62017CC0258
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MICHALA BOBKA
přednesené dne 5. září 2018 (
1
)
Věc C‑258/17
E. B.
proti
Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter BVA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Sociální politika – Rovné zacházení – Zákaz diskriminace na základě sexuální orientace – Homosexuální vztahy s nezletilými osobami – Disciplinární sankce vůči osobě ve služebním poměru u policie navazující na odsouzení za trestný čin – Zachování účinků disciplinárního rozhodnutí“
I. Úvod
1.
E. B. (dále jen „navrhovatel“) se narodil v roce 1942. V roce 1974, kdy pracoval u rakouské policie, byl odsouzen za pokus o homosexuální styk s osobami, které byly ve věku od 14 do 15 let. V roce 1975 byla navrhovateli za tentýž čin uložena disciplinární sankce spočívající v povinnosti odejít od policie do předčasného důchodu s 25 % snížením nároku na důchod.
2.
V té době byly v rakouském právu zakotveny dva různé trestné činy: „pohlavní zneužití“ (sexuální styk s osobou mladší čtrnácti let) a „nemravnost“ (homosexuální styk mezi muži s osobou mladší osmnácti let). V roce 2002 bylo shledáno, že druhý uvedený trestný čin představuje neodůvodněnou diskriminaci na základě sexuální orientace. Byl proto zrušen.
3.
Ve věci v původním řízení navrhovatel v podstatě brojí proti tomu, že nadále pobírá zkrácený důchod, a to z toho důvodu, že jak trestný čin, tak disciplinární sankce jemu uložená představovaly diskriminaci na základě sexuální orientace.
4.
V tomto právním a skutkovém kontextu se Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko) táže, zda je snížení důchodu navrhovatele v souladu se zákazem diskriminace na základě sexuální orientace podle článku 2 směrnice 2000/78/ES (
2
), a to i když původní disciplinární rozhodnutí nabylo právní moci předtím, než tato směrnice vstoupila v platnost. Předkládající soud rovněž klade několik otázek ohledně toho, jak a od kterého okamžiku by měla být diskriminace potenciálně odstraněna.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
5.
Článek 1 směrnice 2000/78 jako nepřijatelný důvod diskriminace uvádí mimo jiné sexuální orientaci.
6.
Článek 2 odst. 1 a čl. 2 odst. 2 písm. a), čl. 3 odst. 1 písm. c) a článek 17 směrnice 2000/78 stanoví:
„Článek 2
Pojem diskriminace
1.   Pro účely této směrnice se ‚zásadou rovného zacházení‘ rozumí neexistence jakékoli přímé nebo nepřímé diskriminace na jakémkoli základě uvedeném v článku 1.
2.   Pro účely odstavce 1:
a)
se ‚přímou diskriminací‘ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci na základě jednoho z důvodů uvedených v článku 1;
[…]
Článek 3
Oblast působnosti
1.   V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejných subjektů, pokud jde o:
[…]
c)
podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování;
[…]
Článek 17
Sankce
Členské státy stanoví systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení této směrnice a přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění jejich uplatňování. Tyto sankce, které mohou zahrnovat náhradu škody poškozenému, musí být účinné, přiměřené a odrazující. Členské státy oznámí tyto předpisy Komisi nejpozději do 2. prosince 2003 a co nejdříve veškeré následné změny, které se jich týkají.“
7.
První věta článku 18 ukládá, aby směrnice byla v zásadě provedena do 2. prosince 2003.
B.
Vnitrostátní právní předpisy
1. Trestní právo
8.
Ke dni 25. února 1974 byly použitelné § 128 a § 129 Strafgesetz (trestní zákon) (dále jen „StG“) ve znění Bundesgesetz BGBl. č. 273/1971 (dále jen „spolkový zákon z roku 1971“). Jejich znění je následující:
„Pohlavní zneužití.
§ 128
Kdo k uspokojení svých tužeb pohlavně zneužije chlapce nebo dívku mladší čtrnácti let […] způsobem odlišným od způsobu popsaného v § 127, dopustí se trestného činu pohlavního zneužití a bude potrestán odnětím svobody na jeden rok až pět let, za obzvláště přitěžujících okolností až na deset let, a nastane-li některý z následků uvedených v § 126, až na dvacet let.
Trestný čin nemravnosti
[…]
§ 129
Jako trestný čin jsou trestány rovněž níže uvedené druhy nemravnosti:
I.
Homosexuální nemravnost, které se dopustí osoba mužského pohlaví, která dovršila osmnáctý rok života, s osobou, která osmnáctý rok života dosud nedovršila.“
9.
Uvedená ustanovení trestního práva tedy stanovila odlišný ochranný věk pro homosexuální styky mezi muži (18 let) a pro heterosexuální nebo lesbické styky (14 let).
10.
Totéž platilo i pro právní stav podle § 207 a § 209 Strafgesetzbuch (trestní zákoník) („StGB“), který nabyl účinnosti 1. ledna 1975.
11.
Rozsudkem ze dne 21. června 2002 (
3
) Verfassungsgerichtshof (Ústavní soud, Rakousko) prohlásil § 209 StGB (který odpovídá § 129 I StG) za protiústavní. Byl proto zrušen s účinností od 28. února 2003.
12.
Ještě předtím, než zrušující rozsudek Verfassungsgerichtshof (Ústavní soud) nabyl účinnosti, vydal rakouský zákonodárce spolkový zákon BGBl. I č. 134/2002 („spolkový zákon č. 134/2002“), kterým novelizoval StGB tak, že již s účinností ode dne 13. srpna 2002 zrušil § 209 StGB.
13.
Rakousko bylo odsouzeno Evropským soudem pro lidská práva (ESLP) za uplatňování § 209 StGB. V rozsudku ve věci L. a V. v. Rakousko ESLP vycházel hlavně z toho, že § 209 StGB je v rozporu s článkem 8 a článkem 14 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „EÚLP“), protože neexistuje dostatečné odůvodnění pro odlišný ochranný věk u homosexuálních styků mezi muži s dospělými osobami na straně jedné a u heterosexuálních nebo lesbických styků s dospělými osobami na straně druhé (
4
).
2. Zákon o služebním poměru státních zaměstnanců
14.
Podle § 13 odst. 1 Beamten-Dienstrechtsgesetz 1979 (zákon z roku 1979 o služebním poměru státních zaměstnanců, dále jen „BDG 1979“), ve znění Bundesgesetz BGBl. I č. 119/2002 (dále jen „spolkový zákon č. 119/2002“), až do 30. prosince 2016 platilo, že státní zaměstnanci odcházejí do starobního důchodu ke konci roku, v němž dosáhnou věku 65 let.
15.
V případě navrhovatele, který se narodil v roce 1942, by toto datum, nebýt disciplinárního rozhodnutí vydaného vůči němu, připadalo na 1. ledna 2008. V té době byla hlavní ustanovení vztahující se na výpočet výše důchodu obsažena v Pensionsgesetz (PG) 1965 (zákon o důchodech z roku 1965) ve znění Bundesgesetz BGBl. I č. 53/2007 (dále jen „spolkový zákon z roku 2007“). Tato ustanovení stanovila pravidla toho, jak má být vypočten důchod, a to včetně zohlednění data vstupu do služby a doby trvání služebního poměru.
3. Nařízení o policejní službě
16.
Disciplinární rozhodnutí proti navrhovateli ze dne 10. června 1975 bylo přijato na základě tehdy platného Dienstpragmatik (policejní služební řád, RGBl. č. 15/1914) (dále jen „DP“). Ustanovení § 24 a § 87 DP stanovilo následující:
„Chování
§ 24
(1)   Úředník musí ve službě i mimo službu dbát na zachování dobré pověsti svého povolání, musí se vždy chovat v souladu s pravidly řádného chování a vyhnout se všemu, co by mohlo ohrozit přízeň a důvěru, kterou jeho postavení vyžaduje.
[…]
Disciplinární sankce
§ 87
Úředník, který poruší své profesní a úřední povinnosti, bude, aniž je dotčena jeho trestněprávní odpovědnost, potrestán správní nebo disciplinární sankcí, a to v závislosti na tom, zda takové porušení povinnosti představuje pouhé porušení správních předpisů nebo zda s ohledem na poškození nebo porušení zájmů státu, povahu nebo závažnost porušení, recidivu nebo jiné přitěžující okolnosti představuje porušení služebních povinností.“
III. Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
17.
Navrhovatel, který se narodil dne 1. ledna 1942, je v důchodu.
18.
Rozsudkem ze dne 10. září 1974 byl navrhovatel, který v té době sloužil jako policista, shledán vinným za pokus trestného činu nemravnosti podle § 129 I StG. Byl odsouzen k trestu odnětí svobody na tři měsíce s odkladnou podmínkou na dobu tří let. Odvolání podané navrhovatelem proti uvedenému prvostupňovému rozhodnutí nebylo úspěšné.
19.
Disciplinární komise při Bundespolizeidirektion Wien (spolkové policejní ředitelství ve Vídni, Rakousko) (dále jen „BPD-Wien“) shledala ve svém rozhodnutí ze dne 10. června 1975 navrhovatele vinným z toho, že
„porušil své služební povinnosti (§ 24 odst. 1) vyplývající z Dienstpragmatik (policejní služební řád, dále jen „DP“) tím, že ve večerních hodinách dne 25. února 1974, v době, kdy nebyl ve službě, vyzval ve vídeňském Prateru 15letého W. a 14letého H. k tomu, aby ho sexuálně uspokojili rukou, za což byl odsouzen za trestný čin nemravnosti s mladistvými ve stadiu pokusu podle § 8 a § 129 I StG.
Tím spáchal disciplinární delikt (§ 87 DP). Disciplinární komise mu proto uložila disciplinární sankci spočívající v nuceném a trvalém odchodu do důchodu se sníženou penzí, přičemž bylo stanoveno, že od běžné výše důchodových dávek mu má být odečteno 25 % [§ 93 odst. 1 písm. d) ve spojení s § 97 odst. 1 DP].“
20.
Odvolání navrhovatele bylo zamítnuto rozhodnutím ze dne 24. března 1976. Navrhovateli tak byl s účinností od 1. dubna 1976 nařízen odchod do důchodu.
21.
Rozhodnutím ze dne 17. května 1976 byl navrhovateli vyměřen důchod na základě jeho nuceného odchodu do důchodu s účinností ode dne 1. dubna 1976 a s ohledem na 25% snížení, které nařídil disciplinární orgán.
22.
Na jednání bylo potvrzeno, že navrhovatel od tohoto data začal pobírat sníženou penzi.
23.
Jak je uvedeno výše v bodech 11 a 12, na základě rozhodnutí Verfassungsgerichtshof (Ústavní soud) ze dne 21. června 2002 byl § 209 StGB (který obsahem odpovídá § 129 I StG) prohlášen za protiústavní a následně byl v témže roce rakouským zákonodárcem zrušen.
24.
Písemným podáním ze dne 2. června 2008 předložil navrhovatel u disciplinárního orgánu mj. návrhy na to, aby disciplinární rozhodnutí ze dne 10. června 1975 bylo zrušeno a aby bylo zastaveno disciplinární řízení proti němu, a podpůrně, aby bylo rozhodnuto, že právní účinky tohoto disciplinárního rozhodnutí ke dni 21. června 2002 zanikly. Navrhl také, aby mu za blíže upřesněná časová období byl vyplacen důchod za aktivní službu a aby bylo podpůrně nařízeno, že od krácení důchodových dávek se ode dne 21. června 2002 upouští.
