62003CC0028_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje Simvoulio tis Epikratias
(Graikijos valstybės taryba) pateikė Teismui svarstyti prejudicinį klausimą dėl nacionalinės teisės aktų, nustatančių, kad draudimo įmonės nemokumo atveju su darbo santykiais susiję reikalavimai turi pirmenybę draudėjų reikalavimų šiai įmonei atžvilgiu, suderinamumo su Bendrijos draudimo direktyvoms(2) . Nors šį klausimą reglamentavo speciali 2001 m. direktyva(3), prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas į tai neatsižvelgė, tikriausiai todėl, kad faktinės bylos aplinkybės, kuriomis yra grindžiama pagrindinė byla, buvo ankstesnės nei ši direktyva.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
2. Vidaus rinka draudimo paslaugoms buvo laipsniškai sukurta trijų kartų direktyvų dėl tiesioginio draudimo, nesusijusio su gyvybės draudimu, bei dėl gyvybės draudimo. Abiejų draudimo šakų reglamentavimui yra taikomi tie patys pagrindiniai principai. Pirmasis iš jų yra vienos licencijos principas, kurį sudaro du aspektai: 1) draudimo paslaugoms teikti vidaus rinkoje valstybė narė išduoda leidimą; ir 2) toks leidimas yra pakankamas šias paslaugas teikti visoje Bendrijoje. Antrasis, buveinės šalies kontrolės, principas reiškia, kad bet kurio draudimo paslaugų teikėjo priežiūrą vykdo valstybė narė, kurioje yra įsteigta jo pagrindinė buveinė.
3. Su šia byla susijusiomis draudimo direktyvų nuostatomis siekiama užtikrinti draudimo įmonių finansinį stabilumą: Direktyvos 73/239, iš dalies pakeistos Direktyva 92/49, 15, 16 ir 22 straipsniai ir analogiškos nuostatos Direktyvos 79/267, iš dalies pakeistos Direktyva 92/96, 17, 18 ir 26 straipsniuose. Kadangi negyvybės draudimo ir gyvybės draudimo direktyvų nuostatos yra iš esmės identiškos, o atsakymas į prejudicinį klausimą nepriklauso nuo tikslaus išdėstymo, aš apsiribosiu minėdamas pirmosios direktyvos nuostatas.
4. Direktyvos 73/239 15 straipsnio 1 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis atitinkamu laiku buvo iš esmės identiškos ir nustatė, kad buveinės valstybė narė turi reikalauti, jog kiekviena draudimo įmonė sudarytų jos veiklos apimtį atitinkančius draudimo techninius atidėjimus bei mokumo atsargą.
5. Pagal 22 straipsnio 1 dalį valstybės narės, kurios teritorijoje yra pagrindinė buveinė, kompetentingos institucijos išduotas leidimas, esant tam tikroms aplinkybėms, gali būti atšauktas. Šiuo atveju pagrindinės buveinės valstybės priežiūros institucija, inter alia, privalo imtis visų būtinų priemonių apsaugoti draudėjų interesus, ir ypač apriboti laisvą disponavimą įmonės turtu.
6. Nors Simvoulio tis Epikratias
to nepaminėjo, taip pat reikėtų remtis Direktyva 2001/17, nes joje yra svarbi nuostata, susijusi su atsakymu į prejudicinį klausimą. Šios direktyvos 10 ir 11 straipsniai nustato:
10 straipsnis (Draudimo kreditinių reikalavimų traktavimas)
„1. Vienu iš toliau nurodytų būdų ar abiem būdais valstybės narės užtikrina, kad draudimo kreditiniai reikalavimai turėtų pirmenybę visų kitų draudimo įmonei pateiktų reikalavimų atžvilgiu:
a) draudimo kreditiniai reikalavimai, tenkinami iš turto, kuris dengia draudimo techninius atidėjimus, turi absoliučią pirmenybę visų kitų draudimo įmonei pateiktų reikalavimų atžvilgiu;
b) draudimo kreditiniai reikalavimai, tenkinami iš viso draudimo įmonės turto, turi pirmenybę visų kitų draudimo įmonei pateiktų reikalavimų atžvilgiu, išskyrus:
i) darbuotojų reikalavimus pagal darbo sutartis ir darbo santykius;
ii) …
2. Nepažeisdamos šio straipsnio 1 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad visos išlaidos dėl likvidavimo procedūros, apibrėžtos pagal jų nacionalinius įstatymus, ar šių išlaidų dalis turi pirmenybę draudimo kreditinių reikalavimų atžvilgiu.
