62005CC0362_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prezenta procedură de recurs ne oferă ocazia de a evoca o problemă legată de interesul de a exercita acțiunea și de lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei în cadrul acțiunilor introduse împotriva actelor juridice ale instituțiilor comunitare.
2. Procedura a fost declanșată ca urmare a unui litigiu administrativ între un funcționar comunitar, domnul Jacques Wunenburger (denumit în continuare „recurentul”), și Comisia Comunităților Europene, în calitate de autoritate împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”), privind o numire într‑un post de director în cadrul Oficiului de Cooperare „EuropeAid”(2), care aparținea Comisiei.
3. Prin hotărârea din 5 iulie 2005(3) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), Tribunalul de Primă Instanță al Uniunii Europene a respins ca nefondată acțiunea prin care recurentul solicitase anularea a trei decizii ale Comisiei: pe de o parte, pe cea privind respingerea candidaturii recurentului, pe de altă parte, pe cea privind numirea concurentului acestuia, domnul Naqvi, în funcția respectivă și, în cele din urmă, pe cea privind respingerea reclamației recurentului.
4. Prin recursul formulat, primit de Curte la 23 septembrie 2005, în concret, recurentul urmărește în continuare obiectivul de a obține anularea acestor trei decizii. Comisia a formulat un recurs incident prin care a arătat că Tribunalul ar fi trebuit să declare lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei, deoarece postul de director în cauză făcuse deja obiectul unei noi publicări, anterior pronunțării hotărârii atacate.
5. Ținând seama de acest recurs incident, trebuie analizate împrejurările în care se poate admite existența în continuare a interesului de a exercita acțiunea
în cadrul acțiunilor funcționarilor, în cazuri precum cel din speță. Această chestiune este de importanță fundamentală pentru practica instanțelor comunitare în cauzele privind funcția publică și chiar în alte cauze.
II – Cadrul juridic
6. Cu privire la fond, actul normativ aplicabil în prezentul litigiu este Statutul funcționarilor Comunităților Europene(4) (denumit în continuare „Statutul funcționarilor”), în versiunea sa aplicabilă anterior datei de 1 mai 2004, în special articolele 7, 25, 29, 90 și 91 din acesta. Nu vom reproduce aici textul acestor dispoziții.
III – Situația de fapt și procedura în primă instanță
7. Între părți există un litigiu privind numirea într‑un post de director având fostul grad A 2 în cadrul EuropeAid (Direcția C, „Africa, Caraibe, Pacific”). În perioada respectivă, au avut loc două proceduri de selecție pentru acest post; în măsura în care au relevanță pentru prezentul litigiu, acestea pot fi rezumate după cum urmează.
Prima procedură de selecție
8. Prima dintre cele două proceduri de selecție a fost lansată prin intermediul unui anunț intern al Comisiei publicat la 19 septembrie 2002(5) . Recurentul, funcționar de gradul A 3, lucra în acea perioadă în sfera de competență a Direcției Generale „Relații Externe”, în calitate de șef al Delegației Comisiei în Croația. Acesta și‑a depus candidatura la postul publicat prin intermediul scrisorii din 27 septembrie 2002.
9. După desfășurarea unor interviuri cu fiecare dintre cei zece candidați, în parte prin telefon, la 18 noiembrie 2002, directorul general al EuropeAid a adresat o notă Direcției Generale „Personal și Administrație”, prin care candidații erau repartizați în două grupe. Prima grupă cuprindea șase candidați pe care directorul general îi considera apți pentru exercitarea funcției respective. În a doua grupă erau incluși cei patru candidați care, potrivit directorului general al EuropeAid, nu dețineau aptitudinile și competențele necesare postului care trebuia ocupat, printre care se număra și recurentul.
10. Ulterior, Comitetul consultativ privind numirile (denumit în continuare „CCN”) a întocmit o listă cu cei șase candidați, care urmau să fie invitați la interviuri suplimentare, aceste persoane corespunzând primei grupe de candidați recomandați de către directorul general al EuropeAid. Prin urmare, recurentul nu a fost invitat.
11. La 8 ianuarie 2003, domnul Naqvi, un concurent al recurentului, a fost numit în postul în litigiu. Printr‑o scrisoare din 11 martie 2003, recurentul a fost informat că nu a fost reținută candidatura sa. La 2 aprilie 2003, în aplicarea articolului 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor, recurentul a introdus o reclamație împotriva numirii domnului Naqvi. Ca urmare a faptului că reclamația sa a fost respinsă de către Comisie la 14 iulie 2003, recurentul a introdus o acțiune în anulare la Tribunal, la 5 noiembrie 2003.
A doua procedură de selecție
12. A doua procedură de selecție pentru respectivul post de director în cadrul EuropeAid a fost lansată ulterior deciziei Comisiei din 11 martie 2004 de a proceda la revocarea din funcție a domnului Naqvi, conform articolului 50 din Statutul funcționarilor, începând de la data de 1 aprilie 2004, și de a publica un nou anunț pentru ocuparea unui post vacant(6) .
13. Prin memoriul separat din 15 martie 2004, primit de Tribunal la 16 martie 2004, Comisia a solicitat Tribunalului declararea lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei în acțiunea în curs privind prima procedură de selecție.
14. În mai 2004, recurentul și‑a prezentat candidatura pentru postul publicat acum a doua oară. La 2 septembrie 2004, acesta a fost informat în legătură cu faptul că numele său nu a fost inclus pe lista restrânsă. Recurentul nu a început niciun demers juridic împotriva acestei decizii.
15. În martie 2005, Comisia a decis reorganizarea EuropeAid. Numărul de posturi de director a fost redus de la opt la șapte. Postul de director încă vacant în cadrul Direcției C a fost ocupat prin transferul altui director, ceea ce a condus la sistarea celei de a doua proceduri de selecție.
IV – Hotărârea atacată
16. Tribunalul constată mai întâi în hotărârea atacată că obiectul procedurii, contrar celor considerate de Comisie, nu justifică lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei și că, dimpotrivă, recurentul are un interes de a exercita acțiunea(7) . Cu privire la fond, Tribunalul respinge acțiunea în anulare a recurentului ca nefondată.
17. Primul motiv, prin care recurentul formula, în esență, obiecția privind încălcarea obligației de motivare în temeiul articolului 25 alineatul (2) a doua teză din Statutul funcționarilor, ar trebui respins, deoarece decizia Comisiei privind reclamația fusese suficient motivată(8) .
