jog
17
A Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BGB) 242. §‑a a következőket írja elő:
„A kötelezett a szolgáltatást a jóhiszeműség követelményének megfelelően köteles nyújtani, az ügyletek során elfogadott szokásokra tekintettel.”
18
A BGB 312c. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A »távollevők között kötött szerződések« olyan szerződések, amelyek esetében a kereskedő, illetve az ő nevében vagy javára eljáró személy, valamint a fogyasztó a szerződéssel kapcsolatos tárgyalásokhoz és a szerződés megkötéséhez kizárólag távollévők közötti kommunikációt lehetővé tévő eszközöket használ, kivéve, ha a szerződés megkötésére nem áru vagy szolgáltatás értékesítésére szervezett távértékesítési rendszer keretében kerül sor.
(2)   E törvény alkalmazásában a távollévők közötti kommunikációt lehetővé tévő eszköz minden olyan kommunikációs eszköz, amely a szerződés előkészítéséhez vagy megkötéséhez használható, anélkül hogy a felek egyidejűleg fizikailag jelen lennének, mint például levelek, katalógusok, telefonhívások, faxüzenetek, e‑mailek, mobiltelefon‑szolgáltatás útján küldött üzenetek (SMS), valamint a rádió és az elektronikus média.”
19
A BGB 357. §‑ának szövege a következő:
„(1)   A kapott szolgáltatásokat legkésőbb 30 napon belül vissza kell szolgáltatni.
[…]
(8)   Amennyiben a fogyasztó a szolgáltatásnyújtásra vonatkozó szerződéstől eláll, köteles megtéríteni a szolgáltató részére az elállás időpontjáig nyújtott szolgáltatás ellenértékét, ha a fogyasztó kifejezetten kérte a szolgáltatótól, hogy a szolgáltatás nyújtását az elállásra nyitva álló időszak lejárta előtt kezdje meg. Az első mondatból eredő jog csak akkor áll fenn, ha szolgáltató az Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (a polgári törvénykönyv bevezetéséről szóló törvény) 246a. §‑a első része (2) bekezdése első mondatának 1–3. pontja alapján szabályszerűen tájékoztatta a fogyasztót. […] A kompenzációs kártalanítás kiszámítása során a megállapodás szerinti teljes árat kell alapul venni. Amennyiben a megállapodás szerinti teljes ár túlzottan magas, a kompenzációs kártalanítást a nyújtott szolgáltatás piaci értéke alapján kell kiszámítani.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
20
Az Eisenberger Gerüstbau üzletszerűen ad bérbe állványzatokat, melyeket ő maga állít fel, majd szerel szét az ügyfelei részére. JK, aki (szövetségi) köztisztviselő Németországban, a tulajdonosa egy Berlinben található teleknek, amelyre egy többszintes társasház épült.
21
2020‑ban JK úgy döntött, hogy e lakóépület felső szintjére ráépíttet két további emeletet, személyes lakhatás céljára, amelyek összesen négy lakóegységet foglalnak magukban. Ennek érdekében egy építészt bízott meg a tervezéssel és a műszaki ellenőrzéssel, akinek a feladatai közé tartozott a szükséges szakipari munkákhoz kapcsolódó szolgáltatásjegyzékek összeállítása, a szakvállalkozások ajánlatainak beszerzése, majd szerződéstervezetek elkészítése révén a szerződéskötésekben való közreműködés. E feladatok keretében ez az építész többek között eljuttatta az Eisenberger Gerüstbauhoz az állványzatok rendelkezésre bocsátására és felállítására vonatkozó ajánlattételhez szükséges dokumentációt, és felkérte, hogy annak alapján tegyen ajánlatot. E vállalkozás elfogadta a dokumentációt, a kapott szolgáltatásjegyzéket egységárakkal látta el, feltüntette a becsült bruttó 45663,18 EUR összegű teljes árat, majd 2020. április 24‑én aláírta és visszaküldte az építésznek az említett dokumentációt.
22
Az építész az Eisenberger Gerüstbaut választotta szakvállalkozásnak az állványzat rendelkezésre bocsátásával és felállításával kapcsolatos munkák elvégzésére. Ennek megfelelően elkészített egy szerződéstervezetet, amely a 2020. április 24‑i ajánlaton alapult, és e tervezetet 2020. december 14‑én e‑mailben megküldte mindkét félnek, azaz az Eisenberger Gerüstbaunak és JK‑nak. Az említett tervezet semmilyen utalást nem tartalmazott arra vonatkozóan, hogy JK jogosult elállni a szerződéstől. Az Eisenberger Gerüstbau 2020. december 14‑én aláírta a szerződéstervezetet, anélkül, hogy azon módosított volna, és megküldte azt JK‑nak. Ez utóbbi 2020. december 15‑én szintén aláírta e tervezetet (a továbbiakban: a szóban forgó szerződés), és a mindkét fél által aláírt példányt postai úton megküldte az Eisenberger Gerüstbaunak.
