62005CC0222_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Problemele de fond pe care College van Beroep voor het bedrijfsleven (Tribunalul administrativ de comeț și industrie) (Țările de Jos) le‑a adresat Curții în prezenta serie de cauze sunt identice cu cele adresate de aceeași instanță în cauza Dokter și alții(2) . Acestea privesc interpretarea Directivei 85/511/CEE a Consiliului din 18 noiembrie 1985 de stabilire a măsurilor comunitare de combatere a febrei aftoase(3) . Cu toate acestea, în cazul de față, instanța de trimitere solicită opinia Curții în ceea ce privește o problemă care se referă mai mult la dispozițiile procedurale decât la febra aftoasă.
2. În cauza Dokter și alții, reclamanții din acțiunea principală au contestat legalitatea deciziei de a sacrifica animalele din crescătoriile lor pentru motivul că acea decizie era întemeiată pe o analiză efectuată de către un laborator care nu era înscris pe lista din anexa B la directivă. În cauzele de față, reclamanții din acțiunea principală au atacat de asemenea decizia de sacrificare a animalelor lor. Totuși, în concluziile prezentate în fața instanței naționale, aceștia nu s‑au întemeiat pe argumentul că laboratorul nu era înscris pe lista din anexa B la directivă, deși cauzele se referă exact la același laborator. Prin urmare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă dreptul comunitar îi impune să invoce din oficiu acest motiv, în pofida dispozițiilor procedurale naționale care, în mod normal, ar exclude această opțiune.
3. Am expus deja opiniile noastre asupra problemelor de fond referitoare la directivă în concluziile pe care le‑am prezentat în cauza Dokter și alții. Aici ne vom concentra asupra chestiunii de drept procesual ridicate de instanța de trimitere și vom încerca să situăm cauzele de față în constelația jurisprudenței care a început cu hotărârile Peterbroeck(4) și Van Schijndel și van Veen(5) . Putem semnala totuși că este dificil să nu avem impresia că relevanța acestei probleme pentru soluția litigiilor din acțiunea principală nu este decât incidentală. De fapt, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată de instanța de trimitere pare să decurgă în principal dintr‑un interes mai general de clarificare a jurisprudenței Curții în acest domeniu.
II – Situația de fapt și întrebările preliminare
4. Procedura în fața College van Beroep voor het bedrijfsleven a intervenit ca o consecință a izbucnirii epidemiei de febră aftoasă în 2001, care a afectat un anumit număr de state membre. Ca răspuns la apariția acestei epidemii, autoritățile olandeze au luat măsuri de împiedicare a răspândirii bolii(6) . Aceste măsuri includeau sacrificarea preventivă a animalelor biungulate aflate în crescătoriile din apropierea unei crescătorii contaminate.
5. Pe baza rezultatelor testelor efectuate de laboratorul ID‑Lelystad BV (denumit în continuare „ID‑Lelystad”), Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees (Serviciul Național de Inspecție pentru Animale de Fermă și Carne, denumit în continuare „RVV”) a hotărât că exploatațiile reclamanților din acțiunea principală se aflau în apropierea unei crescătorii contaminate. În consecință, RVV a hotărât sacrificarea preventivă a animalelor din crescătoriile reclamanților.
6. În fața instanței de trimitere, reclamanții au contestat legalitatea deciziilor de sacrificare a animalelor lor, invocând mai multe motive. Instanța de trimitere a respins aceste motive. Totuși, în cadrul unei serii de cauze similare, de asemenea pendinte în fața Curții, reclamanții au contestat legalitatea unor decizii similare pentru motivul suplimentar că ID‑Lelystad nu era menționat în anexa B la Directiva 85/511. Acest argument stă la baza cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare care a determinat pronunțarea hotărârii în cauza Dokter și alții(7) .
7. Întrebările adresate în cauza Dokter și alții priveau articolele 11 și 13 din Directiva 85/511. Conform articolului 11 alineatul (1) prima liniuță și articolului 13 alineatul (1) a doua liniuță, statele membre se asigură că manipularea virusului febrei aftoase în scopul diagnosticării se efectuează numai în laboratoarele enumerate în listele din anexa B la această directivă. Laboratorul indicat pentru Țările de Jos era CIDC‑Lelystad. ID‑Lelystad a fost creat pe baza CIDC‑Lelystad în urma unei serii de fuziuni și preluări, dar nu a fost niciodată înscris pe lista din anexa B. Prin urmare, instanța de trimitere a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la consecințele desemnării unor laboratoare de referință în directivă. În plus, aceasta întreabă dacă, în temeiul dreptului comunitar, trebuie să se considere că autoritățile naționale sunt obligate să țină cont de rezultatele furnizate de laboratorul care a efectuat testele.