18. Prin al doilea motiv formulat, recurentul invocase în special încălcarea articolului 7, a articolului 29 alineatul (1) litera (a) și a articolului 45 alineatul (1) din Statutul funcționarilor(9) și afirmase că numirea concurentului său ar fi fost eronată în drept. Tribunalul a respins acest motiv, în măsura în care AIPN ar dispune de o largă putere de apreciere cu privire la ocuparea posturilor vacante și în măsura în care domnul Naqvi ar fi îndeplinit efectiv toate cerințele din anunțul pentru ocuparea unui post vacant(10) .
V – Motivele invocate
19. Recursul formulat se întemeiază pe două motive.
– Prin primul motiv de recurs formulat, recurentul critică, în esență, respingerea primului său motiv din prima instanță. Cu această ocazie, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept și ar fi denaturat situația de fapt. Pe de altă parte, hotărârea ar fi contradictorie și ar fi insuficient motivată.
– Prin al doilea motiv de recurs formulat, recurentul contestă respingerea de către Tribunal a celui de al doilea motiv al său din prima instanță. Și în acest caz ar exista o denaturare a situației de fapt și o eroare de drept.
20. Comisia a introdus un recurs incident prin care critică neadmiterea de către Tribunal a cererii sale de constatare a lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei, introdusă prin memoriul separat din 15 martie 2004.
21. Recurentul solicită Curții:
1) declararea recursului său ca admisibil și fondat și anularea hotărârii atacate;
2) pronunțarea cu privire la fondul litigiului și anularea următoarelor decizii ale Comisiei:
– Decizia AIPN din 11 martie 2003 privind respingerea candidaturii recurentului;
– Decizia AIPN din 8 ianuarie 2003 privind numirea domnului Naqvi;
– Decizia AIPN din 14 iulie 2003 privind respingerea reclamației nr. R/147/03 a recurentului;
3) respingerea recursului incident al Comisiei ca inadmisibil sau cel puțin ca nefondat;
4) obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
22. Comisia solicită Curții:
1) cu titlu principal:
– declararea recursului incident formulat de aceasta drept admisibil și fondat și anularea hotărârii atacate în măsura în care respinge cererea Comisiei de constatare a lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei și
– pronunțarea asupra cheltuielilor de judecată conform legislației în vigoare;
2) cu titlu subsidiar:
– respingerea recursului formulat de recurent ca inadmisibil sau cel puțin ca nefondat;
– obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.
VI – Apreciere
23. Este necesar, în speță, să se analizeze mai întâi recursul incident al Comisiei. Acest recurs formulează într‑adevăr problema dacă litigiul a devenit lipsit de obiect ca urmare a unui eveniment intervenit ulterior introducerii acțiunii. Dacă aceasta ar fi situația, constatările Tribunalului privind temeinicia acțiunii recurentului în prima instanță, atacate de acesta din urmă prin recursul formulat, nu ar mai avea importanță.
A – Recursul incident al Comisiei
24. În recursul incident formulat, Comisia critică, în esență, faptul că Tribunalul s‑a pronunțat cu privire la fondul cauzei, neconstatând lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei.
1. Admisibilitatea recursului incident
25. Recurentul afirmă că recursul Comisiei ar fi inadmisibil, deoarece hotărârea atacată nu ar cauza prejudicii Comisiei. Într‑adevăr, Tribunalul ar fi pronunțat o hotărâre favorabilă Comisiei întrucât a respins acțiunea în anulare a recurentului ca neîntemeiată.
26. În temeiul articolului 56 al doilea paragraf prima teză din Statutul Curții de Justiție, recursul poate fi introdus de oricare parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte. În acest sens, se cauzează prejudicii și atunci când cererea unei părți este admisă pe fond, însă partea cade în pretenții cu privire la un incident de procedură referitor la admisibilitatea acțiunii. Așadar, se recunoaște în jurisprudență că se cauzează prejudicii și, așadar, există posibilitatea de a declara recurs atunci când excepția de inadmisibilitate a fost formulată printr‑un înscris separat în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, însă Tribunalul a declarat acțiunea admisibilă și ulterior a respins‑o ca neîntemeiată(11) . În schimb, Curtea nu recunoaște existența unui act cauzator de prejudiciu autorului recursului atunci când Tribunalul lasă pur și simplu deschisă chestiunea admisibilității acțiunii, dar respinge acțiunea ca nefondată(12) . De asemenea, nu se recunoaște existența unui astfel de act atunci când, în primă instanță, nu a fost ridicată nicio excepție de inadmisibilitate separată, iar pârâtul nu a invocat nicio cauză de inadmisibilitate decât în cadrul unui memoriu general, în care s‑a pronunțat și cu privire la temeinicia acțiunii(13) .
27. În cauza de față, prin memoriul separat din 15 martie 2004, Comisia solicitase expres constatarea lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei. Într‑adevăr, aceasta nu a făcut referire expresă la articolul 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Însă această omisiune nu modifică în niciun mod faptul că, prin scrisoarea sa, Comisia a introdus o cerere independentă privitoare la admisibilitatea acțiunii. Această cerere a fost motivată în sensul că domnul Naqvi a fost pensionat începând de la 1 aprilie 2004, motiv pentru care interesul recurentului cu privire la litigiu ar fi dispărut.
28. Cu toate acestea, Tribunalul a recunoscut o menținere a interesului recurentului de a exercita acțiunea și a respins în mod expres cererea Comisiei(14) . Astfel, în primă instanță, Comisia a căzut în pretenții într‑un litigiu incident, astfel încât aceasta avea posibilitatea de a declara recurs.
29. Chestiunea dacă recurentul a pierdut interesul de a exercita acțiunea în cursul procedurii în primă instanță și dacă, între timp, litigiul a devenit lipsit de obiect este, de altfel, o chestiune cu care Curtea poate fi sesizată în cadrul unei proceduri de recurs. Desigur, în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE și al articolului 58 alineatul (1) din Statutul Curții, recursurile se limitează la chestiunile de drept(15), astfel încât numai Tribunalul este competent pentru a constata și a aprecia situația de fapt pertinentă. În ceea ce privește interesul de a exercita acțiunea și problema lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei principale, acestea presupun calificarea juridică
a faptelor constatate de către Tribunal. Nu există îndoială cu privire la faptul că, în cadrul procedurii de recurs, Curtea poate analiza această calificare juridică(16) .
