62020CC0570
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. december 9. (
1
)
C‑570/20. sz. ügy
BV
kontra
Direction départementale des finances publiques de la Haute‑Savoie
(a Cour de cassation [semmítőszék, Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés – Alapvető jogok – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. és 52. cikke – Hozzáadottérték‑adó (héa) – 2006/112/EK irányelv – Ugyanazon tényállás miatt kiszabott közigazgatási és büntetőjogi szankciók halmozását előíró nemzeti szabályozás – A ne bis in
idem elvének követelményei – Egyértelműség és előreláthatóság – Szükségesség és arányosság”
1.
A Bíróság ismét szembesül azokkal a problémákkal, amelyek az adóbűncselekmények – többek között a hozzáadottérték‑adót (héa) érintő bűncselekmények – egyidejű, vagy egymást követő büntetése kapcsán, ugyanazon személlyel szemben, ugyanazon tényállás miatt kiszabott közigazgatási és büntetőjogi szankciók halmozásából erednek.
2.
A 2018. március 20‑i Menci ítéletben, (
2
) valamint a Garlsson Real Estate és társai ítéletben (
3
) a Bíróság tisztázta azokat a feltételeket, amelyeknek a nemzeti jogszabályoknak meg kell felelniük ahhoz, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 52. cikkének (1) bekezdése alapján korlátozni tudják a Charta 50. cikke által biztosított azon alapvető jogot, hogy ugyanazon tényállás alapján senkit ne lehessen kétszer büntetni.
3.
A jelen előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) megkérdőjelezi, hogy a nemzeti szabályozás, amelyre ítéletét kell alapoznia, összhangban van a Bíróság joggyakorlatával, különösen a következők tekintetében:
–
az eljárások és a szankciók halmozását lehetővé tevő rendelkezések egyértelműsége és pontossága; valamint
–
az arányosság, egyrészt az elkövetett jogsértés súlya, másrészt az halmozott szankciók összességének súlya között.
I. Szabályozási keret
A.
Az uniós jog
1. A Charta
4.
Az 50. cikk a következőket mondja ki:
„Senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.”
5.
Az 51. cikk előírja:
„(1)   E Charta rendelkezéseinek címzettjei – a szubszidiaritás elvének megfelelő figyelembevétele mellett – az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. Ennek megfelelően saját hatáskörükben és a Szerződésekben az Unióra ruházott hatáskörök korlátain belül tiszteletben tartják az ebben a Chartában foglalt jogokat és betartják az abban foglalt elveket, valamint előmozdítják azok alkalmazását.
(2)   Ez a Charta az uniós jog alkalmazási körét nem terjeszti ki az Unió hatáskörein túl, továbbá nem hoz létre új hatásköröket vagy feladatokat az Unió számára, és nem módosítja a Szerződésekben meghatározott hatásköröket és feladatokat.”
6.
Az 52. cikk kimondja:
„(1)   Az e Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az arányosság elvére figyelemmel, korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.
[…]
(3)   Amennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek. Ez a rendelkezés nem akadályozza meg azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson.
(4)   Amennyiben e Charta a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból eredő alapvető jogokat ismer el, akkor ezeket a jogokat e hagyományokkal összhangban kell értelmezni.
[…]
(6)   A nemzeti jogszabályokat és gyakorlatot az ebben a Chartában meghatározottak szerint teljes mértékben figyelembe kell venni.”
2. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (a továbbiakban: EUMSZ)
7.
A 325. cikk megállapítja:
„(1)   Az Unió és a tagállamok küzdenek a csalás és az Unió pénzügyi érdekeit sértő minden egyéb jogellenes tevékenység ellen az e cikknek megfelelően meghozandó olyan intézkedésekkel, amelyeknek elrettentő hatásuk van, és hathatós védelmet nyújtanak a tagállamokban, valamint az Unió intézményeiben, szerveiben és hivatalaiban.
(2)   A tagállamok az Unió pénzügyi érdekeit sértő csalás leküzdésére megteszik ugyanazokat az intézkedéseket, mint amelyeket a saját pénzügyi érdekeiket sértő csalás leküzdésére tesznek.
[…]”
3. A 2006/112/EK irányelv (
4
)
8.
A 273. cikk előírja:
„A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a HÉA pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, arra a követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által teljesített belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem támasztanak a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki követelményeket.
[…]”
B.
Nemzeti jog
1. Code général des impôts (általános adótörvény; a továbbiakban: CGT)
9.
Az 1729. cikknek a jogvitára alkalmazandó változata szerint: (
5
)
„Az adóalap vagy az adó megállapítása szempontjából lényeges tényezőkre vonatkozó bevallásban vagy okmányokban megnyilvánuló pontatlanságok vagy mulasztások, valamint az államtól jogosulatlanul megszerzett adójóváírás a meg nem fizetett adó összegének következő mértékű növelését vonja maga után:
a.
Szándékos jogsértés esetén 40%;
[…]”.
10.
Az 1741. cikknek a szóban forgó tényállásra alkalmazandó változata (
6
) a következőket mondta ki:
„Az e törvénykönyvben foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül, aki csalárd módon elkerüli vagy megkísérli elkerülni az e törvénykönyv hatálya alá tartozó adók megállapítását, illetve teljes vagy részleges megfizetését, akár azáltal, hogy az előírt határidőn belül önként nem nyújt be adóbevallást, az adóköteles összegek egy részét szándékosan eltitkolja, fizetésképtelenségét megszervezi, vagy egyéb fondorlattal akadályozza az adó beszedését, illetve más csalárd módon jár el, függetlenül az alkalmazandó adójogi szankcióktól, 37500 euró pénzbüntetéssel és öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő. Amennyiben a cselekményeket számla nélküli vagy valótlan ügyletekre kiállított számlákkal történő beszerzéssel, vagy értékesítéssel hajtották végre, vagy segítették elő, illetve ha a cselekmények az államtól való jogosulatlan visszatérítés megszerzésére irányultak, az elkövető 75000 euró pénzbüntetéssel és öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
E rendelkezés azonban az eltitkolás esetén csak akkor alkalmazható, ha az meghaladja az adóköteles összeg egytizedét vagy 153 eurót. Az e cikk rendelkezései alapján elítélt személyt a büntető törvénykönyv 131–26. cikkének rendelkezései szerint megfoszthatják polgári, politikai és családi jogaitól.
A bíróság ezen túlmenően a büntető törvénykönyv 131–35. vagy 131–39. cikkében meghatározott feltételek mellett elrendelheti a kiadott határozat kihirdetését és közzétételét is.
Az eljárást az adóigazgatási eljárásról szóló törvény L. 229‑L. 231. cikkében előírt feltételek szerint kell elindítani.”