8. În timp ce cauza Dokter și alții era încă pendinte, College van Beroep voor het bedrijfsleven a decis să adreseze Curții exact aceleași întrebări precum cele din cauzele de față. Totuși, de această dată, instanța întreabă și dacă dreptul comunitar îi impune să invoce din oficiu problema referitoare la statutul ID‑Lelystad.
9. Curtea a pronunțat hotărârea în cauza Dokter și alții la 15 iunie 2006. În lumina acestei hotărâri, Curtea a adresat instanței naționale o scrisoare prin care întreba dacă aceasta din urmă își menținea cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare în cauzele de față. Instanța de trimitere a răspuns afirmativ prin scrisoarea din 27 iulie 2006.
10. În cadrul acestor concluzii, vom răspunde exclusiv la întrebarea dacă dreptul comunitar obligă instanța națională să depășească limitele litigiului, astfel cum acesta a fost delimitat de părți, în scopul examinării din oficiu a motivelor întemeiate pe Directiva 85/511. În ceea ce privește celelalte întrebări, invităm Curtea în mod respectuos să aibă din nou în vedere concluziile noastre în cauza Dokter și alții și, inutil de menționat, hotărârea pe care a pronunțat‑o în această cauză.
III – Apreciere
Admisibilitate
11. Dispozițiile naționale care interzic unei instanțe să invoce din oficiu un motiv nu se pot opune unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresate Curții de Justiție pentru a determina dacă astfel de dispoziții sunt compatibile cu dreptul comunitar(8) . Totuși, această cerere ar fi inadmisibilă dacă nu este necesară pentru soluționarea acțiunii principale(9) .
12. Ne va fi iertată opinia că întrebarea la care instanța de trimitere a solicitat răspuns se află la limita ipoteticului. Într‑adevăr, Comisia Comunităților Europene a susținut în ședință că, având în vedere hotărârea pronunțată în cauza Dokter și alții, răspunsul la această întrebare nu va influența soluția din acțiunea principală. Deși suntem simpatizanți ai acestei teze, argumentul nu ni se pare destul de convingător pentru a concluziona că întrebarea adresată de instanța de trimitere este inadmisibilă. În principiu, este de competența instanței de trimitere „să aprecieze atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor adresate Curții”(10) . În plus, efectele pe care le‑a produs hotărârea în cauza Dokter și alții nu sunt încă în totalitate sigure, în măsura în care aceasta a lăsat o marjă de apreciere instanței de trimitere. Pentru aceste motive, considerăm că întrebarea adresată este admisibilă.
Cerințele de drept comunitar în ceea ce privește dispozițiile procedurale naționale
13. Curtea a insistat în mod repetat asupra „principiului autonomiei procedurale”, potrivit căruia instanțele naționale, atunci când aplică dreptul comunitar, trebuie să acționeze în conformitate cu dispozițiile procedurale naționale. Astfel, în lipsa armonizării acestor dispoziții, „revine ordinii juridice a fiecărui stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor ca urmare a efectului direct al dreptului comunitar”(11) .
14. Totuși, acest principiu nu exonerează în totalitate dispozițiile procedurale naționale de exigențele impuse de dreptul comunitar. Conform unei jurisprudențe constante, dispozițiile procedurale naționale trebuie să respecte principiile echivalenței și efectivității(12) .
15. Principiul echivalenței impune ca aceleași dispoziții procedurale să fie aplicate acțiunilor întemeiate pe dreptul comunitar și acțiunilor similare întemeiate pe dreptul național(13) .
16. Principiul efectivității implică faptul că, în practică, atribuirea unor drepturi prin normele comunitare trebuie să aibă o semnificație în practică. În esență, în ceea ce privește drepturile conferite prin normele comunitare, acest principiu exprimă binecunoscutul principiu conform căruia fiecărui drept îi corespunde o cale de atac(14) . Pentru a‑l cita pe avocatul general Jacobs: „un particular care se consideră nedreptățit de o măsură care îl privează de un drept sau de un avantaj conferit de dreptul comunitar trebuie să poată dispune de o acțiune împotriva acestei măsuri și să beneficieze de protecție juridică completă”(15) . Prin urmare, principiul efectivității se opune dispozițiilor procedurale care fac practic imposibilă sau extrem de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară(16) .