30. Așadar, recursul incident este admisibil.
2. Temeinicia recursului incident
31. În consecință, trebuie să se analizeze cu privire la fond dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin neconstatarea lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei, astfel cum a solicitat Comisia în cadrul procedurii în primă instanță. Acest lucru depinde de chestiunea dacă interesul recurentului de a exercita acțiunea dispăruse anterior pronunțării hotărârii atacate.
a) Principalele argumente ale părților
32. Comisia consideră că, ulterior revocării din funcție a domnului Naqvi și desfășurării celei de a doua proceduri de selecție, recurentul și‑ar fi pierdut interesul de a exercita acțiunea, iar procedura ar fi devenit lipsită de obiect. Într‑adevăr, recurentul nu ar fi putut obține prin acțiunea sa decât cel mult o repetare a primei proceduri de selecție. Între timp, s‑ar fi desfășurat deja o a doua procedură de selecție, la care recurentul ar fi participat din nou printr‑un act de candidatură.
33. În plus, soluția litigiului nu ar putea acorda recurentului niciun avantaj pentru viitor. Ar fi pur ipotetică problema dacă recurentul va candida în viitor pentru funcții comparabile. În această situație, acesta ar avea o cale legală în ceea ce privește viitoarele decizii de numire. Pe de altă parte, procedurile prin care se urmărește ocuparea de posturi de funcționari nu ar putea fi comparate între ele, deoarece candidații sunt diferiți de fiecare dată: o hotărâre în cazul de față nu ar putea produce efecte pentru alte numiri.
34. Recurentul obiectează, susținând că ar continua să aibă un interes cu privire la soluția litigiului. Pe de o parte, ar trebui prevenite pe viitor deciziile nelegale ale Comisiei. Pe de altă parte, decizia privind respingerea candidaturii recurentului ar putea avea efect negativ cu privire la perspectivele sale de succes privind candidaturi viitoare la posturi comparabile. O hotărâre pronunțată în această cauză ar fi, în cele din urmă, importantă în ceea ce privește un eventual drept la despăgubiri al recurentului.
b) Apreciere
35. Cerința privind interesul de a exercita acțiunea are scopul de a garanta la nivel procedural faptul că tribunalele nu vor fi sesizate cu scopul de a clarifica cu titlu de aviz chestiuni juridice de natură pur ipotetică. Interesul de a exercita acțiunea este, prin urmare, o condiție absolută de admisibilitate, care poate deveni pertinentă în diferite etape ale procedurii. Acest interes de a exercita acțiunea trebuie să existe deja, fără nici cea mai mică îndoială, la momentul introducerii acțiunii. În plus, acesta trebuie să continue a exista ulterior introducerii acțiunii, până la pronunțarea hotărârii pe fond(17) .
36. Dacă interesul de a exercita acțiunea nu dispare decât în cursul unei proceduri judiciare în curs, o decizie a tribunalului cu privire la fond nu mai este, desigur, justificată. Cu toate acestea, nu s‑ar putea solicita recurentului să accepte ca acțiunea sa, formulată inițial în mod admisibil, să fie pur și simplu respinsă și ca acesta să suporte cheltuielile de judecată aferente litigiului(18) . Unica soluție adecvată într‑un astfel de caz este, dimpotrivă, declararea faptului că litigiul a devenit lipsit de obiect (19), exprimând astfel, pe de o parte, faptul că temeiul acțiunii a dispărut numai ulterior
introducerii acesteia și, pe de altă parte, evitând consecințele pecuniare negative pentru recurent.
37. În fața instanțelor comunitare, chestiunea interesului de a exercita acțiunea devine pertinentă cu regularitate atunci când sunt atacate acte juridice care există încă în mod oficial, dar al căror obiect inițial a dispărut între timp. S‑a recunoscut în jurisprudență faptul că poate exista și un interes privind analizarea judiciară a unor astfel de acte juridice. Aceasta presupune totuși ca anularea actului atacat să poată avea încă efecte juridice(20) sau să procure un avantaj recurentului(21) .
38. În cauza de față, este clar că, la momentul introducerii acțiunii în fața Tribunalului, recurentul avea încă un interes de a exercita acțiunea. În special, simpla executare a deciziilor atacate nu putea conduce la dispariția interesului său de a exercita acțiunea(22) . La punctul 19 din hotărârea atacată, Tribunalul pornește, prin urmare, în mod întemeiat de la principiul potrivit căruia deciziile atacate și‑au produs efectele ulterior datei angajării în muncă a domnului Naqvi.
39. Pe de altă parte, deciziile atacate nu au fost niciodată anulate în mod oficial de către AIPN. De altfel, recurentul arată în mod întemeiat că revocarea din funcție a domnului Naqvi, care a avut loc ulterior introducerii acțiunii, nu ar putea fi pusă în niciun caz pe același plan cu anularea deciziei inițiale de numire a acestuia(23) .
40. Cauza de față se distinge totuși prin faptul că, ulterior revocării din funcție a domnului Naqvi, o a doua procedură de selecție a fost inițiată în vederea ocupării postului care face obiectul litigiului. Deciziile pronunțate în cadrul primei proceduri de selecție și a căror nelegalitate a fost invocată de recurent în acel moment în fața Tribunalului au devenit caduce
ca urmare a acestei a doua proceduri de selecție.
41. Acest aspect, pe care Tribunalul îl cunoștea(24), a fost ignorat de acesta atunci când a afirmat, la punctul 19 din hotărârea atacată, că decizia de respingere a candidaturii recurentului în prima procedură de selecție ar continua să își producă efectele. Decizia de numire a concurentului reclamantului și decizia de respingere a candidaturii acestuia sunt, în opinia noastră, cele două fețe ale aceleiași medalii. Cele două decizii sunt indisociabile. Niciuna dintre cele două decizii nu produce mai multe efecte, deoarece, ulterior revocării din funcție a domnului Naqvi, a fost lansată o nouă procedură de selecție în vederea ocupării postului în litigiu. Așadar, decizia de respingere a reclamației recurentului, atacată la rândul său, a devenit de asemenea caducă prin forța lucrurilor; într‑adevăr, efectele juridice ale acesteia nu le puteau depăși pe cele ale celor două decizii inițiale ale AIPN pe care le confirmă această decizie.
42. Stingerea efectelor deciziilor atacate, intervenită ulterior introducerii acțiunii, nu ar conduce totuși, prin ea însăși, la o obligație a Tribunalului în sensul declarării faptului că litigiul a devenit lipsit de obiect. Dimpotrivă, trebuie analizat dacă interesul recurentului de a exercita acțiunea există în continuare, în pofida caracterului caduc al deciziilor atacate. Dacă acest interes de a exercita acțiunea există în continuare, refuzarea unei decizii pe fond privitoare la reclamant ar fi în contradicție cu cerința privind controlul de legalitate
al acțiunii instituțiilor comunitare(25), fundamentală pentru o comunitate de drept.