2. Livre des procédures fiscales (az adóigazgatási eljárásról szóló törvény; a továbbiakban: CPF)
11.
Az L. 228. cikk jelen ügyben alkalmazandó változata előírja, hogy az adóhatóság milyen feltételek mellett tehet feljelentést az ügyészségen az adócsalást megvalósító tényállás alapján:
„Az elutasítás terhe mellett az adóhatóság a közvetlen adók, a hozzáadottérték‑adó, a forgalmi adó, a bejegyzési illeték, az ingatlanadó és a vagyonátruházást, valamint az okiratba foglalt jogcselekményeket terhelő adók tárgyában a büntetőjogi szankciók alkalmazására irányuló feljelentéseket az adóügyi bűncselekményekkel foglalkozó bizottság előzetes jóváhagyását követően nyújtja be.”
II. A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12.
BV egyéni vállalkozói minőségben, könyvelőként dolgozott 2011. június 14‑ig. E minőségében és árbevételére figyelemmel héaköteles volt (általános adómegállapítási mód), és havi bevallásokat kellett benyújtania.
13.
BV‑t a nem kereskedelmi tevékenységből származó nyeresége (a továbbiakban: BNC) alapján jövedelemadó is terhelte, ami miatt minden évben BNC‑bevallást kellett benyújtania az összes személyi jövedelméről szóló bevallásán kívül.
14.
A 2009., 2010. és 2011. év ellenőrzését követően az adóhatóság megállapította, hogy BV kevesebb keresőtevékenységből származó jövedelmet vallott be, mint amennyit ténylegesen szerzett, ami 88507 euró összegű héa és 108833 euró összegű BNC alapján fizetendő adó kikerülését eredményezte.
15.
2014. március 10‑én az adóhatóság feljelentést tett az ügyészségen számviteli szabálytalanságok, valamint jövedelemadó‑ és – a bevétel eltitkolásával megvalósított – héacsalás miatt. (
7
)
16.
BV‑t a Tribunal correctionnel d'Annecy (annecyi büntetőbíróság, Franciaország) elé idézték az alábbi két bűncselekménnyel összefüggésben lefolytatott büntetőeljárásban: adóköteles összegek eltitkolásával megvalósított adócsalás és számviteli bizonylatok nyilvántartásba vételének elmulasztása miatt. Az eljárás valamennyi szakaszában elismerte, hogy elkövette azokat a cselekményeket, amelyekkel megvádolták.
17.
2017. június 23‑i ítéletével a tribunal correctionnel d’Annecy (annecyi büntetőbíróság) a büntetőeljárás alapjául szolgáló bűncselekmények elkövetésében való bűnösségének megállapítását követően tizenkét hónap szabadságvesztésre ítélte BV‑t.
18.
BV fellebbezést nyújtott be a cour d’appel de Chambéryhez (chambéryi fellebbviteli bíróság, Franciaország), arra hivatkozva, hogy a kiszabott ítélet ellentétes a ne bis in idem elvével, mivel ugyanezen tények alapján korábban lefolytattak vele szemben egy adóellenőrzési eljárást, amelynek nyomán a meg nem fizetett adó 40%‑ának megfelelő adójogi szankciót szabtak ki vele szemben. Véleménye szerint aránytalan a vele szemben alkalmazott szankciórendszer általános szigora.
19.
A fellebbezést a cour d’appel de Chambéry (chambéry‑i fellebbviteli bíróság) 2019. február 13‑i ítéletével elutasította, az elsőfokú ítéletet a vádlott bűnösségének megállapítása tekintetében helybenhagyta, a büntetést pedig megemelte, (
8
) és a vádlottat tizennyolc hónap szabadságvesztésre ítélte, amelyből hat hónap szabadságvesztés végrehajtását felfüggesztette.
20.
A fellebbviteli bíróság elvetette a ne bis in idem elvének megsértését azzal az indokkal, hogy a büntetések és a közigazgatási szankciók halmozására a CGT 1741. cikke alapján került sor, amely rendelkezés összhangban áll a Charta 50. cikkével, amennyiben megfelel a Conseil constitutionnel (Alkotmánytanács, Franciaország) által kimondottaknak.
21.
BV felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Cour de cassationhoz (semmítőszék), arra hivatkozva, hogy az elsőfokú és a fellebbviteli bíróság:
–
A CGT 1741. cikkének alkalmazásakor – amelynek szabályai a Conseil Constitutionnel (alkotmánytanács) értelmezésében nem tekinthetők se egyértelműnek, se pontosnak – figyelmen kívül hagyta a Charta 50. cikkét.
–
Döntését nem az uniós jog követelményeinek megfelelően hozta, mivel nem biztosította, hogy a kiszabott szankciók összességéből eredő teher a jogsértés súlyához képest ne legyen eltúlzott.
22.
A Cour de cassation (semmítőszék) szerint:
–
A nemzeti szabályok célja többek között a héa területén elkövetett bűncselekmények elleni küzdelem. Ily módon közérdekű célt követ, és jellegét tekintve alkalmas a további célokat szolgáló büntető jellegű eljárások és szankciók halmozásának igazolására.
–
Ami az egyértelműséget és az előreláthatóságat illeti, a CGT 1729. és 1741. cikke pontosan meghatározza azon cselekményeket, illetve mulasztásokat, amelyek büntetőjogi és adójogi eljárások és szankciók tárgyát képezhetik.
–
Ami a szükségesség és az arányosság elvét illeti, a szankciók halmozásának lehetőségét korlátozza az, hogy nem lehet túllépni az egyes bírságnemekként maximálisan kiszabható összeget. E szabály csak az azonos jellegű (azaz pénzbeli) szankciókra vonatkozik.
–
Nem lehet azonban azt állítani, hogy az uniós jog helyes alkalmazása olyan nyilvánvaló lenne, hogy az ne engedne teret észszerű kétségnek.
23.
E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Megfelel‑e az egyértelműség és előreláthatóság követelményének a fent ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás azon körülmények vonatkozásában, amelyek között az esedékes héa bevallásának eltitkolása büntető jellegű eljárások és szankciók halmozását vonhatja maga után?
2)
Megfelel‑e az ilyen szankciók halmozása vonatkozásában fennálló szükségesség és arányosság követelményének a fent ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás?”
III. A Bíróság előtti eljárás
24.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság 2020. október 28‑án vette nyilvántartásba.
25.
BV, a francia kormány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
26.
A Bíróság tárgyalás tartását nem tartotta szükségesnek.
IV. Elemzés
A.
Előzetes megjegyzések a szóban forgó nemzeti szabályozásról és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tartalmáról
27.
A kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott „nemzeti szabályok” két jogszabályi rendelkezés és a hozzájuk kapcsolódó bírói értelmezés összeolvadásának eredményeként jöttek létre.
28.
E jogszabályi rendelkezések a CGT 1729. és 1741. cikkei, melyek szövegét a fentiekben ismertettük. (
9
) Összefoglalva, e rendelkezések közigazgatási szankciókat írnak elő (az 1729. cikknek megfelelően a szándékos jogsértések esetén a meg nem fizetett adó összegének 40%‑kal való emelése), valamint pénzbüntetést és szabadságvesztés‑büntetést (az 1741. cikk szerint) az adózási szabályok megsértése esetén.
29.
A CGT 1741. cikke kifejezetten kimondja, hogy ugyanazon tények alapján az adójogi szankcióktól (azaz a formálisan közigazgatási jellegű szankcióktól) (
10
) függetlenül is kiszabhatók pénzbüntetések és szabadságvesztés‑büntetések.
30.
E nemzeti rendelkezések bírósági értelmezését illetően a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az e rendelkezésekben előírt büntetőjogi és közigazgatási szankciók halmozása a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) által megfogalmazott három értelmezési fenntartáshoz kötött. (
11
)
31.
Ezek a fenntartások – amelyek felvázolják azokat a feltételeket, amelyek mellett lehetséges a CGT 1729. és 1741. cikkében foglalt szankciók halmozása – a következők:
–
Azon jogalanyt, akit jogerőssé vált bírósági határozattal, érdemi okból mentesítettek az adó alól, adócsalásért nem lehet büntetőjogi felelősségre vonni (első feltétel, amely a jelen ügyben nem releváns);
–
A CGT 1741. cikke csak az adóköteles összegek csalárd eltitkolásának, illetve a bevallási mulasztásoknak a legsúlyosabb eseteire alkalmazandó. E súlyosság következhet az elcsalt adó összegéből, az eljárás alá vont személy cselekményeinek jellegéből, vagy azok elkövetésének körülményeiből (második fenntartás);
–
Abban az esetben, ha két eljárás megindulása a szankciók halmozásához vezetne, az arányosság elve minden esetben azt vonja maga után, hogy az esetlegesen kiszabott bírságok teljes összege ne haladja meg a bírságnemenként maximálisan kiszabható összeget (harmadik feltétel).
32.
A második fenntartást illetően a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy saját ítélkezési gyakorlata a következőképpen határozta meg a magatartások súlyára vonatkozó releváns kritériumokat:
„Ha az adócsalás vádlottja igazolja, hogy ugyanazon tények alapján magánszemélyként adóbírságot szabtak ki vele szemben, a büntetőbíró – miután a CGT 1741. cikke tekintetében minősítette e jogsértés tényállási elemeit és mielőtt büntetőjogi szankciókat szabna ki – megvizsgálja, hogy a megállapított tényállás olyan súlyú‑e, amely igazolja kiegészítő büntetőjogi szankciók megállapítását. A bíró köteles határozatát indokolni, és a súlyosság következhet az elcsalt adó összegéből, az eljárás alá vont személy cselekményeinek jellegéből, illetve azok elkövetésének körülményeiből, amelyek súlyosító körülményeket jelenthetnek (
12
).”
33.
A harmadik fenntartást illetően a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli azt a tényt, hogy annak alkalmazási feltételeit az alábbiak szerint pontosította:
–
„Ha a vádlott igazolja, hogy ugyanazon tényállás alapján jogerősen adóügyi szankciót szabtak ki vele szemben, a büntetőbírónak csak akkor kell gondoskodnia az arányosság követelményének tiszteletben tartásáról, ha ugyanilyen jellegű büntetést szab ki.”
–
„Az arányosság elve nem sérül, ha a bíróságok felfüggesztett szabadságvesztésre ítélik az olyan vádlottat, akivel szemben már jogerős közigazgatási szankciókat alkalmaztak, feltéve hogy pénzbüntetést nem szabnak ki.”
34.
Röviden, ez az a jogi előírások és azok bírósági értelmezése közötti kölcsönhatás eredményeként kialakult szabályozási keret, amely a francia jogban lehetővé teszi a közigazgatási és büntetőjogi szankciók együttes alkalmazását ugyanazon tényállás miatt, amely bűncselekményt és adójogi jogsértést valósít meg, feltéve ha a hatóság az ügyészség tudomására hozza azokat. (
13
)
35.
A Cour de cassationnak (semmítőszék) nincsenek kétségei a Bíróságnak a ne bis in
idem elvével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát illetően az alábbiak vonatkozásában:
–
a CGT 1729. cikke szerinti közigazgatási szankció büntetőjogi jellege; (
14
)
–
olyan közérdek fennállása, amely indokolja a közigazgatási szankció és a CGT 1741. cikkében előírt büntetőjogi szankció együttes alkalmazását (
15
).
36.
A Cour de cassation (semmítőszék) kérdései tehát annak tisztázására korlátozódnak, hogy a nemzeti jog megfelel‑e a Menci ítéletben foglalt feltételeknek az eljárások és szankciók halmozását lehetővé tevő szabályok egyértelműsége, előreláthatósága, szükségessége és arányossága tekintetében.
37.
Azért fontos az előzetes döntéshozatali vita ezek alapján történő meghatározása, hogy hangsúlyozzuk, a kérdés nem érinti:
–
az „azonos tényállás”(idem factum) beazonosítását;
–
ugyanannak a védett jogi érdeknek az egybeesését e tényállások kettős (bis) – büntetőjogi és közigazgatási – megtorlásában;
–
a közigazgatási szankció „anyagi jogi szempontból büntetőjogi” jellegét, amely az adó összegét 40%‑kal növeli az adójogi jogsértés esetén; valamint
–
a szoros anyagi jogi és időbeli kapcsolatot a közigazgatási és a büntetőeljárás között, amely ugyanazon tényállás alapján pénzbírság és szabadságvesztés‑büntetés kiszabását eredményezi ugyanazon személy esetében. (
16
)
B.
Az ügy érdeméről
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
38.
A kérdés azon nemzeti szabályok egyértelműségének és pontosságának állítólagos hiányára vonatkozik, amelyek alapján egyes adójogi jogsértéseket megvalósító tényállások közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozásának tárgyát képezhetik.
39.
BV úgy véli, hogy az, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlathoz kell fordulni annak meghatározásához, hogy milyen feltételek mellett jogszerű a közigazgatási és büntetőjogi szankciók együttes alkalmazása, önmagában is azt mutatja, hogy a szóban forgó szabályozás nem elég világos és pontos.
40.
Hozzáteszi, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem alkalmas a kifogásolt hiányosság orvoslására, mivel nem tudja objektív és hozzáférhető módon meghatározni a halmozást igazoló súlyosság megállapításának döntő szempontjait.
