62023CO0732
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
8 юли 2024 година (
*1
)
„Обжалване — Член 181 от Процедурния правилник на Съда — Институционално право — Член 263 ДФЕС — Жалба за отмяна — Пълно прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния — Липса на обжалваем акт — Непостигане на необходимото единодушие — Явна недопустимост на жалбата пред първата инстанция — Явно неоснователна жалба“
По дело C‑732/23 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 30 ноември 2023 г.,
Răzvan-Eugen Nicolescu, с местожителство Букурещ (Румъния),
Exclusive Car Trading SRL, установено в Бъйкои (Румъния),
Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice, установена в Букурещ,
за които се явяват Y. Beşleagă, M. Bodea, D. S. Bogdan, C. Pintilie и V. Stoica, avocaţi,
жалбоподатели,
като другата страна в производството е:
Съвет на Европейския съюз,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz, председател на състава, P. G. Xuereb (докладчик) и A. Kumin, съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение съгласно член 181 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбата си г‑н Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL и Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice (Асоциация за чиста енергия и климатични промени) искат отмяна на определение на Общия съд на Европейския съюз от 26 октомври 2023 г., Nicolescu и др./Съвет (T‑272/23, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2023:694), с което той отхвърля жалбата им на основание член 263 ДФЕС за отмяна на „решението“ на Съвета на Европейския съюз от 8 декември 2022 г., с което не е приет проект № 15218/22 за решение на Съвета относно пълното прилагане на разпоредбите от достиженията на правото от Шенген в България и в Румъния (наричано по-нататък „спорният акт“).
Правна уредба
2
Съгласно член 4 от Акта относно условията за присъединяване на Република България и Румъния и промените в Учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 157, 2005 г., стр. 203, наричан по-нататък „Актът за присъединяване“), приложен към Договора между държавите членки на Европейския съюз и Република България и Румъния, за присъединяването на Република България и Румъния към Европейския съюз (ОВ L 157, 2005 г., стр. 11), по силата на член 2, параграф 2 от този договор, подписан на 25 април 2005 г. и влязъл в сила на 1 януари 2007 г.:
„1.   Разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, интегрирани в рамките на Европейския съюз […], и актовете, които се основават на тях, или които по друг начин са свързани с тях и са посочени в приложение II, както и всички бъдещи такива актове, приети преди датата на присъединяване, са задължителни и се прилагат в България и Румъния от датата на присъединяване.
2.   Разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, интегрирани в рамките на [Съюза] и актовете, на които се основават или които по друг начин са свързани с тях, но които не са посочени в параграф 1, макар и да са задължителни за България и Румъния от датата на присъединяване, се прилагат във всяка една от тези държави само по силата на решение на Съвета, което поражда такова действие, след проверка в съответствие с приложимите процедури за оценка по Шенген, че необходимите условия за прилагането на всички части от съответните достижения на правото на ЕС са спазени в тази държава.
Съветът, след консултации с Европейския парламент, взема решение с единодушие на своите членове, представляващи правителствата на държавите членки, по отношение на които разпоредбите, посочени в настоящия параграф, вече са влезли в сила, и от представителя на правителството на държавата членка, по отношение на която тези разпоредби предстои да влязат в сила. […]“.
Обстоятелства, предхождащи спора
3
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени от Общия съд в точки 2—18 от обжалваното определение и за целите на настоящото производство могат да бъдат предадени накратко, както следва.
4
Жалбоподатели са румънски гражданин, който е член на Institut européen d’innovation et de technologie (Европейски институт за иновации и технологии) (EIT), установено в Румъния дружество, което извършва дейност в сектора на международния транспорт, и румънска неправителствена организация, която има за цел насърчаване на опазването на околната среда.
5
След присъединяването си към Съюза на 1 януари 2007 г., в периода 2009—2011 г. Румъния предприема редица постъпки по прилагане на процедурите за оценка по Шенген, за да изпълни всички поставени критерии с цел пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген.
6
Председателството на Съвета изготвя два проекта за решение относно пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния.
7
В заключение от 9 юни 2011 г. относно приключването на процеса на оценка на степента на готовност на Румъния за прилагане на всички разпоредби на достиженията на правото от Шенген (9166/3/11 REV 3) съставът „Оценка на Шенген“ от работната група „Шенгенски въпроси“ на Съвета взема под внимание приключването на процедурите за оценка по Шенген по отношение на Румъния. Като отбелязва, че Румъния е изпълнила условията във всички области на достиженията на правото от Шенген, групата стига до извода, че Съветът може да вземе решението по член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване.