43. În temeiul jurisprudenței, existența în continuare a interesului recurentului de a exercita acțiunea poate rezulta, în primul rând, din riscul repetării unei acțiuni (pretins) nelegale
a unei instituții comunitare(26), având în vedere de asemenea și în special noua sesizare a instituției comunitare competente pentru luarea măsurilor aplicabile în cauză, în conformitate cu articolul 233 primul paragraf CE(27) . În al doilea rând, interesul de a exercita acțiunea poate exista în continuare atât timp cât o decizie privind o acțiune în anulare este importantă pentru o eventuală cerere de despăgubiri
a recurentului(28) . În al treilea rând, în anumite cazuri, în special în cauzele de funcție publică, recurentul poate avea un interes legat de obținerea eliminării declarațiilor negative referitoare la persoana sa în scopul de a fi reabilitat pentru viitor(29) .
44. Hotărârea atacată privește numai primul dintre aceste trei cazuri, respectiv riscul repetării unei acțiuni (pretins) nelegale
a AIPN. Cu această ocazie, Tribunalul s‑a întemeiat, la punctul 20 din hotărâre, pe motivul invocat de recurent potrivit căruia natura participării directorului general(30) al EuropeAid la procedura de selecție ar fi fost afectată de nelegalitate din punct de vedere procedural. Potrivit Tribunalului, nu era exclus ca, în cadrul unei proceduri de selecție ulterioare, directorul general să aibă un rol analog celui pe care l‑a avut în prima procedură prin care s‑a urmărit ocuparea postului de director ce face obiectul litigiului și al prezentei cauze. Tribunalul a dedus din acest risc al repetării o menținere a interesului recurentului de a exercita acțiunea.
45. Desigur, împotriva ipotezei unui astfel de risc al repetării, la prima vedere, s‑ar putea formula argumentul că deciziile prin care se urmărește ocuparea posturilor de funcționari, în pofida numărului lor ridicat, nu se repetă niciodată mecanic, în același mod(31) . Chiar dacă astfel de proceduri sunt frecvente în cadrul instituțiilor comunitare, decizia de selecție a AIPN este totuși întotdeauna unică. Pe de o parte, trebuie să aibă loc întotdeauna o apreciere de ansamblu a calităților tuturor candidaților, având în vedere profilul cerințelor pentru postul care trebuie ocupat. Pe de altă parte, identitatea și calitatea candidaților, precum și cerințele impuse cu privire la aceștia pot fi foarte diferite de la un caz la altul. Comisia a semnalat acest lucru în mod întemeiat și chiar recurentul recunoaște că, în speță, a doua procedură de selecție nu ar fi comparabilă cu prima, deoarece de fiecare dată ar trebui comparați candidați diferiți.
46. Totuși, cauza de față se distinge prin faptul că recurentul, prin intermediul acțiunii sale în anulare, nu numai că atacă decizia de selecție din punct de vedere material, ci contestă în același timp procedura
care a condus la această decizie. Recurentul arată, într‑adevăr, că procedura propriu‑zisă ar fi fost discriminatorie, deoarece nu toate candidaturile ar fi fost examinate cu aceeași exigență și, în consecință, nu toți candidații ar fi concurat de pe poziții de egalitate(32) . Astfel, directorul general al EuropeAid, atunci când a trebuit ocupat postul de director în cauză, ar fi efectuat o preselecție care a ghidat ulterior în mod determinant CCN, precum și AIPN, fără ca aceștia să fi apreciat ei înșiși și în mod aprofundat competențele și aptitudinile tuturor
candidaților, inclusiv pe ale candidaților nerecomandați de către directorul general.
47. Spre deosebire de o apreciere cu privire la fondul diferitelor candidaturi, simpla desfășurare a unei proceduri de selecție
în cadrul căreia directorul general competent efectuează o preselecție care, în continuare, orientează în mod decisiv CCN, precum și AIPN nu are nimic unic. Dimpotrivă, această abordare poate fi repetată în orice moment în ceea ce privește ocuparea altor posturi de director. Prin urmare, reclamantul critica nu numai o problemă într‑un caz particular, ci și o problemă de ordin structural. Din punct de vedere obiectiv, clarificarea problemei legalității organizării descrise mai sus a unei proceduri de selecție este foarte importantă pentru recurent, având în vedere eventualele sale candidaturi viitoare pentru posturi de director.
48. Spre deosebire de Comisie, considerăm că posibilitatea ca recurentul să candideze la alte posturi de director nu este numai pur teoretică. Din dosar reiese într‑adevăr faptul că recurentul candidase deja pentru un astfel de post și înaintea procedurii de selecție în cauză. De altfel, acesta a candidat de două ori pentru postul în litigiu.
49. În cauza de față existau, prin urmare, suficiente motive pentru ca Tribunalul să considere că, la momentul pronunțării hotărârii atacate, recurentul avea încă un interes de a exercita acțiunea.
50. Având în vedere toate considerațiile anterioare, concluzionăm că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a respins, la punctul 21 din hotărârea atacată, cererea Comisiei de declarare a acțiunii ca lipsită de obiect. Ținând seama de menținerea interesului recurentului de a exercita acțiunea, Tribunalul era chiar obligat să se pronunțe cu privire la fond.
51. În consecință, recursul incident al Comisiei trebuie respins ca nefondat.
B – Recursul recurentului
52. Ținând seama de concluziile formulate cu privire la recursul incident al Comisiei, trebuie analizat în continuare recursul recurentului.
53. Să amintim mai întâi faptul că, în cadrul unui recurs, Curtea poate analiza din oficiu dacă recurentul are un interes cu privire la introducerea sau la menținerea recursului(33) .
54. Totuși, în speță nu există niciun indiciu în sensul că interesul recurentului de a exercita acțiunea, care a existat în continuare până la pronunțarea hotărârii atacate(34), ar fi dispărut în perioada care a urmat pronunțării acestei hotărâri. Riscul repetării erorii de procedură criticate de recurent continuă să existe. Niciun fapt nou care ar justifica o nouă apreciere a problemei interesului de a exercita acțiunea nu a fost invocat în cursul procedurii în fața Curții. În consecință, Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la recursul formulat de recurent.
