Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA TAMARA ĆAPETA
prezentate la 19 martie 2026(1)
Cauzele conexate C‑7/25 [Ramodi] și C‑8/25 [Karkik](i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
împotriva
Minister van Asiel en Migratie
[cereri de decizie preliminară formulate de rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Tribunalul din Haga, sediul din Roermond, Țările de Jos)]
„ Cerere de decizie preliminară – Politica privind azilul – Directiva 2011/95/UE – Aprecierea elementelor relevante ale unei cereri de protecție internațională – Obligația de a susține elementele unei cereri cu documente autentice și alte probe verificabile în mod obiectiv – Proceduri de acordare și de retragere a protecției internaționale – Directiva 2013/32/UE – Articolul 46 alineatul (3) – Examinarea deplină și ex nunc a elementelor de fapt și a elementelor de drept, care include o examinare a nevoii de protecție internațională – Principiul nereturnării – Elemente din dosar aduse la cunoștința instanței de prim grad de jurisdicție care judecă o acțiune ”
I.      Introducere
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Tribunalul din Haga, sediul din Roermond, Țările de Jos), care este instanța de trimitere, a adresat două întrebări Curții de Justiție în vederea unei decizii preliminare.
2.        Ambele întrebări se ridică în contextul a două tipuri distincte de proceduri. În cadrul acestor proceduri, solicitanți de azil solicită controlul judiciar al deciziilor organismului administrativ competent prin care cererile lor de protecție internațională au fost respinse ca neîntemeiate.
3.        Prin intermediul celei de a doua întrebări, asupra căreia Curtea a solicitat să ne concentrăm în prezentele concluzii, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în cadrul unor asemenea proceduri de control judiciar, este obligată de dreptul Uniunii să efectueze, dacă este necesar și din oficiu, o examinare deplină și ex nunc atât a faptelor, cât și a legislației, pe baza elementelor din dosar care i‑au fost aduse la cunoștință, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri
contradictorii, chiar și atunci când dreptul național ar limita examinarea sa doar la faptele și temeiurile juridice enunțate în mod expres în actul care face obiectul controlului judiciar.
4.        Instanța de trimitere solicită interpretarea articolului
46 din Directiva privind procedurile de azil(2) coroborat cu articolul
4, articolul
18 și articolul
47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
II.    Situația de fapt, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
5.        Instanța de trimitere a sesizat Curtea de Justiție cu două cereri de decizie preliminară distincte. Deși fiecare cerere este formulată în contextul unor situații de fapt diferite, ambele ridică aceleași întrebări preliminare. Prin urmare, vom prezenta mai întâi situația de fapt din fiecare cauză, iar apoi vom explica problemele juridice pe care le ridică.
Cauza C‑7/25
6.        K, reclamanta din litigiul principal, este o resortisantă irakiană care susține că un membru puternic și cunoscut al unei grupări înarmate de la locul său de reședință i‑a atacat atât pe reclamantă, cât și pe soțul său, după ce ea și fiica sa au respins în mod repetat mai multe încercări ale acestuia de a cere mâna fiicei respective în vederea căsătoriei. Reclamanta a depus plângere pentru incidentul menționat la instanța din țara sa de origine, însă, potrivit acesteia, instanța în cauză nu a luat nicio măsură cu privire la plângerea sa. Ea și soțul său au părăsit Irakul în anul 2022, în timp ce fiica lor stă ascunsă în această țară.
7.        La 1 februarie 2022, atât reclamanta, cât și soțul său au solicitat protecție internațională din partea Regatului
Țărilor de Jos, dar, în urma decesului soțului său, procedura inițiată pentru acesta a fost închisă. În cererea sa de protecție internațională, reclamanta a susținut motivele fugii sale cu declarații
și a depus un pașaport original, o copie a plângerii pe care a depus‑o la instanță în Irak și o copie a unui raport medical recent. Reclamanta a susținut de asemenea că, întrucât în prezent este văduvă, ea trebuie considerată o femeie singură în contextul întoarcerii sale în Irak, motiv pentru care intră sub incidența politicii specifice de protecție a femeilor singure din Irak, stabilită de Minister van Asiel en Migratie (ministrul pentru azil și migrație, Țările de Jos), care este pârâtul din litigiul principal (denumit în continuare „pârâtul”)(3).
8.        Pârâtul a respins cererea de protecție internațională a reclamantei ca neîntemeiată pentru motivul că declarațiile sale privind problemele legate de bărbatul care i‑a cerut mâna fiicei sale în vederea căsătoriei în Irak nu erau credibile. În această privință, pârâtul a constatat, în primul rând, că reclamanta nu și‑a susținut declarațiile cu documente obiective care să justifice integral nevoia sa de azil și, în al doilea rând, că aceasta nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul
31 alineatul
(6) literele
(c) și (d) din Vreemdelingenwet 2000 (Legea din 2000 privind străinii), care corespunde articolului
4 alineatul
(5) literele(c) și (d) din Directiva privind standardele(4).
9.        Pârâtul a considerat că, deși identitatea, cetățenia și originea reclamantei erau, toate, credibile, doar aceste motive nu erau suficiente pentru a‑i acorda protecție internațională.
10.      Prin decizia sa din 15 iulie 2024, pârâtul a respins cererea de protecție internațională a reclamantei ca neîntemeiată. Această decizie cuprindea o decizie de returnare care desemna Irakul ca țară de destinație și stabilea un termen de patru săptămâni pentru plecarea voluntară din Țările de Jos.
11.      La 19 iulie 2024, reclamanta a introdus la instanța de trimitere o acțiune
împotriva acestei decizii, susținând printre altele că modul în care pârâtul a evaluat credibilitatea motivelor cererii sale de azil nu era compatibil cu articolul
4 alineatul
(5) din Directiva privind standardele.
