62019CO0399
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (tizedik tanács)
2020. április 29. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A Bíróság eljárási szabályzatának 99. cikke – Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások – 2002/20/EK irányelv – 12. cikk – Elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújtó vagy elektronikus hírközlő hálózatot szolgáltató vállalkozásokra kivetett igazgatási díjak – A nemzeti szabályozó hatóság díjjal fedezhető igazgatási költségei – Az igazgatási költségek éves mérlege és a beszedett díjak teljes összege”
A C‑399/19. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) a Bírósághoz 2019. május 22‑én érkezett, 2019. április 11‑i határozatával terjesztett elő
az Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
és
a BT Italia SpA,
a Basictel SpA,
a BT Enia Telecomunicazioni SpA,
a Telecom Italia SpA,
a Postepay SpA, korábban PosteMobile SpA,
a Vodafone Italia SpA
között,
a Telecom Italia SpA,
a Fastweb SpA,
a Wind Tre SpA,
a Sky Italia SpA,
a Vodafone Omnitel BV,
a Vodafone Italia SpA
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök (előadó), Juhász E. és C. Lycourgos bírák,
főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a BT Italia SpA, a Basictel SpA és a BT Enia Telecomunicazioni SpA képviseletében R. Caiazzo, S. Fienga és F. Costantini avvocati,
–
a Telecom Italia SpA képviseletében F. Cardarelli, F. Lattanzi és F. S. Cantella avvocati,
–
a Postepay SpA és a Fastweb SpA képviseletében F. Pacciani és V. Mosca avvocati,
–
a Vodafone Italia SpA képviseletében V. Cerulli Irelli és M. Libertini avvocati,
–
a Wind Tre SpA képviseletében B. Caravita di Toritto, R. Santi és S. Fiorucci avvocati,
–
a Sky Italia SpA képviseletében O. Grandinetti, D. Majori és A. A. Di Todaro avvocati,
–
az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítői: R. Guizzi, S. Fiorentino és P. G. Marrone avvocati dello Stato,
–
a belga kormány képviseletében P. Cottin, J.‑C. Halleux és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben, segítőik: P. Vernet, S. Depré és M. Lambert de Rouvroit avocats,
–
a litván kormány képviseletében K. Dieninis és R. Dzikovič, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében L. Malferrari, G. Braun és L. Nicolae, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzatának 99. cikke alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2009. L 337., 37. o.; helyesbítés: HL 2013. L 241., 8. o.) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Engedélyezési irányelv) (HL 2002. L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.) (a továbbiakban: engedélyezési irányelv) 12. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
Ezt a kérelmet az Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (távközlési felügyeleti hatóság, Olaszország; a továbbiakban: felügyeleti hatóság) és a BT Italia SpA, a Basictel SpA, a BT Enia Telecomunicazioni SpA, a Telecom Italia SpA, a Postepay SpA, korábban PosteMobile SpA, valamint a Vodafone Italia SpA között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, az elektronikus hírközlési ágazat és médiaszolgáltatások gazdasági szereplői által e hatóság részére megfizetendő hozzájárulások tárgyában, amelyeket a 2014 és 2016 közötti időszak vonatkozásában követeltek e társaságoktól.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2009/140 irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Keretirányelv) (HL 2002. L 108., 33. o.; a továbbiakban: keretirányelv) 3. cikkének (3a) bekezdése előírja:
„A (4) és az (5) bekezdésben foglalt rendelkezések sérelme nélkül az előzetes piacszabályozásért vagy a vállalkozások közötti jogviták rendezéséért az ezen irányelv 20. és 21. cikkével összhangban felelős nemzeti szabályozó hatóságok [az uniós] jogi aktust végrehajtó nemzeti jogszabály értelmében rájuk ruházott feladatok teljesítésével kapcsolatban függetlenül járnak el, és más szervtől nem kérhetnek vagy fogadhatnak el utasításokat. […]
[…]”
4
A keretirányelv 16. cikke előírja:
„(1)   A nemzeti szabályozó hatóságok elvégzik az ajánlásban felsorolt, érintett piacok elemzését, figyelembe véve az ajánlásban azonosított piacokat, és a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve az iránymutatásokat. A tagállamok biztosítják, hogy ezen elemzés elvégzésére adott esetben a nemzeti versenyhatóságokkal együttműködésben kerüljön sor.
(2)   Amennyiben e cikk (3) vagy (4) bekezdése, a 2002/22/EK irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 17. cikke vagy a 2002/19/EK irányelv (hozzáférési irányelv) 8. cikke előírja, hogy egy nemzeti szabályozó hatóság eldöntse, hogy bevezeti, fenntartja, módosítja vagy megszünteti a vállalkozásokra vonatkozó kötelezettségeket, úgy az e cikk (1) bekezdésében említett piacelemzése alapján meg kell állapítania, hogy az érintett piacon tényleges verseny valósul‑e meg.
