62024CC0519
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 9. (
1
)
C‑519/24. sz. ügy
Nitrogénművek Vegyipari Zrt.
kontra
Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága
(a Veszprémi Törvényszék [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Környezetvédelem – 2003/87/EK irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere – EU ETS – A 2003/87 irányelv céljai – Térítésmentes kibocsátási egységek – Kibocsátásáthelyezés – A térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásából származó szén‑dioxid‑kibocsátásra kivetett nemzeti adó”
I. Bevezetés
1.
A 2003/87/EK irányelvvel (
2
) létrehozott kibocsátáskereskedelmi rendszer (a továbbiakban: EU ETS) az egyik olyan eszköz, amelynek segítségével az Európai Unió a környezetvédelmi céljait igyekszik elérni. Az irányelv célja, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának (a továbbiakban: üvegházhatásúgáz‑kibocsátás) szabályozásával dekarbonizálja az Európai Unió gazdaságát. Ezzel egyidejűleg – és az Európai Unió gazdasági érdekeit figyelembe véve – arra törekszik, hogy a csökkentéseket költséghatékony és gazdaságilag eredményes módon érje el. (
3
)
2.
A jelen ügy azt a kérdést veti fel, hogy a tagállamok milyen mértékben egészíthetik ki ezt az uniós szinten létrehozott rendszert.
II. Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
3.
A Covid19‑világjárvány nyomán, illetve Oroszország Ukrajna elleni agressziós háborúja miatt Magyarország 2023. július 17‑én elfogadta a jelentős térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesülő létesítmény üzemeltetőjét érintő egyes veszélyhelyzeti szabályokról szóló 320/2023. (VII. 17.) Korm. rendeletet (a továbbiakban: Kormányrendelet).
4.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Veszprémi Törvényszék (Magyarország) (a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság) a vonatkozó uniós jog értelmezését kéri a Bíróságtól annak eldöntése érdekében, hogy e Kormányrendelet összeegyeztethető‑e a 2003/87 irányelv céljaival és rendelkezéseivel.
5.
A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Nitrogénművek Vegyipari Zrt., egy magyarországi székhelyű nitrogénműtrágya‑gyártó vállalat (a továbbiakban: felperes) vitatja a nemzeti adóhatóság azon határozatát, amely alapján a felperes a Kormányrendelet értelmében szén‑dioxid‑kvóta‑adó megfizetésére köteles.
6.
A Kormányrendelet a kibocsátás mennyisége alapján szén‑dioxid‑kvóta‑adót vet ki a „jelentős térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesülő létesítmény üzemeltető[ire]”. Az adókötelezettség abban az esetben áll fenn, ha a létesítmény üzemeltetőjének i. a tárgyévet megelőző három évben a hitelesített szén‑dioxid kibocsátásának éves átlaga meghaladta a 25000 tonnát, és ha ii. a tárgyévet megelőző évben az azt megelőző három évben hitelesített szén‑dioxid összkibocsátása átlagának legalább 50%‑ával megegyező mértékű térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesült. (
4
)
7.
A Kormányrendelet a személyi hatályának meghatározása körében rögzíti, hogy e rendelet a jelentős térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesülő létesítmény üzemeltetőjére alkalmazandó, akinek a létesítménye rendelkezik az (EU) 2019/331 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendeletben (
5
) meghatározott „termék‑referenciaérték szerinti létesítményrésszel” vagy „technológiai kibocsátások szerinti létesítményrésszel”.
8.
Mivel a felperes a Kormányrendelet hatálya alá tartozik, szén‑dioxid kibocsátása után adókötelezettség terhelte.
9.
A felperes azonban úgy vélte, hogy az adókötelezettséget megállapító Kormányrendelet ellentétes Magyarország Alaptörvényével és az uniós jogba ütközik, ezért önellenőrzést nyújtott be az adóhatósághoz.
10.
A Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Veszprém Vármegyei Adó‑ és Vámigazgatósága (Magyarország) (a továbbiakban: elsőfokú adóhatóság) a felperes 2023. december 21‑én benyújtott önellenőrzését elutasította, mivel álláspontja szerint a Kormányrendelet rendelkezései hatályosak és a felperesre alkalmazandók.
11.
A felperes ezt követően az elsőfokú adóhatóság határozatával szemben fellebbezést nyújtott be a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóságához (Magyarország) (a továbbiakban: másodfokú adóhatóság vagy alperes).
12.
A másodfokú adóhatóság az elsőfokú adóhatóság határozatát helybenhagyta. A másodfokú adóhatóság kifejtette, hogy az adóhatóság mint jogalkalmazó szerv nem jogosult arra, hogy valamely jogszabályi rendelkezést felülbíráljon abból a szempontból, hogy az megfelel‑e az Alaptörvény rendelkezéseinek vagy európai uniós rendelkezéseknek. Álláspontja szerint az uniós jogsértés érdemi elbírálásának közigazgatási perben kell megtörténnie.
13.
E határozatot követően a felperes keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelyben az első‑ és másodfokú adóhatósági határozatok (a továbbiakban: vitatott határozatok) megváltoztatását kérte akként, hogy a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezzen a felperes önellenőrzésének befogadásáról. Másodlagosan a vitatott határozatok megsemmisítését, egyúttal az alperes új eljárásra és új határozat hozatalára kötelezését kérte. A felperes keresetét arra alapította, hogy a vitatott határozatok sértik Magyarosrszág Alaptörvényét és az EU ETS‑t, és ellentétesek a 2003/87 irányelv céljaival.
14.
Az utóbbi kapcsán a felperes a kérdést előterjesztő bíróság előtt arra hivatkozott, hogy a szén‑dioxid‑kvóta‑adó összeegyeztethetetlen a kibocsátásáthelyezés megakadályozásának céljával, amelyet az Európai Unió a kibocsátási egységek térítésmentes kiosztásának az EU ETS‑be történő bevezetésével kívánt elérni. Az adóalanyiság alapja közvetlenül kapcsolódik a 2003/87 irányelv alapján kapott térítésmentes kibocsátási egységekhez, ezért az adó a gyakorlatban azt eredményezi, hogy az ilyen kibocsátási egységek elvesztik azon jellegüket, hogy kiosztásukra ellenszolgáltatás nélkül kerül sor.
15.
A felperes továbbá azt állította, hogy a Kormányrendelet akadályozza a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlását, és hogy a szóban forgó szabályozás diszkriminatív. E körben a felperes arra hivatkozott, hogy a Kormányrendelet személyi hatályának meghatározása önkényes, és hátrányosan megkülönbözteti a hatálya alá tartozó üzemeltetőket a hatálya alá nem tartozó üzemeltetőkkel szemben, továbbá a hatálya alá tartozó, Magyarországon letelepedett üzemeltetőket más tagállamok üzemeltetőivel szemben.
16.
A felperes előadta továbbá, hogy ez a Kormányrendelet ellentétes mind a letelepedés, mind a szolgáltatásnyújtás szabadságával, hiszen a hátrányos megkülönböztetés tilalmát sértve aránytalan, közérdeken alapuló nyomós indokkal nem igazolt korlátozást tartalmaz, figyelemmel a 2003/87 irányelv 3. cikkének f) pontja szerinti „üzemeltető” fogalomra is. Továbbá azáltal, hogy a Kormányrendelet szelektív előnyt biztosít más gazdasági szereplők számára, az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikkbe ütköző, be nem jelentett állami támogatásnak is minősül.
17.