17. Astfel, în timp ce principiul efectivității impune un standard minim de tratament procedural, care trebuie garantat titularilor unui drept de origine comunitară, principiul echivalenței garantează că tratamentul procedural aplicat titularilor unui drept de origine comunitară nu este mai puțin favorabil decât cel acordat titularilor unui drept similar recunoscut în dreptul național.
18. Acest ansamblu de principii asigură de asemenea măsura de apreciere a unei dispoziții procedurale naționale care limitează posibilitatea unei instanțe de a invoca un motiv din oficiu. Astfel, conform principiului autonomiei procedurale, Curtea a hotărât că, în general, dreptul comunitar nu impune ca o instanță națională să poată invoca din oficiu motive întemeiate pe dreptul comunitar atunci când părțile au omis să o facă(17) . Cu toate acestea, jurisprudența arată de asemenea că există excepții în temeiul principiului efectivității și al echivalenței.
19. Cadrul teoretic schițat până aici poate părea destul de simplu. Cu toate acestea, aplicarea principiului efectivității și al echivalenței a avut drept rezultat ceea ce pare a fi, la prima vedere, o serie de hotărâri oarecum disparate. Vom încerca să descriem modul în care aceste hotărâri diferite – precum și cauzele în speță – pot fi totuși clasate în funcție de principiul avut în vedere, începând cu acele cauze privitoare la principiul efectivității.
Principiul efectivității
20. Prima dintre aceste cauze, Peterbroeck(18), ridică imediat problema modului corect de explicare a aplicării principiului efectivității de către Curte, în special ținând seama de hotărârea pronunțată de Curte în aceeași zi în cauza Van Schijndel și van Veen(19) . În cauza Peterbroeck, Curtea a înlăturat o normă de procedură care împiedica o instanță națională să aprecieze din oficiu dacă o dispoziție de drept național este compatibilă cu dreptul comunitar, în timp ce, în cauza Van Schijndel și van Veen, Curtea a admis o normă asemănătoare.
21. Ambele cauze se întemeiau pe principiul efectivității: dispoziția procedurală în cauză făcea extrem de dificilă exercitarea unui drept conferit prin ordinea juridică comunitară? Curtea a apreciat în fapt luând în considerare procedura în ansamblu. În cauza Van Schijndel și van Veen, reclamanții au solicitat Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos ) anularea a două decizii pronunțate de Rechtbank Breda (Curtea Regională Breda) pentru motivul că acea instanță ar fi trebuit să ia în considerare, din oficiu, dispozițiile tratatului referitoare la concurență și la libertatea de a presta servicii. Ca răspuns la cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad, Curtea a apreciat că, în speță, dreptul comunitar nu obliga instanțele naționale să înlăture aplicarea dispozițiilor naționale procedurale și să depășească limitele litigiului, astfel cum acesta a fost delimitat de părți.
22. În cauza Peterbroeck, situația a fost însă diferită. Era vorba de o acțiune formulată împotriva unei decizii a autorităților fiscale belgiene. În principiu, controlul jurisdicțional al acestei decizii era limitat la motivele invocate de reclamantă în cursul procedurii administrative. Din momentul încheierii procedurii, reclamanta dispunea de 60 de zile pentru a invoca noi motive – inclusiv acelea întemeiate pe dreptul comunitar – în fața instanței competente. Curtea a hotărât că acest termen de prescripție, considerat în contextul său juridic și practic, împiedica exercitarea drepturilor conferite de dreptul comunitar.
23. Întrebarea dacă exercitarea unui drept este extrem de dificilă în practică poate fi o întrebare cu apreciere relativă – ceea ce explică motivul pentru care hotărârile pronunțate în cauzele Peterbroeck și Van Schijndel și van Veen au condus la rezultate diferite pe baza a numai câțiva factori. Totuși, există situații în care, dacă instanța națională nu are posibilitatea să invoce din oficiu motive întemeiate pe dreptul comunitar, este evident că ar fi extrem de dificil pentru părți să beneficieze de o protecție juridică atunci când ordinea juridică comunitară le conferă un drept. Hotărârile pronunțate în cauzele Océano Grupo Editorial și Salvat Editores(20) și Cofidis (21) sunt un astfel de exemplu.
