Ideiglenes változat
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. május 21.(1)
C‑242/25. sz. ügy
S,
T,
AS SEB banka;
a Latvijas Republikas Saeima
részvételével
(a Latvijas Republikas Satversmes tiesa [alkotmánybíróság, Lettország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Gazdaság‑ és monetáris politika – Monetáris politika – Az Európai Központi Bank hatáskörébe tartozó területek – Nemzeti jogszabálytervezet – Az Európai Központi Bankkal folytatott konzultáció – Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése – 98/415 határozat – 4. cikk – A nemzeti hatóságok általi megfelelés ”
I.      Bevezetés
1.        A Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelme az Európai Központi Bank (EKB) azon jogának értelmezésére vonatkozik, hogy az EKB hatáskörébe tartozó nemzeti jogszabályok elfogadásának folyamatában az EKB‑val konzultáljanak, és ezzel a Bíróságnak lehetőséget nyújt arra, hogy továbbfejlessze az uniós jog által előírt eljárási szabály megsértésével elfogadott nemzeti jogszabály alkalmazhatóságára (alkalmazásának mellőzésére) vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.
II.    Jogi háttér
A.      98/415/EK határozat
2.        A jelen ügyre vonatkozó rendelkezések a nemzeti hatóságoknak az Európai Központi Bankkal a jogszabálytervezetekről folytatott konzultációjáról szóló, 1998. június 29‑i 98/415/EK tanácsi határozat(2) 2., 3. és 4. cikkében találhatók.
B.      A lett jog
1.      A lett alkotmány
3.        Az 1992. február 15‑i Latvijas Republikas Satversme(3) (a Lett Köztársaság alkotmánya; a továbbiakban: alkotmány) 64. cikke előírja, hogy a törvényhozás joga a Saeimát (lett
parlament) és a népet illeti meg az alkotmányban előírt eljárásokkal összhangban és az alkotmányban meghatározott mértékben.
4.        Az alkotmány 70. cikke értelmében az államelnök a következő fordulattal hirdeti ki a törvényeket: „a Saeima (azaz a nép) elfogadta, és az államelnök kihirdette a következő törvényt (a törvény szövege)”.
5.        Az alkotmány 71. cikke szerint az államelnök a törvény második vizsgálatát kérheti: a törvény parlamenti elfogadását követő 10 napon belül az elnök írásbeli és indokolással ellátott kérelemmel a parlament elnökéhez fordulhat, és kérheti a törvény újbóli megvizsgálását. Ha a parlament nem módosítja a törvényt, az elnök másodszor nem emelhet kifogást.
2.      A parlament eljárási szabályzata
6.        Az 1994. július 28‑i Saeimas kārtības rullis(4) (a parlament eljárási szabályzata) 114. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a törvénytervezetet akkor tekintik elfogadottnak, és így az akkor emelkedik törvényerőre, ha azt három olvasatban tárgyalták, és a lett parlamentnek a szavazáson jelen lévő képviselőinek abszolút többsége megszavazta.
3.      A fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény
7.        Az 1999. március 18‑i Patērētāju tiesību aizsardzības likums(5) (a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény) 84. cikkének az alapeljárás tényállására alkalmazandó változata támogatási mechanizmust hoz létre azon fogyasztók számára, akik változó kamatozású jelzáloghiteleket vettek fel. Ez a mechanizmus lényegében abból állt, hogy a fogyasztóknak kifizették a befizetett kamat egy részét, amelyet a hitelintézetekre és bizonyos más intézményekre kivetett illetékből finanszíroztak.
III. A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8.        Tekintettel arra, hogy az EURIBOR‑kamatláb és az infláció emelkedése miatt a hitelrészletek és a fogyasztói árak emelkedése jelentős terhet ró a háztartásokra, 2023. október 6‑án benyújtották a parlamentnek a „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” (a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény módosítása) című törvénytervezetet (a továbbiakban: törvénytervezet). E tervezet a fent említett törvényt a 84. cikkel kívánta kiegészíteni azáltal, hogy
belefoglalta a jelzáloghitelt felvevők számára szóló támogatási mechanizmust. A parlament a Budžeta un finanšu (nodokļu) komisiját (költségvetési és pénzügyi [adóügyi] bizottság; a továbbiakban: költségvetési bizottság) nevezte ki felelős bizottságnak.
9.        A törvénytervezetet a parlament három olvasatban tárgyalta, és a költségvetési bizottság 13 ülésen vitatta meg, amelyeken a közigazgatási hatóságok és az ágazatot képviselő intézmények képviselői vettek részt. A törvénytervezet különböző olvasatokban elfogadott változatai eltértek egymástól.
10.      2023. november 30‑án a költségvetési bizottság megvizsgálta a törvénytervezetet a végső (harmadik) olvasat előtt, és az EKB‑hoz fordult a törvénytervezet harmadik olvasat előtt javasolt változatával, az utóbbi intézmény véleményét kérve.
11.      2023. december 6‑án az EKB véleményének megvárása nélkül a parlament a harmadik olvasatban elfogadta a „Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā” című törvényt (a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény módosításáról szóló törvény; a továbbiakban: vitatott törvény), és azt megküldte az államelnöknek kihirdetés céljából.
12.      2023. december 11‑én az EKB véleményt fogadott el és tett közzé a hitelintézetekre kivetett, a jelzáloghitelt felvevők védelmét szolgáló ideiglenes illetékre vonatkozóan (CON/2023/42). E véleményben az EKB óvatosan kritizálta a Lett Köztársaság jelzáloghitelt felvevők védelmére szolgáló illetékét: figyelmeztetett arra, hogy a vitatott törvény gyengítheti a monetáris politika transzmisszióját, csökkentheti a bankok jövedelmezőségét és tőkéjét, torzíthatja a versenyt, valamint pénzügyi stabilitási kockázatokat teremthet, és a törvény elfogadása előtt egy átfogóbb hatásvizsgálat elvégzését javasolta.
13.      2023. december 20‑án a parlament költségvetési bizottságának ülésén megvitatták az EKB véleményét, amely ülésen a közigazgatási hatóságok és az ágazatot képviselő intézmények képviselői is részt vettek. Ugyanezen a napon az államelnök kihirdette a törvényt, és az 2024. január 1‑jén lépett hatályba. Így a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvényt kiegészítették a 84. cikkel.
14.      Az említett cikk értelmében a hitelintézetek és bizonyos más, fogyasztói hitelezéssel foglalkozó intézmények (a továbbiakban: illetékfizetésre kötelezettek) kötelesek voltak a jelzáloghitelt felvevők védelmét szolgáló illetéknek (a továbbiakban: illeték) nevezett terhet megfizetni. E cikk továbbá az e cikkben foglalt feltételeket teljesítő, jelzáloghitelt felvevő személyeknek fizetendő kompenzációról rendelkezett, amely az általuk fizetett kamat egy részét fedezte. Az illetékfizetésre kötelezettek kötelesek voltak kiszámítani az egyes jogosult jelzáloghitelt felvevőknek járó kompenzációt, és ezt az információt a Valsts ieņēmumu dienests (állami adóhatóság; a továbbiakban: VID) részére továbbítani. A VID az illetékből származó bevételből negyedévente jóváírta a kompenzációt az érintett hitelfelvevők számláján.
15.      A vitatott törvényben meghatározott rendszer 2024. december 31‑ig volt érvényben.
16.      A SEB banka, egy Lettországban bejegyzett hitelintézet, valamint két magánszemély (S és T) eljárást indított a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság, azzal érvelve, hogy a szóban forgó vitatott törvény alkotmányellenes, különösen azért, mert sérti a gondos jogalkotás elvét. Állításuk szerint a lett parlament nem teljesítette az EKB‑val való konzultációra vonatkozó kötelezettségét a vitatott törvény elfogadása előtt.
17.      A kérdést előterjesztő bíróság először is azt igyekszik megállapítani, hogy teljesül‑e a tagállami hatóság részére az uniós jog által előírt azon kötelezettség, hogy megfelelő időpontban konzultáljon az EKB‑val, ha a tagállami parlament az EKB véleményének beszerzése előtt fogadja el a törvényt, de létezik egy olyan eljárás, amely lehetővé teszi, hogy a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt újra megvizsgálja azt. A kérdést előterjesztő bíróság másodszor azon kérdés megválaszolását kéri, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében előírtak és a 98/415 határozat 4. cikke szerinti azon kötelezettség teljesítésének esetleges elmulasztása, hogy az EKB‑val megfelelő időpontban konzultálni kell, az uniós jog olyan megsértésének minősül‑e, amely a tagállam által elfogadott nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazhatatlanságához vezet. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy következesen úgy ítélte meg, hogy csak lényeges eljárási hibák tehetik jogellenessé a nemzeti jogszabályi rendelkezést. Megjegyzi, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata a tagállami jogszabályok alkalmazhatósága tekintetében még nem tisztázta azon kötelezettség teljesítése elmulasztásának következményeit, hogy az EKB‑val megfelelő időben konzultálni kell. Amennyiben a Bíróság úgy döntene, hogy azon kötelezettség teljesítésének elmulasztása, hogy az EKB‑val megfelelő időben konzultálni kell, lényeges eljárási hibát képez, a kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésként azt teszi fel, hogy a jogbiztonság és az uniós jog elsőbbségének elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) határozatában dönthet úgy, hogy a vitatott rendelkezések joghatásait érvényességi idejük alatt fenn kell tartani.
18.      A fentiek alapján a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (a Lett Köztársaság alkotmánybírósága) a Bírósághoz 2025. március 31‑én érkezett, ugyanezen a napon kelt végzésével a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ] 127. [cikk] (4) bekezdését és a [98/415] határozat 4. cikkét, hogy teljesül a tagállami hatóság részére e rendelkezésekben előírt azon kötelezettség, hogy megfelelő időpontban konzultáljon az [EKB‑val], ha a tagállami parlament az [EKB] véleményének beszerzése előtt fogadja el a törvényt, de létezik egy olyan eljárás, amelynek keretében e törvényt a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt másodszor is megvizsgálhatja?
2)      Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén, az [EUMSZ] 127. [cikk] (4) bekezdésének és a [98/415] határozat 4. cikkének megsértése olyan lényeges eljárási hibának minősül‑e, amely az uniós jog megsértésével elfogadott nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazhatatlanságához vezet?
3)      A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét és a jogbiztonság elvét, hogy a [Latvijas Republikas] Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) határozatában dönthet úgy, hogy a vitatott rendelkezések joghatásait érvényességi idejük alatt fenn kell tartani?”
19.      Írásbeli észrevételeket a SEB banka, a lett és a portugál kormány, az EKB és az Európai Bizottság nyújtott be. Valamennyi fent említett fél részt vett a 2016. január 27‑i tárgyaláson.