25.
Tyto návrhy byly zamítnuty.
26.
Dne 11. února 2009 podal navrhovatel u orgánu služební, resp. důchodové správy návrhy na stanovení výše a doplacení dávek za aktivní službu, resp. na stanovení a doplacení vyšších důchodových dávek. Uvedl přitom názor, že za účelem odstranění (přetrvávající) diskriminace by mu měly být zajištěny takové mzdové a důchodové podmínky, jaké by měl, kdyby vykonával aktivní službu až do dosažení zákonem stanoveného věku odchodu do důchodu. Podpůrně tvrdil, že by měl mít nárok přinejmenším na důchod bez snížení o 25 %.
27.
Tyto návrhy byly zamítnuty. Odvolání proti tomuto zamítavému rozhodnutí podané u Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správní soud, Rakousko) bylo zamítnuto. U Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud), který je předkládajícím soudem v projednávané věci, byl proti tomuto rozsudku podán mimořádný opravný prostředek „Revision“.
28.
Ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předkládající soud uvádí, že poté, kdy směrnice 2000/78 nabyla účinnosti v rámci rakouského práva, již nebylo možné přijmout takové nepříznivé disciplinární rozhodnutí, jako je rozhodnutí proti navrhovateli. Vzhledem k neexistenci (nových) důvodů, které by opodstatňovaly odlišný ochranný věk u homosexuálních styků mezi muži s dospělými osobami na straně jedné a u heterosexuálních nebo lesbických styků s dospělými osobami na straně druhé, by bylo nepřípustné, aby se pro účely disciplinárního práva rozlišovalo mezi tím, zda je nezletilec vyzýván dospělým mužem k homosexuálnímu jednání nebo zda je nezletilá osoba vyzývána dospělou osobou k heterosexuálnímu nebo lesbickému jednání.
29.
Podle předkládajícího soudu se dotčené disciplinární rozhodnutí „zcela nepochybně“ zakládalo na takovém rozlišování, přičemž zároveň vycházelo z toho, že chování, z něhož byl navrhovatel shledán vinným, bylo (v té době) trestným činem, za který soud ukládal trest. I když nelze vyloučit, že taková výzva k provedení heterosexuálního či lesbického aktu by mohla být vykládána jako porušení služební povinnosti, jakékoli disciplinární rozhodnutí přijaté při absenci znaků skutkové podstaty trestného činu podle § 129 I StG by bylo „nesrovnatelně mírnější“.
30.
S ohledem na tyto úvahy si předkládající soud klade otázku, jak vstup směrnice 2000/78 v platnost a zákaz diskriminace na základě sexuální orientace ovlivní budoucí platby důchodů navrhovateli. Verwaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko) se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání článek 2 směrnice 2000/78 (dále jen ‚směrnice‘) zachování právního stavu vytvořeného správním rozhodnutím v oblasti disciplinárního práva státních zaměstnanců (disciplinární rozhodnutí), kterým byl úředníkovi nařízen nucený odchod do důchodu a zkrácení výše jeho důchodových dávek a které podle vnitrostátního práva nabylo právní moci, když
se na uvedené správní rozhodnutí v okamžiku jeho vydání ještě nevztahovala ustanovení unijního práva, zvláště pak směrnice, přestože
(hypotetické) obdobné rozhodnutí by v případě, že by bylo vydáno v době platnosti této směrnice, bylo s touto směrnicí v rozporu?
2)
V případě kladné odpovědi: Je pro nastolení nediskriminačního stavu
a)
z hlediska unijního práva nezbytné, aby se pro účely stanovení výše důchodu předpokládalo, že úředník v době mezi okamžikem, kdy správní rozhodnutí nabylo účinnosti, a okamžikem, kdy úředník dosáhl svého zákonného věku pro odchod do důchodu, nebyl v důchodu, nýbrž v aktivním služebním poměru, nebo
b)
je pro tyto účely postačující, aby mu byl přiznán důchod v nezkrácené výši, který mu v důsledku nuceného odchodu do důchodu náleží k okamžiku uvedenému ve správním rozhodnutí?
3)
Závisí odpověď na druhou otázku na tom, zda úředník před dosažením důchodového věku iniciativně usiloval o faktické vykonávání aktivní činnosti ve spolkové službě?
4)
Pokud by (mj. v závislosti na okolnostech uvedených ve třetí otázce) bylo považováno za postačující, aby bylo se zpětnou účinností zrušeno procentuální snížení výše důchodu:
Může zákaz diskriminace stanovený směrnicí odůvodňovat to, aby vnitrostátní soudce při stanovení výše důchodových dávek upřednostnil jeho použití před vnitrostátní právní úpravou, která je s tímto zákazem v rozporu, i pro období plnění, která spadají do doby, kdy směrnice ještě nebyla přímo použitelná v rámci vnitrostátního práva?
5)
V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku, k jakému okamžiku se zmíněná ‚zpětná účinnost‘ vztahuje?“
31.
Písemná vyjádření předložili navrhovatel, italská a rakouská vláda a Evropská komise. S výjimkou italské vlády tyto zúčastněné strany rovněž přednesly ústní vyjádření na jednání, které se konalo dne 29. května 2018.
IV. Posouzení
32.
Lze se dovolávat nové právní úpravy za účelem napadení trvajících účinků správního rozhodnutí, které bylo přijato a nabylo právní moci předtím, než tato nová právní úprava vstoupila v platnost? To je zásadním dotazem položeným v rámci první otázky předkládajícího soudu.
33.
Za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, mám za to, že odpověď musí být záporná.
34.
Vzhledem k navrhované odpovědi na první otázku (část A níže) pak není třeba odpovídat na zbývající předběžné otázky. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k jinému závěru, se budu stručně zabývat i problémy obsaženými v těchto otázkách (části B a C), jakož i významem článku 157 SFEU (dříve článku 141 Smlouvy o ES) pro projednávanou věc. Posledně uvedené ustanovení se neobjevuje v otázkách předkládajícího soudu, ale upozornil na něj navrhovatel (část D).
A.
První otázka
35.
V případě, že správní rozhodnutí dotčené diskriminací na základě sexuální orientace, které vedlo ke snížení nároku na důchod, nabylo právní moci předtím, než takovou diskriminaci zakázala směrnice 2000/78, je zachování tohoto snížení nároku na důchod vyloučeno poté, co směrnice vstoupí v platnost? To je podstatou první otázky předkládajícího soudu.
36.
Podle předkládacího usnesení se první otázka netýká platnosti rozhodnutí o uložení povinného odchodu do důchodu a omezení nároku na důchod navrhovatele. Toto rozhodnutí bylo napadeno v sedmdesátých letech a navrhovatel se ho snažil opětovně (a neúspěšně) napadnout poté, kdy došlo ke zrušení ustanovení o dotčeném trestném činu.
37.
V rozsahu, v němž správní rozhodnutí představovalo diskriminaci, se předkládající soud první otázkou spíše táže, zda je v rozporu se směrnicí 2000/78 zachovat účinky uvedeného rozhodnutí, pokud jde o trvající snížení nároku na důchod.
38.
V rámci hledání odpovědi na tuto otázku nejprve připomenu obecný přístup Soudního dvora k časové působnosti nových právních předpisů na trvající účinky dříve vzniklých situací (část 1). Poté se budu zabývat přístupem Soudního dvora konkrétně v případech týkajících se starobního důchodu (část 2). Následně zmíním judikaturu týkající se trvajících vztahů (oddíl 3) a rozsah povinnosti přehodnotit minulá rozhodnutí (bod 4). Nakonec tyto úvahy promítnu do projednávané věci (část 5).
39.
Než však přistoupím k těmto otázkám, je třeba učinit dvě předběžné poznámky.
40.
Zaprvé se zdá, že panuje shoda ohledně toho, že rozdíl v trestněprávním posuzování sexuálních vztahů s dětmi a mladistvými v závislosti na tom, zda jde o homosexuální či heterosexuální vztahy, tak, jak byl uplatňován v rakouském právu v roce 1974, by dnes nebyl přijatelný. Totéž by tedy logicky mělo platit i pro odkaz na navrhovatelovu sexuální orientaci v odůvodnění disciplinárního rozhodnutí. Nic z toho rakouská vláda v podstatě nerozporovala. Nicméně, a aniž by proti tomu byly vzneseny námitky, rakouská vláda uvedla, že trestní a disciplinární sankce byly zcela v souladu se zákonem podle rakouského práva v letech 1974 a 1975. Tato vláda také zmínila, že sankce byly rovněž v souladu s tehdy platnými evropskými normami, které od té doby prošly jistým vývojem.
41.
Zadruhé je v kontextu projednávané věci méně jasné, jaký je přesný vztah mezi trestní a disciplinární sankcí ve věci v původním řízení. Zejména proběhly poměrně rozsáhlé diskuse, a to jak v písemných vyjádřeních, tak na jednání, o tom, zda disciplinární sankce (určité závažnosti) je nebo není nezbytným důsledkem odsouzení v trestním řízení. Na jedné straně na rozdíl od trestního zákoníku nestanoví (poměrně obecně koncipovaná (
5
)) disciplinární pravidla pro úředníky žádný formální rozdíl mezi tím, zda je chování homosexuální či heterosexuální povahy. Na straně druhé předkládající soud v předkládacím usnesení uvedl, že pokud by nedošlo k odsouzení pro trestný čin, uložená disciplinární sankce by byla „nesrovnatelně mírnější“.
42.
V reakci na otázky týkající se přesného vztahu mezi trestními a disciplinárními postihy rakouská vláda uvedla, že v roce 1974 nutně nebylo pravomocné odsouzení policisty dostatečným důvodem pro automatické propuštění (
6
). Nicméně takové odsouzení nebylo ani nutnou podmínkou pro uložení disciplinární sankce. V roce 1974 měli rakouští policisté povinnost chovat se v souladu s nejvyššími standardy jak ve službě, tak mimo ni. Skutečnost, že určité chování nevedlo k odsuzujícímu rozsudku za trestný čin (nebo vůbec nepředstavovalo trestný čin), tedy neznamená, že nepředstavovalo žádné problémy v rámci disciplinárních pravidel. V tomto ohledu rakouská vláda tvrdí, což není rozporováno, že zcela bez ohledu na sexuální orientaci lze výzvu 32letého policisty vůči dětem ve věku 14 a 15 let ve veřejném parku jen stěží vnímat jako slušné chování. Ostatně i předkládající soud potvrzuje, že obdobná heterosexuální výzva vůči nezletilým osobám ve veřejných parcích mohla být považována za porušení povinnosti, které se v té době trestalo disciplinární sankcí.
43.
Z těchto prohlášení vyvozuji dvojí závěr. Zaprvé mám za to, že pouhá existence pravomocného odsuzujícího rozsudku proti policistovi musí být již ze své podstaty považována za výraz porušení jeho služebních povinností. Je docela jasné, že standard chování policistů je nastaven výš, než je pouhé „nepáchání trestných činů“. V tomto smyslu je tedy celkem logické, že existence odsuzujícího rozsudku za trestný čin z definice vede k důsledkům v podobě různých možných sankcí a činí je „(ne)srovnatelně přísnějšími“ než v případech, v nichž k odsouzení za trestný čin nedošlo (
7
). Zadruhé rovněž chápu, že i přes tento jednostranný logický závěr (od odsouzení za trestný čin k disciplinární sankci) ohledně přísnosti disciplinární sankce nebylo odsouzení za trestný čin nutnou podmínkou pro přijetí takové disciplinární sankce.
