A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1979. december 13.(*)„Új szőlőültetvények telepítésének tilalma”A 44/79. sz. ügyben_a
Bírósághoz a Verwaltungsgericht (közigazgatási bíróság) Neustadt an der
Weinstraße által az EGK‑Szerződés 177. cikkének értelmében
benyújtott, az e bíróság előttLiselotte Hauer (lakóhelye: Bad Dürkheim)ésa Land Rheinland-Pfalz (Rajna-Pfalz tartomány)között
folyamatban lévő eljárásban az 1978. november 23‑i
2776/78 tanácsi rendelettel módosított, a bortermelési potenciálnak
a piaci igényekhez való igazítása érdekében hozott intézkedésekről
szóló, 1976. május 17‑i 1162/76 tanácsi rendelet
2. cikkének a Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (a borgazdálkodás terén hozott
intézkedésekről szóló német törvény) 1. cikkére tekintettel történő
értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
H. Kutscher elnök, A. O’Keeffe és A. Touffait
tanácselnökök, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans és O. Due bírák_főtanácsnok: F. Capotorti_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1        Az
1978. december 14‑i végzéssel, amely
1979. március 20‑án érkezett a Bírósághoz, a
Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße az EGK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából két, az 1978.
november 23-i 2776/78 tanácsi rendelettel (HL L 333., 1. o.) módosított,
a bortermelési potenciálnak a piaci igényekhez való igazítása érdekében
hozott intézkedésekről szóló, 1976. május 17-i 1162/76 tanácsi rendelet
(HL L 135., 32. o.) értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a
Bíróság elé.2        Az
iratokból kitűnik, hogy 1975. június 6-án az alapeljárás felperese
engedélyt kért a Land Rheinland-Pfalz illetékes közigazgatási
hatóságától, hogy Bad Dürkheim régióban a tulajdonában lévő
földterületen szőlőt telepíthessen. Az engedélyt eredetileg azért
tagadták meg tőle, mert a vonatkozó német jogszabályok, vagyis az 1977.
március 10-i, a borgazdálkodásról szóló törvény (Weinwirtschaftsgesetz)
szerint a kérdéses földterület nem minősült szőlőtermelésre alkalmasnak.
1976. január 22-én az érintett ellentmondással élt e határozattal
szemben. Mialatt ezen ellentmondás elbírálása folyamatban volt az
illetékes közigazgatási hatóság előtt, elfogadták az 1976. május 17-i
1162/76 rendeletet, amelynek 2. cikke 3 évre megtiltotta új
szőlőültetvények telepítését. Október 21-én a hatóság az ellenmondást
elutasította, két okból: egyrészt a földterület alkalmatlan volta miatt,
másrészt az említett, az új szőlőültetvény telepítését tiltó közösségi
rendeletre hivatkozva.3        Miután
az érintett keresetet indított a Verwaltungsgerichtnél, a közigazgatási
hatóság – az ugyanazon körzetben szüretelt szőlőről készített szakértői
vélemények elkészíttetését követően, és a felperesével szomszédos
földterületek tulajdonosaival kötött egyezségre is figyelemmel –
elismerte, hogy a felperes földterülete a nemzeti jogszabályok által
előírt minimumkövetelmények szerint szőlőtermesztésre alkalmasnak
tekinthető. Következésképp a hatóság kijelentette, hogy amint a
közösségi szabályozás által előírt, az új telepítésekre vonatkozó
tilalom ideje lejár, hajlandó megadni az engedélyt. A felek közötti
jogvita tehát már csak közösségi jogi kérdésekre vonatkozik.4        Az
alapeljárás felperesének álláspontja szerint a kért engedélyt azért
kellett volna megkapnia, mert az 1162/76 rendelet rendelkezései a
hatálybalépését jóval megelőzően benyújtott kérelem tekintetében nem
alkalmazhatók. Még akkor sem lehetne a rendelet rendelkezéseit
érvényesíteni a felperessel szemben, ha a rendeletet a hatálybalépését
megelőzően benyújtott kérelmek tekintetében is alkalmazni kellene, mivel
e rendelkezések sértenék a felperesnek a Németországi Szövetségi
Köztársaság Grundgesetz-ének 12. és 14. cikke által biztosított,
tulajdonhoz és a foglalkozás szabad gyakorlásához való jogát.5        E
jogvita eldöntésének érdekében a Verwaltungsgericht a következő két
kérdést terjesztette elő:1.      Az
1978. november 23-i 2776/78 tanácsi rendelettel módosított, 1976. május
17-i 1162/76 tanácsi rendeletet úgy kell-e értelmezni, hogy annak 2.