23
Az Eisenberger Gerüstbau 2021. január 1-jén e‑mailben a szóban forgó szerződéshez kapcsolódóan kiegészítő ajánlatot küldött JK‑nak két további mozgatható platformra vonatkozóan, összesen bruttó 7730 EUR összegért, e berendezés összeszerelése, szétszerelése, négy héten keresztüli üzemeltetése, valamint az ötödik héttől kezdve további heti bruttó 517,65 EUR összegű bérleti díj címén. JK aláírta ezt a kiegészítő ajánlatot, és 2021. január 22‑én e‑mailben visszaküldte az Eisenberger Gerüstbau részére. 2021 januárjában az Eisenberger Gerüstbau elkezdte felállítani az állványzatot.
24
2021. január 26‑án az Eisenberger Gerüstbau a szóban forgó épületen tervezett építési munkák elvégzéséhez JK rendelkezésére bocsátotta az állványzatot. 2021 május végéig JK összesen 95937,84 EUR összeget utalt át az Eisenberger Gerüstbaunak, az utóbbi által kiállított részszámlák alapján.
25
2021. december 7‑i levelében JK jelezte az Eisenberger Gerüstbaunak, hogy visszavonja a szóban forgó szerződés, valamint a kiegészítő záradék megkötésére irányuló szándéknyilatkozatait, hogy megtagadja az e jogcímen történő további fizetések teljesítését, és követelte az átutalt részfizetések ezen összeg erejéig történő visszatérítését. 2021 decembere folyamán a JK által tervezett valamennyi olyan építési tevékenység befejeződött, amelyhez az állványozás elengedhetetlen volt. JK kérésére az állványzatot 2021. december 20‑án lebontották.
26
Az Eisenberger Gerüstbau eljárást indított JK ellen a Landgericht Berlin (berlini regionális bíróság, Németország) előtt azon munkadíjak – azaz az állványzat telepítéséről szóló szerződés címén járó 101000,25 euró összeg – megfizetése iránt, amelyeket álláspontja szerint a kereset benyújtásának időpontjában JK még nem fizetett meg a részére. Ezen eljárás keretében JK viszontkeresetet terjesztett elő a már átutalt 95937,84 euró összegű részfizetések visszatérítése iránt.
27
A Landgericht Berlin (berlini regionális bíróság) 2023. május 19‑i ítéletével elutasította a keresetet, és teljes egészében helyt adott a viszontkeresetnek.
28
Az Eisenberger Gerüstbau fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Kammergericht Berlinhez (berlini regionális felsőbíróság, Németország), amely a kérdést előterjesztő bíróság.
29
E bíróság úgy véli, hogy a megtárgyalásban segédkező építész közreműködésével kötött, szóban forgó szerződés nem tartozik a BGB 312c. §‑a (1) bekezdésének hatálya alá, amely a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját ülteti át a német jogba.
30
E tekintetben az említett bíróság pontosítja, hogy kétségtelen, hogy e szerződés megkötéséig egyrészt az Eisenberger Gerüstbau, másrészt JK és az építész kizárólag távközlő eszközök útján, azaz postai úton vagy elektronikus levélben kommunikáltak. Ugyanakkor az a körülmény, hogy JK a szerződés előkészítése érdekében az építész – aki egy szakember – közreműködését vette igénybe, kizárja a BGB 312c. §‑a szerinti védelem alkalmazását.
31
A BGB 312c. §‑a előkészítő munkálatainak, valamint a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) ítélkezési gyakorlatának megfelelően e rendelkezés célja, amely szintén a 2011/83 irányelv (37) preambulumbekezdésére támaszkodik, azon fogyasztó védelme, aki a szerződés megkötése előtt nem tudja megvizsgálni a szóban forgó árut vagy szolgáltatást, és e tekintetben nem tud további tájékoztatáshoz jutni.
32
Márpedig nem áll fenn a fogyasztó tájékoztatásának hiánya olyan esetben, mint amely a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban van, amikor e fogyasztó egy olyan szakemberhez mint tárgyalást segítő közvetítőhöz fordul, aki a szerződés tárgyát képező szolgáltatásokat illetően kellő hozzáértéssel rendelkezik, és e fogyasztó rendelkezésére áll az e tekintetben esetlegesen felmerülő kérdések megválaszolása érdekében.
33
A fogyasztót semmi esetre sem illetné meg a szerződéstől való elállási jog, ha a tárgyalás során közvetítőként eljáró szakember meghatározza a szolgáltatás tárgyát, és csak bizonyos szerződési feltételek tisztázása érdekében lép kapcsolatba azzal a kereskedővel, aki a fogyasztóval kötött szerződés másik aláíró fele.
