62021CJ0700
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. birželio 6 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Europos arešto orderis – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindai – 4 straipsnio 6 punktas – Socialinės reintegracijos tikslas – Trečiųjų šalių piliečiai, esantys ar gyvenantys vykdančiosios valstybės narės teritorijoje – Vienodas požiūris – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnis“
Byloje C‑700/21
dėl Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) 2021 m. lapkričio 18 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2021 m. lapkričio 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje dėl Europos arešto orderio, išduoto dėl
O. G.,
dalyvaujant
Presidente del Consiglio dei Ministri,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas L. Bay Larsen, kolegijų pirmininkai K. Jürimäe (pranešėja), C. Lycourgos, E. Regan, L. S. Rossi ir M. L. Arastey Sahún, teisėjai J.‑C. Bonichot, S. Rodin, I. Jarukaitis, N. Jääskinen, M. Gavalec ir Z. Csehi,
generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2022 m. spalio 11 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Faraci,
–
Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir R. Kissné Berta,
–
Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch, J. Schmoll ir F. Werni,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos G. Gattinara ir S. Grünheid,
susipažinęs su 2022 m. gruodžio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34) 1 straipsnio 3 dalies ir 4 straipsnio 6 punkto bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas vykdant procedūrą dėl Europos arešto orderio, išduoto dėl O. G. siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, vykdymo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagrindų sprendimas 2002/584
3
Pagrindų sprendimo 2002/584 6 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„(6)
Šiame pagrindų sprendime numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“.“
4
Šio pagrindų sprendimo 1 straipsnyje „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ nurodyta:
„1.   Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda [priima] valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų [suimtų] ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę [siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę], arba sprendimą dėl įkalinimo.
2.   Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3.   Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus [ESS] 6 straipsnyje.“
5
Minėto pagrindų sprendimo 4 straipsnio „Europos arešto orderio neprivalomo[jo] nevykdymo pagrindai“ 6 punkte numatyta:
„Vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį:
<…>
6)
jei Europos arešto orderis yra išduotas, siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje arba yra jos pilietis ar gyventojas, ir toji valstybė imasi vykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo pagal savo vidaus teisę.“
Direktyva 2003/109/EB
6
2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272) 12 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Norint sukurti autentišką dokumentą dėl ilgalaikių gyventojų integracijos į tą visuomenę, kurioje jie gyvena, su ilgalaikiais gyventojais įvairiausiais ekonominiais ir socialiniais klausimais turi būti elgiamasi šioje direktyvoje atitinkamomis nustatytomis sąlygomis lygiai taip pat, kaip ir su valstybės narės piliečiais.“
7
Šios direktyvos 12 straipsnyje nurodyta:
„1.   Valstybės narės gali priimti sprendimą išsiųsti ilgalaikį gyventoją tiktai tuo atveju, jei jis ar ji kelia realią ir pakankamai rimtą grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui.
2.   Straipsnio 1 dalyje nurodytas sprendimas negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais.
3.   Prieš priimdamos sprendimą išsiųsti ilgametį gyventoją, valstybės narės turi atsižvelgti į šiuos veiksnius:
a)
gyvenimo jų teritorijoje trukmę;
b)
suinteresuoto asmens amžių;
c)
to pasekmes suinteresuotam asmeniui ir jo šeimos nariams;
d)
ryšius su gyvenamąja šalimi arba ryšių su kilmės šalimi nebuvimą.
<…>“
Pamatinis sprendimas 2008/909/TVR
8
2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27), 9 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Vykdant bausmę vykdančiojoje valstybėje narėje turėtų būti sudarytos geresnės sąlygos nuteistojo socialinei reabilitacijai [reintegracijai]. Siekdama įsitikinti, kad vykdant bausmę vykdančiojoje valstybėje iš tiesų būtų sudarytos palankesnės sąlygos nuteistojo socialinei reabilitacijai [reintegracijai], išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija turėtų atsižvelgti į tokius aspektus, kaip asmens ryšiai su vykdančiąja valstybe, ar jis šią vietą laiko svarbia šeimos, kalbiniu, kultūriniu, socialiniu ar ekonominiu požiūriu arba jis kaip nors kitaip susijęs su vykdančiąja valstybe.“
9
Šio pamatinio sprendimo 3 straipsnio 1–3 dalyse nustatyta:
„1.   Šio pamatinio sprendimo tikslas – nustatyti taisykles, pagal kurias valstybė narė, siekdama sudaryti palankesnes sąlygas socialinei nuteistojo asmens reabilitacijai [reintegracijai], pripažįsta nuosprendį ir vykdo bausmę.
2.   Šis pamatinis sprendimas taikomas, jei nuteistasis asmuo yra išduodančiojoje valstybėje arba vykdančiojoje valstybėje.