Végül a felperes azt állította, hogy a Kormányrendelet a tulajdonhoz való jog aránytalan korlátozását jelenti, ezzel sérti az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 17. cikkét, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 1. kiegészítő jegyzőkönyvének (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 1. cikkét. Ezzel kapcsolatban a felperes előadta, hogy az alapvető szabadságok korlátozásának tiszteletben kell tartania a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét is, ami azt jelenti, hogy a korlátozásnak előre láthatónak kell lennie, és elegendő időt kell hagynia a jogszabályváltozások miatt szükséges módosításra. Az átmeneti időszak hiánya pedig sérti ezeket az elveket.
18.
Az alperes a kérdést előterjesztő bíróság előtt a bírósági felülvizsgálat iránti kereset elutasítását, és a vitatott határozatokban kifejtett jogi indokolás fenntartását kérte. Ezen belül úgy nyilatkozott, hogy a Kormányrendelet nem sérti a 2003/87 irányelvet.
19.
A Kormányrendelet 2003/87 irányelvvel való összeegyeztethetőségére (illetve annak hiányára) vonatkozó állításaikhoz kapcsolódóan mind a felperes, mind az alperes a Bíróság ugyanazon ítélkezési gyakorlatára hivatkozott, nevezetesen az Iberdrola és társai ítéletre, (
6
) az ŠKO–Energo ítéletre, (
7
) valamint a PPC Power ítéletre. (
8
)
20.
A letelepedés szabadságával kapcsolatos felperesi érveléssel összefüggésben az alperes kifejtette, hogy nem világos, hogy ez a szabadság mennyiben sérülhet, mivel az adózó Magyarországon letelepedett társaság, és a jelen ügynek semmilyen szempontból nem tárgya egy másik tagállamban való letelepedése, vállalkozói tevékenységének ott történő megkezdése vagy folytatása. (
9
) Végül az alperes az Adusbef és társai (
10
) ügyre hivatkozott annak alátámasztása érdekében, hogy a vállalkozás szabadsága nem jelent korlátlan jogosultságot, az széles körű közhatalmi beavatkozásnak vethető alá, amelyek a gazdasági tevékenység gyakorlásának közérdekből való korlátozását jelenthetik. Az alperes arra is hivatkozott, hogy a tulajdonhoz való jog sem abszolút jog, és annak gyakorlása is korlátozható.
21.
E körülmények között a Veszprémi Törvényszék úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy értelmezendők‑e, illetve értelmezhetők‑e úgy [a 2003/87 irányelv] céljai, illetve rendelkezései – így különösen, de nem kizárólagosan annak 1. cikke, 10. cikke, 11. cikke, (5) preambulumbekezdése, (7) preambulumbekezdése, illetve (20) preambulumbekezdése – hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti intézkedés (Kormányrendelet), amely
–
a kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag adótehernek (teherlevonásnak) veti alá;
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag adótehernek (teherlevonásnak) veti alá;
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag olyan adótehernek (teherlevonásnak) veti alá, amely hatásában a térítésmentes kibocsátási egységek értékét, kompenzációs hatását elvonja;
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag olyan adótehernek (teherlevonásnak) veti alá, amely hatásában eltántorítja az üzemeltetőket attól, hogy kibocsátásukat csökkentsék, környezetvédelmi hatékonyságukon javítsanak, környezetkímélőbb technológiákba beruházzanak;
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag olyan adótehernek (teherlevonásnak) veti alá, amely kivetésének célja semmilyen kapcsolatban nem áll a környezetvédelemmel, illetve az Európai Unió kibocsátás kereskedelmi rendszerével és annak céljaival, hanem amelynek célja, megalkotására való felhatalmazásának kizárólagos alapja a Magyarországgal szomszédos fegyveres konfliktus és humanitárius katasztrófa hatásainak kezelése?
2)
Figyelemmel az [EUMSZ] 18., 49., és 56., [a Charta] 21., valamint az [EJEE] 14. cikkéből fakadó diszkrimináció tilalmára, úgy értelmezendő‑e, illetve értelmezhető‑e úgy [a 2003/87 irányelv] 3. cikk f) pontja szerinti üzemeltető fogalma, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti intézkedés (Kormányrendelet), amely ezen üzemeltetők egy bizonyos körét indokolatlanul és önkényesen, közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolása nélkül diszkriminálja a hatálya alá nem tartozó üzemeltetőkkel szemben?
3)
Úgy értelmezendő‑e, illetve értelmezhető‑e úgy az EUMSZ 18., 49., illetve 56. cikke, hogy azzal ellentétes egy olyan, e szabadságok gyakorlását korlátozó nemzeti intézkedés (Kormányrendelet), amely
–
[a 2003/87 irányelv] 3. cikk f) pontja szerinti üzemeltetők egy bizonyos körét indokolatlanul, és önkényesen, közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolása nélkül vonja eltérő (terhesebb) szabályozás alá (diszkriminálja);
–
személyi hatályát önkényesen, közérdeken alapuló kényszerítő indokok igazolása nélkül állapítja meg, illetve megalkotásra alapot adó felhatalmazás céljainak elérésére alkalmatlan, illetve
–
hirtelen és előre nem látható módon kerül bevezetésre úgy, hogy kihirdetése és hatálybalépése között mindössze 3 nap telt el, miközben a hatálybalépését megelőzően bekövetkezett tények vonatkozásában rendel el utólagosan, visszaható hatállyal kötelezettségeket?
4)
Úgy értelmezendő, illetve értelmezhető‑e úgy a Charta 17. cikke, valamint az EJEE Első Kiegészítő Jegyzőkönyvének 1. cikke által garantált tulajdon védelme, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti intézkedés (Kormányrendelet), amely konfiskáló jellegű és amely a hatálya alá tartozó üzemeltetők nyereségét belátható időn belül teljességgel elvonja, aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást jelent?”
22.
Az alapeljárás felperese, a magyar kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett a Bíróság elé.
23.
A 2025. június 25‑én tartott tárgyaláson e felek előadták szóbeli észrevételeiket.
III. Elemzés
A.
Az előterjesztett kérdésekről
24.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel kapcsolatban néhány előzetes megjegyzést kell tenni.
25.
Először is, e kérdéssel az előterjesztő bíróság többek között a 2003/87 irányelv 10. cikkének értelmezését kéri. Ezen irányelv eredeti változatában a kibocsátási egységek térítésmentes kiosztására vonatkozó rendelkezés valóban a 10. cikk volt. Ezt az irányelvet azonban azóta többször módosították, (
11
) így az ingyenes kibocsátási egységek kiosztásáról immár annak 10a. cikke rendelkezik. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság első kérdését úgy kell érteni, hogy az ezen irányelv 10a. cikkének, nem pedig a 10. cikkének az értelmezését igényli.
26.
Másodszor, az előterjesztett első kérdés különböző lehetséges tényállásokhoz kapcsolódik, amelyeket a kérdés öt részben ismertet. Az első részben foglalt lehetséges tényállás, amely általában véve a kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátásra kivetett adóra vonatkozik, hipotetikus, mivel ez a tényállás nem felel meg a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy körülményeinek. A Kormányrendeletben kivetett, jelen ügyben szóban forgó adó esetében nem erről, hanem a jelentős térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesülő létesítmény szén‑dioxid‑kibocsátását terhelő adóról van szó, és az csak az ilyen létesítményekre vonatkozik. Ezért a Bíróság az első kérdésnek erre a részére nem adhat választ.