41.
A francia kormány és a Bizottság egyetértenek abban, hogy az alkalmazott szabályozás megfelel az egyértelműség és az előreláthatóság feltételeinek. A nemzeti ítélkezési gyakorlat által e célból figyelembe vett kritériumok kellően egyértelműek (és ebben az esetben relevánsak is).
42.
A francia kormány és a Bizottság továbbá előadja, hogy a Bíróság szerint a büntetőjogi törvényesség elve nem tiltja a büntetőjogi felelősség szabályainak bírósági értelmezés útján történő meghatározását.
43.
Az e részletre vonatkozó véleményem lényegében megegyezik a francia kormány és a Bizottság véleményével.
44.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az eljárások és a szankciók halmozása, az említett ügyhöz hasonlóan, korlátozza az ahhoz való alapvető jogot, hogy ugyanazon bűncselekmény miatt senkit ne lehessen kétszer büntetőeljárás alá vonni vagy megbüntetni. (
17
)
45.
A Charta 52. cikk (1) bekezdése értelmében a nemzeti szabályozás ilyen korlátozására csak az alábbi feltételek együttes fennállása esetén kerülhet sor:
–
Törvényben kell megállapítani.
–
Tiszteletben kell tartania az érintett jog lényeges tartalmát.
–
Az arányosság elvére figyelemmel elengedhetetlennek kell lennie.
–
Ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét kell szolgálnia.
46.
A jelen eljárás tárgyát képező korlátozást törvény vezette be, így elvileg megfelel az első feltételnek. A közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozásának lehetőségét nem pusztán közigazgatási aktusok vagy bírósági gyakorlat írja elő, hanem két konkrét jogszabályi rendelkezés:
–
Egyrészt a CGT 1729. cikke, amely a jelen ügy vonatkozásában a meg nem fizetett adó összegének 40%‑kal való növelése formájában bünteti a szándékosan elkövetett adóügyi pontatlanságokat vagy mulasztásokat.
–
Másrészt a CGT 1741. cikke, amely – a fentiektől függetlenül – pénzbüntetés és szabadságvesztés‑büntetés kiszabását írja elő csalárd, jogellenes magatartás esetén.
47.
Márpedig a büntetések törvényességének a Charta 49. cikkében biztosított elve értelmében ezenkívül az is elengedhetetlen, hogy a törvény világosan és pontosan meghatározza azokat az eseteket, amelyekben az eljárások és a büntetések ugyanazon tényállás alapján halmozhatók.
48.
A Bíróság a jogszabály egyértelműségének és pontosságának követelményét összekapcsolta a jogszabály „feltétlenül szükséges jellegével”, az arányosság elvének való megfelelés érdekében (
18
).
49.
Az alkalmazandó szabályozás „feltétlenül szükséges jellegének” elemzésekor a Menci ítélet kimondta, hogy annak „világos és pontos szabályokat kell előírnia, amelyek lehetővé teszik a jogalany számára, hogy előre lássa, mely cselekedetek és mulasztások vonhatják maguk után az eljárások és a szankciók ilyen halmozását. (
19
)”
50.
A Bíróság miután megvizsgálta – a kérdést előterjesztő bíróság erre vonatkozó vizsgálatának szükségességét fenntartva –, hogy a szóban forgó olasz szabályozás „világos és pontos” volt‑e, a Menci ítéletben előírta, hogy biztosítani kell a szükséges összhangot egyrészt a jogsértés súlya másrészt a kiszabott szankciók összességének súlya között. (
20
)
51.
Véleményem szerint a törvény egyértelműségének és pontosságának követelménye – amelyre a Charta 52. cikk (1) bekezdésében foglalt feltételek közül az első utal – az alapvető jogok gyakorlásának jogszerű korlátozására
vonatkozó elv megfogalmazásában rejlik.
52.
Csak akkor lehet pontosan megítélni e kettős büntetés tartalmát és terjedelmét, ha a közigazgatási és adóhatósági eljárások és szankciók halmozását lehetővé tevő törvény ezt világosan és pontosan megfogalmazza. Ezen előfeltevést követően meg kell vizsgálni, hogy a halmozódás arányos‑e.
53.
A törvény egyértelműsége és pontossága az arányosság elvével kapcsolatban egy előzetes és fogalmilag önálló célt szolgál. Különösen annak a követelménynek felelnek meg, amely szerint a non
bis in idem elvének hatályát csak és kizárólag a törvény szűkítheti le.
54.
Ezen elv tiszteletben tartása érdekében nem elegendő azoknak az eseteknek a jogszabályi meghatározása, amelyekben az eljárások és szankciók halmozása lehetségesek, arra is szükség van, hogy a meghatározás világos és pontos is legyen.
55.
Ellenkező esetben torzulna a jogszerűség elve által biztosított garancia, amely a jogalkotónak az alapvető jogok korlátozására vonatkozó kizárólagos hatáskörére vonatkozik. A jogalkotó tehát nem ruházhatja a közigazgatási hatóságra vagy a bíróságokra e hatáskör gyakorlását.
56.
Ezenkívül a Charta 52. cikkének (1) bekezdése által a Charta 50. cikkében biztosított jog korlátozásához megkövetelt jogszerűség kiegészíti a Charta 49. cikke által a büntetés meghatározása tekintetében megkövetelt jogszerűséget.
57.
Mivel a közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozása összességében súlyosabb következményt eredményezhet annál, mint amit maga a büntetőjogi jogalkotó előírt, ez a többletbüntetés csak akkor fogadható el, ha a jogalkotó világosan és pontosan meghatározza azokat az eseteket és körülményeket, amelyek a büntetés kiszabását lehetővé teszik.
58.
A büntetőjogi törvényesség elve tehát alkalmazandó a közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozására. Ebből következik, hogy a kettős büntetést engedélyező rendelkezéseknek tiszteletben kell tartaniuk a hozzáférhetőség és az előreláthatóság bizonyos követelményeit (
21
).
59.
Inkább ebben az összefüggésben, mintsem a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt arányosság elvével összefüggésben kell vizsgálni a Menci ítéletben meghatározott egyértelműség és pontosság követelményét.
60.
A kérdést előterjesztő bíróság által felvetett kétség arra irányul, hogy a törvényesség elve által megkövetelt „egyértelműségnek és pontosságnak” már – és kizárólag – a jogszabály szövegében kell‑e jelen lennie, vagy pedig e tekintetben lehet‑e támaszkodni a bíróságok ítélkezési gyakorlatára.
61.
Mind a francia kormány, mind a Bizottság emlékeztetett arra, hogy a Bíróság számára a bűncselekmények és büntetések törvényességének elve nem zárja ki a törvény bírósági értelmezését.