3.   Šis pamatinis sprendimas taikomas tik šiame pamatiniame sprendime apibrėžtų nuosprendžių ir bausmių vykdymui. <…>“
10
Pamatinio sprendimo 25 straipsnyje „Bausmių vykdymas pagal Europos arešto orderį“ nurodyta:
„Nedarant poveikio [Pagrindų sprendimo 2002/584] taikymui, šio pamatinio sprendimo nuostatos mutatis mutandis taikomos bausmių vykdymui tiek, kiek jos atitinka [Pagrindų sprendimo 2002/584] nuostatas, tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 dalyje [punkte] nurodytais atvejais, arba kai ji veikdama pagal [Pagrindų sprendimo 2002/584] 5 straipsnio 3 dalį [punktą] nustatė sąlygą, kad asmuo turi būti grąžintas atlikti bausmės į atitinkamą valstybę narę, kad būtų išvengta atitinkamo asmens nebaudžiamumo.“
Italijos teisė
11
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2005 m. balandžio 22 d.legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Įstatymas Nr. 69 dėl vidaus teisės suderinimo su 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimu 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos) (GURI, Nr. 98, 2005 m. balandžio 29 d., toliau – 2005 m. Įstatymas Nr. 69) 18bis straipsnyje „Neprivalomojo atsisakymo perduoti pagrindai“ numatyta, kad Corte d’appello (apeliacinis teismas, Italija) gali atsisakyti perduoti užsienio institucijos prašomą asmenį, be kita ko, „jei Europos arešto orderis yra išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, jei prašomas perduoti asmuo yra Italijos arba kitos [Europos] Sąjungos valstybės narės pilietis, teisėtai ir faktiškai gyvenantis arba esantis Italijoje, su sąlyga, kad [Corte d’appello (apeliacinis teismas)] nurodo vykdyti šią bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo Italijoje pagal jos vidaus teisę“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
12
2012 m. vasario 13 d.Judecătoria Brașov (Brašovo pirmosios instancijos teismas, Rumunija) išdavė Europos arešto orderį dėl Moldovos piliečio O. G. tam, kad būtų įvykdyta jam skirta laisvės atėmimo bausmė. Šis Rumunijoje galutiniu nuosprendžiu buvo nuteistas penkerių metų laisvės atėmimo bausme už sukčiavimą mokesčiais ir pajamų mokesčio bei PVM sumų pasisavinimo nusikaltimus, padarytus einant ribotos atsakomybės bendrovės vadovo pareigas nuo 2003 m. rugsėjo mėn. iki 2004 m. balandžio mėn.
13
Pirmuoju 2020 m. liepos 7 d. sprendimu Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas, Italija) nurodė O. G. perduoti išduodančiajai teisminei institucijai. O. G. pateikė apeliacinį skundą Corte suprema di cassazione (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Italija), šis panaikino sprendimą ir grąžino bylą Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas), pasiūlęs jam išnagrinėti galimybę kelti 2005 m. Įstatymo Nr. 69 18bis straipsnio atitikties Konstitucijai klausimą.
14
Konstatavęs, kad O. G. gindamasis pakankamai teisiškai įrodė, kad dėl šeimos ir profesinių aplinkybių jo įsikūrimas Italijoje yra ilgalaikis, tas teismas kreipėsi į Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija), kuris yra šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, su klausimais dėl šios nuostatos atitikties Konstitucijai.
15
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas), be kita ko, pažymėjo, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytu Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindu siekiama užtikrinti, kad bausmė iš tikrųjų atliktų socialinės reintegracijos funkciją. Tam reikėtų išlaikyti nuteistojo šeiminius ir socialinius ryšius, kad atlikęs bausmę jis galėtų tinkamai reintegruotis į visuomenę. 2005 m. Įstatymo Nr. 69 18bis straipsniu nepagrįstai apribota šio 4 straipsnio 6 punkto taikymo sritis, nes Europos arešto orderio, išduoto siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, atveju teisė atsisakyti perduoti suteikiama tik dėl Italijos ir kitų Sąjungos valstybių narių piliečių, o ne dėl trečiųjų šalių piliečių, net jeigu jie įrodo, kad Italijoje užmezgė tvirtus ekonominius, profesinius ar emocinius ryšius. Pagal 2005 m. Įstatymo Nr. 69 18bis straipsnį reikalaujant perduoti Italijoje nuolat gyvenančius trečiųjų šalių piliečius, kad užsienyje būtų įvykdyta laisvės atėmimo bausmė, prieštaraujama reintegracijos tikslui ir atitinkamo asmens teisei į šeimos gyvenimą, įtvirtintai Chartijos 7 straipsnyje.
16
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad Corte d’appello di Bologna (Bolonijos apeliacinis teismas) manė, jog nacionalinės teisės aktuose numatytas skirtingas požiūris į, viena vertus, Italijoje nuolat gyvenantį trečiosios šalies pilietį, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo, kuris negali atlikti tokios bausmės Italijoje, ir, kita vertus, trečiosios šalies pilietį, taip pat nuolat gyvenantį Italijoje, bet dėl kurio išduotas arešto orderis baudžiamojo persekiojimo tikslais ir kuris, priešingai, Italijoje gali atlikti bausmę, pasibaigus teismo procesui paskirtą arešto orderį išdavusios valstybės.