cikkének (1) bekezdését az e rendelet hatálybalépését megelőzően
benyújtott, új szőlőültetvények telepítésére irányuló engedély iránti
kérelmek tekintetében is alkalmazni kell?2.      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:Az
1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy
az új szőlőültetvények telepítése engedélyezésének abban foglalt
tilalma – a rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott
kivételektől eltekintve – általánosan, azaz, különösen a földterület
alkalmatlanságának a Weinwirtschaftsgesetz (a borgazdálkodás területén
hozott intézkedésekről szóló német jogszabály) 1. cikke (1) bekezdésének
második mondatában, és (2) bekezdésében szabályozott kérdésétől
függetlenül alkalmazandó? Az első kérdésről (az 1162/76 rendelet időbeli hatálya)6        Az
alapeljárás felperese hangsúlyozza e tekintetben, hogy az illetékes
közigazgatási hatósághoz 1975. június 6-án benyújtott kérelmének rendes
körülmények között még a közösségi rendelet hatálybalépése előtt számára
kedvező döntést kellett volna eredményeznie, ha a közigazgatási eljárás
szabályosan zajlik le, és ha a közigazgatási hatóság késedelem nélkül
elismeri, hogy földterülete a nemzeti törvény követelményei alapján
szőlőtermesztésre alkalmas. E körülményt figyelembe kellene venni a
közösségi rendelet időbeli hatályának megítélésekor, annál is inkább,
mivel a szóban forgó szőlőültetvény hozamának semmilyen érzékelhető
hatása nem lenne a piaci viszonyokra, tekintettel arra az időtartamra,
ami egy szőlőültetvény telepítése és termővé válása között telik el.7        Az
alapeljárás felperese által felhozott érvek nem fogadhatóak el. Az
1162/76 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése ugyanis
kifejezetten előírja, hogy a tagállamok e „rendelet hatálybalépésének
napjától kezdve” nem adnak ki több engedélyt új ültetvény telepítésére.
Az engedély kiadásának cselekményére történő utalással e rendelkezés
kizárja a kérelem benyújtása időpontjának figyelembevételét. E
rendelkezés a rendelet azonnali hatálya biztosításának szándékát jelzi,
olyannyira, hogy a rendelet 4. cikke alapján a rendelet hatálybalépését
megelőzően megszerzett telepítési és újratelepítési jogok gyakorlását is
fel kell függeszteni a tilalom idejére.8        Ahogyan
ez utóbbi rendelkezéssel kapcsolatban a hatodik preambulumbekezdés
kimondja, az új ültetvények telepítésének tilalmát az a „vitathatatlan
közérdek” indokolja, amely szerint meg kell akadályozni a Közösségen
belül a bortúltermelés növekedését, helyre kell állítani a piaci
egyensúlyt, és meg kell előzni a strukturális többletek kialakulását. Az
1162/76 rendelet célja tehát az, hogy azonnali hatállyal megakadályozza
a meglévő szőlőültetvények növelését. Ezért a rendelet hatálybalépése
előtt benyújtott kérelem javára nem tehető kivétel.9        Az
első kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az 1978. november 23-i
2776/78 tanácsi rendelettel módosított, 1976. május 17-i 1162/76 tanácsi
rendeletet úgy kell értelmezni, hogy 2. cikkének (1) bekezdését a
rendelet hatálybalépése előtt benyújtott, új szőlőültetvények
telepítésére irányuló engedély iránti kérelmek tekintetében is
alkalmazni kell. A második kérdésről (az 1162/76 rendelet tárgyi hatálya)10      Második
kérdésével a Verwaltungsgericht arra kéri a Bíróságot, határozzon abban
a kérdésben, hogy az 1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében
megállapított, új ültetvény telepítése engedélyezésének tilalma
általánosan alkalmazandó-e, vagyis magában foglalja-e a nemzeti
jogszabályban megadott szempontok alapján szőlőtermesztésre alkalmasnak
minősülő földterületeket is.11      E
tekintetben a rendelet szövege egyértelmű, hiszen a 2. cikk „minden új
szőlőültetvény telepítését” tiltja, nem téve különbséget az érintett
talajok minősége között. Az 1162/76 rendelet szövegéből és céljaiból
egyaránt következik, hogy a tilalom minden új telepítésre vonatkozik, a
talaj jellegétől és nemzeti jogszabály szerinti besorolásától
függetlenül. A rendelet célja – ahogyan különösen a második
preambulumbekezdéséből következik – az, hogy véget vessen az európai
bortúltermelésnek, valamint rövid és hosszú távon egyaránt helyreállítsa
a piaci egyensúlyt. Csak a rendelet 2. cikkének (2) bekezdése enged
néhány kivételt az ugyanazon cikk (1) bekezdésében kimondott általános
tilalom alól, de nem vitás, hogy jelen esetben e kivételek egyike sem
alkalmazható.12      A
második kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az 1162/76 rendelet 2.
cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az új telepítési
engedélyek kiadásának abban megállapított tilalma – a rendelet 2.
cikkének (2) bekezdésében meghatározott kivételektől eltekintve –
általánosan alkalmazandó, vagyis függetlenül attól, hogy egy földterület
a nemzeti törvény rendelkezései szerint szőlőtermesztésre alkalmas-e
vagy sem. Az alapvető jogok közösségi jogrendben való biztosításának kérdéséről13      A
Verwaltungsgericht előzetes döntéshozatalra utaló végzésében előadja,
hogy amennyiben az 1162/76 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az
általános hatályú, a szőlőtermesztésre alkalmas földterületekre is
vonatkozó tilalmat rendel el, ezt a rendelkezést a Németországi
Szövetségi Köztársaságban esetlegesen alkalmazhatatlannak kell
tekinteni, mivel kétséges annak összeegyeztethetősége a Grundgesetz
tulajdonhoz való jogra, illetve a foglalkozás szabad gyakorlására
vonatkozó 12. és 14. cikke által biztosított alapvető jogokkal.14      Amint
azt a Bíróság az Internationale Handelsgesellschaft-ügyben 1970.
december 17-én hozott ítéletében (EBHT 1970., 1125. o.) kifejtette, az
alapvető jogok közösségi intézmények valamely jogi aktusa általi
esetleges megsértésének kérdését csak a közösségi jog keretében lehet
megítélni. Adott tagállam jogszabályain vagy alkotmányos rendjén alapuló
különleges értékelési szempontok bevezetése csorbítaná a közösségi jog
anyagi egységét és hatékonyságát, ezáltal elkerülhetetlenül megbontaná a
közös piac egységét, és veszélyeztetné a Közösség kohézióját.15      A
Bíróság az említett ítéletben, és később a Nold-ügyben 1974. május
14-én hozott ítéletben (EBHT 1974., 491. o.) is hangsúlyozta, hogy az
alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek
tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. E jogok védelmének
biztosítása során a Bíróságnak a tagállamok közös alkotmányos
hagyományaiból kell merítenie, és ezáltal a Közösségben nem engedhetőek
meg az ezen államok alkotmányai által elismert alapvető jogokkal össze
nem egyeztethető intézkedések. Az emberi jogok védelmére vonatkozó
nemzetközi szerződések, amelyek kidolgozásában a tagállamok
együttműködtek, illetve amelyekhez csatlakoztak, szintén tartalmazhatnak
olyan iránymutatásokat, amelyeket a közösségi jog keretében figyelembe
kell venni. Ezt a tételt később az Európai Parlament, a Tanács és a
Bizottság 1977. április 5-i együttes nyilatkozatával elismerte, amely a
Bíróság ítélkezési gyakorlatára történő hivatkozást követően egyrészről a
tagállamok alkotmányai által biztosított jogokat, másrészről az emberi
jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4-i
európai egyezményt említi (HL 1977. C 103., 1. o.).16      Ilyen
körülmények között a Verwaltungsgericht által az 1162/76 rendelet
rendelkezéseinek az alapvető jogok védelmére vonatkozó szabályokkal való
összeegyeztethetőségére vonatkozóan megfogalmazott kétségeket úgy kell
érteni, hogy azok a rendelet érvényességét a közösségi jog szempontjából
kérdőjelezik meg. E szempontból különbséget kell tenni egyrészről a
tulajdonhoz való jog esetleges megsértése, másrészről a foglalkozás
szabad gyakorlásának esetleges korlátozása között. A tulajdonhoz való jog kérdéséről17      A
tulajdonhoz való jog a közösségi jogrendszerben a tagállamok
alkotmányaiban szereplő közös felfogásnak megfelelően biztosított,
melyet az emberi jogok védelméről szóló európai egyezmény első
jegyzőkönyve is tükröz.18      A jegyzőkönyv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:„Minden
természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben
tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától megfosztani, kivéve, ha ez
közérdekből és a törvényben meghatározott feltételek, valamint a
nemzetközi jog általános elvei szerint történik.Az
előző bekezdésben foglaltak nem korlátozzák az államok jogát olyan
törvények alkalmazásában, melyeket szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a
javaknak a köz érdekében történő használatát szabályozhassák, illetőleg
az adók, más közterhek vagy bírságok megfizetését biztosítsák.”19      A