1. Cu privire la primul motiv
55. La primul motiv, recurentul arată că, la punctele 32 și 33 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi denaturat anumite fapte, ar fi săvârșit o eroare de drept și ar fi motivat hotărârea în mod contradictoriu și insuficient. Se pare că recurentul pornește în special de la principiul potrivit căruia, ținând seama de nota directorului general al EuropeAid din 18 noiembrie 2002(35), Tribunalul ar fi trebuit să obiecteze la deciziile atacate ale AIPN în măsura în care, în cadrul acestora, se susține că domnul Naqvi, candidatul care a reușit, era „candidatul care îndeplinea cel mai bine toate condițiile precizate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant”(36) .
a) Prima parte a primului motiv: denaturarea situației de fapt
56. Prima parte a primului motiv cuprinde obiecția privitoare la denaturarea faptelor.
57. Recurentul afirmă că Tribunalul s‑ar fi întemeiat pe o situație de fapt inexactă. Acesta nu ar fi luat în considerare faptul că, pentru postul de director care făcea obiectul litigiului, erau necesare o experiență solidă de gestionare a personalului și capacități demonstrate de conducere, motivare și supervizare a unor echipe de mari dimensiuni(37) . Aceasta ar reieși din nota directorului general al EuropeAid. Din această notă ar reieși și faptul că, în acest domeniu, capacitățile candidatului ales, respectiv ale domnului Naqvi, au fost evaluate cu un punct din trei posibile, în timp ce trei alți candidați ar fi obținut numărul maxim de puncte în acest domeniu. În plus, din nota respectivă ar reieși că punctele forte ale domnului Naqvi ar fi mai mult „concepția, reflecția și analiza” decât „reorganizarea și conducerea unei echipe operaționale de mari dimensiuni”.
58. În temeiul unei jurisprudențe constante, o pretinsă denaturare a situației de fapt trebuie să reiasă în mod vădit din dosarul aflat la Tribunal, fără a fi necesar să se procedeze la o nouă apreciere a situației de fapt și a probelor(38) . Ca urmare a analizării notei în cauză a directorului general al EuropeAid, nu constatăm indicii în sensul denaturării situației de fapt de către Tribunal.
59. În această notă, se precizează în mod expres faptul că domnul Naqvi îndeplinește cerințele stabilite prin anunțul pentru ocuparea unui post vacant(39) . În plus, în nota respectivă, domnul Naqvi a fost încadrat în grupul de candidați care, potrivit directorului general al EuropeAid, erau capabili de a exercita funcția de director pe postul menționat. Prin urmare, nota nu oferă niciun temei pentru a presupune că directorul general al EuropeAid ar fi considerat capacitatea domnului Naqvi pentru postul de director menționat ca fiind insuficientă.
60. Desigur, este corectă afirmația că, în nota respectivă, directorul general al EuropeAid a procedat la o ponderare în sensul că, în ceea ce privește profilul cerințelor, a acordat unor candidați note mai bune decât altora. Acest lucru apare în special în tabelul din anexa la nota sa, în care directorul general a evaluat capacitățile fiecăruia dintre candidați, între altele în domeniul gestionării personalului, atribuindu‑le de la unu la trei puncte, și în care a procedat la alte diferențieri între candidați în cadrul aprecierii sale de ansamblu. De altfel, directorul general a procedat la astfel de diferențieri nu numai între cele două grupe de candidați, ci și în cadrul grupei de candidați pe care a propus‑o în definitiv CCN și AIPN ca fiind capabili de a exercita acea funcție. Este indiscutabil că domnul Naqvi, care a obținut postul respectiv în final, primise de la directorul general al EuropeAid o apreciere mai puțin bună decât alți candidați.
61. Trebuie considerat totuși că nota respectivă a directorului general al EuropeAid nu era singura bază pentru luarea deciziei CCN și AIPN. Acest lucru este dovedit de invitarea la interviuri suplimentare cu CCN a celor șase candidați, printre care se număra domnul Naqvi. Numai pe baza acestor interviuri CCN și AIPN și‑au format o părere definitivă și l‑au ales pe domnul Naqvi pentru postul de director.
62. Tribunalul nu era obligat, așadar, să își întemeieze hotărârea în mod decisiv sau chiar exclusiv pe aprecierea făcută cu privire la diferiți candidați de către directorul general al EuropeAid. Alegerea importanței corespunzătoare care trebuie dată acestei note, împreună cu alte elemente de probă, respectiv cu cele citate la punctul 65 din hotărârea atacată(40), era mai mult o chestiune privitoare la aprecierea situației de fapt și a probelor, care este numai de competența Tribunalului și pe care Curtea, în procedura de recurs, nu o poate înlocui cu propria sa apreciere(41) .
63. În consecință, prima parte a primului motiv nu poate fi admisă.
b) A doua parte a primului motiv: lipsa motivării
64. În a doua parte a primului motiv formulat, recurentul reproșează Tribunalului faptul că și‑a motivat hotărârea în mod contradictoriu și insuficient. Primul motiv ar fi fost respins în mod nejustificat la punctele 28-35 din hotărârea atacată.
65. În temeiul articolului 36 prima teză coroborat cu articolul 53 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție, hotărârile Tribunalului se motivează. Scopul acestei obligații de motivare este, pe de o parte, de a permite persoanei afectate printr‑o hotărâre să ia cunoștință de motivele deciziei Tribunalului și, pe de altă parte, de a furniza Curții suficiente indicații pentru a putea exercita controlul(42) .
66. În cauza de față, Tribunalul a analizat în mod aprofundat, la punctele 28‑35 din hotărârea atacată, în special decizia Comisiei privind reclamația și a explicat în mod detaliat motivele pentru care, potrivit acestei instanțe, Comisia ar fi îndeplinit obligația de motivare care îi revenea. Din motivarea hotărârii nu reies contradicții interne. În special, astfel cum s‑a arătat deja(43), nu era nici ilogic, nici contradictoriu să se aprecieze diferitele elemente de fapt și de probă cu ocazia analizării deciziilor atacate, mai degrabă decât să se întemeieze numai sau cel puțin în mod decisiv pe aprecierea candidaților realizată de către directorul general al EuropeAid, astfel cum pare a considera recurentul.
67. Faptul că Tribunalul ajunge la o altă concluzie decât recurentul cu privire la fond
și în ceea ce privește aptitudinile domnului Naqvi pentru postul respectiv de director nu are, prin el însuși, drept consecință o lipsă de motivare a hotărârii atacate.
68. În consecință, nici a doua parte a primului motiv nu poate fi admisă.