17
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Presidente del Consiglio dei ministri (Ministrų Tarybos pirmininkas, Italija), atstovaujamas ir ginamas Avvocatura Generale dello Stato (Generalinė prokuratūra, Italija), įstojo į pagrindinę bylą prašydamas pripažinti nepriimtinais klausimus dėl 2005 m. Įstatymo Nr. 69 18bis straipsnio atitikties Konstitucijai arba patvirtinti šios nuostatos teisėtumą, be kita ko, teigdamas, kad atitinkamo asmens socialinės reintegracijos tikslas negali riboti bendrojo sprendimų tarpusavio pripažinimo principo – pagal kurį reikalaujama, kad atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį būtų laikomas bendros taisyklės dėl šio orderio vykdymo išimtimi ir kad ši nuostata nepažeidžia įvairių Sąjungos pirminės teisės nuostatų, kuriomis Sąjungos piliečiai ginami nuo šios diskriminacijos pilietybės pagrindu, – taikymo srities. Be to, jis pažymėjo, kad nuteistojo reintegracija nėra tikslas, kurio konkrečiai siekiama Pagrindų sprendimu 2002/584.
18
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) mano, kad prieš tikrinant pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų atitiktį Italijos Konstitucijai reikia išnagrinėti šių teisės aktų atitiktį Sąjungos teisei, visų pirma Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktui, siejamam su Chartijos 7 straipsniu. Jis pažymi, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje jau yra pripažinta, jog tam tikri valstybių narių teisės aktuose nustatytų atsisakymo pagrindų apribojimai yra pateisinami, nes jie prisideda prie šiame pagrindų sprendime nustatytos perdavimo sistemos laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje stiprinimo.
19
Vis dėlto minėto pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į ESS 6 straipsnyje pripažintas pagrindines teises ir pagrindinius Sąjungos teisės principus, kurių laikymasis yra bet kurio Sąjungos teisės akto galiojimo sąlyga. Taigi Europos arešto orderio vykdymas negali lemti atitinkamo asmens pagrindinių teisių pažeidimo.
20
Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) taip pat primena, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją valstybės narės negali Sąjungos teisės įgyvendinimo tokiose visiško suderinimo srityse, kaip Pagrindų sprendime 2002/584 nustatyto Europos arešto orderio, susieti su pagrindinių teisių apsaugos nacionalinių standartų laikymusi, kai kyla pavojus Sąjungos teisės viršenybei, vienovei ir veiksmingumui. Vis dėlto jis pabrėžia, kad lieka abejonių dėl valstybės narės galimybės absoliučiai ir automatiškai netaikyti nuostatos, kuria perkeliamas šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punkte numatytas neprivalomojo nevykdymo pagrindas, trečiosios šalies piliečiui, kuris teisėtai ir faktiškai gyvena arba yra Italijos teritorijoje ir dėl kurio išduotas Europos arešto orderis siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, nes, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, toks pilietis negali remtis nediskriminavimo dėl pilietybės principu.
21
Galiausiai jis primena, kad valstybėje narėje teisėtai gyvenančio ar esančio trečiosios šalies piliečio interesas nebūti atskirtam nuo savo šeimos ar socialinės aplinkos yra saugomas pagal Sąjungos teisę ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytą Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją.
22
Tokiomis aplinkybėmis Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4 straipsnio 6 punktą, aiškinamą atsižvelgiant į šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalį ir [Chartijos] 7 straipsnį, draudžiamas toks, kaip Italijos, teisinis reglamentavimas, pagal kurį – per Europos arešto orderio vykdymo procedūrą, kuria siekiama įvykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo – vykdančiosioms teisminėms institucijoms nustatytas absoliutus automatinis draudimas atsisakyti perduoti trečiųjų šalių piliečius, kurie gyvena arba yra Italijos teritorijoje, neatsižvelgiant į jų ryšius su ja?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kokiais kriterijais ir sąlygomis remiantis šie ryšiai turi būti laikomi tokiais svarbiais, kad vykdančioji teisminė institucija privalėtų atsisakyti perduoti asmenį?“
Dėl prašymo taikyti pagreitintą procedūrą
23
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė šį prašymą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnyje numatytą pagreitintą prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą.
24
Pripažindamas, kad O. G., dėl kurio išduotas pagrindinėje byloje nagrinėjamas arešto orderis, netaikoma jokia laisvės atėmimo priemonė, tas teismas teigia, pirma, kad šioje byloje kyla aiškinimo klausimų, susijusių su pagrindiniais Europos arešto orderio mechanizmo aspektais, ir, antra, kad prašomas išaiškinimas gali turėti bendrų pasekmių tiek institucijoms, kurios turi bendradarbiauti vykdant Europos arešto orderį, tiek prašomų perduoti asmenų teisėms.