[…]”
5
Az engedélyezési irányelv (30) preambulumbekezdése kimondja:
„Az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára igazgatási díj fizetése írható elő, a nemzeti szabályozó hatóságnak a felhatalmazási rendszer fenntartásával és a használati jogok megadásával összefüggő tevékenységei finanszírozása céljából. Az ilyen díjat az említett tevékenységek tényleges igazgatási költségeinek fedezésére kell korlátozni. E célból a beszedett díjakról és a felmerült igazgatási költségek teljes összegéről szóló éves beszámoló révén a nemzeti szabályozó hatóságok bevételeit és kiadásait átláthatóvá kell tenni. Ez lehetővé teszi a vállalkozások számára annak ellenőrzését, hogy az igazgatási költségek és a díjak egyensúlyban vannak‑e.”
6
Ezen irányelv 3. cikke bevezeti az elektronikus hírközlő hálózatokra és elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó általános felhatalmazást. Az említett irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében foglalt fogalommeghatározás szerint, az „általános felhatalmazás” nem más, mint „a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely ennek az irányelvnek megfelelően biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyedi típusaira alkalmazandó, az ágazatra jellemző kötelezettségeket állapít meg”.
7
Ugyanezen irányelv 5. cikke szerint a tagállamok meghatározott célból megadhatják az egyedi rádiófrekvencia‑ és számhasználati jogokat.
8
Az engedélyezési irányelv 6. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Az általános felhatalmazásból eredő jogoktól és kötelezettségektől jogilag el kell különülniük azoknak az egyedi kötelezettségeknek, amelyek az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára a 2002/19/EK irányelv (hozzáférési irányelv) 5. cikkének (1) bekezdése, 5. cikkének (2) bekezdése, 6. és 8. cikke alapján, valamint a 2002/22/EK irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 17. cikke alapján előírhatók, illetve amelyek az említett irányelv alapján egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt szervezetek számára előírhatók. Annak érdekében, hogy az átláthatóság a vállalkozások számára biztosított legyen, az említett egyedi kötelezettségek egyes vállalkozások számára történő előírásának feltételeit és eljárását az általános felhatalmazásnak tartalmaznia kell.”
9
Az engedélyezési irányelvnek az „Igazgatási díjak” című 12. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozások számára, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozások számára kivetett igazgatási díjnak olyannak kell lennie:
a)
amely csak azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, a harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés‑ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége; és
(b)
amelyet az egyes vállalkozások között olyan tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztanak meg, amely minimálisra csökkenti a további igazgatási és kapcsolódó ráfordításokat.
(2)   Ha a nemzeti szabályozó hatóságok igazgatási díjat vetnek ki, az igazgatási költségeiknek és a beszedett díjak teljes összegének áttekintését évente közzéteszik. A díjak teljes összegének és az igazgatási költségeknek a különbözetét figyelembe véve a megfelelő kiigazításokat el kell végezni.”
10
A 2009/140 irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (Hozzáférési irányelv) (HL 2002. L 108., 7. o.; a továbbiakban: hozzáférési irányelv) 5. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
„(1)   A nemzeti szabályozó hatóságok – a [keretirányelv] 8. cikkében foglalt célok érdekében eljárva – ösztönzik és adott esetben biztosítják, ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban, a megfelelő hozzáférést és összekapcsolást, valamint a szolgáltatások átjárhatóságát, feladatkörüket oly módon gyakorolva, hogy az a hatékonyságot, a fenntartható versenyt, valamint a hatékony beruházást és innovációt előmozdítsa, és a végfelhasználók számára a lehető legelőnyösebb legyen.
Különösen, a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások vonatkozásában a 8. cikknek megfelelően tehető intézkedések sérelme nélkül, a nemzeti szabályozó hatóságok megállapíthatnak:
a)
a végpontok közötti összeköttetés biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, beleértve indokolt esetben a kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy kapcsolják össze hálózataikat, ha azok még nincsenek összekapcsolva;
ab)
indokolt esetben és a szükséges mértékben kötelezettségeket a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, hogy szolgáltatásaikat átjárhatóvá tegyék;
b)
a végfelhasználóknak valamely tagállam által meghatározott digitális rádióműsor‑ és televízióműsor‑terjesztési szolgáltatásokhoz való hozzáférése biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket az üzemeltetők számára arra vonatkozóan, hogy tisztességes, észszerű és megkülönböztetéstől mentes feltételek mellett biztosítsanak hozzáférést az I. melléklet II. részében említett egyéb eszközökhöz.