IV.    Értékelés
A.      Előzetes észrevételek
20.      Bevezető megjegyzésként röviden szeretném bemutatni a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás hátterét, és kifejteni a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárásban felmerült kérdések felmerülésének okát.
21.      A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény 84. cikkében a jelzáloghitelt felvevők számára előírt támogatási mechanizmusnak az alkotmány 1. cikkével, a törvény előtti egyenlőségnek az alkotmány 91. cikke első mondatában foglalt elvével és az alkotmány 105. cikkének első–harmadik mondatában biztosított, tulajdonhoz való joggal való összeegyeztethetőségét értékelje.
22.      E tekintetben a SEB banka, valamint S és T azt állítja, hogy a fogyasztók jogainak védelméről szóló lett törvény 84. cikke a tulajdonhoz való jog korlátozásának és olyan eltérő bánásmódnak minősül, amelyet a törvény nem ír elő.(6) Azt állítják, hogy a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény e cikkét nem megfelelően fogadták el, mivel véleményük szerint a lett parlament a jogalkotási folyamat során állítólag nem konzultált megfelelő időpontban az EKB‑val a törvény által előírt rendszerről. A SEB banka, valamint S és T az elsődleges és másodlagos uniós jog következő vonatkozó rendelkezéseinek megsértését kifogásolja: az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése és az EUMSZ 282. cikk (5) bekezdése, a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló (4.) jegyzőkönyv (a továbbiakban: KBER és EKB alapokmány) 4. cikke, valamint a 98/415 határozat 2. cikkének (1) bekezdése és 4. cikke.
23.      Mivel a tulajdonhoz való jog korlátozásának és az eltérő bánásmódnak a jogalapja állítólag nem volt megfelelően elfogadva, a kérdést előterjesztő bíróság az Európai Unió Bíróságához fordult. Mindhárom kérdés a nemzeti jogalkotási folyamatra és az EKB‑val való konzultációs kötelezettségre vonatkozik. Nem érintik azonban azt a lényegi kérdést, hogy megsértették‑e a tulajdonjogot.
24.      Az azon törvényt elfogadó intézmény, amelynek alkotmányosságát vitatják, a lett parlament. Ez az intézmény természetesen fontos szerepet játszik a jelen ügyben szóban forgó különös eljárásban, amely a nemzeti alkotmánnyal való összhang vizsgálatát jelenti.
25.      Alkotmányossági felülvizsgálatot végző nemzeti alkotmánybíróságként a kérdést előterjesztő bíróság nem csupán azt kívánja megállapítani, hogy a lett parlament megsértette‑e az uniós jog rendelkezéseit (első kérdés), hanem azt is, hogy amennyiben igen, milyen jogi következményekkel jár egy ilyen jogsértés (második kérdés). Alkotmánybíróságként a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörrel rendelkezik a nemzeti jog valamely rendelkezésének alkotmányellenessé nyilvánítására, bár e hatáskör gyakorlása attól függ, hogy – ha egyáltalán – milyen következmények származhatnak az uniós jogból. A kérdést előterjesztő bíróság csak abban az esetben nyilváníthatná e törvényt alkotmányellenesnek, ha az uniós jogból eredő kötelezettség azt jelentené, hogy a (rendes) nemzeti bíróságoknak mellőzniük kell a vitatott törvény alkalmazását. Ezért a második kérdésben az előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy (bármely) nemzeti bíróságnak mellőznie kell‑e az uniós eljárási jog rendelkezéseinek megsértésével elfogadott nemzeti jogszabály rendelkezéseinek alkalmazását.
B.      Az első kérdés
26.      Az első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az EKB „hatáskörébe” tartozó területet érintő helyzetben az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozat 4. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy teljesül az e rendelkezésekben előírt azon kötelezettség, hogy az EKB‑val konzultálni kell a jogszabálytervezetről, ha a tagállami parlament az EKB véleményének beszerzése előtt fogadja el a törvényt, amennyiben létezik egy olyan nemzeti eljárás, amelynek keretében e törvényt a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt másodszor is megvizsgálhatja.
27.      Annak érdekében, hogy e kérdésre válaszjavaslatot terjesszek a Bíróság elé, először is szeretném ismertetni a nemzeti jogalkotási eljárásokban az EKB‑val való konzultációra vonatkozó eljárást, mielőtt azt elemezném, hogy a jelen ügyben betartották‑e ezt az eljárást.
1.      Az EKB‑val való konzultációra vonatkozó, többek között az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében foglalt kötelezettség
28.      Az EKB az Európai Unió hét intézményének egyike,(7) és az EKB‑ra vonatkozó fő rendelkezéseket az EUM‑Szerződés, valamint a KBER és EKB alapokmány tartalmazza. E célból az EUMSZ 127. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a KBER elsődleges célja az árstabilitás fenntartása, és hogy e cél veszélyeztetése nélkül támogatja az Unión belüli általános gazdaságpolitikát azzal a céllal, hogy hozzájáruljon az EUSZ 3. cikkben megállapított uniós célkitűzések megvalósításához. Az EUMSZ 127. cikk (2) bekezdése előírja, hogy az EKB alapvető feladatai: az Unió monetáris politikájának meghatározása és végrehajtása, a devizaműveletek végzése,(8) a tagállamok hivatalos devizatartalékainak tartása és kezelése, valamint a fizetési rendszerek zavartalan működésének előmozdítása.
29.      Az elsődleges jog három, szinte azonos megfogalmazású(9) rendelkezése írja elő az EKB kötelező konzultációját az uniós jogi aktusokra irányuló javaslatok és nemzeti jogszabálytervezetek tekintetében: az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése, a KBER és EKB alapokmány 4. cikke, valamint az EUMSZ 282. cikk (5) bekezdése. Ezen túlmenően a másodlagos jog egy rendelkezése tartalmazza e konzultációs eljárás további részleteit: a 98/415 határozat 4. cikke.
a)      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése: általános eljárás és indokolás
30.      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése előírja, hogy az EKB‑val kötelezően(10) konzultálni kell a hatáskörébe tartozó valamennyi uniós jogi aktusra irányuló javaslattal kapcsolatban,(11) valamint a nemzeti hatóságok részéről az EKB hatáskörébe tartozó valamennyi jogszabálytervezettel kapcsolatban.(12) Ami a nemzeti hatóság részéről történő konzultációt illeti, kifejezetten megállapításra kerül, hogy erre a Tanács által a 129. cikk (4) bekezdésében megállapított eljárásnak megfelelően meghatározott kereteken belül és feltételek mellett kerül sor. A KBER és az EKB alapokmány „Tanácsadói feladatok” című 4. cikke az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését azonos szövegezéssel veszi át. Hasonlóképpen az EUMSZ 282. cikk (5) bekezdése előírja, hogy az EKB‑val konzultálni kell a hatáskörébe tartozó valamennyi uniós jogi aktusra irányuló javaslattal, továbbá valamennyi nemzeti jogszabálytervezettel kapcsolatban, és a hatáskörébe tartozó területeken véleményt terjeszthet elő. Ezzel összefüggésben az EUMSZ 282. cikk (5) bekezdését deklaratív jellegűnek tekintem, amennyiben ez a rendelkezés csupán – bár nem tökéletesen –(13) megismétli az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében már előírtakat.(14) Következésképpen, ami az elsődleges jogot illeti, most kizárólag az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésére hivatkozom.
31.      Az uniós intézmények és a nemzeti hatóságok általi kötelező konzultáció indoka kettős: annak biztosítását szolgálja, hogy (i) az EKB szakértelmét figyelembe vegyék a releváns uniós és nemzeti jogszabályokban, valamint hogy (ii) az EKB‑t már egy korai szakaszban tájékoztassák a jogi helyzet minden olyan változásáról, amely ezen intézményt érinti.(15) A jogalkotó számára hasznos az EKB magasszintű szakértelme,(16) amely hozzájárul a jogalkotás általános minőségének javításához.(17)
32.      Ezen túlmenően és tágabb értelemben úgy értelmezem az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését, hogy az arra utal, hogy az az EKB előjogainak és hatásköreinek védelmét szolgálja. Olyan helyzetbe kell hozni az EKB‑t, hogy képes legyen annak biztosítására, hogy a hatáskörei ne sérüljenek. Éppen ezért az EKB valódi konzultációs joggal rendelkezik, amelynek következménye az EU és a nemzeti jogalkotók konzultációs kötelezettsége.
33.      Az alapján, amely jelenleg az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének második franciabekezdése, a Tanács határozatban állapítja meg az EKB konzultációs jogának kereteit és feltételeit.
b)      98/415 határozat: az eljárás részletei
34.      A követendő eljárást illetően a 98/415 határozat a következőket írja elő.
35.      Először is, mivel a tagállamok általános kötelezettsége, hogy ténylegesen megfeleljenek a 98/415 határozatnak, biztosítaniuk kell, hogy egy olyan megfelelő időpontban konzultálnak az EKB‑val, amely a jogszabálytervezetet kezdeményező hatóság számára lehetővé teszi, hogy döntésének meghozatala előtt figyelembe vegye az EKB véleményét. Az EKB véleményét a jogszabályt elfogadó hatóság tudomására kell hozni, ha ez utóbbi nem azonos azzal a hatósággal, amely az érintett jogszabályi rendelkezéseket előkészítette.(18)
36.      Ezzel kapcsolatban megjegyzem, hogy a 98/415 határozat egyértelműen megkülönbözteti a jogszabálytervezetet kezdeményező hatóságot és a jogszabályt elfogadó hatóságot. Ez a megkülönböztetés követi a minden (nemzeti) jogalkotási eljárásban érvényesülő logikát. Bár magától értetődő, hogy a jogalkotási eljárások általános szervezetét a határozat összefüggésében a nemzeti alkotmányjog szabályozza, és hogy a nemzeti eljárások jelentősen eltérhetnek egymástól, kijelenthető, hogy a kezdeményező és az elfogadó hatóság között mindig különbséget tesznek. Valójában a jogrendszerek általában – ilyen vagy olyan formában – megkülönböztetik a jogszabálytervezetet kezdeményező(19) és az azt elfogadó(20) hatóságokat.(21)
37.      A 98/415 határozat 4. cikkéből azt a következtetést vonom le, hogy az EKB‑val való konzultációnak a jogalkotási eljárás lehető legkorábbi szakaszában kell megtörténnie, azaz abban az időpontban, amikor a jogszabálytervezetet kezdeményező hatóság kidolgozta az első tervezetet, amelyet ezután továbbít a jogszabályt elfogadó hatóságnak, általában első olvasatra. Ez lehetővé teszi az EKB számára, hogy véleménye útján jelentősen befolyásolja a nemzeti jogalkotási folyamatot.