27.
Az első kérdés további elemei a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátásra kivetett adóra vonatkoznak. A kérdés e részei tulajdonképpen már úgy minősítik a szóban forgó nemzeti szabályozást, mint amely a térítésmentes kibocsátási egységek értékét, kompenzációs hatását elvonja, továbbá amely hatásában eltántorítja az üzemeltetőket attól, hogy kibocsátásukat csökkentsék, környezetvédelmi hatékonyságukon javítsanak, illetve környezetkímélőbb technológiákba beruházzanak. A kérdés mindezek után arra irányul, hogy az a nemzeti szabályozás, amely ilyen hatással jár, a 2003/87 irányelv alapján megengedett‑e vagy tilos.
28.
Az, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozásnak valóban van‑e ilyen hatása, nem olyan kérdés, amely előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bíróság által vizsgálható. Tekintettel arra, hogy az adott irányelv alapján bármely olyan nemzeti szabályozás, amely ezen irányelv célkitűzéseit kifejezetten sérti, mindenképpen kizárt, a jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett kérdéseket úgy kell érteni, hogy az előterjesztő bíróság valójában annak megerősítését kéri, hogy a kérdésében megjelölt célok valóban azok a célok, amelyeket a 2003/87 irányelv a térítésmentes kibocsátási egységek EU ETS‑ben való fenntartásával el kíván érni.
29.
Elemzésemben ezért a kérdést a térítésmentes kibocsátási egységek EU ETS‑ben való fenntartásának céljaira, valamint az e célok elérését biztosító jogi szabályozási keretre fókuszálva fogom megválaszolni.
30.
Az első kérdés utolsó része arra vonatkozik, hogy kizárt‑e az adóteher azon az alapon, hogy az semmilyen kapcsolatban nem áll a környezetvédelemmel, illetve az EU ETS‑sel és annak céljaival, hanem inkább a Covid19‑világjárvány és Oroszország Ukrajna elleni agressziós háborúja hatásainak kezelését célozza. Véleményem szerint ez a kérdés csak akkor igényel választ, ha a szóban forgó adó nem ellentétes az EU ETS keretében a térítésmentes kibocsátási egységekkel elérni kívánt célokkal. Ha viszont igen, akkor az adó a 2003/87 irányelv alapján – nemzeti költségvetési céljától függetlenül – tilos.
31.
Ami a második, harmadik és negyedik kérdést illeti, azokat nem tartom relevánsnak. A 2003/87 irányelvet az EUMSZ 192. cikk (1) bekezdése (a korábbi EKSZ 175. cikk (1) bekezdése) alapján fogadták el, amely a környezetvédelemre vonatkozó jogszabályok elfogadásának jogalapját képezi. Mindazonáltal, ezen irányelv (7) preambulumbekezdése alapján az irányelv rendelkezései a belső piac egységességének megőrzése és a verseny torzulásának megakadályozása érdekében is szükségesnek minősülnek. Ha tehát a szóban forgó nemzeti szabályozásról megállapítást nyer, hogy ellentétes ezzel az irányelvvel, nem szükséges annak megállapítása, hogy egyúttal a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával is ellentétes‑e, mivel már önmagában az irányelv alapján is tilos lenne.
32.
A fentiekre is figyelemmel a kibocsátási egységek bizonyos piaci szereplők részére történő ingyenes kiosztásával elérni kívánt célokat fogom megvizsgálni. Ha a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a Kormányrendelet és az e rendelet alapján elfogadott határozatok meghiúsítják e célokat, mellőznie kell a szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmazását.
B.
A térítésmentes kibocsátási egységekkel elérni kívánt célok
33.
Amint az a bevezető részben szerepel, és azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősíti, az EU ETS célja az üvegházhatásúgáz‑kibocsátás jelentős csökkentése az Európai Unióban, anélkül azonban, hogy ez hátrányosan érintené a gazdasági fejlődést, a munkalehetőségeket és az uniós iparágak versenyképességét. (
12
)
34.
Általánosságban, az EU ETS rendszere úgy működik, hogy a rendszer hatálya alá tartozó valamennyi üvegházhatásúgáz‑kibocsátást meg kell feleltetni a az átadandó kibocsátási egységek mennyiségének. Minden évben legkésőbb április 30‑ig minden létesítmény üzemeltetőjének át kell adnia annyi kibocsátási egységet, amennyi üvegházhatású gázt a létesítmény az adott időszakban kibocsátott. (
13
)
35.
A kibocsátási egységek beszerezhetők árverés útján, azaz ellenérték fejében, vagy azokat ingyenesen osztják ki. Ezzel egyidejűleg az engedélyezett kibocsátási összkvóta fokozatosan csökken.
36.
A jelenlegi formában működő EU ETS‑t szakaszosan vezették be. Eddig négy EU ETS kereskedési időszak volt. (
14
)
37.
Az első, 2005 és 2007 közötti kereskedési időszakban szinte minden, a rendszerbe bevont létesítmények kibocsátásait lefedő kibocsátási egységet ingyenesen osztottak ki, az adott iparágak korábbi kibocsátásainak mennyisége alapján. Ezen időszakra vonatkozóan az összkvótát az egyes tagállamoknak kellett megállapítania, ami azt jelentette, hogy a nemzeti hatóságok feladata volt az egyes létesítményeknek kiosztott kibocsátási egységek mennyiségének meghatározása saját nemzeti kiosztási tervük alapján.
38.
A második kereskedési időszakban, 2008 és 2012 között a térítésmentesen kiosztott kibocsátási egységek aránya körülbelül 90%‑ra csökkent. Az előző időszakhoz hasonlóan a kibocsátási egységek kiosztásáról tagállami szinten döntöttek, ami eltérő nemzeti megközelítésekhez vezetett. Az ebből fakadó különbségek elkerülése érdekében az uniós jogalkotó harmadszor is kiigazította a rendszert.
39.
A rendszer jelentős változására a harmadik kereskedési időszakban került sor, amely 2013‑tól 2020‑ig tartott. Ezen időszak elejétől kezdve a tagállamoknak már nem kellett nemzeti kiosztási tervet készíteniük. Ezeket a terveket a kibocsátási egységekre vonatkozó egységes uniós szintű összkvóta váltotta fel. Ezt az összkvótát azóta évente csökkentették az Európai Unió éghajlat‑politikai célkitűzésével összhangban, biztosítva, hogy idővel csökkenjen az Unió összkibocsátása.
40.
E harmadik időszakban a kibocsátási egységek árverés útján történő értékesítése vált azok alapértelmezett kiosztási rendszerévé. Ugyanakkor továbbra is kiosztottak térítésmentes kibocsátási egységeket is.
41.
Jóllehet az első két időszakban a kibocsátási egységek ingyenes kiosztását a kibocsátási egységek új piacának elindítása, illetve a résztvevő gazdasági szereplők felkészülésének szükségessége indokolhatta, de miért tartották fenn a térítésmentes kibocsátási egységeket a harmadik és negyedik kereskedési időszakban?
42.
A legfontosabb ok, amely az első két időszakban is releváns volt, amint azt az ezen időszakokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat is megerősíti, (
15
) az uniós iparágak közötti versenyképesség csökkenésének megakadályozása, amely a kibocsátásáthelyezés néven ismert jelenséghez vezethet. (
16
)
43.
A kibocsátásáthelyezés a termelés – és ezáltal az üvegházhatásúgáz‑kibocsátás – Európai Unió határain kívülre történő áthelyezésének kockázatára utal, amit az Európai Unión belüli dekarbonizáció jelentette gazdasági terhek motiválnak. (
17
)
44.