34
Ha a fogyasztónak nincs joga visszavonni a főszerződés megkötésére irányuló szándéknyilatkozatát, ez a jog az e szerződéshez kapcsolódó kiegészítő megállapodások vagy kiegészítő klauzulák tekintetében sem ismerhető el.
35
Abban az esetben, ha JK‑nak a szóban forgó szerződéstől való elálláshoz való joga a jelen ügyben mégis elismerésre kerül, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az Eisenberger Gerüstbau nem jogosult díjazásra a nyújtott szolgáltatásért, és a BGB 357. §‑ának (8) bekezdése, valamint a 2011/83 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja és (5) bekezdése alapján sem jogosult megtérítésre.
36
E bíróság úgy véli, hogy a jóhiszeműség követelményével ellentétesnek tekinthető az a tény, hogy a fogyasztó, aki olyan körülmények között, mint az alapügy körülményei, elállt a szerződéstől, megtagadja a térítés megfizetését azon kereskedő részére, akivel e szerződést kötötte.
37
Ugyanakkor, az említett bíróság ezen értékelés megfelelőségéről érdeklődik a 2023. május 17‑iDC (A szerződés teljesítését követő elállás) ítéletben (C‑97/22, EU:C:2023:413), amelyben a Bíróság kimondta, hogy a 2011/83 irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának i. alpontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az mentesíti a fogyasztót minden olyan kötelezettsége alól, hogy megfizesse az üzlethelyiségen kívül kötött szerződés teljesítéseként nyújtott szolgáltatás ellenértékét, ha az érintett kereskedő nem közölte vele az ezen 14. cikk (4) bekezdése a) pontjának i. alpontjában szereplő információkat, és e fogyasztó az elállási jogát e szerződés teljesítését követően gyakorolta.
38
E körülmények között a Kammergericht Berlin (berlini regionális felsőbíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [2011/83 irányelv] 2. cikkének 7. pontja szerinti távollevők között kötött, a [2011/83 irányelv] 9. cikkének (1) bekezdésében foglalt elállási jogot magában foglaló szerződésnek minősül‑e valamely szerződés akkor is, ha a fogyasztót a szerződéskötés előtt vagy a szerződéskötés során olyan [szakember] segíti, akit vagy amelyet a fogyasztó a szolgáltatótól függetlenül bízott meg?
2)
Amennyiben a Bíróság igenlő választ ad az első kérdésre:
A [2011/83 irányelv] 2. cikkének 7. pontja szerinti távollevők között kötött, az [ezen] irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében foglalt elállási jogot magában foglaló szerződésnek minősül‑e valamely szerződés akkor is, ha teljesül az alábbiakban felsorolt további feltételek valamelyike?
a)
A fogyasztót segítő [szakember] volt az, aki a fogyasztó és a szolgáltató közötti kapcsolatot kezdeményezte.
b)
A fogyasztót segítő [szakember] a szerződéskötés előtt befolyást gyakorolt a szerződés tartalmának lényeges részeire (pl. a szolgáltatásjegyzék összeállítása vagy szerződéstervezet rendelkezésre bocsátása).
3)
Ha a Bíróság álláspontja szerint az első kérdésben, a második kérdés a) vagy b) alpontjában említett esetekben a szerződés nem minősül távollevők között kötött szerződésnek, amelytől a fogyasztó elállhat:
Ha a felek e szerződéskötést követően, és ismét kizárólag távközlő eszközök alkalmazásával a szolgáltatónak az első szerződéshez képest másodlagos jelentőségű, járulékos szolgáltatásaira vonatkozó további megállapodást kötnek:
Ez a kiegészítő megállapodás önmagában a [2011/83 irányelv] 2. cikkének 7. pontja szerinti távollevők között kötött, [ezen] irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében foglalt elállási jogot magában foglaló szerződésnek minősül‑e, vagy attól – az elsődleges szerződéshez hasonlóan, amelyet kiegészít – nem lehet elállni, mint egy távollevők között kötött szerződéstől?
4)
Ha a fogyasztó azután gyakorolta az elállási jogát a távollevők között kötött, az elállási jogot magában foglaló szerződés esetén, miután a vele szerződő fél már nyújtott szolgáltatásokat:
Kötelezhető‑e a fogyasztó a [2011/83 irányelv] 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja és (5) bekezdése ellenére arra, hogy arányos mértékben megtérítse a szolgáltatónak a szolgáltatás értékét, ha az ettől eltérő eredmény az egyedi eset összes körülménye fényében joggal való visszaélés vagy a jóhiszeműség követelményével ellentétes lenne?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
39
Első és második kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett szerződés e rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” minősítése szempontjából releváns az a tény, hogy a fogyasztót az e fogyasztó és a kereskedő közötti szerződés megkötése előtt és során egy olyan, a fogyasztó által kiválasztott másik szakember segíti, aki a fogyasztó és a kereskedő közötti kapcsolatfelvételt kezdeményezte, és aki befolyást gyakorolt e szerződés tartalmának lényeges elemeire.