38.      Másodszor, az EKB bármely jogszabálytervezet kézhezvételét követően azonnal tájékoztatja a konzultáló hatóságot, hogy véleménye szerint hatáskörébe tartozik‑e a rendelkezés.(22)
39.      Harmadszor, a tagállamok jogszabálytervezetet készítő hatóságai, amennyiben szükségesnek tartják, határidőt szabhatnak az EKB‑nak véleménye előterjesztésére, amely azonban nem lehet rövidebb, mint az értesítésnek az EKB elnöke általi kézhezvételétől számított egy hónap.(23) Különleges sürgősség esetén e határidő lerövidíthető. Ebben az esetben a konzultáló hatóságnak közölnie kell a sürgősség indokait.(24) Az EKB kellő időben kérheti a határidő legfeljebb további négy héttel történő meghosszabbítását; e kérést a konzultáló hatóságok alapos indok nélkül nem utasíthatják el.(25) A vélemény előterjesztésének a határidő lejártával történő elmaradása további eljárásában nem akadályozza a konzultáló nemzeti hatóságot; amennyiben az EKB véleményét a határidő lejártát követően kapják kézhez, a tagállamok gondoskodnak arról, hogy ezt a 4. cikkben említett hatóságok tudomására hozzák.(26)
c)      Az EKB „hatáskörei”
40.      Amint az már megállapításra került, az EKB‑val való konzultációra vonatkozó kötelezettséget a szóban forgó tárgykör váltja ki. Az EKB „hatásköre” meghatározásának kiindulópontja az EUMSZ 127. cikk (1) és (2) bekezdése, valamint a KBER és EKB alapokmány 3–12. cikke. Az EUMSZ 127. cikk (1) bekezdése alapján a KBER alapvető célja az árstabilitás fenntartása. E cél veszélyeztetése nélkül a KBER támogatja az Unión belüli általános gazdaságpolitikát. Az EUMSZ 127. cikk (2) bekezdése az EKB „alapvető feladatait” az Unió monetáris politikájának meghatározásában és végrehajtásában, devizműveletek végzésében, a tagállamok hivatalos devizatartalékainak tartásában és kezelésében, valamint a fizetési rendszerek zavartalan működésének előmozdításában határozza meg.
41.      Emellett a 98/415 határozat 2. cikkének (1) bekezdése az EKB hatáskörébe tartozó területként különösen a következőként határozza meg: valutaügyek (első franciabekezdés), fizetőeszközök (második franciabekezdés), nemzeti központi bankok (harmadik franciabekezdés), a monetáris, pénzügyi, banki, fizetési rendszerrel és fizetési mérleggel kapcsolatos statisztikák gyűjtése, összeállítása és továbbítása (negyedik franciabekezdés), a fizetési és elszámolási rendszerek (ötödik franciabekezdés), valamint a pénzintézetekre vonatkozó szabályok, amennyiben azok lényegesen befolyásolják a pénzintézetek és pénzpiacok stabilitását (hatodik franciabekezdés).
2.       A jelen ügy: a konzultációs kötelezettség teljesítésének elmulasztása
42.      A kérdést előterjesztő bíróság feladata lesz, hogy a szóban forgó jogi rendelkezések javasolt értelmezését alkalmazza az előtte folyamatban lévő ügyre. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és a Bíróság előtti eljárás során benyújtott információk alapján azonban a következő feltételezéseket tehetem meg biztonsággal, hogy útmutatást nyújtsak a kérdést előterjesztő bíróságnak e feladatának ellátásához.
43.      Először is hangsúlyozni kell, hogy az a kérdés, hogy a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény 84. cikke az EKB hatáskörébe tartozik‑e, nem vitatott a nemzeti eljárásban. A lett parlament nem vitatja, hogy köteles volt konzultálni az EKB‑val.(27)
44.      Másodszor, a tárgyaláson – különösen a lett kormány révén – többek között egyértelműen tisztázták, hogy a lett alkotmányjog szerint a költségvetési bizottság az a hatóság, amely a 98/415 határozat 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a jogszabálytervezetet készítő hatóság.
45.      Harmadszor, a költségvetési bizottság nem felelt meg a 98/415 határozat 4. cikkének, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy fogadják el a szükséges intézkedéseket, hogy ténylegesen megfeleljenek e határozatnak. A költségvetési bizottság ugyanis – amint azt a 98/415 határozat 4. cikkének második mondata megköveteli – nem biztosította, hogy „egy olyan megfelelő időpontban konzultálnak az EKB‑val, amely a jogszabálytervezetet kezdeményező hatóság számára lehetővé teszi, hogy döntésének meghozatala előtt figyelembe vegye az EKB véleményét”. A költségvetési bizottság nem határozott meg határidőt sem az EKB véleményének benyújtására, ezáltal nem tartotta be a 98/415 határozat 3. cikkének szellemét.
46.      Ennek megfelelően ebben a szakaszban arra a következtetésre juthatok, hogy a költségvetési bizottság nem tartotta tiszteletben a 98/415 határozat 4. cikkét.
47.      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy egy ilyen jogsértés irreleváns‑e, vagy orvosolható‑e a jelen ügyhöz hasonló helyzetben, azaz olyan esetben, amikor létezik egy olyan eljárás, amelynek keretében e törvényt a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt másodszor is megvizsgálhatja. Hasonlóképpen a lett kormány azt állítja, hogy az EKB‑val való konzultációra vonatkozó kötelezettséget teljesítették, mivel az elnök dönthetett volna úgy, hogy a törvényt visszaküldi, de úgy döntött, hogy nem teszi meg.
48.      Szeretnék emlékeztetni arra, hogy a lett alkotmányjog szerint az elnök, aki a törvények parlamenti elfogadása után azok hatálybalépése érdekében hivatalosan kihirdeti azokat, a törvény parlament általi elfogadásától számított 10 napon belül indokolással ellátott levélben kérheti a lett parlament elnökétől, hogy a szóban forgó törvényt második vizsgálatnak vessék alá. Ha azonban a lett parlament nem módosítja e törvényt, az állam elnöke másodszor nem emelhet kifogást.(28)
49.      Álláspontom szerint a fent leírt alkotmányos rendelkezés már elméletben sem alkalmas arra, hogy orvosolja azon kötelezettség megsértését, hogy a jogalkotási folyamat során az EKB‑val konzultáljanak. Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése arra kötelezi a nemzeti hatóságokat, hogy konzultáljanak az EKB‑val az EKB hatáskörébe tartozó valamennyi jogszabálytervezettel kapcsolatban. Fentebb már kifejtettem, hogy a konzultációnak a lehető legkorábbi szakaszban kell megtörténnie, azaz amikor a tervezetet először benyújtják a lett parlamentnek. De még az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének kevésbé szigorú értelmezése esetén is elképzelhetetlennek tartom, hogy egy jogszabályi rendelkezés továbbra is tervezetnek minősüljön, miután azt a lett parlament véglegesen elfogadta. Más szavakkal, miután a szöveg – képletesen szólva – elhagyta a parlamentet, hogy az elnök kihirdesse azt, a törvény már nem minősül „jogszabálytervezetnek” az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének második franciabekezdése és a 98/415 határozat 1. cikke értelmében. Ha az EKB‑val nem konzultáltak addigra, amikor a lett parlament elfogadta a törvényt, akkor ezeket a rendelkezéseket megsértették.
50.      Értelmezésem szerint már nem beszélhetünk „tervezetről”, ha a jogi aktust a hatáskörrel rendelkező jogalkotó hivatalosan elfogadta, még akkor sem, ha az még nem lépett hatályba vagy nem hirdették ki azt. A lett alkotmány 64. cikkéből(29) azt a következtetést vonom le, hogy a jogalkotó a parlament és nem az elnök.
51.      Ebből az is következik, hogy a jelen ügyben konkrétan az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozatot nem tartották be. Emlékeztetni kell arra, hogy a lett parlament – miután 2023. november 30‑án, a harmadik és egyben utolsó olvasat előtt megküldte a törvénytervezetet az EKB‑nak, anélkül hogy megvárta volna az EKB véleményét – a harmadik olvasatban elfogadta a vitatott törvényt. Ezt követően a törvényt az elnökhöz továbbította kihirdetés céljából. Az a tény, hogy a parlament költségvetési bizottsága – miután 2023. december 11‑én megkapta az EKB véleményét – megvitatta ezt a véleményt, nem változtat ezen a megállapításon. Valójában ez azt bizonyítja, hogy itt a parlament (annak egy szerve) maga – és nem az elnök – vizsgálta felül a már elfogadott szöveget. Emellett nem kell különös képzelőerő annak feltételezéséhez sem, hogy időbeli szempontból a lett parlamentre erős nyomás nehezedett, mivel azt akarta, hogy a törvény 2023 végéig hatályba lépjen.
3.      Az első kérdésre javasolt válasz
52.      Az eljárási szabályok legitimitásukat szigorú alkalmazásukból merítik. Ez végső soron a jogbiztonság és általánosabban a jogállamiság célját szolgálja. E megfontolások alapján annak megállapítását javaslom a Bíróságnak, hogy a jelen ügyben szóban forgó eljárási rendelkezéseket megsértették.
53.      Az első kérdésre általam adni javasolt válasz tehát az, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozat 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az EKB „hatáskörébe” tartozó területet érintő helyzetben nem teljesül az e rendelkezésekben előírt azon kötelezettség, hogy az EKB‑val konzultálni kell a jogszabálytervezetről, ha a tagállami parlament az EKB véleményének beszerzése előtt fogadja el a törvényt, amennyiben létezik egy olyan nemzeti eljárás, amelynek keretében e törvényt a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt másodszor is megvizsgálhatja.
C.      A második kérdés
54.      A második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozat 4. cikkét, hogy a nemzeti bíróságnak mellőznie kell az e rendelkezések megsértésével elfogadott nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazását.
55.      A második kérdés tehát az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében és a 98/415 határozat 3. és 4. cikkében foglalt azon kötelezettség megsértéséből eredő eljárási szabálysértés következményeire vonatkozik, hogy a nemzeti jogszabály elfogadása előtti az EKB‑val konzultálni kell.
56.      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében foglalt eljárás legfőbb sajátossága az, hogy egy uniós intézmény bevonásra kerül a nemzeti jogalkotási eljárásba. Ennélfogva, amint azt be fogom mutatni, az eddigi ítélkezési gyakorlat csak részleges útmutatást nyújthat számunkra. Álláspontom szerint a Bíróságnak új megoldást kell találnia a jelen ügyben.