25
Procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu arba išimties tvarka savo iniciatyva Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, gali nuspręsti nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal pagreitintą procedūrą, jeigu dėl bylos pobūdžio reikia, kad ji būtų išnagrinėta greitai.
26
Nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, 2021 m. gruodžio 20 d. nusprendė atmesti šio sprendimo 23 punkte paminėtą nacionalinio teismo prašymą.
27
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad pagreitintos procedūros taikymas priklauso ne nuo paties ginčo pobūdžio, o nuo ypatingų atitinkamos bylos aplinkybių, dėl kurių būtina ypač skubiai priimti sprendimą šiais klausimais (2023 m. sausio 31 d. Sprendimo Puig Gordi ir kt., C‑158/21, EU:C:2023:57, 27 punktas).
28
Tai, kad byla susijusi su vienu ar keliais esminiais Pagrindų sprendime 2002/584 nustatyto perdavimo mechanizmo aspektais, nėra ypatingos skubos priežastis, kuri vis dėlto būtina siekiant pateisinti nagrinėjimą pagreitinta tvarka. Tas pats pasakytina apie aplinkybę, kad pateikti klausimai gali turėti įtakos dideliam skaičiui asmenų (šiuo klausimu žr. 2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 39 punktą).
29
Taigi atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta ir į pateiktų klausimų pobūdį ir svarbą Teisingumo Teismo pirmininkas pagal Procedūros reglamento 53 straipsnio 3 dalį nusprendė nagrinėti šią bylą pirmenybės tvarka.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
30
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jam prieštarauja valstybės narės teisės aktas, kuriuo perkeliama ši nuostata ir pagal kurį šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindas visiškai ir automatiškai netaikomas šios valstybės narės teritorijoje esančiam ar gyvenančiam trečiosios šalies piliečiui ir vykdančioji teisminė institucija negali vertinti šio piliečio ryšių su minėta valstybe nare.
31
Pirmiausia pažymėtina, kad, Pagrindų sprendime 2002/584 nustačius naują supaprastintą ir veiksmingesnę nuteistų ar įtariamų pažeidus baudžiamąjį įstatymą asmenų perdavimo sistemą, siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą ir taip norima prisidėti prie Sąjungos siekio tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve remiantis tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti dideliu tarpusavio pasitikėjimu (šiuo klausimu žr. 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimo E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas), C‑699/21, EU:C:2023:295, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
32
Šio pagrindų sprendimo reglamentuojamoje srityje tarpusavio pripažinimo principas, kuris, kaip pirmiausia matyti iš jo 6 konstatuojamosios dalies, yra teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose „kertinis akmuo“, išreikštas minėto pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje, kurioje įtvirtinta taisyklė, jog valstybės narės privalo vykdyti Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis (šiuo klausimu žr. 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimo E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas), C‑699/21, EU:C:2023:295, 33 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
33
Darytina išvada, pirma, kad vykdančiosios teisminės institucijos gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį tik remdamosi Pagrindų sprendime 2002/584, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, nustatytais pagrindais. Antra, Europos arešto orderio vykdymas yra principas, o atsisakymas jį vykdyti – jo išimtis, kurią reikia aiškinti siaurai (2023 m. balandžio 18 d. Sprendimo E. D. L. (Liga grindžiamas atsisakymo perduoti pagrindas), C‑699/21, EU:C:2023:295, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34
Pagrindų sprendimo 3 straipsnyje išdėstyti Europos arešto orderio privalomojo nevykdymo pagrindai, o 4 ir 4a straipsniuose – jo neprivalomojo nevykdymo pagrindai (2021 m. balandžio 29 d. Sprendimo X (Europos arešto orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
35
Kiek tai susiję su Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnyje išvardytais Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindais, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad perkeldamos šį pagrindų sprendimą į savo vidaus teisę valstybės narės turi diskreciją. Taigi jos gali perkelti šiuos pagrindus į savo vidaus teisę arba jų neperkelti. Jos taip pat gali pasirinkti apriboti situacijas, kai vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, ir taip palengvinti prašomų perduoti asmenų perdavimą remiantis minėto pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu tarpusavio pripažinimo principu (2021 m. balandžio 29 d. Sprendimo X (Europos arešto orderis – Ne bis in idem), C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36
Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą, kuriame nurodyta, kad vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, jeigu jis buvo išduotas siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo, kai prašomas perduoti asmuo yra vykdančiojoje valstybėje narėje arba yra jos pilietis ar gyventojas ir toji valstybė įsipareigoja vykdyti šią bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo pagal savo vidaus teisę.
37
Atsižvelgiant į šio sprendimo 35 punkte nurodytą diskreciją, valstybės narės, įgyvendindamos šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punktą, gali apriboti – kaip nurodyta šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintoje pagrindinėje taisyklėje – atvejus, kai turėtų būti galima atsisakyti perduoti asmenį, patenkantį į šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punkto taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, 62 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
38
Vis dėlto diskrecija, kurią turi valstybė narė, kai nusprendžia perkelti Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytą Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą, negali būti neribota.