3. < … >
11 straipsnis (Reikalavimo teisės perleidimas garantijų sistemai)
Buveinės valstybė narė gali numatyti, kad tais atvejais, kai draudimo kreditorių teisės yra perleistos toje valstybėje narėje įsteigtai garantijų sistemai, tos sistemos reikalavimams neturi būti taikomos 10 straipsnio 1 dalies nuostatos“.
B – Graikijos teisė
7. Draudimo direktyvos į Graikijos teisę buvo perkeltos prezidento dekretais 118/1985 ir 252/1996, pakeičiant įstatyminį dekretą 400/1970, susijusį su privačia draudimo veikla.
8. Įstatyminio dekreto 3 straipsnis nustato, kad Graikijoje draudimo įmonės veikla yra reguliuojama išduodant leidimus Prekybos ministro sprendimu. Taip pat numatytos aplinkybės, kurioms esant leidimas gali būti atšauktas. Pagal šio straipsnio septintąją dalį „leidimo draudimo įmonės veiklai atšaukimas automatiškai panaikina jos įsisteigimo leidimą, ir įmonė likviduojama“.
9. Įstatyminio dekreto 7 straipsnis reikalauja, kad „draudimo įmonės, kurių pagrindinė buveinė yra Graikijoje, < ... > sudarytų atitinkamus draudimo techninius atidėjimus, atsižvelgiant į visą Graikijoje ir kitose valstybėse narėse vykdomą draudimo veiklą įsteigus filialus ar laisvai teikiant paslaugas “. Šie draudimo techniniai atidėjimai turi būti padengti jiems lygiaverčiu arba ta pačia valiuta išreikštu turtu.
10. Be to, įstatyminio dekreto 8 straipsnio 1 dalis draudimo įmones, kurių pagrindinė buveinė yra Graikijoje, įpareigoja Graikijoje ar bet kurioje kitoje Europos Sąjungos arba Europos Ekonominės Erdvės valstybėje įsteigti garantinį fondą, kurio turtas yra skirtas apsaugoti asmenų, turinčių teisę gauti bet kurios rūšies draudimo išmoką pagal draudimo sutartį, interesus. Garantinį fondą turi sudaryti turtas, kuris padengia įstatyminio dekreto 7 straipsnyje numatytus draudimo techninius atidėjimus, ir turtas, kuris padengia ketvirtadalį įstatyminio dekreto 20 straipsnio 2 dalies A punkto e papunktyje nurodytos būtinosios mokumo atsargos.
11. Jei draudimo įmonės neatitinka minėtų 7 ir 8 straipsnių reikalavimų, susijusių su draudimo techniniais atidėjimais, Prekybos ministras, remdamasis įstatyminio dekreto 9 straipsnio 1 dalimi, gali Oficialiajame leidinyje paskelbtu sprendimu bei pranešęs savo ketinimą valstybių narių, kuriose įmonė vykdo veiklą įsteigusi filialus arba laisvai teikia paslaugas, priežiūros institucijoms, perkelti dalį ar visą laisvą turtą į garantinį fondą, uždrausti laisvą disponavimą visu turtu ar jo dalimi, laikinai sustabdyti ar visiškai atšaukti leidimą draudimo įmonės veiklai kelioms ar visoms draudimo grupėms ir imtis kitų tinkamų priemonių, siekiant užtikrinti draudėjų bei kitų asmenų, turinčių teisę gauti draudimo išmoką, interesus.