A fentieknek megfelelően az EU ETS szabályozása és irányítása a harmadik kereskedési időszakban központosítottá vált, ami harmonizált uniós szabályokat tesz szükségessé. A térítésmentes kibocsátási egységek kiosztása ettől kezdve a kibocsátásáthelyezés kockázatának uniós szintű értékelésén alapul. A Bizottság a 2003/87 irányelv alapján összeállít egy kibocsátásáthelyezési listát, (
18
) amely felsorolja azokat az ágazatokat és alágazatokat, amelyek a kibocsátásáthelyezés kockázatának jelentős mértékben való kitettségük miatt a kibocsátási egységek ingyenes kiosztására jogosultak. Az ezekben az ágazatokban működő létesítmények és létesítményrészek a kibocsátásukat akár 100%‑ban fedező ingyenes kiosztásban részesülhetnek.
45.
A kibocsátásáthelyezés megelőzése azonban nem az egyetlen célja az EU ETS‑ben létrehozott térítésmentes kibocsátási egységek rendszerének. A térítésmentes kibocsátási egységek nem akadályozhatják e rendszer fő célkitűzését, ami a dekarbonizáció. Ennélfogva a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásával elérni kívánt másik cél az, hogy az ilyen kibocsátási egységekben részesülő létesítményeket új, tisztább technológiák bevezetésére ösztönözze. E cél elérése érdekében az uniós jogszabályok előírják, hogy azok a létesítmények, amelyek jogosultak a kibocsátásuk 100%‑ának fedezésére, csak akkor kaphatnak ilyen kibocsátási egységeket, ha a dekarbonizáció terén jók az eredményeik, amit uniós szinten harmonizált előzetes teljesítmény‑referenciaértékek alapján határoznak meg. Az egyes létesítmények számára kiosztott térítésmentes kibocsátási egységek számát már nem kizárólag a múltbeli kibocsátások alapján számítják ki, hanem az egyes termékekre kidolgozott üvegházhatásúgáz‑kibocsátási referenciaértékek alapján határozzák meg. Amint azt a Bizottság kifejtette, a referenciaértékeket a létesítmények uniós szintű dekarbonizáció szempontjából leghatékonyabb 10%‑át alapul véve határozzák meg; (
19
) aminek célja a tisztábbá váló létesítmények jutalmazása, és más létesítmények ösztönzése arra, hogy a nyomukba lépjenek.
46.
Az európai zöld megállapodás projektjéhez (
20
) való illeszkedés, valamint a 2030‑ra vonatkozó európai uniós éghajlat‑politikai cél – azaz a nettó kibocsátásnak az 1990‑es szinthez képest legalább 55%‑os csökkentése – elérése érdekében az EU ETS‑t negyedik alkalommal is kiigazították, 2021‑től kezdődő hatállyal. (
21
)
47.
A jelen ügy a 2021‑től 2030‑ig tartó negyedik kereskedési időszakra vonatkozik.
48.
A harmadik kereskedési időszakhoz képest nem történt jelentős változás sem a térítésmentes kibocsátási egységek kiosztásának céljait, sem az e célok elérésének alapvető módszereit illetően.
49.
A negyedik időszakban a kibocsátási egységek elosztásának fő módszere továbbra is a kibocsátási egységek árverése, amelyet a 2003/87 irányelv 10. cikke szabályoz. Ugyanakkor továbbra is létezik a kibocsátási egységek ingyenes kiosztása; ezt a 2003/87 irányelv 10a. és 10b. cikke szabályozza, az előbbi az uniós szintű előzetes referenciaértékek meghatározására vonatkozó szabályokról szól, az utóbbi pedig a kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett ágazatok meghatározására vonatkozó szabályokat állapítja meg.
50.
Ezenfelül ebben az időszakban az ingyenes kiosztásban részesülő ágazatok száma 63‑ra csökkent, ami az Európai Unión belüli kibocsátásnak még mindig nagy részét, konkrétan 94%‑át tette ki. (
22
) Ugyanakkor, még ha ezek az ágazatok elméletileg a kibocsátásukat 100%‑ban fedező mértékig kaphatnak is térítésmentes kibocsátási egységeket, termelési költségeik fedezése érdekében további kibocsátási egységeket kell a piacon vásárolniuk, ha nem teljesítenek olyan jól, mint a létesítmények leghatékonyabb 10%‑a. Végül, az ilyen referenciaértékek kiszámításának rendszerét is részben módosították a negyedik időszakban. (
23
)
51.
Bár a negyedik kereskedési időszakban a harmadikhoz képest bizonyos változtatásokra került sor, az ingyenes kiosztások fenntartásának elsődleges okai ugyanakkor nem változtak – azok egyrészt az uniós iparágak versenyképességének fenntartását és a kibocsátásáthelyezés megakadályozását szolgálják, másrészt pedig ösztönözni kívánják a dekarbonizációra irányuló erőfeszítéseket a térítésmentes kibocsátási egységekre jogosult ágazatokban.
52.
E két cél eltérő, sőt egymásnak ellentmondó intézkedéseket tehet szükségessé. Az EU ETS keretében működő térítésmentes kibocsátási egységek harmonizált uniós rendszere tehát e két célkitűzés egyensúlyát szolgálja.
53.
Amíg nincsenek globális szintű dekarbonizációs intézkedések, addig az EU ETS hatálya alá tartozó uniós iparágak versenyképessége sérül, mivel az ilyen környezetvédelmi intézkedésekkel nem rendelkező más országokból importált termékek alacsonyabb áron kerülhetnek az uniós piacra. Ez változhat az importáruk karbonintenzitását ellensúlyozó mechanizmus (a továbbiakban: CBAM) bevezetésével, amely idővel okafogyottá teheti a térítésmentes kibocsátási egységek fenntartását. (
24
)A CBAM 2023‑ban történő átmeneti bevezetése azonban nem befolyásolta a jelen ügy körülményeit, mivel a felperes létesítménye továbbra is jogosult maradt a kibocsátásai teljes egészét térítésmentes kibocsátási egységekkel fedezni a referenciaértékeken belüli termelése vonatkozásában.
C.
A kibocsátási egységeknek az EU ETS keretében történő ingyenes kiosztásával kapcsolatban fennmaradó tagállami hatáskörök
54.
Az ingyenes kibocsátási egységek EU ETS keretében működő rendszere céljainak elérése érdekében a kiosztásukra vonatkozó szabályok uniós szinten teljes mértékben harmonizáltak. (
25
) Ennek fő eszköze a 2003/87 irányelv, amelynek alapján a Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy végrehajtási és felhatalmazáson alapuló bizonyos jogi aktusokat fogadjon el, amelyek kiegészíthetik azt. Ezen irányelv 10a. cikkének (1) bekezdése tartalmazza azokat a tárgyköröket, amelyek kapcsán a Bizottság jogosult a kibocsátási egységek ingyenes kiosztására vonatkozó, az uniós jogalkotó által harmonizált szabályok kiegészítésére.
55.
A Bizottság ezért felhatalmazáson alapuló hatásköre alapján elfogadta a kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett ágazatok és alágazatok 2021–2030‑as időszakra vonatkozó listájának módosításáról szóló 2019/708 felhatalmazáson alapuló határozatot. (
26
)
56.