2. Cu privire la al doilea motiv
69. Prin al doilea motiv, recurentul reproșează Tribunalului denaturarea anumitor fapte și elemente de probă și săvârșirea unei erori de drept prin neanularea deciziilor atacate ale Comisiei pentru încălcarea articolului 7, a articolului 29 alineatul (1) litera (a) și a articolului 45 alineatul (1) din Statutul funcționarilor.
a) Prima parte a celui de al doilea motiv
70. În prima parte a celui de al doilea motiv, recurentul arată că, la alegerea dintre candidații pentru postul de director în cauză, nu ar fi trebuit să se permită luarea în considerare a „solicitărilor postului”(44) și a „sensibilității la reformă”(45) în legătură cu acest post. Aceste criterii nu ar fi fost menționate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Totuși, aceste criterii au jucat un rol decisiv în procedura de selecție și, în particular, în nota directorului general al EuropeAid. Tribunalul nu ar fi acordat suficientă importanță acestui aspect în hotărârea atacată și ar fi denaturat în acest mod situația de fapt și elementele de probă.
71. Spre deosebire de recurent, nu remarcăm indicii ale unei denaturări a faptelor sau a elementelor de probă de către Tribunal. Reiese cu claritate de la punctele 55‑58 din hotărârea atacată că Tribunalul a analizat în mod adecvat aspectul „solicitărilor postului” pentru directorul care trebuia ales și pe cel al „sensibilității la reformă” necesare acestuia. În acest sens, Tribunalul nu a trecut cu vederea în niciun mod argumentația recurentului și nu a omis niciun element de fapt din hotărâre.
72. Desigur, Tribunalul afirmă cu privire la fond că semnificația termenului „solicitările postului” nu ar putea fi exagerată și că acesta ar trebui văzut în legătură cu exprimarea unei opinii personale a directorului general al EuropeAid cu privire la candidați(46) . În ceea ce privește „sensibilitatea la reformă”, Tribunalul precizează în plus în mod detaliat faptul că acest criteriu corespunde indicațiilor din anunțul pentru ocuparea unui post vacant(47) .
73. Prin această apreciere a cauzei, Tribunalul se află în mod clar în limitele unei aprecieri rezonabile a faptelor și a probelor. Simplul fapt că această apreciere a Tribunalului nu este identică aprecierii recurentului nu conduce totuși la o denaturare a situației de fapt.
74. În realitate, în această parte a recursului, recurentul urmărește mai puțin sancționarea unei denaturări a faptelor sau a elementelor de probă de către Tribunal și mai mult determinarea Curții să substituie aprecierea Tribunalului privind situația de fapt și probele cu propria sa apreciere privind aceste elemente. Totuși, această substituire nu este admisă într‑o procedură de recurs(48) .
75. În consecință, prima parte a celui de al doilea motiv nu poate fi admisă.
b) A doua parte a celui de al doilea motiv: eroarea de drept în ceea ce privește participarea directorului general competent la procedura de selecție
76. Prin a doua parte a celui de al doilea motiv, recurentul arată că, la punctul 54 din hotărârea atacată, Tribunalul nu ar fi luat în considerare influența exercitată de preselecția realizată de directorul general competent asupra continuării procedurii de selecție de către CCN. În realitate, CCN ar fi obligată prin preselecția efectuată. Acest fapt ar fi ilustrat în special prin cauza de față, în care CCN ar fi invitat la interviuri suplimentare numai candidații preselecționați de către directorul general al EuropeAid.
77. Trebuie constatat în această privință că este posibil, în cadrul unui recurs, să se formuleze din nou problemele de drept care au fost deja analizate în primă instanță(49), în speță, de exemplu, legalitatea desfășurării procedurii de selecție și în particular legalitatea naturii participării directorului general competent(50) . Argumentele juridice prin care este susținut recursul trebuie totuși indicate în mod specific; nu îndeplinește această cerință recursul care se limitează la repetarea sau la reproducerea textuală a motivelor și a argumentelor deja invocate în fața Tribunalului, fără a cuprinde o argumentație prin care să se urmărească în mod specific identificarea erorii de drept de care ar fi afectată hotărârea atacată(51) .
78. În speță, cauza se prezintă astfel: recurentul nu precizează în mod concret în recursul formulat criticile aduse hotărârii atacate pe care dorește să le invoce cu privire la rolul directorului general al EuropeAid în procedura de selecție. Recurentul reia numai la nivel general teza deja expusă în primă instanță potrivit căreia preselecția realizată de acest director general are un efect determinant de facto pentru continuarea desfășurării procedurii de selecție(52) .
79. În consecință, și această parte a celui de al doilea motiv este inadmisibilă și nu poate fi primită.
3. Concluzie intermediară
80. Așadar, recursul recurentului este parțial inadmisibil și parțial nefondat și, în consecință, trebuie respins în întregime.
VII – Cheltuieli de judecată
81. În temeiul articolului 122 coroborat cu articolul 118 și cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
82. În ceea ce privește recursul recurentului, desigur, reiese din articolul 122 al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Curții că, prin derogare de la articolul 69 alineatul (2), Curtea poate dispune repartizarea cheltuielilor de judecată între părți atunci când aceasta se impune din motive de echitate. Totuși, în cauza de față nu s‑au manifestat astfel de aspecte legate de echitate, iar recurentul nu a precizat existența acestora. Considerăm, prin urmare, că, întrucât a căzut în pretenții cu privire la recursul formulat, recurentul ar trebui să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului pe care l‑a introdus, în conformitate cu concluziile Comisiei.
83. În ceea ce privește recursul incident al Comisiei, astfel cum reiese deja din articolul 122 al doilea paragraf coroborat cu articolul 70 din Regulamentul de procedură al Curții, Comisia trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată. În măsura în care, de altfel, recursul incident al Comisiei nu este admis, aceasta ar trebui obligată și la plata cheltuielilor de judecată ale recurentului aferente recursului incident, în conformitate cu concluziile recurentului în acest sens. În consecință, Comisia trebuie obligată la plata integrală a cheltuielilor de judecată aferente recursului incident.
VIII – Concluzie
84. Prin urmare, sugerăm Curții să se pronunțe după cum urmează:
„1) Respinge recursurile.
2) Fiecare parte suportă cheltuielile de judecată aferente recursului pe care l‑a introdus.”
(1) .