1.      Az eddigi ítélkezési gyakorlat
57.      Először röviden szeretnék emlékeztetni a konzultációhoz való jognak az uniós eljárásokban valamely uniós intézmény által történő megsértésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra, mielőtt másodszorra áttérnék a Bíróság klasszikus ítélkezési gyakorlatára, amely az európai uniós jogban előírt eljárási követelményeknek – például a közlési kötelezettségnek – a tagállamok
általi
nemteljesítéséből eredő jogkövetkezményekkel foglalkozik.
a)       Ha az uniós intézmény eljárási rendelkezést sért
58.      A fő jogi kérdés, amely ezen a területen felmerül, az Európai Parlamenttel való konzultáció elmulasztásának következményei egy uniós jogalkotási eljárás során. Itt az irányadó esetek az úgynevezett „izoglükóz ítéletek”:(30) a Bíróság Roquette Frères és Maizena ügyben hozott ítéletei.(31) Ezek az első olyan jogalkotási ciklusban születtek, amelyben a Parlamentet először választották meg közvetlenül, és ezért egy olyan időszakban, amikor az uniós döntéshozatali folyamatban való részvétele a konzultációs jogra korlátozódott.(32)
59.      Ebben az ügyben a Tanács az Európai Parlament véleményének meghallgatása nélkül fogadott el egy rendeletet az izoglükóz közös piaci szervezésének módosításáról, noha az akkori EGK 43. cikk (2) bekezdése(33) szerinti konzultációra volt szükség. Az intézkedést a SA Roquette Frères társaság támadta meg, egy francia izoglükózgyártó, amelyet közvetlenül érintett a számára termelési kvótát megállapító rendelet.
60.      Alapvető jelentőségű ítéletében a Bíróság megsemmisítette a rendeletet, megállapítva, hogy a Parlamenttel való konzultáció, amelyet a Szerződés ír elő, az az eszköz, amely lehetővé teszi a Parlament számára, hogy ténylegesen részt vegyen az uniós jogalkotási eljárásban.(34) Ez a hatáskör a Szerződés által célul tűzött intézményi egyensúly alapvető eleme.(35)
61.      A Parlamenttel való konzultáció a jelenlegi EUMSZ 263. cikk második bekezdése értelmében vett „lényeges eljárási szabály”,(36) amelynek megsértése az érintett jogi aktus semmisségét eredményezi.(37) Érdemes megjegyezni, hogy a Bíróság kifejezetten hozzátette, hogy „e követelmény betartása azt jelenti, hogy a Parlament kifejtette véleményét”,(38) és hogy „[l]ehetetlen azt az álláspontot képviselni, hogy a követelménynek eleget tesz a Tanács pusztán azzal, hogy véleményt kér”,(39) ha a Parlament ezt követően nem ad ki véleményt. Ez a megfogalmazás elutasítja a konzultációs követelmény pusztán formális értelmezését, és megakadályozza, hogy a Tanács puszta kérését elegendőnek tekintsék a követelmény teljesítéséhez, amennyiben a Parlament ténylegesen nem fogadott el véleményt.
62.      Következésképpen a Bíróság megsemmisítette a szóban forgó rendeletet.
63.      Így az ítéletből arra következtethetünk, hogy a Bíróság nem kívánta utólagosan értékelni, hogy a Parlament részvétele megváltoztatta volna‑e a Tanács által elfogadott intézkedés érdemi tartalmát. Az a tény volt döntő jelentőségű, hogy a Parlamenttel nem konzultáltak, nem pedig az, hogy véleménye egyébként sem lett volna kötelező érvényű.
64.      A későbbi ítélkezési gyakorlatban a Bíróság következetesen követte a Roquette Frères ítéletben kialakított álláspontot. Ugyanakkor hangsúlyozta, hogy az intézményközi párbeszéd során – amelyen a konzultációs eljárás is alapul – ugyanazok, a jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kölcsönös kötelezettségek irányadók, mint amelyek a tagállamok és az EU intézmények közötti kapcsolatokat szabályozzák.(40) Így egy olyan helyzetben, amikor a Tanács kikérte a Parlament véleményét, kifejezetten sürgősségi eljárást kért,(41) és a Parlament nem válaszolt észszerű határidőn belül a konzultáció iránti kérelemre, mivel először úgy határozott, hogy a javaslatot visszautalja egy bizottsághoz, majd később elhalasztotta a plenáris ülésen történő zárószavazást, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Parlament megsértette az intézményi együttműködési kötelezettséget, és ezért nem hivatkozhat arra, hogy a Tanács az intézkedést anélkül fogadta el, hogy megvárta volna a véleményét.(42) Következésképpen elutasította a Parlament keresetét.(43)
65.      Végül szeretném hangsúlyozni, hogy tudomásom szerint a Bíróság csak a Parlament konzultációs jogával kapcsolatos ügyekben semmisített meg intézkedéseket. Igaz, hogy az EUM‑Szerződés olyan rendelkezéseket is tartalmaz, amelyek előírják az egyéb intézményekkel vagy szervekkel – például a Számvevőszékkel,(44) az Európai Gazdasági és Szociális Bizottsággal(45) vagy a Régiók Bizottságával(46) – való kötelező konzultációt a saját szakterületükön és hatáskörükön belül. Mindazonáltal úgy tűnik, hogy az eddigi ítélkezési gyakorlat csupán a Bíróságnak egy obiter dictumát tükrözi, amely szerint a jelenlegi EUMSZ 156. cikk(47) arra kötelezi a Bizottságot, hogy konzultáljon az Európai Gazdasági és Szociális Bizottsággal.(48)
66.      Összefoglalva: abban az esetben, amikor nem konzultáltak a Parlamenttel, noha erre vonatkozóan kötelezettség állt fenn, a Bíróság a szóban forgó intézkedést megsemmisítette
az EUMSZ 263. cikk második bekezdése értelmében vett lényeges eljárási szabály megsértése alapján.
b)      Ha a nemzeti hatóság eljárási rendelkezést sért
67.      De mi történik, ha a nemzeti hatóságok járnak el az EU eljárási rendelkezéseit megsértve? Milyen következményei vannak ennek? Vannak‑e jogorvoslati lehetőségek?
1)      A C‑380/87. sz. Enichem Base ügy
68.      A vita abból alakult ki, hogy egy települési polgármester olyan határozatot hozott, amely megtiltotta a biológiailag le nem bomló műanyag szatyrok használatát a településen. Az Enichem Base megtámadta ezt az intézkedést, azzal érvelve, hogy a helyi jogszabály sértette egy akkori EGK‑irányelv rendelkezését, amely előírta a tagállamok számára, hogy tájékoztassák a Bizottságot a hulladékkezelésre vonatkozó jogszabálytervezetekről.
69.      A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az irányelv szóban forgó rendelkezése kötelezte a tagállamokat, hogy az elfogadás előtt tájékoztassák a Bizottságot minden jogszabálytervezetről.(49) E követelmény annak biztosítását célozta, hogy a Bizottság tájékoztatást kapjon a hulladékártalmatlanítással kapcsolatos nemzeti intézkedések tervéről, hogy a Bizottság megvizsgálhassa a harmonizáció szükségességét, vagy azt, hogy a jogszabálytervezet összeegyeztethető‑e az
uniós joggal.(50) A Bíróság ugyanakkor hozzátette, hogy „sem a vizsgált rendelkezés szövege, sem annak célja nem tette lehetővé azt az értelmezést, hogy a tagállamra háruló előzetes közlési kötelezettség figyelmen kívül hagyása önmagában az így elfogadott szabályozás jogellenességét eredményezte”.(51)
2)      CIA Security International ítélet
70.      A CIA Security International ítélet(52) egy belga királyi rendeletet érintett, amely engedélyezési rendszert állapít meg a riasztórendszerek és azok telepítői számára. Az említett rendelet a 83/189 irányelv(53) értelmében vett „műszaki szabály” volt, és a Belga Királyság elmulasztotta közölni a tervezetet a Bizottsággal, valamint nem tartotta tiszteletben a moratóriumot. A 83/189 irányelv 8. és 9. cikke előírta a tagállamok számára, hogy bizonyos kivételektől eltekintve az elfogadás előtt a műszakiszabály‑tervezeteket közöljék a Bizottsággal, és az elfogadást
hat hónapra függesszék fel, ha három hónapon belül részletes vélemény került kibocsátásra, vagy tizenkét hónapra függesszék fel, amennyiben a Bizottság harmonizációs javaslatot bocsátott ki. A kérdés az volt, hogy magánfél hivatkozhat‑e ezen mulasztásra a peres eljárásban, és mi ennek hatása a nem közölt intézkedésre nézve.
71.      E kérdés megválaszolása érdekében a Bíróság kétlépcsős elemzést végzett: először is megállapította, hogy a 83/189 irányelv 8. és 9. cikke a tagállamok számára konkrét kötelezettséget ír elő arra nézve, hogy a műszakiszabály‑tervezetekről értesítést küldjenek azok elfogadása előtt. Megállapította, hogy „[m]ivel […] e cikkek tartalmi szempontból feltétlenek és kellően pontosak, a magánszemélyek a tagállami bíróságok előtt hivatkozhatnak rájuk”.(54)
72.      Másodszor, a Bíróság megállapította, hogy „[m]eg kell vizsgálni továbbá a tagállamokat a közlési kötelezettség figyelmen kívül hagyásából eredően sújtó jogkövetkezményeket is, pontosabban azt, vajon a 83/189 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy a közlési kötelezettség elmulasztása, amely az érintett műszaki szabály elfogadása szempontjából eljárási hibát jelent, e műszaki szabály alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat magánszemélyekkel szemben nem lehet érvényesíteni”.(55)