39
Pirma, kai valstybė narė nusprendžia perkelti šį Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą, pagal šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalį ji privalo paisyti ESS 6 straipsnyje nurodytų pagrindinių teisių ir principų.
40
Tarp šių pagrindinių principų yra lygybės prieš įstatymą principas, kuris garantuojamas Chartijos 20 straipsnyje. Įgyvendindamos Sąjungos teisę valstybės narės privalo laikytis pastarosios nuostatos, kaip tai numatyta Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje, o taip yra tuo atveju, kai jos perkelia Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytą Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindą.
41
Kitaip nei SESV 18 straipsnio pirmoje pastraipoje, kuri netaikoma galimo skirtingo požiūrio į valstybių narių ir trečiųjų šalių piliečius atveju, Chartijos 20 straipsnyje nenumatyta jokio jo taikymo srities apribojimo, todėl jis taikomas visiems Sąjungos teisės reglamentuojamiems atvejams (šiuo klausimu žr. 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonės 1/17 (ES ir Kanados IEP susitarimas), EU:C:2019:341, 169 ir 171 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
42
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos, Chartijos 20 straipsnyje numatyta lygybė prieš įstatymą yra bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pateisinamas (šiuo klausimu žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo État belge (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju), C‑930/19, EU:C:2021:657, 57 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
43
Situacijų panašumo reikalavimas, taikomas siekiant nustatyti, ar buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, turi būti vertinamas atsižvelgiant į visas šias situacijas apibūdinančias aplinkybes, ypač į teisės akto, kuriame nustatytas nagrinėjamas skirtumas, dalyką ir tikslą, be to, turi būti atsižvelgiama į srities, kuriai šis aktas priklauso, principus ir tikslus. Jeigu situacijos nėra panašios, skirtingas atitinkamų situacijų vertinimas nepažeidžia Chartijos 20 straipsnyje įtvirtintos lygybės prieš įstatymą (2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Belgijos valstybė (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju), C‑930/19, EU:C:2021:657, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
44
Šiuo klausimu reikia nustatyti, ar, atsižvelgiant į tokio nacionalinės teisės akto, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, objektą ir tikslą, trečiosios šalies piliečio, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo ir kuris būna ar gyvena vykdymo valstybėje narėje, padėtis yra panaši į šios valstybės narės piliečio arba kitos valstybės narės piliečio, kuris būna ar gyvena šioje valstybėje narėje ir dėl kurio išduotas toks orderis, padėtį.
45
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad skirtingas požiūris į Italijos ir kitų valstybių narių piliečius, palyginti su trečiųjų šalių piliečiais, pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionalinės teisės akte buvo įtvirtintas siekiant perkelti Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą, nes Italijos įstatymų leidėjas manė, kad ši nuostata susijusi tik su vykdančiosios valstybės narės piliečiais ir Sąjungos piliečiais.
46
Šiuo klausimu iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad joje nedaroma jokio skirtumo pagal tai, ar asmuo, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, kai jis nėra vykdančiosios valstybės narės pilietis, yra kitos valstybės narės pilietis, ar nėra. Šioje nuostatoje numatyto Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindo taikymas siejamas su dviem sąlygomis, t. y. pirma, prašomas perduoti asmuo turi būti vykdančiojoje valstybėje narėje, yra jos pilietis ar gyventojas, ir, antra, ši valstybė įsipareigoja pagal savo vidaus teisę vykdyti bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, dėl kurių išduotas Europos arešto orderis.
47
Dėl pirmosios iš šių sąlygų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad prašomas asmuo „gyvena“ vykdančiojoje valstybėje narėje, kai joje faktiškai įsikuria, ir „yra“ joje, kai dėl nuolatinio tam tikros trukmės buvimo toje valstybėje narėje su ja yra įgijęs ryšių, analogiškų tiems, kurių atsiranda gyvenant joje (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į šią pirmąją sąlygą, trečiosios šalies piliečio, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis ir kuris yra ar gyvena vykdančiojoje valstybėje narėje, padėtis yra panaši į šios valstybės narės piliečio arba kitos valstybės narės piliečio, kuris yra ar gyvena minėtoje valstybėje narėje ir dėl kurio išduotas toks orderis, padėtį.
48
Kalbant apie antrąją iš minėtų sąlygų, iš Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkto teksto matyti, kad bet koks atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį reiškia, jog vykdančioji valstybė narė tikrai įsipareigoja įvykdyti prašomam perduoti asmeniui skirtą laisvės atėmimo bausmę (2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi šioje antroje sąlygoje nėra nieko, kas galėtų pagrįsti trečiosios šalies piliečio ir Sąjungos piliečio situacijos skirtumą, kai dėl jų abiejų išduotas Europos arešto orderis, siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, jeigu jie yra ar gyvena valstybės narės teritorijoje.