40
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az említett rendelkezés értelmében ahhoz, hogy valamely szerződést távollevők között kötött szerződésnek lehessen minősíteni, három feltételnek kell együttesen teljesülnie. Először is, e szerződést a 2011/83 irányelv 2. cikkének 1., illetve 2. pontjában szereplő fogalommeghatározások értelmében a fogyasztónak és a kereskedőnek kell megkötnie. Másodszor, azt távértékesítésre vagy táv‑szolgáltatásnyújtásra szervezett rendszer keretében kell megkötni. Harmadszor, az említett szerződést a kereskedő és a fogyasztó egyidejű fizikai jelenléte nélkül kell megkötni, és a felek közötti szerződéses jogviszonyt kizárólag egy vagy több távközlő eszköz használatával kell létesíteni, és annak ezen szerződés megkötésének időpontjáig bezárólag mindvégig fenn kell állnia.
41
Kétségtelen, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki egyértelműen, hogy e feltételek közül a kérdést előterjesztő bíróságnak melyikkel kapcsolatban vannak kétségei. E bíróság ugyanakkor pontosította, hogy a szerződés megkötéséig egyrészt JK és az építész, másrészt pedig az Eisenberger Gerüstbau kizárólag távközlő eszközök útján, azaz postai úton vagy elektronikus levélben közölt egymással adatokat, amiből az következik, hogy az említett feltételek közül a harmadikat teljesültnek tekinti. Ennélfogva kizárólag az első két feltételt kell megvizsgálni.
42
Először is meg kell vizsgálni, hogy a szóban forgó szerződés tekintetében „fogyasztónak” kell‑e minősíteni az olyan személyt, mint JK, aki egy olyan telek tulajdonosa, amelyre egy többemeletes lakóépületet építettek, és aki kereskedőt, nevezetesen az Eisenberger Gerüstbaut vette igénybe két újabb – összesen négy lakóegységet tartalmazó – emelet ráépítése érdekében.
43
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 1. pontja szerint „fogyasztónak” minősül bármely természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződés keretében olyan célból jár el, amely kívül esik kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége körén.
44
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 2011/83 irányelv célja a kereskedőkhöz képest hátrányos helyzetben lévő fogyasztók magas szintű védelmének biztosítása, mivel őket úgy kell tekinteni, mint akik a másik szerződő félnél kevésbé tájékozottak, gazdaságilag gyengébbek és jogi szempontból kevésbé tapasztaltak (lásd ebben az értelemben: 2019. március 27‑islewo ítélet, C‑681/17, EU:C:2019:255, 32. pont; 2020. május 14‑iNK [Családiház‑terv] ítélet, C‑208/19, EU:C:2020:382, 39. pont).
45
A „fogyasztónak” a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 2. cikkének b) pontja értelmében vett fogalma, amely megfelel a 2011/83 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „fogyasztó” fogalmának, objektív jellegű, és független az érintett személy rendelkezésére álló konkrét ismeretektől vagy információktól (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. pont; 2025. május 8‑iPielatak ítélet, C‑410/23, EU:C:2025:325, 36. pont).
46
Annak megítéléséhez, hogy az érintett személy az e rendelkezés értelmében vett „fogyasztónak” minősíthető‑e, a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie az adott ügy minden olyan körülményét – különösen a szóban forgó szerződés tárgyát képező áruk vagy szolgáltatások természetét –, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy ezt az árut vagy szolgáltatást milyen céllal vásárolták vagy vették igénybe (2023. június 8‑iYYY. [A fogyasztó fogalma] ítélet, C‑570/21, EU:C:2023:456, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy e bíróság arra keresi a választ, hogy az a tény, hogy JK‑t egy általa választott másik szakember – a jelen esetben egy építész – segítette, aki befolyással volt a szóban forgó szerződés tartalmának lényeges elemeire, releváns‑e JK fogyasztónak való minősítése szempontjából, vagy sem.
48
E tekintetben egyrészt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 29. pontjában lényegében rámutatott, az a tény, hogy – mint az alapügyben is – a fogyasztót egy szakember, jelen esetben egy építész segítette az e fogyasztó és egy másik kereskedő közötti szerződés megtárgyalása és megkötése során, nem kérdőjelezheti meg a jelen ítélet 44. pontjában említett fogyasztónak az utóbbi kereskedőhöz képest hátrányos helyzetét, még akkor sem, ha az említett fogyasztót segítő szakember kezdeményezte a kapcsolatfelvételt a fogyasztó és a másik kereskedő között, és befolyást gyakorolt e szerződés tartalmára.
