62021TJ0509
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített kilencedik tanács)
2024. szeptember 4. (
*1
)
„Uniós költségvetési szabályozás – Az Unió költségvetésének egy nemzetközi szervezet által közvetett irányítás útján történő végrehajtása – Jogi személy nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését megtagadó határozat – Megsemmisítés iránti kereset – A felperes ügyvédjei meghatalmazásának jogszerűsége – Elfogadhatóság – A Bíróság ítéletének végrehajtása során elfogadott határozat – EUMSZ 266. cikk – Jogerő – A megfelelő ügyintézés elve – Jogbiztonság – 966/2012/EU, Euratom rendelet – 58. cikk – 1268/2012/EU felhatalmazáson alapuló rendelet – 43. cikk – (EU, Euratom) 2018/1046 rendelet – 156. cikk – A »nemzetközi szervezet« és a »nemzetközi megállapodás« fogalma – Téves jogalkalmazások – Nyilvánvaló értékelési hiba – Szerződésen kívüli felelősség”
A T‑509/21. sz. ügyben,
az International Management Group (IMG) (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: L. Levi és J.‑Y. de Cara ügyvédek)
felperes
az Európai Bizottság (képviselik: J. Baquero Cruz, J.‑F. Brakeland, S. Delaude és L. Puccio, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített kilencedik tanács),
tagjai: L. Truchot elnök (előadó), H. Kanninen, R. Frendo, M. Sampol Pucurull és T. Perišin bírák,
hivatalvezető: L. Ramette tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára, különösen az eljárást a 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) alapjául szolgáló ügyben az eljárást befejező határozatnak a Bíróság általi meghozataláig felfüggesztő 2022. január 11‑i határozatra,
tekintettel a 2023. november 22‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet
1
A felperes, az International Management Group (IMG) egyrészt az EUMSZ 263. cikk alapján a 2021. június 8‑i határozat megsemmisítését kéri, amely határozattal az Európai Bizottság megtagadta, hogy 2014. december 16‑ra visszaható hatállyal az esetében elismerje az Európai Unió költségvetési szabályozásában előírt nemzetközi szervezeti jogállást az uniós források közvetett irányítás útján történő végrehajtása során (a továbbiakban: megtámadott határozat), másrészt az EUMSZ 268. cikk alapján az őt ért vagyoni és nem vagyoni károk megtérítését kéri.
I. A jogvita előzményei
A. Adminisztratív előzmények
2
Az eredetileg International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH) elnevezésű, jelenleg Belgrádban (Szerbia) székhellyel rendelkező felperest 1994. november 25‑én hozták létre azzal a céllal, hogy a Bosznia‑Hercegovina újjáépítésében részt vevő államoknak és nemzetközi szervezeteknek e célból egy erre szolgáló szervezet álljon a rendelkezésére. Azóta fokozatosan kiszélesítette tevékenységi körét az újjáépítés és a fejlesztés területén.
3
2013. november 7‑én a Bizottság az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról és az 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 298., 1. o.) 84. cikke alapján elfogadta az Unió általános költségvetéséből finanszírozandó, Mianmar/Burmát célzó 2013. évi cselekvési programról szóló C(2013) 7682 final végrehajtási határozatot. E határozat többek között egy kereskedelemfejlesztési programot írt elő, amelynek 10 millió euróra becsült költségét az Uniónak kell finanszíroznia, és amelynek végrehajtását a felperessel közös irányítással kell biztosítani.
4
2014. február 17‑én az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) tájékoztatta a Bizottságot, hogy vizsgálatot indított a felperes jogállását illetően. 2014. december 15‑én a Bizottság megkapta az OLAF által a vizsgálata lezárását követően elkészített jelentést (a továbbiakban: OLAF‑jelentés), amely számos ajánlást tartalmazott. E jelentésben az OLAF lényegében úgy ítélte meg, hogy a felperes nem minősül az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL 2002. L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.; HL 2007. L 99., 18. o.) és a 966/2012 rendelet értelmében vett nemzetközi szervezetnek. Az OLAF ezenkívül azt javasolta a Bizottságnak, hogy szabjon ki szankciókat a felperessel szemben, valamint téríttesse vissza az e címen részére folyósított összegeket.
5
2014. december 16‑án a Bizottság úgy határozott, hogy a fenti 3. pontban említett C(2013) 7682 final végrehajtási határozatban előírt kereskedelemfejlesztési program közvetett irányítás útján történő végrehajtását a felperestől eltérő szervezetre bízza (a továbbiakban: 2014. december 16‑i határozat).
6
Végül 2015. május 8‑án a Bizottság levelet küldött a felperesnek, amelynek célja az volt, hogy tájékoztassa őt az OLAF jelentésével kapcsolatban megtenni kívánt intézkedésekről, és amelyben közölte vele, hogy – tartózkodva az OLAF ajánlásai többségének alkalmazásától – többek között úgy határozott, hogy mindaddig, amíg a felperes nemzetközi szervezeti jogállását illetően nincs teljes bizonyosság, szervezeti egységei nem kötnek vele újabb megbízásról szóló megállapodást a 966/2012 rendelet által előírt közvetett irányítás útján (a továbbiakban: 2015. május 8‑i határozat).
B. A bírósági előzmények
7
A Törvényszék Hivatalához 2015. január 21‑én benyújtott és T‑29/15. számon nyilvántartásba vett első keresetlevéllel, majd a 2015. július 14‑én benyújtott és T‑381/15. számon nyilvántartásba vett második keresetlevéllel a felperes kereseteket terjesztett elő, amelyek közül az első a 2014. december 16‑i határozat megsemmisítésére, a második pedig a 2015. május 8‑i határozat megsemmisítésére és az e határozattal okozott károk megtérítésére irányult.
8
A 2017. február 2‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletben (T‑29/15, nem tették közzé, EU:T:2017:56) és a 2017. február 2‑iIMG kontra Bizottság ítéletben (T‑381/15, nem tették közzé, EU:T:2017:57) a Törvényszék elutasította a felperes által a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozattal szemben előterjesztett kereseteket.
9
A 2017. április 11‑én benyújtott, C‑183/17. P. és C‑184/17. P. számon nyilvántartásba vett két fellebbezésével a felperes a fenti 8. pontban említett két ítélet hatályon kívül helyezését kérte.
10
A 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletével (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a Bíróság először is hatályon kívül helyezte a fenti 8. pontban említett két ítéletet, másodszor megsemmisítette a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatot, harmadszor pedig visszautalta a T‑381/15. sz. ügyet a Törvényszék elé, hogy az határozzon a felperesnek a 2015. május 8‑i határozattal állítólagosan okozott károk megtérítése iránti kérelméről.
11
A Bíróság Hivatalához 2020. január 10‑én benyújtott keresetlevelével a felperes azt kérte a Bíróságtól, hogy értelmezze a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) rendelkező részének 1–3. pontját. A 2020. június 9‑iInternational Management Group kontra Bizottság végzésében (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) a Bíróság az értelmezés iránti kérelmet mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant elutasította.
C. A 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P) adminisztratív következményei
12
2019. május 6‑i levelében a Bizottság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) végrehajtása keretében felhívta a felperest, hogy nyújtson be bizonyos dokumentumokat annak bizonyítása érdekében, hogy ténylegesen megfelel az ahhoz szükséges követelményeknek, hogy a közvetett irányítás útján tudjon dolgozni vele.
13
2019. június 25‑i levelében a felperes lényegében azt kérte a Bizottságtól, hogy szüntesse meg a nemzetközi szervezeti jogállásának vitatását.
14
2019. július 18‑i levelében (a továbbiakban: 2019. július 18‑i levél) a Bizottság azt állította, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) végrehajtása nem követelte meg „[a felperes] nemzetközi szervezetként való automatikus elismerését, csupán jogállásának a rendelkezésre álló információk és az alkalmazandó költségvetési szabályok fényében történő újraértékelését”. A Bizottság így megismételte a felperes felé a 2019. május 6‑i levélben említett, a fenti 12. pont szerinti dokumentumok benyújtására irányuló kérelmét, és pontosította, hogy ennek megtagadása esetén közvetlenül azokhoz az államokhoz fordul, amelyeket a felperes a tagjainak tekint.
15
2019. november 26‑án a Bizottság megkérdezte Belgiumot, Dániát, Németországot, Görögországot, Spanyolországot, Franciaországot, Olaszországot, Hollandiát, Ausztriát, Portugáliát, Finnországot, Svédországot, az Egyesült Királyságot, Kanadát, Norvégiát, Oroszországot, Svájcot és Törökországot, hogy a felperest nemzetközi szervezetnek tekintik‑e, tagjai‑e ennek a szervezetnek, és aláírtak‑e olyan nemzetközi vagy kormányközi megállapodást, amely a felperest nemzetközi szervezetnek tekinti. Igenlő válasz esetén a Bizottság arra kérte az említett államokat, hogy küldjék meg számára e megállapodás hiteles másolatát, valamint annak bizonyítékát, hogy aláírói meghatalmazással rendelkeznek a megállapodás aláírására, vagy az e megállapodást megerősítő okirat másolatát.
16
2020. január 27‑én, majd 2020. március 11‑én a Bizottság megismételte a fenti 15. pontban említett, 2019. november 26‑i, Belgiumhoz, Dániához, Németországhoz, Görögországhoz, Spanyolországhoz, Franciaországhoz, Ausztriához, Svédországhoz, az Egyesült Királysághoz, Kanadához és Törökországhoz intézett tájékoztatáskérést.
17
2020. május 25‑én a Bizottság újból megismételte a fenti 15. pontban említett, 2019. november 26‑i, Belgiumhoz, Dániához, Németországhoz, Görögországhoz, Spanyolországhoz, Franciaországhoz, Svédországhoz, Kanadához és Törökországhoz intézett tájékoztatáskérést, majd 2020. október 14‑én a Németországhoz és Törökországhoz intézett tájékoztatáskérést.
18
2021. február 19‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a felperest, hogy a nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését megtagadó határozatot kíván elfogadni, és felhívta észrevételei megtételére.
19
2021. március 5‑én és 30‑án a felperes a Bizottság fenti 18. pontban említett 2021. február 19‑i levelére válaszul írásbeli észrevételeket nyújtott be.
20
2021. június 8‑án a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot.
D. A 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P) bírósági következményei
21
A Törvényszék Hivatalához 2019. szeptember 26‑án benyújtott és T‑645/19. számon nyilvántartásba vett keresetlevelével a felperes keresetet indított egyrészt a 2019. július 18‑i levél megsemmisítése, másrészt az e levéllel állítólagosan okozott vagyoni és nem vagyoni kár megtérítése iránt.
22
A 2020. szeptember 9‑iIMG kontra Bizottság végzésével (T‑645/19, nem tették közzé, EU:T:2020:388) a Törvényszék e keresetet mint elfogadhatatlant elutasította.
23
A 2020. szeptember 9‑iIMG kontra Bizottság ítéletben (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406) a Törvényszék továbbá elutasította a felperesnek a 2015. május 8‑i határozattal állítólagosan okozott károk megtérítése iránti kérelmét.
24
2020. november 19‑én a felperes két, C‑619/20. P. és C‑620/20. P. számon nyilvántartásba vett fellebbezést nyújtott be a fenti 22., illetve 23. pontban említett végzés és ítélet hatályon kívül helyezése iránt.
II. A kereset megindítását követő tényállás
25
A 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítéletével (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) a Bíróság először is elutasította a fenti 22. pontban említett végzéssel szemben a C‑619/20. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezést, másodszor részben hatályon kívül helyezte a fenti 23. pontban említett ítéletet, harmadszor pedig visszautalta a T‑381/15. RENV. sz. ügyet a Törvényszék elé annak érdekében, hogy az határozzon a felperesnek a 2015. május 8‑i határozattal állítólagosan okozott vagyoni kár megtérítése iránti kérelméről.
III. A felek kérelmei
26
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg megtámadott határozatot;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy fizessen meg a felperesnek 23671903 eurót különböző vagyoni és nem vagyoni károk megtérítéseként;
–
kötelezze a Bizottságot az eljárás költségeinek a viselésére.
27
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
kötelezze a felperest a költségek viselésére.
IV. A jogkérdésről
A. Az elfogadhatóságról
28
A Törvényszék feladata, hogy megvizsgálja a felperes által az ügyvédei számára adott meghatalmazás szabályszerűségének kérdését, mielőtt a keresetlevél A.24. és a válasz C.1. mellékleteinek elfogadhatóságát értékelné, amelyek a Bizottság szerint elfogadhatatlanok.
1.
A felperes által az ügyvédei számára adott meghatalmazás szabályszerűségének kérdéséről
29
A tárgyaláson a Törvényszék által a felperes keresetindításra hatáskörrel rendelkező szervére vonatkozóan feltett kérdésre válaszolva a Bizottság arra hivatkozott, hogy a felperes által az ügyvédei számára 2021. augusztus 12‑én adott, a keresetlevél A.3. mellékletében szereplő meghatalmazás nem hivatkozott az állandó testületének határozatára, ily módon kétségbe vonható e határozat létezése.
30
A felperes vitatja a Bizottság állításainak megalapozottságát.
31
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a kereset elfogadhatóságával kapcsolatos kérdések közrendi jellegűek, így azokat az uniós bíróságok bármikor, akár hivatalból is vizsgálhatják (lásd: 2023. szeptember 21‑iChina Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32
Különösen az Európai Unió Bírósága alapokmányának 19. cikke harmadik és negyedik albekezdése értelmében – amely ezen alapokmány 53. cikke első bekezdésének, illetve a Törvényszék eljárási szabályzata 51. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Törvényszékre is alkalmazandó – ahhoz, hogy az uniós bíróságok előtt eljárást indíthassanak, a tagállamoktól, az uniós intézményektől, az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodásban (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.) részes államoktól, valamint az említett megállapodásban említett EFTA Felügyeleti Hatóságtól eltérő jogi személyeket olyan ügyvédnek kell képviselnie, aki valamely tagállam vagy az említett megállapodás más részes államának bírósága előtt eljárni jogosult (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 21‑iChina Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 91. pont).
33
Így a fél által az ügyvédjének adott meghatalmazás szabályszerűségének vitatása esetén e félnek kell bizonyítania e meghatalmazás szabályszerűségét, amelynek ellenőrzése a Törvényszék feladata (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 21‑iChina Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34
Ugyanakkor, noha az uniós bíróságoknak meg kell követelniük a féltől az ügyvédjének adott meghatalmazás szabályszerűségének bizonyítását abban az esetben, ha azt az ellenérdekű fél vitatja, e követelmény csak akkor áll fenn, ha e vitatás kellően konkrét és pontos valószínűsítő körülményeken alapul (2023. szeptember 21‑iChina Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 97. pont).
35
A jelen ügyben először is a felperes alapszabálya 18. cikkének d) pontja további pontosítás nélkül kimondja, hogy a felperes rendelkezik a feladatai ellátásához és céljainak megvalósításához szükséges jogképességgel, különösen a perképességgel.
36
Másodszor a Bizottság azzal, hogy a tárgyaláson csupán arra hivatkozott, hogy a felperes által az ügyvédeinek adott meghatalmazás nem hivatkozott állandó testületének határozatára, az említett meghatalmazás szabályszerűségének vitatását nem kellően konkrét és pontos valószínűsítő körülményekre alapította.
37
A felperes által az ügyvédeinek adott meghatalmazás szabálytalanságára alapított elfogadhatatlansági kifogást tehát el kell utasítani.
2.
A keresetlevél A.24. mellékletének elfogadhatóságáról
38
A tárgyaláson a Bizottság a keresetlevél A.24. mellékletének elfogadhatatlanságára hivatkozott, mivel az a Jogi Szolgálata 2015. január 16‑i véleményét tartalmazta, amelynek hozzáférhetővé tételét nem engedélyezte.
39
A felperes vitatja ezen elfogadhatatlansági kifogás megalapozottságát.
40
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogban a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve érvényesül, amelyből az következik, hogy amennyiben valamely bizonyítékhoz jogszerűen jutottak, a bizonyíték elfogadhatósága a Törvényszék előtt nem vitatható (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ellentétes lenne a közérdekkel – amely megköveteli, hogy az intézmények a jogi szolgálataik által teljes függetlenség mellett adott véleményeknek hasznát vehessék – annak elfogadása, hogy az ilyen belső dokumentumokat az uniós bíróság előtti jogvitában anélkül benyújthassák, hogy ehhez az érintett intézmény hozzájárult volna, vagy hogy ezt e bíróság elrendelte volna (lásd ebben az értelemben: 2022. július 12‑iNord Stream 2 kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 136. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
Az ilyen jogi vélemény engedély nélküli benyújtásával ugyanis a felperes a megtámadott jogi aktus érvényességére vonatkozó eljárásban az érintett intézményt annak jogi szolgálata által ezen állásfoglalás kidolgozása során adott véleménnyel szembesíti. Márpedig főszabály szerint annak megengedése, hogy a felperes az iratanyaghoz csatolhassa az egyik intézmény olyan jogi véleményét, amelynek hozzáférhetővé tételét az intézmény nem engedélyezte, sértené a tisztességes eljárás követelményeit, és az ilyen dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemre vonatkozóan, az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2001. L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) bevezetett eljárás megkerülését eredményezné (lásd ebben az értelemben: 2022. február 16‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑156/21, EU:C:2022:97, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Figyelembe kell természetesen venni az EUSZ 1. cikk második bekezdésében és az EUSZ 10. cikk (3) bekezdésében, valamint az EUMSZ 15. cikk (1) bekezdésében és az EUMSZ 298. cikk (1) bekezdésében foglalt átláthatóság elvét, amely többek között lehetővé teszi a polgárok irányában a közigazgatás nagyobb mértékű legitimációjának, hatékonyságának és felelősségének biztosítását a demokratikus rendszerben. Így az átláthatóság a különböző álláspontok nyílt megvitatását lehetővé téve hozzájárul e polgárok bizalmának növeléséhez (lásd: 2022. február 16‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑156/21, EU:C:2022:97, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Az átláthatóság elvével azonban csak kivételesen igazolható az olyan intézményi dokumentum bírósági eljárás keretében történő hozzáférhetővé tétele, amelyet nem hoztak nyilvánosságra, és amely jogi véleményt tartalmaz. Ezért egy intézmény jogi véleményét tartalmazó dokumentumnak az ügy iratanyagában való megtartását nem igazolja nyomós közérdek abban az esetben, ha egyrészt ez a jogi vélemény nem olyan jogalkotási eljáráshoz kapcsolódik, amelyre fokozott átláthatóság vonatkozik, másrészt pedig az iratanyagban tartáshoz kizárólag az az érdek fűződik, hogy az érintett felperes jogvita keretében hivatkozni tudjon az említett jogi véleményre. Hasonló esetben ugyanis úgy tűnik, hogy az ilyen jogi vélemény benyújtását a felperesnek az érvelése alátámasztására irányuló, saját érdekei vezérlik, nem pedig valamilyen nyomós közérdek, például a megtámadott jogi aktus elfogadásához vezető eljárás nyilvánosságra hozatalához fűződő nyomós közérdek (lásd: 2022. február 16‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑156/21, EU:C:2022:97, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Először is a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a Bizottság Jogi Szolgálatának a fenti 38. pontban említett, 2015. január 16‑i véleménye, amelynek hozzáférhetővé tételét ezen intézmény nem engedélyezte, nem olyan jogalkotási eljárásra vonatkozik, amely esetében fokozott átláthatóságra van szükség.
46
Másodszor, a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogásra adott válaszában a felperes nem jelölt meg más érdeket azon kívül, hogy a jelen jogvita keretében e jogi véleményre hivatkozhasson, így annak benyújtását nem nyomós közérdek, hanem a felperes érdekei vezérelték.
47
E körülmények között az A.24. melléklet elfogadhatatlanságára alapított elfogadhatatlansági kifogásnak helyt kell adni, és az említett mellékletet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
3.
A válasz C.1. mellékletének elfogadhatóságáról
48
A Bizottság azzal érvel, hogy a felperes az eljárási szabályzat 85. cikkének (2) bekezdésében meghatározott követelményeket megsértve nem igazolta az állandó testületének elnöke által kiállított, 2022. október 13‑i igazolás késedelmes benyújtását, amely a válasz C.1. mellékletében szerepel (a továbbiakban: 2022. október 13‑i igazolás).
49
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 85. cikkének (2) bekezdése értelmében a válaszban, illetve a viszonválaszban a felperes és az alperes érveik alátámasztására további bizonyítékokat terjeszthetnek elő vagy ajánlhatnak fel, feltéve, hogy a késedelmes előterjesztés vagy felajánlás igazolt.
50
Az ítélkezési gyakorlat szerint, noha az eljárási szabályzat 85. cikkében előírt jogvesztő szabály értelmében a feleknek meg kell indokolniuk az új bizonyítékok késedelmes előterjesztését vagy felajánlását, a Törvényszék feladata, hogy megvizsgálja az ilyen bizonyítékok késedelmes előterjesztése vagy felajánlása indokának megalapozottságát, és el kell utasítania azokat, ha a késedelmes előterjesztés vagy felajánlás nem igazolt a jogilag megkövetelt módon, vagy az nem megalapozott. A bizonyítékok valamely fél általi késedelmes előterjesztését vagy felajánlását igazolhatja többek között az a tény, hogy e fél korábban nem rendelkezhetett a szóban forgó bizonyítékokkal, vagy ha az ellenérdekű fél késedelmes előterjesztése igazolja az ügyirat kiegészítését oly módon, hogy biztosított legyen a kontradiktórius eljárás elvének tiszteletben tartása (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 16‑iBP kontra FRA ítélet, C‑669/19 P, nem tették közzé, EU:C:2020:713, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a válasz 51. pontjában a felperes nem igazolta az állandó testületének elnöke által kiállított, 2022. október 13‑i igazolás késedelmes előterjesztését, amelyet „szükség esetére” csatolt e beadványhoz.
52
Kétségtelen, hogy a 2022. október 13‑i igazolást azt követően állították ki, hogy aláíróját – a francia diplomáciai testület korábbi tagját, aki állítása szerint 1995‑ben részt vett a felperes alapszabályának jóváhagyásában – 2022. június 29‑én, tehát a kereset benyújtásának időpontját, azaz 2021. augusztus 18‑át követően választották meg a felperes állandó testületének elnökévé.
53
Mindazonáltal a keresetlevél 25. pontjának ötödik franciabekezdésében a felperes pontosítja, hogy benyújtotta az OLAF‑hoz, valamint a Törvényszékhez az ugyanezen diplomata 2014. május 20‑án, illetve szeptember 19‑én kelt nyilatkozatát és e‑mailjét, amelyek tanúsítják, hogy a felperes létrehozásakor valóban részt vett az alapszabályának aláírásában.
54
Ezenkívül a keresetlevél 104. pontjának első franciabekezdésében a felperes azt állítja, hogy ugyanezen diplomata korábbi nyilatkozatai megerősítették, hogy az 1994. november 25‑i találkozón részt vevő valamennyi állam aláírta a felperes alapító okiratát, így mindannyiukat a felperes alapító tagjának kell tekinteni.
55
Így a 2022. október 13‑i igazolást az aláírója nem a felperes állandó testületének elnökeként betöltött új feladatköréhez kapcsolódó új elem miatt állította ki, hanem a felperes alapításában 1994‑ben és 1995‑ben való részvétele miatt, így az nem tartalmaz olyan új elemet, amelyről a felperesnek korábban nem volt tudomása.
56
Egyébiránt a 2022. október 13‑i igazolás nem minősül a Bizottság által az ellenkérelemhez csatolt új bizonyíték miatt előterjesztett ellenbizonyítéknak sem.
57
Következésképpen a C.1. mellékletet mint elkésettet, tehát elfogadhatatlant el kell utasítani.
B. A megsemmisítés iránti kérelemről
58
Megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztására a felperes négy jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első több téves jogalkalmazáson, többek között az EUMSZ 266. cikk, a jogerő és a visszaható hatály tilalma elvének megsértésén, a második a megfelelő ügyintézéshez való jog, különösen az indokolási és gondossági kötelezettség megsértésén, a harmadik a jogbiztonság elvének megsértésén, a negyedik pedig nyilvánvaló értékelési hibákon és egyéb téves jogalkalmazásokon alapul.
59
Közelebbről, a második jogalap lényegében három részből áll, amelyek közül az első az indokolási kötelezettség megsértésén, a második a gondossági kötelezettség megsértésén, a harmadik pedig a pártatlansági kötelezettség megsértésén alapul.
60
A Bizottság vitatja e jogalapok megalapozottságát.
61
A Törvényszék a második jogalapnak a gondossági, illetve a pártatlansági kötelezettség megsértésére alapított második és harmadik részének vizsgálata előtt a második jogalap első, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított részét, majd az első, a harmadik és a negyedik jogalapot vizsgálja meg.
1.