12.      La 18 decembrie 2024, instanța de trimitere a organizat o ședință de judecată – în comun cu procedura care a condus la trimiterea preliminară în cauza C‑8/25 – și, la 7 ianuarie 2025, a informat reclamanta că, în opinia sa, este necesar să sesizeze Curtea de Justiție cu o cerere de decizie preliminară.
Cauza C‑8/25
13.      P, reclamantul din litigiul principal, este un resortisant irakian care ar fi fost surprins în timp ce întreținea relații intime cu un alt bărbat. După ce a fost denunțat autorităților irakiene, reclamantul se teme că ar putea fi condamnat la o pedeapsă cu închisoarea din cauza orientării sale sexuale. Acesta este temeiul invocat de reclamant pentru justificarea cererii sale de protecție internațională în Țările de Jos, pe care a depus‑o la 6 iulie 2023.
14.      Deși pârâtul a considerat că identitatea, cetățenia și originea reclamantului erau credibile, în pofida faptului că reclamantul nu a furnizat documente care să susțină informațiile sale cu caracter personal, acesta a considerat că asemenea informații nu constituie motive suficiente pentru a‑i acorda protecție internațională.
15.      Prin decizia din 5 iulie 2024, pârâtul a respins cererea de protecție internațională a reclamantului ca neîntemeiată pentru motivul că acesta din urmă nu a putut să prezinte înscrisuri doveditoare care să confirme că a fost arestat de autoritățile irakiene din cauza orientării sale sexuale. În această privință, pârâtul a considerat că reclamantul nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul
31 alineatul
(6) litera
(c) din Legea din 2000 privind străinii, care corespunde articolului
4 alineatul
(5) litera
(c) din Directiva privind standardele. Decizia de respingere a cererii lui P cuprindea o decizie de returnare care desemna Irakul ca țară de destinație și stabilea un termen de patru săptămâni pentru plecarea voluntară din Țările de Jos.
16.      În acțiunea sa introdusă ulterior la instanța de trimitere, care poartă data de 10 iulie 2024, reclamantul a susținut printre altele că modul în care a fost evaluată credibilitatea motivelor cererii sale de azil nu era compatibil cu articolul
4 alineatul
(5) din Directiva privind standardele minime.
17.      La 18 decembrie 2024, instanța de trimitere a organizat ședința de judecată – în comun pentru procedura care a condus la trimiterea preliminară în cauza C‑7/25 și, la 7 ianuarie 2025, a informat reclamantul că, în opinia sa, este necesar să sesizeze Curtea de Justiție cu o cerere de decizie preliminară.
18.      Din ceea ce am înțeles, în cursul ședinței comune instanța de trimitere a descoperit elemente suplimentare, care nu au fost invocate în niciuna dintre acțiuni, pe care le‑a considerat relevante pentru soluționarea cererilor de protecție internațională.
Probleme comune ridicate în fața instanței de trimitere
19.      Două probleme juridice comune celor două cauze au fost ridicate în fața instanței de trimitere.
20.      Prima problemă privește modul în care pârâtul a examinat și a evaluat nevoia de protecție internațională atât pentru K, cât și pentru P (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții”) și aspectul dacă această evaluare a fost în concordanță cu dreptul Uniunii și jurisprudența Curții.
21.      În această privință, instanța de trimitere consideră că reglementarea națională aflată în discuție, mai precis articolul
31 alineatul
(6) din Legea din 2000 privind străinii, intră în contradicție chiar cu dispoziția pe care urmărește să o pună în aplicare, și anume articolul
4 alineatul
(5) din Directiva privind standardele. Această situație a fost agravată de o nouă politică de evaluare a cererilor de protecție internațională, care, după cum arată instanța de trimitere, a intrat în vigoare la 1 iulie 2024. În conformitate cu politica respectivă, orice evaluare a unei cereri de protecție internațională presupune (i) constatarea motivelor cererii de azil; (ii) evaluarea aspectului dacă motivele menționate sunt integral susținute de documente autentice și/sau verificabile în mod obiectiv și/sau de surse publice obiective; și (iii) în caz contrar, stabilirea aspectului dacă solicitantul îndeplinește toate condițiile prevăzute la articolul
31 alineatul
(6) din Legea din 2000 privind străinii, care corespund celor de la articolul
4 alineatul
(5) literele
(c) și (d) din Directiva privind standardele.
22.      Potrivit instanței de trimitere, o astfel de aplicare a articolului
4 alineatul
(5) din Directiva privind standardele permite pârâtului să respingă o cerere de protecție internațională ca neîntemeiată atunci când solicitantul (i) nu poate să își susțină în mod integral motivele cererii de azil cu documente autentice, verificabile în mod obiectiv sau surse publice fiabile și (ii) nu a depus cererea de îndată ce a fost posibil, iar pârâtul nu consideră că această întârziere este scuzabilă.
23.      Totuși, instanța de trimitere afirmă că reiese cu claritate din formularea articolului
4 alineatul
(5) din Directiva privind standardele, interpretat din perspectiva celorlalte alineate ale articolului
4 din aceasta, a articolului
10 alineatul
(3) litera
(b) din Directiva privind procedurile de acordare a azilului și a articolelor
4 și
18 din cartă, că pârâtul ar fi obligat, în situații precum cele două cauze în discuție în procedurile principale, să coopereze cu solicitantul pentru a stabili situația de fapt.
24.      Prin urmare, instanța de trimitere nu este sigură dacă legislația Uniunii aplicabilă impune ca, la evaluarea faptelor și a împrejurărilor care stau la baza cererii de protecție internațională, autoritatea decizională să coopereze cu solicitantul și să ia în considerare orice mijloc de probă și elemente venite în sprijinul acestei cereri.
25.      A doua problemă este aceea dacă obligația unei instanțe naționale de a oferi o acțiune efectivă implică și obligația să verifice, dacă este necesar, din oficiu și în cooperare cu reclamantul, dacă pârâtul a colectat, a analizat și a luat în considerare în evaluarea cererii de protecție internațională toate elementele relevante din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri contradictorii, inclusiv să examineze, dacă este necesar din oficiu, nevoile de protecție internațională în temeiul Directivei privind standardele.