62.
A Bíróság megfogalmazása szerint, noha a büntetőjogi törvényesség elve „megköveteli, hogy a törvény világosan meghatározza a jogsértéseket és az azokat megtorló büntetéseket”, e feltétel akkor teljesül, „ha a jogalany – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.” (
22
)
63.
Következésképpen a Bíróság szerint „a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét nem lehet úgy értelmezni, hogy az tiltja a büntetőjogi felelősség szabályainak esetről esetre bírói értelmezés útján történő fokozatos világossá tételét, feltéve hogy az eredmény a jogsértés elkövetésekor észszerűen előrelátható, tekintettel különösen a szóban forgó jogi rendelkezéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatban ebben az időszakban figyelembe vett értelmezésre (
23
)”.
64.
Ebben az ügyben, amint azt már kifejtettem, mind a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács), mind a Cour de cassation (semmítőszék) értelmezte a CGT 1729. és 1741. cikkét. Az előbbi többek között e két rendelkezés alkotmányosságát – vagyis érvényességét – a fent említett fenntartások betartásától tette függővé.
65.
E fenntartások értelmében a CGT 1729. és 1741. cikkének együttes alkalmazása – azaz az egyes cikkek által külön‑külön előírt eljárások és szankciók halmozása – alkotmányosan csak „az adóköteles összegek csalárd eltitkolásának legsúlyosabb eseteiben” megengedett.
66.
E súlyosság – teszi hozzá a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) – „következhet az elcsalt adó összegéből, az eljárás alá vont személy cselekményeinek jellegéből vagy azok elkövetésének körülményeiből (
24
)”.
67.
A CGT 1729. és 1741. cikkének a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) általi értelmezése nem pusztán „segítség”, amelyet a Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlata szerint (
25
) a bíróságok igénybe vehetnek annak megállapítsa során, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősséget.
68.
Alkotmányos jellege feltételezi, hogy a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) értelmezése normatív módon beépül az értelmezett jogi normákba, olyannyira, hogy azokkal együtt egy elválaszthatatlan egészet alkot.
69.
A CGT 1729. és 1741. cikke tehát az alkotmányos értelmezésükből eredő normatív tartalommal rendelkezik, és ebben az értelemben egyrészt a jogalkotó pozitív jogalkotásának, másrészt a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) „negatív jogalkotásának” (
26
) eredményei.
70.
A CGT 1729. és 1741. cikke az érvényességének alkotmányos értelmezése alapján előírja, hogy az első rendelkezés által bizonyos pontatlanságok vagy mulasztások tekintetében előírt közigazgatási szankcióhoz a CGT 1741. cikke értelmében büntetőjogi szankció csak a csalárd eltitkolás legsúlyosabb esetében társulhat.
71.
A Menci ítéletben vizsgált nemzeti szabályozás nem tért el lényegesen a jelen ügyben vizsgált szabályozástól, bár abban a halmozás az 50000 eurót meghaladó jogsértések esetére korlátozódott.
72.
A Bíróság megállapította, hogy ez a szabályozás – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat szükségességét fenntartva ‑ egyértelműen és pontosan meghatározza azokat a körülményeket, amelyek fennállása esetén a héa megfizetésének elkerülése az eljárások és szankciók halmozását eredményezheti (
27
).
73.
A kérdés tehát az, hogy a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) által említett „csalárd eltitkolás legsúlyosabb eseteire” való hivatkozás olyan feltételt jelent‑e, amely egyértelműség és pontosság tekintetében megfelel annak az összeghatárnak, amelyet a Menci ügyben legalább 50000 euróban állapítottak meg.
74.
Egy másik ítéletben a Bíróság kellően „egyértelműnek és pontosnak” ítélte meg azt a nemzeti szabályozást, amely lehetővé teszi az olyan piaci manipuláció esetén alkalmazandó eljárások és szankciók halmozását, amelyek „a pénzügyi eszközök árának jelentős változását” (
28
) idézhetik elő. Következésképpen, nem tiltotta meg a határozatlan tartalmú kikötések alkalmazását, feltéve hogy gondoskodnak azok megfelelő bírósági meghatározásáról.
75.
A Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) részletesen meghatározta, hogy milyen súlyú bűncselekmények indokolhatják az eljárások és szankciók halmozását. E súlyosság, ahogy az már kifejtésre került, „következhet az elcsalt adó összegéből, az eljárás alá vont személy cselekményeinek jellegéből vagy azok elkövetésének körülményeiből (
29
)”.
76.
E pontosítás kiegészítéseképpen – amelyet, hangsúlyozom, a szóban forgó jogszabályi rendelkezések részének kell tekinteni – a Cour de cassation (semmítőszék) meghatározta azokat a szempontokat, amelyek megkönnyítik a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) által megkövetelt súlyosság megítélését. (
30
)
77.
Ily módon a Cour de cassation (semmítőszék) ellátja a jogszabályi rendelkezések hatályának pontosítására vonatkozó feladatát, amelyet az AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet a rendes bíróságokra bíz, és érthetőbbé teszi a francia kettős – büntetőjogi és közigazgatási – megtorlási rendszert. (
31
)
78.
Az alkalmazott szempontok a jogsértésfajták és az érintett adónemek alapján:
–
a bevallás többszöri felszólítás ellenére történő ismételt „elmulasztása”;
–
a vádlott megválasztott köztársasági képviselői minősége;
–
külföldi székhelyű közvetítők alkalmazása; és
–
az elkerült adó összege. (
32
)
79.
Habár kívánatos lenne jobban rendszerezni az összes alkalmazandó feltételt, a legfelsőbb francia büntetőbíróság pontosításai a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett körülmények kapcsán meghaladják azt a minimumot, amely ahhoz szükséges, hogy egy nemzeti szabályozás – jelen esetben az alkotmányosan értelmezett törvény és annak az adott legfelsőbb bírói fórum általi fokozatos konkretizálása – ésszerűen előrelátható módon határozza meg azokat az eseteket, amelyekben a kétszeres büntetés lehetséges.
80.
Elfogadható BV azon érvelése, miszerint e szabályozási rendszer nem egyértelmű a laikusok számára, így mindenképpen szakmai tanácsadást kell igénybe venni hozzá. A Bíróság szerint azonban:
–
„A törvény előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia ahhoz, hogy az adott ügy körülményei között észszerű szinten felmérhesse, hogy bizonyos cselekménynek milyen következményei lehetnek.” (
33
)
–
ez „különösen igaz a szakmai tevékenységet ellátó személyek esetében, akik megszokták, hogy foglalkozásuk gyakorlásakor nagy gondossággal kell eljárniuk” és akiktől „ezért elvárható […] az, hogy különös gondossággal értékeljék a foglalkozásukkal járó veszélyeket.” (
34
)
81.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy BV a neki felrótt cselekményeket könyvvizsgálóként folytatott szakmai tevékenységének gyakorlása során hajtotta végre, tehát olyan közegben, amelyben általában a jogi tanácsadás igénybevétele a főszabály, nem pedig a kivétel.