A második jogalapnak az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első részéről
62
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem kellően indokolt, mivel a Bizottság nem említette, hogy a felperes többszöri kérése ellenére elutasította a vele való találkozót, megbeszélést vagy eszmecserét. Azt is kifogásolja, hogy a Bizottság nem magyarázta meg, hogy a birtokában lévő dokumentumok miért nem teszik lehetővé annak a szükséges jogi bizonyossággal való megállapítását, hogy a felperes állítólagos tagjainak minősülő államok érvényesen beleegyeztek abba, hogy a felperest nemzetközi szervezetként hozzák létre, és a Bizottság nem terjesztett elő olyan bizonyítékokat, amelyek igazolnák a felperes jogállásának újraértékelését, anélkül hogy ténybeli és jogi helyzetében változás történt volna.
63
E tekintetben az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjából következik, hogy a megfelelő ügyintézéshez való jog magában foglalja többek között az igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket indokolják.
64
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós intézmények jogi aktusainak az EUMSZ 296. cikkben és a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjában megkövetelt indokolásának igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, továbbá abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy összes körülménye alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzettek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyek magyarázathoz jutás iránti érdeke alapján. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk és a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontja követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (lásd ebben az értelemben: 2020. június 4‑iMagyarország kontra Bizottság ítélet, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. május 3‑iMálta kontra Bizottság ítélet, T‑653/16, EU:T:2018:241, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65
Ezenkívül az indokolás hiánya akkor is megállapítható, ha a szóban forgó határozat tartalmazza az indokolás bizonyos elemeit. Így az ellentmondásos vagy érthetetlen indokolás az indokolás hiányának felel meg. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha a szóban forgó határozatban szereplő indokolási elemek olyan hiányosak, hogy azok a határozat elfogadásával összefüggésben semmiképpen nem teszik lehetővé a címzett számára, hogy megértse a kibocsátója érvelését (lásd ebben az értelemben: 2020. június 11‑iBizottság kontra Di Bernardo ítélet, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
A jelen ügyben a megtámadott határozatból kitűnik, hogy az a Bizottság által a felperesnek címzett, 2021. június 8‑án kelt levélből és „Az IMG jogállásának a közvetett irányításra való jogosultság céljából történő végső értékelése” című, mintegy húszoldalas mellékletből (a továbbiakban: végső értékelés) áll, amely melléklethez két melléklet kapcsolódik.
67
Először is, 2021. június 8‑i levelében a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy a végső értékelés alapján arra a következtetésre jutott, hogy – az uniós költségvetésre és az Európai Fejlesztési Alapokra alkalmazandó pénzügyi szabályok értelmében – a felperes nem jogosult nemzetközi szervezetként az uniós költségvetés közvetett irányítás útján történő végrehajtására.
68
A Bizottság továbbá megállapította, hogy a végső értékelés és annak következtetése a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) végrehajtásának minősül, és hogy a megtámadott határozatot 2014. december 16‑tól, a Bíróság ezen ítéletével megsemmisített egyik határozat hatálybalépésének időpontjától kezdve kell alkalmazni.
69
Másrészt, a végső értékelésből kitűnik, hogy az négy részből áll, amelyek közül az első a Bizottság által a felperes számára a határozattervezettel kapcsolatos észrevételei előterjesztésére biztosított lehetőségre, a második a felperes észrevételeinek értékelésére, a harmadik a felperesnek a Bizottság által megkérdezett államok válaszaira vonatkozó megjegyzéseire, a negyedik pedig a következtetésre vonatkozik.
70
Először is, a végső értékelés első részének első alrészében a Bizottság jelezte, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletben (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) a Bíróság elsősorban azzal az indokkal semmisítette meg a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatokat, hogy a Bizottságnak a felperes nemzetközi szervezeti jogállásával kapcsolatos kétségei a felperes tagjainak egy kisebbsége, nevezetesen tizenhatból öt állam által képviselt álláspontból eredtek, és hogy ezért az említett ítélet végrehajtása céljából a felperes jogállásának teljes körű újraértékelésére volt szükség annak megállapítása érdekében, hogy a felperes jogosult volt‑e nemzetközi szervezetként az uniós költségvetés közvetett irányítással történő végrehajtására.
71
Másodszor, a végső értékelés első részének harmadik és negyedik alrészében a Bizottság emlékeztetett az uniós költségvetési szabályozás egymást követő rendelkezéseire, amelyek 2014. december 16. óta meghatározzák az uniós források nemzetközi szervezetek általi közvetett irányítással történő végrehajtására vonatkozó jogosultsági feltételeket.
72
E tekintetben a Bizottság úgy vélte, hogy az uniós költségvetési szabályozásban említett „nemzetközi szervezet” fogalommeghatározást a szerződések jogáról szóló, 1969. május 23‑i bécsi egyezmény (Recueil des traités des Nations unies, 1155. kötet, 331. o.; kihirdette: az 1987. évi 12. tvr; a továbbiakban: bécsi egyezmény) 2. cikke (1) bekezdésének i) pontjával, valamint az ENSZ Nemzetközi Jogi Bizottsága által 2011‑ben, a hatvanharmadik ülésén elfogadott és a Közgyűlésnek a Bizottság ezen ülésen végzett munkájáról szóló jelentés részeként benyújtott, a nemzetközi szervezetek felelősségére vonatkozó cikktervezetek (A/66/10) [Annuaire de la Commission du droit international, 2011, II(2) kötet; a továbbiakban: cikktervezetek] 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjával összhangban kell értelmezni.
73
A Bizottság ebből azt a következtetést vonta le, hogy ahhoz, hogy valamely nemzetközi szervezet az uniós szabályozás értelmében közvetett irányításra jogosult legyen, azt a bécsi egyezmény 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, 7. cikkének (1) bekezdésében, valamint 8. és 11. cikkében meghatározott kormányközi vagy nemzetközi megállapodással kell létrehozni.
74
Így a Bizottság jelezte, hogy ahhoz, hogy nemzetközi szervezetként közvetett irányításra legyen jogosult, az érintett szervezetet a nemzetközi jog által szabályozott és legalább két olyan állam által kötött szerződéssel kell létrehozni, amely államok hozzájárulását meghatalmazással rendelkező képviselőknek vagy a bécsi egyezmény 11. cikkében előírt alaki követelményeknek megfelelően kell kifejezni.
75
Harmadszor, a végső értékelés első részének ötödik alrészében a Bizottság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. és 95. pontjára hivatkozott, és ezekből azt a következtetést vonta le, hogy ha valamely szervezet állítólagos tagjainak minősülő államok kijelentik, hogy nem adtak érvényes hozzájárulást ahhoz, hogy csatlakozzanak az e szervezetet alapító szerződéshez vagy megállapodáshoz, vagy kijelentik, hogy nem vagy már nem tagjai annak, a Bizottság nem rendelkezik olyan jogalappal, amely lehetővé tenné számára, hogy saját kezdeményezésére úgy tekintse, hogy e szervezet az uniós költségvetési szabályozás értelmében vett nemzetközi szervezetnek minősül.
76
A Bizottság különösen úgy ítélte meg, hogy ha csak egyetlen állam ismeri el teljes mértékben valamely nemzetközi szervezetben való részvételét, vagy azt, hogy magára nézve kötelezőnek fogadja el az e szervezetet létrehozó szerződést, e körülmények nem elegendőek ahhoz, hogy e szervezetet az uniós költségvetési szabályozás alkalmazásában nemzetközi szervezetnek tekinthesse, mivel az ilyen szervezet és nemzetközi megállapodás fennállásához legalább két állam részvételére van szükség.
77
Negyedszer, a végső értékelés első részének a Bizottság által megkapott és a felperes jogállásának újraértékelése céljából figyelembe vett dokumentumokra vonatkozó hatodik alrészében a Bizottság emlékeztetett arra, hogy az érintett nem nyújtotta be a 2019. május 6‑i és július 18‑i leveleiben kért, a fenti 12., illetve 14. pontban említett dokumentumok egyikét sem, és hogy mivel a rendelkezésére álló dokumentumok nem tették lehetővé számára annak a szükséges mértékű jogbiztonsággal történő megállapítását, hogy a felperes szervezet állítólagos tagjai érvényesen hozzájárultak a felperes nemzetközi szervezetként való létrehozásához, illetve hogy ők annak valóban tagjai voltak, a Bizottság 2019 novemberében megkérdezte a felperes honlapján említett és a felperes tagjaiként feltüntetett államok hatóságait.
78
Ötödször, a végső értékelés első részének hetedik alrészében (a továbbiakban: A.7. alrész), amely a felperes nemzetközi szervezetként közvetett irányításra való jogosultságának előzetes értékelésére vonatkozik, a Bizottság megvizsgálta egyrészt azt a kérdést, hogy ő maga ténylegesen részt vett‑e a felperes létrehozásában, másrészt pedig a fenti 15–17. pontban említett körülmények között megkérdezett államok válaszait.
79
Ami egyrészt a felperes létrehozásában való részvételének kérdését illeti, a Bizottság megállapította, hogy sem az Európai Közösség, sem az azt követő Unió nem kötött az EK 228. cikk (2) bekezdésében eredetileg előírt rendelkezéseknek megfelelően nemzetközi megállapodást a felperes nemzetközi szervezetként való létrehozása érdekében, és hogy az Unió tehát nem tekinthető ilyen szervezet tagjának. A Bizottság hozzátette, hogy ha kötött is volna olyan megállapodást, amelynek célja a felperes nemzetközi szervezetként való létrehozása, az ilyen megállapodás csak akkor tekinthető nemzetközi megállapodásnak, ha ahhoz legalább két állam csatlakozik.
80
Másrészt, ami a felperes állítólagos tagjainak minősülő államok által adott válaszokat illeti, a Bizottság megállapította, hogy ezen államok egyike sem ismeri el, hogy a felperest nemzetközi közjogi szervezetként létrehozó nemzetközi vagy kormányközi megállapodást írt volna alá, hogy olyan aláíró személyeket küldött volna, akik ilyen tárgyú nemzetközi vagy kormányközi megállapodásoknak a nevükben történő aláírására vonatkozó felhatalmazással rendelkeztek volna, hogy e célból nemzetközi vagy kormányközi megállapodás megerősítésére irányuló belső eljárásokat folytattak volna, sem pedig, hogy a felperest nemzetközi közjogi szervezetként hozták volna létre.
81
A Bizottság továbbá pontosította, hogy egyedül Ausztria ismerte el, hogy a felperes tagja, és hogy ezen állam hatóságai szerint a felperes a létrehozása időpontjában ideiglenes és független, korlátozott jogképességgel rendelkező nemzetközi szerv volt, nem pedig nemzetközi szervezet.
82
Egyébiránt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy bár egyes nemzetközi szervezeteket hivatalosan nem szerződéssel hoztak létre, hanem azok a gyakorlatban szerezték meg ezt a jogállást, e szervezeteket egyértelműen és széles körben elismerték a tagjainak minősülő államok, illetve különböző nemzetközi szervezetek, ami a felperes esetében nem állt fenn.
83
Ezen túlmenően, külön megemlítve Belgium, Olaszország, Ausztria és Finnország válaszait, a Bizottság úgy vélte, hogy egyes megkérdezett államok nyilatkozatai – amelyekben megerősítették, hogy aláírták az IMG‑IBH létrehozására vonatkozó 1994. november 25‑i dokumentumot (a továbbiakban: 1994. november 25‑i határozat), részt vettek az ezen a napon tartott ülésen, amelynek során az említett dokumentumot elfogadták, és tagjai voltak a felperes irányító testületének – nem bizonyítják, hogy a felperes nemzetközi megállapodással létrehozott nemzetközi szervezet.
84
Hatodszor, a végső értékelés második és harmadik részében a Bizottság megvizsgálta a felperes által a 2021. március 30‑i levelében megfogalmazott kifogásokat, és úgy ítélte meg, hogy e kifogások egyike sem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze azt az előzetes következtetést, hogy a felperes nem rendelkezik nemzetközi szervezeti jogállással, és következésképpen 2014. december 16. óta nem jogosult az uniós forrásoknak nemzetközi szervezetként közvetett irányítás útján történő végrehajtására.
85
E tényezők összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat kellőképpen kifejtette azokat a jogi és ténybeli megfontolásokat, amelyeken a határozat alapul, és amelyek lehetővé tették a felperes számára a határozat jogszerűségének értékelését, és a Törvényszék számára felülvizsgálati jogkörének gyakorlását.
86
Harmadrészt, a felperes azon állításai, amelyek szerint a megtámadott határozat egyes indokai nem kellően pontosak, nem kérdőjelezik meg a fenti 85. pontban szereplő következtetést.
87
Először is, ami azt illeti, hogy a megtámadott határozat nem utal arra, hogy a Bizottság a felperes többszöri kérése ellenére megtagadta, hogy a felperessel bármilyen találkozót, megbeszélést vagy eszmecserét tartson, az ilyen magatartás, még ha bizonyítást is nyerne, nem releváns annak megállapítása szempontjából, hogy az említett határozat kellően indokolt‑e.
88
A Bizottság és a felperes közötti, a megtámadott határozat elfogadását megelőző esetleges eszmecsere említése ugyanis az e határozat elfogadására irányuló eljárásra, nem pedig a határozat megalapozottságára vonatkozik. Így, mivel e kérdés említése irreleváns azon ténybeli és jogi indokok tekintetében, amelyeken a Bizottság által a megtámadott határozatban levont következtetés alapul, a felperes nem róhatja fel eredményesen a Bizottságnak az indokolás elégtelenségét azon az alapon, hogy az a fenti kérdésről hallgat.
89
Másodszor, ami a felperes azon állításait illeti, amelyek szerint a Bizottság nem magyarázta meg, hogy a birtokában lévő dokumentumok miért nem voltak elegendőek annak megállapításához, hogy a felperes nemzetközi szervezetnek minősül‑e, a megtámadott határozatból, különösen a végső értékelés első részének hatodik alrészéből kitűnik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy ezen, az említett értékelés 23. lábjegyzetében felsorolt dokumentumok álláspontja szerint nem biztosítják a jogbiztonság szükséges mértékét, ami kétségtelenül rövid, de elégséges indokolásnak minősül.
90
Harmadszor, ami a felperes azon állításait illeti, amelyek szerint a Bizottság nem terjesztett elő olyan bizonyítékokat, amelyek igazolnák jogállásának újraértékelését, anélkül hogy a felperes ténybeli és jogi helyzetében változás történt volna, a megtámadott határozatból, különösen a végleges értékelés első részének első alrészéből kitűnik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az ilyen újraértékelés a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) végrehajtásához szükséges.
91
Következésképpen a második jogalapnak a megtámadott határozat indokolásának elégtelenségére alapított első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.
A több téves jogalkalmazásra, többek között az EUMSZ 266. cikk, a jogerő és a visszaható hatály tilalma elvének megsértésére alapított első jogalapról
92
Az első jogalap lényegében három részből áll, amelyek közül az első az EUMSZ 266. cikk és a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélethez (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) fűződő jogerő megsértésén, a második az uniós költségvetési szabályozás, illetve a nemzetközi szervezetek jogállásának értékeléséről és a non‑profit szervezetek nemzetközi szervezetekkel azonos módon történő kezelésének lehetőségéről szóló, 2015. január 7‑i bizottsági iránymutatás (a továbbiakban: iránymutatás), valamint különböző elveknek, különösen a visszaható hatály tilalma elvének megsértésén, a harmadik pedig az egyenlőség elvének megsértésén alapul.
a)
Az EUMSZ 266. cikk megsértésére és a 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélethez (C‑183/17 P és C‑184/17 P) fűződő jogerő megsértésére alapított első részről
93
Az első jogalap első része két kifogásból áll, amelyek közül az első az EUMSZ 266. cikk megsértésén, a második pedig a jogerő megsértésén alapul.
1) Az EUMSZ 266. cikk megsértésére alapított első kifogásról
94
A felperes azt állítja, hogy az EUMSZ 266. cikk csak akkor kötelezi a megsemmisített jogi aktust kibocsátó intézményt arra, hogy visszaható hatállyal bíró új jogi aktust fogadjon el, ha ezen intézmény mérlegelést nem engedő hatáskörben jár el, amit a Bíróság a 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 113. pontjában megerősített. Így a határozatoknak a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) által történő megsemmisítését követően a Bizottság a felperes szerint nem volt jogosult utólag felülvizsgálni a számára elismert nemzetközi szervezeti jogállást.
95
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 266. cikkből következik, hogy az az intézmény, amelytől a megsemmisített aktus származik, köteles megtenni az ezen aktust megsemmisítő ítélet végrehajtásához szükséges intézkedéseket, és ezen ítéletnek való megfelelés, valamint az ítélet teljes végrehajtása érdekében nemcsak annak rendelkező részét, hanem az annak szükséges alátámasztását képező indokolást is tiszteletben kell tartania, már amennyiben az elengedhetetlen a rendelkező részben foglaltak pontos értelmének meghatározásához (lásd: 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, C:2022:722, 101. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
96
Ugyanakkor, mivel az EUMSZ 266. cikk nem határozza meg közelebbről azon intézkedések jellegét, amelyeket a megsemmisített aktus kibocsátójának a fenti 95. pontban említett kötelezettség teljesítése érdekében meg kell hoznia, az ő feladata ezen intézkedések meghatározása, úgy, hogy ezek megválasztásánál széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, már amennyiben megfelel az ezen aktust megsemmisítő ítélet rendelkező részében foglaltaknak és az annak szükséges alátámasztását képező indokolásnak (lásd: 2022. szeptember 22‑i IMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, C:2022:722, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
97
Az ítélkezési gyakorlatból különösen az következik, hogy a valamely jogi aktust megsemmisítő ítélet végrehajtása érdekében hozott intézkedés kivételesen akkor lehet visszaható hatályú, ha azt az elérendő cél megköveteli, azaz ha a visszaható hatályú határozat legalább egy közérdekű cél teljesítésére irányul, és ha az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartják (lásd ebben az értelemben: 2016. január 28‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet, C‑514/14 P, nem tették közzé, EU:C:2016:55, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
98
Így az olyan visszaható hatályú határozat, amelyet a megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtása érdekében hoztak, és amelynek célja az ezen ítélettel megállapított jogellenesség orvoslása, közérdekű cél teljesítésére irányul, nevezetesen arra, hogy a közigazgatási szerv tiszteletben tartsa a jogszerűséget és a jogerőt (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 5‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106. pont).
99
Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy valamely jogi aktus megsemmisítésével az uniós bíróság e jogi aktust visszaható hatállyal kiiktatja a jogrendből, illetve amennyiben a megsemmisített jogi aktust már végrehajtották, joghatásainak megszüntetése céljából vissza kell állítani azt a jogi helyzetet, amelyben a felperes a megsemmisített jogi aktus elfogadása előtt volt (lásd: 2022. szeptember 21‑iCasanova kontra EBB ítélet, T‑266/21, nem tették közzé, EU:T:2022:566, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
100
Továbbá az is megállapítást nyert, hogy ha egy ítélet visszaható hatállyal semmisít meg egy jogi aktust, az nem kötelezi az adminisztrációt olyan új határozat meghozatalára, amelynek tartalma eltér a megsemmisített határozat tartalmától, feltéve, hogy ezt az új határozatot és az annak elfogadására irányuló eljárást nem érintik ugyanazok a hibák, mint amelyek az első határozat megsemmisítéséhez vezettek, vagy új hibák (lásd ebben az értelemben: 2022. június 8‑iDarment kontra Bizottság ítélet, T‑92/21, nem tették közzé, EU:T:2022:341, 49. pont).
101
A jelen ügyben a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57–59., 61. és 88–90. pontjából következik, hogy a Bizottság köteles meggyőződni arról, hogy azok a szervezetek, amelyekre – az Unió költségvetésének nemzetközi szervezetek általi közvetett irányítására vonatkozó uniós költségvetési szabályozás értelmében – költségvetés‑végrehajtási feladatokat bízott vagy szándékozik bízni, e szabályozás értelmében ilyen minőséggel rendelkeznek‑e. Egyébiránt ezen intézmény az ezzel kapcsolatos kétségek esetén köteles eloszlatni e kétségeket, valamint minden olyan információt összegyűjteni, amely a döntése meghozatalához mind jogi, mind pedig ténybeli szempontból szükséges, figyelembe véve e döntésnek az érintett szervezetre gyakorolt jogi következményeit (2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111. pont).
102
Ezenkívül a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97. és 104. pontjából – amelynek tartalmát a 2020. június 9‑iInternational Management Group kontra Bizottság végzés (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) 22. és 23. pontja felidézte – az következik, hogy a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok sem jogilag, sem ténybelileg nem voltak igazoltak (2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 112. pont).
103
Ezen értékelésekre és ezen megállapításokra tekintettel, amelyek a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) rendelkező részének alátámasztását képezik, a Bizottság nem volt köteles visszaható hatállyal elismerni a felperes által kért nemzetközi szervezeti jogállást, hanem eleget tehetett ezen ítélet végrehajtására vonatkozó kötelezettségének úgy is, hogy olyan eljárási intézkedéseket hoz, amelyek lehetővé teszik számára a Bíróság által megállapított szabálytalanság orvoslását, és esetleg elfogadhatott egy arra szolgáló új jogi aktust, hogy az a Bíróság által megsemmisített határozatok helyébe lépjen, miután beszerzi annak jogi alátámasztásához az általa szükségesnek ítélt információkat (2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 113. pont).
104
Így a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) indokolásából – amelynek értelmére és hatályára a Bíróság a 2020. június 9‑iInternational Management Group kontra Bizottság végzésben (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) emlékeztetett – az következik, hogy a Bizottság számára nem volt tilos, hogy ezen ítéletet követően a felperes nemzetközi szervezeti minőségét később – a releváns ténybeli és jogi elemek összességének figyelembevételével – újból értékelje (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 142. pont).
105
Következésképpen a Bizottság azáltal, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) követően visszaható hatállyal újraértékelte a felperes jogállását, nem sértette meg az EUMSZ 266. cikket, így az első kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
2) A jogerő megsértésére alapított második kifogásról
106
A felperes úgy véli, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. és 104. pontjához fűződő jogerő kizárta jogállása múltra vonatkozó újraértékelését.
107
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogerő nemcsak a vitatott bírósági határozat rendelkező részéhez kapcsolódik, hanem ennek indokolására is kiterjed, amely a rendelkező részének szükséges támasza, és emiatt attól elválaszthatatlan (lásd: 2020. szeptember 17‑iAlfamicro kontra Bizottság ítélet, C‑623/19 P, nem tették közzé, EU:C:2020:734, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
108
Ezenfelül a jogerő csak azokhoz a ténybeli és jogi kérdésekhez kapcsolódik, amelyeket a szóban forgó bírósági határozat ténylegesen vagy szükségszerűen eldöntött (lásd: 2020. szeptember 17‑iAlfamicro kontra Bizottság ítélet, C‑623/19 P, nem tették közzé, EU:C:2020:734, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
109
Amint az a fenti 102. pontban megállapításra került, a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97. és 104. pontjából az következik, hogy a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok sem jogilag, sem ténybelileg nem voltak igazoltak, így azokat a Bíróság megsemmisítette.
110
Különösen a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92–97. pontjában a Bíróság helyt adott a két fellebbezés azon jogalapjainak, amelyekben a felperes azt kifogásolta, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, és nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát azzal, hogy a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatokat a felperesnek az uniós költségvetési szabályozás értelmében vett nemzetközi szervezeti jogállásával kapcsolatos bizonyos kétségek fennállásával indokolta.
111
A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor annak megállapítására szorítkozott, hogy a felperes által előterjesztett érvek és bizonyítékok nem kérdőjelezik meg a Bizottságnak a felperes nemzetközi szervezeti jogállásával kapcsolatos kétségeit, és nem vizsgálta felül a 2014. december 16‑i és a 2015. május 8‑i határozat jogszerűségét az uniós költségvetési szabályozás értelmében vett „nemzetközi szervezet” fogalmának fényében.
112
Ebben az összefüggésben a Bíróság többek között megállapította, hogy a Bizottság által a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok elfogadásakor hivatkozott három tényező egyike sem volt jogilag alkalmas arra, hogy kétségeket támasszon a felperes nemzetközi szervezeti jogállását illetően.
113
E három tényező szerint először is öt uniós tagállam – amelyeket a felperes a saját tagjaiként mutatott be – nem tekinti magát ilyen tagnak, másodszor az Egyesült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) főtitkára jelezte, hogy a felperes nem minősül az ENSZ szakosított ügynökségének, harmadszor pedig bizonytalanságok állnak fenn azon személyek jogkörével kapcsolatban, akik a felperes alapító okiratának aláírása során egyes részt vevő államokat képviseltek.
114
Így a Bíróság megállapította, hogy ez a három tényező csupán öt olyan államra vonatkozott, amelyeket a felperes a tagjai közé tartozóként vagy korábban a tagjai közé tartozóként mutatott be, valamint azon személyek jogkörére, akik a felperes alapító okiratának aláírásakor ezen államokat képviselték, nem pedig a felperes tagjának minősülő valamennyi államra vagy a felperes saját jogállására.