12. Pagrindinėje byloje ginčijama nuostata, yra įstatyminio dekreto 10 straipsnio 1 dalis, pakeista Įstatymo 2496/1997 35 straipsnio 9 dalimi:
„Asmenys, turintys teisę į draudimo išmoką, ir jų visų ar tam tikrų teisių perėmėjai gali pasinaudoti garantinio fondo privilegija, kuri turi pirmenybę visų kitų bendrųjų ar specialiųjų privilegijų atžvilgiu, išskyrus 12a straipsnio 8 dalyje nustatytą pirmenybę ir pirmenybę reikalavimams, kylantiems iš darbo santykių, išskyrus asmenų, kurie įgyvendina teisę į įmonės valdymą ir tvarkymą, reikalavimus“.
12a straipsnio 8 dalis nustato pirmenybę likvidavimo ar bankroto administratoriaus ir likvidatoriaus atlyginimui bei išlaidoms.
13. Galiausiai reikia pažymėti, kad 1996 m. Prekybos ministro įgaliojimai prižiūrėti draudimo įmones buvo perduoti Plėtros ministrui.
III – Faktinės bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
14. Epikouriko Kefalaio
yra pagal Graikijos privatinę teisę įsteigtas juridinis asmuo, kurio veiklą prižiūri ir kontroliuoja Graikijos prekybos ministras. Šio juridinio asmens tikslas yra mokėti draudimo pinigų sumas dėl civilinės atsakomybės, kylančios iš įvykių, susijusių su transporto priemonėmis, kai nėra draudimo apsaugos, inter alia,
kai draudiko atžvilgiu pradėta nemokumo procedūra arba leidimas draudimo veiklai atšauktas dėl teisės aktų pažeidimo. Kai Epikouriko Kefalaio
išmoka draudimo pinigų sumą, jam yra perleidžiamos visos iš įvykio atsirandančios teisės, kurias turėjo žalą patyręs asmuo, asmens, kuris atsakingas už žalos atlyginimą, arba jo draudiko atžvilgiu.
15. 1995 m. Graikijos prekybos ministras galutinai atšaukė draudimo įmonės Intercontinental A.E.
veiklos bei įsisteigimo leidimą ir įšaldė jos kilnojamąjį ir nekilnojamąjį turtą garantiniame fonde. Vėliau, 1998 m. lapkričio mėn., Graikijos plėtros ministras panaikino apribojimus šios įmonės turtui, inter alia, 28 967 185 GRD sumai, siekiant pagal įstatyminio dekreto 400/1970 10 straipsnio 1 dalį, pakeistą Įstatymo 2496/1997 35 straipsnio 9 dalimi, „pirmiausia patenkinti reikalavimus, kylančius iš darbo teisinių santykių“.
16. Simvoulio tis Epikratias
vykstančioje byloje Epikouriko Kefalaio
siekia, kad būtų panaikintas pastarasis sprendimas. Jis tvirtina, kad 28 967 185 GRD sumos, siekiant pirmiausiai patenkinti reikalavimus, kylančius iš darbo teisinių santykių, perkėlimas iš garantinio fondo mažina turtą, iš kurio būtų galima patenkinti jos pačios reikalavimus Intercontinental A.E.
atžvilgiu. Jos manymu, tai prieštarauja draudimo direktyvų tikslui, kuriuo siekiama apsaugoti draudėjų interesus.