rendelkezés annak kinyilvánítását követően, hogy minden természetes
vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához, a
tulajdonos jogainak kétféle lehetséges sérelmét említi, aszerint, hogy e
sérelem a tulajdonosnak a jogától való megfosztására, vagy e jog
gyakorlásának korlátozására vonatkozik-e. A jelen esetben nem vitatható,
hogy az új szőlőültetvények telepítésének tilalma nem tekinthető a
tulajdontól való megfosztással járó intézkedésnek, mivel a tulajdonos
továbbra is szabadon rendelkezhet tulajdonával, és bármely más, nem
tiltott módon szabadon használhatja azt. Ugyanakkor nem kétséges, hogy e
tilalom korlátozza a tulajdon használatát. A jegyzőkönyv 1. cikkének
második bekezdése e tekintetben fontos utalást tartalmaz, amennyiben
elismeri az államok olyan törvények alkalmazásához való jogát, „melyeket
szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a javaknak a köz érdekében történő
használatát szabályozhassák”. A jegyzőkönyv lényegében tehát elfogadja a
tulajdon használata korlátozásának jogosságát, ezt azonban az államok
által a „köz érdekében” „szükségesnek” ítélt mértékre korlátozza.
Mindazonáltal e rendelkezés nem ad kellően pontos választ a
Verwaltungsgericht által felvetett kérdésre.20      A
kérdés megválaszolása érdekében ezért figyelembe kell venni a kilenc
tagállam alkotmányos szabályaiból és gyakorlatából eredő
iránymutatásokat. E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy e
szabályok és gyakorlat lehetővé teszik a jogalkotó számára a
magántulajdon köz érdekében történő használatának szabályozását. E
célból egyes alkotmányok a tulajdonnal járó kötelezettségekre (a német
alaptörvény 14. cikke (2) bekezdésének első mondata), annak társadalmi
szerepére (az olasz alkotmány 42. cikkének (2) bekezdése), használatának
a közjó követelményeinek való alárendelésére (a német alaptörvény 14.
cikke (2) bekezdésének második mondata és az ír alkotmány 43. cikke (2)
bekezdésének második mondata) vagy a társadalmi igazságosságra (az ír
alkotmány 43. cikke (2) bekezdésének első mondata) hivatkoznak. Minden
tagállamban számos jogalkotási aktus nyilvánította ki kifejezetten a
tulajdonjog e társadalmi szerepét. Így minden tagállamban találunk a
mezőgazdaságra, az erdőgazdálkodásra, a vízgazdálkodásra, a természeti
környezet védelmére, a környezetrendezésre és a városrendezésre
vonatkozó jogszabályokat, amelyek – néha jelentős mértékben –
korlátozzák az ingatlantulajdon használatát.21      A
Közösség minden bortermelő országában léteznek a szőlőtelepítésre, a
szőlőfajták kiválasztására és a termesztéstechnológiára vonatkozó,
különböző szigorúságú, kényszerítő jellegű jogszabályok. Az érintett
országok egyikében sem tekintik e rendelkezéseket a tulajdonhoz való jog
tiszteletben tartásával összeegyeztethetetlennek.22      Így
különböző területeken a tagállamok közös alkotmányos felfogását és az
állandó jogalkotási gyakorlatot figyelembe véve, megállapítható, hogy az
új szőlőültetvények telepítését korlátozó 1162/76 rendelet lényegét
tekintve nem támadható. Az összes tagállam alkotmányos rendjében –
azonos vagy hasonló formában – ismert és jogszerűnek elfogadott
korlátozásról van szó.23      Ez
a megállapítás ugyanakkor nem ad kimerítő választ a Verwaltungsgericht
által felvetett problémára. Még ha lényegében nem is vitatható, hogy a
Közösség a piac közös szervezése keretében és a strukturális politika
céljából korlátozhatja a tulajdonjog gyakorlását, meg kell vizsgálni azt
is, hogy a megtámadott szabályozás által bevezetett korlátozások
ténylegesen megfelelnek-e a Közösség által kitűzött közérdekű céloknak,
és a kitűzött célhoz viszonyítva nem jelentenek-e olyan aránytalan és
megengedhetetlen beavatkozást a tulajdonos jogaiba, mely a tulajdonhoz
való jog lényegét sérti. Az alapeljárás felperese tulajdonképpen ezt
sérelmezi, és úgy véli, a jogalkotó a szőlészeti-borászati tulajdon
használatát csak minőségpolitikai okokból korlátozhatja, így az ő joga
vitathatatlan, amint a telkét szőlőtermesztésre alkalmasnak ismerik el.