24. În cauzele Océano Grupo Editorial și Salvat Editores și Cofidis, Curtea a considerat că posibilitatea unei instanțe naționale de a invoca un motiv din oficiu se poate deduce din cuprinsul unei directive atunci când aceasta reprezintă un mijloc necesar pentru realizarea obiectivului urmărit prin acea directivă(22) . Mai precis, Curtea a considerat că, pentru a realiza obiectivul urmărit prin Directiva 93/13/CEE a Consiliului(23), era necesar ca o instanță națională să poată stabili din oficiu că era abuzivă clauza dintr‑un contract încheiat cu un consumator prin care se prevedea că eventualele litigii sunt soluționate de o anumită instanță. În definitiv, obiectivul urmărit era acela de a proteja consumatorii împotriva clauzelor abuzive din contractele încheiate de aceștia. Curtea a interpretat directiva în acord cu principiul efectivității. În cazul în care Curtea ar fi procedat altfel, „[s‑ar fi creat] o situație paradoxală în care consumatorul [ar fi fost] obligat să apară [în fața unei instanțe] într‑un loc diferit de cel în care își are domiciliul, tocmai pentru a susține că acele clauze contractuale care îl obligă să procedeze astfel sunt abuzive”(24) .
25. Modul cel mai potrivit de a rezuma jurisprudența este, probabil, următorul: principiul efectivității nu impune instanțelor naționale obligația de a invoca din oficiu motive întemeiate pe dreptul comunitar, cu excepția situațiilor în care aceasta ar fi necesară pentru a se garanta că există o protecție juridică efectivă atunci când ordinea juridică comunitară conferă un drept. Prin urmare, instanțele naționale au obligația de a interveni atunci când este necesar să se garanteze protecția drepturilor recunoscute în dreptul comunitar. Totuși, principiul efectivității nu implică o obligație generală a instanțelor naționale de a asigura în toate situațiile aplicarea dispozițiilor ce decurg din ordinea juridică comunitară.
26. Situația este diferită atunci când dispoziția comunitară în cauză este o normă fundamentală? În cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere are în vedere posibilitatea ca anumite dispoziții să aibă o importanță crucială, astfel încât să fie considerate în dreptul comunitar principii de „ordine publică” și să oblige astfel instanțele naționale să le aplice din oficiu. Instanța de trimitere menționează în acest sens hotărârea Eco Swiss(25) . Această cauză privea o acțiune în anulare a unei hotărâri arbitrale. Arbitrul acordase daune interese pentru desființarea unui contract de licență. În cursul procedurii de arbitraj nu a fost invocată eventuala nulitate a contractului în temeiul articolului 81 CE. Curtea a hotărât că instanța națională trebuia să admită acțiunea în anulare a hotărârii arbitrale dacă aprecia că această hotărâre este contrară articolului 81 CE și dacă dispozițiile procedurale naționale o obligau să admită o cerere în anulare întemeiată pe încălcarea dispozițiilor naționale de ordine publică(26) .
27. Cu toate acestea, ar fi greșit să concluzionăm din hotărârea Eco Swiss că principiul efectivității impune ca anumite dispoziții de drept comunitar, datorită importanței lor pentru ordinea juridică comunitară, să fie aplicate de către instanțele naționale chiar și atunci când părțile au omis să le invoce. Într‑adevăr, o astfel de interpretare a hotărârii Eco Swiss ar fi incompatibilă cu hotărârea pronunțată în cauza Van Schijndel și van Veen . Desigur, Curtea a remarcat în hotărârea Eco Swis că articolul 81 CE constituie „o dispoziție fundamentală care este esențială pentru îndeplinirea sarcinilor care i‑au fost încredințate Comunității”(27) . Totuși, aceeași dispoziție a fost invocată și în cauza Van Schijndel și van Veen, în care Curtea nu a considerat că exista o obligație de a aplica articolul 81 CE. Prin urmare, întrebarea dacă dispoziția în cauză este o dispoziție de ordine publică nu este decisivă pentru aplicarea principiului efectivității. De fapt, astfel cum vom explica în continuare, Eco Swiss aparține, în primul rând, categoriei de cauze în care Curtea a aplicat principiul echivalenței.
28. Totuși, Curtea a evocat principiul efectivității în cauza Eco Swiss. După soluționarea cauzei în temeiul principiului echivalenței, Curtea a mai arătat că „întrebările privind interpretarea interdicției prevăzute la [articolul 81 alineatul (1) CE] ar trebui examinate de instanțele naționale atunci când se pronunță asupra validității unei hotărâri arbitrale”(28) . Preocuparea esențială a Curții pare să fi fost aceea de a asigura existența unei căi de atac pentru a se putea ataca o hotărâre arbitrală contrară articolului 81 CE(29) . În consecință, este contrară principiului efectivității o dispoziție de drept național care restrânge controlul jurisdicțional exercitat asupra unei hotărâri arbitrale la motivele pe care reclamanta le‑a invocat în cadrul procedurii de arbitraj. Faptul că părțile au avut posibilitatea de a invoca motivele întemeiate pe dreptul comunitar în cadrul procedurii de arbitraj nu garantează o protecție juridică completă, deoarece aceste proceduri – precum procedura administrativă în cauza Peterbroeck – nu sunt proceduri jurisdicționale în sens strict(30) .