49
Kai vykdančioji teisminė institucija konstatuoja, kad abi šio sprendimo 46 punkte primintos sąlygos yra įvykdytos, ji dar turi įvertinti, ar yra teisėtas interesas, pateisinantis išduodančiojoje valstybėje narėje skirtos bausmės vykdymą vykdančiosios valstybės narės teritorijoje. Šis vertinimas leidžia šiai institucijai atsižvelgti į Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktu siekiamą tikslą, kuris pagal suformuotą jurisprudenciją yra padidinti prašomo perduoti asmens galimybes socialiai reintegruotis atlikus skirtą bausmę (2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, 33 ir 36 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Sąjungos piliečiai ir trečiųjų šalių piliečiai, atitinkantys šio sprendimo 47 punkte nurodytą pirmąją sąlygą, gali turėti panašias socialinės reintegracijos galimybes (tai turi patikrinti vykdančioji teisminė institucija), jeigu jie – kai dėl jų išduotas Europos arešto orderis siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo – bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo atliks vykdančiojoje valstybėje narėje.
50
Šiomis aplinkybėmis iš Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkto teksto ir juo siekiamo tikslo matyti, kad negalima preziumuoti, jog trečiosios šalies piliečio, dėl kurio išduotas toks Europos arešto orderis ir kuris yra ar gyvena vykdančiojoje valstybėje narėje, padėtis neišvengiamai skiriasi nuo tos valstybės narės ar kitos valstybės narės piliečio, dėl kurio išduotas toks orderis, padėties. Priešingai, konstatuotina, kad taikant šioje nuostatoje numatytą neprivalomojo nevykdymo pagrindą tokių asmenų padėtis gali būti panaši, kai jie yra atitinkamai integravęsi vykdančiojoje valstybėje narėje.
51
Darytina išvada, kad nacionalinės teisės aktas, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliamas šio pagrindų sprendimo 4 straipsnio 6 punktas, negali būti laikomas atitinkančiu Chartijos 20 straipsnyje įtvirtintą lygybės prieš įstatymą principą, jeigu pagal jį savo piliečiams ir kitiems Sąjungos piliečiams taikomos skirtingos sąlygos nei trečiųjų šalių piliečiams, absoliučiai ir automatiškai atsisakant pastariesiems taikyti šioje nuostatoje numatytą neprivalomojo Europos arešto orderio nevykdymo pagrindą, nors šie trečiųjų šalių piliečiai yra ar gyvena tos valstybės narės teritorijoje, ir neatsižvelgiant į minėtų trečiųjų šalių piliečių integracijos į minėtos valstybės narės visuomenę laipsnį. Negalima teigti, kad toks skirtingas požiūris gali būti objektyviai pateisinamas, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 42 punkte primintą jurisprudenciją.
52
Kita vertus, niekas nedraudžia valstybei narei perkeliant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą į vidaus teisę šioje nuostatoje numatytą neprivalomąjį Europos arešto orderio nevykdymo pagrindą susieti su reikalavimu, kad trečiosios šalies pilietis, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, toje valstybėje narėje nepertraukiamai būtų ar gyventų tam tikrą mažiausią laikotarpį (pagal analogiją žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, 74 punktą), jeigu tokia sąlyga neviršija to, kas būtina siekiant užtikrinti, kad prašomas perduoti asmuo būtų tam tikru mastu integravęsis vykdančiojoje valstybėje narėje.
53
Antra, perkeliant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą iš vykdančiosios teisminės institucijos negali būti atimta diskrecija, būtina tam, kad ji galėtų nuspręsti, ar, atsižvelgiant į šio sprendimo 49 punkte nurodytą siekiamą socialinės reintegracijos tikslą, reikia atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį.
54
Šiuo klausimu, kaip priminta šio sprendimo 46–49 punktuose, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad siekdama išsiaiškinti, ar konkrečioje situacijoje gali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija pirmiausia turi nustatyti, ar prašomas perduoti asmuo, kai jis nėra vykdančiosios valstybės narės pilietis, yra arba gyvena šioje valstybėje narėje, kaip tai suprantama pagal į nacionalinę teisę perkeltą Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą, taigi, ar jis patenka į jo taikymo sritį. Vėliau – ir tik tada, kai konstatuoja, kad minėtas asmuo patenka į šią taikymo sritį, – vykdančioji teisminė institucija turi įvertinti, ar yra teisėtas interesas, pateisinantis išduodančiojoje valstybėje narėje skirtos bausmės arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymą vykdančiosios valstybės narės teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, 44 punktą).
55
Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal 2005 m. Įstatymo Nr. 69 18bis straipsnį, kuriuo į Italijos teisę perkeltas Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas, pastarojoje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindas taikomas tik Italijos ir kitų valstybių narių piliečiams. Taigi šis pagrindas visiškai ir automatiškai netaikomas trečiųjų šalių piliečiams, o vykdančiajai teisminei institucijai šiuo klausimu nepaliekama jokios diskrecijos, nors minėto 4 straipsnio 6 punkte nurodyto pagrindo taikymo sritis nėra apribota vien Sąjungos piliečiais.