17. Simvoulio tis Epikratias   dėl Įstatymo Nr. 2496/1997 35 straipsnio 9 dalies atitikties draudimo direktyvoms padarė išvadą. Sprendime pabrėžta, kad veiksminga draudėjų apsauga yra pagrindinis Bendrijos teisės ir perkeliančių ją į vidaus teisę nacionalinės teisės aktų tikslas, o pareiga sudaryti draudimo techninius atidėjimus yra svarbiausia garantija, apsaugant šių asmenų teises. Todėl jis manė, kad Įstatymo Nr. 2496/1997 35 straipsnio 9 dalis, kuria remiantis iš darbo teisinių santykių su draudimo įmone kylantys reikalavimai yra patenkinami iš tos įmonės garantinio fondo ir turi pirmenybę asmenų, turinčių teisę į draudimo išmoką, ir šių asmenų teisių ar jų dalies perėmėjų reikalavimų atžvilgiu, prieštarauja atitinkamoms Bendrijos draudimo direktyvų nuostatoms, todėl 35 straipsnio 9 dalimi grindžiamas ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas. Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad buvo pagrįstų abejonių dėl tokio aiškinimo, Simvoulio tis Epikratias nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
Ar nacionalinis įstatymų leidėjas, atsižvelgdamas į Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir plėtojimu, derinimo, iš dalies pakeistos ir papildytos Antrąja Tarybos direktyva 88/357/EEB ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/49/EEB 15 ir 16 straipsnius bei Pirmosios Tarybos direktyvos 79/267/EEB dėl įstatymų, įstatymų lydimųjų aktų ir administracinių nuostatų, susijusių su tiesioginio gyvybės draudimo veiklos pradžia ir vykdymu, derinimo, iš dalies pakeistos ir papildytos Antrąja Tarybos direktyva 90/619/EEB ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/96/EEB, 17 ir 18 straipsnius, gali numatyti, kad tuomet, kai draudimo bendrovė bankrutuoja arba yra likviduojama, arba pateko į analogišką nemokumo padėtį, iš bendrovės techniniams atidėjimams priklausančio turto pirmiausia tenkinami su darbo santykiais šioje bendrovėje susiję reikalavimai ir jie tenkinami anksčiau už asmenų, turinčių teisę į draudimo išmoką, ir jų visų ar tam tikrų teisių perėmėjų reikalavimus?
18. Epikouriko Kefalaio, Graikijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija pateikė rašytines pastabas. Graikijos vyriausybė ir Komisija buvo atstovaujamos 2004 m. gegužės 13 d. vykusiame Teisingumo Teismo posėdyje.
IV – Atsakymas į prejudicinį klausimą
19. Pirmiausia reikia pažymėti, kad draudimo direktyvos nenustato su draudimo įmonės nemokumu susijusių išsamių taisyklių. Tokios nuostatos Bendrijos lygiu buvo įvestos tik priėmus Direktyvą 2001/17. Šios direktyvos 2 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nustatyta, kad „draudimo direktyvos nenustato likvidavimo procedūras koordinuojančių taisyklių“; tokios nuostatos turi būti įtvirtintos tam, „kad tinkamai funkcionuotų vidaus rinka ir būtų apsaugoti kreditorių interesai“. Galima a contrario
daryti išvadą, kad draudimo direktyvos nedraudžia šiais klausimais priimti ir taikyti nacionalinės teisės aktų.
20. Nepaisant to, kad šis klausimas vėliau buvo sureglamentuotas Bendrijos lygiu, neatimama galimybė aiškinti draudimo direktyvas taip, kad jos draudžia valstybėms narėms nustatyti tokias priemones, kurios yra ginčijamos pagrindinėje byloje. Iš tikrųjų prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas padarė tokią pačią išvadą, manydamas, kad draudimo direktyvų tikslas yra apsaugoti draudėjų interesus, todėl bet kuri nacionalinio teisės akto nuostata, numatanti kitų asmenų interesų pirmenybę draudėjų interesų atžvilgiu, turi būti laikoma neatitinkančia šių direktyvų.
21. Siekiant nustatyti, ar draudimo direktyvas galima aiškinti tokiu būdu, reikia atsižvelgti į šių direktyvų tikslus, ypač į siekiamo suderinimo sritis. Iš 1 konstatuojamosios dalies aišku, kad draudimo direktyvų pagrindinis tikslas yra sudaryti sąlygas draudimo vidaus rinkai ir palengvinti Bendrijoje įsteigtoms draudimo įmonėms teikti draudimo apsaugą bei vykdyti įsipareigojimus veikiant Bendrijos viduje. Arba, kaip nustatė Teismas, jos skirtos „užtikrinti draudimo produktų platinimo laisvę < ... > Bendrijos viduje“(4) . Siekiant šio tikslo, direktyvos yra skirtos „pasiekti esminį, būtiną bei pakankamą suderinimą dėl bendro leidimų pripažinimo ir tinkamų priežiūros sistemų, taip sudarant galimybę išduoti vieną leidimą, galiojantį visoje Bendrijoje, bei taikyti buveinės valstybės narės priežiūros principą“(5) . Tai reiškia, kad direktyvomis įgyvendinamo derinimo sritys apribojamos tuo, kas būtina užtikrinti patekimą į Bendrijos draudimo rinką, todėl su patekimu į rinką nesusiję aspektai nėra reglamentuojami.