29. Pentru a rezuma, putem spune că principiul efectivității nu impune instanțelor naționale obligația de a invoca din oficiu un motiv întemeiat pe dreptul comunitar, chiar dacă acest motiv ar privi o dispoziție de importanță fundamentală pentru ordinea juridică comunitară. Totuși, principiul efectivității impune ca părțile să aibă o posibilitate reală de a invoca un motiv întemeiat pe dreptul comunitar în fața unei instanțe naționale. În caz contrar, instanța trebuie să aibă competența de a invoca acest motiv din oficiu.
30. Nu poate fi contestat faptul că, în speță, părțile au avut o posibilitate reală de a invoca un motiv întemeiat pe articolele 11 și 13 din Directiva 85/511 în concluziile depuse de acestea în fața instanței naționale. Contrar situației din cauza Peterbroeck, dispozițiile procedurale naționale nu făceau extrem de dificilă invocarea acestora. Simplul fapt că părțile nu au procedat în acest sens nu creează pentru instanța națională o obligație de a acorda asistență și de a remedia carența părților în temeiul principiului efectivității.
31. În plus, instanța de trimitere a observat în mod corect că Directiva 85/511 nu impune aplicarea din oficiu a articolelor 11 și 13 de către instanțele naționale. Scopul directivei, astfel cum este menționat la articolul 1, este acela de a defini „măsurile comunitare de combatere care se vor aplica în cazul apariției febrei aftoase” și de a proteja în acest fel sănătatea animalelor de fermă în întreaga Comunitate(31) . Ar fi dificil de concluzionat că acest scop poate fi atins numai dacă instanța națională admite că are competența de a invoca din oficiu motivul potrivit căruia decizia de a sacrifica animalele reclamanților în scopul prevenirii febrei aftoase se întemeia pe analizele realizate de un laborator care nu este înscris pe lista din anexa B la directivă. În măsura în care această directivă urmărește să confere drepturi reclamanților, protecția juridică efectivă a acestor drepturi poate fi obținută, în principiu, fără ca instanța națională să aibă obligația de a invoca directiva din oficiu. În această privință, cauzele actuale sunt foarte diferite de cauzele Océano Grupo Editorial și Salvat Editores și Cofidis.
32. În consecință, principiul efectivității nu impune instanței naționale să examineze din oficiu un motiv întemeiat pe articolele 11 și 13 din directivă. Cu toate acestea, se pune în continuare întrebarea dacă o astfel de cerință decurge din principiul echivalenței.
Principiul echivalenței
33. În situația în care dispozițiile procedurale naționale oferă unei instanțe posibilitatea de a invoca motive din oficiu, principiul echivalenței impune ca această posibilitate să includă și motivele întemeiate pe dreptul comunitar. Într‑adevăr, în ceea ce privește motivele întemeiate pe dreptul comunitar, principiul cooperării menționat la articolul 10 CE implică pentru instanțele naționale o obligație de a face uz de această posibilitate(32) . Cu toate acestea, competența instanțelor naționale de a invoca din oficiu motive întemeiate pe dreptul național este limitată în mod strict. Prin urmare, apare problema modului în care aceste limitări afectează obligația de a invoca motive întemeiate pe dreptul comunitar.
34. Cu alte cuvinte, atunci când instanțele naționale au competența de a examina din oficiu anumite motive întemeiate pe dreptul național, principiul echivalenței impune ca acestea să aibă această competență și în ceea ce privește motivele echivalente
întemeiate pe dreptul comunitar. În consecință, trebuie văzut cum se stabilește care dintre argumente sunt „echivalente”.
35. Eco Swiss oferă un exemplu(33) . Dispozițiile procedurale naționale care făceau obiectul acestei cauze prevedeau că anularea unei hotărâri arbitrale putea fi pronunțată numai pentru un număr limitat de motive, inclusiv pentru motivul că sentința era „contrară ordinii publice”(34) . Instanța de trimitere a explicat că, potrivit dispozițiilor naționale de procedură civilă, o hotărâre arbitrală este contrară ordinii publice numai în cazul în care „conținutul sau executarea hotărârii ar fi contrară unei dispoziții imperative atât de importante încât nicio restricție de natură procedurală nu poate împiedica respectarea acesteia”(35) . Instanța de trimitere a subliniat de asemenea că o hotărâre arbitrală care este contrară dispozițiilor de drept național al concurenței nu este considerată, în general, contrară ordinii publice(36) . Cu toate acestea, Curtea a hotărât că, din perspectiva dreptului comunitar, interdicția menționată la articolul 81 CE este o dispoziție imperativă fundamentală. Astfel, articolul 81 CE avea de fapt același statut ca și dispozițiile naționale de ordine publică(37) . În consecință, principiul echivalenței impunea ca instanța națională să admită acțiunea în anulare a hotărârii arbitrale dacă se considera că această hotărâre este contrară articolului 81 CE(38) .