73.      Ebben a szakaszban megjegyzem, hogy a fontos kifejezés itt a „vajon”.
74.      A Bíróság ezt követően elutasította azt az érvet, amely szerint a 83/189 irányelv csak a tagállamok és a Bizottság közötti viszonyokra vonatkozott, és mindössze olyan eljárási kötelezettségeket írt elő, amelyeket a tagállamoknak a műszaki szabályok elfogadása során be kellett tartaniuk, a tagállamoknak továbbra is jogukban állt a felfüggesztés időtartamának elteltével az adott szabályokat elfogadni, és a szóban forgó irányelv semmilyen kifejezett rendelkezést nem tartalmazott az említett eljárási kötelezettségek be nem tartása esetén alkalmazandó esetleges szankciókról.(56)
75.      A Bíróság megállapította, hogy ilyen szankciókra vonatkozó kifejezett rendelkezés nem szükséges, és „egyértelmű, hogy az irányelv célja az, hogy megelőző ellenőrzés révén védje az áruk szabad mozgását, és hogy az értesítési kötelezettség e közösségi ellenőrzés megvalósításának lényeges jogi eszköze. Ezen ellenőrzés hatékonyságát tovább növeli az irányelv olyan értelmezése, miszerint az értesítési kötelezettség megsértése olyan lényegi eljárási hiba, amely a kérdéses műszaki szabályoknak a magánszemélyek vonatkozásában való alkalmazhatatlanságát eredményezi”.(57)
76.      A Bíróság ezt követően megkülönböztette az előtte folyamatban lévő ügyet az Enichem Base ítélettől, megállapítva, hogy annak értelmezése „összhangban áll”(58) az előbbi ítélettel, mielőtt arra a következtetésre jutott, hogy az a nemzeti műszaki szabály, amelyet be kellett volna jelenteni, de nem tették, nem alkalmazható, és arra magánszemélyekkel szemben nem lehet hivatkozni.(59)
77.      A későbbi ítélkezési gyakorlat következetesen megismételte, hogy a bejelentés elmulasztása (vagy a moratórium követelmény be nem tartása) olyan lényeges eljárási hiba, amely a nemzeti műszaki szabályoknak a magánszemélyek vonatkozásában való alkalmazhatatlanságát eredményezi.(60)
78.      Ezen a ponton a terminológia egyértelműsége érdekében szeretnék kitérni a „közvetlen hatály” kérdésére. A fent ismertetett ítélkezési gyakorlat abból a kérdésből ered, hogy egy irányelv, azaz a tagállamok számára kötelezettségeket tartalmazó másodlagos jogi aktus(61) rendelkezései milyen körülmények között rendelkezhetnek közvetlen hatállyal, horizontális hatást eredményezve, vagyis érvényesülhetnek két magánfél közötti jogvitában is.(62) Ezenkívül a Bíróság kifejezetten pontosította, hogy a közvetlen hatály előfeltétele a nemzeti bíróságok azon kötelezettségének, hogy mellőzzék az uniós joggal ellentétes rendelkezések alkalmazását.(63)
79.      A Bíróság azt is egyértelművé tette, hogy egy gazdasági szereplő és egy tagállam közötti vertikális konfliktus esetén a magánszemély hivatkozhat az uniós jogra a nemzeti intézkedés alkalmazásának mellőzése érdekében.(64) Ezt úgy értelmezem, mint annak megerősítését, hogy valamely nemzeti rendelkezés alkalmazhatatlansága valamely eljárási hiba (a jelen esetben a bejelentés elmulasztása) következménye, nem pedig a jogvita jellegéből (magánszemélyek közötti, illetve hatóság vagy magánszemély közötti jogvita) ered. Ennek következtében a jelen jogvita jellege (alkotmányossági felülvizsgálat) nem meghatározó tényező a jelen ügyben.
80.      Végül, bár a jelen indítványban szereplő elemzés az uniós jog decentralizált alkalmazására és végrehajtására összpontosított, a teljesség kedvéért emlékeztetni kell arra, hogy nyilvánvalóan fennáll annak a lehetősége, hogy a Bizottság(65) vagy egy tagállam(66) kötelezettségszegési eljárást indítson az ellen a tagállam ellen, amelyhez az az állami hatóság tartozik, amely állítólag megsértette az eljárási szabályt. A jelen indítvány nem alkalmas arra, hogy a kötelezettségszegési eljárás minden jól ismert jellemzőjét felidézze. Elég annyit említeni, hogy a Bizottságnak szinte korlátlan mérlegelési jogköre van az eljárás megindítása vagy folytatása tekintetében, mind a nem peres, mind a peres szakaszban, és hogy végül, amennyiben a Bizottság sikerrel jár, a Bíróság megállapító ítéletet hoz, amely kötelezi a szóban forgó tagállamot a helyzet orvoslására. Ez egy olyan alkotmányos eljárás, amelyben közjogi szervek érintettek, és amelynek nem képezik tárgyát közvetlenül az egyének vagy bármely más magán fél jogai.
2.      A jelen ügy: fennáll‑e a jogszabály alkalmazása mellőzésének kötelezettsége?
a)      Az emellett szóló érvek
81.      Az EKB és a SEB banka lényegében azt javasolják, hogy a jelen
ügyre alkalmazzák a CIA Security International ítéletet.
82.      Az EKB azzal érvel, hogy amennyiben a nemzeti hatóságok elmulasztanak vele konzultálni az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében és a 98/415 tanácsi határozat 4. cikkében előírtaknak megfelelően a hatáskörébe tartozó jogszabálytervezetekről, az olyan lényeges eljárási hibát jelent, amely a nemzeti rendelkezéseket alkalmazhatatlanná teszi. E jogsértést a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján „lényeges eljárási hibának” kell tekinteni, amely a nemzeti intézkedéseket a magánszemélyekre alkalmazhatatlanná teszi.(67) E tekintetben az EKB párhuzamot von a CIA Security International ítélettel, amelyben a jogszabályoknak a Bizottsággal történő közlésének(68) elmulasztása e jogszabályok alkalmazhatatlanságát eredményezi. Az EKB érvelése szerint az EKB‑val való konzultáció mint a Szerződésen alapuló kötelezettség a fortiori még erőteljesebb hatással kell, hogy bírjon, mint a műszaki szabályok közlésére vonatkozó kötelezettség. Az EKB különösen úgy véli, hogy a konzultációs kötelezettség megfelel a „lényeges eljárási szabály” kritériumának, mivel elővigyázatossági garanciát nyújt, lehetővé teszi, hogy az EKB szakértelme befolyásolja a tartalmat, valamint javítja a jogalkotás minőségét a monetáris és banki területen. Tágabb értelemben az EKB az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvére hivatkozik, mivel a javasolt értelmezés tiszteletben tartja az Európai Unió kizárólagos monetáris politikai hatáskörét, és megakadályozza az EKB funkcióit vagy a rendszerszintű pénzügyi stabilitást aláásó intézkedéseket.
83.      Hasonlóan, a SEB banka azzal érvel, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése és a 98/415/EK tanácsi határozat 4. cikke szerinti konzultációs kötelezettség megsértése lényeges eljárási hibának minősül, ami a lett nemzeti rendelkezéseket alkalmazhatatlanná teszi. A CIA Security International ítéletre hivatkozva
a SEB banka hangsúlyozza az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvének fontosságát is.
84.      Továbbá – különösen a jogtudományban – azzal érvelnek, hogy ha egy eljárási szabálysértés akár magánszemélyek közötti jogvitában is hatást gyakorolhat, akkor az annál inkább jelentőséggel bír abban az esetben, amikor az EU jog megsértését elkövető tagállam kíván az érintett egyénnel szemben a szóban forgó jogszabályra hivatkozni.(69)
85.      Egy ilyen érvelés következménye az lenne, hogy a fogyasztók jogainak védelméről szóló törvény 84. cikkének alkalmazását a nemzeti bíróságoknak mellőzniük kellene.
b)      Az ezzel szembeni ellenérvek
86.      Valóban csábító párhuzamot vonni a CIA Security International ítélettel. Véleményem szerint azonban ezen ítéletet nem szabad analógiaként alkalmazni, mivel a fent leírt érvelés nem veszi kellőképpen figyelembe a CIA Security International ítélet egészét:
ha a Bíróság fent leírt kétlépcsős érvelését alkalmazzuk a jelen ügyre, láthatjuk, hogy csak az első lépés teljesül.
87.      Nehéz lenne azt állítani, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésében és a 98/415 határozat 4. cikkében foglalt kötelezettségek nem kellően pontosak és feltétlenek. Amint fentebb kifejtettem, egyértelmű kötelezettség áll fenn az EKB‑val való konzultációra vonatkozóan, amely viszont jogot biztosít az EKB számára. Mindazonáltal a második lépés, azaz az ebből levonandó jogi következmények messze nem olyan egyértelműek. Amint azt fentebb kifejtettem, a Bíróság érvelését abban az ügyben az a tény vezérelte, hogy a CIA Security International ügyben vizsgált rendelkezések az áruk szabad mozgása területén a megelőző jellegű ellenőrzés eszközét képezték.
88.      A megelőző jellegű ellenőrzésnek egy olyan területen történő biztosítása, amely a belső piac részeként(70) az uniós politika egyik alapvető területét érinti, és amely meghatározása szerint a zavartalan működésen alapul az olyan gazdasági szereplők tevékenysége és kölcsönhatása révén, akiknek a piac működése érdekében képesnek kell lenniük jogaik érvényesítésére, különösen a kereskedelmi akadályokat teremtő tagállamokkal szemben, véleményem szerint egészen más természetű kérdés, mint egy olyan eljárási szabály, amely az EKB hatáskörébe tartozó területen a nemzeti jogalkotási eljárás javítását és legitimálását szolgálja.
89.      Más szavakkal: a CIA Security International ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó 83/189 irányelv hatálya alá tartozó helyzetben a tagállamok főszabály szerint jogalkotásra jogosultak. Csak a jogalkotási tervezeteket kell közölniük a Bizottsággal, hogy az intézmény azonosíthassa az EU‑n belüli kereskedelem lehetséges akadályait, és adott esetben felhívhassa a tagállamokat a rendelkezéstervezetek módosítására. A jogalkotási hatáskör azonban a tagállamoknál marad. Ez a Bizottság hatáskörét nem érinti. Csupán az történik, hogy a megosztott hatáskörbe tartozó területeken a Bizottság törekszik összehangolni az EU érdekeit (a belső piacot) a potenciálisan ütköző nemzeti érdekekkel (a közérdeken alapuló kényszerítő indok védelme). Ezzel szemben az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése szerinti azon kötelezettség, hogy az EKB‑val konzultálni kell, – amint azt fentebb kifejtettem – az EKB előjogainak és hatásköreinek védelmét szolgálja.
90.      Emellett a konzultáció jellege eltér a műszaki szabályok közlése keretében és az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének hatálya alá tartozó nemzeti jogszabályok esetében. Amikor a Bizottság egy
rendelkezéstervezetet vizsgál valamely értesítési irányelv alapján, a tervezett intézkedés tartalmát értékeli annak megállapítása érdekében, hogy az intézkedés jogszerű‑e az uniós jog alapján.(71) A Bizottság érdemben értékeli az intézkedéstervezetet annak megállapítása érdekében, hogy az összeegyeztethető‑e az áruk szabad mozgásának alapvető szabadságával. Ennek eredményeként, ha a Bizottság javaslatát nem fogadják el, az intézkedéstervezet potenciálisan nem összeegyeztethető a Szerződés valamely lényeges rendelkezésével.
91.      Ezzel szemben az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése szerinti konzultáció során az EKB a gazdasági szempontokról ad véleményt. Nem vizsgálja, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedés jogszerű‑e, vagy sem. Ez azt jelenti, hogy egy nemzeti intézkedéstervezet az EKB‑val folytatott konzultáció eredményeként nem lehet összeegyeztethetetlen a Szerződés lényeges rendelkezéseivel. Nem számít, hogy az EKB javaslatát elfogadják‑e. Az egyetlen fontos dolog az, hogy az EKB‑val konzultáltak.