26.      După cum a arătat instanța de trimitere, în Țările de Jos, potrivit articolului
8:69 din Algemene wet bestuursrecht (Legea generală a dreptului administrativ), reexaminarea unei decizii administrative se limitează la problemele ridicate în motivarea acțiunii introduse împotriva sa.
27.      Pentru acest motiv, după cum a precizat instanța de trimitere, ea nu are posibilitatea să exercite un control deplin și ex nunc al legalității deciziei pârâtului, inclusiv al aspectului dacă a fost respectat principiul nereturnării, întrucât nu poate să țină seama de niciun element pe care solicitantul de azil nu l‑a invocat în mod expres în acțiunea sa împotriva deciziei de respingere.
28.      În opinia instanței de trimitere, o practică juridică națională potrivit căreia controlul exercitat de o autoritate judiciară asupra unei decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională se limitează la examinarea temeiniciei acestei decizii numai în raport cu faptele și argumentele invocate în mod expres de solicitant în cadrul procedurii deschise prin introducerea acțiunii sale este dificil de conciliat cu interpretarea dreptului Uniunii dată de Curte și în special cu caracterul absolut al principiului nereturnării, precum și cu dreptul la o cale de atac eficientă garantat de articolul
47 din cartă, care a fost concretizat la articolul
13 alineatele
(1) și (2) din Directiva privind returnarea(5) și la articolul
46 alineatele
(1) și (3) din Directiva privind procedurile de azil.
29.      În urma unei analize a jurisprudenței Curții(6), instanța de trimitere a ajuns la concluzia că aceste aspecte nu au fost încă abordate de Curte. În special, ea apreciază că Curtea nu a precizat în mod expres dacă obligația de a verifica, după caz din oficiu, respectarea principiului nereturnării se aplică și în situațiile în care o instanță națională de prim grad de jurisdicție este sesizată pentru a verifica respingerea unei cereri de protecție internațională pentru motivul că este neîntemeiată.
30.      Instanța de trimitere susține în continuare că numai în cazul în care o instanță națională are obligația să realizeze, dacă este necesar din oficiu, examinarea deplină și ex nunc atât a faptelor, cât și a elementelor de drept, inclusiv o examinare a nevoilor de protecție internațională în temeiul Directivei privind standardele, autoritatea judiciară respectivă poate asigura pe deplin respectarea principiului nereturnării. Chiar presupunând că, în cursul acestei examinări a nevoilor de protecție internațională, devine clar că solicitantul nu îndeplinește condițiile pentru a beneficia de protecția internațională prevăzută la articolul
12 și la articolul
17 din Directiva privind standardele, examinarea menționată efectuată din oficiu poate totuși să conducă la constatarea faptului că returnarea solicitantului în țara sa de origine ar fi contrară principiului nereturnării și că o decizie de returnare fie nu poate fi impusă, fie – atunci când o astfel de decizie de returnare a fost deja adoptată – trebuie să fie suspendată, iar îndepărtarea amânată. Dimpotrivă, în cazul în care o instanță națională nu este obligată să verifice, dacă este necesar din oficiu, respectarea principiului nereturnării, în special atunci când încălcarea acestui principiu reiese în mod evident din elementele cauzei care i‑au fost aduse la cunoștință, așa cum au fost completate sau clarificate în cursul procedurii
contradictorii desfășurate în fața sa, protecția judiciară nu ar fi nici eficientă, nici completă.
31.      În aceste împrejurări, rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Tribunalul din Haga, sediul din Roermond) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție, în cele două cauze, următoarele întrebări preliminare:
„1)      O practică națională prin care articolul 4 alineatul (5) din [Directiva privind standardele minime] este aplicat în așa fel încât declarațiile care stau la baza unei cereri de protecție internațională nu sunt considerate credibile dacă solicitantul nu poate susține integral aceste declarații cu documente autentice și/sau verificabile în mod obiectiv și/sau cu surse obiective și nu îndeplinește toate condițiile prevăzute la alineatul (5) este compatibilă cu dreptul Uniunii sau articolul 4 alineatul (5) din [Directiva privind standardele] coroborat cu articolul 4 alineatele (1)-(4) din [Directiva privind standardele], cu articolul 10 alineatul (3) litera (b) din [Directiva privind procedurile de azil] și cu articolele 4 și 18 din cartă […] trebuie interpretat în sensul că, la evaluarea faptelor și a împrejurărilor care stau la baza cererii de protecție internațională, autoritatea decizională trebuie să coopereze cu solicitantul și trebuie să ia în considerare, la analizarea
și evaluarea nevoii de protecție, orice mijloc de probă și element venit în sprijinul acestei cereri și, dacă solicitantul își poate susține în mod suficient declarațiile cu elemente de probă sau dacă solicitantul îndeplinește condițiile menționate, declarațiile sale nu mai necesită o confirmare suplimentară și sunt, prin urmare, credibile?
2)      Articolul 46 alineatul (3) din [Directiva privind procedurile de azil] coroborat cu articolele 4, 18 și 47 din cartă […] trebuie interpretat în sensul că o instanță națională de prim grad de jurisdicție care este sesizată pentru a verifica legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională are obligația să realizeze, dacă este necesar din oficiu, examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv o examinare a nevoilor de protecție internațională în temeiul [Directivei privind standardele minime], pe baza elementelor din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri
contradictorii?”
32.      Instanța de trimitere a solicitat Curții de Justiție conexarea cauzelor C‑7/25 și C‑8/25 în temeiul articolului
54 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție. Ca răspuns la această cerere, președintele Curții a adoptat, la 26 februarie 2025, decizia de conexare a procedurilor.