A másik olyan terület, ahol a Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 2003/87 irányelvet felhatalmazáson alapuló jogi aktusokkal egészítse ki, a kibocsátási egységeknek a kibocsátásáthelyezési listára felvett létesítmények részére történő ingyenes kiosztásának alapjául szolgáló referenciaértékek meghatározása, amelyre vonatkozóan közös szabályokat fogadhat el. A jelenlegi kereskedési időszakra és a helyhez kötött létesítményekre – amilyen a felperes létesítménye is – vonatkozó releváns felhatalmazáson alapuló jogi aktus a 2019/331 felhatalmazáson alapuló rendelet. A Bizottság emellett az (EU) 2021/447 végrehajtási rendeletben elfogadta a 2021 és 2025 közötti időszakot érintő felülvizsgált referenciaértékeket is. (
27
)
57.
E jogi aktusok alapján a tagállamok a nemzeti végrehajtási intézkedések keretében megküldték a Bizottságnak azon létesítmények és létesítményrészek nemzeti listáit, amelyek az uniós harmonizált szabályok értelmében ingyenes kiosztásra jogosultak. Ezek után a Bizottság jóváhagyta ezeket a listákat, amennyiben megállapítást nyert, hogy azok megfelelnek az (EU) 2021/355 határozatban (
28
) meghatározott harmonizált uniós szabályoknak.
58.
Bár a részletes szabályokat a Bizottság fogadja el, az uniós jogalkotó határozta meg a kibocsátásáthelyezés kockázatának meghatározásához és a referenciaértékek megállapításához szükséges kritériumokat, valamint a kiosztásra jogosult létesítmények listáját és az általuk egy adott időszakban ingyenesen megkapható kibocsátási egységek mennyiségét. Ezek a jogszabályi kritériumok kötik a Bizottságot a végrehajtási és kiegészítő szabályok megállapítása során. Így, amint azt a Bíróság a DK Recycling ítéletben (
29
) kifejtette, a Bizottságnak a referenciaértékek és a kibocsátásáthelyezési lista meghatározása során tiszteletben kell tartania a 2003/87 irányelvben megállapított szabályokat. (
30
)
59.
Ennélfogva az ingyenes kibocsátási egységek kiosztását illetően a 2003/87 irányelv uniós szinten teljes mértékben harmonizált szabályozást hozott létre, amely lehetővé teszi az uniós jogalkotó számára a belső piacon fennálló verseny torzulásainak minimumra csökkentését. (
31
)
60.
Ebből egyértelműen következik, hogy a tagállamok nem módosíthatják egyoldalúan a kibocsátási egységek ingyenes kiosztására vonatkozó szabályokat, amelyek uniós szinten harmonizáltak.
61.
Amint azt a Bizottság a tárgyaláson kifejtette, a kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett ágazatok listájának, valamint a referenciaértékek megállapítása érdekében a létesítmények leghatékonyabb 10%‑át azonosító listáknak az összeállítási folyamata összetett és időigényes. Ennek célja, hogy egyrészt megfelelő egyensúlyt teremtsen azon szabályok között, amelyek biztosítják a versenyképesség fenntartását és megakadályozzák a kibocsátásáthelyezést, másrészt pedig arra ösztönzik a gazdasági szereplőket, hogy keressék a dekarbonizáció módját.
62.
Amint azt fent hangsúlyoztam, a tagállamoknak szerepük van az ingyenes kibocsátási egységek rendszerének kialakításában, mégpedig azon végrehajtási intézkedések révén, amelyeket a 2003/87 irányelv 11. cikke alapján meg kell hozniuk. A tagállamok részletes listákat nyújtanak be a Bizottságnak a területükön működő létesítményekről, amelyeket az elfogad vagy elutasít, miután ellenőrizte, hogy az adott létesítmények megfelelnek‑e az EU ETS által meghatározott harmonizált uniós szabályoknak.
63.
Azt követően azonban, hogy a kiosztásra jogosult létesítmények listáit és a nekik járó térítésmentes kibocsátási egységek mennyiségét uniós szinten megállapították, a tagállamok már nem avatkozhatnak be ebbe a rendszerbe. Ez akkor is így van, ha álláspontjuk szerint a harmonizált uniós szabályok nem eredményezik a dekarbonizáció megfelelő szintjét.
64.
Csak egy olyan intézkedés van, amelyet a tagállamok az uniós szinten megállapított térítésmentes kibocsátási egységekkel kapcsolatban hozhatnak. A 2003/87 irányelv 10a. cikkének (6) bekezdése lehetővé teszi, hogy a tagállamok pénzügyi intézkedéseket hozzanak olyan ágazatok vagy alágazatok számára, amelyek a jelentős közvetett villamosenergia‑költségek miatt nagymértékben ki vannak téve a kibocsátásáthelyezés kockázatának, amennyiben az ilyen pénzügyi intézkedéseket össze lehet egyeztetni az állami támogatásra alkalmazandó szabályokkal, és nem torzítják indokolatlanul a versenyt a belső piacon.
65.
Ez a rendelkezés azon hatásokra tekintettel igazolható, amelyekkel a villamosenergia‑ágazatnak az ingyenes kibocsátási egységek rendszeréből való, a harmadik kereskedési időszakban történt kizárása járt az EU ETS más résztvevői számára. A villamosenergia‑ágazatban működő társaságoknak el kellett kezdeniük a kibocsátási egységek árverés útján történő értékesítését, ami a villamosenergia‑árak emelkedését eredményezte, mivel ezen árverés költségeit áthárították a fogyasztókra. A villamosenergia‑árak emelkedése közvetett költségeket jelent a szén‑dioxid‑kibocsátó létesítmények számára, és ezeket nem fedezik az általuk kapott ingyenes kibocsátási egységek. A 2003/87 irányelv tehát feljogosítja – sőt, értelmezhető úgy is, hogy kötelezi – a tagállamokat, hogy támogatást vezessenek be azon létesítmények számára, amelyek nem képesek az ilyen közvetett költségeket a versenyképesség elvesztése nélkül áthárítani a fogyasztókra. Így a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (6) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az ingyenes kibocsátási egységeken felül további intézkedéseket hozzanak a kibocsátásáthelyezés enyhítésére.
66.
Véleményem szerint az a tény, hogy a 2003/87 irányelv maga is felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy pénzügyi támogatások formájában további intézkedéseket hozzanak az EU ETS által létrehozott kibocsátásáthelyezés csökkentése érdekében, amellett szól, hogy az ezen irányelv szerinti térítésmentes kibocsátási egységek rendszerét uniós szinten teljes mértékben harmonizált rendszerként kell értelmezni. A tagállamok csak akkor avatkozhatnak be ebbe a rendszerbe, ha a szóban forgó uniós jogszabályok erre kifejezetten felhatalmazzák őket.
67.
Az a tény azonban, hogy az EU ETS keretében a térítésmentes kibocsátási egységek kiosztása teljes mértékben harmonizált, nem jelenti azt, hogy a tagállamok nem határozhatnak meg további és ambiciózusabb dekarbonizációs célokat olyan eszközök révén, mint például a szén‑dioxid‑kvóta‑adók, amelyeket a joghatóságuk alá tartozó gazdasági szereplőktől szednek be. Az ilyen adók azonban nem befolyásolhatják a térítésmentes kibocsátási egységek EU ETS keretében meghatározottak szerinti kiosztásának rendszerét. Továbbá, még ha az ilyen adók nem is ütköznek e rendszerbe, akkor sem akadályozhatják indokolatlanul a belső piacon garantált szabadságok érvényesülését.
68.