115
Közelebbről, a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. pontjában a Bíróság a következőket mondta ki:
„Ugyanis, ami ezek közül az első, arra a kérdésre vonatkozó tényezőt illeti, hogy az IMG által annak tagjaiként bemutatott több állam ténylegesen tag volt‑e, magának a Törvényszéknek a megállapításaiból következik, hogy a Bizottság erre vonatkozó kételyei csak az IMG »bizonyos« tagjaira, pontosabban az összesen tizenhat tagból ötre vonatkoztak. Márpedig az ilyen kételyek, feltéve hogy megalapozottak, a nemzetközi jogban nem járnak olyan következménnyel, hogy megfosztják azt a szervezetet, amelynek ezen államok nem – vagy már nem – tagjai, »nemzetközi szervezeti« minőségétől, annál is inkább, mert, mint a jelen ügyben, az érintett államok csak a szóban forgó szervezet jelentősen kisebbségben lévő részéhez tartoznak.”
116
Végül a Bíróság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 98–106. pontjában először is kimondta, hogy a Törvényszék által elkövetett téves jogalkalmazás megállapítása a 2017. február 2‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (T‑29/15, nem tették közzé, EU:T:2017:56) és a 2017. február 2‑iIMG kontra Bizottság ítélet (T‑381/15, nem tették közzé, EU:T:2017:57) teljes egészében történő hatályon kívül helyezését eredményezi, másodszor, a per állása megengedi a két jogvita érdemben való eldöntését, amennyiben a felperes a 2014. december 16‑i és a 2015. május 8‑i határozat megsemmisítését kérte, harmadszor, hogy e két határozat ugyanazon az alapon jogellenes, mint a fent említett ítéletek, így azokat is teljes egészében meg kell semmisíteni, negyedszer pedig a 2015. május 8‑i határozattal a felperesnek okozott károk megtérítése iránti kérelem tekintetében a per állása ugyanakkor nem teszi lehetővé a határozathozatalt, és ezért azt vissza kell utalni a Törvényszék elé.
117
Ennek megfelelően a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 104. pontjában a Bíróság a következőket mondta ki:
„A jelen ügyben a Bíróságnak a két megsemmisítés iránti kérelem tárgyában kell érdemben döntenie, amit a per állása megenged. Ugyanis, amint az a jelen ítélet 92–96. pontjából következik, a vitatott határozatok jogellenesek, amennyiben a Bizottság által azok alátámasztásául hivatkozott tényezők nem alkalmasak az IMG 2002. és 2012. évi költségvetési szabályozás értelmében vett nemzetközi szervezeti minőségének a megkérdőjelezésére. Ennélfogva az említett határozatokat teljes egészükben hatályon kívül kell helyezni.”
118
Először is a fentiekből az következik, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. és 104. pontjában szereplő indokok nem értelmezhetők az említett ítélet 104. pontjában hivatkozott 92–96. pontjaitól függetlenül, amelyek a szükséges alapját képezik azon rendelkező résznek, amellyel a Bíróság megsemmisítette a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatot. Ebből következik, hogy a többek között a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. pontjához fűződő jogerő ezen ítélet 104. pontjára is kiterjed.
119
Másodszor, a megtámadott határozatnak a fenti 66–84. pontban összefoglalt indokolásából nem tűnik ki, hogy e határozat azon három tényező valamelyikén alapulna, amelyek a Bizottság kételyeit kiváltották, és amelyek a Bizottságot a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozat elfogadására késztették.
120
Ily módon, mivel a Bizottság a megtámadott határozatot a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatot alátámasztó, a Bíróság által a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletben (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) jogellenesnek nyilvánított indokoktól eltérő indokokra alapította, a felperes tévesen hivatkozik arra, hogy a megtámadott határozat sérti a többek között ezen ítélet 94. és 104. pontjához fűződő jogerőt. Következésképpen e kifogást mint megalapozatlant, valamint a jelen jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
b)
A jóhiszeműség elvének, a „nemo auditur propriam turpitudinem allegans
” elvének és a visszaható hatály tilalma elvének megsértésére alapított második részről
121
E rész két kifogásból áll, amelyek közül az első a jóhiszeműség elvének és a „nemo auditur propriam turpitudinem allegans” elvének (a továbbiakban: „nemo auditur” elv) megsértésén, a második pedig az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalma elvének megsértésén alapul.
122
A Törvényszéknek mindenekelőtt az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalma elvének megsértésére alapított második kifogást, majd az első kifogást kell megvizsgálnia.
1) Az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalma elvének megsértésére alapított második kifogásról
123
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalmának elvét, mivel semmi nem igazolja a felperes jogállásának visszamenőleges újraértékelését. Ezenkívül arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat visszaható hatályát nem az ügy tényállásával, hanem az új szabályozásokra tekintettel elemzett új tényekkel indokolják.
124
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság alapvető követelménye különböző megjelenési formáiban az uniós jogból fakadó helyzetek és jogviszonyok előreláthatóságának biztosítását célozza. A jogbiztonság elvével különösen ellentétes, ha valamely uniós jogi aktus hatálybalépését az aktus közzétételét megelőző időpontban állapítják meg (lásd ebben az értelemben: 2023. március 9‑iGaleote és Watson kontra Parlament ítélet, C‑715/21 P és C‑716/21 P, nem tették közzé, EU:C:2023:190, 113. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
125
Mindazonáltal, amint az a fenti 97–99. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, a valamely jogi aktust megsemmisítő ítélet végrehajtása érdekében hozott intézkedés kivételesen akkor lehet visszaható hatályú, ha egyrészt azt az elérendő cél megköveteli, azaz, ha a visszaható hatályú határozat legalább egy közérdekű cél teljesítésére irányul, másrészt pedig ha az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartják.
126
Így meg kell vizsgálni, hogy a fenti 125. pontban említett két feltétel a jelen ügyben teljesül‑e.
127
Először is, ami a közérdekű cél teljesítésére vonatkozó első feltételt illeti, a fenti 98. és 99. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az olyan visszaható hatályú határozat, amelyet a megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtása érdekében hoztak, és amelynek célja az ezen ítélettel megállapított jogellenesség orvoslása, közérdekű cél teljesítésére irányul, amennyiben a jogi aktus uniós bíróság általi megsemmisítése arra kötelezi a kibocsátóját, hogy töltse be az említett aktus megsemmisítésével okozott joghézagot, és állítsa helyre azt a jogi helyzetet, amelyben a felperes ezen aktus elfogadása előtt volt (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. szeptember 5‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106. pont).
128
A jelen ügyben a jelen jogalap első részének vizsgálatából, különösen a fenti 103. pontból az következik, hogy a Bizottság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) végrehajtására irányuló kötelezettségének eleget tudott tenni azáltal, hogy olyan eljárási intézkedéseket hozott, amelyek lehetővé tették számára a Bíróság által megállapított szabálytalanság orvoslását, és lehetőség szerint olyan új jogi aktus elfogadását, amely a Bíróság által megsemmisített 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok helyébe lép, miután megkapta az ezen új aktus jogi és ténybeli megalapozásához a Bíróság által szükségesnek ítélt információkat.
129
Mivel tehát a Bizottság a megtámadott határozatot annak érdekében fogadta el, hogy orvosolja a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok jogellenességét, és elkerülje a joghézagot e határozatok Bíróság általi megsemmisítését követően, abban a kivételes helyzetben volt, amelyben a megtámadott határozatot visszaható hatállyal ruházhatta fel.
130
Ezenkívül e visszaható hatály annál is inkább szükséges volt, mivel – amint az a 2020. június 9‑iInternational Management Group kontra Bizottság végzés (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) 23. pontjából kitűnik – a Bíróság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletben (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) egyáltalán nem döntötte el azt a kérdést, hogy – a téves jogalkalmazást nem tartalmazó elemzés és a releváns körülmények összessége alapján – meg kell‑e állapítani, vagy épp ellenkezőleg, ki kell‑e zárni, hogy a felperes a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok elfogadása során nemzetközi szervezeti jogállással rendelkezett.
131
Így a megtámadott határozat visszaható jellegének hiánya kétséget hagyott volna a felperes azon lehetőségét illetően, hogy a 2014. december 16. és a megtámadott határozat elfogadásának időpontja közötti időszakban olyan nemzetközi szervezeti jogállásra hivatkozzon, amely az uniós költségvetési szabályozásnak megfelelően lehetővé teszi az uniós költségvetés közvetett irányítás útján történő végrehajtását.
132
Márpedig a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57–59., 61. és 88–90. pontjából, valamint a 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111. pontjából egyértelműen következik, hogy a Bizottság köteles meggyőződni arról, hogy azok a szervezetek, amelyekre – az Unió költségvetésének nemzetközi szervezetek általi közvetett irányítására vonatkozó uniós költségvetési szabályozás értelmében – költségvetés‑végrehajtási feladatokat bízott vagy szándékozik bízni, e szabályozás értelmében ilyen minőséggel rendelkeznek‑e.
133
Figyelembe véve ugyanis azt a szerepet és felelősséget, amelyet az EUMSZ 310. cikk (5) bekezdése, az EUMSZ 317. cikk első bekezdése, valamint a költségvetési szabályozás a Bizottságra ruház az Unió költségvetésének végrehajtásával összefüggésben, ezen intézménynek az a feladata, hogy felügyelje a hatékony és eredményes pénzgazdálkodás elvének tiszteletben tartását. Ebből következik, hogy abban az esetben, ha a Bizottság a költségvetés végrehajtásának azt a módját választja, amely valamely harmadik fél bevonásával jár együtt, köteles ügyelni arra, hogy ennek során, majd az érintett költségvetési feladatok végrehajtása során mindvégig betartsák az alkalmazandó feltételeket, különösen a vonatkozó pénzügyi alapok odaítélésére és azok ezt követő felhasználására vonatkozó feltételeket (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 151. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
134
Következésképpen a felperes jogállásának tisztázása, valamint a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozat jogellenességének orvoslására irányuló kötelezettség olyan közérdekű céloknak minősültek, amelyek lehetővé tették a Bizottság számára, hogy a 2014. december 16‑i határozatra visszaható hatállyal új határozatot fogadjon el, ily módon a fenti 125. pontban említett első feltétel teljesül.
135
Másodszor, a jogos bizalom tiszteletben tartására vonatkozó második feltételt illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ezen elv megsértésének megállapítása azt feltételezi, hogy az Unió hatáskörrel rendelkező hatóságai pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó, valamint hitelt érdemlő és megbízható forrásokból származó ígéreteket nyújtottak az érdekelt számára (lásd ebben az értelemben: 2022. június 2‑iArnautu kontra Parlament végzés, C‑573/21 P, nem tették közzé, EU:C:2022:448, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
136
Ezzel kapcsolatban a Törvényszék feladata annak vizsgálata, hogy valamely közigazgatási hatóság aktusai észszerű bizalmat keltettek‑e az elővigyázatos és körültekintő érintettben, és amennyiben igen, meg kell állapítani, hogy e bizalom jogos volt‑e (lásd: 2022. június 2‑iArnautu kontra Parlament végzés, C‑573/21 P, nem tették közzé, EU:C:2022:448, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
137
Márpedig az ügyiratból nem tűnik ki, hogy a 2019. december 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) követően a Bizottság pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó ígéreteket nyújtott volna a felperes számára a nemzetközi szervezeti jogállásának 2014. december 16‑tól visszaható hatállyal történő elismerésére irányuló határozat elfogadását illetően.
138
Következésképpen a megtámadott határozatot nem lehet úgy tekinteni, hogy azt a bizalomvédelem elvének megsértésével fogadták el, így mivel a fenti 125. pontban említett két feltétel teljesül, e határozat nem tekinthető úgy sem, mint amely megsértette volna a visszaható hatály tilalmának elvét.
139
Harmadszor, ami azt az érvet illeti, amely szerint a megtámadott határozat visszaható hatályát nem az ügy tényállásával, hanem az új szabályozásokra tekintettel elemzett új tényekkel indokolják, igaz, hogy a felperes jogállásának újraértékelését a Bizottság hivatalosan a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) követően kezdte meg, és hogy következésképpen az ezen eljárás keretében megkérdezett államok válaszai a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatokat követően születtek.
140
E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a visszaható hatályú határozat elfogadásakor a jogszabályok időbeli hatályára irányadó elvek tiszteletben tartása, valamint a jogbiztonság elvére és a bizalomvédelem elvére vonatkozó követelmények megkövetelik a szóban forgó tényállás időpontjában hatályos anyagi jogi szabályok alkalmazását, még akkor is, ha ezek a szabályok az említett határozat elfogadásakor már nincsenek hatályban (lásd ebben az értelemben: 2016. június 14‑iBizottság kontra McBride és társai ítélet, C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
141
Különösen a megsemmisített aktus pótlására irányuló eljárás keretében az érintett intézménynek az említett megsemmisített aktus meghozatalának napjából kiindulva kell meghoznia az annak helyébe lépő aktust, anélkül hogy ez sértené annak lehetőségét, hogy új határozatában más indokokra hivatkozzon, mint amelyekre az első határozatát alapította (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 5‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet, T‑471/11, EU:T:2014:739, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
142
Így a felperes megalapozottan állítja, hogy a visszaható hatály tilalmának elve, amely a jogbiztonság elvének egyik eleme, akadályát képezi annak, hogy az említett intézmény a megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtása során visszaható hatályú határozatot hozzon olyan tények alapján, amelyek e határozat időbeli hatálya szempontjából nem voltak relevánsak, vagy olyan anyagi jogi szabályok alapján, amelyek az említett határozattal érintett időszakban nem voltak hatályban.
143
A jelen ügyben azonban a felperes nem bizonyítja, hogy a megtámadott határozat, amennyiben visszaható hatályú, olyan anyagi jogi szabályokon alapul, amelyek nem voltak hatályban az e határozattal érintett időszakban, vagy olyan tényeken, amelyek a 2014. december 16‑i és a 2015. május 8‑i határozatot követően keletkeztek.
144
Egyrészt a megtámadott határozat indokolásából kitűnik, hogy a Bizottság az uniós költségvetési szabályozásnak a felperesre 2014. december 16‑án alkalmazandó rendelkezéseire, majd ugyanezen szabályozásnak az ezen időpontot követő időszakra alkalmazandó rendelkezéseire támaszkodott.
145
A végső értékelés első részének harmadik alrészéből ugyanis az következik, hogy a Bizottság a 2014. december 16. és 2015. december 31. közötti időszakra vonatkozóan a 966/2012 rendelet 58. cikkét és a 966/2012 rendelet alkalmazási szabályairól szóló, 2012. október 29‑i 1268/2012/EU felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet 43. cikkét, a 2016. január 1. és 2018. augusztus 1. közötti időszakra vonatkozóan a 2015. október 28‑i 2015/1929/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2015. L 286., 1. o.), valamint a 2015. október 30‑i 2015/2462/EU felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelettel (HL 2015. L 342., 7. o.) módosított ugyanezen rendeleteket, illetve a 2018. augusztus 2‑tól kezdődő időszakra vonatkozóan az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról, az 1296/2013/EU, az 1301/2013/EU, az 1303/2013/EU, az 1304/2013/EU, az 1309/2013/EU, az 1316/2013/EU, a 223/2014/EU, a 283/2014/EU rendelet és az 541/2014/EU határozat módosításáról, valamint a 966/2012 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2018. július 18‑i 2018/1046 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 193., 1. o.; helyesbítés: HL 2019. L 60., 36. o.) 62. és 156. cikkét alkalmazta.
146
Másrészt a felperes nem bizonyítja, hogy 2014. december 16. és a megtámadott határozat elfogadása között változott volna az állítása szerint a tagjainak vagy korábban tagjainak minősülő államok arra vonatkozó, a Bizottság által ezen határozat elfogadásakor figyelembe vett álláspontja, hogy vajon a felperes nemzetközi szervezetnek minősül‑e.
147
Igaz, hogy a megtámadott határozat elfogadása érdekében a Bizottság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kihirdetését követően konzultált azon államokkal, amelyekről úgy vélte, hogy azok a felperes tagjai vagy tagjai voltak. Ezen államok válaszainak vizsgálata azonban azt mutatja, hogy – bár e válaszokat nem pontosan ugyanúgy fogalmazták meg, mint az ugyanezen államok által akkor adott válaszokat, amikor az OLAF 2014‑ben kérdezte őket – tartalmuk lényegében azonos.
148
Következésképpen az államok által a megtámadott határozat elfogadását megelőző konzultációs eljárás során közölt álláspontok nem tartalmaznak olyan új tényeket, amelyekre a Bizottság visszaható hatállyal támaszkodhatott volna. Az álláspontok az államok arra vonatkozó véleményét tükrözik, hogy a felperes nemzetközi szervezet‑e, mivel ezt a véleményt a 2014. december 16‑i határozat elfogadását megelőzően az OLAF számára kifejtették.
149
Ilyen körülmények között a második kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
2) A jóhiszeműség elvének és a nemo auditur jogelvnek a megsértésére alapított első kifogásról
150
Az első kifogás alátámasztására a felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat sérti a jóhiszeműség elvét és a nemo auditur jogelvet, mivel 2014. december 16. óta megtagadja tőle a nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését.
151
Emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontja előírja, hogy az elsőfokú eljárásban benyújtott keresetlevélnek tartalmaznia kell „a felhozott jogalapok[at] és érvek[et], valamint az említett jogalapok rövid ismertetés[ét]”. Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós bíróság nem köteles válaszolni valamely fél minden egyes érvére, különösen, ha azok nem kellően világosak és pontosak, amennyiben azokat külön nem fejtik ki, illetve ha azokhoz indokolásképpen nem fűznek külön magyarázatot (lásd: 2021. november 18‑iGörögország kontra Bizottság ítélet, C‑107/20 P, nem tették közzé, EU:C:2021:937, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
152
Először is meg kell állapítani, hogy a felperes nem adott magyarázatot arra, hogy milyen hatással van a megtámadott határozat jogszerűségére a nemo auditur jogelv, amely szerint „saját felróható magatartására senki sem hivatkozhat”.
153
Így a nemo auditur jogelv megsértésére alapított érv az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontjából eredő követelmények fényében nincs kellően alátámasztva.
154
Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy a felperes azt kívánta állítani, hogy a Bizottság hibát követett el azáltal, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletre (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) támaszkodott a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozat utólagos indokolása érdekében, egyrészt az első jogalap első részében szereplő második kifogás vizsgálatából az következik, hogy a megtámadott határozat nem ugyanazokon az indokokon alapul, mint e határozatok, másrészt pedig a jelen részben szereplő második kifogásból az következik, hogy a Bizottság nem sértette meg az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalmának elvét.
155
Következésképpen a nemo auditur jogelv megsértésére alapított érvet csakis elutasítani lehet.
156
Másodszor, a jóhiszeműség elvét illetően arra is rá kell mutatni, hogy a felperes sem ezen elv terjedelmét, sem pedig az annak alapjául szolgáló rendelkezéseket nem határozta meg.
157
Először is, még ha feltételezzük is, hogy a felperes a szerződő feleket terhelő azon kötelezettségre kívánt hivatkozni, hogy jóhiszeműen hajtsák végre az őket kötelező szerződés kikötéseit, meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatot nem a felperes és a Bizottság között kötött szerződéssel összefüggésben hozták meg.
158
Ezenkívül pontosítani kell, hogy a 2014. december 16‑i és a 2015. május 8‑i határozat Bíróság általi megsemmisítése nincs hatással arra, hogy a felperes és a Bizottság között 2014. december 16. óta nem állt fenn szerződéses jogviszony.
159
A 2014. december 16‑i határozat tárgya ugyanis az volt, hogy visszavonja a felperes Mianmar/Burmát célzó 2013. évi cselekvési programról szóló C(2013) 7682 final végrehajtási határozat címzettjeként fennálló jogállását, és ezáltal megakadályozza, hogy a felperes és a Bizottság között e célból megállapodás jöjjön létre.
160
Hasonlóképpen, a 2015. május 8‑i határozat tárgya a felperes Unió által finanszírozott új projektekben való részvételének felfüggesztése volt mindaddig, amíg a Bizottság nem tisztázta a felperes jogállását.
161
Így a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok megsemmisítése nem eredményezte a Bizottság és a felperes közötti szerződéses kapcsolatok helyreállítását, hanem csupán lehetővé tette számukra a mianmari/burmai kereskedelem fejlesztését célzó program végrehajtására vonatkozó megállapodás, és adott esetben újjáépítésre és fejlesztésre vonatkozó egyéb megállapodások megkötését, azzal a feltétellel, hogy a Bizottság a felperes jogállásának újraértékelését követően elismeri a felperes nemzetközi szervezeti jogállását.
162
Másodszor, még ha feltételezzük is, hogy a felperes a jóhiszeműség elvére kívánt hivatkozni, amennyiben az megfelel a nemzetközi közjog szokásjogi elvének, emlékeztetni kell arra, hogy az említett elv, amint azt a bécsi egyezmény 18. cikke előírja, arra kötelezi az államot, hogy a szerződés hatálybalépését megelőzően tartózkodjon azoktól a cselekményektől, amelyek meghiúsítanák a szerződés tárgyát és célját, midőn megerősítés, elfogadás vagy jóváhagyás fenntartásával írta alá a szerződést vagy cserélte ki a szerződést létrehozó okiratokat, mindaddig, amíg nem válik nyilvánvalóvá az a szándéka, hogy a szerződésnek nem válik részesévé, vagy elismeri a szerződés reá nézve kötelező hatályát.
163
Márpedig, bár igaz, hogy a jóhiszeműség elve kötelező az uniós intézményekre (lásd: 2007. január 17‑iGörögország kontra Bizottság ítélet, T‑231/04, EU:T:2007:9, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a felperes a beadványaiban a jelen jogalap vonatkozásában nem bizonyította, sőt nem is állította, hogy az Unió megerősítés, elfogadás vagy jóváhagyás fenntartásával olyan szerződést írt volna alá vagy olyan szerződést létrehozó okiratokat cserélt volna ki, amely őt nemzetközi szervezetként hozta létre, vagy elismerte volna az ilyen szerződés reá nézve kötelező hatályát.
164
E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a felperes az általa hivatkozott minden egyes jogalap alátámasztása érdekében köteles kellően egyértelműen kifejteni az annak igazolására alkalmas jogi és ténybeli érvelést, anélkül hogy a Törvényszék a keresetlevél szerkezetének hiánya, illetve a nem kellően pontos vagy következetes érvelés miatt köteles lenne azt a keresetlevél különböző szétszórt elemeinek összegyűjtésével rekonstruálni, kockáztatva ezzel, hogy e jogalapot olyan terjedelemmel rekonstruálja, amelyet a felperes nem kívánt neki tulajdonítani. Az ellenkező irányú döntés ellentétes lenne a gondos igazságszolgáltatással, a kérelemhez kötöttség elvével és az alperes védelemhez való jogával (lásd ebben az értelemben: 2020. november 12‑iFleig kontra EKSZ ítélet, C‑446/19 P, nem tették közzé, EU:C:2020:918, 60. és 61. pont).
165
Következésképpen a jóhiszeműség elvének megsértésére alapított érvet mint az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontjában foglalt követelményekre tekintettel nem kellően alátámasztott érvet el kell utasítani, ennélfogva a jelen részben szereplő első kifogást is teljes egészében el kell utasítani.
c)
Az egyenlőség elvének megsértésére alapított harmadik részről
166
A válaszban a felperes azt állítja, hogy – számos olyan jogalannyal ellentétben, amelyeket a Bizottság nem ismer el nemzetközi szervezetként, de amelyek közjogi szervezetek – a Bizottság részéről az OLAF rá vonatkozó vizsgálatát követően felmerült kétségek miatt már nem részesült sem a közvetett irányítást magában foglaló szerződésekből, sem pedig a válsághelyzetekre vagy szükséghelyzetekre előírt költségvetési szabályozás egyéb rendelkezései alapján tárgyalásos úton odaítélt szerződésekből, anélkül hogy megismerte volna e hátrányos megkülönböztetés okait.
167
A felperes arra is hivatkozik, hogy az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezetet (EBESZ) nem ismeri el az összes olyan állam nemzetközi szervezetként, amely hozzájárult a szervezet létrehozásához és tevékenységeihez, illetve nem rendelkezik a nemzetközi jog szerinti alapító okirattal sem, és e körülmények nem képezték akadályát annak, hogy a Bizottság a nemzetközi szervezeti jogállását elismerje.