Meg kell tehát vizsgálni, mi a vitatott rendelet célja, valamint, hogy a
rendelet által meghatározott intézkedések és a jelen esetben a Közösség
által követett cél között ésszerű kapcsolat áll-e fenn.24      Az
1162/76 rendelet rendelkezéseit a borpiac közös szervezésének
összefüggésében kell megvizsgálni, amely szorosan kapcsolódik a Közösség
e területen követett strukturális politikai céljaihoz. E célokat a
vitatott rendelet alapjául szolgáló, a borpiac közös szervezésére
vonatkozó kiegészítő rendelkezések megállapításáról szóló, 1970. április
28-i 816/70 rendelet (HL L 99., 1. o.), valamint a piac közös
szervezésére vonatkozó összes rendelkezést egységes szerkezetbe foglaló,
a borpiac közös szervezéséről szóló, 1979. február 5-i 337/79 rendelet
(HL L 54., 1. o.) határozza meg. Jelenleg e rendeletnek a termelésre és a
telepítések ellenőrzésére vonatkozó szabályokról szóló III. címe
alkotja e terület jogi keretét. Az e területen követett közösségi
politika elismerését lehetővé tévő további jogi aktus az asztali bor
piacon az egyensúly helyreállítására irányuló új iránymutatásokról
szóló, 1975. április 21-i tanácsi állásfoglalás (HL C 90., 1. o.).25      E
jogi aktusok összességéből következik, hogy a Közösség által bevezetett
és részben végrehajtott politikát a borágazat strukturális fejlődésével
együtt járó közös piacszervezés képezi. Az EGK-Szerződés 39. cikke
iránymutatásainak keretében e tevékenység kettős célja egyrészt tartós
egyensúly létrehozása a borpiacon a termelők számára jövedelmező és a
fogyasztók számára méltányos árszinten, másrészt a forgalomba hozott
borok minőségének javítása. E kettős célkitűzés – a mennyiségi egyensúly
és a minőségi fejlődés – elérése érdekében a borra vonatkozó közösségi
szabályozás a bor termelésének szakaszában csakúgy, mint piaci
értékesítés szakaszában alkalmazandó intézkedések széles skáláját
határozza meg.26      E
tekintetben különösen a 816/70 rendelet 17. cikkének a 337/79 rendelet
31. cikkében kidolgozottabb formában átvett. rendelkezéseire kell
felhívni a figyelmet, amelyek értelmében a tagállamoknak egy kötelező
közösségi program keretében összehangolt előzetes telepítési és
termelési terveket kell kialakítaniuk. E terv végrehajtása érdekében a
szőlőültetvények telepítésére, újratelepítésére, kivágására és a
szőlőtermő területek termelésből való végleges kivonására vonatkozó
rendelkezések hozhatók.27      Ezzel
összefüggésben fogadták el az 1162/76 rendeletet. Kitűnik a rendelet
preambulumából és azon gazdasági körülményekből, amelyek között
született, és amelyeket az 1974-es szürettől kezdve az állandó
túltermelés jellemzett, hogy e rendelet kettős feladatot lát el:
egyrészt lehetővé kell tennie a többletek folyamatos növekedésének
azonnali megfékezését; másrészt biztosítania kell a Közösség intézményei
számára a szükséges időt arra, hogy – a Közösség különböző borvidékei
sajátosságainak és szükségleteinek tiszteletben tartása mellett – a
termőterületek és a szőlőfajták kiválasztásával, valamint a termelési
módszerek szabályozásával a minőségi termelés elősegítésére irányuló
strukturális politikát alakítsanak ki.28      A
Tanács e kettős törekvésnek való megfelelés érdekében vezette be az
1162/76 rendelettel az új szőlőültetvények telepítésének általános
tilalmát, – néhány pontosan meghatározott kivételtől eltekintve – a
talajminőség szerinti különbségtétel nélkül. A tilalom általános volta
tekintetében meg kell jegyezni, hogy a Tanács által hozott intézkedés
ideiglenes jellegű. Célja, hogy azonnal véget vessen a többlettermelés
jellemezte konjunkturális helyzetnek, ugyanakkor végleges strukturális
intézkedéseket készítsen elő.29      Így
értelmezve a vitatott intézkedés nem jelenti a tulajdonjog
gyakorlásának jogtalan korlátozását. Ugyanis az új szőlőültetvények
telepítésének tartós túltermelési helyzetben gazdasági szempontból nem