33.      Instanța de trimitere a solicitat totodată ca prezentele cauze să fie judecate potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul
105 alineatul
(1) din Regulamentul de procedură. La 27 martie 2025, președintele Curții, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, a respins această solicitare.
34.      Părțile din ambele cauze în discuție în procedurile principale, guvernul neerlandez și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise.
35.      În temeiul articolului
76 alineatul
(2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să se pronunțe fără organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor.
III. Analiză
36.      La cererea Curții, concluziile noastre în prezenta cauză se concentrează numai asupra celei de a doua întrebări preliminare.
37.      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în cadrul unei proceduri de reexaminare a unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională, are obligația în conformitate cu dreptul Uniunii, în principal în temeiul articolului
46 alineatul
(3) din Directiva privind procedurile de azil interpretat în lumina articolului
47 din cartă, să ia în considerare reglementările și faptele cunoscute de instanța respectivă pe baza elementelor din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri contradictorii, chiar dacă nu toate elementele menționate au făcut parte din motivul inițial al acțiunii în justiție care a condus la reexaminare. Ea întreabă totodată dacă, în asemenea împrejurări, instanța are obligația să procedeze, dacă este necesar din oficiu, la examinarea nevoilor de protecție internațională în temeiul Directivei privind standardele și a unei eventuale încălcări a principiului nereturnării.
38.      Din decizia de trimitere reiese că instanța de trimitere consideră că articolul
8:69 din Legea generală
a dreptului administrativ și jurisprudența națională relevantă nu îi permit să efectueze o astfel de verificare deplină și ex nunc. Dispoziția respectivă stabilește, potrivit precizărilor instanței de trimitere, că o decizie administrativă trebuie să fie reexaminată în raport cu motivarea acțiunii în justiție. Aceasta prevede: „(1) Instanța sesizată se pronunță întemeindu‑se pe acțiune, pe înscrisurile prezentate, pe cercetarea prealabilă și pe cercetarea cauzei în ședință. (2) Instanța completează din oficiu motivele de drept. (3) Instanța poate completa din oficiu situația de fapt”(7). Reglementarea menționată este însoțită de o expunere de motive, care limitează și mai mult competențele unei instanțe administrative(8).
39.      Întrebarea preliminară este motivată de opinia instanței de trimitere potrivit căreia reglementarea națională care limitează competențele unei instanțe administrative în acest mod nu este în concordanță cu dreptul Uniunii.
40.      Întrebarea preliminară poate fi împărțită în două părți, pe care le vom analiza separat. Vom susține mai întâi (în secțiunea A) că, atunci când verifică legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională, o instanță națională are obligația, în temeiul dreptului Uniunii, să ia în considerare toate elementele din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri contradictorii, chiar dacă unele elemente nu au fost incluse în motivele acțiunii în justiție invocate de reclamant. În secțiunea B, vom arăta că o instanță națională are totodată obligația să examineze, dacă este necesar din oficiu, nevoile de protecție internațională ale solicitantului atunci când verifică legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională.
A.      Întinderea controlului judiciar
41.      Ce elemente trebuie să analizeze o instanță națională atunci când soluționează o acțiune împotriva unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională? Este obligată să se limiteze la examinarea problemelor ridicate în cadrul acțiunii în justiție sau trebuie să ia în considerare și orice alte elemente din dosar aduse la cunoștința sa?
42.      Pentru a răspunde la aceste întrebări, este necesară interpretarea articolului
46 din Directiva privind procedurile de azil din perspectiva principiului protecției jurisdicționale efective, astfel cum a fost instituit la articolul
47 din cartă(9).
43.      Părțile relevante ale articolului
46 alineatele
(1) și (3) din Directiva privind procedurile de azil au următorul cuprins:
„(1)      Statele membre se asigură că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, împotriva:
(a)      unei decizii luate cu privire la cererea lor de protecție internațională, inclusiv o decizie:
(i)      de a considera nefondată o cerere cu privire la statutul de refugiat și/sau de protecție subsidiară,
[…]
(3)      Pentru a se conforma alineatului (1), statele membre se asigură că o cale de atac efectivă prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul [Directivei privind standardele], cel puțin în cazul procedurilor privind căile de atac în fața unei instanțe de fond.”(10)
44.      În opinia noastră, chiar modul de redactare a articolului
46 din Directiva privind procedurile de azil indică în mod clar, în primul rând, că un solicitant a cărui cerere de azil a fost respinsă ca neîntemeiată are dreptul ca o asemenea decizie să fie examinată de o instanță judecătorească. În al doilea rând, alineatul (3) al acestei dispoziții impune instanței judecătorești care exercită controlul judiciar, cel puțin în primă instanță, atunci când instanțele au în general competența de a se pronunța asupra faptelor, să examineze întregul dosar, cu alte cuvinte toate argumentele și probele care i‑au fost prezentate, iar nu doar acele elemente invocate în mod expres de reclamant în cererea introductivă. Expresia „inclusiv […] o examinare a necesităților de protecție internațională” nu poate fi interpretată altfel decât în sensul că autorizează instanța națională să reexamineze, dacă este necesar, decizia pe fond,
indiferent dacă această reexaminare este sau nu solicitată prin acțiunea în justiție, astfel cum a fost introdusă de reclamant. Referirea la „examinarea deplină […] atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept” indică faptul că instanța trebuie să ia în considerare toate elementele de fapt și elementele de drept relevante ale cauzei, nu doar cele care au fost aduse la cunoștința sa prin cererea introductivă. Expresia „examinare ex nunc” implică posibilitatea ca instanța să țină seama de noi argumente de drept, precum și de fapte care nu au fost luate în considerare în procedura administrativă care a condus la adoptarea deciziei.