8
Двата проекта за решение за пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния, изготвени от председателството на Съвета, са последвани от приемане на различни резолюции на Парламента, в които се изразява подкрепа за присъединяването на Румъния към Шенгенското пространство и се приканва Съветът да вземе необходимите мерки за това. Въпреки това тези два проекта не са гласувани от Съвета.
9
На 29 ноември 2022 г., на основание член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване председателството на Съвета изготвя проект № 15218/22 за решение на Съвета относно пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в България и в Румъния.
10
На 8 декември 2022 г. Съветът заседава в състав „Правосъдие и вътрешни работи“ (ПВР), за да се произнесе по проект № 15218/22, включен в точка 3, буква а) от дневния ред на това заседание, която е предвиждала, че може да се поиска гласуване с оглед на евентуално приемане на решение от представителите на правителствата на държавите членки. Тъй като не е постигнато единодушие при гласуването, проектът не е приет.
11
На 22 март 2023 г. жалбоподателите получават протокола от посоченото заседание и така узнават за неприемането на проект № 15218/22.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното определение
12
С жалба по член 263 ДФЕС, подадена в секретариата на Общия съд на 19 май 2023 г., жалбоподателите искат отмяна на спорния акт.
13
На 26 октомври 2023 г. Общият съд отхвърля тази жалба като явно недопустима на основание член 126 от своя процедурен правилник, без да провежда докрай производството.
14
Най-напред в точка 28 от обжалваното определение Общият съд констатира, че въпреки приключването на процедурите за оценка по Шенген, решението на Съвета, посочено в член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване, може да съществува и следователно да произведе задължителни за жалбоподателите правни последици само ако бъде прието с единодушие при условията, предвидени във втора алинея от посочения параграф.
15
По-нататък, от една страна, в точка 29 от обжалваното определение Общият съд отбелязва, че въпреки приключването на процедурите за оценка по Шенген и приемането на редица резолюции на Парламента, изискваното от член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване единодушие на представителите на правителствата на съответните държави членки за гласуването на проект № 15218/22 не е постигнато в рамките на Съвета, а от друга страна в точка 30 от това определение — че в член 4 от Акта за присъединяване не е определен никакъв срок, след изтичането на който решението на Съвета трябва да бъде прието или да се счита за прието.
16
В точка 31 от посоченото определение Общият съд приема, че би било в противоречие с текста на този член, който изрично предвижда процедура на няколко етапа, за които не е определен срок, да се приеме, че с приключването на предварителните етапи Съветът е загубил правото си да приеме с единодушие на представителите на правителствата на съответните държави членки решение по смисъла на посочения член, и следователно предвиденото в същия член решение на Съвета не може да се счита за акт, с който единствено се потвърждава изпълнението на „техническите критерии“, установени по-рано в рамките на процедурите за оценка по Шенген.
17
Освен това в точка 32 от обжалваното определение Общият съд уточнява, че за Съвета остава възможността отново да включи проект № 15218/22 в дневния ред на ново заседание, а за председателството на Съвета — да изготви нов проект за решение на Съвета относно пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния.
18
Ето защо в точка 33 от това определение Общият съд прави заключението, че тъй като при гласуването на проект № 15218/22 не е постигнато необходимото единодушие, Съветът не е взел решение по смисъла на член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване, и че гласуването, довело до неприемането на този проект, само по себе си не е равносилно на отказ на Съвета да приеме впоследствие такова решение.
19
Ето защо в точка 34 от посоченото определение Общият съд постановява, че спорният акт не може да се счита за обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.
Искания на жалбоподателите и производството пред Съда
20
С жалбата си, подадена на 30 ноември 2023 г., жалбоподателите молят Съда да отмени обжалваното определение.
По жалбата
21
Съгласно член 181 от Процедурния правилник на Съда, когато жалба е изцяло или частично явно недопустима или явно неоснователна, тази юрисдикция може във всеки един момент, по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат, с мотивирано определение да отхвърли изцяло или частично жалбата.
22
Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
23
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите излагат три основания, първото от които за грешка при прилагане на правото, доколкото при определяне дали спорният акт произвежда правни последици Общият съд трябвало да вземе предвид правото на свободно движение на гражданите на Съюза и задължението на Съюза и на държавите членки да приемат пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген, след като бъдат изпълнени предвидените в член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване технически условия, второто — за грешка при прилагане на правото, доколкото спорният акт представлявал обжалваем акт, който можел да е обект на жалба за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС, и третото, изтъкнато при условията на евентуалност — за грешка при прилагане на правото, доколкото в изключителни обстоятелства неприемането на акт можело да представлява обжалваем акт по смисъла на този член.