1. Časová působnost nové právní úpravy
a) Obecný přístup
44.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že se nové pravidlo použije v zásadě okamžitě „na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla“, a že zásada ochrany legitimního očekávání nemůže být natolik rozšířena, aby „obecně bránila použití nového pravidla na budoucí účinky situací vzniklých za působnosti dřívějšího pravidla“ (
8
).
45.
Nicméně hmotněprávní unijní pravidla musí být za účelem dodržení zásad právní jistoty a legitimního očekávání vykládána tak, že se vztahují na „situace nastalé před jejich vstupem v platnost“ pouze tehdy, když „z jejich znění, cíle nebo struktury jasně vyplývá, že jim takový účinek musí být přiznán“ (
9
).
46.
Podle jiné formulace použité Soudním dvorem se nová právní úprava „sice nepoužije na právní situace vzniklé a na právní postavení s konečnou platností nabytá za platnosti dřívějšího práva, avšak použije se na jejich budoucí účinky, jakož i na nové právní situace. S výhradou zásady zákazu zpětné účinnosti právních aktů je tomu jinak pouze tehdy, když je nová norma doplněna zvláštními ustanoveními, která zvláštním způsobem určují jeho podmínky použití v čase“ (
10
).
47.
Obecná pravidla vyplývající z této judikatury tedy lze popsat následovně: i) nová pravidla se nepoužijí na „konečné situace“, které vznikly a o kterých bylo rozhodnuto podle starých pravidel, a ii) nová pravidla se použijí na budoucí účinky „stávajících situací“, z nichž plynou trvající účinky. Kromě toho starší skutečnosti budou zohledněny v rámci právního posouzení podle nových pravidel pouze v případě, že povaha nebo struktura nových pravidel takové posouzení stanoví nebo ho považuje za nezbytné.
48.
Stejný přístup se odráží rovněž v souvislosti s přistoupením nových členských států k Evropské unii (
11
), a to jak s ohledem na vnitrostátní provádění (nových) pravidel EU, tak s ohledem na pravomoc Soudního dvora rozhodovat o předběžných otázkách, které se těchto situací týkají. Dřívější skutkové okolnosti (tedy skutkové okolnosti, k nimž došlo před přistoupením) lze zohlednit, pokud jsou relevantní a musí být (znovu) posouzeny v rámci použití nových pravidel po přistoupení (
12
). Například tedy nepříslušelo Soudnímu dvoru, aby po přistoupení začal znovu posuzovat, zda určitá ujednání ve spotřebitelské smlouvě uzavřené před přistoupením byla či nebyla zneužívajícím ujednáním, i když k plnění ze smlouvy ve skutečnosti dochází po přistoupení (
13
). Naopak Soudní dvůr měl pravomoc posoudit, zda je v souladu s unijním právem taková vnitrostátní právní úprava, která stanoví strop na úroky za pozdní platby týkající se právního vztahu uzavřeného ještě před přistoupením, který však má trvající účinky (včetně konečného výpočtu úroků) v době po přistoupení (
14
).
b) Ciola
49.
Ve svých písemných vyjádřeních i na jednání navrhovatel i Komise ve velké míře odkazovali na rozhodnutí Soudního dvora ve věci Ciola (
15
). Na toto rozhodnutí je třeba se skutečně podrobně podívat, protože ukazuje, jak se obecné úvahy uvedené v předchozí části promítnou do kontextu projednávané věci.
50.
Oním magickým datem ve věci Ciola byl 1. leden 1995, kdy Rakousko přistoupilo k Evropským společenstvím. Až na výslovné výjimky v tomto členském státě všechny právní předpisy ES, včetně pravidel volného pohybu, k tomuto dni vstoupily v plném rozsahu v platnost a staly se okamžitě použitelnými.
51.
Společnost pana Cioly vlastnila a pronajímala 200 kotvišť pro rekreační lodě umístěných na rakouském břehu Bodamského jezera. Na základě správního rozhodnutí z roku 1990 bylo možné pronajmout cizincům nejvýše 60 kotvišť (
16
). Každoročně byl vydáván seznam kotvišť pronajatých cizincům (
17
).
52.
Dne 10. července 1996 (18 měsíců po přistoupení) bylo přijato nové individuální správní rozhodnutí, v němž byla společnost shledána vinnou z toho, že v lednu a květnu 1995 pronajala cizincům dvě kotviště nad rámec povolené kvóty šedesáti kotvišť. Za každé z těchto porušení správního rozhodnutí z roku 1990 dostal pan Ciola pokutu (
18
). Proti rozhodnutí z roku 1996, kterým mu byla uložena pokuta, se pan Ciola odvolal. Případ byl předložen Soudnímu dvoru a ve druhé otázce se předkládající soud výslovně zeptal na časovou působnost uvedeného zákazu vzhledem k tomu, že původní správní rozhodnutí nabylo právní moci před přistoupením.
53.
Soudní dvůr ve své argumentaci nejprve potvrdil, že kvóta kotvišť pro cizince byla v rozporu s pravidly o volném pohybu služeb. Nicméně k tomu Soudní dvůr dodal, že „spor se netýká osudu samotného správního aktu, v daném případě rozhodnutí ze dne 9. srpna 1990, ale otázky, zda je nutné nepřihlížet k takovému aktu při posuzování platnosti pokuty uložené [po přistoupení] za porušení povinnosti vyplývající z tohoto aktu, protože tento akt je v rozporu se zásadou volného pohybu služeb“ (
19
). Soudní dvůr došel k závěru, že je nutné k takovému aktu nepřihlížet.
54.
V projednávaném případě navrhovatel odkazuje na rozsudek ve věci Ciola, z něhož vyvozuje, že osoba, na niž dopadly negativní účinky správního rozhodnutí, má právo na neutralizaci takových účinků, pokud by, hypoteticky vzato, správní rozhodnutí bývalo bylo neslučitelné s novými právními pravidly, jestliže toto rozhodnutí bylo přijato až poté, kdy tato nová pravidla vstoupila v platnost.
55.
Přitom takový závěr z rozsudku Ciola nevyplývá. Ve věci Ciola žalobce napadl opodstatněnost pokuty, která byla uložena na základě rozhodnutí vydaného poté, kdy v Rakousku vstoupila v platnost pravidla o volném pohybu. Kromě toho pokuta byla uložena za jednání společnosti pana Cioly, tedy za pronájmy kotvišť lodí v lednu a květnu 1995, k němuž samotnému došlo až po přistoupení.
56.
Je tedy vcelku jasné, že ve věci Ciola šlo o nové uplatnění nového právního předpisu po přistoupení, což bylo logicky nutné k posouzení nové situace. Skutkový stav po přistoupení (pronájem kotvišť lodí) musel být posouzen a podřazen pod nová právní pravidla přijatá po přistoupení (vnitrostátní zákony případně upravené tak, aby byly v souladu s nově platnými unijními pravidly). Navíc v uvedené věci zcela zřejmě nedošlo k žádné „neutralizaci“ (dřívějších) účinků rozhodnutí z roku 1990 ve smyslu, který naznačuje navrhovatel. Soudní dvůr neuvedl, že rozhodnutí musí být přezkoumáno anebo musí být zaplacena náhrada za jeho předchozí platnost. Naopak Soudní dvůr požadoval jednoduše to, aby staré rozhodnutí, které se stalo neslučitelným s novými zákony přijatými po roce 1995, nemohlo být dále použito na nové případy uplatňování práva v souvislosti s ukládáním správních sankcí po přistoupení.
2. Zvláštní judikatura týkající se důchodů
57.
Obecný přístup načrtnutý v předchozím oddíle se použije rovněž v kontextu směrnice 2000/78 a důchodových systémů (
20
). Nicméně to, jak přesně mají být taková pravidla použita v jednotlivých případech, nemusí být zcela zřejmé. Nelze totiž ignorovat specifické rysy důchodových systémů. Nároky vznikají a důchody se vyplácejí po desetiletí, během nichž se může právní úprava výrazně změnit. Skutečnost, že spory týkající se důchodů mohou zahrnovat finanční částky významné pro jednotlivce a v jejich souhrnu i pro stát a soukromé penzijní fondy, z toho dělá mnohem citlivější záležitost.
58.
To je skutečně významný aspekt táhnoucí se všemi rozsudky, které budou rozebrány v této části ve vztahu k důchodům. Naprostá většina těchto případů se týká rozhodnutí o důchodech, která byla přijata poté, kdy vstoupila v platnost nová pravidla.
a) Staré skutkové okolnosti, nové právní předpisy a potřeba vydat nové rozhodnutí
59.
Existuje velké množství rozsudků týkajících se konkrétně důchodů, v nichž Soudní dvůr potvrdil, že při přiznávání nároku na důchod musí být zohledněny skutkové okolnosti předcházející vstupu v platnost nových pravidel, která zakazují diskriminaci (zejména období výkonu služby).
60.
Tak například ve věcech Bruno a O’Brien (
21
) šlo o rovné zacházení se zaměstnanci na částečný úvazek a zaměstnanci na plný úvazek, což zakotvuje směrnice 97/81/ES (
22
). Soudní dvůr v těchto věcech uvedl, že při stanovení toho, zda má jednotlivec nárok na důchod, musí být zohledněna období výkonu služby na částečný úvazek předcházející vstupu směrnice v platnost (
23
). Jak ve věci Bruno, tak ve věci O’Brien byl nárok na důchod určen až poté, kdy směrnice vstoupila v platnost (
24
).
61.
Tak tomu bylo i ve věcech Barber (
25
) a Ten Oever (
26
), které se týkaly údajné diskriminace na základě pohlaví v rozporu s článkem 119 EHS. V těchto případech byl nárok na důchod určen poté, kdy vstoupil v platnost článek 119 EHS (
27
).
62.
Věc Maruko (
28
) se týkala zamítnutí nároku na důchod pozůstalého partnera kvůli údajné diskriminaci na základě sexuální orientace v rozporu se směrnicí 2000/78. Stejně tak ve věci Ten Oever (
29
) došlo k rozhodné skutečnosti a bylo přijato nové rozhodnutí (smrt partnera a rozhodnutí o zamítnutí nároku na důchod pozůstalého partnera) až poté, kdy uplynula lhůta k provedení směrnice (
30
).
63.
Věci Kauer a Duchon se pak týkaly diskriminace na základě státní příslušnosti (
31
). V těchto věcech navrhovatelé žádali o důchod v Rakousku po přistoupení a uvedli, že je třeba zohlednit určité skutečnosti, které nastaly v jiných členských státech a před přistoupením (v případě Kauer šlo o období výchovy dětí v Belgii a ve věci Duchon pak o pracovněprávní úraz, k němuž došlo v Německu a který vedl k pracovní neschopnosti).
64.
Ve všech výše uvedených případech týkajících se důchodů tedy šlo o to, že při přijímání rozhodnutí poté, kdy v platnost vstoupily nové právní předpisy, byly zohledněny skutečnosti, které nastaly před jejich vstupem v platnost. To přesně odpovídá systematice výše uvedené judikatury: máme určitý trvající skutkový stav, který vyžaduje nové právní posouzení po vstupu nového právního předpisu v platnost. V takových situacích je zcela logické, a to obzvlášť v oblasti sociálního zabezpečení, že se zohlední všechny relevantní skutkové okolnosti z doby před přijetím nového právního předpisu.
65.