(2)   Az (1) bekezdés alapján előírt kötelezettségeknek és feltételeknek objektívnek, átláthatónak, arányosnak és megkülönböztetésmentesnek kell lenniük, és a [keretirányelv] 6., 7. és 7a. cikkében említett eljárásokkal összhangban kell őket végrehajtani.”
11
A hozzáférési irányelv 6. cikke az üzemeltetők kötelezettségeire vonatkozik, a feltételes hozzáférés és egyéb eszközök tekintetében, míg a 8. cikke a kötelezettségek előírásával, módosításával, illetve megszüntetésével foglalkozik.
12
A 2009. november 25‑i 2009/136/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2009. L 337., 11. o.) módosított, az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (Egyetemes szolgáltatási irányelv) (HL 2002. L 108., 51. o.; a továbbiakban: egyetemes szolgáltatási irányelv) 17. cikkének célja a kiskereskedelmi szolgáltatások piacán jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások szabályozási ellenőrzése.
Az olasz jog
13
A 2005. december 23‑i Legge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006) (az állam éves és többéves költségvetésének elkészítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló 266. sz. törvény [2006. évi költségvetési törvény], a GURI 2005. december 29‑i 302. számának rendes melléklete) 1. cikkének (65) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 2007. évtől [a felügyeleti hatóság] […] működésével kapcsolatos költségek fedezetét […] az állami költségvetésből nem fedezett rész tekintetében az érintett piac biztosítja a hatályos szabályozásban előírt módon, valamint az [e hatóság] által a törvényben előírt legmagasabb mértékre tekintettel határozatban megállapított összegű és [az e hatóság] részére közvetlenül megfizetendő járulék formájában.”
14
E törvény 1. cikkének (66) bekezdése előírja, hogy 2006. évre, az elektronikus hírközlési ágazat gazdasági szereplőit terhelő díjat az említett törvény hatálybalépését megelőzően jóváhagyott utolsó mérleg bevételeinek 1,5 ezrelékében határozzák meg, és hogy a következő évekre, az összeg lehetséges változásait és a díjra vonatkozó részletes szabályokat a felügyeleti hatóság jóváhagyhatja a határozat elfogadását megelőzően jóváhagyott utolsó mérlegben szereplő bevétel 2 ezrelékének megfelelő mérték betartásával.
15
A 2003. augusztus 1‑jei decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (az elektronikus hírközlési törvénykönyvről szóló 259. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet (a GURI 2003. szeptember 15‑i 214. számának rendes melléklete) alapügyben alkalmazandó változata (a továbbiakban: elektronikus hírközlési törvénykönyv) 34. cikke ekként rendelkezik:
„1.   A 35. cikk szerinti járulékokon kívül, az általános felhatalmazás keretében hálózatot szolgáltató vagy szolgáltatást nyújtó vállalkozásokra, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozásokra kivethető olyan igazgatási díj, amely csak azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és a 28. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés‑ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége. Az igazgatási költségeket az egyes vállalkozások között olyan tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztják meg, amely minimálisra csökkenti a további igazgatási és kapcsolódó ráfordításokat.
2.   A minisztérium hatáskörébe tartozó tevékenységekkel összefüggésben felmerült igazgatási költségek fedezése céljából, az 1. bekezdés szerinti igazgatási díjak mértékét a 10. melléklet határozza meg.
2bis.   Az 1. bekezdés szerinti tárgykörökben a törvény által a [felügyeleti] hatóság részére biztosított szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatok gyakorlásával összefüggésben felmerült igazgatási költségek összességének fedezése céljából az 1. bekezdés szerinti igazgatási díj mértékét – a 2005. december 23‑i 266. sz. törvény 1. cikkének 65. és 66. bekezdése értelmében – a vállalkozások által az általános felhatalmazás vagy a használati jogok megadásának tárgyát képező tevékenységek keretében megszerzett bevételek arányában kell meghatározni.