45.      Această interpretare este în concordanță cu jurisprudența Curții. În Hotărârea Alheto, Curtea a arătat că expresia „ex nunc” subliniază obligația instanței de a efectua o apreciere care să țină seama, după caz, de elemente noi, apărute după adoptarea deciziei care face obiectul căii de atac. O asemenea apreciere permite, într‑adevăr, tratarea cererii de protecție internațională în mod exhaustiv fără să fie necesară trimiterea dosarului la autoritatea decizională. Prin urmare, o instanță națională dispune de competența de a lua în considerare elemente noi cu privire la care această autoritate nu s‑a pronunțat în concordanță cu Directiva privind procedurile de azil. În plus, Curtea a statuat că adjectivul „deplină” confirmă că instanța este ținută să examineze atât elementele de care autoritatea decizională a ținut sau ar fi putut să țină seama, cât și pe cele care au survenit după adoptarea deciziei de către această autoritate(11).
46.      Necesitatea de a analiza fapte care nu au fost menționate în acțiunea în justiție oficială poate într‑adevăr să apară în cursul procedurii. De exemplu, atunci când se soluționează acțiunea în justiție, se pot evidenția noi probe sau instanța poate identifica o probă pe care autoritatea decizională ar fi trebuit să o examineze, dar pe care nu a luat‑o în considerare atunci când a decis dacă acordă protecție internațională solicitantului. În astfel de cazuri, instanța națională sesizată cu acțiunea în justiție trebuie să își poată exercita puterea de apreciere pentru a stabili dacă proba respectivă poate fi considerată relevantă pentru examinarea sa referitoare la decizia privind cererea de azil.
47.      O asemenea interpretare a articolului
46 alineatul
(3) din Directiva privind procedurile de azil garantează că, în cazul retrimiterii dosarului la autoritatea decizională, o nouă decizie poate fi adoptată în termen scurt pentru a evita riscul survenirii unor elemente care să necesite o nouă apreciere actualizată(12).
48.      Mai mult, o astfel de interpretare este în concordanță cu faptul că, atunci când un resortisant al unei țări terțe îndeplinește condițiile pentru acordarea protecției internaționale prevăzute în capitolele II și III sau în capitolele II și V din Directiva privind standardele, statele membre trebuie, cu excepția cazurilor de excludere prevăzute de această directivă, să îi acorde protecția internațională, fără a dispune de o putere discreționară în această privință(13).
49.      Reclamanții din cele două cauze în discuție în procedurile principale și Comisia susțin o asemenea interpretare a articolului
46 alineatul
(3) din Directiva privind procedurile de azil, în timp ce guvernul neerlandez o contestă.
50.      Pe baza punctului 93 din Hotărârea Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, potrivit căruia „desemnarea acestei țări terțe ca țară de origine sigură constituie unul dintre elementele dosarului aduse la cunoștința instanței de trimitere
și pe care aceasta trebuie să le examineze în cadrul căii de atac împotriva deciziei menționate”(14), guvernul neerlandez a concluzionat că o instanță națională trebuie să examineze numai probele aduse la cunoștința sa de reclamant în acțiunea sa.
51.      Din câte înțelegem din hotărârea în cauză, la punctul 93 din aceasta, Curtea s‑a limitat să clarifice faptul că desemnarea Republicii Moldova ca țară de origine sigură a fost unul dintre elementele aduse la cunoștința instanței de trimitere în timp ce își exercita controlul asupra deciziei autorității competente. La punctul 94 din această hotărâre, Curtea a precizat că un astfel de element constituie un element de drept pe care instanța de trimitere trebuie să îl analizeze în cadrul examinării depline și ex nunc impuse de articolul 46 alineatul (3) din Directiva privind procedurile de azil, chiar dacă reclamantul din litigiul principal în cauza menționată nu a invocat în mod expres acest element în acțiunea sa. În consecință, interpretăm aceste puncte în sensul că Curtea a afirmat pur și simplu că o instanță națională trebuie să țină seama de orice aspect adus la cunoștința sa de reclamant, chiar dacă acest lucru se întâmplă în cursul procedurii, iar nu în cadrul acțiunii în justiție.
52.      Mai mult, guvernul neerlandez susține că existența obligației instanței naționale de a examina, dacă este necesar din oficiu, elementele de fapt și elementele de drept poate fi admisă în cauzele care au ca obiect luarea în custodie publică(15), întrucât dreptul Uniunii impune în mod expres, în asemenea cazuri, controlul judiciar al legalității luării în custodie publică dispuse de o autoritate administrativă(16). Totuși, acest lucru nu este valabil în procedurile referitoare la cererile de azil, întrucât Directiva privind procedurile de azil nu impune un control judiciar obligatoriu. Astfel, solicitantul poate alege fie să accepte o decizie de respingere a cererii sale, fie să introducă o acțiune împotriva deciziei respective, dar să excludă anumite elemente de drept pe care le consideră ca nefiind motive suficiente pentru a ataca decizia și care, prin urmare, nu ar putea să determine anularea acesteia.
53.      În această privință, considerăm că guvernul neerlandez susține în mod întemeiat că Directiva privind procedurile de azil nu instituie un control judiciar obligatoriu al deciziilor în materie de azil. Prin urmare, dacă solicitantul nu introduce o acțiune împotriva deciziei de respingere ca neîntemeiată a cererii sale de protecție internațională, o instanță națională nu este obligată să verifice legalitatea deciziei adoptate de autoritatea decizională.
54.      Totuși, dacă solicitantul introduce o acțiune împotriva acestei decizii, o instanță națională trebuie să acționeze din oficiu, dacă este necesar, și să examineze toate elementele care au fost aduse la cunoștința sa – indiferent dacă sunt completate sau clarificate în cursul procedurii contradictorii – chiar dacă elementele menționate nu sunt invocate în mod expres în cadrul acțiunii. Aceasta nu înseamnă că instanța respectivă trebuie să caute în mod activ, din oficiu, elemente suplimentare în cauză. Totuși, implică faptul că instanța nu poate ignora astfel de elemente dacă sunt aduse la cunoștința sa în cursul procedurii. În sfârșit, dreptul la apărare impune să se acorde ambelor părți posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la relevanța oricărui element nou.