82.
Ugyanúgy igaz az is – és ezt BV (
35
) is hangsúlyozza –, hogy az olyan fogalmak értékelése során, mint a „szándékos jogsértések”, a „csalárd ügyletek” vagy a „csalárd módon történő megkerülés”, a bíróságok széles (és véleményem szerint szükséges) értelmezési mozgástérrel rendelkeznek. Ezeket a fogalmakat (
36
) azonban össze kell kapcsolni a Cour de cassation (semmítőszék) által kidolgozott, már említett egyéb szempontokkal, annak érdekében, hogy pontosabb képet kapjunk az adójogi jogsértések kétszeres büntetését lehetővé tévő szabályozásról.
83.
Összefoglalva, úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti szabályozás tartalmazza az ahhoz szükséges minimális információt, hogy egyértelműen és előre látható módon megállapítható legyen, hogy ugyanazon tényállás miatt ugyanazon személlyel szemben milyen esetekben lehetséges a közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozása.
2. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
84.
Második kérdésével a Cour de cassation (semmítőszék) azt kívánja megtudni, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás megfelel‑e a szükségesség és arányosság követelményének, amely elengedhetetlen feltétele a büntetőjogi és közigazgatási eljárások és szankciók halmozásának.
85.
Nemleges választ kell adni, ha e szabályozás túlmegy azon, ami feltétlenül szükséges a kétszeres büntetéssel jogszerűen elérni kívánt célok megvalósításához. Ezt képviseli BV és a Bizottság, azzal érvelve, hogy nem biztosított különösképpen az, hogy a halmozott szankciók összességének súlya arányos legyen az elkövetett jogsértés súlyával.
86.
A francia kormány szerint épp ellenkezőleg, döntő jelentőségű, hogy ebben az ügyben a büntetőbíróság a közigazgatási szankció jogerős kiszabását követően hozott határozatot. Ez azt jelenti, hogy a bíróságot az ügy valamennyi körülményének figyelembevételére kötelező szabály alkalmazása során a bíróság értékelte az említett (első) szankció meglétét.
87.
A francia kormány hozzáteszi, hogy az arányosságot nemcsak a szankciók mértékének korlátozása biztosítja, hanem annak előírása is, hogy a halmozás csak a legsúlyosabb esetekben lehetséges.
88.
Nem értek egyet a francia kormány ezen utóbbi kijelentésével, mivel a legsúlyosabb esetekre való hivatkozás inkább azon kérdés értékeléséhez szükséges, hogy a kétszeres büntetést lehetővé tevő szabályok kellően pontosak‑e. Az a tény, hogy egy adójogi jogsértés súlyos, nem mentesít minden további nélkül annak ellenőrzése alól, hogy a kiszabott (kettős) szankciók megfelelnek‑e az arányosság követelményének.
89.
Ismét utalni szeretnék a Bíróságnak a Charta 50. cikkében foglalt jogot korlátozó nemzeti jogszabályok szükségességére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára.
90.
A Bíróság álláspontja szerint,
–
Ami az eljárások halmozását illeti, elengedhetetlen „az olyan szabályok megléte, amelyek biztosítják annak összehangolását, hogy az érintett személyre e halmozás miatt háruló többletteher a feltétlenül szükséges mértékre korlátozódjon (
37
).”
–
A szankciók halmozására „olyan szabályoknak kell vonatkozniuk, amelyek lehetővé teszik annak biztosítását, hogy a kiszabott szankciók összességének súlya megfeleljen az adott jogsértés súlyának, hiszen ez a követelmény nem csupán a Charta 52. cikk (1) bekezdéséből, hanem a Charta 49. cikk (3) bekezdésében rögzített, a büntetések arányosságának elvéből is következik. (
38
)”
91.
E követelmény célja végeredményben az, hogy a szankciók halmozása oly módon történjen, hogy megfelelően biztosított legyen egyrészt a jogsértés súlya, másrészt a kiszabott szankciók összességének súlya közötti megfelelés (arányosság).
92.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) ugyanezen gondolatmenetet követve úgy ítélte meg, hogy a szankciók halmozása esetén az arányosság elve azt jelenti, hogy a szankciók teljes összege nem haladhatja meg a kiszabott szankciók közül a legmagasabb összegét.
93.
Márpedig, bár a szankciók halmozását korlátozza az, hogy a már kiszabott szankciók közül a legmagasabb összeget nem lehet túllépni, „ez a szabály kizárólag azonos jellegű (azaz pénzbeli) szankciókra vonatkozik (
39
)”.
94.
A Cour de cassation (semmítőszék) kétségbe vonja, hogy ha az arányosságot így a pénzbeli szankciók halmozásának eseteire korlátozzák, akkor teljesül a bűncselekmény súlya és a szankciók összességének súlya (azaz nem zárja ki a szabadságelvonással járó büntetéseket) közötti megfelelés biztosításának követelménye.
95.
A Garlsson Real Estate ítéletben a Bíróság az arányosság elvével ellentétesnek ítélte azt a nemzeti szabályozást, amely „kizárólag a pénzügyi szankciók halmozására vonatkozik, a büntető jellegű pénzbírság és a szabadságvesztés‑büntetés halmozására azonban nem”. E szabályozás „nem biztosítja, hogy a kiszabott szankciók összességének súlya az adott jogsértés súlyához viszonyított feltétlen szükséges mértékre korlátozódjon.” (
40
)
96.
A kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott nemzeti szabályozás áttekintése alapján a francia jog csak akkor teszi lehetővé a halmozott szankciók súlyának kiegyensúlyozását, ha azok mindegyike pénzbeli jellegű.
97.
Ha ez így van, akkor a Bíróság imént idézett ítélkezési gyakorlatának alkalmazása annak a megállapítását eredményezné (amint azt BV és a Bizottság állítja), hogy a szóban forgó szabályozás nem egyeztethető össze a Charta 50. cikkével. Nevezetesen nem tesz eleget annak a kötelezettségnek, amely alapján az illetékes hatóságoknak a második szankció kiszabása esetén biztosítaniuk kell, hogy „a kiszabott szankciók összességének súlya ne haladja meg a megállapított jogsértés súlyát.” (
41
)
98.