Z tohoto důvodu je podle mě výše uvedená judikatura nepřenositelná na právě projednávaný případ, v němž jak skutkové okolnosti a použitelný právní předpis, tak samo správní rozhodnutí pochází z doby před přijetím nového právního předpisu. Jedinou skutkovou okolností z doby po přijetí nového právního předpisu jsou platby důchodu odváděné navrhovateli.
66.
To platí tím spíše, týká-li se údajně diskriminační rozhodnutí v projednávané věci posouzení a právního hodnocení skutečností, které samy o sobě nemají přímý vztah k nároku na důchod nebo k jeho výpočtu. Údajná diskriminace se vztahuje k disciplinárnímu rozhodnutí, v němž byl navrhovatel uznán vinným a byla mu uložena dvojí disciplinární sankce (
32
). Nikdo samozřejmě nezpochybňuje, že toto rozhodnutí mělo a má negativní účinky na důchod navrhovatele (
33
). Nicméně na rozdíl od případů rozebraných v této části právě projednávaná věc nezahrnuje například objektivní podmínky nároku týkající se osobního stavu nebo doby služby. Spíše se týká základního a samostatného disciplinárního rozhodnutí, které se vztahuje na konkrétní skutkový stav.
b) Stávající důchody, nový právní předpis a současná situace
67.
Ani rozsudek ve věci Römer (
34
), jehož se dovolávají všechny zúčastněné strany, moc dobře nezapadá do výše uvedené struktury judikatury. Je třeba se mu proto věnovat zevrubněji.
68.
V uvedeném případě byl totiž žadatel již v důchodu a pobíral důchodové dávky, když v roce 2001 (tedy před uplynutím lhůty pro provedení směrnice 2000/78) uzavřel registrované partnerství se svým druhem. Panu Römerovi bylo odmítnuto daňové zařazení, do kterého by normálně spadal v případě (heterosexuálního) manželství (
35
) a na základě kterého by mu příslušel vyšší důchod.
69.
Soudní dvůr v podstatě uvedl, že v rozsahu, v němž došlo k diskriminaci, se mohl pan Römer dožadovat rovnocenného daňového zacházení od uplynutí lhůty k provedení směrnice 2000/78. Na rozdíl od výše uvedených případů však ve věci Römer bylo rozhodnuto o nároku navrhovatele na důchod ještě předtím, než vstoupila v platnost nová pravidla. Daná věc se týkala trvající diskriminace ohledně následných plateb a daňového zařazení navrhovatele.
70.
Nicméně tento případ se liší od právě projednávaného případu zejména ze dvou důvodů.
71.
Zaprvé daňové zařazení pana Römera bylo opravdu určeno předtím, než došlo k uplynutí lhůty k provedení směrnice 2000/78, takže v tomto smyslu se jednalo o „konečné“ rozhodnutí. Je však také pravda, že související vnitrostátní právní úprava stanovila možnost přezkoumat daňové zacházení v případě změny osobního stavu. Jak tedy potvrdil Soudní dvůr, podle platného vnitrostátního práva, „jestliže jsou podmínky [pro příznivější daňové zařazení] splněny až po započetí s vyplácením starobního důchodu, je třeba, pokud o to dotyčný požádá, použít od tohoto data posledně uvedené ustanovení“ (
36
).
72.
Ve věci Römer tedy existoval mechanismus pro přijetí nového rozhodnutí, v rámci něhož se zohlední změny v osobním stavu, které jsou relevantní pro účely výpočtu dávek sociálního zabezpečení.
73.
Zadruhé mnohem podstatnější je to, že bez ohledu na uvedené ustanovení o přezkumu se rozsudek ve věci Römer týká způsobu, jakým se mohou nová pravidla (směrnice 2000/78) použít na stávající osobní stav jednotlivce za účelem přezkumu rozhodnutí o jeho nároku na důchod.
74.
To se podle mého názoru naprosto liší od pojetí časové působnosti, které v právě projednávané věci zastává navrhovatel. V projednávané věci není navrhováno to, aby se (způsobem právem předvídaným) zohlednil osobní stav kvůli budoucím úpravám, ale to, aby ve světle nových pravidel došlo k přezkumu uzavřeného souboru skutkových okolností, které se udály před mnoha lety, a na ně navazujícího disciplinárního rozhodnutí, a to s cílem změnit řetězové účinky na nárok na důchod.
c) Výjimky z tohoto pravidla?
75.
Je pravda, že existují ojedinělé rozsudky Soudního dvora, v nichž se zdá, že rozhodnutí o přiznání důchodu a veškeré relevantní skutkové okolnosti předcházejí novým pravidlům. Jinými slovy, bylo přijato rozhodnutí o přiznání (či nepřiznání) důchodu a o výši nároku, ale vyzývá se k použití nových pravidel k přehodnocení tohoto rozhodnutí, aniž vyvstaly nové skutkové okolnosti nebo aniž došlo ke změně osobního stavu.
76.
Nicméně takové rozsudky se v praxi objevují jen zřídkakdy a při bližším zkoumání je můžeme jednoduše odlišit od projednávané věci. Ve věci P. (
37
) se navrhovatelka rozvedla s úředníkem Komise. V době, kdy tento úředník zemřel, neměla P. nárok na pozůstalostní důchod, neboť „vina“ za rozvod nespočívala pouze na zesnulém manželovi. Pouze několik měsíců po jeho smrti vstoupila v platnost nová pravidla, podle nichž by P. bývala měla nárok na pozůstalostní důchod (
38
). Soudní dvůr skutečně použil nová pravidla, na základě nichž P. vznikl nárok na důchod ode dne, kdy nová pravidla vstoupila v platnost.
77.
V případě P. se však objevily určité specifické okolnosti. Komise totiž silně podporovala použití nových pravidel (rozporovala vyplácení důchodu z jiných důvodů). Ostatní orgány začaly toto pravidlo používat okamžitě, a pokud by tak neučinily, dopustily by se podle názoru Komise diskriminace mezi úředníky. Kromě toho původní rozhodnutí o zamítnutí důchodu pro P. bylo přijato pouze několik dní poté, kdy v platnost vstoupila nová pravidla (i když k úmrtí bývalého manžela došlo dříve).
78.
Ve věci Brock byl navrhovateli přiznán invalidní důchod v roce 1958. V roce 1961 byl přeměněn na starobní důchod (
39
). Otázkou v podstatě bylo, zda se použijí nová pravidla vyžadující zohlednění příspěvků v jiných členských státech, která vstoupila v platnost dne 1. ledna 1964. Soudní dvůr rozhodl, že ano.
79.
Podle mého názoru je podstatné, že v tomto případě příslušný právní předpis obsahoval výslovné ustanovení o přezkoumání důchodů, které byly vypočítány předtím, než tento předpis vstoupil v platnost.
80.
Nicméně nejdůležitějším prvkem, který odlišuje věci P. a Brock od právě projednávaného případu, je to, že příslušná rozhodnutí v těchto věcech se týkala posouzení podmínek pro přiznání důchodu podle nových právních předpisů.
81.
To se zcela zřejmě liší od posouzení dřívějšího chování ve světle nových právních pravidel za účelem určení toho, jak odlišné by bývalo bylo (disciplinární rozhodnutí) a z něho vyplývající důsledky na následné nároky na důchod.
82.
Tak například ve věci P. rozvedená manželka nepožádala o přehodnocení svého rozvodu za účelem určení, zda byl za rozvod odpovědný pouze její bývalý manžel. Ve věci Brock postižený nepožádal o přehodnocení okolností své nehody za účelem určení, zda mohla být považována za pracovní úraz. Jakékoli rozhodnutí o odpovědnosti za rozvod nebo o nehodě bylo konečné, stejně jako je konečné disciplinární rozhodnutí v právě projednávaném případě.
83.
Abych to shrnul, rozsudky ve věcech, jako jsou P. a Brock, mají na první pohled „silnější příchuť retroaktivity“ než jiné věci, jako jsou například ty, které byly rozebrány výše. Nicméně, odhlédneme-li od skutečnosti, že se jedná o poměrně staré a ojedinělé případy, lze je jasně odlišit od projednávané věci. Každopádně je podle mě zřejmé, že tyto rozsudky nelze vykládat tak, že přijetí jakýchkoli nových pravidel vede k absolutnímu právu na to, aby bylo základní a původní správní rozhodnutí, které se tak či tak stalo konečným, znovu přezkoumáno ve světle těchto nových pravidel, a na to, aby byly provedeny odpovídající změny ve výši důchodových plateb.
d) Přechodná ustanovení
84.
Konečně další judikatura týkající se oblasti důchodů, která si zaslouží rozbor, se vztahuje ke směrnici 79/7/EHS (
40
). Tato směrnice uložila členským státům, aby zavedly zásadu rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení. V rámci procesu zavádění členské státy změnily pravidla týkající se příspěvků a dávek tak, že odstranily diskriminaci na základě pohlaví.
85.
Tyto legislativní změny vedly k řadě žádostí a rozhodnutí o předběžné otázce podaných Soudnímu dvoru. Pro projednávanou věc je relevantní to, že se případy týkaly žalobkyň, kterým byly na základě diskriminačních vnitrostátních pravidel zamítnuty žádosti o dávky sociálního zabezpečení, a to rozhodnutím přijatým předtím, než uplynula lhůta pro provedení této směrnice. O vyplacení těchto dávek však požádaly až po uplynutí lhůty pro provedení směrnice a dožadovaly se uplatnění nových nediskriminačních pravidel.
86.
Ve svých rozsudcích Soudní dvůr opakovaně potvrdil, že po uplynutí lhůty k provedení směrnice musí být účinky diskriminace odstraněny. Při bližším zkoumání se však jeví, že i tyto případy se značně odlišují od případu právě projednávaného.
87.
Například v případě Borrie Clarke (
41
) stanovil vnitrostátní právní předpis dodatečnou podmínku pro ženy žádající o invalidní důchod, která pro muže stanovena nebyla (neschopnost vykonávat domácí práce). Žadatelka dodatečnou podmínku nesplnila a její žádost o důchod byla v roce 1983 zamítnuta. Vnitrostátní právní předpis byl následně změněn tak, aby byl v souladu se směrnicí. Invalidní důchod byl nahrazen příspěvkem v invaliditě a byly stanoveny nové podmínky, které byly pro obě pohlaví stejné. Nicméně v rámci přechodného období lidé, kterým byl přiznán nárok na invalidní důchod před přijetím nového zákona, získali nárok na příspěvek v invaliditě automaticky bez nutnosti splnit nové podmínky. Přechodná ustanovení tedy ve skutečnosti znovu potvrdila a zachovala diskriminaci.
88.
Soudní dvůr rozhodl, že „pokud má ode [dne uplynutí lhůty pro provedení směrnice] muž nacházející se ve stejné situaci jako žena automaticky nárok na nový vysoký příspěvek podle přechodných ustanovení bez nutnosti prokazovat svůj nárok, má stejně tak i žena nárok na takový příspěvek, aniž musí splňovat dodatečnou podmínku, která se před tímto dnem vztahovala výhradně na vdané ženy“ (
42
).
89.
Podle mého názoru je situace ve věci Borrie Clarke podobná ostatním případům týkajícím se důchodů, které byly rozebrány výše v části a). Přechodná ustanovení skutečně představovala nové použití (nebo přinejmenším obnovení dřívějšího rozhodnutí podle nového právního předpisu) diskriminačních pravidel do budoucnosti. Z toho plyne, že i tato judikatura může být jasně odlišena od právě projednávané věci.
90.
Obdobné situace můžeme nalézt i v dalších rozsudcích, i když se týkají jiných druhů dávek (
43
).