36. În cadrul prezentei acțiuni, noțiunea „ordine publică” este folosită într‑un sens foarte diferit. Dispoziția materială de drept intern este articolul 8:69 alineatul 1 din Codul general de drept administrativ olandez (Algemene Wet Bestuursrecht, denumit în continuare „Awb”), care prevede:
„Instanța la care a fost introdusă cererea se pronunță pe baza cererii introductive, a înscrisurilor depuse, a cercetării judecătorești prealabile și a dezbaterilor din ședință.”
Articolul 8:69 din Awb mai precizează că instanța are obligația de a completa motivele de drept. Cu toate acestea, atunci când procedează în acest sens, instanța trebuie să respecte cadrul litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți. Aceasta nu are dreptul de a depăși limitele litigiului decât pentru a examina din oficiu motive de ordine publică(39) .
37. Noțiunea de ordine publică, în acest context, este definită în jurisprudența națională. Aceasta este asemănătoare noțiunii de ordine publică, astfel cum este utilizată în context similar de către Tribunalul de Primă Instanță(40) . În dreptul administrativ olandez, motivele de ordine publică se referă în principal la competența instanței, la admisibilitatea acțiunii sau la competența autorității administrative care se află la originea deciziei atacate(41) . Problema echivalenței trebuie rezolvată făcându‑se referire la acele motive și la interesele pe care acestea urmăresc să le protejeze în cadrul sistemului juridic național.
38. În principiu, identificarea acestor interese trebuie să rămână în competența instanțelor naționale. Din momentul în care acestea au identificat interesele, trebuie verificat, din punctul de vedere al sistemului juridic comunitar, care dintre dispozițiile de drept comunitar protejează interesele echivalente – și anume, interese cărora ordinea juridică comunitară le acordă un rol și un statut echivalente celor ale intereselor în cauză la nivel național.
39. Articolele 11 și 13 din Directiva 85/511 au ca scop protejarea intereselor privind sănătatea publică și sănătatea animalelor de fermă în cadrul Comunității. Mai precis, aceste dispoziții urmăresc să realizeze o coordonare între statele membre indispensabilă în lupta împotriva virusului febrei aftoase(42) .
40. Prin urmare, se poate afirma fără niciun risc, chiar fără a face o analiză detaliată a dreptului național, că aceste interese nu sunt echivalente cu interesele pentru care instanța de trimitere are competența de a examina motive din oficiu.
41. În consecință, în circumstanțe precum cele din acțiunea principală, dreptul comunitar nu impune instanței naționale să depășească limitele litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți, în scopul examinării din oficiu a motivelor întemeiate pe articolele 11 și 13 din Directiva 85/511.
IV – Concluzie
42. Prin urmare, considerăm că răspunsul Curții la întrebarea adresată de College van Beroep voor het bedrijfsleven trebuie să fie următorul:
„În circumstanțe precum cele din acțiunea principală, dreptul comunitar nu impune instanței naționale să depășească limitele litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți, în scopul examinării din oficiu a motivelor întemeiate pe articolele 11 și 13 din Directiva 85/511/CEE a Consiliului din 18 noiembrie 1985 de stabilire a măsurilor comunitare de combatere a febrei aftoase.”
(1) .
(2)
–	Hotărârea din 15 iunie 2006 (C‑28/05, Rec., p. I‑5431).
(3)
–	JO L 315, p. 11, modificată prin Directiva 90/423/CEE a Consiliului din 26 iunie 1990 (JO L 224, p. 13, Ediție specială, 03/vol. 8, p. 37).
(4)
–	Hotărârea din 14 decembrie 1995 (C‑312/93, Rec., p. I‑4599).
(5)
–	Hotărârea din 14 decembrie 1995 (C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705).
(6)
–	A se vedea de asemenea hotărârea din 12 iulie 2001, Jippes și alţii (C‑189/01, Rec., p. I‑5689), și hotărârea din 10 martie 2005, Tempelman și van Schaijk (C‑96/03 și C‑97/03, Rec., p. I‑1895).