A francia kormány ezzel szemben azt állítja, hogy a nemzeti jog biztosítja az arányosságot az eltérő jellegű szankciók esetében is, mivel az adóhatósági‑ és a büntetőeljárás jogilag összekapcsolódik: az utóbbi az előbbire támaszkodik, annak érdekében, hogy a közigazgatási ellenőrzés keretében alkalmazott adóbírságokon felül további szankciót szabjon ki. (
42
)
99.
A francia kormány hangsúlyozza továbbá, hogy ilyen esetekben a büntetőeljárásra a közigazgatási eljárás befejezése után kerül sor. A büntetőbíróság minden esetben köteles tiszteletben tartani a büntetések arányosságának elvét, amelynek érdekében hatáskörrel rendelkezik a büntetőjogi szankció módosítására. E jogkör lehetővé teszi számára, hogy a büntetés szigorúan szükséges és arányos jellegét azáltal biztosítsa, hogy azt az ügy körülményeihez igazítja. (
43
)
100.
Így különösen, a büntető törvénykönyv 132–1. cikkének megfelelően, a bíróságnak a bűncselekmény körülményeire, elkövetőjének személyére, valamint anyagi, családi és társadalmi helyzetére tekintettel kell meghatároznia a büntetés jellegét, mértékét és végrehajtásának módját. (
44
)
101.
A francia kormány szerint ezek alapján, a szankciók halmozása esetén a büntetőbíróság köteles figyelembe venni az előzetesen kiszabott közigazgatási szankciót. (
45
)
102.
A Bíróság nem avatkozhat be a kérdést előterjesztő bíróság és a francia kormány közötti, a belső jog értelmezésére vonatkozó véleménykülönbségbe. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekre adandó választ a kérdést előterjesztő bíróságok által előterjesztett ténybeli és jogi háttérre tekintettel kell megadni.
103.
Ha valóban úgy van, ahogy azt a Cour de cassation (semmítőszék) állítja, és a nemzeti szabályozás nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy a jogsértés súlya és a halmozott szankciók összességének súlya közötti egyensúly megfelelő‑e, akkor az összeegyeztethetetlen a Charta Bíróság által értelmezett 50. cikkével.
104.
Ezzel szemben, ha a nemzeti jog megfelelő eszközöket kínál annak biztosítására, hogy a büntetőbíróság módosíthassa a büntetőjogi szankciót (szabadságelvonás esetén is, nem csak a pénzbüntetésnél) arra való tekintettel, hogy az hozzáadódik egy közigazgatási pénzbírsághoz, akkor nem sérül a Charta 50. cikke.
105.
Végső soron, amennyiben a belső jog nem teszi lehetővé egyrészt a jogsértés súlya, másrészt a halmozott szankciók összességének súlya közötti kellő egyensúlyt – legyen szó bármilyen jellegű szankcióról –, amelynek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata, akkor a szóban forgó szabályozás összeegyeztethetetlen az uniós joggal, mivel sérti a Charta 50. cikkét.
V. Végkövetkeztetés
106.
A fentiekre tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) kérdésére a következő választ adja:
„Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy:
–
Azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi a közigazgatási és büntetőjogi eljárások és szankciók halmozását a törvényben megfogalmazott és az ítélkezési gyakorlat által megfelelően pontosított, egyértelmű és pontos kritériumok alapján meghatározott esetekben.
–
Azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé egyrészt a bűncselekmény súlya, másrészt a halmozott szankciók összességének súlya közötti kellő arányosság biztosítását, függetlenül attól, hogy anyagi jogi szempontból büntetőjogi jellegűnek minősülő közigazgatási pénzbírságról vagy szabadságvesztés‑büntetésekről van‑e szó”.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	C‑524/15, EU:C:2018:197; a továbbiakban: Menci ítélet.
(
3
)	C‑537/16, EU:C:2018:193; a továbbiakban: Garlsson Real Estate ítélet.
(
4
)	A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.).
(
5
)	A 2008. december 30‑i 2008–1443. sz. törvény.
(
6
)	A 2010. december 29‑i 2010–1658. sz. törvény.
(
7
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint az adóhatóság különösen azt kifogásolta, hogy BV: „szabálytalan könyvelést vezetett (el nem számolt jövedelmek, jövedelemigazoló dokumentumok hiánya és magánbankszámlák használata a tevékenységhez kapcsolódó bevételek beszedéséhez); olyan héabevallásokat nyújtott be, amelyekből a jövedelem nagy része kimaradt, 82507 euró összegű meg nem fizetett héának megfelelő bevételt eltitkolt, csökkentett összegű BCN‑bevallásokat nyújtott be; a tényleges nyereséghez képest kevesebb BCN feltüntetésével a teljes jövedelemre vonatkozóan 108883 euró meg nem fizetett jövedelemadó összeggel csökkentett bevallásokat nyújtott be.”
(
8
)	Az ügyészség szintén fellebbezett.
(
9
)	A jelen indítvány 9. és 10. pontja.
(
10
)	A továbbiakban a „közigazgatási szankciók” kifejezés használata során a közigazgatási hatóság által kiszabott olyan szankciókra fogok hivatkozni, amelyek anyagi jogi szempontból büntetőjogi jellegűnek minősülnek, mivel teljesítik a Menci ítélet 26–33. pontjában meghatározott követelményeket.
(
11
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) a bűncselekmények és büntetések szükségességének és arányosságának elveivel összhangban négy alkalommal hozott határozatot a büntetőjogi és adóhatósági eljárások és szankciók halmozásáról az adóköteles összegek eltitkolása és a bevallás elmulasztása esetében (2016. június 24‑i 2016‑545 QPC ítélet; 2016. június 24‑i 2016–546 QPC ítélet; 2016. július 22‑i 2016‑556 QPC ítélet; 2018. november 23‑i 2018‑745 QPC ítélet).
(
12
)	Előzetes döntéshozatalra utaló végzés, 28. pont.
(
13
)	A Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) 2016. július 22‑i 2016–555 QPC határozatában nem emelt kifogást azzal kapcsolatban, hogy az ügyészség által az adócsalásra vonatkozóan felhozott vádat feltétlenül meg kellene előznie az adóhatóság feljelentésének.
(
14
)	Ez egyébiránt egy olyan értékelés, amelyet – amint arra a Menci ítélet emlékeztetett (27. pont) – vizsgálnia kell, függetlenül attól, hogy a Bíróság adott esetben pontosításokat adhat annak érdekében, hogy iránymutatást adjon a kérdést előterjesztő bíróságnak az értelmezés során.
(
15
)	A Cour de cassation (semmítőszék) szerint „vitathatatlan, hogy a szóban forgó szabályozás konkrétan a héa egészének beszedése érdekében a héával kapcsolatos jogsértésekkel szembeni küzdelmet szolgálja, ily módon közérdekű célt követ, és jellegét tekintve alkalmas a további célokat szolgáló büntető jellegű eljárások és szankciók halmozásának igazolására.” (az előzetes döntéshozatalra utaló végzés 48. pontja).