92.      Ezért álláspontom szerint az, hogy mind a CIA Security International, mind a jelen ügy közös vonása, hogy az uniós intézménynek a nemzeti jogszabályok elfogadásának folyamatába történő bevonására vonatkozó kötelezettség megsértése következményeinek kérdése merült fel, nem elegendő annak állításához, amint az EKB és a SEB banka teszi, hogy a CIA Security International ügyet a fortiori kell alkalmazni, mivel az EKB‑val való konzultációra vonatkozó kötelezettség az elsődleges jogból származik, míg a Bizottsággal való közlésre vonatkozó kötelezettség alacsonyabb rangú jogforrásból, azaz egy irányelvből származik. Nem a kötelezettség formális forrása a lényeg, hanem az a cél, amelyet ez a kötelezettség szolgál.
c)      Következtetés
93.      Összegzésképpen úgy vélem, hogy az EKB és a SEB banka érvelése nem tartható fenn. A fent ismertetett okok alapján úgy vélem, hogy a lényeges eljárási hiba nem eredményezi a nemzeti rendelkezések alkalmazhatatlanságát.
94.      Összegezve, az uniós jog jelenlegi állása szerint a jogorvoslatok tekintetében a helyzet a következő: az uniós jogalkotó tekintetében az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének első franciabekezdését sértő intézkedéseket a Bíróság potenciálisan megsemmisítheti. Ezzel szemben az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének második franciabekezdését sértő nemzeti intézkedéseket nem lehet a Bíróság előtt megtámadni. Az egyetlen közvetlen jogorvoslati lehetőség az, hogy a Bizottság (vagy egy másik tagállam) kötelezettségszegési eljárást indít az állítólag jogsértő tagállam ellen. Abban az esetben, ha az ilyen eljárás sikeres, végül „csak” a Bíróság megállapító ítélete születik, amely a helyzet orvoslására kötelezi az érintett tagállamot. Az Európai Unió és a tagállamok közötti hatáskörmegosztás miatt a Bíróságnak nincs hatásköre a nemzeti jogszabályok megsemmisítésére.
95.      Ezen a ponton azt a következtetést vonhatom le, hogy az eddig elemzett ítélkezési gyakorlat nem illik tökéletesen a jelen ügyre. A Roquette Frères ügy az EU központi jogalkotási eljárásaira korlátozódik, míg a CIA Security International ügy – bár első pillantásra csábítónak tűnhet – nem eléggé alkalmas, mivel egy egészen más problémára ad megoldást. Véleményem szerint tehát sem a Roquette Frères, sem a CIA Security International ügy nem segít a jelen ügy megoldásában.
96.      A második kérdésre általam adni javasolt válasz ennek megfelelően az, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozat 4. cikkét nem lehet úgy értelmezni, hogy a nemzeti bíróságnak mellőznie kell az e rendelkezések megsértésével elfogadott nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazását.
3.      Egyéb lehetséges jogorvoslatok
97.      A fenti megállapítás azonban nem jelenti azt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem semmisítheti meg a vitatott törvényt.
98.      Nyilvánvaló, hogy a Bíróság nem semmisítheti meg a nemzeti hatóságok által hozott intézkedéseket, és pusztán azért nem tehet így, mert a Szerződések nem ruháztak rá ilyen hatáskört.(72) Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróságnak hatásköre és megbízatása keretében meg kell győződnie arról, hogy az EKB‑val való konzultáció joga biztosított‑e a nemzeti eljárásokban.
99.      Nyilvánvalóan a tagállamok feladata igazságszolgáltatási rendszerük szervezetének meghatározása. A tagállamok hatáskörébe tartozik annak meghatározása, hogy mely bíróság rendelkezik hatáskörrel a nemzeti jogszabályok felülvizsgálatára és a nemzeti jogi aktusok jogszerűségéről való döntéshozatalra. Az EKB‑nak az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése és a 98/415/EK határozat 4. cikke szerinti konzultációs jogát azonban védeni kell a jelen ügyhöz hasonló eljárásokban, ahol a nemzeti jog az illetékes nemzeti bíróság hatáskörét írja elő a nemzeti jogszabályok felülvizsgálatára. Mivel nemzeti jogalkotási eljárásról van szó, e jog védelmét nemzeti szinten kell biztosítani. Ebből a szempontból a tagállamok, jelen esetben a Lett Köztársaság feladata, hogy jogorvoslati lehetőségeket és eljárásokat biztosítson e jog védelme érdekében. Ezzel kapcsolatban Walter Van Gerven terminológiáját veszem kölcsön, aki szerint „a jog fogalma […] olyan jogi helyzetre utal, amellyel [egy] személy […] rendelkezhet, és amelyet rendes körülmények között az adott személy egy vagy több jogorvoslati eszköz – azaz olyan keresettípusok – segítségével bíróság előtt érvényesíthet […] másokkal szemben, amelyek az érintett jogok megsértésének orvoslására szolgálnak az ilyen keresettípusok gyakorlására vonatkozó eljárásoknak megfelelően, és amelyek célja a szóban forgó jogorvoslat működőképessé tétele.”(73)
100. A kérdést előterjesztő bíróságnak ezért minden eljárási lehetőséget meg kell vizsgálnia, ideértve az EKB (aktív) kereshetőségi jogának megadását is, amikor az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése második franciabekezdésének végrehajtásáról van szó. Ez lehetővé tenné az EKB számára, hogy jogait érvényesítse a nemzeti eljárásban. Alternatív megoldásként a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia annak lehetőségét, hogy az EKB beavatkozhasson a jelen alapeljáráshoz hasonló nemzeti eljárásokba, amikor az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének hatálya alá tartozó nemzeti jogi aktus jogszerűségéről van szó.
D.      A harmadik kérdés
101. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét és a jogbiztonság elvét, hogy a
Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) határozatában dönthet úgy, hogy a vitatott rendelkezések joghatásait érvényességi idejük alatt fenn kell tartani.
102. Más szavakkal, a harmadik kérdés arra vonatkozik, hogy az uniós jog alapján a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) megengedheti‑e, hogy az uniós jog megsértésével elfogadott nemzeti jogszabály érvényességi idejének teljes időszakban továbbra is joghatással bírjon, még akkor is, ha az adott jogszabály összeegyeztethetetlen az uniós joggal.
103. A második kérdésre általam adni javasolt válaszra tekintettel a harmadik kérdést nem kell megválaszolni. Az alábbi elemzés ezért arra az esetre vonatkozik, ha a Bíróság a második kérdés tekintetében más következtetésre jutna.
104. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján ráruházott hatáskör alapján valamely uniós jogszabályra vonatkozóan kifejt, megmagyarázza és pontosítja e szabály jelentését és terjedelmét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna.(74) Ebből következően az így értelmezett szabályt a bíróságok alkalmazhatják, és azt alkalmazniuk kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokra, ha egyébként teljesülnek azon feltételek, amelyek lehetővé teszik az említett szabály alkalmazására vonatkozó pernek a hatáskörrel rendelkező bíróságok előtti megindítását.(75) Maga a Bíróság csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon.(76)
105. Mindenesetre egy esetleges felfüggesztés feltételeit csak a Bíróság állapíthatná meg,(77) mégpedig jó okkal: ellenkező esetben egy nemzeti bíróság elhalaszthatná e határozat joghatásait, ami befolyásolná annak erga omnes jellegét, mely utóbbi elsődleges célja az, hogy valamennyi tagállamban biztosítsa az uniós jog egységes alkalmazását és a jogbiztonságot, valamint egyenlő versenyfeltételeket teremtsen a tagállamok, polgárok és gazdasági szereplők számára. Ebben az összefüggésben nem engedhető meg, hogy a nemzeti jog – akár alkotmányi szintű – rendelkezései hátrányos hatással járjanak az uniós jog egységességére és hatékonyságára.(78)
106. Két alapvető kritériumnak kell teljesülnie azt megelőezően, hogy ilyen korlátozás legyen elrendelhető, mégpedig az érdekelteknek jóhiszeműen kellett eljárniuk, valamint súlyos zavarok kockázatának kell fennállnia.(79)
107. Hozzá kell tenni, hogy a Bíróság e megoldást csak kivételesen(80) és csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta: akkor, amikor különösen az érvényesnek és hatályosnak tekintett szabályozás alapján jóhiszeműen létesített jogviszonyok nagy száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének veszélye állt fenn, és a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat az uniós jogi rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság az uniós jognak meg nem felelő magatartásra indította, és e bizonytalansághoz esetleg más tagállamok vagy maga az Európai Unió magatartása is hozzájárult.(81)
108. A jelen ügy tekintetében kétségem van afelől, hogy abban az esetben, ha az említett jogszabályt alkalmazhatatlannak nyilvánítanák, lennének‑e olyan, a jogbiztonsághoz vagy a közérdekhez fűződő kényszerítő indokok, amelyek indokolnák annak fenntartását. A kérdést előterjesztő bíróság által említett, az alkalmazhatatlansággal összefüggő költségvetési nehézségek – amelyek azt jelentenék, hogy adott esetben a hitelintézetek által az állami költségvetésbe befizetett, összesen mintegy 97 millió EUR‑t vissza kellene téríteni – véleményem szerint nem elegendőek ahhoz, hogy ilyen okokat képezzenek.
109. Ami a jóhiszeműség kritériumát illeti, a jelen indítványban az első kérdés elemzése alapján nem látom, hogy az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése és a 98/415 határozat 4. cikke – e rendelkezések egyértelmű megfogalmazása miatt – hogyan értelmezhető úgy, hogy felhatalmazza a nemzeti parlamentet jogalkotási intézkedések elfogadására, mielőtt az EKB véleményt adott volna, vagy a véleménynyilvánításra előírt határidő lejárt volna.
110. Végül, ami a súlyos nehézségek kockázatának kritériumát illeti, bár igaz, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapeljárásban vitatott nemzeti rendelkezések alapján számos jogviszony jött létre, véleményem szerint a súlyos zavarok kockázatának fennállása nem tűnik prima facie bizonyítottnak, amennyiben a Bíróság e rendelkezéseket alkalmazhatatlannak ítéli. A kérdést előterjesztő bíróság által felhozott gazdasági indokok – nevezetesen, hogy a vitatott jogszabályi rendelkezéseket azok elfogadásától kezdve semmisnek nyilvánító ítélet valószínűleg jelentős hatással lenne a Lett Köztársaság költségvetési érdekeire – véleményem szerint nem elegendőek ahhoz, hogy megállapítsák az e tagállamra nézve súlyos gazdasági következmények valós kockázatának fennállását.
111. Végül szem előtt kell tartani – amint azzal az EKB meggyőzően érvel –, hogy a jelzáloghitelt felvevők tekintetében a Bíróság ilyen irányú döntése következtében Lettországban felmerülő pénzügyi veszteségek kockázata korlátozottnak tűnik. Ha a hitelnek a fogyasztói részére történő nyújtására engedéllyel rendelkező hitelintézetek és tőkeegyesítő társaságok visszafizetést követelnének a lettországi jelzáloghitel‑felvevőktől, e jelzáloghitel‑felvevők jogaik védelme érdekében kártérítési keresetet indíthatnának a tagállam ellen.