49
Másrészt, amint arra a jelen ítélet 45. pontja emlékeztet, a „fogyasztó” 2011/83 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett fogalmának olyan értelmezését kell elfogadni, amely objektív jellegű, és amelynek függetlennek kell lennie az érintett személy esetleges konkrét ismereteitől vagy az e személy rendelkezésére álló információktól. Így az a tény, hogy az ilyen személyt szakember segítette, nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze fogyasztói minőségét, és végeredményben nem jelenti azt, hogy az érintett szerződésnek szakmai célt kellene tulajdonítani (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 3‑iCostea ítélet, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21. és 25–27. pont).
50
Abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy JK‑t az alapügy tárgyát képező szerződés alkalmazásában fogyasztónak kell minősíteni, másodszor meg kell vizsgálni, hogy az e bíróság által az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában kifejtett, a JK és az Eisenberger Gerüstbau közötti ezen szerződés megkötésének módjára és a JK által ennek keretében igénybe vett építész által nyújtott segítségre vonatkozó ténybeli elemekre tekintettel az ilyen szerződést úgy kell‑e tekinteni, mint amelyet a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontja értelmében vett távértékesítésre vagy táv‑szolgáltatásnyújtásra szervezett rendszer keretében kötöttek meg.
51
E tekintetben ezen irányelv (20) preambulumbekezdése kimondja, hogy a távértékesítésre vagy táv‑szolgáltatásnyújtásra szervezett rendszer fogalmának magában kell foglalnia a kereskedőtől eltérő harmadik fél által kínált, de a kereskedő által használt rendszereket, például valamilyen online platformot, de nem terjedhet ki azokra az esetekre, amikor a weboldalak kizárólag a kereskedőre, annak áruira és/vagy szolgáltatásaira, valamint elérhetőségére vonatkozó információkkal szolgálnak.
52
A jelen ügyben meg kell állapítani, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 33. pontjában, hogy a Bíróság rendelkezésére álló iratok nem tartalmaznak egyetlen olyan elemet sem, amely az Eisenberger Gerüstbau által bevezetett, távértékesítésre vagy táv‑szolgáltatásnyújtásra szervezett rendszerre vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett ténybeli elemek azonban arra utalnak, hogy a szóban forgó szerződést nem ilyen rendszeren keresztül kötötték. E ténybeli elemekből ugyanis az derül ki, hogy e szerződést JK kizárólagos felelőssége mellett készített szerződéstervezet alapján kötötték meg, amely meghatározta azokat a pontos szolgáltatásokat, amelyeket az Eisenberger Gerüstbaura kívánt bízni, és e tervezetet elektronikus levélben küldték meg e vállalkozásnak aláírás céljából, amelyet ez utóbbi módosítás nélkül fogadott el. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy az említett vállalkozás a távértékesítésre vagy táv‑szolgáltatásnyújtásra szervezett rendszerrel rendelkezett, nem tűnik úgy, hogy az alapügy tárgyát képező szerződést ilyen rendszer segítségével kötötték volna meg, aminek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
53
A fenti megfontolások egészére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját úgy kell értelmezni, hogy az a tény, hogy a fogyasztót a közte és a kereskedő közötti szerződés megkötése előtt és során egy olyan, a fogyasztó által kiválasztott másik szakember segíti, aki a fogyasztó és a kereskedő közötti kapcsolatfelvételt kezdeményezte, és aki befolyást gyakorolt e szerződés tartalmának lényeges elemeire, nem releváns az említett szerződés e rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” minősítése szempontjából.
A harmadik kérdésről
54
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben az e rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” nem minősíthető szerződés felei e szerződést kizárólag távközlő eszközök igénybevételével olyan kiegészítő szolgáltatásokra vonatkozóan módosítják, amelyek az említett szerződésben előírt szolgáltatásokhoz képest másodlagos jelentőségűek, e szerződésmódosítás az említett rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” minősül.
55
E kérdés megválaszolásához először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 15. pontja szerint a „járulékos szerződés” olyan szerződés, amelynek révén a fogyasztó távollevők között vagy üzlethelyiségen kívül kötött szerződéshez kapcsolódó árukhoz vagy szolgáltatásokhoz jut hozzá, és a kereskedő vagy harmadik fél az említett árukat vagy szolgáltatásokat az ezen harmadik fél és a kereskedő közötti megállapodás alapján biztosítja.
56
E tekintetben ezen irányelv 15. cikke meghatározza a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésektől való elállási jog gyakorlásának a járulékos szerződésekre gyakorolt hatásait.
57
Mindemellett az említett irányelv nem ír elő különös szabályokat az olyan másik szerződés módosítására irányuló megállapodás távollevők között kötött szerződésnek való jogi minősítésére vonatkozóan, amelynek a távollevők között kötött szerződésnek való jogi minősítése kizárt.
58
E körülmények között annak vizsgálata érdekében, hogy egy másik szerződés módosítására irányuló szerződést a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontja értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” kell‑e tekinteni, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a jelen ítélet 40. pontjában említett feltételek teljesülnek‑e a módosító szerződés, jelen esetben a szóban forgó szerződés említett kiegészítése tekintetében.