B.      Examinarea de către instanța națională, dacă este necesar din oficiu, a nevoilor de protecție internațională
55.      Vom aborda în continuare a doua parte a celei de a doua întrebări, care urmărește să se clarifice dacă o instanță națională de prim grad de jurisdicție care este sesizată pentru a verifica legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională are obligația să procedeze, dacă este necesar din oficiu, la examinarea nevoilor de protecție internațională ale solicitantului în temeiul Directivei privind standardele.
56.      În expunerea motivelor pentru a doua întrebare, instanța de trimitere a ridicat de asemenea problema dacă, atunci când verifică legalitatea unei decizii de respingere, este necesar ca instanța să examineze din oficiu respectarea principiului nereturnării. Instanța de trimitere nu a indicat motivul pentru care a ridicat această problemă în paralel cu cea legată de verificarea din oficiu a nevoilor de protecție internațională. Totuși, având în vedere că deciziile de respingere aflate în discuție în procedurile principale atât în cauza C‑7/25, cât și în cauza C‑8/25 conțineau și decizii de returnare, acest lucru poate explica nevoia instanței de trimitere de a se clarifica dacă, în temeiul dreptului Uniunii, este obligată să verifice din oficiu eventuala încălcare a principiului nereturnării atunci când își exercită controlul judiciar asupra deciziilor de respingere ca neîntemeiate a cererilor de azil.
57.      Nevoile de protecție internațională trebuie să fie verificate în raport cu condițiile prevăzute în capitolele II și III sau capitolele II și V din Directiva privind standardele, printre care se află și obligația de a examina dacă există un risc serios ca solicitantul de protecție internațională să fie supus pedepsei cu moartea, torturii sau unor pedepse sau tratamente inumane sau degradante în țara sa de origine, ceea ce este interzis în temeiul articolului
4 din cartă(17).
58.      Dacă aceasta este situația, statele membre trebuie să respecte principiul nereturnării, care este garantat ca drept fundamental la articolul
18 din cartă coroborat cu articolul
33 din Convenția de la Geneva(18), precum și la articolul
19 alineatul
(2) din cartă(19). Totuși, trebuie amintit că riscurile care justifică interzicerea returnării unei persoane în țara sa de origine nu sunt suficiente în sine pentru a se acorda dreptul de azil persoanei respective.
59.      Pentru a justifica afirmația potrivit căreia o instanță națională trebuie să verifice din oficiu eventuala încălcare a principiului nereturnării, reclamanții din litigiul principal și Comisia au invocat în observațiile lor scrise Hotărârea Ararat. Această hotărâre prive
ște legalitatea unei decizii de respingere a unei cereri de permis de ședere, care a determinat, prin respingerea cererii în discuție, activarea unei decizii de returnare care fusese adoptată anterior în cursul unei proceduri de protecție internațională.
60.      În această hotărâre, Curtea a statuat, în primul rând, că protecția jurisdicțională garantată de articolul
47 din cartă și concretizată la articolul
13 alineatele
(1) și (2) din Directiva privind returnarea „nu ar fi nici efectivă, nici completă dacă instanța națională nu ar avea obligația de a constata din oficiu încălcarea principiului nereturnării, din moment ce elementele din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în cadrul procedurii contradictorii desfășurate în fața sa, tind să demonstreze că decizia de returnare se întemeiază pe o apreciere care nu mai este actuală a riscurilor de tratamente interzise de acest principiu, la care ar fi expus resortisantul vizat al unei țări terțe în situația în care ar trebui să se întoarcă în țara terță în cauză […]”(20). Mai mult, Curtea a statuat că limitarea „competențelor instanței naționale ar putea avea drept consecință executarea unei astfel de decizii” chiar dacă anumite elemente din dosar indică faptul că persoana interesată ar risca să fie supusă, în această țară terță, unor tratamente interzise de articolul 4 din cartă(21).
61.      În plus, la punctul 51 din aceeași hotărâre, Curtea a specificat că obligația instanței naționale de a asigura, dacă este cazul din oficiu, respectarea principiului nereturnării se impune în același mod în cadrul unei proceduri de protecție internațională, deși procedura în cauza respectivă avea ca obiect o cerere de permis de ședere.
62.      Pe baza acestui punct din Hotărârea Ararat, reclamanții din litigiul principal și Comisia au susținut că principiul nereturnării trebuie să fie respectat în orice moment și în toate etapele procedurii de returnare, precum și în toate etapele procedurii de verificare a respingerii unei cereri de protecție internațională. Potrivit acestora, caracterul absolut al principiului nereturnării impune instanței naționale să asigure respectarea sa, fără a se limita la examinarea faptelor și a argumentelor invocate în mod expres de solicitant în acțiunea sa.
63.      Guvernul neerlandez nu este de acord în totalitate cu poziția lor. Acesta susține că, dimpotrivă, trebuie să existe motive serioase și demonstrate pentru a crede că un solicitant de protecție internațională va fi expus unui risc real de a fi supus unor tratamente interzise de articolul 4 și articolul 19 alineatul (2) din cartă în țara de origine. Probabilitatea unui asemenea risc trebuie să fie evidentă pe baza informațiilor aduse la cunoștința instanței, astfel cum au fost completate sau clarificate în cursul procedurii contradictorii. Prin urmare, un astfel de control este obligatoriu numai atunci când există elemente clare care să indice că persoana interesată ar putea fi supusă,
în țara terță respectivă, unui tratament absolut interzis de articolul 4 din cartă.