По първото и второто основание
24
С първото и второто основание, които е уместно да се разгледат заедно, жалбоподателите по същество твърдят, първо, че точка 28 от обжалваното определение е опорочена от грешка, тъй като Общият съд трябвало да квалифицира спорния акт като „обжалваем акт“ по смисъла на член 263 ДФЕС.
25
В това отношение следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика жалба за отмяна по смисъла на член 263, четвърта алинея във връзка с първа алинея ДФЕС може да се подава срещу всички приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза разпоредби или мерки, независимо от формата им, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на физическо или юридическо лице, като променят съществено правното му положение. За да се определи дали даден акт поражда такива последици и следователно подлежи на такова обжалване, следва да се съобрази същността му, а съответните последици да се преценят с оглед на обективни критерии, например съдържанието на този акт, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция, орган, служба или агенция (решение от 18 юни 2024 г., Комисия/ЕСП, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, т. 65 и цитираната съдебна практика).
26
Що се отнася до контекста на приемане на спорния акт и правомощията на издалата го институция на Съюза, следва да се отбележи, че член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване предвижда процедура в няколко етапа и само приключването на всички тези етапи може да доведе до пълно прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния. Посочените етапи включват проверка в съответствие с приложимите в тази област процедури за оценка по Шенген дали в тази държава са изпълнени необходимите условия за прилагането на всички части от тези достижения на правото, консултация с Парламента (наричани по-нататък заедно „техническите условия“) и вземане на решение с единодушие от Съвета за пълното прилагане на разпоредбите на посочените достижения на правото в Румъния.
27
Освен това е необходимо да се отбележи, че що се отнася до съдържанието на спорния акт, както посочва Общият съд в точка 17 от обжалваното определение, то се изразява в констатация, направена по време на заседанието на Съвета в състав ПВР на 8 декември 2022 г., че проект № 15218/22 за решение на Съвета относно пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния не е приет, тъй като при гласуването му не е постигнато единодушие на представителите на правителствата на държавите членки.
28
С оглед на същността на спорния акт, която е отчетена надлежно от Общия съд, трябва да се отхвърлят доводите на жалбоподателите, че това гласуване представлява изразена от Съвета позиция за липсата на пълно прилагане на достиженията на правото от Шенген, при положение че е било договорено, че приемането на решението по член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване трябва да стане най-късно през септември 2011 г. и че на тази дата Съветът е отложил гласуването.
29
Всъщност, макар наистина на 24 юни 2011 г. да е било договорено, че това решение трябва да бъде взето най-късно през септември 2011 г., това не е равнозначно на приемане на решение на Съвета по смисъла на тази разпоредба, което зависи от изпълнението на изброените в точка 26 от настоящото определение условия, и по-конкретно от едно процедурно условие, а именно, гласуване с единодушие в рамките на тази институция.
30
Ето защо в точка 28 от обжалваното определение Общият съд правилно е приел, че решение на Съвета по смисъла на член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване може да съществува въпреки приключването на процедурите за оценка по Шенген — и така да произведе задължителни за жалбоподателите правни последици — само ако бъде прието с единодушие при условията, предвидени в тази разпоредба.
31
Този извод не може да бъде оборен от доводите на жалбоподателите, изведени от решение от 31 март 1971 г., Комисия/Съвет (22/70, EU:C:1971:32). Наистина в това решение Съдът постановява, че разискванията в Съвета на 20 март 1970 г. във връзка с преговорите и сключването от държавите — членки на Европейската икономическа общност, на Европейската спогодба за работата на екипажите на превозните средства, извършващи международни автомобилни превози, представляват обжалваем акт по смисъла на член 173, първа алинея, първо изречение ЕО (понастоящем член 263, първа алинея ДФЕС).
32
Все пак в делото, по което е постановено посоченото решение, по време на тази сесия Съветът приема съвкупност от „заключения“ по повод отношението, което правителствата на държавите членки трябва да изразят при решаващите преговори по тази спогодба. Съдът обаче констатира, че тези разисквания на Съвета са имали за цел да определят задължителна за институциите на Съюза и за държавите членки линия за поведение и че Съветът е приел разпоредби, които могат да дерогират предвидените в Договора процедури относно преговорите с трети държави, и по тази причина посочените разисквания са породили задължителни правни последици, независимо от своето естество или форма (вж. в този смисъл решение от 31 март 1971 г., Комисия/Съвет, 22/70, EU:C:1971:32, т. 44 и 53—55). В случая спорният акт обаче не е породил такива последици.