2ter.   A minisztérium a Ministero dell’economia e delle finanzével [gazdasági és pénzügyminisztérium, Olaszország] és a [felügyeleti] hatósággal együtt évente közzéteszik az 1. bekezdés szerinti tevékenységekkel összefüggésben felmerült igazgatási költségeket és a 2., valamint a 2bis. bekezdés szerint beszedett díjak összegét. A díjak teljes összegének és az igazgatási költségeknek az esetleges különbözete alapján a megfelelő kiigazításokat el kell végezni.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
16
A Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) 2017. január 31‑i, február 13‑i, március 1‑jei és március 17‑i ítéleteivel helyt adott:
–
a BT Italia, a Basictel és a BT Enia Telecomunicazioni által a felügyeleti hatóság 2014. november 6‑i 567/14 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amely határozat tárgya az e hatóságnak megfizetendő 2015. évi hozzájárulás mértékének és megfizetése módjának a meghatározása, továbbá az említett hatóság 87/15 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amely határozat tárgya az elektronikus formanyomtatvány és az e hozzájárulás megfizetésével kapcsolatos utasítások elfogadása;
–
a PosteMobile által a felügyeleti hatóság 547/13 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amely határozat tárgya az e hatóságnak megfizetendő 2014. évi hozzájárulás mértékének és megfizetése módjának a meghatározása, továbbá az említett hatóság 71/14 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amely határozat tárgya az elektronikus formanyomtatvány és a 2005. évi e hozzájárulás megfizetésével kapcsolatos utasítások elfogadása, továbbá ugyanezen hatóság levelével szemben előterjesztett keresetnek, amely levélben az említett 2014. évi hozzájárulást kiegészítő összeg megfizetését kérte;
–
a PosteMobile által a felügyeleti hatóság 567/14 és 87/15 határozatával és azon levelével szemben előterjesztett keresetnek, amelyben e hatóság a 2015‑ös évre számára fizetendő hozzájárulást kiegészítő összeg megfizetését kérte;
–
a Telecom Italia által a felügyeleti hatóság 2015. november 5‑i 605/15 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amely határozat tárgya az e hatóságnak fizetendő, 2016. évi hozzájárulás mértékének és a megfizetése módjának a meghatározása, továbbá az említett hatóság 2015. február 24‑i 34/16 határozatával szemben előterjesztett keresetnek, amelynek tárgya az elektronikus formanyomtatvány és a 2016. évi e hozzájárulás megfizetésével kapcsolatos utasítások elfogadása, és
–
a Vodafone Italia által a felügyeleti hatóság 605/15 és 34/16 határozatával szemben előterjesztett keresetnek.
17
E bíróság, elfogadva e társaságok érvelését, öt ítélettel megsemmisítette a felügyeleti hatóság előző pontban említett határozatait, úgy ítélve meg, hogy az e hatóság által, a számára megfizetendő hozzájárulás összegének kiszámítására alkalmazott adóalap‑meghatározási módszer téves, abban az értelemben, hogy minden olyan tevékenységet beszámít, amelynek a folytatására az említett hatóság a szabályozási háttér alapján köteles, és figyelembe veszi a díjfizetésre köteles gazdasági szereplők valamennyi bevételét, így olyan költségeket is, amelyeket nem kellett volna beszámítani. Ezzel összefüggésben úgy vélte, hogy a 2015‑ben elfogadott elektronikus hírközlési törvénykönyv 34. cikkének 2bis. bekezdése nem alkalmazható az alapügyekben, mivel olyan új rendelkezésekről van szó, amelyeknek nincs visszaható hatálya. Ennélfogva úgy ítélte meg, hogy a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítéletnek (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) megfelelően a felügyeleti hatóságnak megfizetendő hozzájárulás kizárólag a szabályozási tevékenységgel összefüggésben felmerülő költségek – vagyis az általános felhatalmazás megadásával, az általános felhatalmazási rendszer kezelésével, ellenőrzésével és alkalmazásával kapcsolatos, tételesen meghatározott költségek – összességét fedezheti.
18
Ezenkívül a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) helyt adott az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében előírt éves mérleg elfogadásának a hiányára alapított kifogásnak is a 2014‑es évre vonatkozóan, mivel úgy ítélte meg, hogy ezt a mérleget a felügyeleti hatóságnak megfizetendő hozzájárulás megfizetési iránti kérelmet megelőzően kellett volna közzétenni.
19
A felügyeleti hatóság fellebbezést nyújtott be az említett ítéletekkel szemben a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország). Ez utóbbi megemlíti, hogy az elektronikus hírközlési törvénykönyv 34. cikkének 2bis. bekezdését annak elkerülése érdekében fogadták el, hogy az Európai Bizottság által megindított jogsértési eljárás keretében kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtsanak be az engedélyezési irányelv 6. és 12. cikkének helytelen átültetése miatt. Ugyanakkor az elsőfokú bíróság, mivel úgy ítélte meg, hogy ennek az új rendelkezésnek nincs visszaható hatálya, nem vizsgálta, hogy megfelel‑e ezen irányelv 12. cikkének, miközben ez az irányelv legalább ratione temporis alkalmazandó az e hatóságnak a 2016. évre megfizetendő hozzájárulásra.