22. Vienas iš derintinų aspektų minėtam tikslui pasiekti buvo nacionaliniai teisės aktai, kuriais siekiama užtikrinti finansinį ir ekonominį draudimo įmonių stabilumą. Kaip Teisingumo Teismas išaiškino sprendime Komisija prieš Vokietiją (6), atsižvelgdamos į draudimo sektoriaus jautrumą vartotojo, kaip draudėjo ir apdraustojo, atžvilgiu, visos valstybės narės priėmė teisės aktus, nustatančius draudimo įmonėms privalomas nuostatas dėl finansinės padėties bei draudimo sąlygų, kurias jos taiko, taip pat numatančius nuolatinę priežiūrą, kuria siekiama užtikrinti, kad šių nuostatų būtų laikomasi. Nuostatos, kurios riboja laisvę teikti paslaugas, gali būti pagrįstos įsisteigimo valstybės teisės aktuose nustatytomis imperatyvi omis normomis, susijusiomis su viešu interesu, jei pagrindinės buveinės valstybės reikalavimai nėra tinkami siekiant būtino apsaugos lygio, o valstybės, kurioje paslaugos yra teikiamos, nustatyti reikalavimai neviršija to, kas būtina šiuo atveju(7) . Taigi vidaus rinka draudimo sektoriuje gali būti sukurta, jei skirtingos nacionalinės priemonės, šiaip pateisinamos pagal Bendrijos teisę, bet iki šiol ribojančios laisvę teikti paslaugas, būtų suderintos.
23. Nors nacionalinės teisės aktų, skirtų apsaugoti nuo nemokumo numatant pareigą sudaryti draudimo techninius atidėjimus ir mokumo atsargą, skirtumai gali turėti įtakos patekimui į kitų valstybių narių draudimo rinką, vis dėlto skirtingi nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys nemokumo ar likvidavimo atvejus, negali prima facie
būti laikomi darančiais tokį poveikį, kaip tai pažymėjo Jungtinė Karalystė rašytinėse pastabose. Akivaizdu, kad nuostatos dėl nemokumo nepatenka į draudimo direktyvų ratione materiae, todėl valstybėms narėms paliekama teisė priimti tokias priemones.
24. Prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikusio teismo ir Epikouriko Kefalaio
nuomonė pagrįsta argumentu, kad draudimo techninių atidėjimų sudarymas yra skirtas apsaugoti tik draudėjų ir apdraustųjų interesus, todėl draudimo įmonės nemokumo atveju jų reikalavimai dėl draudimo išmokų, turi pirmenybę turto, sudarančio draudimo techninius atidėjimus, atžvilgiu. Nors ši nuomonė atrodo pakankamai logiška ir priimtina, ji nėra paremta nei draudimo direktyvų nuostatomis, nei jų tikslais. Nors suderinimo objektu buvusiais nacionalinės teisės aktais siekta apsaugoti vartotojo interesus draudimo sektoriuje, ir direktyvos taip pat siekė užtikrinti pakankamą apsaugos lygį visoje Bendrijoje, pakartosiu, kad svarbiausia šių direktyvų funkcija toje suderinimo proceso stadijoje buvo pašalinti kliūtis teikti draudimo paslaugas, remiantis įsisteigimo laisve bei laisve teikti paslaugas. Teisinis direktyvų pagrindas, t. y. EEB sutarties 57 straipsnio 2 dalis ir 66 straipsnis (dabar – EB 47 straipsnio 2 dalis ir 55 straipsnis), suteikiantis Tarybai teisę leisti direktyvas, kad lengviau būtų imtis veiklos ir verstis ja kaip savarankiškai dirbantiems asmenims (įskaitant ir juridinius asmenis), arba, kitaip tariant, palengvinti patekimą į rinką, taip pat yra nukreiptas šia linkme.