33
Също така, обратно на твърденията на жалбоподателите, Общият съд не може да бъде упрекнат и че в точки 28 и 34 от обжалваното определение е приложил по аналогия решение от 13 юли 2004 г., Комисия/Съвет (C‑27/04, EU:C:2004:436), в което Съдът постановява, че когато при гласуването в Съвета не бъде постигнато необходимото мнозинство, не е взето решение по смисъла на член 104, параграфи 8 и 9 ЕО (понастоящем член 126, параграфи 8 и 9 ДФЕС), че няма разпоредба от общностното право, която да определя срок, след изтичането на който може да се счита, че е прието имплицитно решение по тази разпоредба, очертаващо съдържанието на това решение, и че неприемането на актовете, предвидени в посочената разпоредба, не може да се счита за обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО (понастоящем член 263 ДФЕС) (решение от 13 юли 2004 г., Комисия/Съвет, C‑27/04, EU:C:2004:436, т. 31, 32 и 34).
34
Всъщност, макар, както твърдят жалбоподателите, в делото, по което е постановено това решение, Съдът да уточнява, че в конкретния случай Европейската комисия е можела да прибегне до иск за установяване на неправомерно бездействие, необходимо е да се припомни, че наред с институциите на Съюза, които могат да подадат иск за установяване на неправомерно бездействие на основание член 265, първа алинея ДФЕС, физическо или юридическо лице също може да подаде такъв иск при условията, предвидени в член 265, трета алинея ДФЕС. Въпреки това, от една страна, от представената на Съда преписка не се установява в случая Съветът да е бил поканен да действа, а от друга страна, все пак Съветът би следвало да спази условието за единодушие, припомнено в точка 26 от настоящото определение.
35
От друга страна, що се отнася до твърдението на жалбоподателите, че претендираната липса на срок, след изтичането на който решението на Съвета трябва да се приеме или да се счита за прието, била нито правилна, нито релевантна, то почива на погрешен прочит на точка 30 от обжалваното определение.
36
Всъщност, както е видно от точка 29 от настоящото определение, приемането на решение на Съвета по смисъла на член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване зависи не само от техническите условия, а и от едно процедурно условие, а именно гласуването с единодушие в рамките на тази институция.
37
В това отношение съдебната практика, изведена от решение от 19 ноември 2013 г., Комисия/Съвет (C‑63/12, EU:C:2013:752), на която се позовават жалбоподателите, е ирелевантна в случая. В делото, по което е постановено това решение, е било обжалвано решение на Съвета, с което тази институция е отхвърлила предложение за регламент на Комисията, представено на основание член 3 от приложение XI към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз.
38
В това отношение Съдът приема, че Съветът не е отложил произнасянето си, а е отхвърлил това предложение, както се установява от съображенията на това решение, и по този начин е сложил край на „нормалната“ процедура за годишно адаптиране на възнагражденията и пенсиите, предвидена в член 3, параграф 1 от приложение XI към този правилник и образувана на основание посочения член 3, а след това прави извода, че обжалваното решение цели да произведе задължително правно действие (решение от 19 ноември 2013 г., Комисия/Съвет, C‑63/12, EU:C:2013:752, т. 32 и 33).
39
Следва обаче да се отбележи, че в случая спорният акт не слага край на процедурата за оценка по Шенген по отношение на Румъния, поради което няма окончателен характер.
40
Ето защо Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото и като е приел в точка 32 от обжалваното определение, че за Съвета винаги остава възможността да включи проект № 15218/22 в дневния ред на ново заседание, или за председателството на Съвета — да изготви нов проект за решение на Съвета относно пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния.
41
На второ място, жалбоподателите изтъкват, че когато определял дали спорният акт поражда правни последици, Общият съд е трябвало да вземе предвид както правото на свободно движение на гражданите на Съюза, така и произтичащото от принципите на лоялно сътрудничество и на взаимно доверие задължение на Съюза и на държавите членки да приемат пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния, след като са изпълнени техническите условия по член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване, както било в случая.
42
Всъщност, от една страна, както се установява от точки 26 и 29 от настоящото определение, от нищо не следва, че приемането на решение по член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване зависи само от постигането на техническите условия, а не от завършването на всички съдържащи се в тази разпоредба процедурни етапи, включително приемането от Съвета на решение с единодушие. Напротив, тази институция трябва да спази условието за единодушие.