Egy tagállam tehát véleményem szerint bevezethet a területén működő valamennyi üvegházhatásúgáz‑kibocsátó vállalkozásra kivetett – a termelési költségeket általánosan növelő – szén‑dioxid‑kvóta‑adót, amely ezáltal olyan létesítményeket is sújt, amelyek az EU ETS keretében ingyenes kiosztásra jogosultak. (
32
) Noha a magasabb termelési költség visszatarthatja a létesítményeket, hogy letelepedjenek az adott tagállamban, ez nem érinti a letelepedés szabadságát, ugyanúgy, ahogyan például az sem érinti ezt a szabadságot, ha az egyik tagállamban a többi tagállamhoz képest magasabb a minimálbér. Ezen túlmenően az ilyen adó nem befolyásolja hátrányosan az EU ETS célkitűzéseit, akkor sem, ha valóban érinti az ingyenes kiosztások kompenzációs hatását. Az a vállalkozás, amely olyan tagállamban telepedett le, amely szén‑dioxid‑kvóta‑adót vet ki, dönthet úgy, hogy termelését másik tagállamba helyezi át, amely nem vet ki az EU ETS mellett szén‑dioxid‑kvóta‑adót, de ahol továbbra is részesül az ingyenes kibocsátási egységekben. Következésképpen egy ilyen általános adó nem feltétlenül ösztönöz az Unió belső piacának elhagyására, és ezért nem ellentétes a kibocsátásáthelyezés megelőzésére irányuló célkitűzéssel.
69.
Ezzel szemben ha egy tagállam által bevezetett adóteher megzavarja az EU ETS szerinti ingyenes kiosztási rendszerben uniós szinten megvalósított egyensúlyt, akkor az a 2003/87 irányelv alapján tilos.
D.
A jelen ügyre való alkalmazásról
70.
A fenti elemzésből levezethető, hogy a 2003/87 irányelv megakadályozza, hogy a tagállamok olyan intézkedéseket fogadjanak el, ideértve a szén‑dioxid‑kvóta‑adót is, amelyek akadályozzák a térítésmentes kibocsátási egységek kiosztásának harmonizált rendszerét, és ellentétesek e rendszer célkitűzéseivel.
71.
Ez választ ad az előterjesztő bíróság első kérdésére.
72.
E bíróságnak ezért meg kell vizsgálnia, hogy a Kormányrendelet által bevezetett adó ténylegesen akadályozza‑e a térítésmentes kibocsátási egységek kiosztására létrehozott rendszert, és hogy ellentétes‑e annak bármelyik céljával, különösen az Európai Unióban letelepedett gazdasági szereplők versenyképességének megőrzésére és a termelésük dekarbonizációjára való ösztönzésére irányuló céllal.
73.
Bár ezt az értékelést a nemzeti bíróságnak kell elvégeznie, a Bíróság adhat némi iránymutatást e tekintetben, hogy segítse a nemzeti bíróságot annak elvégzésében. Ezért ismertetem a saját értelmezésemet arra vonatkozóan, hogy a 2003/87 irányelv miért nem teszi lehetővé olyan adóterhek kivetését, mint amilyet a Kormányrendelet bevezetett.
74.
Emlékeztetőül, a felperes létesítménye a 2019/708 felhatalmazáson alapuló határozat mellékletének 1. pontjában megállapítottak szerint azon ágazatok és alágazatok csoportjába tartozik, amelyek esetében a 2003/87 irányelv 10b. cikkének (1) bekezdése értelmében úgy tekintendő, hogy fennáll a kibocsátásáthelyezés kockázata. Az e határozatban felsorolt létesítmények részére 2030‑ig a 2003/87 irányelv 10a. cikke és a végrehajtó uniós jogszabályok alapján meghatározott referenciaértékeknek megfelelő mennyiség 100%‑ának mértékéig ingyenes kibocsátási egységeket kell kiosztani.
75.
A Kormányrendelettel bevezetett adóteher a felperesnek kiosztott térítésmentes kibocsátási egységeket érinti, amelyekre a felperes az EU ETS‑rendszer keretében volt jogosult. Mivel a teher csak a jelentős térítésmentes kibocsátásiegység‑kiosztásban részesülő üzemeltetőkre alkalmazandó, a Kormányrendelet e térítésmentes kibocsátási egységeket valójában ellenérték fejében nyújtott kibocsátási egységekké alakítja át. Ezenkívül, mivel az adóteher az érintett üzemeltetők múltbeli kibocsátásaira alkalmazandó, a felperesnek nem volt lehetősége arra, hogy ezt az összeget annak ellentételezése érdekében beépítse termékei árába. Ennélfogva a szóban forgó adóteher kivetése ellentétes az Európai Unión belül a karbonintenzív iparágak versenyképességének fenntartására irányuló célkitűzéssel, amelyet a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásával érnek el.
76.
Továbbá a Kormányrendelet által bevezetett adóteher nem vonatkozik minden üvegházhatásúgáz‑kibocsátóra, jóllehet az adó mértékét a kibocsátott üvegházhatású gázok mennyisége alapján számítják ki.
77.
Az adóteher ugyanis csak azokra az üvegházhatásúgáz‑kibocsátókra alkalmazandó, amelyek termelésük teljes egészét jogosultak voltak az EU ETS keretében térítésmentes kibocsátási egységek révén fedezni. Az adóteher tehát nem általános jelleggel növeli a magyarországi üzleti tevékenységek költségeit, hanem kizárólag azokat a gazdasági szereplőket érinti, akik az uniós jogalkotó szerint a versenyképesség csökkenésével és a kibocsátásáthelyezéssel szemben védelemre szorulnak.
78.
Úgy tűnik továbbá, hogy a szóban forgó adóteher további különbséget tesz a térítésmentes kibocsátási egységekre jogosult üzemeltetők között, kizárva azokat, akik a hő‑ és tüzelőanyag‑referenciaértékek alapján részesülnek ezekben. A tárgyaláson felhívták a magyar kormányt, hogy fejtse ki e különbségtétel okait, és e kormány előadta, hogy egyes ágazatokban a dekarbonizációs célkitűzések nem valósultak meg, ezért a jogalkotó úgy döntött, hogy az adóteher bevezetésével reagál.
79.
A fentiekben kifejtettek szerint azonban azokat a létesítményeket, amelyeknek a térítésmentes kibocsátási egységekre való jogosultságát a Bizottság végrehajtási határozatai a tagállamok által benyújtott információk alapján megerősítették, nem lehet egyoldalú nemzeti intézkedésekkel megfosztani e jogosultságuktól. A szóban forgó adóteher lerontja a listát, amelyen azon létesítmények szerepelnek, amelyek a kibocsátásáthelyezés kockázatának való nagy fokú kitettségük miatt térítésmentes kibocsátási egységekben részesülhetnek. Amennyiben a tagállam úgy ítéli meg, hogy valamelyik listát módosítani kell, ezt a változtatást uniós szinten kell kezdeményeznie.
80.
A Bizottságnak a későbbiekben benyújtandó listák összeállításakor a tagállamoknak figyelemmel kellett lenniük arra, hogy a referenciaértékkel rendelkező terméket több létesítményben állítják‑e elő, vagy hogy ugyanazon létesítményben több, referenciaértékkel rendelkező terméket állítanak‑e elő, és hogy a köztes termékek a létesítmények határait átlépő kereskedelmi forgalomba kerülnek‑e. Ez – amint azt a 2019/331 felhatalmazáson alapuló rendelet hangsúlyozza – a létesítmények közötti egyenlő bánásmód biztosítása és a verseny torzulásának elkerülése érdekében volt fontos. (
33
)
81.