168
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 20. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elve az uniós jog általános elvének minősül, amely megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a bánásmód objektív módon nem igazolható (lásd: 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
169
Az egyenlő bánásmód elve megsértése fennállásának megállapításához a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik. Amennyiben a helyzetek nem hasonlíthatók össze, az érintett helyzetek eltérő kezelése nem sérti a Charta 20. cikkében foglalt törvény előtti egyenlőséget (lásd: 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
170
Először is meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat egyetlen célja az, hogy megtagadja a felperestől az uniós források közvetett irányítás útján történő végrehajtása érdekében az uniós költségvetési szabályozásban előírt nemzetközi szervezeti jogállás elismerését, azon lehetőség sérelme nélkül, hogy a felperes az említett költségvetés végrehajtásában való esetleges részvétele érdekében az e szabályozás által meghatározott egyéb módokra hivatkozzon.
171
Így, mivel a megtámadott határozat nem képezi akadályát annak, hogy a felperes az uniós költségvetés közvetett irányításában az uniós költségvetési szabályozásban a nemzetközi szervezetek javára előírt rendelkezésektől eltérő rendelkezések szerint vegyen részt, a felperes e határozattal szemben nem róhatja fel eredményesen, hogy a fenti 166. pontban leírt állítólagos hátrányosan megkülönböztető bánásmód alapjául szolgál.
172
Következésképpen a felperesnek a fenti 166. pontban összefoglalt állításai, még ha feltételezzük is, hogy megalapozottak, nem befolyásolják a megtámadott határozat jogszerűségét, tehát hatástalanok.
173
Másodszor, azonkívül, hogy az ügy irataiból nem derül ki, hogy az EBESZ‑t a Bizottság az uniós költségvetés közvetett irányítása szempontjából nemzetközi szervezetnek ismerte volna el, meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy e szervezettel összehasonlítható helyzetben van.
174
A felperes ugyanis nem vitatta a Bizottság azon állításait, amelyek szerint vele ellentétben az EBESZ‑t számos nemzetközi jogi jogalany, különösen e szervezet tagjainak többsége nemzetközi szervezetként ismeri el.
175
Következésképpen, anélkül hogy az elfogadhatóságáról dönteni kellene (lásd ebben az értelemben: 2022. május 18‑iTK kontra Bizottság ítélet, T‑435/21, nem tették közzé, EU:T:2022:303, 42. pont; lásd még analógia útján: 2002. február 26‑iTanács kontra Boehringer ítélet, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52. pont), a harmadik részt el kell utasítani, valamint ennélfogva az első jogalapot is teljes egészében el kell utasítani.
3.
A jogbiztonság elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról
176
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette a jogbiztonság elvét azáltal, hogy a megtámadott határozat elfogadását megelőzően vizsgálati eljárást folytatott le a felperes tagjaként bemutatott bizonyos államoknál, noha a Bizottság rendelkezett a releváns dokumentumokkal és az iránymutatásban meghatározott értékelési módszerrel.
177
E tekintetben először is – amint az a fenti 124. pontban felidézésre került – a jogbiztonság alapvető követelménye különböző megjelenési formáiban az uniós jogból fakadó helyzetek és jogviszonyok előreláthatóságának biztosítását célozza.
178
Márpedig, noha e követelménnyel főszabály szerint ellentétes az, hogy valamely uniós jogi aktus a közzétételét megelőző időpontban lépjen hatályba, az első jogalap vizsgálatából, különösen a fenti 149. pontból az következik, hogy a megtámadott határozat nem sérti a visszaható hatály tilalmának elvét, amely a jogbiztonság elvének különös kifejeződése.
179
Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy a felperes a jogbiztonság elvének megsértésére kívánt hivatkozni, amennyiben az az uniós intézmények jogi aktusai visszaható hatályának tilalmára vonatkozik, a jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
180
Másodszor a jogbiztonság elvéből az is következik, hogy az uniós jogszabályoknak biztosnak, alkalmazásuknak pedig a jogalanyok számára kiszámíthatónak kell lennie, és a jogbiztonság e követelményének még szigorúbban kell érvényesülnie a pénzügyi következményekkel járó szabályok esetén annak érdekében, hogy az érintettek pontosan megismerhessék a rájuk rótt kötelezettségek mértékét (lásd: 2015. július 9‑iCabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei ítélet, C‑144/14, EU:C:2015:452, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
181
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a megtámadott határozat nem tartozik a fenti 180. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett uniós jogszabályok vagy szabályozás hatálya alá, hanem az uniós jogszabályok vagy költségvetési szabályozás alapján hozott egyedi határozatnak minősül.
182
Ezenkívül a megtámadott határozat indokolásából kitűnik, hogy a felperes jogállásának a Bizottság általi újraértékelése sem az uniós költségvetés közvetett irányítás útján történő végrehajtásának feltételeire vonatkozó uniós költségvetési szabályozás lényeges módosításából, sem pedig e szabályozásnak a Bizottság általi új értelmezéséből nem ered.
183
Emlékeztetni kell arra, hogy az 1605/2002 rendelet 53. cikkének c) pontja és 53d. cikke, a 966/2012 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének c) pontja és a 2018/1046 rendelet 62. cikke ugyanis a Bizottságra bízza az Unió költségvetésének végrehajtásával kapcsolatos felelősséget, ugyanakkor e költségvetés végrehajtásának több lehetséges módjáról rendelkezik, amelyek közül az egyik, amelyet az első rendeletben „nemzetközi szervezetekkel való közös igazgatásnak”, a másik kettőben pedig „közvetett irányításnak” neveznek, lehetővé teszi ezen intézmény számára, hogy az ilyen szervezetekre költségvetés végrehajtásával kapcsolatos feladatokat ruházzon, amely jogosultság gyakorlása során széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 148. pont).
184
Márpedig az 1605/2002 rendelet 53. cikkének c) pontjában és 53d. cikkében, a 966/2012 rendelet 58. cikke (1) bekezdése c) pontjának ii. alpontjában és 58. cikkének (8) bekezdésében, valamint a 2018/1046 rendelet 62. cikke (1) bekezdése c) pontjának ii. alpontjában említett „nemzetközi szervezet” fogalmát az 1605/2002 rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. december 23‑i 2342/2002/EK, Euratom bizottsági rendelet (HL 2002. L 357., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 145. o.; helyesbítés: HL 2015. L 345., 35. o.) 43. cikkének (2) bekezdése, majd a 2342/2002 rendeletet hatályon kívül helyező és felváltó 1268/2012 felhatalmazáson alapuló rendelet 43. cikkének (1) bekezdése, valamint a 2018/1046 rendelet 156. cikke szinte azonos módon határozta meg. Így az utóbbi három rendelkezés értelmében e fogalom a nemzetközi megállapodások által létrehozott nemzetközi közjogi szervezetekre is kiterjed (lásd ebben az értelemben: 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet, C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91. pont).
185
Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy a felperes a fenti 180. pontban meghatározott jogbiztonság elvének megsértésére kívánt hivatkozni, nem állíthatja megalapozottan, hogy a megtámadott határozat bizonytalan uniós jogszabályból vagy szabályozásból ered, vagy az uniós jogszabályok vagy költségvetési szabályozás előre nem látható alkalmazásának minősül.
186
Harmadszor, a fenti 101. pontban említett 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111. pontjából, valamint a hatékony és eredményes pénzgazdálkodás elvéből az következik, hogy a Bizottság köteles meggyőződni arról, hogy azok a szervezetek, amelyekre költségvetés‑végrehajtási feladatokat bízott vagy szándékozik bízni, az Unió költségvetésének nemzetközi szervezetek általi közvetett irányítására vonatkozó költségvetési szabályozás értelmében ilyen minőséggel rendelkeznek‑e.
187
Márpedig egyrészt a felperes nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt a jogbiztonság elve a jelen ügyhöz hasonló esetben akadályát képezné annak, hogy a Bizottság a hatékony és eredményes pénzgazdálkodás elvének megfelelően valamely nemzetközi szervezet állítólagos tagjainak minősülő államokat megkeresse annak ellenőrzése érdekében, hogy a szervezet valóban rendelkezik‑e ilyen jogállással, és megfelel‑e az uniós költségvetés közvetett irányítására vonatkozó uniós költségvetési szabályozás követelményeinek.
188
Másrészt, még ha feltételezzük is, hogy a felperes a jogbiztonság elvére hivatkozva a bizalomvédelem elvére kívánt hivatkozni, az első jogalap vizsgálatából az következik, hogy a megtámadott határozat meghozatala során ezt az elvet nem sértették meg.
189
Következésképpen a jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.
A nyilvánvaló értékelési hibákra és egyéb téves jogalkalmazásokra alapított negyedik jogalapról
190
A negyedik jogalap lényegében három részből áll, amelyek nyilvánvaló értékelési hibákon és téves jogalkalmazásokon alapulnak, amelyek az első rész tekintetében abból erednek, hogy a Bizottság nem azonosította megfelelően a felperes tagjait, a második rész tekintetében abból, hogy megtagadta, hogy a felperes alapító okiratát nemzetközi szervezetet létrehozó nemzetközi megállapodásnak minősítse, a harmadik rész tekintetében pedig abból, hogy megtagadta a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését a tagjai későbbi gyakorlata, valamint e jogállásnak az Unió és bizonyos harmadik államok általi elismerése ellenére.
191
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 183. pontban megállapításra került – a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az uniós költségvetés végrehajtásával kapcsolatos hatáskörének gyakorlása során, különösen, amikor úgy dönt, hogy e költségvetést közvetett irányítás útján hajtja végre, és hogy ezen irányítási mód alkalmazása során a költségvetés végrehajtásával kapcsolatos feladatokat nemzetközi szervezetekre bízza.
192
Így amikor a Bizottság a fenti 191. pontban meghatározott jogköröket gyakorolja, az általa ennek keretében elfogadott, sérelmet okozó határozatok a Törvényszék nyilvánvaló értékelési hibára korlátozódó felülvizsgálata alá tartoznak, az EUMSZ 263. cikk második bekezdése értelmében a megsemmisítés iránti kereset keretében felhozható egyéb jogellenességi okok vizsgálatának sérelme nélkül.
193
Mindazonáltal, ha – mint a jelen ügyben is – a Bizottság azzal az indokkal tagadja meg, hogy a költségvetés közvetett irányítás útján történő végrehajtásával kapcsolatos feladatokat valamely szervezetre bízza, hogy e szervezet nem rendelkezik nemzetközi szervezeti jogállással, az ilyen határozat jogszerűségét a Törvényszék mind téves jogalkalmazás, mind nyilvánvaló értékelési hiba alapján felülvizsgálhatja.
194
Egyrészt ugyanis hasonló esetben a nemzetközi szervezetek meghatározását és azonosítását lehetővé tevő általános jellegű szabályok Bizottság általi végrehajtása téves jogalkalmazás miatt felülvizsgálható.
195
Másrészt azon szervezet saját szabályainak értelmezése, amely az uniós költségvetésnek a közvetett irányítás útján történő végrehajtása céljából nemzetközi szervezetnek vallja magát, valamint tagjai álláspontjainak értelmezése, amely álláspontok bizonyos összetettségűek lehetnek, a nyilvánvaló értékelési hibára korlátozott felülvizsgálat tárgyát képezhetik.
196
E pontosításokat követően a Törvényszéknek a felperes érvelésének vizsgálatát megelőzően pontosítania kell a „nemzetközi szervezet” fogalmának az uniós költségvetési szabályozásban az Unió költségvetésének a közvetett irányítás útján történő végrehajtása céljából előírt meghatározását.
a)
A „nemzetközi szervezet” fogalmának az uniós költségvetési szabályozásban szereplő meghatározásáról
197
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a „nemzetközi szervezetnek” az uniós költségvetési szabályozás fenti 184. pontban említett egymást követő rendelkezéseiben meghatározott fogalma magában foglalja a nemzetközi megállapodásokkal létrehozott nemzetközi közjogi szervezeteket.
198
Márpedig a „nemzetközi szervezet” és a „nemzetközi megállapodás” fogalmának pontosabb meghatározása hiányában azt kell feltételezni, hogy az uniós költségvetési szabályozásban használt fogalmak megfelelnek a nemzetközi jogban használt fogalmaknak (lásd ebben az értelemben: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok IMG kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 50. pont).
199
Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy az uniós jogot a nemzetközi jog releváns szabályai alapján kell értelmezni, mivel e jog az Unió jogrendjének a részét képezi, és köti az Unió intézményeit (lásd: 2015. január 15‑iEvans ítélet, C‑179/13, EU:C:2015:12, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
200
Ugyanakkor, amennyiben a „nemzetközi szervezet” és a „nemzetközi megállapodás” fogalmát az uniós költségvetési szabályozás kifejezetten az Unió költségvetésének végrehajtása céljából használja, azokat az Unió pénzügyi érdekeinek védelme érdekében szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján: 2015. július 2‑iDemmer ítélet, C‑684/13, EU:C:2015:439, 85. pont; 2017. december 20‑iErzeugerorganisation Tiefkühlgemüse ítélet, C‑516/16, EU:C:2017:1011, 58. pont; lásd még ebben az értelemben: Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok IMG kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 51. pont).
201
Így a jelen ügyhöz hasonló jogvitában a Törvényszéknek az uniós költségvetési szabályozás által hivatkozott nemzetközi közjogi fogalmakat kell alkalmaznia, e jognak az ítélkezési gyakorlat szerint értelmezett, e fogalmakat meghatározó eszközei alapján.
202
Közelebbről, a jelen ügyben a „nemzetközi szervezetnek” és a „nemzetközi megállapodásnak” az uniós költségvetési szabályozásban az uniós költségvetés közvetett irányítással történő végrehajtására előírt fogalmát többek között a bécsi egyezményben és a cikktervezetekben szereplő, a nemzetközi közjog szokásjogi elveinek fényében kell értelmezni.
203
E tekintetben a bécsi egyezmény 2. cikke (1) bekezdésének i) pontjából kitűnik, hogy a „nemzetközi szervezet” kifejezés kormányközi szervezetet jelent. Egyébiránt a cikktervezetek 2. cikkének a) pontja pontosítja, hogy ez a kifejezés bármely, nemzetközi jog által szabályozott szerződés vagy más okmány által létrehozott, önálló nemzetközi jogi személyiséggel rendelkező szervezetet jelent, valamint hogy az államokon kívül valamely nemzetközi szervezet tagjai között olyan szervezetek is lehetnek, amelyek nem államok.
204
Először is, ami azt a feltételt illeti, amely a nemzetközi jog által szabályozott szerződés vagy más okmány által történő létrehozásra vonatkozik, a bécsi egyezmény 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjából az következik, hogy a „szerződés” államok között írásban kötött és a nemzetközi jog által szabályozott megállapodást jelent, tekintet nélkül arra, hogy egyetlen, kettő vagy több, egymással kapcsolatos okmányba foglalták‑e azt és függetlenül a megállapodás sajátos rendeltetésétől.
205
Így ez vagy ezen okmányok testesíthetik meg a nemzetközi jog kettő vagy több alanyának egybehangzó akaratát, alakszerűvé téve azt (lásd ebben az értelemben: 2014. október 14‑i1/13 [Harmadik államoknak a Hágai Egyezményhez történő csatlakozása] vélemény, EU:C:2014:2303, 37. pont).
206
A nemzetközi bíróságok ítélkezési gyakorlatából következik továbbá, hogy bármilyen politikai jelentőséggel bírjon is, egy államok által aláírt dokumentum nem minősülhet nemzetközi megállapodásnak, ha nem tartalmaz olyan jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztető rendelkezést, amelyekhez ezek az államok hozzájárultak (lásd: Nemzetközi Bíróság, 2018. október 1., Csendes‑óceánhoz való hozzáférésről folytatott tárgyalásokra vonatkozó kötelezettség [Bolívia kontra Chile] ítélet, Recueil 2018, 507. o., 105. és 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
207
Másodszor, ami az önálló nemzetközi jogi személyiséggel való rendelkezésre vonatkozó feltételt illeti, először is a nemzetközi bíróságok ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy valamely nemzetközi szervezet elismerésének feltétele, hogy az érintett szervezet jogi személyiséggel rendelkezzen.
208
Az államok és adott esetben egy vagy több nemzetközi szervezet által létrehozott szervezetnek önálló jogi személyiség hiányában nem a nemzetközi szervezet, hanem az azt létrehozó államoktól függő szerv jellege érvényesül (lásd ebben az értelemben: Nemzetközi Bíróság, 1992. június 26., Nauru egyes foszfátterületei [Nauru kontra Ausztrália] ítélet, előzetes kifogások, Recueil 1992, 240. o., 47. pont), vagy attól a nemzetközi szervezettől függő szerv jellege érvényesül, amelyhez e szervezet tartozik (lásd ebben az értelemben: a Nemzetközi Bíróság 2012. február 1‑jei tanácsadó véleménye, a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Közigazgatási Bírósága kontra Nemzetközi Mezőgazdaság‑fejlesztési Alap, 2867. sz. ítélet, Recueil 2012, 10. o., 57. és 61. pont).
209
Másodszor, a nemzetközi bíróságok ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a nemzetközi szervezetek főszabály szerint a feladataik ellátásához szükséges kiváltságokat és mentességeket élveznek (lásd ebben az értelemben: Állandó Választottbíróság, 2002. november 22., Dr. Reineccius és társai kontra Bank for International Settlements ítélet, 2000–04. sz. ügy, 108. pont; a Nemzetközi Bíróság 2012. február 1‑jei tanácsadó véleménye, a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Közigazgatási Bírósága kontra Nemzetközi Mezőgazdaság‑fejlesztési Alap, 2867. sz. ítélet, Recueil 2012, 10. o., 58. pont, valamint a Nemzetközi Bíróság 2010. április 20‑i Uruguay folyón létesített cellulózgyárak [Argentína kontra Uruguay] ítélete, Recueil 2010, 14. o., 88. pont).
210
Az államok joghatóság alóli mentességétől eltérően ugyanis, amely a „par in parem non habet imperium” elvén alapul, a nemzetközi szervezetek mentességeit főszabály szerint az e szervezeteket létrehozó szerződések biztosítják (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 3‑iSupreme Site Services és társai ítélet, C‑186/19, EU:C:2020:638, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és az ilyen mentességek funkcionális jellegűek, mivel céljuk az érintett szervezetek működése és függetlensége akadályozásának elkerülése (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2020. december 17‑iBizottság kontra Szlovénia [Az EKB irattárai] ítélet, C‑316/19, EU:C:2020:1030, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
211
Harmadszor, az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a nemzetközi szervezeteket létrehozó jogi aktusok sajátos típusú szerződések, mivel céljuk, hogy bizonyos fokú autonómiával felruházott új jogalanyokat hozzanak létre, amelyeket a felek közös célok megvalósításával bíznak meg. A nemzetközi szervezetekre tehát az egyediség elve vonatkozik, vagyis az őket létrehozó államok olyan hatáskörrel ruházzák fel az ilyen szervezeteket, amelynek határai azon közös érdekektől függnek, amelyek előmozdítását az államok rájuk bízzák, és amelyeket rendszerint kifejezetten rögzítenek az alapító okiratukban (lásd e tekintetben: a Nemzetközi Bíróság 1996. július 8‑i tanácsadó véleménye, A nukleáris fegyverekkel való fenyegetés jogszerűsége ügy, Recueil 1996, 66. o., 19. és 25. pont; Nemzetközi Bíróság, 1998. június 11., Kamerun és Nigéria közötti szárazföldi és tengeri határ ítélet, előzetes kifogások, Recueil 1998, 275. o., 64–67. pont; 2010. április 20., Uruguay folyón létesített cellulózgyárak [Argentína kontra Uruguay] ítélet, Recueil 2010, 14. o., 89. pont).
212
Így egy nemzetközi szervezet nem korlátozható a felek rendelkezésére álló egyszerű fakultatív mechanizmusra, amelyet mindegyik fél tetszése szerint igénybe vehet. Azáltal ugyanis, hogy nemzetközi szervezetet hoznak létre, és biztosítják számára a működéséhez szükséges valamennyi eszközt, a szervezet alapítói kifejezik azon szándékukat, hogy a szervezetre bízott feladatok ellátásához a stabilitás, a folytonosság és a hatékonyság legjobb garanciáit nyújtják, így ebből a keretből nem léphetnek ki egyoldalúan és az általuk célszerűnek tartott időpontban, és nem helyettesíthetik azt más kommunikációs csatornákkal sem (lásd e tekintetben: Nemzetközi Bíróság, 2010. április 20., Uruguay folyón létesített cellulózgyárak [Argentína kontra Uruguay] ítélet, Recueil 2010, 14. o., 90. és 91. pont).
213
A Törvényszéknek e fogalommeghatározások és elvek fényében kell megvizsgálnia a felperes által a jelen jogalap alátámasztására kifejtett érvelés megalapozottságát.
b)
A felperes tagjainak azonosításával kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibákra és téves jogalkalmazásokra alapított első részről
214
Az első rész lényegében három kifogásból áll, amelyek közül az első az abból eredő nyilvánvaló értékelési hibán alapul, hogy a Bizottság mesterségesen különbséget tett a felperes alapító államai, a hozzájáruló államok, az irányító testületének tagjai és a kormányzati támogató csoport (a továbbiakban: kormányzati támogató csoport) tagjai között, a második a Bizottság által Belgium és Ausztria álláspontjának értelmezése során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán, a harmadik pedig téves jogalkalmazásokon és nyilvánvaló értékelési hibán alapul, amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Unió nem tagja a felperesnek.
1) A felperes alapító államai, a hozzájáruló államok és irányító testületének tagjai közötti mesterséges különbségtételből eredő nyilvánvaló értékelési hibára alapított első kifogásról
215
A felperes lényegében azt kifogásolja, hogy a Bizottság tévesen határozta meg tagjait, amikor mesterségesen különbséget tett alapító államai, a hozzájáruló államok, az irányító testületének tagjai és a kormányzati támogató csoport tagjai között. Így a felperes szerint az összes olyan államot és nemzetközi vagy regionális szervezetet, amely pénzügyileg vagy természetben hozzájárul az általa végzett tevékenységekhez, valamint a kormányzati támogató csoport azon tagjait, akik alapító tagok, a felperes irányító testülete tagjának, következésképpen a felperes tagjának kell tekinteni, még akkor is, ha nem vesz részt ténylegesen az említett testületben.
216
Először is meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat indokolásából nem tűnik ki, hogy a Bizottság formálisan különbséget tett volna a felperes alapító államai, a hozzájáruló államok, az irányító testülete – amely a felperes alapszabályának 2012‑ben történt módosításakor állandó testületté alakult – tagjai, valamint a kormányzati támogató csoport tagjai között.
217
Így a megtámadott határozatban a Bizottság annak megállapítására szorítkozik, hogy azon államok közül, amelyekkel a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) követően konzultált, Ausztria kivételével egyik sem ismerte el, hogy 2014. december 16. óta tagja lenne a felperes szervezetnek.
218
Másodszor, még ha feltételezzük is, hogy a megtámadott határozatot úgy lehet értelmezni, mint amely különbséget tesz a felperes alapító államai, a hozzájáruló államok, az irányító testületének tagjai és a kormányzati támogató csoport tagjai között, először is emlékeztetni kell arra, hogy az 1994. november 25‑i határozat értelmében kizárólag a felperes irányító testületének tagjai kötelesek pénzügyileg hozzájárulni a felperes költségvetéséhez vagy működéséhez, nem pedig a kormányzati támogató csoportnak az említett határozat aláírására felkért tagjai.
219
Így az 1994. november 25‑i határozat semmilyen kötelezettséget nem írt elő aláírói számára arra vonatkozóan, hogy a felperes irányító testületének tagjai legyenek, vagy csatlakozzanak ahhoz, hanem e tekintetben teljes szabadságot hagyott számukra.
220
Másrészt, az 1994. november 25‑i határozatot aláíró államok és nemzetközi szervezetek azon szabadságát, hogy csatlakozzanak a felpereshez, megerősítik a határozat elfogadásának napján, 1994. november 25‑én tartott ülés elnökének kijelentései, ahogyan az az ülésről készült, 1994. november 29‑i jegyzőkönyvben (a továbbiakban: 1994. november 29‑i jegyzőkönyv) is szerepel.
221
Az 1994. november 29‑i jegyzőkönyvből ugyanis kitűnik, hogy a határozat elfogadásának napján, 1994. november 25‑én tartott ülés elnöke hangsúlyozta azt a tényt, hogy e dokumentum aláírásával az ülésen kormányzati támogató csoport tagjaként részt vevő államok nem váltak automatikusan a felperes irányító testületének tagjává.
222
Következésképpen a felperes megalapozatlanul állítja, hogy pusztán az a tény, hogy valamely állam vagy nemzetközi szervezet tagja volt a kormányzati támogató csoportnak, és az 1994. november 25‑i határozat aláírásával részt vett a felperes alapításában, ezen államot vagy nemzetközi szervezetet a felperes egyik tagjává teszi.
223
Harmadrészt, a felperes alapszabályából kitűnik, hogy az nem határozza meg sem a felperes tagjainak jogállását, sem a felpereshez való csatlakozásra irányuló eljárást, sem pedig azt az eljárást, amelynek végén valamely államnak vagy nemzetközi szervezetnek megszűnik a felperesben betöltött tagsága.