59
Következésképpen a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját úgy kell értelmezni, hogy amennyiben az e rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” nem minősíthető szerződés felei e szerződéshez kizárólag távközlő eszközök igénybevételével olyan kiegészítő szolgáltatásokra vonatkozó módosítást tesznek, amelyek az említett szerződésben előírt szolgáltatásokhoz képest másodlagos jelentőségűek, e kiegészítés az említett rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” minősül, feltéve hogy az ott előírt feltételek teljesülnek.
A negyedik kérdésről
60
Negyedik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/83 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy abban az esetben, ha a fogyasztó a távollevők között kötött szerződéstől az ezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének megfelelően meghosszabbított elállási időszak végén, olyan időpontban áll el, amikor az e szerződés tárgyát képező, olyan jellegű szolgáltatásokat, amelyeknél az eredeti állapot visszaállítása nem lehetséges, már teljesítették, a kereskedő érvényesen hivatkozhat arra, hogy e fogyasztó visszaélésszerűen gyakorolta az elállási jogot.
61
E tekintetben a 2011/83 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének h) pontja úgy rendelkezik, hogy a fogyasztót a távollevők között kötött szerződés mindaddig nem köti, amíg a kereskedő egyértelműen és érthető módon tájékoztatást nem nyújt a fogyasztó részére az elállási jog gyakorlásának ezen irányelv 11. cikkének (1) bekezdése szerinti feltételeiről, határidejéről és a vonatkozó eljárásokról, valamint az említett irányelv I. mellékletének B. részében meghatározott elállásinyilatkozat‑mintáról.
62
Egyébként, a 2011/83 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése szerint azon esetet kivéve, amikor a 16. cikkben előírt kivételek alkalmazandók, a fogyasztó 14 napon belül indoklás nélkül elállhat a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződéstől, anélkül hogy az ezen irányelv 13. cikkének (2) bekezdésében és 14. cikkében előírtakon kívül más költség terhelné.
63
Ráadásul a 2011/83 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében ezen irányelv 10. cikkének sérelme nélkül az e 9. cikk (1) bekezdésében említett elállási határidő a szolgáltatási szerződések esetében a szerződés megkötésének napjától számított tizennégy nap elteltével jár le.
64
Ezenfelül, az ezen 6. cikk (1) bekezdésének h) pontjában említett tájékoztatás megadására vonatkozó kötelezettség elmulasztása az említett irányelv 10. cikkének (1) bekezdése alapján az eredeti elállási időszak tizenkét hónappal való meghosszabbodását vonja maga után, annak lejártától számítva.
65
Ráadásul az említett irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának i. alpontja előírja, hogy a fogyasztónak nem kell viselnie a szolgáltatásnyújtás költségeit, ha a kereskedő elmulasztotta megadni az ugyanezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének h) vagy j) pontjában említett tájékoztatást.
66
Ezenkívül a 2011/83 irányelv 14. cikke (5) bekezdésének megfelelően, amennyiben ezen irányelv 13. cikkének (2) bekezdése és 14. cikke másként nem rendelkezik, a fogyasztót nem terheli felelősség az elállási jog gyakorlása miatt.
67
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az előterjesztett kérdés azon az előfeltevésen alapul, hogy JK megfelel a 2011/83 irányelv 10. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 9. cikkében előírt elállási jog gyakorlására vonatkozó feltételeknek.
68
Meg kell tehát vizsgálni, hogy abban az esetben, ha egy fogyasztó, JK‑hoz hasonlóan, eláll a távollevők között kötött szerződéstől a 2011/83 irányelv 10. cikke (1) bekezdésének megfelelően meghosszabbított elállási időszak alatt, amennyiben a kereskedő (szolgáltató) e szerződés alapján már teljesítette azokat a szolgáltatásokat, amelyek esetében az eredeti állapot már nem állítható vissza, e kereskedő hivatkozhat‑e az elállási jog e fogyasztó általi gyakorlásának tisztességtelen jellegére.
69
E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy az uniós jogi szabályozás alkalmazását nem lehet oly módon kiterjeszteni, hogy az vonatkozzon az abból a célból végrehajtott ügyletekre, hogy csalárd módon vagy visszaélésszerűen részesüljenek az uniós jog által biztosított előnyökből (2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 282. pont).
70
A visszaélésszerű magatartás bizonyításához egyrészt objektív körülmények együttese szükséges, amelyből az következik, hogy az uniós szabályozás által előírt feltételek formális tiszteletben tartása ellenére nem valósul meg e szabályozás célja, másrészt pedig egy szubjektív elem szükséges, amely azon szándékban áll, hogy az uniós szabályozáson alapuló előnyt az annak megszerzéséhez szükséges feltételek mesterséges módon való megteremtése útján szerezzék meg (2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 285. pont).