112. Következésképpen a harmadik kérdésre általam adni javasolt válasz az, hogy az uniós jog elsőbbségének elve és a jogbiztonság elve nem értelmezhető úgy, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) határozatában dönthet úgy, hogy a vitatott rendelkezések joghatásait érvényességi idejük alatt fenn kell tartani.
V.      Végkövetkeztetés
113. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) által előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a nemzeti hatóságoknak az Európai Központi Bankkal a jogszabálytervezetekről folytatott konzultációjáról szóló, 1998. június 29‑i 98/415/EK tanácsi határozat 4. cikkét
úgy kell értelmezni, hogy az Európai Központi Bank „hatáskörébe” tartozó területet érintő helyzetben nem teljesül az e rendelkezésekben előírt azon kötelezettség, hogy az Európai Központi Bankkal konzultálni kell a jogszabálytervezetről, ha a tagállami parlament az Európai Központi Bank véleményének beszerzése előtt fogadja el a törvényt, amennyiben létezik egy olyan nemzeti eljárás, amelynek keretében e törvényt a parlament a törvény kihirdetése és hatálybalépése előtt másodszor is megvizsgálhatja.
2)      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdését és a 98/415 határozat 4. cikke
nem értelmezhető úgy, hogy a nemzeti bíróságnak mellőznie kell az e rendelkezések megsértésével elfogadott nemzeti jogszabályi rendelkezések alkalmazását.
3)      Az uniós jog elsőbbségének elve és a jogbiztonság elve
nem értelmezhető úgy, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) határozatában dönthet úgy, hogy a vitatott rendelkezések joghatásait érvényességi idejük alatt fenn kell tartani.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      HL 1998. L 189., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 446. o.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993. évi 43. szám; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994. évi 6. szám; Valdības Vēstnesis, 1922. évi 141. szám; Diena, 1993. évi 81. szám.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994. évi 96. szám; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994. évi 17. szám.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999. évi 104/105. szám; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999. évi 9. szám.
6      Lásd az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 11. pontját.
7      Lásd az EUSZ 13. cikk (1) bekezdését.
8      Hasonló megfogalmazás szerepel az EUSZ 219. cikkben.
9      Legalábbis az angol, francia és német nyelvi változatokat illetően.
10      Amint az a „kell” kifejezés használatából következik.
11      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének első franciabekezdése.
12      Az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdésének második franciabekezdése.
13      Nem tökéletesen, mert a „felelősségi körök” kifejezés jogilag kevésbé pontos, mint a „hatáskörök” kifejezés. Az ellenkező nézet szerint a „felelősségi körök” (az EUMSZ 282. cikk (5) bekezdése) általában konkrét formába öntik a „hatásköröket” (az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése), ezért az előbbi kifejezés pontosabb, mint az utóbbi. Ugyanakkor még ezek a hangok sem vonnak le jogi következtetéseket ebből a szemantikai megállapításból a két említett rendelkezés közötti viszonyt illetően. Lásd: Manger‑Nestler, C., in Pechstein, M., Nowak, C. és Häde, U. (szerk.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. kiadás, IV. kötet, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, EUMSZ 282. cikk, 17. pont. Ez a terminológiai különbség nem tükröződik e rendelkezések lett nyelvi változatában.
14      Lásd ebben az értelemben továbbá: Häde, U., in Calliess, Chr. és
Ruffert, M. (szerk.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, 6. kiadás, 2022, EUMSZ 282. cikk, 49. pont.
15      Lásd ebben az értelemben továbbá: Kempen, B., in Streinz, R. (szerk.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, 3. kiadás, 2018, EUMSZ 127. cikk, 24. pont.
16      Lásd: 2003. július 10‑i Bizottság kontra EKB ítélet (C‑11/00, EU:C:2003:395, 110. pont). Más összefüggésekben, bár nem az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése szerinti konzultációs kötelezettség keretében, a Bíróság hivatkozott az EKB gazdasági szakértelmére, lásd: 2015. június 16‑i Gauweiler és társai ítélet (C‑62/14, EU:C:2015:400, 75. pont).
17      Lásd ebben az értelemben az uniós jogalkotó tekintetében: Jacobs főtanácsnok Bizottság kontra EKB ügyre vonatkozó indítványa (C‑11/00, EU:C:2002:556, 140. pont), aki szintén rámutat az EKB különleges ismereteire és szakértelmére, különösen a monetáris politika terén, és hangsúlyozza, hogy az EKB‑nak az EUMSZ 127. cikk (4) bekezdése szerinti bevonása az európai uniós jogalkotás minőségének javítására irányul, ami az európai politika egészének előnyére válik.
18      Lásd a 98/415 határozat 4. cikkét.
19      Példaként néhány kiválasztott országban a helyzet a következő. Lengyelország: a lengyel alkotmány 118. cikke szerint a jogalkotás kezdeményezésének joga a parlament tagjait, a szenátust, a köztársasági elnököt és a minisztertanács tagjait (az (1) bekezdés), valamint legalább 100 000 választójoggal rendelkező állampolgár csoportját (a (2) bekezdés) illeti; az ilyen polgári kezdeményezés eljárását törvény határozza meg (a (2) bekezdés); Franciaország: a francia alkotmány 39. cikke szerint a törvényalkotás kezdeményezésének joga megosztott és együttesen illeti meg a miniszterelnököt és a parlament tagjait. Németország: az alaptörvény értelmében a szövetségi törvények kezdeményezésének joga a Bundesregierungot (szövetségi kormány), a Bundesratot (szövetségi tanács) és a Bundestagot (szövetségi parlament) illeti „saját köreiből”, vagyis egy parlamenti csoport útján vagy legalább a képviselők 5%‑ának támogatásával. Portugália: a portugál alkotmány 167. cikkének (1) bekezdése értelmében a törvényalkotás és a népszavazás kezdeményezésének joga a parlamenti képviselőket, a parlamenti frakciókat és a kormányt, valamint – a törvényben meghatározott feltételek mellett – a választásra jogosultak csoportjait illeti.
20      Az előző lábjegyzetben szereplő országokat alapul véve – Lengyelország: a Sejm (parlament) fogadja el a törvényeket (a lengyel alkotmány 120. cikke), a szenátus pedig jóváhagyja, módosítja vagy elutasítja azokat (a lengyel alkotmány 121. cikkének (2) bekezdése); Franciaország: a parlament mindkét háza, vagyis a nemzetgyűlés és a szenátus (a francia alkotmány 45. cikke), míg a törvényeket a köztársasági elnök hirdeti ki (a francia alkotmány 10. cikke); Németország: az alaptörvény 76. és 77. cikke alapján elsősorban a szövetségi parlament, ugyanakkor a szövetségi tanács hozzájárulása is szükséges azokban az esetekben, amelyeket az alaptörvény kifejezetten meghatároz. Emellett az alaptörvény 82. cikke alapján a Bundespräsident (szövetségi elnök) minden esetben részt vesz az eljárásban, mivel egy törvény csak akkor léphet hatályba, ha azt a szövetségi elnök aláírta és kihirdette; Portugália: az elfogadott törvény típusától függően a parlament (a portugál alkotmány 168. cikke), vagy a minisztertanács (a portugál alkotmány 198. cikkének (1) bekezdése és 200. cikke (1) bekezdésének d) pontja). Mindkét esetben a köztársasági elnök hirdeti ki a törvényeket (a portugál alkotmány 136. cikkének (1) és (4) bekezdése).
21      Természetesen ugyanez vonatkozik az EU‑ra is, ahol általában a Bizottság tesz javaslatot, a Parlament és a Tanács pedig az EUMSZ 294. cikk szerinti rendes jogalkotási eljárás keretében fogadja el a másodlagos jogszabályokat.
22      Lásd a 98/415 határozat 2. cikkének (3) bekezdését.
23      Lásd a 98/415 határozat 3. cikkének (1) bekezdését.
24      Lásd a 98/415 határozat 3. cikkének (2) bekezdését.
25      Lásd a 98/415 határozat 3. cikkének (3) bekezdését.
26      Lásd a 98/415 határozat 3. cikkének (4) bekezdését.
27      Lásd az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 5. pontját.
28      Lásd a lett alkotmány 71. cikkét.
29      E rendelkezés szerint a lett parlamentet, valamint a népet is megilleti a törvényhozás joga az ezen alkotmányban előírt eljárásokkal összhangban és az ott meghatározott mértékben.
30      A Bíróság a múltban időnként hivatkozott a két ítéletre. Lásd például: 1995. március 30‑i Parlament kontra Tanács ítélet (C‑65/93, EU:C:1995:91, 21. és azt követő pontok).
31      Lásd: 1980. október 29‑i Roquette Frères kontra Tanács ítélet (138/79, EU:C:1980:249) (a továbbiakban: Roquette Frères ítélet) és Maizena kontra Tanács ítélet (139/79, EU:C:1980:250) Mivel az ítéletek a jelen indítványban végzett elemzés szempontjából azonos megállapításokat tartalmaznak, a hivatkozás egyszerűsége érdekében kizárólag a Roquette Frères ítéletre fogok hivatkozni.
32      Mint köztudott, csak az Egységes Európai Okmány elfogadásától (1987. július 1‑jén lépett hatályba) kezdődően vett részt a Parlament a jogalkotási eljárásban az együttműködési eljárás révén, és csak a Maastrichti Szerződéssel (1993. november 1‑jén lépett hatályba) vezették be az együttdöntési mechanizmust, eleinte csak „homeopátiás dózisnak” nevezhető mértékben. A mechanizmust az Amszterdami Szerződéssel (1999. május 1‑jén lépett hatályba), valamint a Nizzai Szerződéssel (2003. február 1‑jén lépett hatályba) fokozatosan kiterjesztették, amely végül a Lisszaboni Szerződéssel (2009. december 1‑jén lépett hatálya) a jelenlegi formájában, az EUMSZ 294. cikk szerinti rendes jogalkotási eljárásban teljesedett ki.
33      Jelenleg az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése.
34      Lásd: 1980. október 29‑i Roquette Frères kontra Tanács ítélet (138/79, EU:C:1980:249, 33. pont).
35      Uo.
36      Lásd: 1980. október 29‑i Roquette Frères kontra Tanács ítélet (138/79, EU:C:1980:249, 35. pont). Az ítélet angol nyelvi változatának 33. pontja ráadásul „lényeges eljárási szabályra” utal, ami szerintem ugyanazt jelenti.
37      Lásd: 1980. október 29‑i Roquette Frères kontra Tanács ítélet (138/79, EU:C:1980:249, 33. pont). Lásd még Reischl főtanácsnok Roquette Frères kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványát (138/79, EU:C:1980:213, 3375. pont), amely szerint a Parlament konzultációs jogköre „nem tehető a gyakorlatban hatástalanná azáltal, hogy teljesen kizárják azt minden jogkövetkezmény nélkül”.