224
A felperes alapszabálya azonban – az irányító testület révén, amely 2012‑ben állandó testületté alakult – létrehozott egy olyan döntéshozó szervet, amelyben államok és nemzetközi szervezetek egyaránt részt vehetnek, az e szervbe való felvételi eljárást és a szervben fennálló tagság felülvizsgálatára irányuló eljárást.
225
Konkrétan a felperes alapszabálya 2012. évi módosítást követő változatának 5. cikke meghatározza az állandó testületének tagjait és az e döntéshozó testület tagjainak felvételére vonatkozó eljárást, valamint az e szervben fennálló tagság felülvizsgálatára és visszavonására irányuló eljárást.
226
Így a felperes alapszabályából következik, hogy valamely államnak vagy nemzetközi szervezetnek a felperes irányító testületébe, jelenleg állandó testületébe való felvételére irányuló eljárás az érintett állam vagy nemzetközi szervezet tekintetében a felpereshez való csatlakozásra irányuló eljárásnak felel meg.
227
Ezenkívül a felperes alapszabályát úgy kell értelmezni, hogy – az állandó testületi tagság felülvizsgálatára és visszavonására irányuló eljárás sérelme nélkül – a testületbe felvételt nyert államoknak és nemzetközi szervezeteknek lehetőségük volt arra, hogy különösebb formai előírások teljesítése nélkül a testületben többé ne vegyenek részt.
228
Abból ugyanis, hogy a felperes alapszabálya nem tartalmaz olyan kikötést, amely az irányító testületi tagságról való önkéntes lemondásra irányuló eljárásra vonatkozik, nem lehet azt a következtetést levonni, hogy az e szervbe bekerült államokat vagy nemzetközi szervezeteket végleges jelleggel vették fel, anélkül hogy lehetőségük lenne e szervezet elhagyására.
229
Ezt az értelmezést végeredményben megerősíti több olyan állam állásfoglalása is, amelyek kijelentették, hogy már nem tagjai a felperes irányító testületének, jóllehet a felperes alapszabályában nem szerepel olyan kikötés, amely különösebb formaiságot írna elő az irányító testületében való tagságról történő önkéntes lemondásra vonatkozóan.
230
E körülmények között csak azokat az államokat és nemzetközi szervezeteket kell a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában a felperes szervezet tagjának tekinteni, amelyek kérték a felperes irányító testületébe vagy állandó testületébe való felvételüket, és amely kérés ellen e döntéshozó szerv tagjai részéről nem emeltek kifogást, és amelyek 2014. december 16‑án, illetve adott esetben azon túl is az irányító testület tagjai voltak.
231
Következésképpen a felperes megalapozatlanul rója fel a Bizottságnak, hogy nem tekintett egyes államokat és bizonyos nemzetközi szervezeteket a felperes tagjának, amennyiben ezek az államok vagy szervezetek 2014. december 16. óta nem vesznek részt a felperes irányító testületében vagy állandó testületében, még akkor is, ha részt vettek a kormányzati támogató csoportban, illetve pénzügyi vagy természetbeni hozzájárulást nyújtottak a felperes költségvetéséhez vagy a felperes működéséhez.
232
Ebből következik, hogy e kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
2) A Belgium és Ausztria álláspontjának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított második kifogásról
233
A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a megkérdezett államok válaszainak elemzéséből kitűnik, hogy közülük legalább kettő, nevezetesen Belgium és Ausztria elismeri, hogy a felperes nemzetközi szervezet, és ők jelenleg alapító tagok vagy azok voltak, így a felperes igazolja, hogy legalább két állam van a tagjai között, és nemzetközi szervezetként kell elismerni.
234
Külön kell megvizsgálni az e kifogást alkotó, a belga és az osztrák hatóságok válaszainak értelmezésére vonatkozó érveket.
i) Az osztrák hatóságok válaszának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított első érvről
235
Ausztria által a Bizottság konzultáció iránti kérelmére 2020. április 8‑án adott válaszból kitűnik, hogy ezen állam elismerte, hogy a felperes tagja.
236
Márpedig a megtámadott határozatnak a fenti 81. pontban felidézett indokolásából következik, hogy a Bizottság nem vitatta az osztrák hatóságok ezen álláspontját.
237
Ezenkívül az osztrák hatóságok 2020. április 8‑i válaszából az is kitűnik, hogy e hatóságok úgy vélték, hogy az 1994. november 25‑i határozat értelmében, amely álláspontjuk szerint nem minősült nemzetközi megállapodásnak, a felperes az alapítása idején független, ideiglenes és korlátozott jogképességgel rendelkező nemzetközi szerv volt, nem pedig nemzetközi szervezet. Mindazonáltal ugyanezen hatóságok azt is megállapították, hogy a székhely‑megállapodások és más nemzetközi szerződések megkötéséből álló későbbi gyakorlat, valamint a felperes immár állandó jellege arra utal, hogy a felperes feladatai ellátásához szükséges mértékben nemzetközi jogi személyiséggel rendelkezik. Ennek alapján e hatóságok úgy ítélték meg, hogy a felperes nemzetközi szervezetnek minősül.
238
Márpedig a megtámadott határozat indokolásából kitűnik, hogy a Bizottság hűen átvette az osztrák hatóságok válaszának tartalmát, miközben úgy vélte, hogy e válasz nem kérdőjelezi meg az ezen intézmény által a végső értékelés A.7. pontjának b) alpontjában levont következtetést, amely szerint a felperes nem felel meg az uniós költségvetési szabályozásban a közvetett irányításhoz előírt feltételeknek. Egyrészt ugyanis a felperest mint nemzetközi szervezetet nem egy nemzetközi megállapodás hozta létre, másrészt pedig a Bizottság által megkérdezett államok válaszaiból kitűnik, hogy a későbbi gyakorlat nem bizonyítja, hogy a felperesben tagsággal rendelkező államok és nemzetközi szervezetek széles körben és egyértelműen elismerték volna a felperes nemzetközi szervezeti jogállását.
239
Ebből következik, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát az osztrák hatóságok 2020. április 8‑i válaszának általa adott értelmezése során. Ezen első érvet tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
ii) A belga hatóságok válaszának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított második érvről
240
Először is a belga hatóságok 2020. június 30‑i válaszából kitűnik, hogy bár e hatóságok megerősítették részvételüket az 1994. november 25‑i találkozón, amelynek során a felperest létrehozták, Belgium nem tekintette magát a felperes szervezet tagjának. A belga hatóságok azt is jelezték, hogy álláspontjuk szerint a felperes nemzetközi szervezetnek tekinthető, ezért Belgium és a felperes 2012. június 13‑án székhely‑megállapodást írt alá, amely azonban nem biztosította számára a nemzetközi szervezeteknek általában nyújtott valamennyi adókedvezményt.
241
Márpedig a megtámadott határozat indokolásából kitűnik, hogy a Bizottság hűen átvette a belga hatóságok válaszának tartalmát, miközben úgy vélte, hogy e válasz nem kérdőjelezi meg az ezen intézmény által a végső értékelés A.7. pontjának b) alpontjában levont következtetést, amint azt a fenti 238. pont összefoglalja.
242
A Bizottság különösen úgy ítélte meg, hogy a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának – a többek között Belgium által kötött – székhely‑megállapodás formájában történő elismerése nem alkalmas annak bizonyítására, hogy e szervezet nemzetközi szervezetnek minősül, mivel a belga hatóságok jelezték a Bizottságnak, hogy Belgium nem tagja annak.
243
Másodszor, azon érvelésének alátámasztására, amely szerint Belgiumot a felperes egyik tagjának kell tekinteni, a felperes a belga külügyminisztérium jogi szolgálatának az OLAF jelentéséhez csatolt, 2009. november 9‑i elemző feljegyzésére hivatkozik.
244
Bár e feljegyzésből kitűnik, hogy Belgium ekkor úgy vélte, hogy a felperes nemzetközi szervezeti jelleggel rendelkezik, e feljegyzés nem foglal állást abban a kérdésben, hogy ezen állam 2009. november 9‑én a felperes tagja volt‑e.
245
Egyébiránt a felperes kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe azt a tényt, hogy Belgium részt vett egyrészt az 1994. november 25‑i találkozón, amelynek során a felperest létrehozták, másrészt 2013‑ig részt vett irányító testületének ülésein.
246
Márpedig, mivel a megtámadott határozat csak 2014. december 16‑án lépett hatályba, a belga hatóságok részvétele a felperes 1994. november 25‑i létrehozásában, illetve 2013‑ig az irányító testületének, majd állandó testületének az ülésein, nem bizonyítja, hogy Belgium e szervezet tagja volt az említett határozat hatálybalépésének időpontjában, és adott esetben később.
247
E körülmények között a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát a megtámadott határozatban, amikor a belga hatóságok 2020. június 30‑i válasza alapján úgy ítélte meg, hogy a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában és azt követően Belgium nem volt a felperes tagja.
248
Következésképpen e második érvet mint megalapozatlant el kell utasítani, és ennélfogva a második kifogást teljes egészében el kell utasítani.
3) Az Uniónak a felpereshez való csatlakozása elismerésének megtagadására vonatkozó, a Bizottság által elkövetett téves jogalkalmazásokra és nyilvánvaló értékelési hibára alapított harmadik kifogásról
249
A harmadik kifogás lényegében három érvből áll. Az első érv alátámasztása érdekében a felperes téves jogalkalmazásra hivatkozik, amely azon alapul, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Unió nem csatlakozhat valamely nemzetközi szervezethez, ha e szervezetnek nem tagja legalább két állam. A második érv alátámasztása érdekében a felperes nyilvánvaló értékelési hibára hivatkozik, amely azon alapul, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Unió soha nem vált a felperes tagjává. A harmadik érv alátámasztása érdekében a felperes téves jogalkalmazásra hivatkozik, amely azon alapul, hogy a Bizottság szerint az Unió nem tekinthető úgy, hogy érvényesen csatlakozott volna az 1994. november 25‑i határozathoz, mivel nem alkalmazta a nemzetközi megállapodások megkötésére vonatkozó, a Szerződésekben akkoriban előírt eljárást.
250
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződések egyetlen rendelkezése sem kötelezi az uniós bíróságot arra, hogy minden esetben vizsgálja meg az elé terjesztett kérelmek alátámasztására felhozott jogalapok vagy érvek megalapozottságát. Ellenkezőleg, az uniós bíróság többek között a hatékony igazságszolgáltatással kapcsolatos okokból eltekinthet azon jogalapok megalapozottságának vizsgálatától, amelyeket mint elfogadhatatlanokat vagy hatástalanokat el kell utasítani (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2022. szeptember 29‑iHIM kontra Bizottság ítélet, C‑500/21 P, nem tették közzé, EU:C:2022:741, 72. és 73. pont).
251
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint különösen az olyan jogi aktus indokolásának a teljesség kedvéért kifejtett része ellen irányuló kifogások, amelynek jogszerűségét vitatják, nem vezethetnek ezen aktus megsemmisítéséhez, és ezért azok hatástalanok (lásd analógia útján: 2023. szeptember 28‑iQI kontra Bizottság végzés, C‑32/23 P, nem tették közzé, EU:C:2023:722, 4. pont [a főtanácsnok állásfoglalásának 34. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
252
A jelen ügyben a jelen kifogás keretében a felperes a nemzetközi szervezeti jogállását arra hivatkozva kívánja bizonyítani, hogy a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában legalább két tagból állt, nevezetesen egyrészt Ausztriából, másrészt az Unióból, amely szabályszerűen csatlakozott az 1994. november 25‑i határozathoz, és részt vett a felperes irányító testületében, majd állandó testületében.
253
Márpedig egyrészt anélkül, hogy meg kellene vizsgálni azt a kérdést, hogy a Bizottság szabályszerűen csatlakozott‑e az 1994. november 25‑i határozathoz, a felek egybehangzó kijelentéseiből kitűnik, hogy a Bizottság 2003. május 20‑tól már nem vett részt a felperes irányító testületében.
254
E körülmények között, amint az a jelen rész első kifogásának vizsgálatából következik, az Unió a megtámadott határozat hatályának időtartama alatt nem tekinthető a felperes tagjának.
255
Másrészt a felperes nem bizonyítja, és még csak nem is állítja, hogy a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában a tagjai között egy másik nemzetközi szervezet is szerepelt volna.
256
E tekintetben, bár az 1994. november 25‑i határozat és a felperes alapszabálya 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az Egyesült Nemzetek Menekültügyi Főbiztossága (UNHCR) a felperes irányító testületének hivatalból tagja, az UNHCR főtitkárának 2014. február 25‑i leveléből kitűnik, hogy az UNHCR 2000‑től kezdődően már nem járult hozzá pénzügyileg a felperes által végrehajtott projektekhez, nem vett részt az említett irányító testület ülésein, és 2010‑től már nem volt tag e testületben.
257
E körülmények között, mivel 2014. december 16‑tól sem az Unió, sem más nemzetközi szervezet, többek között az UNHCR nem tekinthető a felperes szervezet tagjának, a jelen kifogás, még ha megalapozott is lenne, nem érinti a megtámadott határozat jogszerűségét, és azt el kell utasítani. Ennélfogva a jelen jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
c)
Az arra alapított második részről, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi szervezetet létrehozó nemzetközi megállapodásnak minősítse
258
A második rész lényegében két kifogásból áll, amelyek közül az első azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi megállapodásnak minősítse, a második pedig az említett határozat aláíróinak azon szándékával kapcsolatos értelmezési hibán alapul, hogy a felperesnek nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak.
1) Az arra alapított első kifogásról, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi megállapodásnak minősítse
259
Az első kifogás lényegében három érvből áll, amelyek közül az első azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot az 1994. november 25‑i határozat jogilag kötelező jellegét illetően, a második azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot a határozatnak az erre felhatalmazott képviselők általi aláírására vonatkozó követelményt illetően, a harmadik pedig azon, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot az említett határozat aláírási vagy megerősítő okiratára vonatkozó követelményt illetően.
i) Az 1994. november 25‑i határozat jogilag kötelező jellegével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első érvről
260
Ezen érv alátámasztására a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor átvette Ausztria, Finnország és Svédország álláspontját, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat jogilag nem kötelező erejű politikai nyilatkozatnak minősül, így nem minősíthető nemzetközi megállapodásnak.
261
E tekintetben a megtámadott határozat indoklásából, különösen a végső értékelés A.7. alrészének c) pontjából kitűnik, hogy azon megállapítás alátámasztására, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat nem volt nemzetközi megállapodás, a Bizottság Ausztria és Finnország 2020. április 8‑i, illetve 2020. január 23‑i állásfoglalásaira hivatkozott.
262
Így Ausztria 2020. április 8‑i válaszából kitűnik, hogy bár ezen állam képviselői aláírták az 1994. november 25‑i határozatot, az osztrák hatóságok úgy vélik, hogy az említett határozat nem minősül nemzetközi megállapodásnak.
263
Ezenkívül a finn hatóságok 2020. január 23‑i válaszukban jelezték, hogy az 1994. november 25‑i találkozón Finnország képviselői aláírták az ugyanazon a napon kelt határozatot, mivel úgy vélték, hogy olyan politikai természetű nyilatkozatról van szó, amely jogilag nem kötelező erejű.
264
Ezenkívül, bár a megtámadott határozatból nem tűnik ki, hogy a Bizottság kifejezetten hivatkozott volna a svéd hatóságok álláspontjára abban kérdésben, hogy az 1994. november 25‑i határozat nemzetközi megállapodásnak minősül‑e, ezen állam 2020. július 2‑i válaszából az következik, hogy e hatóságok az osztrák és a finn hatóságokhoz hasonlóan szintén úgy vélik, hogy az említett határozat nem minősül nemzetközi megállapodásnak.
265
Márpedig, amint az a fenti 206. pontban megállapításra került, egy államok által aláírt dokumentum nem minősülhet nemzetközi megállapodásnak, ha nem tartalmaz olyan jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztető rendelkezést, amelyekhez ezek az államok hozzájárultak. Így a jelen ügyben a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia az 1994. november 25‑i határozat tartalmát és hatályát annak meghatározása érdekében, hogy e dokumentum tartalmaz‑e az aláíróira nézve jogilag kötelező erejű kötelezettségvállalásokat (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2008. november 6‑iGörögország kontra Bizottság ítélet, C‑203/07 P, EU:C:2008:606, 56. pont).
266
Először is az 1994. november 25‑i határozat 1. pontja az ezen a napon tartott találkozón részt vevő kormányok és nemzetközi szervezetek képviselőinek arra vonatkozó megállapodására hivatkozik, hogy ezen időpontot követően hivatalosan is létrehozzák a felperest, amint azt – az említett határozathoz csatolt jegyzőkönyv szerint – az 1993 júliusa óta Genfben tartott előzetes találkozók során tervezték.
267
Másodszor, az 1994. november 25‑i határozat 2. pontja megerősítette a felperes főigazgatójának kinevezését.
268
Harmadszor, az 1994. november 25‑i határozat 3. pontja egy irányító testület felállítását írta elő, amelyhez azok a kormányok és nemzetközi szervezetek csatlakozhatnak, amelyek pénzügyileg vagy természetben rendszeresen hozzájárulnak a felperes költségvetéséhez vagy működéséhez, és amelyben az UNHCR és az ENSZ védelmi haderő (UNPROFOR) hivatalból részt vett. Ezenkívül az említett testület többek között felhatalmazást kapott arra, hogy kétharmados többséggel elfogadja saját szabályzatát, iránymutatásokat állapítson meg, elfogadja a felperes költségvetését és döntsön a személyzeti szükségleteiről, abszolút többséggel kinevezze a főigazgatót, szakértőket vagy más nemzetközi szervezetek képviselőit kérje fel, és hathavonta újraértékelje a felperes tevékenysége fenntartásának szükségességét. Végül a kormányzati támogató csoportnak évente kétszer kellett összeülnie a felperes működésének és tevékenységének ellenőrzése céljából.
269
Negyedszer, az 1994. november 25‑i határozat 4. pontja egyértelművé tette, hogy e dokumentum aláírása nem keletkeztet semmilyen kötelezettséget a felperes költségvetéséhez vagy működéséhez való hozzájárulásra, mivel ezt a kötelezettséget az irányító testület tagjainak kell vállalniuk.
270
Ötödször, az 1994. november 25‑i határozat 5. pontja rögzítette az ezen a napon tartott találkozó résztvevőinek arra vonatkozó megállapodását, hogy a Bosznia‑Hercegovina újjáépítésére vonatkozó átfogó keret elfogadását követően a felperest be kell vonni ebbe az átfogó keretbe, vagy fokozatosan be kell szüntetni tevékenységét, a kormányzati támogató csoport ilyen értelmű határozatának megfelelően. Addig is a felperes tevékenységét az UNHCR tevékenységével integrált módon, valamint az UNPROFOR tevékenységével szoros együttműködésben kell végezni.
271
Így az 1994. november 25‑i határozat szövegéből kitűnik, hogy aláírói jóváhagyták a felperes szervezeti szabályait, többek között azáltal, hogy megerősítették a főigazgatóját, és úgy határoztak, hogy a felperesen belül irányító tanácsot hoznak létre.
272
Konkrétan – bár az 1994. november 25‑i határozat nem kötelezte aláíróit arra, hogy a felperes tagjává váljanak – az 5. pontja azt a kötelezettséget írta elő a kormányzati támogató csoport tagállamai számára, hogy döntsenek arról, hogy a felperest bevonják Bosznia‑Hercegovina újjáépítésének átfogó keretébe, vagy fokozatosan beszüntetik tevékenységét.
273
Így az 1994. november 25‑i határozat valóban tartalmazott legalább egy jogilag kötelező erejű kötelezettségvállalást az aláírókra nézve, így nem tekinthető olyan nyilatkozatnak, amelynek hatálya kizárólag politikai jellegű.
274
Következésképpen a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor Ausztria és Finnország álláspontját vette át, amely – amint az a fenti 264. pontból kitűnik – Svédország álláspontjának is megfelelt, amely szerint az 1994. november 25‑i határozat jogilag nem kötelező erejű politikai nyilatkozatnak minősül. Így ezen első érvnek helyt kell adni.
ii) Az 1994. november 25‑i határozatnak az erre felhatalmazott képviselők általi aláírására vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított második érvről
275
A második érv alátámasztására a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság – a bécsi egyezmény 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályokra tekintettel – a megtámadott határozatban formailag tévesen alkalmazta a jogot, amikor a felperes jogállásával kapcsolatban megkérdezett államoktól azoknak a meghatalmazásoknak a felmutatását követelte meg, amelyek a tárgyalókat az 1994. november 25‑i határozat elfogadására feljogosították.
276
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a szerződések nemzetközi jogát lényegében a bécsi egyezmény kodifikálta (lásd ebben az értelemben: 2015. március 11‑iOberto és O’Leary ítélet, C‑464/13 és C‑465/13, EU:C:2015:163, 35. pont).
277
Közelebbről, a bécsi egyezmény meghatalmazásra vonatkozó 7. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy egy szerződés szövegének elfogadása vagy hitelesítése, illetve azon elismerés kifejezése szempontjából, hogy egy szerződés hatálya az államra nézve kötelező, valamely személy akkor tekintendő egy állam képviselőjének, ha megfelelő meghatalmazást mutat fel, vagy az érintett államok gyakorlatából vagy egyéb körülményekből kitűnik, hogy az volt a szándékuk, hogy az illető személyt úgy vegyék figyelembe, mint aki ebből a célból az állam képviselője, külön meghatalmazás nélkül is.
278
Mindazonáltal a bécsi egyezmény 7. cikkének (1) bekezdésétől eltérve ugyanezen cikk (2) bekezdése a meghatalmazás felmutatására vonatkozó követelmény alól mentesíti az államfőket, a kormányfőket és a külügyminisztereket, minden olyan cselekmény véghezvitele céljából, amely szerződés kötésére vonatkozik; a diplomáciai képviseletek vezetőit, a küldő és a fogadó állam közötti szerződés szövegének elfogadása céljából; az államoknak egy nemzetközi konferenciára vagy valamely nemzetközi szervezetbe, vagy annak valamely szervébe küldött képviselőit a szerződés szövegének az adott konferencián, szervezetben vagy szervben való elfogadása céljából.
279
Ha tehát egy dokumentumot olyan személyek írnak alá, akik nem rendelkeznek a szükséges felhatalmazással ahhoz, hogy kötelezzék azokat az államokat, amelyekhez tartoznak, a bécsi egyezmény 7. cikkének (1) bekezdésével összhangban az ilyen dokumentum nem tekinthető jogilag kötelező erejű nemzetközi megállapodásnak, kivéve, ha az említett személyek az ezen cikk (2) bekezdése értelmében meghatalmazás felmutatása nélkül is jogosultak arra, hogy az említett államokat kötelezzék (lásd e tekintetben: Nemzetközi Tengerjogi Bíróság, 2012. március 14., A tengeri határ kijelölése a Bengáli‑öbölben [Banglades/Mianmar] ítélet, TIDM Recueil 2012, 4. o., 96. és 98. pont).
280
Ezenkívül a bécsi egyezmény 8. cikkének megfelelően, amelyre a Bizottság a végső értékelés első részének negyedik alrészében hivatkozott, annak a személynek a szerződéskötésre vonatkozó cselekménye, aki az említett egyezmény 7. cikke alapján nem tekinthető valamely állam ebből a célból meghatalmazott képviselőjének, joghatás nélküli, kivéve, ha azt az illető állam utólag megerősíti.
281
E tekintetben a Nemzetközi Jogi Bizottságnak a szerződések jogáról szóló cikktervezetekkel kapcsolatos kommentárja (Annuaire de la Commission du droit international, 1966, II. kötet, 210–211. o.) – amelyek a szerződések értelmezésére vonatkozó, a bécsi egyezmény 31. és 32. cikke szerinti szabályoknak megfelelően figyelembe vehetők az említett egyezmény 8. cikkének értelmezésénél is – azt mutatják, hogy a képviselője felhatalmazásának kezdeti hiánya ellenére az állam a későbbiekben egyetérthet a végrehajtott jogi aktussal, és ezáltal hozzájárulását adhatja ahhoz, hogy a szerződés rá nézve kötelező legyen, és hogy ezt hallgatólagosan is megteszi akkor, amikor a szerződés rendelkezéseire hivatkozik, vagy úgy jár el, hogy abból úgy tűnik, hogy képviselője aktusát elfogadottnak tekinti.
282
Először is a Bizottság által megkérdezett azon államok válaszaiból, amelyek képviselőket küldtek az 1994. november 25‑i találkozóra, kitűnik, hogy ezen államok egyike sem tudott olyan meghatalmazást felmutatni, amely a bécsi egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése értelmében feljogosította volna e képviselőket arra, hogy aláírják az ezen a napon kelt határozatot.