Mindezen információk alapján létrejött az a lista, amelyen a felperes szerepel.
82.
Ennélfogva a szóban forgó adóteher azáltal, hogy nem áll összhangban a felperes – vagy a hasonló helyzetben lévő más létesítmények – ingyenes térítési egységekre való jogosultságával, lerontja az ingyenes kibocsátási egységek uniós rendszerét, amely az összes, abban részt vevő üzemeltetővel szembeni egyenlő bánásmódon alapul.
83.
Az alperes azt állítja, hogy a szóban forgó adóterhet az üvegházhatásúgáz‑kibocsátás mennyisége, és nem az adóalany gazdasági szereplők számára kiosztott térítésmentes kibocsátási egységek értéke alapján számítják ki. Az Iberdrola és társai ítélet alapján arra hivatkozik, hogy a 2003/87 irányelv lehetővé teszi az ingyenes kiosztások használata után fizetendő terheket, és kizárólag azokat tiltja, amelyeket közvetlenül az ingyenes kiosztásra vetettek ki.
84.
Az Iberdrola és társai ügyben azonban az alaphelyzet eltért a jelen ügytől; abban az ügyben a spanyol kormány azon gyakorlat kiküszöbölése érdekében vezette be a terheket, amely alapján a kibocsátási egységek értékét a fogyasztókra hárították át a villamosenergia‑ágazatban. Ez az ágazat, amely ebben az időszakban (a második kereskedési időszakban) még jogosult volt ilyen kibocsátási egységekre, e kibocsátási egységek értékét a fogyasztók által fizetendő árba foglalta és annak részeként áthárította, jóllehet ezeket a kibocsátási egységeket ingyenesen osztották ki. Amennyiben a kibocsátási egységeket árverés útján értékesítik, és azok árát a fogyasztókra hárítják, az ebből származó, üvegházhatású gázok kibocsátása révén keletkező nyereség az államot illeti meg. Amennyiben a kibocsátási egységeket ingyenesen osztják ki, de értéküket mégis áthárítják a fogyasztókra, a szén‑dioxid‑kibocsátásból származó nyereség annál a gazdasági szereplőnél marad, amelytől a kibocsátás származik. Ez nyilvánvalóan ellentétes a szennyező fizet elvével. Mivel ebben az ügyben a terhek célja az volt, hogy megakadályozza az ilyen, a 2003/87 irányelv céljaival ellentétes nyereség elérését, a Bíróság nem tartotta e terheket ellentétesnek ezen irányelvvel.
85.
A jelen ügyben a szóban forgó nemzeti szabályozás nem jelenti a térítésmentes kibocsátási egységek kiosztása hatásainak ilyen jellegű korrekcióját. Ellenkezőleg, a szóban forgó adóteher semlegesíti az ilyen kiosztások kompenzációs értékét, ily módon ellentétes a versenyképesség megőrzésére és a kibocsátásáthelyezés elkerülésére irányuló célkitűzéssel.
86.
Elképzelhető, hogy a szóban forgó adóteher arra ösztönözheti a hatálya alá tartozó létesítményüzemeltetőket, hogy csökkentsék szén‑dioxid‑kibocsátásuk mennyiségét, amennyiben a társaság képes kitartani a versenyképesség csökkenésével szemben, és úgy dönt, hogy az érintett államban marad. Az ingyenes kibocsátási egységek uniós rendszere azonban e két célkitűzés között kíván egyensúlyt teremteni. Ezért az ebbe az egyensúlyba való, szelektív szén‑dioxid‑kvóta‑adókkal történő beavatkozás ellentétes az uniós szinten harmonizált rendszerrel.
87.
Az alperes által említett két másik ügyben a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás ellentétes a kibocsátási egységek ingyenes kiosztási rendszerének valamely célkitűzésével. A ŠKO–Energo ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az ingyenes kibocsátási egységek értékére közvetlenül kivetett terhek ellentétesek a versenyképesség fenntartásának céljával, a PPC Power ügyben pedig a fel nem használt térítésmentes kibocsátási egységekre kivetett szlovák adót ítélte a dekarbonizációs erőfeszítések ösztönzésének céljával ellentétesnek.
88.
Következésképpen elegendő, hogy a nemzeti rendelkezések a térítésmentes kibocsátási egységek EU ETS szerinti kiosztási rendszerének akár csak az egyik céljával ellentétesek legyenek, hogy egy nemzeti intézkedés, például egy szelektív szén‑dioxid‑kvóta‑adó a 2003/87 irányelvvel ellentétesnek minősüljön.
89.
Végezetül, a fent bemutatott érvelés bármely nemzeti intézkedésre alkalmazandó, függetlenül annak céljától. Ezért az ilyen intézkedés akkor is ellentétesnek minősülne a 2003/87 irányelvvel létrehozott EU ETS‑sel, ha a szóban forgó adóteher célja – amint az az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés utolsó részéből kitűnik – nem a szén‑dioxid‑kibocsátás csökkentése, hanem a Covid19‑világjárvány és Oroszország Ukrajna elleni agressziós háborúja hatásainak kezelése, mivel ellentétes lenne a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásának célkitűzéseivel, és/vagy sértené az e célok elérése érdekében uniós szinten kialakított egyensúlyt.
IV. Végkövetkeztetések
90.
A fenti megfontolások fényében azt javaslom, hogy a Bíróság a Veszprémi Törvényszék (Magyarország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a következő választ adja:
A 2009. április 23‑i 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv céljait, illetve rendelkezéseit – különösen annak 1., 10a. és 11. cikkét –
úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes a nemzeti jogban előírt olyan adóteher, amely
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag olyan adótehernek veti alá, amely hatásában a térítésmentes kibocsátási egységek értékét, kompenzációs hatását elvonja; vagy
–
a térítésmentes kibocsátási egységek felhasználásával megvalósított kibocsátást utólag olyan adótehernek veti alá, amely hatásában eltántorítja az üzemeltetőket attól, hogy kibocsátásukat csökkentsék, környezetvédelmi hatékonyságukon javítsanak, vagy környezetkímélőbb technológiákba beruházzanak,
függetlenül attól, hogy a nemzeti jog szerint az ilyen adótehernek mi a célja.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.).
(
3
)	A 2003/87 irányelv 1. cikke. Lásd még: az irányelv (5) és (7) preambulumbekezdése.
(
4
)	Lásd: a Kormányrendelet 1. §‑a (1) bekezdése b) pontjának ba) és bb) alpontja.
(
5
)	A kibocsátási egységek harmonizált ingyenes kiosztására vonatkozó uniós szintű átmeneti szabályoknak a 2003/87 irányelv 10a. cikke értelmében történő meghatározásáról szóló, 2018. december 19‑i felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2019. L 59., 8. o.; helyesbítés: HL 2019. L 180., 31. o.; a továbbiakban: 2019/331 felhatalmazáson alapuló rendelet).
(
6
)	2013. október 17‑i ítélet (C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 és C‑640/11, a továbbiakban: Iberdrola és társai ítélet, EU:C:2013:660).
(
7
)	2015. február 26‑i ítélet (C‑43/14, a továbbiakban: ŠKO–Energo ítélet, EU:C:2015:120).
(
8
)	2018. április 12‑i ítélet (C‑302/17, a továbbiakban: PPC Power ítélet, EU:C:2018:245).