(2)
–	EuropeAid a fost creat la 1 ianuarie 2001 în temeiul unei decizii a Comisiei și ca urmare a reformării gestiunii ajutoarelor externe. Acest oficiu se ocupă de utilizarea instrumentelor Comisiei pentru ajutoare externe (ajutoare pentru dezvoltare), care sunt finanțate din bugetul Comunității Europene, precum și din Fondul european de dezvoltare.
(3)
–	Hotărârea Wunenburger/Comisia (T‑370/03, Rec., p. I‑A‑189 și II‑853).
(4)
–	Statutul funcționarilor Comunităților Europene și regimul aplicabil celorlalți agenți ai acestor Comunități, aplicabil începând de la 5 martie 1968, stabilit prin articolele 2 și 3 din Regulamentul (CEE, Euratom CECA) nr. 259/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 (JO L 56, p. 1), în versiunea din Regulamentul (Euratom, CECA, CEE) nr. 1473/72 al Consiliului din 30 iunie 1972 (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 12).
(5)
–	Anunțul pentru ocuparea unui post vacant COM/138/02.
(6)
–	Anunțul pentru ocuparea unui post vacant COM/142/04 din 28 mai 2004.
(7)
–	Punctele 19-21 din hotărârea atacată.
(8)
–	Punctele 28-35 din hotărârea atacată.
(9)
–	În plus, reclamantul formulase motivul încălcării principiului protecției încrederii legitime, al egalității de tratament și al așteptărilor legitime privind cariera sa.
(10)
–	Punctele 51-83 din hotărârea atacată.
(11)
–	Hotărârea din 26 februarie 2002, Consiliul/Boehringer (C‑23/00 P, Rec., p. I‑1873, punctul 50), și hotărârea din 22 februarie 2005, Comisia/max.mobil (C‑141/02 P, Rec., p. I‑1283, punctele 50 și 51). În același sens, implicit, hotărârea din 21 ianuarie 1999, Franța/Comafrica și alții (C‑73/97 P, Rec., p. I‑185); a se vedea în special concluziile avocatului general Mischo din 25 iunie 1998 prezentate în această cauză (Rec., p. I‑185, punctul 11 și următoarele).
(12)
–	Hotărârea Consiliul/Boehringer (citată la nota de subsol 11, punctul 52).
(13)
–	În acest sens, în procedura privind măsurile provizorii, ordonanța din 17 decembrie 1998, Emesa Sugar/Consiliul [C‑363/98 P(R), Rec., p. I‑8787, punctul 43 și următoarele].
(14)
–	Punctele 19-21 din hotărârea atacată.
(15)
–	A se vedea hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 47-49), hotărârea din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctele 69 și 70), și hotărârea din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia (C‑113/04 P, Rec., p. I‑8831, punctele 82 și 83).
(16)
–	Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 51), precum și hotărârile Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (citată la nota de subsol 15, punctul 69) și Technische Unie/Comisia (citată la nota de subsol 15, punctul 82), cu referințe ulterioare.
(17)
–	Hotărârea din 24 aprilie 2001, Torre și alții/Comisia (T‑159/98, RecFP, p. I‑A-83 și II‑395, punctul 30), hotărârea din 21 martie 2002, Shaw și Falla/Comisia (T‑131/99, Rec., p. II‑2023, punctul 29), și ordonanța din 17 octombrie 2005, First Data și alții/Comisia (T‑28/02, Rec., p. II‑4119, punctele 35-37).
(18)
–	Poate produce confuzie, în această privință, hotărârea pronunțată în urma recursului din 19 octombrie 1995, Rendo și alții/Comisia (C‑19/93 P, Rec., p. I‑3319, punctul 13), în care Curtea afirmă că, în cazul lipsei interesului de a introduce sau de a menține un recurs, aceasta ar putea „declara recursul inadmisibil sau lipsit de obiect din acest motiv”. În opinia noastră, Curtea consideră, în realitate, că recursul trebuie declarat inadmisibil dacă interesul de a acționa în justiție lipsea deja la momentul declarării acestuia și trebuie declarat lipsit de obiect dacă interesul de a acționa în justiție nu dispare decât la un moment ulterior.
(19)
–	Hotărârea din 6 iulie 1999, Séché/Comisia (T‑112/96 și T‑115/96, RecFP, p. I‑A-115 și II‑623, punctul 37), și hotărârea Torre și alții/Comisia (citată la nota de subsol 17, punctul 31), precum și ordonanța First Data și alții/Comisia (citată la nota de subsol 17, punctul 53).
(20)
–	Hotărârea din 24 iunie 1986, AKZO Chemie/Comisia (53/85, Rec., p. 1965, punctul 21), hotărârea din 14 septembrie 1995, Antillean Rice Mills și alții/Comisia (T‑480/93 și T‑483/93, Rec., p. II‑2305, punctul 59), și hotărârea din 7 iunie 2006, Österreichische Postsparkasse și Bank für Arbeit und Wirtoschaft/Comisia (T‑213/01 și T‑214/01, Rec., p. II‑1601, punctul 53).
(21)
–	Hotărârea Rendo și alții/Comisia (citată la nota de subsol 18, punctul 13), și hotărârea din 13 iulie 2000, Parlamentul European/Richard (C‑174/99 P, Rec., p. I‑6189, punctul 33). În același sens, hotărârea din 24 noiembrie 2005, Italia/Comisia (C‑138/03, C‑324/03 și C‑431/03, Rec., p. I‑10043, punctele 23-25).
(22)
–	Hotărârea din 6 martie 1979, Simmenthal/Comisia, 92/78, Rec. 1979, p. 777, punctul 32, și hotărârea Akzo Chemie și alții/Comisia (citată la nota de subsol 20, punctul 21).
(23)
–	„Revocarea din funcție” a unui funcționar în temeiul articolului 50 din Statutul funcționarilor nu ar însemna același lucru cu „revocarea deciziei” prin care a fost numit acest funcționar.
(24)
–	A se vedea, de exemplu, punctul 2 din memoriul în duplică al Comisiei din 30 iunie 2004 din procedura în fața Tribunalului (T‑370/03).
(25)
–	Astfel cum se precizează expres în hotărârea din 28 septembrie 2004, MCI/Comisia (T‑310/00, Rec., p. II‑3253, punctele 46 și 61). O considerație similară stă, în definitiv, la baza hotărârii din 14 octombrie 1999, CAS Succhi di Frutta/Comisia (T‑191/96 și T‑106/97, Rec., p. II‑3181, punctul 63).