64.      În opinia noastră, în Hotărârea Ararat nu există nimic care să sugereze că pragul adecvat care impune verificarea din oficiu a respectării principiului nereturnării este acela ca elementele prezentate instanței să indice „în mod clar” o eventuală încălcare a drepturilor protejate de articolul
4 din cartă la întoarcerea în țara de origine. Dimpotrivă, având în vedere caracterul absolut al acestui principiu(22), considerăm că instanțele naționale, atunci când sunt sesizate cu acțiuni privind decizii de returnare sau decizii de respingere a unei cereri de protecție internațională, trebuie să verifice dacă există o eventuală încălcare a principiului nereturnării de îndată ce elementele invocate în cursul procedurii ridică semne de întrebare legate de o eventuală încălcare.
65.      Observăm în plus că Curtea Europeană a Drepturilor Omului (CEDO) a statuat de asemenea, atunci când a interpretat articolul
3 din Convenția europeană a drepturilor omului, că instanțele naționale verifică riscul ca o persoană să fie supusă torturii sau unor pedepse ori tratamente inumane sau degradante „din perspectiva tuturor elementelor care i‑au fost prezentate sau, dacă este necesar, a elementelor obținute din proprie inițiativă, în special atunci când solicitantul sau un terț intervenient prezintă motive întemeiate care pun sub semnul întrebării exactitatea informațiilor invocate de guvernul pârât”(23).
66.      Pe lângă verificarea respectării principiului nereturnării, instanța de trimitere susține că trebuie să poată totodată să verifice, dacă este necesar din oficiu, nevoile de protecție internațională ale solicitantului.
67.      Întrucât o instanță națională are obligația să efectueze o evaluare exhaustivă și actualizată a situației solicitantului pe parcursul soluționării acțiunii în justiție, pentru aceleași motive această instanță trebuie de asemenea să verifice, dacă este necesar din oficiu, nu doar riscurile legate de returnare, ci și nevoile de protecție internațională ale solicitantului pe baza elementelor din dosar aduse la cunoștința sa sau invocate în cursul procedurii contradictorii.
68.      În opinia noastră, în pofida a ceea ce reiese deja cu claritate din modul de redactare a articolului
46 alineatul
(3) din Directiva privind procedurile de azil, o instanță națională sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională trebuie să dispună de o astfel de competență pentru a putea examina toate elementele care sunt relevante pentru solicitant.
69.      O asemenea interpretare a articolului
46 alineatul
(3) din Directiva privind procedurile de azil este impusă de principiul protecției jurisdicționale efective, consacrat la articolul
47 din cartă. O evaluare completă a nevoilor de protecție internațională permite instanței sesizate cu acțiunea în justiție să ia în considerare elemente care, dacă ar fi fost analizate de autoritatea decizională, ar fi condus la acordarea protecției internaționale solicitantului.
70.      Pentru motivele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare a instanței de trimitere că reglementările aplicabile din dreptul Uniunii trebuie interpretate în sensul că impun unei instanțe naționale de prim grad de jurisdicție care este sesizată pentru a verifica legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională să realizeze, dacă este necesar din oficiu, examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept ale acestei decizii, pe baza elementelor din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri contradictorii, independent de aspectul dacă toate elementele respective au fost incluse în motivarea acțiunii prin care a fost inițiat controlul judiciar. O asemenea examinare din oficiu trebuie să includă o verificare atât a nevoilor de protecție internațională în temeiul Directivei privind standardele minime, cât și a respectării principiului nereturnării.
71.      Care sunt consecințele unei astfel de interpretări pentru instanța de trimitere?
72.      În Hotărârea Alheto, Curtea a precizat că statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 46 alineatul (3) din Directiva privind procedurile de azil, să își adapteze dreptul național astfel încât soluționarea căilor de atac să comporte o examinare de către instanță a ansamblului elementelor de fapt și de drept care îi permit să efectueze o apreciere actualizată a cazului în speță(24).
73.      Rezultă că, în cazul în care instanța de trimitere consideră că o reglementare națională o împiedică să ia în considerare elemente de fapt și de drept aduse la cunoștința sa în cursul procedurii judiciare, dar care nu au existat în cererea introductivă sau o împiedică să verifice din oficiu nevoile de protecție internațională ale solicitantului ori să aprecieze dacă există motive pentru aplicarea principiului nereturnării, ea trebuie să interpreteze această reglementare, în special articolul
8:69 din Legea generală
a dreptului administrativ, într‑un mod care să fie compatibil cu dreptul Uniunii. Dacă o astfel de interpretare nu este posibilă(25), instanța de trimitere este obligată să înlăture aceste dispoziții legislative naționale(26).
IV.    Concluzie
74.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară adresată de rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Tribunalul din Haga, sediul din Roermond, Țările de Jos) după cum urmează:
Articolul
46 alineatul
(3) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale coroborat cu articolele 4, 18 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretat în sensul că impune unei instanțe naționale de prim grad de jurisdicție care este sesizată pentru a verifica legalitatea unei decizii de respingere ca neîntemeiată a unei cereri de protecție internațională să realizeze, dacă este necesar din oficiu, examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept ale acestei decizii, pe baza elementelor din dosar aduse la cunoștința sa, așa cum au fost completate sau clarificate în urma unei proceduri contradictorii, independent de aspectul dacă toate elementele respective au fost incluse în motivarea acțiunii prin care a fost inițiat controlul judiciar. O asemenea examinare din oficiu trebuie să includă o evaluare a nevoilor de protecție internațională în conformitate cu dispozițiile aplicabile din dreptul Uniunii și cu respectarea principiului nereturnării.
1      Limba originală: engleza.
ii      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60) (denumită în continuare „Directiva privind procedurile de azil”).
3      Potrivit instanței de trimitere, această politică este instituită la punctul 16.3.2.1 din besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Decizia secretarului de stat pentru justiție și securitate din 13 iunie 2024, nr. WBV 2024/12 de modificare a Circularei din 2000 privind străinii). Decizia respectivă a intrat în vigoare la 1 iulie 2024. Pârâtul a emis și Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) [Instrucțiunile de lucru WI 2024/6 –
Evaluarea credibilității (azil)], care oferă instrucțiuni referitoare la modul de punere în aplicare a politicii menționate.