(7)
–	Citată la nota de subsol 2.
(8)
–	A se vedea hotărârea Peterbroeck, citată la nota de subsol 4, punctul 13. A se vedea de asemenea hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen Düsseldorf (166/73, Rec., p. 33, punctele 2 și 3), și hotărârea din 14 decembrie 2000, Fazenda Pública (C‑446/98, Rec., p. I‑11435, punctul 48).
(9)
–	A se vedea în acest sens hotărârea din 3 februarie 1983, Robards (149/82, Rec., p. 171, punctul 19), hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C‑83/91, Rec., p. I‑4871, punctul 25), și hotărârea din 21 martie 2002, Cura Anlagen (C‑451/99, Rec., p. I‑3193, punctul 26).
(10)
–	Hotărârea din 14 decembrie 1995, Sanz de Lera și alţii (C‑163/94, C‑165/94 și C‑250/94, Rec., p. I‑4821, punctul 15). A se vedea de asemenea hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C‑144/04, Rec., p. I‑9981, punctele 32-38).
(11)
–	Hotărârea Van Schijndel și van Veen, citată la nota de subsol 5, punctul 17. A se vedea de asemenea, de exemplu, hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe‑Zentralfinanz (33/76, Rec., p. 1989, punctul 5), hotărârea din 16 decembrie 1976, Comet (45/76, Rec., p. 2043, punctul 13), hotărârea din 28 septembrie 1994, Fisscher (C‑128/93, Rec., p. I‑4583), hotărârea din 6 decembrie 1994, Johnson (C‑410/92, Rec., p. I‑5483, punctul 21), hotărârea din 11 decembrie 1997, Magorrian și Cunningham (C‑246/96, Rec., p. I‑7153, punctul 37).
(12)
–	A se vedea, de exemplu, hotărârea din 15 septembrie 1998, Edis (C‑231/96, Rec., p. I‑4951, punctul 34), hotărârea din 20 septembrie 2001, Courage și Crehan (C‑453/99, Rec., p. I‑6297, punctul 29), hotărârea din 17 iunie 2004, Recheio – Cash & Carry (C‑30/02, Rec., p. I‑6051, punctul 17), și hotărârea din 5 octombrie 2006, Nádasdi și Németh (C‑290/05 și C‑333/05, Rec., p. I‑10115, punctul 69).
(13)
–	A se vedea, de exemplu, hotărârea Rewe‑Zentralfinanz, citată la nota de subsol 11, punctul 6, și hotărârea din 16 mai 2000, Preston și alții (C‑78/98, Rec., p. I‑3201, punctul 31).
(14)
–	Hotărârea din 19 iunie 1990, Factortame și alții (C‑213/89, Rec., p. I‑2433), hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alţii (C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357), și hotărârea Courage și Crehan, citată la nota de subsol 12.
(15)
–	Concluziile avocatului general Jacobs prezentate la 21 martie 2002 în cauza Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul (hotărârea din 25 iulie 2002, C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677), punctul 38. A se vedea de asemenea hotărârea din 15 octombrie 1987, Heylens și alții (222/86, Rec., p. I‑4097, punctele 15-17).
(16)
–	A se vedea, de exemplu, hotărârea Peterbroeck, citată la nota de subsol 4, punctul 14, și hotărârea Courage și Crehan, citată la nota de subsol 12, punctele 25 și 29.
(17)
–	Hotărârea Van Schijndel și van Veen, citată la nota de subsol 5, punctul 22. Dreptul comunitar nu interzice instanțelor naționale nici luarea în considerare a dispozițiilor de drept comunitar, chiar dacă părțile nu le‑au invocat (a se vedea în acest sens hotărârea din 11 iulie 1991, Verholen și alții, C‑87/90, C‑88/90 și C‑89/90, Rec., p. I‑3757, punctele 12-16, și hotărârea din 19 iunie 2003, GAT, Rec., p. I‑6351, punctele 46 și 50).
(18)
–	Citată la nota de subsol 4.
(19)
–	Citată la nota de subsol 5.
(20)
–	Hotărârea din 27 iunie 2000 (C‑240/98-C‑244/98, Rec., p. I‑4941).
(21)
–	Hotărârea din 21 noiembrie 2002 (C‑473/00, Rec., p. I‑10875).
(22)
–	Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată la nota de subsol 20, punctul 26, și hotărârea Cofidis, citată la nota de subsol 21, punctele 32 și 33.
(23)
–	Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 02, p. 273).