20
A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy kétség merül fel az említett 34. cikk 2bis. bekezdésének elfogadását megelőző és azt követő nemzeti szabályok uniós joggal való összeegyeztethetőségét illetően. Rámutat arra, hogy a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítélet (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) alapján a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága), amelyhez azon tevékenységek elhatárolásának kérdésével fordultak, amelyek igazgatási költségeit figyelembe lehet venni a felügyeleti hatóság finanszírozása során, ezen ítéletből azt a következtetést vonta le, hogy a Bíróság csak a nemzeti szabályozó hatóság (a továbbiakban: NSZH) által végzett szabályozási tevékenységet minősítette az engedélyezési irányelv 12. cikkében felsorolt tevékenységnek, miközben ez a minősítés nem következik sem e rendelkezésből, sem az említett ítéletből. Úgy véli, hogy ebben az ítéletben a Bíróság nem vizsgálta az „előzetes szabályozási” tevékenységeknek az alapeljárásban alapvető fontosságú kérdését, és a Bíróság ítélkezési gyakorlata az NSZH‑k érintett tevékenységi körét illetően nem pontos.
21
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság szerint az a kérdés is felmerül, hogy az elektronikus hírközlési törvénykönyv 34. cikkének 2bis. bekezdése összeegyeztethető‑e az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdésével.
22
E körülmények között határozott úgy a Consiglio di Stato (államtanács), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé.
„1)
Ellentétes‑e [az engedélyezési] irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontjával az olyan nemzeti szabályozás, amely az irányelv értelmében engedéllyel rendelkező jogalanyokat kötelezi [az NSZH] részéről – […] [az] európai uniós elektronikus hírközlési keretrendszer által [az NSZH] részére biztosított valamennyi funkció, köztük a szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatok szervezésével és ellátásával összefüggésben – felmerült összes igazgatási költség viselésére, illetve [az engedélyezési] irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontjában megjelölt tevékenységek kimerülnek‑e [az NSZH] által végzett »előzetes szabályozásban«?
2)
Úgy kell‑e értelmezni [az engedélyezési] irányelv 12. cikkének (2) bekezdését, hogy [az NSZH] igazgatási költségeiről és a beszedett díjakról szóló éves áttekintés:
a)
a nemzeti költségvetési számviteli szabályok szerinti azon pénzügyi év végét követően tehető közzé, amelyben az igazgatási költségeket beszedték;
b)
lehetővé teszi, hogy [az NSZH] a nem közvetlenül szomszédos pénzügyi évek tekintetében is elvégezze a »megfelelő kiigazításokat«?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az elfogadhatóságról
23
A Postepay, a Fastweb SpA, a Wind Tre SpA és a Sky Italia SpA lényegében azt állítja, hogy a feltett kérdések a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikkére tekintettel elfogadhatatlanok, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vonatkozóan, miközben a Bíróság már nagyon pontosan megjelölte az NSZH azon tevékenységeit, amelyeket a gazdasági szereplők hozzájárulásából finanszírozni lehet, és már két alkalommal is volt lehetősége az olasz szabályozásról állást foglalni a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítéletben (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495), valamint a 2016. július 28‑iAutorità per le Garanzie nelle Comunicazioni ítéletben (C‑240/15, EU:C:2016:608).
24
Ezenkívül az első kérdés „előzetes szabályozással” kapcsolatos második része lényegében ténykérdést vet fel. A kérdést előterjesztő bíróság valójában az engedélyezési irányelv 12. cikke szóban forgó tagállambeli alkalmazásának részletes szabályairól való állásfoglalást kér a Bíróságtól, miközben ez az ő feladata. A második kérdést illetően a kérdést előterjesztő bíróság nem számol be semmilyen, a szóban forgó éves mérlegek elfogadásával és tartalmával kapcsolatos ténybeli körülményről, és nem is részletezi az elektronikus hírközlési törvénykönyv 34. cikke 2ter. bekezdése ezen irányelv 12. cikkének (2) bekezdésével való állítólagos összeegyeztethetetlenségének indokait. Ezen túlmenően, a két kérdésnek nincs konkrét és valódi relevanciája az alapügy elbírálása szempontjából.
25
E tekintetben emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében az uniós jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság szigorúan tiszteletben tartsa az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tartalmát érintő és az eljárási szabályzat 94. cikkében kifejezetten meghatározott követelményeket. Ezért az e szabályzat 94. cikkének c) pontjában foglaltakkal összhangban különösen nélkülözhetetlen, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalmazza azon okok ismertetését, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan (lásd ebben az értelemben: 2018. április 19‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑152/17, EU:C:2018:264, 21. és 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
Másrészt ezen együttműködés keretében, kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2018. november 13‑iČepelnik ítélet, C‑33/17, EU:C:2018:896, 20. pont).