3. Trvající vztahy
91.
Ve svém písemném vyjádření Komise rovněž odkázala na věc Österreichischer Gewerkschaftsbund (
44
), v němž vidí paralelu s trvající diskriminací, pokud jde o výplatu měsíční mzdy. To rezonuje s argumenty navrhovatele, v nichž je opakovaně poukazováno na trvající diskriminaci v podobě snížení důchodu, který je pravidelně vyplácen.
92.
Vzhledem k tomu, že odkaz na tuto judikaturu lze považovat za podpůrný argument, který se liší od argumentu rozebraného v předchozí části, nevím, jak by mohl být nápomocen tvrzení navrhovatele. Mám za to, že tato judikatura je opět naprosto odlišná.
93.
Ve věci Österreichischer Gewerkschaftsbund (
45
) rakouské právo při výpočtu odměny pro externí učitele plně zohledňovalo zkušenosti s výukou získané v Rakousku. Zkušenosti s výukou v jiných členských státech byly zohledněny pouze v omezeném rozsahu. Soudní dvůr uvedl, že toto omezení je v rozporu s volným pohybem pracovníků. Rovněž uvedl, že k odstranění diskriminace musí být zkušenosti s výukou v jiných členských státech zohledněny plně, a to i přesto, že byly získány před přistoupením Rakouska k EU.
94.
Rozsudek ve věci Österreichischer Gewerkschaftsbund je vlastně jedním z mnoha rozsudků, v nichž Soudní dvůr uvedl, že v rámci pracovněprávních vztahů by měly být skutkové okolnosti, které předcházely vstupu nových pravidel v platnost, zohledněny při určení odměny zaměstnancům, pokud jsou tyto skutkové okolnosti relevantní pro posouzení podle nového právního režimu (
46
). Takže například v řadě případů počínajících rozsudkem ve věci Hütter Soudní dvůr uvedl, že rakouská pravidla, která při stanovení platových tříd státních zaměstnanců zohledňovala pracovní zkušenosti získané před dovršením věku 18 let, jsou v rozporu se zákazem diskriminace na základě věku podle směrnice 2000/78 (
47
). Platové třídy se musely upravit tak, aby byla diskriminace odstraněna, a to včetně případů, kdy byly relevantní pracovní zkušenosti získány před uplynutím lhůty pro provedení směrnice.
95.
Podle mě není možné vidět přímou paralelu mezi těmito případy, které zahrnují úpravu mezd za účelem odstranění diskriminace, a případy podobné právě projednávané věci, a to z jediného důvodu: pracovněprávní vztah v případech jako Österreichischer Gewerkschaftsbund byl trvajícím vztahem, ze kterého v rozhodné době plynula vzájemná práva a vzájemné povinnosti. Zaměstnanec je zařazen do určité platové třídy a má za sebou určitý počet let odpovídající praxe, na základě čehož se každý měsíc vypočítává jeho mzda. Každý měsíc tak dojde k „obnovení“, tedy k obnovenému použití platných právních předpisů při příslušných výpočtech mzdy, což s sebou nutně nese průběžné úpravy s ohledem na nové právní předpisy a změny osobních poměrů (
48
). Skutečně se to do určité míry podobá scénáři ve věci Römer, kdy zvláštní ustanovení zákona ohledně změny osobního stavu žadatele umožňovala obdobné „obnovení“ (
49
).
96.
Oproti tomu v případech, jako je právě projednávaná věc, pracovní poměr skončil (
50
), všechny důchodové nároky byly získány dávno předtím a disciplinární rozhodnutí týkající se 25% snížení bylo přijato v roce 1975 na základě minulých událostí a stalo se konečným. Praktické účinky tohoto rozhodnutí jsou nadále pociťovány, jako tomu může být v situaci následující po jakékoli minulé události, ale již tu není žádný trvající vztah, který by vyžadoval nové (opětovné) posouzení podle nového právního předpisu. Neexistují žádné trvající relevantní minulé skutečnosti. V tomto smyslu právní účinky minulých skutečností již opravdu byly vyčerpány.
4. Znovuotevření dřívějšího rozhodnutí
97.
Konečně je k vykreslení úplného obrázku třeba dodat, že v rámci unijního práva existuje, vedle pravidel týkajících se časové působnosti nových pravidel na minulé skutečnosti anebo trvající právní vztahy, rovněž omezená povinnost znovu otevřít dřívější rozhodnutí, pokud nejsou slučitelná s unijním právem.
98.
Judikatura Soudního dvora klade důraz na význam zásady překážky věci rozsouzené z důvodu stálosti práva a právních vztahů, jakož i řádného výkonu spravedlnosti. Rozhodnutí, jež se stala po vyčerpání dostupných opravných prostředků nebo po uplynutí lhůt pro podání těchto opravných prostředků konečnými, již nemohou být zpochybněna (
51
). Je tomu tak i v případě, že takové zpochybnění by umožnilo vnitrostátnímu soudu napravit porušení unijního práva dotčeným rozhodnutím (
52
).
99.
Konečná rozhodnutí mohou být sice znovu otevřena, ale pouze v případě, že vyvstanou skutečně výjimečné okolnosti. Mezi tyto okolnosti patří skutečnost, že unijní právo bylo nesprávně vyloženo bez toho, aby byla Soudnímu dvoru podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a že dotyčná osoba se obrátila na správní orgán neprodleně poté, co se dozvěděla o takové judikatuře Soudního dvora (
53
).
100.
Nicméně bez ohledu na to, kde přesně by se nacházel práh „výjimečnosti“, společným jmenovatelem v těchto několika málo případech, v nichž byla taková povinnost uložena, bylo přirozeně to, že neslučitelnost již existovala v okamžiku, kdy bylo přijato rozhodnutí na vnitrostátní úrovni. Tedy původní rozhodnutí již bylo v rozporu s unijním právem.
101.
Naproti tomu v projednávané věci v okamžiku, kdy byla přijata příslušná rozhodnutí (jak disciplinární rozhodnutí, tak rozhodnutí o přiznání důchodu navrhovateli), Rakousko nebylo členským státem EU a směrnice 2000/78 dosud nebyla přijata. Kromě toho, jak uvádí rakouská vláda a navrhovatel to nerozporuje, disciplinární rozhodnutí bylo v roce 1974, kdy bylo přijato, plně v souladu s vnitrostátním právem.
102.
Nevyvstávají tu tedy žádné výjimečné okolnosti, které by v daném případě odůvodnily obnovení konečných správních rozhodnutí, a ani nic, co by odůvodnilo zavedení obecnějšího pravidla s širším dosahem týkajícího se časové působnosti unijního práva s cílem dosáhnout stejného výsledku.
5. Použití v projednávaném případě
103.
Hlavní závěry vyplývající z různých oblastí judikatury uvedené výše jsou následující.
104.
Zaprvé judikatura Soudního dvora týkající se časové působnosti nových právních předpisů a důchodových nároků se převážně zaměřuje na situace, v nichž o nároku na důchod bylo rozhodnuté poté, kdy nový právní předpis vstoupil v platnost.
105.
Zadruhé judikatura týkající se trvajících (pracovněprávních) vztahů a úpravy platových tříd a měsíčních mezd se nedá použít na platbu důchodů vypočítaných a již vyplacených (dávno) předtím, než nový právní předpis vstoupil v platnost.
106.
Zatřetí v judikatuře Soudního dvora neexistuje žádný pevný základ pro dalekosáhlý návrh, že trvající účinky na platby důchodů vyplývající ze správních rozhodnutí, která se stala konečnými předtím, než nový právní předpis vstoupil v platnost, musí být znovu přezkoumána s přihlédnutím ke způsobu, jak by se bývaly použily nové právní předpisy. Navíc takový návrh je v rozporu s ustálenou judikaturou Soudního dvora týkající se překážky věci rozsouzené.
107.
Již jsem se pokusil uvést, v čem se projednávaná věc liší, a vysvětlit, proč spadá mimo všechny kategorie v každé z příslušných částí uvedených výše. Stručně řečeno se domnívám, že v projednávané věci se povinný odchod do důchodu a stanovení sníženého důchodového nároku již staly „konečnou situací“ ve smyslu judikatury uvedené výše v bodě 46 předtím, než uplynulo přechodné období směrnice 2000/78. Trvající vyplácení důchodu navrhovateli nelze považovat za „budoucí účinky“ situace, ke které došlo před touto směrnicí ve smyslu judikatury Soudního dvora, tak, aby tyto účinky musely být odstraněny nebo změněny.
108.
Disciplinární rozhodnutí již bylo neúspěšně napadeno v sedmdesátých letech. Právní otázka týkající se postavení navrhovatele jakožto bývalého policisty v důchodu a snížení jeho nároku na důchod byla vyřešena již v té době. Od roku 1976 navrhovatel pobírá důchod. Žádné nové rozhodnutí nebylo přijato ani nemělo být přijato po uplynutí lhůty pro provedení směrnice 2000/78.
109.
Kromě toho všechny relevantní skutkové okolnosti projednávané věci, které tvoří základ disciplinárního rozhodnutí, nastaly v sedmdesátých letech. Takže na rozdíl od věci Römer zde nemáme žádné aktuální skutkové okolnosti týkající se trvajícího osobního stavu navrhovatele, které podléhají přehodnocení podle směrnice 2000/78.
110.
Nemyslím si, že případy jako Brock a P. mohou sloužit jako základ pro obecné tvrzení, že existuje právo na přezkum důchodových plateb spočívající v retroaktivním uplatnění nových pravidel na dříve vydané rozhodnutí, které ovlivnilo nárok na tyto platby a jejich výši. Případy Brock a P. jsou podle mě rovněž naprosto odlišné od projednávané věci. V obou těchto případech byla již existující správní rozhodnutí přijata za použití řady poměrně specifických a objektivních podmínek, které se týkají nároku na důchod a výše důchodu. Následné změny zákona vedly k úpravě těchto podmínek. To se liší od projednávané věci, v níž je navrhováno skutečné obnovení disciplinárního řízení z doby před 40 lety ve světle nových pravidel týkajících se diskriminace a kvalitativní posouzení toho, zda by se rozhodnutí bývalo změnilo a případně jak.
111.
Ve svých vyjádřeních navrhovatel zdůrazňuje „trvající“ povahu diskriminace v podobě snížených měsíčních plateb důchodu. Nicméně z rozboru případů týkajících se skutečných trvajících právních vztahů a nutnosti je postupně přizpůsobovat novým pravidlům, jako jsou například případy Österreichischer Gewerkschaftsbund nebo Römer, zcela jasně vyplývá, že pouhé pobírání měsíčních plateb založených na konečných rozhodnutích z let 1975 a 1976 žádné nové posouzení relevantních skutečností nevyžaduje.
112.
V projednávaném případě je ve skutečnosti požadováno zcela nové posouzení konečného výchozího disciplinárního rozhodnutí podle nových standardů nediskriminace s cílem určit z toho plynoucí účinky na měsíční platby důchodu. Skutečná povaha požadavku navrhovatele je asi nejlépe zachycena v německém znění poslední věty první předběžné otázky předkládajícího soudu, která hovoří o přijetí nového typu rozhodnutí, jemuž dává přívlastek „gedachte“, přičemž jde o rozhodnutí, které kdyby bylo přijato v době platnosti směrnice 2000/78, bylo by v rozporu se směrnicí. Adjektivum „gedachte“ lze sice překládat jako „hypotetický“, ale jeho skutečný význam v kontextu projednávané věci je spíš (naprosto) „imaginární“.
113.