56
Taigi, kai asmuo, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba sprendimą dėl įkalinimo, yra trečiosios šalies pilietis, dėl tokio nacionalinės teisės akto vykdančioji teisminė institucija netenka teisės, atsižvelgdama į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes, įvertinti, ar šio asmens ryšių su vykdančiąja valstybe nare pakanka, kad šioje nuostatoje numatytas socialinės reintegracijos tikslas būtų pasiektas geriau, jei minėtas asmuo atliktų bausmę šioje valstybėje narėje, taip pakenkiant minėtam tikslui.
57
Darytina išvada, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktui toks nacionalinės teisės aktas, kuriuo ši nuostata perkeliama į nacionalinę teisę, prieštarauja ir dėl šios priežasties.
58
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas, siejamas su Chartijos 20 straipsnyje įtvirtintu lygybės prieš įstatymą principu, turi būti aiškinamas taip, kad jam prieštarauja valstybės narės teisės aktas, kuriuo perkeliamas 4 straipsnio 6 punktas ir pagal kurį šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindas visiškai ir automatiškai netaikomas šios valstybės narės teritorijoje esančiam ar gyvenančiam trečiosios šalies piliečiui ir vykdančioji teisminė institucija negali vertinti šio piliečio ryšių su minėta valstybe nare.
Dėl antrojo klausimo
59
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad siekdama įvertinti, ar reikia atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, išduotą dėl trečiosios šalies piliečio, esančio ar gyvenančio vykdančiosios valstybės narės teritorijoje, vykdančioji teisminė institucija turi įvertinti aplinkybes, galinčias parodyti, kad yra šio asmens ir vykdančiosios valstybės narės ryšių, įrodančių, kad jis pakankamai integravosi šioje valstybėje narėje, ir, jei taip, kokios tai yra aplinkybės.
60
Remiantis tuo, kas priminta šio sprendimo 49 punkte, kai vykdančioji teisminė institucija konstatuoja, kad įvykdytos abi Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte nurodytos sąlygos, ji dar turi įvertinti, ar yra teisėtas interesas, pateisinantis išduodančiojoje valstybėje narėje skirtos bausmės arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymą vykdančiosios valstybės narės teritorijoje.
61
Taigi vykdančioji teisminė institucija turi bendrai įvertinti visas konkrečias prašomo perduoti asmens situaciją apibūdinančias aplinkybes, galinčias parodyti, ar yra šio asmens ir vykdančiosios valstybės narės ryšių, leidžiančių konstatuoti, kad minėtas asmuo pakankamai integravosi šioje valstybėje ir dėl to išduodančiojoje valstybėje narėje jam skirtos laisvės atėmimo bausmės arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymas vykdančiojoje valstybėje narėje padės įgyvendinti pagal šio 4 straipsnio 6 punktą siekiamą socialinės reintegracijos tikslą (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, 43 punktą).
62
Šiomis aplinkybėmis, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, visų pirma reikia atsižvelgti į Pamatinį sprendimą 2008/909 (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 11 d. Sprendimą SF (Europos arešto orderis – Grąžinimo į vykdančiąją valstybę garantija), C‑314/18, EU:C:2020:191). Konkrečiai kalbant, šio pamatinio sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje pateikiamas pavyzdinis sąrašas aplinkybių, kurios gali leisti teisminei institucijai įsitikinti, kad vykdančiajai valstybei narei vykdant bausmę bus prisidėta prie tikslo sudaryti palankesnes sąlygas socialinei nuteistojo asmens reintegracijai įgyvendinimo. Tarp šių aplinkybių iš esmės yra nurodytas asmens ryšys su vykdančiąja valstybe nare ir aplinkybė, kad ši valstybė narė yra jo šeimos gyvenimo ir interesų centras, atsižvelgiant, be kita ko, į jo šeiminius, kalbinius, kultūrinius, socialinius ar ekonominius ryšius su minėta valstybe.
63
Kadangi pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą siekiamas tikslas yra toks pats kaip ir nurodytasis šioje konstatuojamojoje dalyje bei siekiamas pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 25 straipsnį, kuriame daroma nuoroda į šio 4 straipsnio 6 punkte numatytą neprivalomojo nevykdymo pagrindą, minėtos aplinkybės taip pat svarbios bendram vertinimui, kurį turi atlikti vykdančioji teisminė institucija, taikydama šį pagrindą.
64
Konkrečiai kalbant, kai prašomas perduoti asmuo savo šeimos gyvenimo ir interesų centrą įkūrė vykdančiojoje valstybėje narėje, reikia atsižvelgti į tai, kad šio asmens socialinę reintegraciją po to, kai jis joje atliko bausmę, palengvintų tai, kad jis gali palaikyti reguliarius ir dažnus ryšius su savo šeima ir artimaisiais.