38      Lásd: 1980. október 29‑i Roquette Frères kontra Tanács ítélet (138/79, EU:C:1980:249, 34. pont). Kiemelés tőlem.
39      Uo.
40      Lásd: 1983. február 10‑i Luxemburg kontra Parlament ítélet (230/81, EU:C:1983:32, 38. pont); 1988. szeptember 27‑i Görögország kontra Tanács ítélet (204/86, EU:C:1988:450, 16. pont); 1995. március 30‑i Parlament kontra Tanács ítélet (C‑65/93, EU:C:1995:91, 23. pont).
41      A Parlament akkori eljárási szabályzatának 75. cikke alapján.
42      Lásd: 1995. március 30‑i Parlament kontra Tanács ítélet (C‑65/93, EU:C:1995:91, 27. és 28. pont).
43      A Bíróság különösen megállapította, hogy a leírt eljárás alkalmazásával a Parlament nem teljesítette a Tanáccsal való jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettségét. Mivel a Parlament nem teljesítette a Tanáccsal való jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettségét, ezért nem érvényesült a Parlamenttel való konzultációra vonatkozó lényeges eljárási szabály. Lásd: 1995. március 30‑i Parlament kontra Tanács ítélet (C‑65/93, EU:C:1995:91, 28. és azt követő pontok).
44      Lásd az EUMSZ 322. cikk (1) és (2) bekezdését.
45      Lásd az EUMSZ 304. cikk első bekezdését az EUMSZ
más rendelkezéseivel, például az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésével összefüggésben értelmezve. A teljes felsorolásért lásd: Breuer, M., in Pechstein, M., Nowak, C. és
Häde, U. (szerk.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. kiadás, IV. kötet, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, EUMSZ 304. cikk, 4. pont.
46      Lásd az EUMSZ 307. cikk első bekezdését az EUMSZ
más rendelkezéseivel, például az EUMSZ 91. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezve. A teljes tájékoztató jellegű felsorolásért lásd: Breuer, M., in Pechstein, M., Nowak, C. és
Häde, U. (szerk.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. kiadás, IV. kötet, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, EUMSZ 307. cikk, 4. pont.
47      Korábban az EGK‑Szerződés 118. cikke.
48      Lásd: 1987. július 9‑i Németország és társai kontra Bizottság ítélet (281/85, 283/85–285/85 és 287/85, EU:C:1987:351, 38. és az azt követő pontok).
49      Lásd: 1989. július 13‑i Enichem Base és társai ítélet (380/87, a továbbiakban: Enichem Base ítélet, EU:C:1989:318, 14. pont).
50      Lásd: Enichem Base ítélet (21. pont).
51      Lásd: Enichem Base ítélet (22. pont).
52      1996. április 30‑i ítélet (C‑194/94, a továbbiakban: CIA Security International ítélet, EU:C:1996:172).
53      A műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv (HL 1983. L 109., 8. o.). Ezt az irányelvet a későbbiekben felváltotta a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 204., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 20. kötet, 337. o.), amelyet azután felváltott a műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv (kodifikált szöveg) (HL 2015. L 241., 1. o.).
54      Lásd: CIA Security International ítélet (44. pont).
55      Lásd: CIA Security International ítélet (45. pont). Kiemelés tőlem.
56      Ezt az érvet a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Holland Királyság és Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága hozta fel. Lásd: CIA Security International ítélet (46. pont).
57      Lásd: CIA Security International ítélet (48. pont).
58      Lásd: CIA Security International ítélet (49. pont).
59      Lásd: CIA Security International ítélet (54. pont).
60      Lásd például: 2000. szeptember 26‑i Unilever ítélet (C‑443/98, EU:C:2000:496, 49. pont); 2002. június 6‑i Sapod Audic ítélet (C‑159/00, EU:C:2002:343, 51. pont); 2016. február 4‑i Ince ítélet (C‑336/14, EU:C:2016:72, 67. pont); 2016. október 27‑i James Elliott Construction ítélet (C‑613/14, EU:C:2016:821, 64. pont); 2017. február 1‑jei Município de Palmela ítélet (C‑144/16, EU:C:2017:76, 36. pont); 2019. szeptember 12‑i VG Media ítélet (C‑299/17, EU:C:2019:716, 39. pont); 2025. március 13‑i Unigames ítélet (C‑120/24, EU:C:2025:174, 62. pont).
61      Lásd az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdését.
62      Éppen ebből a szempontból kap ez az ítélkezési gyakorlat hagyományosan a legtöbb (tudományos) figyelmet. Lásd például a sok közül: Dougan, M., „When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy”, in Common Market Law Review, 44. kötet, 4. sz., 2007, 931–963. o., különösen 957–963. o. Lásd még: Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, 107. és az azt követő oldalak.
63      Lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60. és azt követő pontok): „az uniós jog elsőbbségének elve tehát nem vezethet az uniós jog közvetlen hatályú és nem közvetlen hatályú rendelkezései közötti alapvető különbségtétel megkérdőjelezéséhez, és így nem vezethet be az uniós jog valamennyi rendelkezésének nemzeti bíróságok általi alkalmazására vonatkozó egységes rendszert. […] minden nemzeti bíróságnak, mint tagállami szervnek – hatásköre keretében – kötelessége, hogy mellőzze a nemzeti jog mindazon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek ellentétesek az uniós jognak az előtte folyamatban lévő jogvitában közvetlen hatállyal bíró rendelkezésével”. Lásd még: 2022. március 8‑i Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Közvetlen hatály) ítélet (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. pont).
64      Lásd például: 2023. március 9‑i Vapo Atlantic ítélet (C‑604/21, EU:C:2023:175, 44. pont), amelyben a Bíróság megállapította, hogy az egy adott évben szabad forgalomba bocsátott gépjármű‑üzemanyaghoz 10% bioüzemanyag keverésére irányuló célt előíró portugál szabály a 98/34 irányelv értelmében vett műszaki szabálynak minősül, és mivel a tervezetét nem közölték, az állam nem érvényesítheti azt magánszemélyekkel szemben.
65      Lásd az EUMSZ 258. cikket.
66      Lásd az EUMSZ 259. cikket.
67      Ez ellentétben van azon uniós jogi aktusokkal, amelyek az EUMSZ 263. cikk első bekezdése alapján megsemmisíthetők.
68      A 98/34/EK és a 2015/1535 irányelv értelmében.
69      Lásd ebben az értelemben: Häde, U., „Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV”, in Gornig, G.H., Schöbener, B., Bausback, W. és Irmscher, T.H. (eds), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008, 1027–1046. o., 1041. o. Lásd úgyszintén: Hahn, H.J. és Häde, U., Währungsrecht, 2. kiadás, C.H. Beck, München, 2010, § 17, 92. pont. E megoldás alátámasztására lásd úgyszintén: Zilioli, C. és
Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milánó, 2007, 194. o.; Manger-Nestler, C., in Pechstein, M.,
Nowak, C. and Häde, U. (eds), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. kiadás, III. kötet, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 127 AEUV, 49. pont; Griller, S., in Grabitz, E., Hilf, M. és
Nettesheim, M. (eds), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., aktualizált:
2024. május, C.H. Beck, München, Art. 127 AEUV, 99. pont; Waldhoff, C., in Siekmann, H. (ed.), The European Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, Article 127 TFEU, 209. pont; és
Arda, A., ‘Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC’, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004_. 111–152. pont, 151. pont.
70      Amit máshol a Szerződések történelmi‑jogi sarokköveként és központi szervező elveként leírtam, lásd az X és Visser egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑360/15 és C‑31/16, EU:C:2017:397, 1. pont).
71      Lásd: CIA Security International ítélet (40. pont); 2023. március 9‑i Vapo Atlantic ítélet (C‑604/21, EU:C:2023:175, 42. pont).
72      Lásd ezzel ellentétben az EUSZ 5. cikk (2) bekezdését az EUSZ 258. cikkel és az azt követő cikkekkel összefüggésben értelmezve. Vitathatatlanul az ezen elv alóli egyetlen kivétel a KBER és EKB alapokmány 14. cikkének (2) bekezdése. E meglehetősen különös eljárást illetően lásd: 2019. február 26‑i Rimšēvičs és EKB kontra Lettország ítélet (C‑202/18 és C‑238/18, EU:C:2019:139, 65–77. pont).
73      Lásd: Van Gerven, W., „Of rights, remedies and procedures”, in Common Market Law Review, 37. kötet, 3. sz., 501–536. o., 502. o.
74      Erre általában az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntések ex tunc hatályaként hivatkoznak.
75      Ez az ítélkezési gyakorlat több évtizedre nyúlik vissza (lásd: 1980. március 27‑i Denkavit italiana ítélet, 61/79, EU:C:1980:100; 16. pont; 1980. március 27‑i Meridionale Industria Salumi és társai ítélet, 66/79, 127/79 és 128/79, EU:C:1980:101, 9. pont) és rendszeresen megerősítik (lásd például: 2022. április 5‑i Commissioner of An Garda Síochána és társai ítélet, C‑140/20, EU:C:2022:258, 25. pont; 2015. szeptember 29‑i Gmina Wrocław ítélet (C‑276/14, EU:C:2015:635, 44. pont; 2020. október 28‑i Bundesrepublik Deutschland [Az autópályák használatáért fizetendő díjak mértékének meghatározása] ítélet, C‑321/19, EU:C:2020:866, 54. pont).
76      Lásd például: 2015. szeptember 29‑i Gmina Wrocław ítélet (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45. pont); 2020. október 28‑i Bundesrepublik Deutschland (Az autópályák használatáért fizetendő díjak mértékének meghatározása) ítélet (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55. pont).
77      Lásd: 2010. szeptember 8‑i Winner Wetten ítélet (C‑409/06, EU:C:2010:503, 67. pont); 2009. november 19‑i Filipiak ítélet (C‑314/08, EU:C:2009:719, 84. pont). Lásd még: 2007. március 6‑i Meilicke és társai ítélet (C‑292/04, EU:C:2007:132, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
78      Lásd: 1970. december 17‑i Internationale Handelsgesellschaft ítélet (11/70, EU:C:1970:114, 3. pont); 2010. szeptember 8‑i Winner Wetten ítélet (C‑409/06, EU:C:2010:503, 61. pont).
79      Lásd például: 2015. szeptember 29‑i Gmina Wrocław ítélet (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45. pont); 2020. október 28‑i Bundesrepublik Deutschland (Az autópályák használatáért fizetendő díjak mértékének meghatározása) ítélet (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55. pont).
80      Lásd részletesebben: Düsterhaus, D., „Eppur Si Muove! The Past, Present, and (possible) Future of Temporal Limitations in the Preliminary Ruling Procedure”, Yearbook of European Law, 2016, 237–274. o.
81      Lásd például: 2020. szeptember 16‑i Romenergo és Aris Capital ítélet (C‑339/19, EU:C:2020:709, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).