27
Ebből következik, hogy a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróság által előterjesztett kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja (2018. november 13‑iČepelnik ítélet, C 33/17, EU:C:2018:896, 21. pont).
28
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az első feltett kérdést illetően a kérdést előterjesztő bíróság nem találja a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, különösen a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítéletben (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) azokat a pontosításokat, amelyek szükségesek az alapügy eldöntéséhez az NSZH azon tevékenységeit illetően, amelyek költségei fedezhetőek az engedélyezési irányelv 12. cikke szerinti igazgatási díjakból, és különösen azon kérdést illetően, hogy ezek a tevékenységek csak „előzetes szabályozási” tevékenységeknek minősíthetők‑e. A második kérdést illetően a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az alapügyben az elsőfokú bíróság helyt adott a felperesek által előterjesztett kifogásoknak, mivel úgy ítélte meg, hogy az éves mérleget a felügyeleti hatóságnak megfizetendő hozzájárulás megfizetése iránti kérelmet megelőzően kell közzétenni, ezt azonban e hatóság a fellebbezései keretében vitatja.
29
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kellően kifejtette azon indokokat, amelyek alapján a Bírósághoz fordult, és, hogy a kért értelmezés összefügg az alapeljárás tárgyával.
30
A fentiekből következik, hogy az előterjesztett kérdések elfogadhatók.
Az ügy érdeméről
31
Eljárási szabályzatának 99. cikke értelmében a Bíróság, ha az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a válasz egyértelműen levezethető az ítélkezési gyakorlatból, vagy ha az ilyen kérdésre adandó válasz nem enged teret semmilyen észszerű kétségnek, az előadó bíró javaslatára és a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor indokolt végzéssel határozhat.
32
A jelen ügyben alkalmazni kell e rendelkezést.
Az első kérdésről
33
Az első kérdésével a bíróság lényegében azt kérdezi, hogy úgy kell‑e értelmezni az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontját, hogy az e rendelkezés alapján az elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújtó vagy elektronikus hírközlő hálózatot szolgáltató vállalkozásokra kivetett díj által fedezhető költségeknek minősül az NSZH részéről valamennyi tevékenysége – beleértve a szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatokat is – gyakorlásával összefüggésben felmerült összes igazgatási költség, vagy csupán azok, amelyeket az „előzetes szabályozási” tevékenység gyakorlása okoz.
34
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) által feltett hasonló kérdést megválaszolva, amely bíróság előtt a felperesek a rájuk kivetett díj összegét az alapügyben szereplővel megegyező nemzeti szabályozás alapján vitatták, azon az alapon, hogy ez a díj olyan tételeket fedez, amelyek nem kapcsolódnak közvetlenül az NSZH előzetes piacszabályozása kapcsán felmerülő költségekhez, a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítéletben (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) kimondta, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a tagállami szabályozás, amely szerint az elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújtó vagy elektronikus hírközlő hálózatot szolgáltató vállalkozások kötelesek az NSZH‑k részére az állam által nem finanszírozott összes költségük fedezésére szánt és az e vállalkozások által megvalósított bevétel alapján meghatározott összegű díjat fizetni, feltéve hogy ez a díj kizárólag az e rendelkezés (1) bekezdésének a) pontjában említett tevékenységekhez kapcsolódó költségek fedezésére szolgál, hogy az e díj címén befolyt összes bevétel nem haladja meg az e tevékenységekhez kapcsolódó költségek teljes összegét, és hogy az említett díjat tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztják meg az érintett vállalkozások között.
35
A Bíróság a fenti ítélet 38. pontjában kiemelte, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontjából kitűnik, hogy a tagállamok az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozásokra, illetve a rádiófrekvencia‑ vagy számhasználati joggal rendelkező vállalkozásokra csak olyan igazgatási díjat vethetnek ki, amely azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és az ezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, az ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége.
36
A 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítélet (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) 39. és 40 pontjában a Bíróság emlékeztetett arra, hogy ezek a díjak csak a jelen végzés előző pontjában említett tevékenységekkel összefüggő költségeket fedezhetik, és nem foglalhatnak magukban más feladatokhoz kapcsolódó költségeket, következésképpen az engedélyezési irányelv 12. cikke alapján kivetett díjak nem az NSZH‑k bármilyen jellegű igazgatási költségeinek fedezetére szolgálnak. Az említett ítélet 41. pontjában pontosította, hogy ezen irányelv 12. cikkének (2) bekezdéséből – együttes olvasatban ugyanezen irányelv (30) preambulumbekezdésével – kitűnik, hogy az említett díjaknak e tevékenységek tényleges igazgatási költségeit kell fedezniük, és egyensúlyban kell állniuk ezekkel a költségekkel. Így a tagállamokhoz e díj címén befolyt összes bevétel nem haladhatja meg az ezen igazgatási tevékenységekhez kapcsolódó költségek teljes összegét.