65
Kai prašomas perduoti asmuo yra trečiosios šalies pilietis, taip pat reikėtų atsižvelgti į šio asmens buvimo vykdančiojoje valstybėje narėje pobūdį, trukmę ir sąlygas.
66
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad į šias aplinkybes jau galima atsižvelgti nagrinėjant Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte nustatytą pirmąją sąlygą, paminėtą, be kita ko, šio sprendimo 47 punkte. Siekdama nustatyti, ar konkrečioje situacijoje egzistuoja prašomo perduoti asmens ir vykdančiosios valstybės narės ryšiai, leidžiantys konstatuoti, kad atitinkamas asmuo yra arba gyvena toje valstybėje, kaip tai suprantama pagal 4 straipsnio 6 punktą, vykdančioji teisminė institucija turi bendrai įvertinti keletą to asmens padėtį apibūdinančių objektyvių aplinkybių, įskaitant, be kita ko, prašomo perduoti asmens buvimo toje valstybėje trukmę, pobūdį ir sąlygas, taip pat šeiminius ir ekonominius ryšius, kuriuos tas asmuo palaiko su ta valstybe (2012 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Lopes Da Silva Jorge, C‑42/11, EU:C:2012:517, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
67
Šios aplinkybės taip pat yra vienos iš tų, kurios gali įrodyti, kad yra teisėtas interesas, pateisinantis išduodančiojoje valstybėje narėje skirtos bausmės ar sprendimo dėl įkalinimo vykdymą vykdančiosios valstybės narės teritorijoje. Darytina išvada, kad šiame vėlesniame Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte numatytos perdavimo išimties nagrinėjimo etape vykdančioji teisminė institucija gali vėl atsižvelgti į šias aplinkybes, ypač kai atitinkamo asmens buvimą vykdančiojoje valstybėje narėje lemia Direktyvoje 2003/109 numatytas trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statusas. Toks statusas, kaip nurodyta šios direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje, yra tikra priemonė integruotis į visuomenę, kurioje įsikūrė ilgalaikis gyventojas, todėl yra rimtas požymis, kad prašomo perduoti asmens ryšiai su vykdančiąja valstybe nare yra pakankami, kad jais būtų pateisintas atsisakymas vykdyti Europos arešto orderį.
68
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad siekdama įvertinti, ar reikia atsisakyti vykdyti dėl vykdančiosios valstybės narės teritorijoje esančio ar gyvenančio trečiosios šalies piliečio išduotą Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija turi bendrai įvertinti visas konkrečias aplinkybes, apibūdinančias šio piliečio situaciją ir galinčias parodyti, ar yra jo ir vykdančiosios valstybės narės ryšių, įrodančių, kad jis pakankamai integravosi šioje valstybėje ir dėl to išduodančiojoje valstybėje narėje jam skirtos laisvės atėmimo bausmės arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymas vykdančiojoje valstybėje narėje padidins jo galimybes socialiai reintegruotis po to, kai bus įvykdyta ši bausmė ar sprendimas dėl įkalinimo. Tarp šių aplinkybių yra trečiosios šalies piliečio šeiminiai, kalbiniai, kultūriniai, socialiniai ar ekonominiai ryšiai su vykdančiąja valstybe nare ir jo buvimo šioje valstybėje narėje pobūdis, trukmė ir sąlygos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
69
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos 4 straipsnio 6 punktas, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje įtvirtintu lygybės prieš įstatymą principu,
turi būti aiškinamas taip:
jam prieštarauja valstybės narės teisės aktas, kuriuo perkeliamas 4 straipsnio 6 punktas ir pagal kurį šioje nuostatoje numatytas Europos arešto orderio neprivalomojo nevykdymo pagrindas visiškai ir automatiškai netaikomas šios valstybės narės teritorijoje esančiam ar gyvenančiam trečiosios šalies piliečiui ir vykdančioji teisminė institucija negali vertinti šio piliečio ryšių su minėta valstybe nare.
2.
Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktas
turi būti aiškinamas taip:
siekdama įvertinti, ar reikia atsisakyti vykdyti dėl vykdančiosios valstybės narės teritorijoje esančio ar gyvenančio trečiosios šalies piliečio išduotą Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija turi bendrai įvertinti visas konkrečias aplinkybes, apibūdinančias šio piliečio situaciją ir galinčias parodyti, ar yra jo ir vykdančiosios valstybės narės ryšių, įrodančių, kad jis pakankamai integravosi šioje valstybėje ir dėl to išduodančiojoje valstybėje narėje jam skirtos laisvės atėmimo bausmės arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymas vykdančiojoje valstybėje narėje padidins jo galimybes socialiai reintegruotis po to, kai bus įvykdyta ši bausmė ar sprendimas dėl įkalinimo. Tarp šių aplinkybių yra trečiosios šalies piliečio šeiminiai, kalbiniai, kultūriniai, socialiniai ar ekonominiai ryšiai su vykdančiąja valstybe nare ir jo buvimo šioje valstybėje narėje pobūdis, trukmė ir sąlygos.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.