283
Ezenkívül e válaszokból nem következik ezen államok olyan gyakorlata vagy más olyan körülmény, amely alátámasztaná azon szándékukat, hogy az 1994. november 25‑i találkozó résztvevőit az ezen a napon kelt határozat aláírása céljából képviselőiknek tekintsék, és hogy nem kell kérni a meghatalmazások felmutatását.
284
Másodszor, Svédország 2020. július 2‑i válaszából kétségtelenül kitűnik, hogy az 1994. november 25‑i határozatot a svéd külügyminiszter később aláírta, így úgy tekinthető, hogy ez az állam részesült a meghatalmazás alóli, a bécsi egyezmény 7. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti mentességben.
285
Harmadszor ugyanakkor az UNHCR által 1994. november 15‑én a Bizottság nemzetközi szervezetek mellett működő állandó genfi küldöttsége vezetőjének küldött, az 1994. november 25‑i találkozóra szóló meghívóból, a Bizottság egy volt tisztviselőjének 2020. január 16‑i keltezésű, a keresetlevél A.43. mellékletében szereplő igazolásából, valamint a dán kormány egy volt tisztviselőjének 2019. július 30‑i keltezésű, a keresetlevél A.44. mellékletében szereplő igazolásából kitűnik, hogy az 1994. november 25‑i határozatot a volt Jugoszláviával foglalkozó nemzetközi konferencia humanitárius ügyekkel foglalkozó munkacsoportjában résztvevő államok képviselői e munkacsoport egyik ülésén tárgyalták meg és fogadták el.
286
Így, mivel az 1994. november 25‑i határozatot nem hagyta jóvá a volt Jugoszláviával foglalkozó nemzetközi konferenciára akkreditált államok valamennyi képviselője, ez a munkacsoport keretében elfogadott határozat nem tekinthető a bécsi egyezmény 7. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében e konferencia keretében elfogadott szerződésnek.
287
Negyedszer, az iratokból, és különösen a Bizottság által megkérdezett államok válaszaiból mindenképpen kitűnik, hogy – azon túl, hogy Ausztria a felperes tagjának ismerte el magát – egyes államok 1995. március 10‑én részt vettek a felperes alapszabályának (a továbbiakban: eredeti alapszabály) elfogadásában, többek között Franciaország, amelynek képviselője az irányító testület elnökeként aláírta az említett alapszabályt, valamint Finnország, illetve hogy ezen államok közül egyesek – többek között Dánia, Franciaország, Hollandia, Svédország és Norvégia – részt vettek a felperes irányító testületében vagy állandó testületében, és e két utóbbi állam képviselői – a felperes irányító testületének, később állandó testületének elnökeként – aláírták a felperes 2008‑ban és 2012‑ben elfogadott alapszabályát.
288
Így a fenti 287. pontban említett államok azáltal, hogy részt vettek a felperes eredeti vagy későbbi alapszabályának elfogadásában, illetve a felperes irányító testületében vagy állandó testületében, úgy jártak el, hogy képviselőiknek az 1994. november 25‑i határozat aláírására irányuló aktusát elfogadottnak tekintették, és így a bécsi egyezmény 8. cikke értelmében utólag megerősítették e határozat aláírását, amelynek célja a felperes létrehozása volt.
289
E körülmények között a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta az 1994. november 25‑i határozat nemzetközi megállapodásnak való minősítését az ezen a napon tartott találkozón részt vevők meghatalmazásának hiánya miatt, mivel az említett határozat aláírását később legalább két állam megerősítette. Így ennek az érvnek helyt kell adni.
iii) Az 1994. november 25‑i határozat aláírási vagy megerősítő okiratára vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazásokra alapított harmadik érvről
290
A harmadik érv alátámasztása érdekében a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban – a bécsi egyezményben foglalt egyes nemzetközi közjogi elvekre tekintettel – tévesen alkalmazta a jogot, amikor a jogállásával kapcsolatban megkérdezett államoktól megkövetelte az alapító okiraton szereplő aláírás hitelességének igazolását vagy megerősítő okirat bemutatását, holott a Bizottság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy az 1994. november 25‑i határozatot az alapító államai megfelelően jóváhagyták és aláírták, és hogy a gyakorlatban nemzetközi szervezetet nem minden esetben hoznak létre hivatalos megállapodással.
291
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a bécsi egyezmény 11. cikke értelmében annak elismerését, hogy egy szerződés reá nézve kötelező hatállyal bír, valamely állam kifejezheti aláírás, szerződést létrehozó okiratok kicserélése, megerősítés, elfogadás, jóváhagyás vagy csatlakozás által, illetve a felek megállapodása szerinti bármely más módon.
292
Különösen, a bécsi egyezmény 12. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy annak elismerését, hogy egy szerződés reá nézve kötelező hatállyal bír, valamely állam képviselője aláírásával akkor juttatja kifejezésre, ha a szerződés úgy rendelkezik, hogy az aláírás ilyen hatással jár; egyéb úton megállapítható, hogy a tárgyaló államok megegyeztek abban, hogy az aláírás ilyen hatással jár; vagy az állam azon szándéka, hogy az aláírásnak ilyen hatást tulajdonít, kitűnik képviselőjének a meghatalmazásából, vagy azt kifejezésre juttatta a tárgyalás alatt.
293
Ezenkívül a bécsi egyezmény 12. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy ugyanezen cikk (1) bekezdése alkalmazási körében a szöveg parafálása a szerződés aláírását valósítja meg, ha megállapítható, hogy a tárgyaló államok így egyeztek meg; és ha valamely képviselő a szerződést „ad referendum” írja alá, s azt az állama megerősíti, ez a szerződés teljes hatályú aláírását valósítja meg.
294
A jelen ügyben az 1994. november 25‑i határozat 6. pontjából és az 1994. november 29‑i jegyzőkönyvből következik, hogy az 1994. november 25‑i találkozó résztvevőit felkérték az említett határozat aláírására.
295
Így, mivel valamely megállapodás aláírása a bécsi egyezmény szerint az egyik módja annak, hogy valamely állam e megállapodást magára nézve kötelezőnek ismerje el, a Bizottság az említett egyezmény 12. cikkére tekintettel nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a felperes állítólagos tagjainak minősülő államokat e kérdésben megkérdezte, és kérte az esetleges aláírási okiratok benyújtását.
296
Másodszor, a bécsi egyezmény 14. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy annak elismerését, hogy egy szerződés reá nézve kötelező hatállyal bír, valamely állam megerősítés útján juttatja kifejezésre, ha a szerződés rendelkezik arról, hogy az ilyen elismerés megerősítés útján jusson kifejezésre; egyéb úton megállapítható, hogy a tárgyaló államok megegyeztek a megerősítés szükségességében; az állam képviselője a szerződést a megerősítés fenntartásával írta alá; vagy az állam azon szándéka, hogy a szerződést a megerősítés fenntartásával írja alá kitűnik képviselőjének meghatalmazásából vagy kifejezésre jutott a tárgyalás alatt.
297
A jelen ügyben sem az 1994. november 25‑i határozatból, sem az 1994. november 29‑i jegyzőkönyvből nem következik, hogy az 1994. november 25‑i találkozó résztvevői tervezték volna e határozat megerősítését.
298
A megerősítésre irányuló ilyen szándékot ugyanakkor az érintett államok és nemzetközi szervezetek képviselői a tárgyalás során vagy az aláíráskor is kifejezhették volna, a bécsi egyezmény 14. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontjában előírt eseteknek megfelelően.
299
Következésképpen a felperes nem róhatja fel megalapozottan a Bizottságnak azt sem, hogy a megerősítő okirat meglétéről megkérdezte azokat az államokat, amelyekről feltételezte, hogy a felperes tagjai, annak megállapítása érdekében, hogy az 1994. november 25‑i határozatot ezen államok magukra nézve kötelező erejűnek ismerték el.
300
Következésképpen e harmadik érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
iv) A jelen kifogás első és második érve megalapozottságának a megtámadott határozat jogszerűségére gyakorolt hatásáról
301
A fenti 274. és 289. pontból következik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1994. november 25‑i határozat nem minősül nemzetközi megállapodásnak.
302
E téves jogalkalmazások azonban a felperes érvelése vizsgálatának e szakaszában nem érintik a megtámadott határozat jogszerűségét, mivel nem érintik az uniós költségvetési szabályozásban előírt azon feltételt, amely szerint a felperesnek ahhoz, hogy az Unió költségvetésének a nemzetközi szervezetek számára előírt közvetett irányítás útján történő végrehajtásában részt vehessen, olyan nemzetközi megállapodáson kell alapulnia, amelynek tárgya a felperes nemzetközi szervezetként történő létrehozása.
303
Ennélfogva a fenti 274. és 289. pontban megállapított jogsértések önmagukban nem eredményezhetik a megtámadott határozat megsemmisítését.
2) Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának megadására irányuló szándékával kapcsolatos értelmezési hibára alapított második kifogásról
304
A jelen kifogás alátámasztására a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot az 1994. november 25‑i határozat tartalmát illetően, mivel úgy ítélte meg, hogy ezen aktusnak nem egy nemzetközi szervezet létrehozása, hanem egy ideiglenes közös finanszírozási mechanizmus létrehozása volt a célja.
305
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a bécsi egyezmény – amely a nemzetközi szokásjogot fejezi ki – 31. cikke értelmében a szerződést jóhiszeműen, kifejezéseinek szövegösszefüggésükben szokásos értelme szerint, valamint tárgya és célja figyelembevételével kell értelmezni (lásd: 2015. március 11‑iOberto és O’Leary ítélet, C‑464/13. és C‑465/13, EU:C:2015:163, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
306
Először is meg kell állapítani, hogy az 1994. november 25‑i határozat a felperest nem minősíti nemzetközi szervezetnek, és nem határozza meg jogállását sem.
307
Másrészt, arra is rá kell mutatni, hogy az 1994. november 25‑i határozat még jogi személyiséggel sem ruházta fel a felperest olyan rendelkezés révén, amely szerződéskötési vagy perképességgel látta volna el.
308
Harmadrészt, az 1994. november 25‑i határozat nem rendelkezett arról sem, hogy a felperes a tevékenységei gyakorlása során mentességben részesülhessen, miközben a fenti 209 és 210. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a nemzetközi szervezetek főszabály szerint – feladataik ellátása során – a létrehozó szerződésükben előírt mentességeket élveznek.
309
Negyedrészt, az 1994. november 25‑i határozat szövegéből kitűnik, hogy aláírói a felperes megalapításával nem egy olyan szervezetet kívántak létrehozni, amely rendelkezik a működéséhez szükséges valamennyi eszközzel, valamint a feladatai ellátásához a stabilitás, a folyamatosság és a hatékonyság legjobb garanciáival, hanem a felek rendelkezésére bocsátott olyan fakultatív mechanizmust, amelyet mindegyik fél tetszése szerint vehet igénybe.
310
Először is, ami a felperes feladatainak stabilitását és folyamatosságát illeti, az 1994. november 25‑i határozat 3. pontja előírta, hogy az irányító testületnek hathavonta újra kell értékelnie a felperes tevékenysége folytatásának szükségességét, míg annak 5. pontja értelmében az 1994. november 25‑i határozatban részes államoknak dönteniük kell arról, hogy a felperest integrálják‑e Bosznia‑Hercegovina újjáépítésének átfogó keretébe, vagy pedig fokozatosan megszüntetik tevékenységét.
311
Másodszor, ami a felperes feladatainak hatékonyságát illeti, bár az 1994. november 25‑i határozat 3. pontja megemlíti, hogy az e határozatban részes államok és nemzetközi szervezetek rendszeresen fizetnek hozzájárulást a javára, a határozat nem írja elő az említett államoknak és szervezeteknek a felperes költségvetéséhez való kötelező hozzájárulás megfizetését. Éppen ellenkezőleg, a határozat kifejezetten a felperes tagjai által nyújtott pénzügyi vagy természetbeni hozzájárulások fakultatív jellegét írja elő.
312
Harmadszor, az 1994. november 25‑i határozat nem írta elő az említett határozatban részes államok és szervezetek által a felperes javára történő kötelező hatáskör‑átruházást, mivel – éppen ellenkezőleg – e tagállamok és e szervezetek szabadon csatlakozhatnak a felpereshez, abból egyoldalúan és az általuk megfelelőnek ítélt időpontban kiléphetnek, és azt más kommunikációs csatornákkal helyettesíthetik.
313
Ötödrészt, az 1994. november 25‑i határozat szövegének és céljának értelmezését – amelyből kitűnik, hogy a felperes alapításakor a határozat szerzőinek nem állt szándékában nemzetközi szervezetet létrehozni – megerősíti az a kontextus, amelyben a határozatot elfogadták, amint az az iratanyag több dokumentumából is kitűnik.
314
Először is az 1994. november 29‑i jegyzőkönyvből kitűnik, hogy a volt Jugoszláviával foglalkozó konferencia humanitárius ügyekkel foglalkozó munkacsoportjának 1994. november 25‑i ülésén több állam, többek között Németország, Finnország, Norvégia és Oroszország, valamint az Európai Közösségek Humanitárius Segélyek Hivatala (ECHO) vonakodását fejezte ki egy olyan kezdeményezéssel szemben, amely egy új intézményesített szerv létrehozására irányult, és ragaszkodott a felperes tevékenységének ideiglenes jellegéhez. Ezenkívül e találkozó egyik résztvevője sem minősítette a felperest nemzetközi szervezetnek.
315
Másodszor, a felperes egy angolul „Terms of reference of IMG‑IBH” (Az IMG‑IBH feladatmeghatározása) című dokumentumra hivatkozik, amelyről a Törvényszék úgy gondolja, hogy az az 1994. november 25‑i határozat mellékletét képezi. E dokumentum konkrétan felsorolja a felperes azon feladatait, amelyek – Bosznia‑Hercegovina területén, valamint az energiaszektor, a közszolgáltatások és a lakhatás terén – az információgyűjtésből, a lakosság alapvető szükségleteinek felméréséből, a gyors nemzetközi segítséget igénylő kiemelt ágazatok meghatározásából, a nemzetközi közösség által finanszírozható programok vagy projektek azonosításából és kidolgozásából, valamint az államok és nemzetközi intézmények számára programok vagy projektek finanszírozásához nyújtott támogatásból álltak.
316
Mindazonáltal az IMG‑IBH feladatmeghatározása nem foglal állást a felperes jogállásáról, és nem is jogosítja fel őt nemzetközi megállapodások kötésére.
317
Harmadszor, az UNHCR volt Jugoszláviában folytatott különleges műveletének azon koordinátora által készített 1994. december 14‑i igazolás, aki az 1994. november 25‑i találkozón – amelyen az aznapi keltezésű határozatot elfogadták – elnökölt, csupán a felperesnek az e találkozón történt hivatalos létrehozására utalt, anélkül hogy pontosította volna, hogy célja volt‑e ezen kezdeményezésnek az, hogy a felperest jogi személyiséggel ruházzák fel, és adott esetben nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak számára.
318
Negyedszer, az 1994. november 25‑i találkozóra szóló meghívóból kitűnik, hogy e találkozó célja a felperes fennálló szervezetének átalakítása, valamint jövőbeli jogállásának vizsgálata volt, nem pedig egy nemzetközi szervezet létrehozása.
319
Következésképpen a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot a megtámadott határozatban, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1994. november 25‑i határozatnak sem célja, sem hatása nem az volt, hogy a felperes számára nemzetközi szervezeti jogállást biztosítson, így a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani, következésképpen pedig a negyedik jogalap második részét teljes egészében el kell utasítani.
d)
Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak későbbi gyakorlatával, valamint a nemzetközi szervezeti jogállásnak az Unió és egyes államok általi elismerésével kapcsolatos téves jogalkalmazásokra alapított harmadik részről
320
A negyedik jogalap harmadik része lényegében három kifogásból áll, amelyek közül az első azon a téves jogalkalmazáson alapul, miszerint a Bizottság a felperes tagjainak későbbi gyakorlata ellenére megtagadta a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának elismerését, a második azon a téves jogalkalmazáson alapul, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe a nemzetközi szervezeti jogállás azon elismerését, amelyben a felperes az Unió és bizonyos államok részéről részesült, a harmadik pedig azon a téves jogalkalmazáson alapul, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a tagjai nem oszlatták fel a felperest, illetve, hogy a felperes megfelel az egyediség elvének.
1) Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak későbbi gyakorlatával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első kifogásról
321
E kifogás alátámasztására a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy még ha fel is tételezzük, hogy az alapító okirata nem nemzetközi szervezetként hozta őt létre, a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta annak elismerését, hogy a felperes fokozatosan megszerezte az állandó nemzetközi szervezeti jogállást, figyelemmel az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak, és különösen a felperes tagjainak későbbi gyakorlatára. A felperes ugyanis megállapítja, hogy eredeti alapszabályát 2008‑ban és 2012‑ben annak érdekében módosították, hogy egy nemzetközi szervezet számára a tevékenységei folytatásához megfelelő eszközöket és kiváltságokat biztosítsanak.
322
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a megkérdezett államok válaszaiból kitűnik, hogy az 1994. november 25‑i határozat elfogadását követő, utólag kialakult gyakorlat nem bizonyítja, hogy a felperes nemzetközi szervezeti jogállását a felperes tagjainak minősülő államok és nemzetközi szervezetek széles körben és egyértelműen elismerik.
323
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a bécsi egyezmény 31. cikke (3) bekezdése a) és b) pontja szerint a szerződés értelmezésekor a szövegösszefüggés mellett figyelembe kell venni többek között a részes felek között a szerződés értelmezésére vagy rendelkezéseinek alkalmazására vonatkozóan létrejött bármely utólagos megállapodást és a szerződés alkalmazása során utólag kialakult olyan gyakorlatot, amely a szerződés értelmezését illetően a részes felek megegyezését jelenti (lásd e tekintetben: 2016. december 21‑i Tanács kontra Front Polisario ítélet, C‑104/16 P, C:2016:973, 120. pont).
324
Közelebbről, az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a jogi eszközök nem tekinthetők a bécsi egyezmény 31. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontja értelmében vett olyan utólagos megállapodásnak vagy utólag kialakult gyakorlatnak, amely a szerződés értelmezését illetően a részes felek megegyezését jelenti, ha ezen eszközöket az említett szerződésben részes valamennyi állam támogatása nélkül fogadták el (lásd ebben az értelemben: Nemzetközi Bíróság, 2014. március 31., Bálnavadászat a Déli‑sarkvidéken [Ausztrália kontra Japán: Új‑Zéland, beavatkozó] ítélet, Recueil 2014., 226. o., 83. pont).
325
Ezenkívül a bécsi egyezmény 32. cikke értelmében igénybe lehet venni az értelmezés kiegészítő eszközeit – ideértve a szerződést előkészítő munkálatokat és megkötésének körülményeit is – annak érdekében, hogy az ezen egyezmény 31. cikk alkalmazása folytán kapott értelem megerősítést nyerjen, vagy hogy az értelem megállapítható legyen abban az esetben, ha a 31. cikk szerinti értelmezés többek között félreérthető vagy homályos értelemhez, vagy olyan eredményre vezetett, amely nyilvánvalóan képtelen vagy észszerűtlen.
326
Ilyen esetben a Nemzetközi Jogi Bizottságnak a Közgyűlés 2018. december 20‑i 73/202. sz. határozatához csatolt, a későbbi megállapodásokról és gyakorlatról szóló megállapításai értelmében (a Nemzetközi Jogi Bizottság által 2018‑ban, hetvenedik ülésén elfogadott és az ezen ülés munkájáról szóló bizottsági jelentés [A/73/10] részeként a Közgyűlés elé terjesztett szöveg) egy vagy több fél által a szerződés megkötését követően, a szerződés alkalmazása során tanúsított bármilyen magatartás utólag kialakult gyakorlatot jelent.
327
A Törvényszéknek e rendelkezésekre és elvekre tekintettel kell megvizsgálnia, hogy a jelen kifogás alátámasztása érdekében a felperes megalapozottan hivatkozik‑e a tagjai által utólag követett gyakorlatra, amint az az eredeti alapszabályából és annak 2008. és 2012. évi módosításaiból kitűnik.
328
A negyedik jogalap második részében szereplő második kifogás vizsgálatából következik, hogy az 1994. november 25‑i határozat rendelkezései, amennyiben nem hozták létre a felperest nemzetközi szervezetként, nem homályosak vagy félreérthetők, és nem vezetnek a bécsi egyezmény 32. cikke értelmében vett nyilvánvalóan képtelen vagy észszerűtlen értelmezéshez.
329
Így annak bizonyítása, hogy az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak utólagos megállapodásai vagy utólag kialakult gyakorlata módosította e határozat rendelkezéseinek értelmezését oly módon, hogy a felperesnek nemzetközi szervezeti jogállást biztosít, attól a feltételtől függ, hogy e határozat valamennyi aláírója, vagy legalábbis a felperes valamennyi tagja jóváhagyta ezt a módosítást, a fenti 324. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően.
330
A jelen ügyben igaz, hogy egyrészt a felperes eredeti alapszabálya jogi személyiséggel ruházta fel a felperest, és előírta, hogy személyzetének egy része részesül az UNHCR által élvezett mentességi rendszerben, másrészt pedig, hogy 2012. évi alapszabályának 1. cikke a felperest nemzetközi szervezetnek minősítette.
331
A felperes azonban nem bizonyította, hogy eredeti alapszabálya és 2012. évi alapszabálya tükrözte volna az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának, vagy legalábbis a tagjai azon szándékát, hogy nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak számára, aminek következtében a Bizottságnak el kellett volna ismernie, hogy e jogi eszközök a bécsi egyezmény 31. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontja értelmében vett utólagos megállapodásoknak vagy utólag kialakult gyakorlatnak minősülnek.
332
Ellenkezőleg, először is, ami az eredeti alapszabályt illeti, az irányító testület 1995. február 13‑i ülésének – amelyen az UNHCR égisze alatt Dánia, Németország, Franciaország, Olaszország, Finnország, Svédország, az Egyesült Királyság, Norvégia és az Európai Közösség képviselői vettek részt ezen alapszabály kidolgozása céljából – jegyzőkönyvéből kitűnik, hogy Finnország kérdésére az UNHCR egyik alkalmazottja ragaszkodott ahhoz, hogy a felperest egy ideiglenes megbízatás teljesítése érdekében hozták létre, nem terveznek teljes jogú nemzetközi szervezetet létrehozni, és hogy a felperes alapszabálya az azt jóváhagyó államokra nézve nem rendelkezik ugyanolyan jogilag kötelező erővel, mint amely az alapító okiratának valamennyi érintett állam általi ratifikációs eljárásából fakadt.
333
Ezenkívül a finn hatóságok 2014. április 29‑i leveléből kitűnik, hogy az irányító testület 1995. március 10‑i ülésén, amelynek során az eredeti alapszabályt az említett testület tagjainak kétharmados többségével hagyták jóvá, Finnország képviselője e dokumentum jogi természetével kapcsolatos kétségek miatt nem írta alá az alapszabályt, és hogy az UNHCR tisztviselője által adott, a fenti 332. pontban említett biztosítékok miatt Finnország végül az irányító testület 1995. június 19‑i ülésén aláírta az alapszabályt, és egy olyan nyilatkozatot fogalmazott meg, amely szerint a felperes alapszabályát politikai jellegűnek tekinti.
334
Az UNHCR és Finnország által a felperes eredeti alapszabályának elfogadásakor képviselt álláspontra tekintettel az alapszabály elfogadásának körülményei tehát nem tükrözik az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának vagy a felperes valamennyi tagjának azon szándékát, hogy a felperes kapjon nemzetközi szervezeti jogállást.
335
Másodszor, ami a felperes 2012‑ben elfogadott alapszabályát illeti, a felperes a tárgyaláson azt állította, hogy azt Franciaország, Olaszország, Finnország, Svédország és Norvégia írta alá.
336
Márpedig először is meg kell állapítani, hogy ha a felperes állításait elfogadnánk, abból az következne, hogy a 2012. évi alapszabályt nem az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának támogatásával fogadták el.
337
Másodszor, az ügy irataiból az sem tűnik ki, hogy a felperes alapszabályának 2012‑ben történt elfogadásakor a felperesnek kizárólag Franciaország, Olaszország, Finnország, Svédország és Norvégia lett volna a tagja, és ily módon ezt az alapszabályt úgy kellene tekinteni, mint amely tükrözi a felperes tagjainak ezen időpontban a nemzetközi szervezeti jogállás elismerése érdekében létrejött egyhangú megállapodását.
338
Harmadszor, még ha feltételezzük is, hogy a 2012. évi alapszabály elfogadásakor a felperesnek kizárólag a fenti 335. pontban említett öt állam volt a tagja, ezen államok által az OLAF vizsgálatára és a Bizottság által a megtámadott határozat elfogadása érdekében indított konzultációs eljárásra válaszul elfogadott álláspontokból kitűnik, hogy azok ellentétben állnak a 2012. évi alapszabályban foglalt, a felperes nemzetközi szervezeti jogállását elismerő rendelkezéssel.