lenne más hatása, mint a többlet mennyiségének növelése. Továbbá ilyen
növekedés ebben az időszakban azzal a veszéllyel járna, hogy
megnehezítené a strukturális politika közösségi szintű végrehajtását, ha
az a szőlőtermesztésre alkalmasnak elismert talajok kiválasztása
tekintetében a jelenlegi nemzeti jogszabályoknál szigorúbb feltételek
alkalmazásán alapulna.30      Mindezekből
az következik, hogy a tulajdon használatának az 1162/76 rendelettel az
új szőlőültetvények telepítésére vonatkozó, meghatározott időre
elrendelt tilalma általi korlátozását igazolják a Közösség által
követett közérdekű célok, és az nem sérti a tulajdonhoz való jog
lényegét, ahogyan az a közösségi jogrendben elismert és biztosított. A foglalkozás szabad gyakorlásának kérdéséről31      Az
alapeljárás felperese úgy véli továbbá, hogy az új szőlőültetvények
telepítésének az 1162/76 rendelettel elrendelt tilalma alapvető jogait
sérti, mivel e tilalom hatása az, hogy korlátozza az általa borászként
végzett foglalkozás szabad gyakorlását.32      Ahogy
a Bíróság a fent említett Nold-ügyben 1974. május 14-én hozott
ítéletében már kifejtette, noha több tagállam alkotmányos rendjében is
biztosított a foglalkozás szabad gyakorlása, az így biztosított jog
azonban messze nem korlátlan jogosultság, és azt szintén a védelmezett
tevékenységek társadalmi szerepére tekintettel kell figyelembe venni.
Jelen esetben a vitatott közösségi intézkedés semmilyen módon nem
befolyásolja a borász szakmába történő bejutást, sem e foglalkozás
szabad gyakorlását a jelenleg a bortermelésnek szentelt területeken.
Amennyiben az új szőlőültetvények telepítésének tilalma befolyásolja a
borász foglalkozás szabad gyakorlását, ez a korlátozás csak a
tulajdonjog gyakorlása korlátozásának következménye, a két korlátozás
tehát egybeesik. A borász foglalkozás szabad gyakorlásának korlátozását
tehát, feltéve, hogy létezik, ugyanazon okok indokolják, mint amelyek a
tulajdon használatának korlátozását.33      A
fentiek alapján az 1162/76 rendeletnek a Verwaltungsgericht által
megfogalmazott kételyek fényében történő vizsgálata semmilyen olyan
elemet nem tárt fel, amely a Közösségben az alapvető jogok védelméből
eredő követelményekkel ellentétes volta miatt befolyásolja e rendelet
érvényességét. A költségekrőlA
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Németországi Szövetségi Köztársaság
Kormánya, valamint a Tanács és az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.Mivel
ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a
Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße előtt folyamatban lévő
eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße
1978. december 14‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre
válaszolva a következőképpen határozott:1)      Az
1978. november 23‑i 2776/78 tanácsi rendelettel
másodszor módosított, a bortermelési potenciálnak a piaci igényekhez
való igazítása érdekében hozott intézkedésekről szóló,
1976. május 17‑i 1162/76 tanácsi rendeletet úgy kell
értelmezni, hogy 2. cikkének (1) bekezdését a rendelet
hatálybalépése előtt benyújtott, új szőlőültetvények telepítésére
irányuló engedély iránti kérelmek tekintetében is alkalmazni kell.2)      Az
1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az új szőlőültetvények telepítésére vonatkozó
engedélyek megadásának abban megállapított tilalma – a rendelet
2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott kivételektől
eltekintve – általánosan alkalmazandó, vagyis függetlenül attól, hogy
egy földterület a nemzeti törvény rendelkezései szerint
szőlőtermesztésre alkalmas-e vagy sem.KutscherO´Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDueKihirdetve Luxembourgban, az 1979. december 13‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       H. Kutscherhivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: német.