Podle mě v takovém případě, jako je právě projednávaná věc, unijní právo zcela zřejmě jednotlivcům nepřiznává právo domáhat se ve světle nového právního předpisu přezkumu jakéhokoli správního rozhodnutí, které vůči němu bylo přijato v průběhu jeho života a které má nebo mohlo mít negativní dopad na jeho důchod (nebo jiné dávky či příspěvky). V unijním právu zkrátka neexistuje žádný podklad pro takové dalekosáhlé tvrzení.
114.
Konečně, abych se zcela vypořádal s argumenty navrhovatele, musím zmínit, že v jeho podáních se nachází jeden mnohem hlubší morální argument, který je částečně spojený s „technickým“ argumentem ohledně časové působnosti nových pravidel a částečně je na něm nezávislý. V případě jeho samostatného posouzení, které nadnesl sám navrhovatel během jednání, je tento morální argument do značné míry nezávislý na jakémkoli přezkumu disciplinárního rozhodnutí z roku 1975. Rakousku by pak nebylo vytýkáno to, že nepřehodnotilo minulost, ale to, že aktivně a s účinky do budoucna neposkytlo kompenzaci za dřívější porušení práva po roce 2003, kdy již byla v platnosti směrnice 2000/78 a ESLP vydal rozsudek proti Rakousku (
54
).
115.
V této souvislosti bych jen zopakoval, že žádnou takovou povinnost vyplývající z unijního práva nevidím. Článek 17 směrnice 2000/78, který členským státům ukládá, aby přijaly účinné, přiměřené a odrazující sankce, je sám logicky provázán s časovou působností téže směrnice.
116.
Navíc správní rozhodnutí byla přijata v kontextu, který je poplatný své době. Trestněprávní, disciplinární a morální rámce se v Rakousku, stejně jako kdekoli jinde v Evropě od roku 1975 podstatně změnily. Tak například v Rakousku se nyní disciplinární sankce ukládají pouze policistům, jejichž jednání podkopává důvěru veřejnosti v policii. Nicméně odsouzení za trestný čin povede k automatickému propuštění, a to, jak tomu rozumím, bez jakéhokoli nároku na důchod. Zákonem stanovený minimální věk způsobilosti k pohlavnímu styku je nyní v Rakousku 14 let, a to jak pro homosexuály, tak pro heterosexuály. Existují však také výslovné výjimky pro děti mladší 16 let, které nejsou považovány za dostatečně zralé.
117.
Stručně řečeno, morálka je pohyblivý cíl. Mimoto morální argumenty jsou často dvousečnou zbraní. Ve skutkově složitých případech, v nichž je nutné učinit vícero morálních soudů, jako je právě projednávaný případ, mohou sekat v obou směrech. Takže pomineme-li extrémní situace zjevné a očividné lhostejnosti k základním hodnotám lidství, které – mohlo by se říci – vyvolávají morální povinnost napravit minulé křivdy bez ohledu na plynutí času (
55
), společnosti a jejich právní pořádky by měly mít možnost postupně se vyvíjet a nechat věci minulé skutečně minulosti.
6. Závěry k první otázce
118.
Ve světle výše uvedeného navrhuji, aby byla první otázka předkládajícího soudu zodpovězena následovně:
Článek 2 směrnice 2000/78 nebrání zachování právního stavu vytvořeného správním rozhodnutím v oblasti disciplinárního práva státních zaměstnanců (disciplinární rozhodnutí), kterým byl úředníkovi nařízen nucený odchod do důchodu a zkrácení výše jeho důchodových dávek a které podle vnitrostátního práva nabylo právní moci, když
–
se na uvedené správní rozhodnutí v okamžiku jeho vydání ještě nevztahovala ustanovení unijního práva, zvláště pak směrnice, přestože by
–
(hypotetické) obdobné rozhodnutí v případě, že by bylo vydáno v době platnosti této směrnice, bylo s touto směrnicí v rozporu.
B.
Ke druhé a třetí otázce
119.
S ohledem na odpovědi poskytnuté na první otázku předkládajícího soudu není nutné odpovídat na druhou a třetí otázku. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k jinému závěru, se uvedenými otázkami budu stručně zabývat níže.
120.
Pro případ, že by Soudní dvůr rozhodl, že účinky diskriminačního disciplinárního rozhodnutí nemohou být zachovány, vyvstává otázka, co přesně takové „nezachování účinků“ konkrétně znamená ve věci, jako je právě projednávaný případ.
121.
Pokud by odpověď na tuto otázku nebyla oddělená od rozhodnutí přijatých v sedmdesátých letech, a sice podobně tomu, co bylo právě řečeno ve vztahu k aktivní, budoucí povinnosti odškodnění (pravděpodobně paušálními platbami), vnitrostátní soud by se v takovém případě musel zabývat obsahem disciplinárního rozhodnutí, aby mohl posoudit, zda bylo přijato způsobem souladným se směrnicí 2000/78, a stanovit datum, od kterého by platilo nové imaginární rozhodnutí. Níže tento přístup nazývám „co kdyby?“.
122.
Domnívám se, že obnova 40 let starého rozhodnutí a jeho účinků je značně problematická. Nicméně předkládající se v otázkách 2 a 3 docela specificky vyjadřuje ke konkrétním „dějovým linkám“ v takovém díle právní fikce. Z toho plyne, že pokud Soudní dvůr jednoduše neuvede, že „účinky nemohou být zachovány“, a neponechá na vnitrostátním soudu, aby rozhodl, jak identifikovat a „neutralizovat“ takové účinky, stane se Soudní dvůr nevyhnutelně spoluautorem tohoto díla. Níže uvedu některé úvahy o tom, jak by se příběh mohl vyvíjet.
1. Druhá otázka
123.
Na základě disciplinárního rozhodnutí musel navrhovatel odejít do předčasného důchodu a jeho nárok na důchod byl snížen o 25 %. Ve své druhé otázce se vnitrostátní soud ptá, zda je k odstranění diskriminace obsažené ve správním rozhodnutí postačující odstranit 25% snížení důchodu nebo zda by měl být důchod vypočítán tak, jako kdyby navrhovatel býval pracoval u policie v době po svém nuceném odchodu do důchodu. Stačí neutralizovat budoucí účinky 25% snížení důchodu, nebo je rovněž nutné neutralizovat budoucí účinky předčasného nuceného odchodu do důchodu?
124.
Ve svých vyjádřeních navrhovatel tvrdí, že 25% snížení důchodu by se mělo odstranit v plném rozsahu a že jeho důchodové nároky by měly být vypočítány tak, jako kdyby býval pracoval u policie i v mezidobí. Jinými slovy, navrhuje vytvořit situaci, která by bývala existovala, kdyby disciplinární rozhodnutí nebylo bývalo vůbec přijato (nebo kdyby nebývaly byly uloženy žádné sankce).
125.
Komise argumentuje ve prospěch přístupu „co kdyby?“ pouze ve vztahu k 25% snížení důchodu a uznává, že i bez jakékoli homofobní předpojatosti by mohlo dojít ke snížení důchodu navrhovatele jakožto postihu za jeho chování. Na druhou stranu má Komise za to, že není na místě použít přístup „co kdyby?“ na odchod do důchodu jako takový. Snížení důchodu vyplývající z předčasného odchodu do důchodu totiž není „budoucím účinkem“ situace, k níž došlo v minulosti a na kterou se musí použít nová pravidla. Podle názoru Komise byly právní účinky odchodu do důchodu vyčerpány, jakmile byl ukončen pracovní poměr. Z tohoto důvodu mohou být účinky, které spočívají v nezvýšení důchodových nároků v důsledku předčasného důchodu, zachovány.
126.
K tomu mám následující připomínky.
127.
Kdyby bývalo bylo disciplinární rozhodnutí z roku 1975 přijato způsobem, který byl v souladu se zákazem diskriminace na základě sexuální orientace zavedeným v roce 2000, není jasné, zda by byl vůbec býval navrhovatel nucen k odchodu do důchodu. Je pravda, že „nesrovnatelně mírnější“ (
56
) povahu sankce, kterou zmiňuje předkládající soud, lze rovněž chápat jako náznak toho, že navrhovatel by býval vůbec nebyl nucen k odchodu do důchodu.
128.
Pokud tomu tak je, pak v souladu s odpovědí na první otázku nemohou být „budoucí účinky předčasného nuceného odchodu do důchodu“ zachovány. Mezi tyto účinky jistě patří skutečnost, že navrhovatel již nepracoval pro policii, nedostával důchodové dávky a nezohlednily se mu tyto „ztracené roky“ při výpočtu důchodu. V tomto smyslu jsou účinky uvedené sankce skutečně stále „trvající“. Neutralizace budoucích účinků předčasného nuceného odchodu do důchodu tudíž musí (nějakým způsobem) zohlednit takové „ztracené roky“.
129.
Komise s tímto závěrem nesouhlasí. Má za to, že účinky, které vedly k nezvýšení důchodových nároků v důsledku předčasného odchodu do důchodu, mohou být zachovány.
130.
Připouštím, že argumentaci Komise k tomuto bodu považuji za nesouladnou s jejím názorem, že 25% snížení důchodu uložené disciplinárním rozhodnutím opravdu představuje „budoucí účinky“ ve výše uvedeném smyslu. Obě sankce, tedy jak nucený odchod do důchodu, tak 25% snížení důchodu, byly uloženy na základě totožného souboru skutečností a stejným disciplinárním rozhodnutím. V obou případech je zásadní otázkou to, jaké by bývaly byly účinky disciplinárního rozhodnutí, kdyby bývalo bylo přijato v souladu se směrnicí 2000/78.
131.
Pokud bychom totiž přijali rozlišování Komise mezi různými účinky, vedlo by to k tomu, že by navrhovatel skutečně býval mohl být propuštěn ze zaměstnání a nebýval by měl žádnou možnost to napadnout. Na rozdíl od odchodu do důchodu by bývalo přímé propuštění ze služby vedlo k ukončení právního vztahu, s nímž by se bývaly nepojily žádné trvající účinky v podobě výplaty důchodů.
132.
Pokud by Soudní dvůr s ohledem na výše uvedené dospěl k závěru, že účinky diskriminačního disciplinárního rozhodnutí nemohou být zachovány, a přijal přístup „co kdyby?“, v rámci tohoto přístupu by měl zvážit alternativní vývoj situace v případě, že by navrhovatel neodešel do důchodu, stejně jako v případě, že by se (plně) neuplatnilo 25% snížení důchodu navrhovatele.
133.
Upozorňuji, že takový závěr by zjevně vyvolal řadu dalších problematických otázek. Mělo by se v zájmu neutralizace „budoucích účinků“ nuceného odchodu do důchodu v roce 1976 vycházet z toho, že navrhovatel u policie pracoval po celou dobu od roku 1976 nebo po celou dobu od uplynutí lhůty k provedení směrnice 2000/78? Mělo by být odpovídající zvýšení důchodu vyváženo příjmem z důchodu z jiných zdrojů činnosti navrhovatele během těchto let (
57
)? Mělo by být odpovídající zvýšení důchodu vyváženo důchodovými příjmy ze služby u policie, které již navrhovatel obdržel v období ode dne nuceného odchodu do důchodu (které by samozřejmě nedostal, kdyby zůstal v činné službě) (
58
)?
134.
A konečně, pokud jde o konkrétně o 25% snížení důchodu, druhá otázka předkládajícího soudu implicitně vychází z předpokladu, že toto snížení je plně důsledkem diskriminační povahy daného rozhodnutí.