71
A visszaélésszerű magatartás fennállásának vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróságtól megköveteli, hogy az adott ügy valamennyi tényét és körülményét figyelembe vegye, beleértve a visszaélésszerűnek vélt ügyletet követő tényeket és körülményeket is (2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 286. pont).
72
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát, hogy a bizonyításra vonatkozó nemzeti jogi szabályoknak megfelelően – amennyiben nem sérül az uniós jog tényleges érvényesülése – megvizsgálja, hogy a visszaélésszerű magatartásnak a jelen ítélet 70. pontjában hivatkozott tényállási elemei fennállnak‑e az alapügyben. Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során adott esetben pontosításokkal szolgálhat, amelyek célja, hogy iránymutatásul szolgáljanak a nemzeti bíróságnak az értelmezés során (lásd: 2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 287. pont).
73
A visszaélésszerű magatartásra utaló, a jelen ítélet 70. pontjában említett objektív körülmény fennállását illetően meg kell állapítani, hogy – amint az a 2011/83 irányelv (4), (5) és (7) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkéből kitűnik – az említett irányelv a fogyasztók magas szintű védelmének biztosítására irányul azáltal, hogy biztosítja a fogyasztók tájékoztatását és a kereskedőkkel kötött ügyletek során a biztonságot. Ugyanezen irányelv célja tehát az, hogy a fogyasztókat kiterjedt védelemben részesítse azáltal, hogy többek között a távollevők között kötött szerződések területén bizonyos jogokat biztosít számukra, köztük az elállási jogot. Az uniós jogalkotó célja annak elkerülése, hogy a távközlő eszközök használata a fogyasztók számára nyújtott információk csökkenéséhez vezessen (lásd ebben az értelemben: 2019. január 23‑iWalbusch Walter Busch ítélet, C‑430/17, EU:C:2019:47, 34. és 35. pont).
74
Közelebbről, a 2011/83 irányelv 9. cikkének célja, hogy lehetővé tegye a fogyasztó számára, hogy az igényeinek leginkább megfelelő szerződést válassza, és így elálljon az olyan szerződéstől, amely a megkötését követően az elállási jog gyakorlására előírt gondolkodási időn belül úgy tűnik, hogy nem felel meg az ilyen igényeknek. Ebben az összefüggésben ezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének célja annak biztosítása, hogy a fogyasztó tájékoztatást kapjon az elállási jog gyakorlásának feltételeiről, határidejéről és módjairól, valamint az elállásinyilatkozat‑mintáról, és hogy szankcionálja azt a kereskedőt, aki nem adja meg számára az erre vonatkozó tájékoztatást (lásd analógia útján: 2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 288. pont).
75
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 54–56. pontjában lényegében rámutat, ugyanezeket a célokat követi a 2011/83 irányelv 14. cikkének (5) bekezdésével összefüggésben értelmezett 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának i. alpontja is, amely kizárja, hogy az a fogyasztó, aki nem kapta meg az ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének h) pontjában említett tájékoztatást, az elállási jogának gyakorlása miatt költségeket viseljen.
76
E tekintetben kétségtelen, hogy a Bíróság a 2008/48 irányelv 14. cikkének (1) bekezdésében előírt elállási jogot illetően kimondta, hogy annak érdekében, hogy a kereskedőt visszatartsák attól, hogy megszegje az ezen irányelv alapján a fogyasztóval szemben fennálló kötelezettségeit, amennyiben e kereskedő nem adta meg az említett irányelv 10. cikkében említett tájékoztatást, és e fogyasztó úgy dönt, hogy a hitelmegállapodás megkötését követő tizennégy napon túl eláll a hitelmegállapodástól, az említett kereskedő nem róhatja fel az említett fogyasztónak, hogy visszaélésszerűen gyakorolta elállási jogát, még akkor sem, ha az e szerződés megkötése és a fogyasztó általi elállás között eltelt idő jelentős (2021. szeptember 9‑iVolkswagen Bank és társai ítélet, C‑33/20, C‑155/20 és C‑187/20, EU:C:2021:736, 126. és 127. pont; 2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet, C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 289. és 290. pont).
77
Hasonló okokból nem állapítható meg, hogy önmagában az a tény, hogy a fogyasztó a 2011/83 irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében előírt elállási jogát az ezen irányelv 10. cikkének (1) bekezdése alapján meghosszabbított elállási időszak vége felé gyakorolja, elegendő lenne ezen objektív körülmény bizonyításához.