(
16
)	Ezeknek a szempontoknak a vitából való kizárása megakadályoz abban, hogy a Menci ítéletben ezekkel kapcsolatban elfogadott megoldásokról kifejthessem saját gondolataimat. Lásd az ezen ítéleten alapuló ítélkezési gyakorlat részletes kritikájaként Bobek főtanácsnok 2021. szeptember 2‑ibpost ügyre vonatkozó indítványát (C‑117/20, EU:C:2021:680) és a Nordzucker ügyre vonatkozó indítványát (C‑151/20, EU:C:2021:681); különösen az első indítvány 101–117. pontját.
(
17
)	Többek között: 2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet (C‑617/10, EU:C:2013:105), 34. pont.
(
18
)	Menci ítélet, 46. pont: az arányosság elvének tiszteletben tartása „megköveteli, hogy az olyan nemzeti szabályozásban előírt eljárások és szankciók halmozása, mint amelyről az alapügyben szó van, ne haladja meg az e szabályozás által kitűzött jogszerű célok eléréséhez szükséges mértéket, beleértve, hogy amennyiben több megfelelő intézkedés kínálkozik, a kevésbé korlátozó intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok”.
(
19
)	Menci ítélet, 49. pont.
(
20
)	Menci ítélet, 50–59. pont. Hasonlóan a Garlsson Real Estate ítélet, 51–56. pont.
(
21
)	Ami a jogszerűség elvét illeti, lásd többek között a 2020. június 11‑iProkuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455) ítéletet, amelynek 49. pontja emlékeztet arra, hogy „a törvénynek világosan meg kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a terhelt – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.” Ami pedig ebben az esetben fontos, az az, hogy melyek azok a cselekmények és mulasztások, amelyek az eljárások és szankciók halmozását eredményezik.
(
22
)	2015. október 22‑iAC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet (C‑194/14 P, EU:C:2015:717; a továbbiakban: AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet), 40. pont.
(
23
)	AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, 41. pont.
(
24
)	2016. június 24‑i 2016–545 QPC határozat, 21. pont, a továbbiakban: az alkotmánytanács határozata.
(
25
)	AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, 40. pont.
(
26
)	Az alkotmányossági felülvizsgálat során az alkotmánybíróságok által gyakorolt „negatív jogalkotói” szerep ahhoz vezet, hogy kizárják a jogrendből a jogalkotó hatalom azon rendelkezéseit (vagy a még hatályba nem lépett jogszabályszövegek esetén kizárják azok hatálybalépését), amelyek ellentétesek a vonatkozó alkotmányokkal.
(
27
)	Menci ítélet, 50. és 51. pont.
(
28
)	Garlsson Real Estate ítélet, 52. és 53. pont.
(
29
)	Az alkotmánytanács határozata, 21. pont.
(
30
)	A Cour de cassation (semmítőszék) az alkotmányjogi ítélkezési gyakorlat alapján úgy ítélte meg, hogy „ha az adócsalás vádlottja igazolja, hogy ugyanazon tények alapján magánszemélyként adóbírságot szabtak ki vele szemben, a büntetőbíró – miután a CGT 1741. cikke tekintetében minősítette e jogsértés tényállási elemeit és mielőtt büntetőjogi szankciókat szabna ki – megvizsgálja, hogy a megállapított tényállás olyan súlyú‑e, amely kiegészítő büntetőjogi szankciók megállapítását igazolhatja. A bíró köteles határozatát indokolni, a súlyosság következhet az elcsalt adó összegéből, az eljárás alá vont személy cselekményeinek jellegéből, illetve azok elkövetésének körülményeiből, amelyek súlyosító körülményeket jelenthetnek. Ilyen súlyosság hiányában a bíró nem hozhat marasztaló határozatot” (előzetes döntéshozatalra utaló végzés, 28. pont).
(
31
)	Írásbeli észrevételeinek 75. pontjában BV elismeri, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) megpróbálta „pontosítani a (második) fenntartás hatályát”, de „nem sikerült azt egyértelműbbé és kiszámíthatóbbá tennie”.
(
32
)	Előzetes döntéshozatalra utaló határozat, 31. pont. A meg nem fizetett adó összegét illetően a kérdést előterjesztő bíróság a jövedelemadó és a szolidaritási vagyonadó esetében 200000 eurót meghaladó összegre hivatkozik. Mindenesetre a bíróságnak a kiszabandó büntetés kiválasztását és indoklását megelőzően indokolással ellátva kell határoznia a bűncselekmény súlyáról (előzetes döntéshozatalra utaló határozat, 29. pont).
(
33
)	AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, 42. pont.
(
34
)	Uo.
(
35
)	Észrevételének 73. pontjában BV hivatkozik a Conseil constitutionnel (alkotmánytanács) „hivatalos kommentárjára”, amelyben maga is elismeri a bírósági mérlegelés ezen mozgásterét.
(
36
)	Aggodalomra adhat okot azonban néha, hogy e meghatározások megfelelnek‑e a bűncselekmények kimerítő leírására vonatkozó követelménynek. Nem ebben az összefüggésben használják őket azonban, amikor a büntetőjogi és közigazgatási szankciók halmozási rendszerének körvonalait segítenek meghatározni.
(
37
)	Menci ítélet, 53. pont.
(
38
)	Menci ítélet, 55. pont. Kiemelés tőlem.
(
39
)	Előzetes döntéshozatalra utaló végzés, 63. pont.
(
40
)	Garlsson Real Estate ítélet, 60. pont.
(
41
)	Garlsson Real Estate ítélet, 56. pont. Az eredeti változatban kiemelés nélkül.
(
42
)	A francia kormány írásbeli észrevételeinek 71. pontja.
(
43
)	A francia kormány írásbeli észrevételeinek 75. pontja.
(
44
)	A francia kormány írásbeli észrevételeinek 77. pontja.
(
45
)	A francia kormány írásbeli észrevételeinek 78. pontja. Meglepő módon azonban ez a beadvány az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adandó válaszra vonatkozóan azzal a javaslattal fejeződik be, hogy a Charta 50. cikkével nem ellentétes a „szankciók halmozása […], amelyet az korlátoz, hogy a kiszabott szankciók közül a legmagasabb összegét nem lehet túllépni, jóllehet ez a korlátozás csak az azonos nemű szankciókra, mégpedig a pénzbüntetésekre vonatkozik”. E javaslat teljes mértékben figyelmen kívül hagyja annak a lehetőségét, hogy más jellegű szankciók is beszámíthatók legyenek.