135.
Nicméně „co kdyby?“ by pak mělo opravdu znamenat „co kdyby?“. Takže musí být zvážena možnost, že i kdyby bývalo nedošlo k odsouzení za trestný čin, navrhovatel by byl býval stejně potrestán disciplinárně na základě totožného souboru skutkových okolností (
59
), a jeho důchod by býval byl stejně snížen, ale o méně než 25 %. Takový přístup ve skutečnosti zastává Komise ve svých písemných podáních. Takže pokud by – nebýt diskriminace – navrhovatel býval stejně pobíral snížený důchod, ale například o 5 či 10 %, pak by účinky tohoto 5% nebo 10% snížení měly být zachovány.
136.
Takže pokud bychom souhlasili s přístupem „co kdyby?“ ve vztahu k 25% snížení důchodu, souhlasím s Komisí, že tato fikce musí být dovedena do svých logických důsledků. Ještě jednou, to, jak přesně by se disciplinární rozhodnutí lišilo, kdyby bývalo bylo přijato na nediskriminačním základě, by bylo (vskutku docela obtížnou) otázkou, kterou by se musel zabývat vnitrostátní soud.
2. Třetí otázka
137.
Třetí otázkou se předkládající soud táže, zda odpověď na druhou otázku závisí na tom, zda si dotčená osoba aktivně hledala zaměstnání v rámci spolkové veřejné správy předtím, než dosáhla věkové hranice pro odchod do důchodu.
138.
Musím přiznat, že dost dobře nechápu, v čem by tato otázka mohla být s ohledem na skutkový stav v původním řízení relevantní. Ale jelikož jsme již začali řešit scénáře „co kdyby?“, je docela obtížné říct, že tato otázka je hypotetická.
139.
Ve skutkových okolnostech projednávané věci se nenachází nic o tom, zda navrhovatel skutečně usiloval o (opětovné) zaměstnání v rámci spolkové veřejné správy. Je patrně rozumné domnívat se, že byla-li osoba propuštěna ze státní služby za takových okolností, jako jsou okolnosti v původním řízení, snaha vrátit se do téže služby by byla nejspíš zbytečná (pokud by to z právního hlediska vůbec bylo možné). Pokud je tomu opravdu tak a navrhovatel by býval později neusiloval o opětovné zaměstnání v rámci spolkové veřejné správy, jaké závěry můžeme z této skutečnosti vyvodit? Mohlo by být navrhovateli vytýkáno, že tak neučinil? Mohl by pak být kvůli tomu znevýhodněn?
140.
Nicméně ať je důležitost jakákoliv, jak bylo připomenuto výše v bodě 133, v rozsahu, v němž mají být neutralizovány účinky předčasného nuceného odchodu do důchodu, vzniká řada otázek ohledně toho, jak se vypořádat s mezitímním obdobím. V rámci vymýšlení alternativního příběhu by podle mě mělo být ponecháno vnitrostátnímu soudu, aby určil, které konkrétní detaily zohlední, aby nalezl rovnováhu mezi naprostým opominutím tohoto mezitímního období a jeho plným zohledněním, jako kdyby navrhovatel v té době stále pracoval ve veřejném sektoru.
C.
Čtvrtá a pátá otázka
141.
S ohledem na navrhovanou odpověď na první otázku předkládajícího soudu opět není třeba odpovídat na čtvrtou a pátou otázku. Nicméně pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k jinému závěru, přidám několik návrhů.
142.
Podstatou čtvrté a páté otázky předkládajícího soudu je, od kterého okamžiku by mělo (případné) zrušení 25% snížení důchodu nabýt účinku. Tyto otázky se omezují na okamžik, od něhož musí být účinky 25% snížení neutralizovány. Netýkají se účinků předčasného nuceného odchodu do důchodu. Nicméně jak je uvedeno výše v bodě 133, mám za to, že rozdílný přístup k budoucím účinkům 25% snížení důchodu a k budoucím účinkům povinného odchodu do důchodu vede k problematické rozporuplnosti.
143.
Podle mě odpověď na tuto otázku plyne z judikatury shrnuté výše v bodě 44 a následujících. Doufejme, že použití směrnice 2000/78 by pořád podléhalo (navzdory případnému dalekosáhlému přístupu k vyloučení budoucích účinků, jak bylo uvedeno výše) zásadě zákazu retroaktivity. Proto bez ohledu na odpověď na první otázku předkládajícího soudu může být tato zásada každopádně použita jako základ pro tvrzení, že 25% snížení důchodu musí být neutralizováno od uplynutí lhůty k provedení směrnice, a nikoli dříve.
D.
Diskriminace na základě pohlaví
1. Rozsah otázek předkládajícího soudu
144.
Nakonec navrhovatel ve svých písemných vyjádřeních tvrdí, že sankce uložená disciplinárním rozhodnutím (rovněž) byla diskriminační na základě pohlaví, a to v rozporu s článkem 157 SFEU (původně článek 119 EHS a pak článek 141 ES). Podle navrhovatele toto ustanovení, které vstoupilo v platnost v roce 1979, tedy lze použít k vyloučení budoucích účinků disciplinárního rozhodnutí stejným způsobem, který navrhoval u první otázky vnitrostátního soudu ve vztahu ke směrnici 2000/78. Došlo by k tomu ale mnohem dříve.
145.
V tomto ohledu bych uvedl několik poznámek.
146.
Předkládající soud na článek 157 SFEU (ani předchozí číslování) neodkazuje. Navrhovatel je opravdu jediným účastníkem, který tuto otázku vznesl ve svých písemných vyjádřeních. Lze tvrdit, že řešení otázky možného použití článku 157 SFEU by mohlo být pro vnitrostátní soud užitečné. Podle mě by se však do toho Soudní dvůr neměl pouštět, a to zejména z následujících důvodů.
147.
Zaprvé ani v otázkách předkládajícího soudu, ani obecně v usnesení o položení předběžné otázky není o daném ustanovení vůbec žádná zmínka. Kdyby to vnitrostátní soud považoval za důležité, podle mě by to aspoň podotkl. Pro takové opomenutí musí být vícero důvodů a bylo by chybou předpokládat, že k neuvedení odkazu na daný článek došlo „nedopatřením“. Otázkou tedy není to, zda by měl Soudní dvůr poukázat na podrobnosti a význam téměř neznámého technického předpisu, který mohl být přehlédnut. Článek 157 SFEU je důležitým ustanovením Smlouvy. Spíš jde o to, že jelikož argumenty týkající se článku 157 SFEU hrají ústřední roli v písemných vyjádřeních navrhovatele, je dost dobře možné, že navrhovatel vnitrostátní soud vyzval, aby Soudnímu dvoru předložil otázky týkající se tohoto ustanovení, ale tento návrh byl zamítnut.
148.
Zadruhé podle článku 94 jednacího řádu Soudního dvora musí žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsahovat, mimo jiné, popis relevantních skutkových okolností a vnitrostátního práva a důvody, které vedly vnitrostátní soud k položení konkrétních předběžných otázek Soudnímu dvoru. V projednávaném případě naformuloval vnitrostátní soud předkládací rozhodnutí, aniž vůbec zmínil článek 157 SFEU (nebo jeho předchozí číselné označení) a aniž uvedl jakékoli potenciálně relevantní skutečnosti nebo vnitrostátní právní předpisy vztahující se k tomuto ustanovení. Za těchto okolností mám za to, že by bylo v rozporu s judikaturou (
60
) týkající se článku 94 jednacího řádu, aby Soudní dvůr tato opomenutí přehlížel a na žádost jedné ze stran sporu aktivně poskytl odpovědi na otázku, která nebyla položena.
149.
Nicméně pro případ, že by se Soudní dvůr rozhodl věnovat se argumentům navrhovatele ohledně článku 157 SFEU, uvedu několik stručných poznámek v následující části.
2. Článek 157 SFEU
150.
Ve své navrhované odpovědi na první otázku jsem vysvětlil, proč směrnice 2000/78 nebrání tomu, aby byly zachovány účinky disciplinárního rozhodnutí. Toto rozhodnutí bylo totiž přijato mimo časovou působnost směrnice. Směrnici nelze použít na přehodnocení tohoto rozhodnutí a k odvrácení některých z jeho účinků. Tyto argumenty platí mutatis mutandis i na článek 157 SFEU.
151.
Pokud Soudní dvůr dojde k jinému závěru, bylo by na předkládajícím soudu, aby ověřil případnou existenci takové diskriminace. Nicméně chápu, že základní argument se týká toho, že s homosexuálními muži bylo zacházeno méně příznivě než s homosexuálními ženami (
61
). Navrhovatel uvedl, že policistce, která se dopustí sexuálního jednání s nezletilcem starším 14 let, by nebyla uložena žádná (nebo by každopádně byla uložena mírnější) disciplinární sankce na rozdíl od homosexuálního policisty, který se dopustí srovnatelného jednání.
152.
Je-li takové tvrzení z věcného hlediska správné (z pohledu disciplinární praxe v rámci rakouské policie v sedmdesátých letech), což by musel ověřit předkládající soud, článek 157 SFEU zakazuje diskriminaci na základě pohlaví ve vztahu k „odměňování“. Podle ustálené judikatury „odměňování“ v tomto smyslu nezahrnuje platby v rámci důchodového systému, které jsou zařazeny mezi dávky sociálního zabezpečení (
62
). Na jednání rakouská vláda uvedla, že v tomto případě jde o zákonný důchodový systém. Zda tomu tak opravdu je (ve smyslu judikatury Soudního dvora (
63
)) by opět podléhalo ověření vnitrostátním soudem. Nicméně na základě prohlášení rakouské vlády k tomuto bodu by tyto druhy plateb měly v zásadě spadat mimo působnost článku 157 SFEU, čímž by se toto ustanovení stalo pro projednávanou věc nepoužitelným.
153.
Pokud by tomu však tak nebylo, musela by se zohlednit časová působnost článku 157 SFEU (a jeho předchozích číselných označení). V tomto ohledu odkazuji na své úvahy uvedené ke čtvrté a páté otázce, které se uplatní mutatis mutandis. Kromě toho v souladu s rozsudky ve věci Barber (
64
) a ve věci Ten Oever (
65
) se „přímého účinku článku 119 Smlouvy o EHS lze dovolávat pro účely uplatnění nároku na rovné zacházení ve věcech zaměstnaneckých důchodů pouze ve vztahu k dávkám vypláceným za dobu zaměstnání po 17. květnu 1990 [datum vydání rozsudku ve věci Barber], a to s výjimkou ve prospěch zaměstnanců nebo jejich zástupců, kteří před tímto datem podali k soudu žalobu nebo vznesli rovnocennou stížnost podle použitelného vnitrostátního práva“ (
66
).
154.
Jak však vyplývá ze skutečností uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, žádné z příslušných období zaměstnání nebylo po 17. květnu 1990.
V. Závěry
155.
Navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první předběžnou otázku položenou Vervaltungsgerichtshof (Nejvyšší správní soud, Rakousko) takto:
„Článek 2 směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání, nebrání zachování právního stavu vytvořeného správním rozhodnutím v oblasti disciplinárního práva státních zaměstnanců (disciplinární rozhodnutí), kterým byl úředníkovi nařízen nucený odchod do důchodu a zkrácení výše jeho důchodových dávek a které podle vnitrostátního práva nabylo právní moci, když
–
se na uvedené správní rozhodnutí v okamžiku jeho vydání ještě nevztahovala ustanovení unijního práva, zvláště pak směrnice 2000/78, přestože
–
(hypotetické) obdobné rozhodnutí v případě, že by bylo vydáno v době platnosti směrnice 2000/78, by bylo s touto směrnicí v rozporu.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Směrnice Rady ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2000, L 303, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 79).