339
Egyrészt ugyanis a svéd hatóságok által az OLAF‑nak 2014. június 23‑án küldött levélből, valamint e hatóságok által a Bizottságnak küldött 2020. július 2‑i válaszból az következik, hogy Svédország úgy véli, hogy a felperes nem nemzetközi szervezet, noha nem vitatott, hogy a belgrádi svéd nagykövet a felperes 2012. évi alapszabályát az irányító testülete, később állandó testülete elnökeként írta alá.
340
Másrészt az OLAF vizsgálata keretében a Franciaország, Olaszország, Finnország és Norvégia által adott válaszokból, valamint a Bizottságnak adott 2020. július 22‑i, március 13‑i, január 14‑i és 2019. december 20‑i válaszaikból kitűnik, hogy ezen államok úgy vélik, hogy a felperes nem nemzetközi szervezet.
341
Így Franciaország, Olaszország, Finnország, Svédország és Norvégia álláspontjára tekintettel az iratokból nem következik, hogy a 2012. évi alapszabály azon rendelkezése, amelynek értelmében a felperes nemzetközi szervezet, ezen államok arra vonatkozó, világos és egyértelmű szándékát tükrözi, hogy a felperesnek ilyen jogállást biztosítsanak.
342
Harmadrészt, meg kell állapítani, hogy még ha feltételezzük is, hogy a felperes eredeti alapszabályát és 2012. évi alapszabályát az 1994. november 25‑i határozat valamennyi aláírójának, vagy legalábbis a felperes valamennyi tagjának támogatásával fogadták el, az említett alapszabályok változásából kitűnik, hogy bár az új alapszabály 2008‑ban és 2012‑ben történt elfogadása alkalmával a felperes említett tagjai bizonyos fokú stabilitást kívántak biztosítani a felperes számára, garantálni kívánták működésének folytonosságát, nem változtatták meg a felperes közös finanszírozásának fakultatív mechanizmus jellegét, amelyet mindegyikük tetszése szerint használhatott.
343
Közelebbről, a 2008. és 2012. évi alapszabály elfogadása során a felperes tagjai nem módosították a felperes fakultatív hozzájárulásokon alapuló finanszírozásának módját, és nem ruháztak rá kényszerítő hatásköröket sem, így az általuk megfelelőnek tartott időpontban továbbra is egyoldalúan kiléphetnek a felperesből, és azt más kommunikációs csatornákkal helyettesíthetik.
344
Ebben az összefüggésben meg kell állapítani, hogy az eredeti alapszabálynak a felperes mentességeire és jogi személyiségére vonatkozó rendelkezéseinek, valamint a 2012. évi alapszabály azon rendelkezésének az értelme, amely szerint a felperes nemzetközi szervezet, a bécsi egyezmény 32. cikke alapján továbbra sem egyértelmű.
345
Ezenkívül a Bizottság által megkérdezett államok válaszaiból kitűnik, hogy a felperes tagjai közül csak Ausztria véli úgy, hogy a felperes nemzetközi szervezetként ismerhető el.
346
Következésképpen a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy az 1994. november 25‑i határozat elfogadását, majd az eredeti alapszabály és a 2012. évi alapszabály elfogadását követően utólag kialakult gyakorlat nem bizonyítja a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának sem e határozat aláírói, sem a felperes tagjai általi kellően széles körű és egyértelmű elismerését.
347
E körülmények között a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
2) A téves jogalkalmazásra alapított második kifogásról, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe a nemzetközi szervezeti jogállás azon elismerését, amelyben a felperes az Unió és bizonyos államok részéről részesült
348
A jelen kifogás két érvből áll, amelyek közül az első a bécsi egyezmény 27. és 46. cikkének megsértésén, a második pedig téves jogalkalmazáson alapul, amennyiben a Bizottság nem vette figyelembe a felperes által kötött székhely‑megállapodásokat.
i) Az arra alapított első érvről, hogy a Bizottság megsértette a bécsi egyezmény 27. és 46. cikkét azzal, hogy már nem ismerte el a felperes nemzetközi szervezeti jogállását
349
Az első érv alátámasztása érdekében a felperes arra hivatkozik, hogy a közte és a Bizottság között, közös vagy közvetett irányításra vonatkozó megállapodások megkötése szükségszerűen azzal a kötelezettséggel járnak a Bizottság számára, hogy a bécsi egyezmény 27. és 46. cikke alapján elismerje a felperes nemzetközi szervezeti jogállását.
350
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a bécsi egyezmény 1. cikkének és 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően az egyezmény az államok között írásban kötött és a nemzetközi jog által szabályozott megállapodásokat szabályozza. Így az egyezmény 3. cikke szerint az egyezmény hatálya nem terjed ki az államok és a nemzetközi jog más alanyai, például az Unió közötti nemzetközi megállapodásokra.
351
Következésképpen a felperes a jelen érv alátámasztása érdekében nem kifogásolhatja eredményesen, hogy a Bizottság megsértette a bécsi egyezmény 27. és 46. cikkét, amelynek rendelkezései nem alkalmazandók közvetlenül az Unióra.
352
Másodszor, feltételezve, hogy a felperes a bécsi egyezmény 27. és 46. cikkében, konkrétan az államok és nemzetközi szervezetek közötti, valamint a nemzetközi szervezetek egymás közötti szerződéseinek jogáról szóló, 1986. március 21‑i bécsi egyezmény 27. cikkének (2) és (3) bekezdésében, valamint 46. cikkének (2) és (3) bekezdésében (Az Egyesült Nemzetek Szervezetének az államok és nemzetközi szervezetek közötti, valamint a nemzetközi szervezetek egymás közötti szerződéseinek jogáról szóló konferenciájának hivatalos feljegyzései, II. kötet, 91. o.) szereplő nemzetközi közjogi elvekre kívánt hivatkozni, ezekből az elvekből egyrészt az következik, hogy egyetlen részes nemzetközi szervezet sem hivatkozhat a szervezet szabályaira annak igazolásául, hogy elmulasztotta a szerződést teljesíteni, másrészt pedig, hogy a nemzetközi szervezet arra a tényre, hogy a szerződést magára nézve kötelező hatályúként a szervezet szerződéskötési hatáskörre vonatkozó szabályainak megsértésével ismerte el, ezen elismerés érvénytelenítése céljából nem hivatkozhat, kivéve, ha a jogsértés szemmel látható volt és alapvető fontosságú szabályra vonatkozott.
353
Márpedig először is, mivel az 1994. november 25‑i határozat nem kötelezte aláíróit arra, hogy csatlakozzanak a felpereshez, és nem is minősítette ez utóbbit nemzetközi szervezetnek, nem róható fel a Bizottságnak, hogy – a megtámadott határozat elfogadásával – nem hajtotta végre az említett határozatot, még ha feltételezzük is, hogy azt megfelelően jóváhagyta vagy aláírta.
354
Ezenkívül a jelen rész első kifogásának vizsgálatából az következik, hogy a felperes nem hivatkozhat megalapozottan a nemzetközi szervezeti jogállására az 1994. november 25‑i határozatot vagy a felperes alapszabályának elfogadását követően utólag kialakult gyakorlat alapján.
355
Mindenesetre a fenti 253. pontból következik, hogy mivel a Bizottság 2003. május 20‑tól már nem vett részt a felperes irányító testületében, az Unió a megtámadott határozat hatályának ideje alatt már nem volt annak tagja.
356
Így, még ha a Bizottság 1994‑ben vagy azt követően szabályszerűen csatlakozott is a felpereshez, a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában mentesült a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának elismerésére vonatkozó minden olyan kötelezettség alól, amely az 1994. november 25‑i határozatot vagy a felperes alapszabályának elfogadását követően utólag kialakult esetleges gyakorlatból eredt.
357
Másodszor a megtámadott határozat indokolásából nem tűnik ki, hogy a Bizottság – még ha vitatja is, hogy szabályszerűen csatlakozott az 1994. november 25‑i határozathoz – azon az alapon fogadta el az említett határozatot, hogy a nemzetközi szerződések megkötésére vonatkozó hatáskörrel kapcsolatos uniós szabályok megsértésével adta a hozzájárulását ahhoz, hogy e határozat rá nézve kötelező legyen.
358
Közelebbről, a megtámadott határozat indokolásából nem tűnik ki, hogy a határozat a bécsi egyezmény 46. cikkében, illetve az államok és a nemzetközi szervezetek közötti, valamint a nemzetközi szervezetek egymás közötti szerződéseinek jogáról szóló, 1986. március 21‑i bécsi egyezmény 46. cikkének (2) és (3) bekezdésében foglalt elveken alapulna.
359
Következésképpen a jelen érvet el kell utasítani.
ii) Az arra alapított második érvről, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben nem vette figyelembe a felperes által kötött székhely‑megállapodásokat
360
A második érv alátámasztására a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe Belgium és Ausztria válaszait, amennyiben ezek az államok a felperes által kötött székhely‑megállapodásokra hivatkoznak, mivel az ilyen megállapodások a nemzetközi szervezeti jogállásának az e megállapodásokat aláíró államok általi elismerését fejezik ki, függetlenül attól, hogy ezen államok a szervezetnek tagjai‑e, vagy sem. Így a felperes a székhely‑megállapodások aláírására hivatkozik Belgiummal, Bosznia‑Hercegovinával, Észak‑Macedóniával, Mianmarral/Burmával és Szerbiával.
361
E tekintetben igaz, hogy Ausztria a Bizottságnak 2020. április 8‑án adott válaszában jelezte, hogy az 1994. november 25‑i határozat és a felperes alapszabályának elfogadását követően utólag kialakult gyakorlat, különösen a székhely‑megállapodások megkötése azt mutatja, hogy a felperes a feladatai ellátásához szükséges mértékben nemzetközi jogi személyiséget szerzett. Ezenkívül a Bizottságnak 2020. június 30‑án adott válaszában Belgium megemlítette a felperessel kötött székhely‑megállapodást.
362
Mindazonáltal a megtámadott határozat indokolásából kitűnik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának olyan államok általi elismerése, amelyek nem tagjai e szervezetnek, nem elegendő annak bizonyításához, hogy megfelel a nemzetközi szervezetek meghatározására vonatkozóan a nemzetközi jogban, különösen a cikktervezetekben szereplő elvekben meghatározott kritériumoknak.
363
E tekintetben a fenti 204–212. és 323–325. pontból az következik, hogy a nemzetközi szervezeti jogállás elismerése az érintett szervezetet létrehozó megállapodásban részes államok és adott esetben nemzetközi szervezetek egybehangzó akaratából ered, amely szándéknak egyértelműen ki kell tűnnie az említett létrehozó megállapodásból vagy későbbi megállapodásokból, illetve az alapító megállapodást követő gyakorlatból, feltéve hogy e későbbi megállapodások és e későbbi gyakorlat a létrehozó megállapodásban részes valamennyi fél ilyen elismerését fejezik ki.
364
Így az a tény, hogy azok az államok, amelyek nem csatlakoztak a szervezetet létrehozó megállapodáshoz, és annak nem, vagy már nem tagjai, a felperest nemzetközi szervezetnek tekintik, nem jelenthet semmilyen kötelezettséget a Bizottság számára arra vonatkozóan, hogy elismerje e szervezet nemzetközi szervezeti jogállását, többek között annak érdekében, hogy engedélyezze számára az uniós költségvetés közvetett irányítással történő végrehajtását.
365
Következésképpen a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott határozat elfogadása során nem vette figyelembe a felperes által a fenti 360. pontban említett államokkal kötött székhely‑megállapodásokat, így a jelen érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
3) A harmadik kifogásról, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a tagjai nem oszlatták fel a felperest, és a felperes megfelel az egyediség elvének
366
Harmadik kifogásának alátámasztására a felperes előadja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem vette figyelembe egyrészt azt a tényt, hogy a felperest létrehozó államok – annak kezdeti ideiglenes jellege ellenére – nem oszlatták fel a felperest, másrészt pedig azt, hogy a felperes megfelel az egyediség elvének.
367
E tekintetben igaz, hogy az 1994. november 25‑i határozatnak azon aláírói, akik csatlakoztak a felpereshez, a 2008. és 2012. évi alapszabály elfogadásakor bizonyos fokú stabilitást kívántak biztosítani a felperes számára, és Bosznia‑Hercegovina területén kívül az újjáépítés és a fejlesztés terén speciális feladatokkal megbízni őt.
368
A jelen jogalap második részében szereplő második kifogásnak és a jelen rész első kifogásának vizsgálatából azonban az következik, hogy sem az 1994. november 25‑i határozat aláírói, sem a felperes tagjai nem fejezték ki egyhangú vagy legalábbis többségi szándékukat arra vonatkozóan, hogy nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak a felperes számára.
369
Márpedig az a tény, hogy a felperes tagjai nem oszlatták fel a felperest, és az a tény, hogy a felperes megfelel az egyediség elvének, nem elegendő e szándék bizonyításához, tehát nincs hatással a megtámadott határozat jogszerűségére.
370
Következésképpen a jelen kifogást el kell utasítani, illetve ennélfogva a harmadik részt és a negyedik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
5.
A második jogalapnak a gondossági kötelezettség, illetve a pártatlansági kötelezettség megsértésére alapított második és harmadik részéről
a)
A második jogalapnak a gondossági kötelezettség megsértésére alapított második részéről
371
A második jogalap második részének alátámasztására a felperes lényegében hét kifogásra hivatkozik, amelyek az alábbiakon alapulnak: az első a Bizottság által a felperes jogállásával kapcsolatban megkérdezendő államok azonosítása során elkövetett hibákon, a második a felperes által a belga hatóságokkal kötött székhely‑megállapodás hatályát illetően a Bizottság által elkövetett hibákon, a harmadik a Bizottság által a „nemzetközi szervezet” fogalmának meghatározása során elkövetett hibákon, a negyedik a Bizottság által azáltal elkövetett hibákon, hogy nem vette figyelembe a már rendelkezésére álló dokumentumokat, az ötödik a Bizottság által azon államoknak küldött kérdőív hiányos jellege miatt elkövetett hibákon, amelyek állítólag a felperes tagjai voltak; a hatodik a Bizottság arra irányuló kérelmének szükségtelensége miatt elkövetett hibákon, hogy a megkérdezett államok nyújtsák be a felperes szabályszerűen aláírt létrehozó megállapodását, a hetedik pedig a Bizottság által azáltal elkövetett hibákon, hogy a felperes 2021. március 5‑i és 30‑i észrevételeinek kézhezvételét követően nem folytatott második konzultációt a megkérdezett államokkal.
372
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a gondossági kötelezettség, amely a Charta 41. cikkében előírt megfelelő ügyintézés elvének szerves része, és amely általában alkalmazandó az uniós adminisztrációnak a nyilvánossággal való kapcsolattartás során való fellépésére, arra kötelezi az uniós intézményeket, hogy az adott ügy valamennyi releváns elemének vizsgálata során gondosan és megfelelő alapossággal járjanak el (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 168. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
373
Így a gondossági kötelezettség tartalmára tekintettel e kötelezettség megsértésére alapított jogalap gyakran egybeesik a nyilvánvaló értékelési hibára alapított jogalappal (2022. június 16‑iSGL Carbon és társai kontra Bizottság ítélet, C‑65/21 P és C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 32. pont).
374
A gondossági kötelezettség ugyanis az uniós intézményeket mérlegelési jogkörük gyakorlása során terheli. Így ha valamely fél a hatáskörrel rendelkező intézmény által elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára hivatkozik, az uniós bíróságnak ellenőriznie kell, hogy ez az intézmény gondosan és részrehajlás nélkül vizsgált‑e meg minden, az adott ügyre vonatkozó releváns elemet (lásd ebben az értelemben: 2022. június 16‑iSGL Carbon és társai kontra Bizottság ítélet, C‑65/21 P és C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 30. és 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
375
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a negyedik jogalap keretében a felperes azt kifogásolta, hogy a Bizottság több nyilvánvaló értékelési hibát követett el, és ez az érvelés egybeesik a jelen rész alátámasztása érdekében kifejtett érveléssel.
376
Márpedig, mivel a fenti 370. pontból az következik, hogy a többek között több nyilvánvaló értékelési hibára alapított negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, a felperes következésképpen nem kifogásolhatja megalapozottan, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg gondosan és részrehajlás nélkül a felperes helyzetét, és így a megtámadott határozat elfogadásakor megsértette a gondossági kötelezettséget.
377
Mindenesetre az arra alapított első kifogást illetően, hogy a Bizottság egyrészt tévesen kérdezte meg Törökországot a felperes jogállásáról, másrészt pedig nem kérdezte meg Bosznia‑Hercegovinát, Észak‑Macedóniát, Mianmart/Burmát és Szerbiát, emlékeztetni kell arra, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kihirdetését követően a felperes megtagadta, hogy tájékoztassa a Bizottságot tagjainak kilétéről.
378
Ebben az összefüggésben nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság megsértette a gondossági kötelezettségét, amikor megkérdezte azokat az államokat, amelyeket a felperes a saját honlapján 2019. november 26‑án a tagjaiként jelölt meg, és amelyek között Törökország is szerepelt.
379
Bosznia‑Hercegovinát, Észak‑Macedóniát, Mianmart/Burmát és Szerbiát illetően, amelyek tekintetében nem vitatott, hogy nem tagjai a felperesnek, a negyedik jogalap harmadik részében szereplő második kifogás második érvének vizsgálatából az következik, hogy ezen államoknak azon kérdéssel kapcsolatos esetleges álláspontja, hogy a felperes nemzetközi szervezet volt‑e, nem releváns a megtámadott határozat elfogadása szempontjából.
380
Ami a Bizottság által a belga hatóságok és a felperes között létrejött székhely‑megállapodás hatályát illetően elkövetett hibára alapított második kifogást illeti, szintén a negyedik jogalap harmadik részében szereplő második kifogás második érvéből következik, hogy e megállapodás hatálya nem releváns a megtámadott határozat elfogadása szempontjából, mivel Belgium a megtámadott határozat hatálybalépésének időpontjában már nem volt a felperes tagja, amint az a negyedik jogalap első részében szereplő második kifogás második érvének vizsgálatából kitűnik.
381
Ami a Bizottság által a „nemzetközi szervezet” fogalmának meghatározása során elkövetett hibára alapított harmadik kifogást illeti, amely fogalom a felperes szerint eltér az iránymutatásban előírt fogalomtól, a negyedik jogalap vizsgálatából az következik, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot a megtámadott határozatban, amikor az említett fogalomnak többek között a bécsi egyezményből és a cikktervezetekből eredő meghatározására támaszkodott.
382
Ezenkívül az iránymutatásból nem tűnik ki, hogy a „nemzetközi szervezet” fogalmának e dokumentumban szereplő meghatározása eltérne attól a meghatározástól, amelyre a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásakor támaszkodott.
383
Ami az arra alapított negyedik kifogást illeti, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a már rendelkezésére álló dokumentumokat, a negyedik jogalap vizsgálatából az következik, hogy a felperes által benyújtott különböző dokumentumok, amelyeket többségükben az OLAF vizsgálati jelentéséhez csatoltak, nem bizonyítják az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak, vagy legalábbis a felperes tagjainak azon egyhangú vagy többségi szándékát, hogy nemzetközi szervezeti jogállást biztosítsanak a felperes számára.
384
A Bizottság által a felperes állítólagos tagjainak minősülő államokhoz küldött kérdőív hiányos jellegére alapított ötödik kifogást illetően, az említett kérdőívből kitűnik, hogy a Bizottság nem csupán azt kérdezte meg az érintett államoktól, hogy a felperes tagjai‑e, vagy tagjai voltak‑e, és hogy aláírtak‑e olyan nemzetközi vagy kormányközi megállapodást, amely a felperest nemzetközi szervezetként hozta létre, hanem azt is, hogy úgy vélik‑e, hogy a felperes teljesíti az ahhoz szükséges feltételeket, hogy az Unió költségvetési szabályozása értelmében vett nemzetközi szervezetnek minősüljön, aminek következtében – a „nemzetközi szervezet” fogalmának a fenti 197–212. pontban említett meghatározására tekintettel – e kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
385
Ami a hatodik kifogást illeti, amely a Bizottság arra irányuló kérelmének szükségtelenségére vonatkozik, hogy a megkérdezett államok nyújtsák be a felperes szabályszerűen aláírt létrehozó megállapodását, azt mint megalapozatlant szintén el kell utasítani, amint az a negyedik jogalap második részében szereplő első kifogás harmadik érvének vizsgálatából következik.
386
Ami a hetedik kifogást illeti, amely azon alapul, hogy a Bizottság nem folytatott második konzultációt a megkérdezett államokkal a felperes 2021. március 5‑i és 30‑i észrevételeinek kézhezvételét követően, a negyedik jogalap vizsgálatából az következik, hogy ezek a keresetlevélben is megfogalmazott észrevételek nem alkalmasak a Bizottság azon következtetésének megcáfolására, amely szerint a felperes nem minősül nemzetközi szervezetnek.
387
Következésképpen a Bizottság nem sértette meg a gondossági kötelezettséget azzal, hogy a felperes észrevételeinek kézhezvételét követően nem folytatott másodszor is konzultációt a megkérdezett államokkal, így e kifogás nem megalapozott.
388
Ennélfogva a harmadik jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
b)
A pártatlansági kötelezettség megsértésére alapított harmadik részről
389
A harmadik rész alátámasztása érdekében a felperes lényegében négy kifogásra hivatkozik, amelyeket arra alapít, hogy a Bizottság megsértette az objektív értelemben fennálló pártatlansági kötelezettséget, először is azzal, hogy olyan kérdéseket intézett az általa kiválasztott államokhoz, amelyek nem voltak relevánsak, hasznosak, vagy nem feleltek meg a jognak vagy az ügy iratainak, másodszor azzal, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletnek (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) olyan hatályt tulajdonított, amellyel nyilvánvalóan nem rendelkezett, és azt állította, hogy köteles volt újraértékelni a felperes jogállását, hogy ezáltal befolyásolja ezen államok válaszait, harmadszor azzal, hogy pontatlan megjegyzéseket tett a felperessel szemben, negyedszer pedig azzal, hogy nyomást gyakorolt ugyanezen államokra annak érdekében, hogy olyan módon megfogalmazott válaszokat kapjon, amelyek jobban alátámaszthatják az álláspontját.
390
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az intézményeknek meg kell felelniük a pártatlanság követelménye mindkét alkotóelemének, egyrészt a szubjektív pártatlanságnak, amelynek alapján az érintett intézmény egyik tagja sem mutathat elfogultságot vagy személyes előítéletet, másrészt pedig az objektív pártatlanságnak, amelynek megfelelően ezen intézménynek megfelelő biztosítékokat kell nyújtania az esetleges előítéletekkel kapcsolatos összes jogos kétely kizárására (lásd: 2022. május 24‑iPuigdemont i Casamajó és társai kontra Parlament és Spanyolország végzés, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, 199. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
391
Különösen, ha a felperes az objektív pártatlanság megsértésére hivatkozik, az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy annak bizonyítása céljából, hogy az igazgatási eljárás szervezése nem kínál elégséges garanciákat egy esetleges előítéletre vonatkozó minden jogos kétely kizárásához, mindenesetre nem követelmény a pártatlanság hiányának bizonyítása, elegendő, hogy az e tekintetben fennálló jogos kételyt ne lehessen eloszlatni (lásd ebben az értelemben: 2019. március 27‑iAugust Wolff és Remedia kontra Bizottság ítélet, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, 37. pont).
392
Először is, ami az első kifogást illeti, amely azon alapul, hogy a Bizottság a megkeresett államokhoz szükségtelen, irreleváns, valamint a jognak vagy az ügy iratainak nem megfelelő kérdéseket intézett, az iratokból nem tűnik ki, hogy – a „nemzetközi szervezet” fogalmának a fenti 197–212. pontban említett meghatározására tekintettel – a Bizottság részéről az általa kiválasztott államokhoz intézett kérdések, amelyek a felperest létrehozó megállapodás esetleges aláírására vagy megerősítésére, valamint az említett megállapodás aláírói számára esetlegesen biztosított meghatalmazásokra vonatkoznak, szükségtelenek, irrelevánsak lettek volna, vagy nem feleltek volna meg a jognak vagy az ügy iratainak.
393
Ezenkívül igaz, hogy – az államok ahhoz való hozzájárulásának egyéb kifejezési módjait illetően, hogy az 1994. november 25‑i határozat rájuk nézve kötelező erejű legyen – a Bizottság által megkérdezett államoknak címzett levelek nem említenek más módot, mint ezen okirat aláírását és megerősítését.