37
A Bíróság megismételte ezeket a megfontolásokat a 2016. július 28‑iAutorità per le Garanzie nelle Comunicazioni ítéletben (C‑240/15, EU:C:2016:608, 45. és 46. pont), valamint a 2018. január 30‑iX és Visser ítéletben (C‑360/15 és C‑31/16, EU:C:2018:44, 64. pont).
38
A 2013. június 27‑iVodafone Malta és Mobisle Communications ítélet (C‑71/12, EU:C:2013:431) 22. pontjában a Bíróság szintén rámutatott arra, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkében meghatározott igazgatási díjak tehát díjjellegűek, mivel egyfelől csak az NSZH‑k által az elektronikus hírközlő szolgáltatók részére – többek között az általános felhatalmazás vagy rádiófrekvencia‑ vagy számhasználati jog odaítélése címén – nyújtott igazgatási szolgáltatásokért róhatók ki, másfelől pedig e díjaknak fedezniük kell az említett szolgáltatások kapcsán felmerült igazgatási költségeket.
39
Mind az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontjából, mind e rendelkezésnek a jelen végzés 34–38. pontjában említett ítéletekben szereplő értelmezéséből kitűnik, hogy az NSZH‑k e rendelkezés szerinti díjjal fedezhető költségei nem az NSZH‑k összes működési költségével azonosak, hanem az említett rendelkezésben szereplő tevékenységek három kategóriájához kapcsolódó igazgatási költségek összességével, azaz:
–
először is az engedélyezési irányelv 3. cikkében szereplő általános felhatalmazási rendszer kezelésével, ellenőrzésével és alkalmazásával kapcsolatos tevékenységek, ami magában foglalja az ezen irányelv mellékletének A. részében felsorolt általános felhatalmazáshoz fűzhető feltételeket is;
–
másodszor az engedélyezési irányelv 5. cikkében szereplő, a rádiófrekvencia‑ és számhasználati jogok kezelésével, ellenőrzésével és alkalmazásával kapcsolatos tevékenységek, és az ezen irányelv mellékletének B. és C. részében felsorolt, e jogokhoz fűzhető feltételek, továbbá
–
harmadszor az engedélyezési irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében szereplő egyedi kötelezettségek kezelésével, ellenőrzésével és alkalmazásával kapcsolatos tevékenységek, amelyek magukban foglalják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára a hozzáférési irányelv 5. cikkének (1) és (2) bekezdésével, valamint 6. és 8. cikkével, továbbá az egyetemes szolgáltatási irányelv 17. cikkével összhangban előírható kötelezettségeket, valamint az ez utóbbi irányelv alapján egyetemes szolgáltatás nyújtására kijelölt szervezetek számára előírható kötelezettségeket.
40
Az e három tevékenységi kategóriához kapcsolódó igazgatási költségek összessége magában foglalhatja a nemzetközi együttműködés, harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés‑ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költséget, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költségét.
41
Az NSZH kérdést előterjesztő bíróság által említett szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatait illetően meg kell állapítani, hogy ezek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és egyedi kötelezettségek kezelésével, ellenőrzésével és alkalmazásával kapcsolatos tevékenységek, így az ezek által okozott költségek fedezhetőek az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint kivetett igazgatási díjakkal.
42
A kérdést előterjesztő bíróság által említett „előzetes szabályozási” tevékenység tekintetében meg kell jegyezni, hogy e bíróság nem jelöli meg, hogy mit kell érteni e kifejezés alatt, amely nem szerepel sem az engedélyezési irányelvben mint keretirányelvben, sem a hozzáférési irányelvben, sem pedig az egyetemes szolgáltatási irányelvben. Viszont az előzetes piacszabályozás, amelynek felelőse az NSZH, amint az a keretirányelv 3. cikkének (3a) bekezdésében szerepel, az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára olyan kötelezettségek előírásában nyilvánul meg, mint a hozzáférési irányelv 5. cikkének (1) és (2) bekezdésében vagy 6. cikkében szereplő kötelezettségek, továbbá az ezen irányelv 8. cikkének vagy az egyetemes szolgáltatási irányelv 17. cikkének megfelelően a keretirányelv 16. cikkében előírt piacelemzési eljárást követően jelentős piaci erővel rendelkezőként kijelölt vállalkozások számára előírt kötelezettségek. Tehát meg kell állapítani, hogy az előzetes piacszabályozás szerves részét képezi az NSZH tevékenységei vonatkozásában a jelen végzés 39. pontjában említett harmadik kategóriának, valamint az e végzés 40. pontjában említett bizonyos feladatoknak. Következésképpen az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján kivetett igazgatási díjakból fedezhető költségek nem korlátozódnak csupán az előzetes piacszabályozási tevékenységgel okozott költségekre.