4      Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9) (denumită în continuare „Directiva privind standardele”).
5      Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98) (denumită în continuare „Directiva privind returnarea”).
6      Instanța de trimitere amintește Hotărârea din 25 iulie 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, punctele 105, 106, 109-116 și 118, denumită în continuare „Hotărârea Alheto”), Hotărârea din 4 octombrie 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punctul 60), Hotărârea din 4 octombrie 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, denumită în continuare „Hotărârea Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky”, EU:C:2024:841, punctele 87-91, 93, 94, 97 și 98),
și Hotărârea din 17 octombrie 2024, Ararat (C‑156/23, denumită în continuare „Hotărârea Ararat”, EU:C:2024:892, punctele 45, 46 și 49-51).
7      [Nota trad.: notă fără obiect în versiunea română].
8      A se vedea expunerea de motive a Legii generale
a dreptului administrativ: Tweede Kamer (Camera Reprezentanților) vergaderjaar 1991-1992, 22 495, nr. 3, care prevede: „În ceea ce privește obiectul litigiului asupra căruia instanța trebuie să se pronunțe, observăm că acesta este determinat în principiu de obiectul acțiunii în justiție introduse […] Având în vedere funcția principală a procedurii în contencios administrativ, și anume aceea de a oferi protecție juridică, nu există niciun motiv pentru ca instanța să abordeze ceea ce depășește obiectul acțiunii în justiție. În plus, din punctul de vedere al certitudinii juridice pentru persoanele vizate de hotărâre, ar fi inoportun ca instanța să poată depăși limitele litigiului cu care a fost sesizată. Rezultă din cele de mai sus că, în primul rând, instanța trebuie să ignore acele părți din decizie care nu sunt contestate. Totuși, trebuie observat că instanța nu se poate întemeia pur și simplu pe argumentele expuse în cererea introductivă. Lipsa anumitor declarații din cererea introductivă nu înseamnă în mod necesar că reclamantul a ales în mod deliberat să nu invoce anumite deficiențe și, prin urmare, dorește să accepte deficiențele respective. […] În conformitate cu articolul 48 din Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [(Codul de procedură civilă)], al doilea alineat prevede că instanța completează din oficiu motivele de drept.
Al treilea alineat stabilește că instanța poate completa din oficiu situația de fapt. Importanța acestuia din urmă constă în principal în faptul că, spre deosebire de procedurile civile, instanța nu este obligată, în principiu, să accepte faptele astfel cum au fost prezentate de părți. Aceasta poate adresa întrebări suplimentare. Competența de a completa motivele de fapt nu se extinde până la a permite instanței să își întemeieze hotărârea pe fapte cu privire la care părțile nu au putut să prezinte observații în cursul procedurii. În consecință, prezenta competență nu aduce atingere normei prevăzute la primul alineat. În cazul în care fapte care prezintă o importanță deosebită pentru hotărâre apar pentru prima dată în cursul deliberării instanței, soluția corectă este ca aceasta să redeschidă cercetarea și să ofere părților posibilitatea de a‑și prezenta observațiile referitor la aceste fapte”.
[Nota trad.: notă suplimentară fără obiect în versiunea română].
9      A se vedea Hotărârea din 5 februarie 2026, Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C‑718/24, EU:C:2026:68, punctul 73 și jurisprudența citată).
10      Mai mult, potrivit considerentului (50) al Directivei privind procedurile de azil, dreptul la o cale de atac efectivă reflectă un principiu fundamental al dreptului Uniunii potrivit căruia deciziile adoptate cu privire la o cerere de protecție internațională sunt supuse, printre altele, unei căi de atac eficace în fața unei instanțe judecătorești.
11      Hotărârea Alheto, punctele  111-113. Curtea a reiterat această interpretare în Hotărârea din 29 iulie 2019, Torubarov (C‑556/17, denumită în continuare „Hotărârea Torubarov”, EU:C:2019:626, punctul 55 și jurisprudența citată).
12      Hotărârea Alheto, punctul 147.
13      Hotărârea Torubarov, punctul 50.
14      Sublinierea noastră.
15      Guvernul neerlandez face trimitere la Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a unei măsuri de luare în custodie publică)  (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctele 72, 77, 82, 83, 87 și 88).
16      A se vedea articolul
15 alineatul
(2) din Directiva privind returnarea și articolul
9 alineatul
(3) din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96).
17      Astfel cum a confirmat Curtea în Hotărârea din 29 ianuarie 2026, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, punctele 31 și 32, precum și jurisprudența citată).
18      Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951, intrată în vigoare la 22 aprilie 1954 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 137), astfel cum a fost completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 606, p. 267), intrat în vigoare la 4 octombrie 1967 (denumite în continuare, împreună, „Convenția de la Geneva”).
19      După cum a confirmat Curtea în Hotărârea din 6 iulie 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Refugiat care a comis o infracțiune deosebit de gravă) (C‑663/21, EU:C:2023:540, punctul 36 și jurisprudența citată).
20      Hotărârea Ararat, punctul 50.
21      Ibidem.
22      A se vedea Hotărârea Ararat, punctul 36 și jurisprudența citată.
23      A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Salah Sheekh împotriva Țărilor de Jos (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, § 136).
24      Hotărârea Alheto, punctul 110.
25      Interpretarea noastră cu privire la legea neerlandeză relevantă și avizul interpretativ nu pare să se opună unei astfel de interpretări coerente. Totuși, revine instanței naționale să decidă asupra acestui aspect. Poate este util de menționat că, potrivit Curții, această jurisprudență națională consacrată nu trebuie să împiedice instanțele naționale să interpreteze o normă națională în conformitate cu dreptul Uniunii. A se vedea în această privință Hotărârea din 17 aprilie 2018,
Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, punctele 72 și 73, precum și jurisprudența citată).
26      Hotărârea Torubarov, punctul 73.