A se vedea de asemenea hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul, cunoscută sub numele „AETR” (22/70, Rec., p. 263, punctul 40), conform căreia acțiunea în temeiul articolului 230 CE „ urmărește să asigure, în conformitate cu dispozițiile articolului [220 alineatul (1) CE], respectarea dreptului cu ocazia interpretării și a aplicării tratatului ”, precum și hotărârea din 23 aprilie 1986, Les Verts/Parlamentul European (294/83, Rec., p. 1339, punctul 23), în temeiul căreia „ nici state[le] membre, nici instituții[le] nu se află în afara sferei de control al conformității actelor lor cu carta constituțională de bază pe care o reprezintă tratatul ”. A se vedea, în ceea ce privește cerința controlului jurisdicțional într‑o comunitate de drept, hotãrârea cea mai recentã, din 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul (C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677, punctul 38).
(26)
–	Astfel cum s‑a decis recent într‑o cauză din domeniul controlului fuziunilor, hotărârea MCI/Comisia (citată la nota de subsol 25, punctele 55 și 63). Pe de altă parte, a se vedea hotărârea Simmenthal/Comisia (citată la nota de subsol 22, punctul 32), hotărârea Akzo Chemie/Comisia (citată la nota de subsol 20, punctul 21), hotărârea din 26 aprilie 1988, Apesco/Comisia (207/86, Rec., p. 2151, punctul 16), hotărârea din 24 septembrie 1996, Marx Esser și alții/Parlamentul European (T‑182/94, RecFP p. I‑A-411, II‑1197, punctul 41), hotărârea CAS Succhi di Frutta/Comisia (citată la nota de subsol 25, punctul 63) și hotărârea Österreichische Postsparkasse și Bank für Arbeit und Wirtoschaft/Comisia (citată la nota de subsol 20, punctul 54).
(27)
–	Hotărârea Simmenthal/Comisia (citată la nota de subsol 22, punctul 32), hotărârea din 5 martie 1980, Koenecke/Comisia (76/79, Rec., p. 665, punctul 9), hotărârea Antillean Rice Mills și alții/Comisia (citată la nota de subsol 20, punctul 60), hotărârea CAS Succhi di Frutta/Comisia (citată la nota de subsol 25, punctul 63), hotărârea MCI/Comisia (citată la nota de subsol 25, punctul 46) și hotărârea Österreichische Postsparkasse și Bank für Arbeit und Wirtoschaft/Comisia (citată la nota de subsol 20, punctul 54).
(28)
–	Hotărârea Koenecke/Comisia (citată la nota de subsol 27, punctul 9), hotărârea din 31 martie 1998, Franța și alții/Comisia (C‑68/94 și C‑30/95, Rec., p. I‑1375, punctul 74), hotărârea Parlamentul European/Richard (citată la nota de subsol 21, punctele 33 și 34) și hotărârea din 21 martie 2002, Shaw și Falla/Comisia (T‑131/99, Rec., p. II‑2023, punctul 29).
(29)
–	A se vedea, de exemplu, hotărârea din 10 iunie 1980, M./Comisia (155/78, Rec., p. 1797, punctul 6).
(30)
–	„modul în care directorul general a preselecționat candidații”.
(31)
–	Prin aceasta, cauza de față se distinge în mod clar de un caz cum este cel care stă la baza cauzei Apesco/Comisia (citată la nota de subsol 26).
(32)
–	A se vedea, de exemplu, rezumatul argumentației recurentului, la punctele 37 și 38 din hotărârea atacată.
(33)
–	Hotărârea Rendo și alții/Comisia (citată la nota de subsol 18, punctul 13).
(34)
–	A se vedea în acest sens observațiile privitoare la recursul incident, în particular punctele 38-51 din prezentele concluzii.
(35)
–	A se vedea, cu privire la acest aspect, punctul 9 din prezentele concluzii.
(36)
–	Punctul 32 din hotărârea atacată.
(37)
–	Original: „experiență solidă de management al personalului [și] capacitate de gestionare, mobilizare și supervizare a unor echipe mari”.
(38)
–	Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia (C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 54), și hotărârea din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia (C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctul 108); în același sens, hotărârea din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul (C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 37).
(39)
–	Tabelul din anexa la nota din 18 noiembrie 2002 cuprinde, în ceea ce privește persoana domnului Naqvi, în coloana „comentarii”, aprecierea globală: „Candidatura îndeplinește condițiile stabilite în descrierea postului”.
(40)
–	Tribunalul afirmă în aceasta că AIPN nu ar fi săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a pornit de la principiul că domnul Naqvi îndeplinea cerințele din domeniul gestiunii personalului. Tribunalul face referire în special la un formular de candidatură de unde ar reieși că domnul Naqvi ar avea o experiență demonstrată în gestiune, pe care ar fi dobândit‑o atât în calitate de șef de unitate, cât și în calitate de șef de delegație, și că ar părea capabil să motiveze o echipă. În plus, acesta face trimitere la două evaluări administrative ale domnului Naqvi anterioare procedurii de selecție.
(41)
–	A se vedea, cu privire la acest aspect, punctul 29 din prezentele concluzii și jurisprudența citată la nota de subsol 15.
(42)
–	A se vedea în acest sens hotărârea din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia (C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 60), precum și hotărârile citate la nota de subsol 15, Aalborg Portland și alții/Comisia (punctul 372), Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (punctul 72) și Technische Unie/Comisia (punctul 85).
(43)
–	A se vedea mai sus, punctele 58-62 din prezentele concluzii.
(44)
–	Franceză: „enjeux du poste”.
(45)
–	Franceză: „sensibilité pour la réforme”.
(46)
–	Punctul 55 din hotărârea atacată.
(47)
–	Punctele 56-58 din hotărârea atacată.
(48)
–	A se vedea, cu privire la acest aspect, punctul 29 din prezentele concluzii și jurisprudența citată la nota de subsol 15.
(49)
–	Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia (C‑68/05 P, Rec., p. I‑10367, punctul 54, cu referințe ulterioare).
(50)
–	Astfel cum s‑a afirmat deja în legătură cu recursul incident al Comisiei, reclamantul critica în fața Tribunalului desfășurarea nelegală a unei proceduri de selecție în care directorul general competent a efectuat o preselecție care a orientat în mod determinant alegerea CCN și AIPN (a se vedea, cu privire la acest aspect, punctele 46 și 47 din prezentele concluzii).
(51)
–	Hotărârea Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia (citată la nota de subsol 49, punctul 55).
(52)
–	A se vedea, cu privire la acest aspect, rezumatul argumentelor sale, la punctul 39 din hotărârea atacată.