(
3
) – Rozsudek VfGH ze dne 21. června 2002, G 6/02, ECLI:AT:VFGH:2002:G6.2002.
(
4
) – Rozsudek ESLP ze dne 9. ledna 2003, L. a V. v. Rakousko (CE:ECHR:2003:0109JUD003939298); viz též rozsudky ze dne 9. ledna 2003, S. L. v. Rakousko (CE:ECHR:2003:0109JUD004533099), a ze dne 21. října 2004, Woditschka a Wilfling v. Rakousko (CE:ECHR:2004:1021JUD006975601).
(
5
) – Článek 24 DP, citovaný výše v bodě 16 tohoto stanoviska.
(
6
) – Rakouská vláda dodává, že podle platných vnitrostátních předpisů vede pravomocný odsuzující rozsudek vůči státnímu zaměstnanci k automatickému ukončení pracovního poměru ex lege, aniž je nutné, aby v tomto ohledu bylo přijato disciplinární rozhodnutí.
(
7
) – Což vlastně vyplývá ze samotného znění tedy platného § 87 DP (viz výše bod 16).
(
8
) – Viz například rozsudky ze dne 16. května 1979, Tomadini (84/78, EU:C:1979:129, bod 21), a ze dne 6. října 2015, Komise v. Andersen (C‑303/13 P, EU:C:2015:647, bod 49).
(
9
) – Rozsudek ze dne 6. října 2015, Komise v. Andersen (C‑303/13 P, EU:C:2015:647, bod 50).
(
10
) – Rozsudek ze dne 26. března 2015, Komise v. Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, bod 32).
(
11
) – Což se svým způsobem liší nikoli v zásadě, ale jen v rozsahu (celý právní řád, pokud je skutečně „změněn“).
(
12
) – Viz například rozsudky ze dne 14. června 2007, Telefónica O2 Czech Republic (C‑64/06, EU:C:2007:348) (řízení před úřadem bylo zahájeno před přistoupením, rozhodnutí bylo přijato po přistoupení); ze dne 22. prosince 2010, Bezpečnostní softwarová asociace (C‑393/09, EU:C:2010:816, body 22 až 27) (žádost o povolení byla podána před přistoupením, nové rozhodnutí bylo přijaté po přistoupení); ze dne 24. listopadu 2011, Circul Globus Bucureşti (C‑283/10, EU:C:2011:772, bod 29) (licenční smlouva byla uzavřena před přistoupením, k údajnému porušení práv duševního vlastnictví došlo po přistoupení); ze dne 12. září 2013, Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, bod 30) (pracovní smlouva byla uzavřena před přistoupením, k odchodu do důchodu došlo po přistoupení); a ze dne 3. září 2014, X (C‑318/13, EU:C:2014:2133, body 21 až 24) (k pracovnímu úrazu došlo před přistoupením, související právní kroky byly zahájeny pro přistoupení).
(
13
) – Rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9).
(
14
) – Rozsudek ze dne 15. prosince 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954).
(
15
) – Rozsudek ze dne 29. dubna 1999 (C‑224/97, EU:C:1999:212).
(
16
) – Rozsudek ze dne 29. dubna 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, body 3 a 4).
(
17
) – Stanovisko generálního advokáta J. Mischa ve věci Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, bod 5).
(
18
) – Rozsudek ze dne 29. dubna 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, bod 8); stanovisko generálního advokáta J. Mischa ve věci Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, bod 6).
(
19
) – Rozsudek ze dne 29. dubna 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, body 25 a 34), zvýraznění doplněno. Viz též stanovisko generálního advokáta J. Mischa ve věci Ciola (C‑224/97, EU:C:1998:598, body 40 až 43).
(
20
) – Rozsudky ze dne 1. dubna 2008, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179), a ze dne 10. května 2011, Römer (C‑147/08, EU:C:2011:286). Některé penzijní systémy jsou však z oblasti působnosti směrnice 2000/78 vyloučeny, jak stanoví čl. 3 odst. 3 této směrnice.
(
21
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. června 2010, Bruno a další (C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329), a ze dne 1. března 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110).
(
22
) – Směrnice Rady ze dne 15. prosince 1997 o Rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – příloha: Rámcová dohoda o částečném pracovním úvazku (Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
(
23
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. června 2010, Bruno a další (C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 55), a ze dne 1. března 2012, O’ Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, body 24 a 25).
(
24
) – Ve věci O’ Brien v roce 2005. Pokud jde o věc Bruno, Soudní dvůr to nepotvrdil výslovně, ale skutečnost, že žádný z navrhovatelů v té době nebyl v důchodu, implicitně vyplývá z bodu 12 uvedeného rozsudku. Ve svém stanovisku ve věci Bruno generální advokátka E. Sharpston uvedla, že „[s]měrnice 97/81 tedy upravuje výpočet odpracovaných týdnů pro nárok na důchod, o který jde v původním řízení v rozsahu, v němž žádný ze žalobců definitivně neodešel do důchodu před tím, nežli směrnice vstoupila v platnost. Vnitrostátnímu soudu přísluší prokázat, že tomu tak je.“ Stanovisko generální advokátky E. Sharpston ve spojených věcech Bruno a další (C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:28, bod 40). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
25
) – Rozsudek ze dne 17. května 1990 (C‑262/88, EU:C:1990:209).
(
26
) – Rozsudek ze dne 6. října 1993 (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
27
) – Ve věci Ten Oever vznikl tvrzený nárok na důchod pozůstalého partnera po smrti manžela v roce 1988. Pan Barber byl propuštěn v roce 1980.
(
28
) – Rozsudek ze dne 1. dubna 2008 (C‑267/06, EU:C:2008:179).
(
29
) – Rozsudek ze dne 6. října 1993 (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
30
) – Viz rozsudek ze dne 1. dubna 2008, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, bod 21).
(
31
) – Rozsudky ze dne 7. února 2002, Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82), a ze dne 18. dubna 2002, Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234).
(
32
) – Výrok tohoto rozhodnutí je uveden výše v bodě 19.
(
33
) – Viz výše body 21 a 22.
(
34
) – Rozsudek ze dne 10. května 2011 (C‑147/08, EU:C:2011:286).
(
35
) – Konkrétně daňové zařazení hypotetického čistého příjmu použitého k výpočtu důchodu.
(
36
) – Rozsudek ze dne 10. května 2011, Römer (C‑147/08, EU:C:2011:286, bod 19).
(
37
) – Rozsudek ze dne 5. února 1981P. v Commission (40/79, EU:C:1981:32).
(
38
) – V podstatě byla odstraněna podmínka, že vinu za rozvod nese výlučně zemřelý, a byla nahrazena podmínkou, že vinu za rozvod nenese pouze pozůstalý.
(
39
) – Rozsudek ze dne 14. dubna 1970 (68/69, EU:C:1970:24).
(
40
) – Směrnice Rady ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení (Úř. věst. 1979, L 6, s. 24; Zvl. vyd. 05/01, s. 215).
(
41
) – Rozsudek ze dne 24. června 1987 (384/85, EU:C:1987:309).
(
42
) – Rozsudek ze dne 24. června 1987, Borrie Clarke (384/85, EU:C:1987:309, bod 12).
(
43
) – Viz například rozsudek ze dne 8. března 1988, Dik and Others (80/87, EU:C:1988:133).
(
44
) – Rozsudek ze dne 30. listopadu 2000 (C‑195/98, EU:C:2000:655).
(
45
) – Rozsudek ze dne 30. listopadu 2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655).
(
46
) – Viz například rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513); ze dne 26. října 2006, Komise v. Itálie (C‑371/04, EU:C:2006:668); a ze dne 18. června 2009, Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381).
(
47
) – Rozsudky ze dne 18. června 2009, Hütter (C‑88/08, EU:C:2009:381); ze dne 28. ledna 2015, Starjakob (C‑417/13, EU:C:2015:38); a ze dne 14. března 2018, Stollwitzer (C‑482/16, EU:C:2018:180).
(
48
) – Opět platí obecná pravidla, že specifický obsah vzájemných práv a povinnost v rámci trvajících právních vztahů, jako jsou například smlouvy uzavřené podle předchozího právního režimu, bude muset být výhledově pozměněn tak, aby odpovídal novým právním předpisům – viz mé stanovisko ve věci Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, bod 41).
(
49
) – Výše uvedené body 67 až 74.
(
50
) – V žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se upřesňuje, že „aktivní zaměstnanecký vztah“ se ve skutečnosti přeměnil na „důchodový zaměstnanecký vztah“. Jde o to, že úředník již není ve službě.
(
51
) – Viz například rozsudek ze dne 11. listopadu 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, bod 38 a citovaná judikatura).
(
52
) – Rozsudky ze dne 1. června 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, body 46 a 47), a ze dne 16. března 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, bod 21).
(
53
) – Takové výjimečné okolnosti se objevily v rozsudcích ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, bod 28), a ze dne 18. července 2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, bod 63).
(
54
) – Citovaný výše v poznámce pod čarou 4.
(
55
) – Dosažením tak nesnesitelné míry rozporu mezi spravedlností a právní jistotou, že právní jistota musí spravedlnosti ustoupit a (nesprávné) právo musí být ex post prohlášeno za neexistující – Gustav Radbruch, Gesetzliches Unrecht und übergesetzliches Recht. Süddeutsche Juristen-Zeitung, 1946, svazek 1, číslo 5, s. 105 až 108.
(
56
) – Rozebráno výše v bodě 41.
(
57
) – V písemných vyjádřeních a na jednání bylo potvrzeno, že po odchodu ze služby u policie byl navrhovatel zaměstnán v soukromém sektoru, za což mu plyne důchod.
(
58
) – Na jednání bylo potvrzeno, že navrhovatel pobírá důchod ze služby u policie od svého nuceného odchodu do důchodu v roce 1976.
(
59
) – Viz výše bod 42 a vyjádření rakouské vlády v tom smyslu, že policista při návrhu sexuálního styku nezletilému by podléhal postihu v disciplinárním řízení, a to bez ohledu na sexuální orientaci zúčastněných osob.
(
60
) – Z poslední doby viz např. usnesení ze dne 31. května 2018, Bán (C‑24/18, nezveřejněné, EU:C:2018:376, bod 18 a násl.); ze dne 7. června 2018, easyJet Airline v. Komise (C‑241/18, nezveřejněné, EU:C:2018:421, bod 12 a násl.); a ze dne 7. června 2018, Filippi a další (C‑589/16, EU:C:2018:417, bod 25 a násl.).
(
61
) – A contrario viz rozsudek ze dne 17. února 1998, Grant (C‑249/96, EU:C:1998:63).
(
62
) – Viz rozsudek ze dne 28. září 1994, Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, body 20 až 24 a citovaná judikatura).
(
63
) – Viz například rozsudky ze dne 28. září 1994, Beune (C‑7/93, EU:C:1994:350, body 20 až 24 a citovaná judikatura), a ze dne 24. listopadu 2016, Parris (C‑443/15, EU:C:2016:897, body 34 a 35).
(
64
) – Rozsudek ze dne 17. května 1990 (C‑262/88, EU:C:1990:209).
(
65
) – Rozsudek ze dne 6. října 1993 (C‑109/91, EU:C:1993:833).
(
66
) – Viz výrok rozsudku ze dne 6. října 1993, Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.