(
9
)	Az alperes a 2020. március 3‑iTesco‑Global Áruházak ítéletre (C‑323/18, EU:C:2020:140), a 2020. március 3‑iVodafone Magyarország ítéletre (C‑75/18, EU:C:2020:139) és az Iberdrola és társai ítéletre hivatkozott.
(
10
)	2020. július 16‑i ítélet (C‑686/18, EU:C:2020:567).
(
11
)	A 2003/87 irányelvnek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének továbbfejlesztése és kiterjesztése tekintetében történő módosításáról szóló, 2009. április 23–i 2009/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2009. L 140., 63. o.; a továbbiakban: 2009/29 irányelv), és legutóbb a 2003/87 irányelvnek a költséghatékony kibocsátáscsökkentés és az alacsony szén‑dioxid‑kibocsátású technológiákba történő beruházások növelése érdekében történő módosításáról és az (EU) 2015/1814 határozat módosításáról szóló, 2018. március 14‑i (EU) 2018/410 európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2018. L 76., 3. o.) történt módosítások. Megjegyzendő, hogy a 2003/87 irányelvet 2023‑ban ismét módosították. Ezek a módosítások azonban a jelen ügy körülményeinél későbbiek.
(
12
)	Lásd e tekintetben: 2016. június 22‑i DK Recycling und Roheisen kontra Bizottság ítélet (C‑540/14 P, a továbbiakban: DK Recycling ítélet, EU:C:2016:469, 49. pont).
(
13
)	A 2003/87 irányelv 12. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] tagállamok biztosítják, hogy minden létesítmény üzemeltetője minden évben legkésőbb április 30‑ig átad annyi egységet, amennyi az előző naptári évben az adott létesítményből származó és a 15. cikknek megfelelően ellenőrzött teljes kibocsátása, illetve, hogy ezeket az egységeket azt követően törlik”.
(
14
)	Az EU ETS különböző fázisainak alakulásával kapcsolatban, illetve a mögöttük meghúzódó okok lényegretörő, de világos ismertetéséhez lásd: Sato M. és társai, „Allocation, allocation, allocation! The political economy of the development of the European Union Emissions Trading System”, WIREs Climate Change, 13. kötet, 5. szám, 2022, 1–19. o.
(
15
)	Lásd: Iberdrola és társai ítélet, 39. pont, valamint ŠKO–Energo ítélet, 28. pont.
(
16
)	Lásd e tekintetben: a 2003/87 alapirányelvet a negyedik kereskedési időszak tekintetében módosító 2018/410 irányelv (10) preambulumbekezdése.
(
17
)	Amint azt M. Carević kifejti, „környezetvédelmi szempontból az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentésére irányuló intézkedés csak akkor lehet hatékony, ha ezzel egyidejűleg nem vezet kibocsátásáthelyezéshez, amelynek eredményeként a kibocsátás máshol fog növekedni”. Lásd: „Carbon leakage in the EU in the light of the Paris Climate Agreement”, Croatian Yearbook of European Law and Policy, 11. kötet, 2016, 47–71. o., 51. o.
(
18
)	Az első ilyen listát a CO2‑kibocsátásáthelyezés kockázatának jelentős mértékben kitett ágazatok és alágazatok listájának a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv szerinti meghatározásáról szóló, 2009. december 24‑i bizottsági határozat (az értesítés a C(2009) 10251. számú dokumentummal történt) (HL 2010. L 1., 10. o.) állapította meg. A kibocsátásáthelyezés kockázatának jelentős mértékben kitett ágazatok listáját eddig már többször módosították. A jelenlegi listát a 2003/87 irányelvnek a kibocsátásáthelyezés kockázatának kitett ágazatok és alágazatok 2021–2030‑as időszakra történő meghatározása tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2019. február 15‑i (EU) 2019/708 felhatalmazáson alapuló bizottsági határozat (HL 2019. L 120., 20. o.) tartalmazza.
(
19
)	Lásd e tekintetben: a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (2) bekezdése.
(
20
)	Az Európai Parlamenthez, az Európai Tanácshoz, a Tanácshoz, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottsághoz és a Régiók Bizottságához intézett, „Az európai zöld megállapodás” című bizottsági közlemény (COM(2019) 640 final).
(
21
)	A negyedik kereskedési időszakról lásd például: De Clara, S. és Mayr, K., „The EU ETS phase IV Reform: implications for system functioning and for the carbon price signal’, Oxford Energy Insights, 38. kötet, 2018, 1–18. o.
(
22
)	A harmadik időszakban a kibocsátások 98%‑át kitevő 156 ágazat volt ingyenes kiosztásra jogosult. Lásd: Sato, M. és társai, 14. lábjegyzet, i. m., 9. o.
(
23
)	Uo.
(
24
)	A CBAM‑ot az importáruk karbonintenzitását ellensúlyozó mechanizmus létrehozásáról szóló, 2023. május 10‑i (EU) 2023/956 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2023. L 130., 52. o.) vezette be. E mechanizmus keretében a dekarbonizációs intézkedések hatálya alá nem tartozó országokból behozott termékekre az Unió belső piacára való belépéskor fizetési kötelezettséget vetnek ki, ezáltal védve az uniós termelés versenyképességét, és ösztönözve a tisztább termelést a harmadik országokban. Az intézkedés bevezetésének átmeneti szakasza 2023‑ban kezdődött, és azt várhatóan 2026‑tól kell teljes egészében alkalmazni.
(
25
)	Lásd e tekintetben: a 2003/87 irányelvbe a 10a. cikket beillesztő 2009/29 irányelv (23) preambulumbekezdése: „A Közösségben fennálló verseny torzulásainak csökkentése érdekében a létesítmények részére átmenetileg ingyenesen kiosztott mennyiséget a Közösség egészére kiterjedő, összehangolt szabályok (»előzetes referenciaértékek«) szerint kell meghatározni. […]” (kiemelés tőlem).
(
26
)	Lásd: a jelen indítvány 18. lábjegyzete.
(
27
)	A kibocsátási egységek 2021 és 2025 közötti időszakot érintő ingyenes kiosztásának alapjául szolgáló, a 2003/87 irányelv 10a. cikkének (2) bekezdése szerinti felülvizsgált referenciaértékek meghatározásáról szóló, 2021. március 12‑i bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2021. L 87., 29. o.).
(
28
)	Az üvegházhatású gázok kibocsátási egységeinek a 2003/87 irányelv 11. cikkének (3) bekezdésével összhangban történő átmeneti ingyenes kiosztását szolgáló nemzeti végrehajtási intézkedésekről szóló, 2021. február 25‑i bizottsági határozat (HL 2021. L 68., 221. o).
(
29
)	52. pont.
(
30
)	Ezért a fent hivatkozott DK Recycling ítélet 55. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a Bizottság nem vehetett fel erre a listára valamely létesítményt a nemzeti szinten állítólagosan fennálló „nehézségek” fogalma alapján, mivel ezt a feltételt az uniós jogalkotó nem határozta meg a kibocsátásáthelyezési lista összeállításához szükséges feltételként.
(
31
)	DK Recycling ítélet, 53. pont.
(
32
)	Lásd e tekintetben: Nysten, J. V., „On the legality of national carbon pricing instruments alongside the new EU ETS 2”, npj Climate Action, 3. kötet, 91. szám, 2024, 1–10. o.
(
33
)	Lásd: a 2019/331 felhatalmazáson alapuló rendelet (15) és (16) preambulumbekezdése.