43
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés alapján az elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra kivetett díjjal kizárólag azok a költségek fedezhetőek, amelyek az NSZH‑k tevékenységei vonatkozásában e rendelkezésben említett három kategóriába tartoznak, beleértve a szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatokat is, tehát az nem korlátozódik az előzetes piacszabályozási tevékenységgel okozott költségekre.
A második kérdésről
44
A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy úgy kell‑e értelmezni az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében egyfelől az e rendelkezésben előírt éves mérleget azon pénzügyi év végét követően teszik közzé, amelynek során az igazgatási díjakat beszedték, másfelől a megfelelő kiigazításokat olyan pénzügyi év során végzik el, amely nem közvetlenül követi azt a pénzügyi évet, amelynek során e díjakat beszedték.
45
E tekintetben, meg kell jegyezni, hogy amint arra a jelen végzés 36. pontja emlékeztet, az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdéséből – együttes olvasatban ugyanezen irányelv (30) preambulumbekezdésével – kitűnik, hogy az ezen irányelv 12. cikke alapján kivethető igazgatási díjaknak az e cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett tevékenységekből származó tényleges igazgatási költségeket kell fedezniük, és egyensúlyban kell állniuk ezekkel a költségekkel. Így a tagállamokhoz e díj címén befolyt összes bevétel nem haladhatja meg az e tevékenységekhez kapcsolódó költségek teljes összegét.
46
Az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében előírt éves beszámoló célja, amint ez az irányelv (30) preambulumbekezdéséből is kitűnik, hogy biztosítsa az NSZH‑k bevételeinek és kiadásainak átláthatóságát, ily módon lehetővé téve az érintett vállalkozások számára annak ellenőrzését, hogy az igazgatási költségek és a díjak egyensúlyban vannak‑e.
47
Amint arra a Bíróság a 2013. július 18‑iVodafone Omnitel és társai ítélet (C‑228/12–C‑232/12 és C‑254/12–C‑258/12, EU:C:2013:495) 41. pontjában már rámutatott, az engedélyezési irányelv nem írja elő sem az ezen irányelv 12. cikke alapján kivethető igazgatási díj mértéke meghatározásának módját, sem e díjak beszedésének részletes szabályait.
48
Ebből következik, hogy a tagállamok határozzák meg az éves mérleg közzétételének és az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdése által előírt szükséges kiigazítások megtételének módját, egyidejűleg biztosítva az átláthatóságot, oly módon, hogy az érintett vállalkozások ellenőrizhessék az igazgatási költségek és díjak egyensúlyát.
49
Márpedig úgy tűnik, hogy sem az éves mérleg azon pénzügyi év végét követő közzététele, amelynek során az igazgatási díjakat beszedték, sem a megfelelő kiigazítások olyan pénzügyi év során való elvégzése, amely nem közvetlenül követi azt a pénzügyi évet, amelynek során e díjakat beszedték, önmagában nem akadályozza e követelmény teljesítését.
50
Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében egyfelől az e rendelkezésben előírt éves mérleget azon pénzügyi év végét követően teszik közzé, amelynek során az igazgatási díjakat beszedték, másfelől a megfelelő kiigazításokat olyan pénzügyi év során végzik el, amely nem közvetlenül követi azt a pénzügyi évet, amelynek során e díjakat beszedték.
A költségekről
51
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Engedélyezési irányelv) 12. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés alapján az elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra kivetett díjjal kizárólag azok a költségek fedezhetőek, amelyek a nemzeti szabályozó hatóságok tevékenységei vonatkozásában e rendelkezésben említett három kategóriába tartoznak, beleértve a szabályozási, felügyeleti, vitarendezési és szankcionálási feladatokat is, tehát az nem korlátozódik az előzetes piacszabályozási tevékenységgel okozott költségekre.
2)
A 2009/140 irányelvvel módosított, 2002/20 irányelv 12. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében egyfelől az e rendelkezésben előírt éves mérleget azon pénzügyi év végét követően teszik közzé, amelynek során az igazgatási díjakat beszedték, másfelől a megfelelő kiigazításokat olyan pénzügyi év során végzik el, amely nem közvetlenül követi azt a pénzügyi évet, amelynek során e díjakat beszedték.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.