394
Mindazonáltal e körülmény nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a Bizottság által azon államok előtt indított konzultációs eljárás, amelyekről úgy vélte, hogy a felperes tagjai vagy tagjai voltak, nem nyújt elegendő biztosítékot a Bizottság esetleges előítéletével vagy részrehajló magatartásával kapcsolatos minden jogos kétely kizárására.
395
Az említett államoknak küldött levelekben a Bizottság ugyanis általános kérdést tett fel arra vonatkozóan, hogy az államok a felperes tagjának tekintik‑e magukat. Így a megkérdezett államok – a felperest létrehozó megállapodás aláírása vagy megerősítése hiányában – jelezhették, hogy más módon hozzájárultak‑e a megállapodáshoz.
396
Egyébiránt a „nemzetközi szervezet” fogalmának a fenti 197–212. pontban említett meghatározásából és a negyedik jogalap harmadik részében szereplő második kifogás második érvének vizsgálatából az következik, hogy a felperes nem kifogásolhatja megalapozottan, hogy a Bizottság nem kérdezte meg az általa megkeresett államokat arról, hogy a felperest nemzetközi szervezetnek tekintik‑e, kezelik‑e vagy minősítik‑e, függetlenül attól, hogy e szervezet tagjai‑e.
397
Következésképpen a második jogalap harmadik részének első kifogását mint megalapozatlant el kell utasítani.
398
Másodszor, mint megalapozatlant el kell utasítani a második kifogást, amely azon alapul, hogy a Bizottság a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletnek (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) olyan hatályt tulajdonított, amellyel – az első jogalap első, az EUMSZ 266. cikk megsértésére és az említett ítélethez kapcsolódó jogerő megsértésére alapított részének, valamint ugyanezen jogalap második részében szereplő második, az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalma elvének megsértésére alapított kifogásnak az elutasítása következtében – nem rendelkezett.
399
A fenti 105., 120. és 149. pontból ugyanis kitűnik, hogy a Bizottság nem értelmezte tévesen a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78), amikor úgy ítélte meg, hogy ezen ítélet megfelelő végrehajtása arra kötelezi a Bizottságot, hogy visszamenőleges hatállyal újraértékelje a felperes jogállását.
400
Harmadszor, a harmadik kifogás alátámasztására, amely azon alapul, hogy a Bizottság számos pontatlanságot követett el az általa megkérdezett államokkal folytatott levelezésében, a felperes először is azt kifogásolja, hogy Bizottság mind az említett államoknak küldött 2019. november 26‑i levelekben, mind pedig a 2020. március 11‑i emlékeztető levelekben azt jelezte, hogy az EUMSZ 266. cikk alapján köteles a felperes jogállását értékelni.
401
Márpedig az első jogalap első részében szereplő, az EUMSZ 266. cikk megsértésére alapított első kifogás elutasítására tekintettel a felperes nem állíthatja többé megalapozottan, hogy ez az állítás téves.
402
Másrészt, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a 2019. november 26‑i levelekben azt írta, hogy a felperes megtagadta, hogy a létrehozó megállapodását elküldje neki.
403
2019. május 6‑i levelében ugyanis a Bizottság azt kérte a felperestől, hogy küldje meg részére többek között „az IMG nemzetközi szervezetként történő létrehozásáról szóló (aláírt) nemzetközi megállapodás hiteles másolatát”, valamint „minden olyan dokumentumot, amely még nincs a birtok[á]ban […], és amely megerősíti az IMG nemzetközi szervezeti jogállását és jelenlegi vagy múltbeli tag[jainak] kilétét”.
404
A felperes azonban 2019. június 25‑i válaszában magát a Bizottság kérésének elvét is vitatta, azzal az indokkal, hogy a nemzetközi közjog szabályai alapján nem kérdőjelezhető meg a nemzetközi szervezetként való – többek között az Unió általi – korábbi elismerése. Az említett kérelmet tehát nem teljesítette.
405
Egyébiránt a felperes nem válaszolt a Bizottság 2019. július 18‑i emlékeztető levelére.
406
Következésképpen nem pontatlan az a megállapítás, hogy a felperes megtagadta, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássa azt a megállapodást, amely létrehozta őt.
407
Ezenkívül, bár a felperes azt állítja, hogy az együttműködés megtagadását az indokolta, hogy a Bizottság már rendelkezett a létesítő okirataival, ez az indoklás nem szerepel a 2019. június 25‑i válaszában.
408
Következésképpen a Bizottság az általa megkérdezett államoknak mondhatta azt, hogy a felperes megtagadta az őt létrehozó megállapodás átadását, anélkül hogy ez bizonyítaná, hogy a konzultációs eljárás nem nyújtott elegendő garanciát az esetleges előítéletével vagy részrehajló magatartásával kapcsolatos minden jogos kétely kizárására.
409
Harmadrészt, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság többek között a török és olasz hatóságokkal folytatott elektronikus levélváltásban azt állította, hogy a Törvényszék a 2020. szeptember 9‑iIMG kontra Bizottság végzésében (T‑645/19, nem tették közzé, EU:T:2020:388) kijelentette, hogy a Bizottság megfelelően hajtja végre a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
410
E tekintetben a 2020. szeptember 9‑iIMG kontra Bizottság végzés (T‑645/19, nem tették közzé, EU:T:2020:388) 69. pontjában a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nem lehet úgy értelmezni, hogy a Bizottság annak végrehajtása érdekében nem vizsgálhatja újra a felperes nemzetközi szervezeti jogállását azt követően, hogy beszerezte az általa szükségesnek ítélt információkat, hanem éppen ellenkezőleg, úgy ítélte meg, hogy az új vizsgálat lefolytatása ezen ítélet szükségszerű következményének tekinthető.
411
Ezenkívül a 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítéletben (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) a Bíróság elutasította a felperes által a 2020. szeptember 9‑iIMG kontra Bizottság végzéssel (T‑645/19, nem tették közzé, EU:T:2020:388) szemben benyújtott fellebbezést.
412
Következésképpen nem tűnik pontatlannak a Bizottság különböző emlékeztető e‑mailjeiben szereplő azon megjegyzés, amely szerint a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megfelelően hajtotta végre a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78), így e harmadik kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
413
Negyedszer, a negyedik kifogás alátámasztására – amely azon alapul, hogy a Bizottság nyomást gyakorolt egyes megkérdezett államokra annak érdekében, hogy olyan módon megfogalmazott válaszokat kapjon, amelyek jobban alátámaszthatják a megállapítását – a felperes a Bizottság és a dán hatóságok közötti, 2020. június 5‑i és 12‑i levélváltásokra hivatkozik, amelyekkel a Bizottság annak megerősítését kérte az említett hatóságoktól, hogy Dánia aláírt‑e egy, a felperest nemzetközi szervezetként létrehozó nemzetközi megállapodást, mivel a Bizottság attól tartott, hogy az említett hatóságok első válaszát a Törvényszék vagy jogorvoslat esetén a Bíróság nem tartja kellőképpen meggyőzőnek.
414
E tekintetben Dánia Unió melletti állandó képviselőjének 2020. június 4‑i leveléből kitűnik, hogy arra a kérdésre, hogy ez az állam aláírt‑e a felperest nemzetközi szervezetként létrehozó nemzetközi megállapodást, a dán hatóságok először azt válaszolták, hogy nem találtak ilyen tartalmú dokumentumot. Ezután a fenti 413. pontban említett, a Bizottság és e hatóságok közötti, 2020. június 5‑i és 12‑i elektronikus levélváltást követően Dánia Unió mellett működő állandó képviselete 2020. június 18‑án egy újabb, a Bizottság kérésének megfelelően módosított levelet küldött.
415
Márpedig a fenti 414. pontban ismertetett körülmények a Bizottság azon törekvéséről tanúskodnak, hogy a dán hatóságoktól egyértelmű választ kapjon arra a kérdésre, hogy Dánia aláírt‑e a felperest nemzetközi szervezetként létrehozó nemzetközi megállapodást. Következésképpen ezek a körülmények nem adnak okot jogos kételyre a Bizottság részéről a felperes jogállására vonatkozóan kialakítandó döntéssel kapcsolatban fennálló esetleges előítéleteket illetően.
416
Következésképpen a második jogalap harmadik részében szereplő harmadik kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani, valamint ennélfogva a harmadik részt teljes egészében és a második jogalap egészét el kell utasítani.
417
A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmet el kell utasítani.
C. A kártérítési kérelemről
418
A felperes a kártérítési kérelmének alátámasztása érdekében két különböző részből álló kárra hivatkozik. Az első részben 20000 euró összegű kártérítést kér a megtámadott határozat elfogadására irányuló eljárás észszerűtlen időtartama miatt. A második részben 23651903 euró összegű kártérítést kér azon vagyoni és nem vagyoni kár megtérítésére, amelyet a 2014. december 16‑i és 2015. május 8‑i határozatok helyébe lépő megtámadott határozat jogellenességének tud be.
419
A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.
1.
Az uniós intézmények felelősségének megállapítására vonatkozó feltételekről
420
Elöljáróban először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az Unió szerződésen kívüli felelőssége adott esetben megállapítható legyen, többek között az szükséges, hogy az a személy, aki állítása szerint valamely uniós magatartás vagy jogi aktus következtében általa elszenvedett kár vagy károk megtérítését kéri, bizonyítsa a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogi szabály megsértése esetének fennállását (lásd: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 145. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
421
Ezenfelül, e jogsértésnek kellően súlyosnak kell lennie, amely követelmény attól a mérlegelési jogkörtől függ, amellyel az e szabályt megsértő uniós intézmény rendelkezik, illetve attól a kérdéstől, hogy az nem hagyta‑e nyilvánvaló és súlyos módon figyelmen kívül azokat a korlátokat, amelyek e jogkörhöz szükségképpen kapcsolódnak, figyelemmel többek között az említett szabály világosságának és pontosságának mértékére, az abból eredő értelmezési vagy alkalmazási nehézségekre, valamint a szabályozást igénylő helyzet összetettségére (lásd: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 146. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
422
Másodszor, bármely kárnak, amelynek megtérítését az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítása iránti, az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján előterjesztett kereset keretében kérik, ténylegesnek és biztosnak kell lennie. Minden körülmények között az Unió szerződésen kívüli felelősségére hivatkozó félnek kell meggyőző bizonyítékokat előterjesztenie többek között mind az általa hivatkozott kár fennállására, mind pedig annak mértékére (lásd:2019. szeptember 5‑iEurópai Unió kontra Guardian Europe és Guardian Europe kontra Európai Unió ítélet, C‑447/17 P és C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 135. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
423
Így valamely tényleges és biztos kár fennállását az uniós bíróság nem közelítheti meg elvontan, hanem azt az uniós bíróság elé terjesztett egyes ügyeket jellemző, pontos ténybeli körülmények alapján kell értékelni (lásd: 2021. november 18‑iMahmoudian kontra Tanács ítélet, C‑681/19 P, nem tették közzé, EU:C:2021:933, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
424
Harmadszor, az okozati összefüggés fennállására vonatkozó feltétel az érintett intézmény magatartása és a kár közötti, kellően közvetlen okozati összefüggés fennállására vonatkozik, amely összefüggést a felperesnek kell bizonyítania oly módon, hogy a kifogásolt magatartás kell, hogy legyen a kár meghatározó oka (lásd: 2023. április 27‑iFondazione Cassa di Risparmio di Pesaro és társai kontra Bizottság ítélet, C‑549/21 P, nem tették közzé, EU:C:2023:340, 114. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
425
Az Unió szerződésen kívüli felelősségére hivatkozó félnek kell ugyanis meggyőző bizonyítékokat előterjesztenie a szóban forgó intézmény magatartása és az állítólagos kár közötti kellően közvetlen okozati összefüggés fennállására vonatkozóan (lásd: 2017. május 30‑iSafa Nicu Sepahan kontra Tanács ítélet, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
426
Mindazonáltal a tagállamok jogrendszerének közös alapelve szerint – amelyet az uniós bíróságok is alkalmaznak – a károsult személynek, a kárviselés terhének kockázata mellett, elvárható gondossággal kell eljárnia a kár enyhítése érdekében (lásd: 2010. május 12‑iPigasos Alieftiki Naftiki Etaireia kontra Tanács és Bizottság végzés, C‑451/09 P, nem tették közzé, EU:C:2010:268, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
427
Az okozati összefüggést ugyanis megszakíthatja a sérelmet szenvedett személy gondatlan magatartása, amennyiben e magatartás a kár meghatározó okának minősül (2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 61. pont).
428
A Törvényszéknek ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálnia a felperes által előterjesztett kártérítési kérelmet.
2.
Az észszerű határidő megsértéséből eredő kár megtérítésére irányuló első részről
429
Az első rész alátámasztása érdekében a felperes arra hivatkozik, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kihirdetését követően több mint két évre volt szükség ahhoz, hogy a Bizottság elfogadja a megtámadott határozatot, és hogy ez az időtartam észszerűtlen jellegű, így ez a Bizottság számára 20000 euró összegű kártérítési kötelezettséget keletkeztet.
430
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az uniós intézményekre hárul az a kötelezettség, hogy a hatásköreiket az uniós jog általános elveivel – így a megfelelő ügyintézés elvével – összhangban gyakorolják, amely kötelezettséget jelenleg a Charta 41. cikke rögzíti, amelynek (1) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit az Unió intézményei többek között észszerű határidőn belül intézzék (lásd: 2022. május 12‑iKlein kontra Bizottság ítélet, C‑430/20, EU:C:2022:377, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
431
Ily módon az érintett közigazgatási hatóság feladata, hogy állást foglaljon, amikor ez vélelmezhetően szükséges, és a megindított eljárást észszerű határidőn belül lezárja (2022. május 12‑iKlein kontra Bizottság ítélet, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 89. pont).
432
Ezenkívül az eljárás időtartamának észszerű jellegét nem lehet elvont módon, pontosan meghatározott maximális időtartamot megadva rögzíteni. Ezt az adott ügy sajátos körülményeinek figyelembevételével kell értékelni, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára, az uniós intézmények által követett különböző eljárási szakaszokra és a felek eljárás során tanúsított magatartására. E tekintetben a releváns szempontok felsorolása nem kimerítő, és az említett időtartam észszerű jellegének vizsgálata nem követeli meg az uniós bíróság részéről az azt okozó körülmények valamennyi releváns szempont fényében való módszeres vizsgálatát (lásd: 2022. május 12‑iKlein kontra Bizottság ítélet, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 86. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
433
A jelen ügyben először is azt kell meghatározni, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat elfogadása érdekében igénybe vett idő meghaladta‑e az észszerű időtartamot, és így a Bizottság megsértette‑e a fenti 430. és 431. pontban említett követelményeket.
434
Először is meg kell állapítani, hogy a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kihirdetése és a 2019. május 6‑i levél között eltelt három hónapos időtartam, amely levélben a Bizottság felhívta a felperest bizonyos dokumentumok benyújtására, nem tekinthető észszerűtlennek az ügy és ezen ítélet jogi összetettségére tekintettel.
435
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet (C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 190. és 191. pontjában a Bíróság megerősítette, hogy a „nemzetközi szervezet” fogalma, amelyre az uniós költségvetési szabályozás utal, olyan általános fogalom, amelynek értelmezése e szabályozások alkalmazásánál, többek között az ezzel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat hiányában, nehézségeket vethet fel, illetve hogy e fogalom alkalmazása a jelen ügyben is bonyolult lehetett, és a felperes sajátos helyzetére tekintettel a tények jogi minősítésénél nehézségeket eredményezhetett.
436
Másodszor, a felperes ugyancsak megalapozatlanul rója fel a Bizottságnak a 2019. május 6. és július 18. között eltelt időszakot, amely alatt a Bizottság a felperessel folytatott levélváltások útján megpróbálta végrehajtani a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítéletet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78), valamint a 2019. július 18. – az az időpont, amikor a Bizottság megismételte a felpereshez intézett, 2019. május 6‑i kérelmét – és 2019. november 26. – az az időpont, amikor a Bizottság megküldte a felperes állítólagos tagjainak minősülő államokhoz intézett tájékoztatáskéréseit – között eltelt időszakot.
437
Ugyanígy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a megtámadott határozat elfogadásának két év, négy hónap és nyolc napig tartó teljes időtartama magában foglalja a Bizottság által megkérdezett államokkal folytatott konzultáció idejét is, mivel a felperes megtagadta az őt létrehozó, megfelelően aláírt dokumentumok, valamint a kapcsolódó igazolások benyújtását.
438
Következésképpen a vitatott időszaknak a 2019. május 6. és 2021. február 10., vagyis a Bizottság által kezdeményezett konzultációra adott legutolsó válasz dátuma közötti része nem a Bizottságnak, hanem a felperesnek tudható be, aki a 2019. január 31‑iInternational Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P, EU:C:2019:78) kihirdetését követően nem tanúsított kellő gondosságot.
439
Harmadszor, nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság 2021. február 10. és február 19. között késlekedett; ez utóbbi az az időpont, amikor a felperesnek véleményezésre megküldte határozattervezetét. A felperes továbbá nem kifogásolhatja a 2021. február 19. és június 8. közötti, valamivel több mint három hónapos időszakot, amely egyrészt a felperes észrevételeinek benyújtására biztosított időből, másrészt pedig abból az időből áll, amelyet a Bizottság – a felperes meghallgatáshoz való jogának megfelelően – az észrevételeinek kellő figyelembevételére fordított.
440
A fentiekből tehát az következik, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat kidolgozására és elfogadására fordított időtartam a fenti 430. és 431. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében véve nem észszerűtlen.
441
Másrészt meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyítja az e kereseti kérelem alátámasztására felhozott jogsértésből eredő vagyoni vagy nem vagyoni kár fennállását.
442
Következésképpen a jelen részt mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.
A megtámadott határozat által állítólagosan okozott vagyoni és nem vagyoni károk megtérítésére irányuló második részről
443
A második rész alátámasztása érdekében a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot arra, hogy fizessen meg számára 8651903 eurót az általa a megtámadott határozatnak betudott vagyoni kár megtérítéseként, valamint fizessen meg 15 millió eurót nem vagyoni kárának megtérítéseként.
444
E tekintetben a fenti 417. pontból az következik, hogy a Törvényszék elutasította a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmet, így nem teljesül a fenti 420. pontban említett, az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítását lehetővé tevő első feltétel, amely a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogi szabály megsértésére vonatkozik.
445
Ezenkívül, bár igaz, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi megállapodásnak minősítse, e hibák nem befolyásolják e határozat jogszerűségét, következésképpen nem tekinthetők a felperes által a Bizottságnak betudott károk közvetlen és biztos okának.
446
Egyébiránt a felperes a jelen rész keretében kifejtett kártérítési kérelmének alátámasztása érdekében nem hivatkozik olyan jogellenességi okokra, amelyek különböznének a megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztása érdekében előadottaktól.
447
Következésképpen a kártérítési kérelem alátámasztására előterjesztett második részt mint megalapozatlant el kell utasítani, így pedig e kérelmet teljes egészében el kell utasítani.
V. A költségekről
448
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) és (3) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte, és részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. Végezetül, az eljárási szabályzat 135. cikkének (1) bekezdése szerint, ha az a méltányosság alapján indokolt, a Törvényszék határozhat úgy, hogy a pervesztes felet a saját költségein felül a másik fél költségei csak egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
449
A jelen ügyben a felperes pervesztes lett. Mindazonáltal megállapítást nyert, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott határozat azon alapuló indokolását illetően, hogy az 1994. november 25‑i határozat nem minősíthető nemzetközi megállapodásnak, ami arra ösztönözhette a felperest, hogy e jogellenesség megállapítása érdekében a jelen keresetet nyújtsa be. Ilyen körülmények között a Törvényszék méltányosnak tartja, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített kilencedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
Mindegyik fél maga viseli saját költségeit.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Kihirdetve Luxembourgban, a 2024. szeptember 4‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
I. A jogvita előzményei
A. Adminisztratív előzmények
B. A bírósági előzmények
C. A 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P) adminisztratív következményei
D. A 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélet (C‑183/17 P és C‑184/17 P) bírósági következményei
II. A kereset megindítását követő tényállás
III. A felek kérelmei
IV. A jogkérdésről
A. Az elfogadhatóságról
1. A felperes által az ügyvédei számára adott meghatalmazás szabályszerűségének kérdéséről
2. A keresetlevél A.24. mellékletének elfogadhatóságáról
3. A válasz C.1. mellékletének elfogadhatóságáról
B. A megsemmisítés iránti kérelemről
1. A második jogalapnak az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első részéről
2. A több téves jogalkalmazásra, többek között az EUMSZ 266. cikk, a jogerő és a visszaható hatály tilalma elvének megsértésére alapított első jogalapról
a) Az EUMSZ 266. cikk megsértésére és a 2019. január 31‑i International Management Group kontra Bizottság ítélethez (C‑183/17 P és C‑184/17 P) fűződő jogerő megsértésére alapított első részről
1) Az EUMSZ 266. cikk megsértésére alapított első kifogásról
2) A jogerő megsértésére alapított második kifogásról
b) A jóhiszeműség elvének, a „nemo auditur propriam turpitudinem allegans” elvének és a visszaható hatály tilalma elvének megsértésére alapított második részről
1) Az uniós jogi aktusok visszaható hatálya tilalma elvének megsértésére alapított második kifogásról
2) A jóhiszeműség elvének és a nemo auditur jogelvnek a megsértésére alapított első kifogásról
c) Az egyenlőség elvének megsértésére alapított harmadik részről
3. A jogbiztonság elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról
4. A nyilvánvaló értékelési hibákra és egyéb téves jogalkalmazásokra alapított negyedik jogalapról
a) A „nemzetközi szervezet” fogalmának az uniós költségvetési szabályozásban szereplő meghatározásáról
b) A felperes tagjainak azonosításával kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibákra és téves jogalkalmazásokra alapított első részről
1) A felperes alapító államai, a hozzájáruló államok és irányító testületének tagjai közötti mesterséges különbségtételből eredő nyilvánvaló értékelési hibára alapított első kifogásról
2) A Belgium és Ausztria álláspontjának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított második kifogásról
i) Az osztrák hatóságok válaszának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított első érvről
ii) A belga hatóságok válaszának értelmezését érintő nyilvánvaló értékelési hibára alapított második érvről
3) Az Uniónak a felpereshez való csatlakozása elismerésének megtagadására vonatkozó, a Bizottság által elkövetett téves jogalkalmazásokra és nyilvánvaló értékelési hibára alapított harmadik kifogásról
c) Az arra alapított második részről, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi szervezetet létrehozó nemzetközi megállapodásnak minősítse
1) Az arra alapított első kifogásról, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megtagadta, hogy az 1994. november 25‑i határozatot nemzetközi megállapodásnak minősítse
i) Az 1994. november 25‑i határozat jogilag kötelező jellegével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első érvről
ii) Az 1994. november 25‑i határozatnak az erre felhatalmazott képviselők általi aláírására vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított második érvről
iii) Az 1994. november 25‑i határozat aláírási vagy megerősítő okiratára vonatkozó követelménnyel kapcsolatos téves jogalkalmazásokra alapított harmadik érvről
iv) A jelen kifogás első és második érve megalapozottságának a megtámadott határozat jogszerűségére gyakorolt hatásáról
2) Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak a felperes nemzetközi szervezeti jogállásának megadására irányuló szándékával kapcsolatos értelmezési hibára alapított második kifogásról
d) Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak későbbi gyakorlatával, valamint a nemzetközi szervezeti jogállásnak az Unió és egyes államok általi elismerésével kapcsolatos téves jogalkalmazásokra alapított harmadik részről
1) Az 1994. november 25‑i határozat aláíróinak későbbi gyakorlatával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első kifogásról
2) A téves jogalkalmazásra alapított második kifogásról, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe a nemzetközi szervezeti jogállás azon elismerését, amelyben a felperes az Unió és bizonyos államok részéről részesült
i) Az arra alapított első érvről, hogy a Bizottság megsértette a bécsi egyezmény 27. és 46. cikkét azzal, hogy már nem ismerte el a felperes nemzetközi szervezeti jogállását
ii) Az arra alapított második érvről, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben nem vette figyelembe a felperes által kötött székhely‑megállapodásokat
3) A harmadik kifogásról, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a tagjai nem oszlatták fel a felperest, és a felperes megfelel az egyediség elvének
5. A második jogalapnak a gondossági kötelezettség, illetve a pártatlansági kötelezettség megsértésére alapított második és harmadik részéről
a) A második jogalapnak a gondossági kötelezettség megsértésére alapított második részéről
b) A pártatlansági kötelezettség megsértésére alapított harmadik részről
C. A kártérítési kérelemről
1. Az uniós intézmények felelősségének megállapítására vonatkozó feltételekről
2. Az észszerű határidő megsértéséből eredő kár megtérítésére irányuló első részről
3. A megtámadott határozat által állítólagosan okozott vagyoni és nem vagyoni károk megtérítésére irányuló második részről
V. A költségekről
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.