43
От друга страна, що се отнася до твърдяното нарушение на свободното движение на румънските граждани в Съюза, жалбата не съдържа никакви конкретни данни, въз основа на които да се приеме, че изложените оплаквания са свързани с разпоредба от правото на Съюза, която би могла да се прилага към Румъния по силата на член 4, параграфи 1 и 2 от Акта за присъединяване, разглеждан във връзка с приложение II към него.
44
Нещо повече, що се отнася до твърдяното дискриминационно третиране на Румъния спрямо Република Хърватия, следва да се посочи, че жалбоподателите не обясняват как такава разлика в третирането, дори да се предположи за установена, е повлияла върху приемането на решение на Съвета по смисъла на член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване.
45
Ето защо в точка 31 от обжалваното определение Общият съд е приел, без да допусне грешка при прилагане на правото, че предвиденото в член 4 от Акта за присъединяване решение на Съвета не може да се счита за акт, който единствено потвърждава изпълнението на определени преди това „технически критерии“, предвидени в параграф 2 от този член.
46
На трето място, що се отнася до доводите на жалбоподателите, че ако се предположи, че спорният акт е междинен акт, той би бил обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС, Съдът приема, че междинен акт, който произвежда самостоятелни правни последици, може да бъде предмет на жалба за отмяна, доколкото незаконосъобразността, от която е засегнат този акт, не може да бъде отстранена чрез жалба срещу окончателното решение, по отношение на което той се явява подготвителен (решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 110 и цитираната съдебна практика).
47
Затова, когато оспорването на законосъобразността на междинния акт в рамките на обжалването на крайното решение не е годно да осигури ефективна съдебна защита на жалбоподателя срещу последиците от този акт, трябва да е възможно да се подаде жалба за отмяна на самия междинен акт (решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 111 и цитираната съдебна практика).
48
Трябва обаче да се отбележи, че жалбоподателите не успяват да докажат, че самият спорен акт поражда самостоятелни правни последици за тяхното положение.
49
Ето защо първото и второто основание от жалбата трябва да се отхвърлят.
По третото основание
50
Накрая, що се отнася до третото основание от жалбата, изложено при условията на евентуалност, според което в изключителни обстоятелства би могло да се обжалва непроизнасянето на институцията, необходимо е да се припомни, че Съдът приема, че по принцип самото непроизнасяне на дадена институция може да се приравни на мълчалив отказ само когато тази последица е изрично предвидена в разпоредба от правото на Съюза и че не е изключена възможността този принцип да не се приложи при определени специфични обстоятелства, така че непроизнасянето или бездействието на дадена институция да могат по изключение да се считат за равностойни на мълчалив отказ (решение от 9 декември 2004 г., Комисия/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, т. 45).
51
В това отношение следва да се посочи, от една страна, че решение от 9 декември 2004 г., Комисия/Greencore (C‑123/03 P, EU:C:2004:783), на което се позовават жалбоподателите, не се отнася до пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния. От друга страна, обратно на твърденията на жалбоподателите, спорният акт не е нито непроизнасяне, нито бездействие на Съвета, които да представляват имплицитно решение, с което се отхвърля пълното прилагане на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген в Румъния. Всъщност, ако няма постигнато единодушие при гласуването, този акт не може да се счита за решение по смисъла на член 4, параграф 2 от Акта за присъединяване, не става въпрос и за обикновено непроизнасяне или бездействие, а за акт, който, както е видно от точка 27 от настоящото определение, се изразява в неприемане на проект № 15218/22 за решение на Съвета относно това пълно прилагане, при което не се засяга възможността тази институция да приеме на по-късен етап такова решение въз основа на тази разпоредба. Във всеки случай жалбоподателите не изтъкват такива специфични обстоятелства по смисъла на съдебната практика, спомената в предходната точка от настоящото определение.
52
Ето защо третото основание от жалбата следва да се отхвърли.
53
От всички гореизложени съображения следва, че жалбата трябва да се отхвърли изцяло като явно неоснователна.
По съдебните разноски
54
Съгласно член 137 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, Съдът се произнася по съдебните разноски в определението, с което слага край на производството.
55
Тъй като в случая настоящото определение е постановено, преди жалбата да бъде връчена на другата страна в производството и следователно, преди тя да е направила съдебни разноски, следва да се постанови, че жалбоподателите ще понесат направените от тях съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (шести състав) определи:
1)
Отхвърля жалбата като явно неоснователна.
2)
Г‑н Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL и Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice понасят направените от тях съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.