(24)
– 	Concluziile avocatului general Saggio prezentate în cauza Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, punctul 24.
(25)
–	Hotărârea din 1 iunie 1989 (C‑126/97, Rec., p. I‑3055).
(26)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 41.
(27)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 36.
(28)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 40.
(29)
–	Desigur, dreptul național poate impune ca acțiunea să fie introdusă într‑un termen rezonabil (a se vedea punctele 43-48 din hotărârea Eco Swiss).
(30)
–	În această privință, hotărârea pronunțată în cauza Eco Swiss este în concordanță cu hotărârea în care Curtea a decis că un tribunal arbitral constituit printr‑un acord de drept privat, fără intervenția statului, nu trebuie considerat o instanță în sensul articolului 234 CE și, prin urmare, nu poate adresa Curții o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul acestei dispoziții (hotărârea din 23 martie 1982, Nordsee, 102/81, Rec., p. 1095).
(31)
–	A se vedea preambulul la Directiva 85/511.
(32)
–	A se vedea în acest sens hotărârea din 24 octombrie 1996, Kraaijeveld și alţii (C‑72/95, Rec., p. I‑5403, punctele 57 și 58), precum și hotărârea Van Schijndel și van Veen, citată la nota de subsol 5, punctele 13 și 14.
(33)
–	Citată la nota de subsol 25.
(34)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 7.
(35)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 24.
(36)
–	Hotărârea Eco Swiss, punctul 24.
(37)
–	A se vedea de asemenea, în această privință, hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alţii (C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctul 31).
(38)
–	A se vedea în special punctul 37 din hotărârea Eco Swiss.
(39)
– Jans, J. H., Doorgeschoten? Enkele opmerkingen over de gevolgen van de Europeanisering van het bestuursrecht voor de grondslagen van de bestuursrechtspraak, Amsterdam, Europa Law Publishing, 2005; Brugman, D., „Ambtshalve toetsing afgebakend: de plaats van ambtshalve toetsing in het bestuursprocesrecht in nationaal- en Europeesrechtelijk perspectief”, Nederlands Tijdschrift voor bestuursrecht, 2005, vol. 8, p. 265-277; Tak, A. Q. C., Het Nederlands bestuursprocesrecht in theorie en praktijk, Nijmegen, Wolf Legal Publishers, 2005, p. 497; Van Ballegooij, G. A. C. M., Barkhuysen, T., Brenninkmeijer, A. F. M., Den Ouden, W., și Polak, J. E. M., Bestuursrecht in het Awb‑tijdperk, Deventer, Kluwer, 2004, p. 232; Van Wijk, H. D., Konijnenbelt, W., și Van Male, R. M., Hoofdstukken van bestuursrecht, Den Haag, Elsevier juridisch, 2002, p. 616; De Haan, P., Drupsteen, T. G. și Fernhout, R., Bestuursrecht in de sociale rechtsstaat, Deventer, Kluwer, 1998, p. 348; Ten Berge, J. B. J. M., De Waard, B. W. N., și Widdershoven, R. J. G. M., Het bestuursprocesrecht, Deventer, W. E. J. Tjeenk Willink, 1996, p. 193-204.
(40)
–	A se vedea, de exemplu, hotărârea din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia (T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctul 178), hotărârea din 1 decembrie 2004, Kronofrance/Comisia (T‑27/02, Rec., p. II‑4177, punctul 30), hotărârea din 22 februarie 2006, Standertskjöld‑Nordenstam/Comisia (T‑437/04 și T‑441/04, nepublicată încă în Recueil, punctul 28), hotărârea din 13 iulie 2006, Andrieu/Comisia (T‑285/04, nepublicată încă în Recueil, punctul 129), hotărârea din 19 septembrie 2006, Lucchini/Comisia (T‑166/01, nepublicată încă în Recueil, punctul 144), și hotărârea din 3 octombrie 2006, Nijs/Curtea de Conturi (T‑171/05, nepublicată încă în Recueil, punctul 31). A se vedea de asemenea hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia (C‑417/04 P, Rec., p. I‑3881, punctul 36), hotărârea din 4 mai 2006, Comisia/Regatul Unit (C‑98/04, Rec., p. I‑4003, punctul 16), și hotărârea din 1 iunie 2006, P & O Ferries și Diputación/Comisia (C‑442/03 P și C‑471/03 P, Rec., p. I‑4845, punctul 45).
(41)
–	A se vedea referințele citate la nota de subsol 39.
(42)
–	A se vedea de asemenea punctul 23 din concluziile noastre prezentate în cauza Dokter și alții, citate la nota de subsol 2.