78
Ugyanakkor a jelen ügyben nem csupán arról volt szó, hogy a fogyasztó az elállási jogát az eredeti elállási határidő lejártától számított tizenkét hónapra meghosszabbított határidő vége felé gyakorolta, hanem – amint az a jelen ítélet 52. pontjában megállapításra került, és amint azt lényegében a főtanácsnok is hangsúlyozta indítványának 61. pontjában – a szerződést olyan terv alapján kötötték meg, amelyet kizárólag a fogyasztó felelőssége mellett készítettek el a fogyasztó választása szerinti közvetítő útján, és a fogyasztó által a kereskedőtől (szolgáltatótól) elvárt konkrét szolgáltatásokra vonatkozóan megfogalmazott útmutatásoknak megfelelően, amelyet ezt követően e kereskedő (szolgáltató) módosítás nélkül írt alá.
79
Márpedig ilyen esetben nem tűnik kizártnak, hogy az a tény, hogy a fogyasztó gyakorolja elállási jogát, nem felel meg a jelen ítélet 73. pontjában említett céloknak.
80
E körülmények annak megállapítása mellett szólnak, amelyet végső soron a kérdést előterjesztő bíróságnak kell tennie, hogy fennáll egy olyan objektív körülmény, amely a távollevők között kötött szerződéstől elálló fogyasztó, a jelen esetben JK visszaélésszerű magatartására utal.
81
Ha ez az eset áll fenn, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a fogyasztó részéről fennáll‑e olyan szubjektív elem, amely az e bíróság által kifejtett kétségek ellenére a jelen ítélet 69. és 70. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett visszaélésszerű magatartás megállapításához szükséges feltétel. E tekintetben relevánsak lehetnek azok a körülmények, amelyek arra utalnak, hogy e jog gyakorlásának időpontját a fogyasztó kifejezetten és kizárólag abból a célból választotta meg, hogy a kereskedő (szolgáltató) által teljes egészében vagy szinte teljes egészében teljesített szolgáltatásból teljes hasznot húzhasson, elkerülve ugyanakkor, hogy e szolgáltatás ellenértékeként bármilyen térítésre kötelezhető legyen.
82
A fenti megfontolások összességére tekintettel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/83 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha a fogyasztó a távollevők között kötött szerződéstől az ezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének megfelelően meghosszabbított elállási időszak végén, olyan időpontban áll el, amikor az e szerződés tárgyát képező, az eredeti állapot visszaállítását lehetővé nem tévő jellegű szolgáltatásokat már teljesítették, a kereskedő (szolgáltató) érvényesen hivatkozhat arra, hogy e fogyasztó saját magatartása miatt gyakorolta visszaélésszerűen az elállási jogot, ha a körülmények összességéből kitűnik, hogy egyrészt az a tény, hogy a fogyasztó az elállási jogát gyakorolja, nem felel meg az említett irányelv által a fogyasztó tájékoztatására és a kereskedővel (szolgáltatóval) kötött ügyletek biztonságára vonatkozóan követett céloknak, másrészt pedig a fogyasztó magatartása arra irányul, hogy visszaélésszerűen előnyt szerezzen a kereskedő kárára.
A költségekről
83
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének 7. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az a tény, hogy a fogyasztót a közte és a kereskedő közötti szerződés megkötése előtt és során egy olyan, a fogyasztó által kiválasztott másik szakember segíti, aki a fogyasztó és a kereskedő közötti kapcsolatfelvételt kezdeményezte, és aki befolyást gyakorolt e szerződés tartalmának lényeges elemeire, nem releváns az említett szerződés e rendelkezés értelmében vett, „távollevők között kötött szerződésnek” minősítése szempontjából.
2)
A 2011/83 irányelv 2. cikkének 7. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
amennyiben az e rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” nem minősíthető szerződés felei e szerződéshez kizárólag távközlő eszközök igénybevételével olyan kiegészítő szolgáltatásokra vonatkozó módosítást tesznek, amelyek az említett szerződésben előírt szolgáltatásokhoz képest másodlagos jelentőségűek, e kiegészítés az említett rendelkezés értelmében vett „távollevők között kötött szerződésnek” minősül, feltéve hogy az ott előírt feltételek teljesülnek.
3)
A 2011/83 irányelvet
a következőképpen kell értelmezni:
abban az esetben, ha a fogyasztó a távollevők között kötött szerződéstől az ezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének megfelelően meghosszabbított elállási időszak végén, olyan időpontban áll el, amikor az e szerződés tárgyát képező, az eredeti állapot visszaállítását lehetővé nem tévő jellegű szolgáltatásokat már teljesítették, a kereskedő érvényesen hivatkozhat arra, hogy e fogyasztó saját magatartása miatt gyakorolta visszaélésszerűen az elállási jogot, ha a körülmények összességéből kitűnik, hogy egyrészt az a tény, hogy a fogyasztó az elállási jogát gyakorolja, nem felel meg az említett irányelv által a fogyasztó tájékoztatására és a kereskedővel kötött ügyletek biztonságára vonatkozóan követett céloknak, másrészt pedig a fogyasztó magatartása arra irányul, hogy visszaélésszerűen előnyt szerezzen a kereskedő kárára.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.