25. Graikijos vyriausybė tvirtina, kad draudimo direktyvos siekia apsaugoti draudėjus tik tuo laikotarpiu, kai draudimo įmonė veikia įprastai. Nemanau, kad toks požiūris yra teisingas. Akivaizdu, kad draudimo įmonės pareiga sudaryti atitinkamus draudimo techninius atidėjimus ir mokumo atsargą yra prevencinė priemonė, kuria siekiama apsaugoti šios draudimo įmonės, inter alia, draudėjų interesus, ypač kai ši įmonė tampa nepajėgi įvykdyti įsipareigojimų. Tačiau ši funkcija nėra susijusi su įvairių kategorijų kreditorių reikalavimų klasifikavimu. Net jeigu vartotojų interesų apsauga šioje srityje yra pagrindinis draudimo direktyvų tikslas, tai nedraudžia įmonės nemokumo atveju apsaugoti kitų kategorijų kreditorių interesų.
26. Direktyvos 2001/17 priėmimas patvirtina šį požiūrį. Ne tik šios direktyvos 10 straipsnis nustato detalias nuostatas dėl reikalavimų draudimo įmonei klasifikavimo likvidavimo atveju, bet ir jos preambulėje aiškiai įtvirtinta, kad draudimo direktyvos „nenustato likvidavimo procedūras koordinuojančių taisyklių“(8) . Iš šios Bendrijos teisės aktų leidėjo tvirtos nuostatos, susijusios su draudimo direktyvų taikymo sritimi, išplaukia neišvengiama išvada, kad iki Direktyvos 2001/17 priėmimo šio klausimo reguliavimas priklausė valstybių narių kompetencijai.
27. Šiuo klausimu norėčiau papildyti, kad, kaip nurodžiau pirmiau, nuostatos dėl draudimo įmonės nemokumo nedaro įtakos patekimui į rinką, ir Direktyva 2001/17 šio tikslo nesiekia. Tai greičiau pateikta kaip priemonė „tinkamam vidaus rinkos funkcionavimui“(9) . Kitaip tariant, nemanau, kad šios direktyvos priėmimas prieštarauja teiginiui, pateiktam šios išvados 23 punkte.
28. Tariamo draudėjų ir apdraustųjų reikalavimų dominavimo atžvilgiu yra svarbu, kad Direktyvos 2001/17 2 konstatuojamoji dalis yra susijusi su bendrąja „kreditorių“ apsauga apskritai ir kad direktyvos 10 straipsnyje numatytos dvi klasifikavimo sistemos, apibūdintos kaip „beveik identiškos“, taip pat atsižvelgia į kitų kategorijų kreditorių teises, įskaitant ir draudimo įmonės darbuotojus. Taigi pirmoji sistema suteikia tik draudiminiams reikalavimams absoliučią privilegiją turto, sudarančio draudimo techninius atidėjimus, atžvilgiu, o antroji sistema draudiminiams reikalavimams suteikia tokią santykinę privilegiją, kad jie turi pirmumą viso draudimo įmonės turto atžvilgiu, išskyrus kitų keturių kategorijų kreditorių, įskaitant draudimo įmonės darbuotojus, reikalavimus.
V – Išvada
29. Todėl manau, kad atsakymas į Simvoulio tis Epikratias pateiktą prejudicinį klausimą turi būti toks:
Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir plėtojimu, derinimo, iš dalies pakeistos ir papildytos Antrąja Tarybos direktyva 88/357/EEB ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/49/EEB, 15 ir 16 straipsniai bei Pirmosios Tarybos direktyvos 79/267/EEB dėl įstatymų, įstatymų lydimųjų aktų ir administracinių nuostatų, susijusių su tiesioginio gyvybės draudimo veiklos pradžia ir vykdymu, derinimo, iš dalies pakeistos ir papildytos Antrąja Tarybos direktyva 90/619/EEB ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/96/EEB, 17 ir 18 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys nacionalinės teisės aktų leidėjui nustatyti: kai draudimo įmonėje yra pradėtos bankroto ar likvidavimo procedūros arba kai ji yra nemoki, iš darbo teisinių santykių kylantys reikalavimai yra patenkinami iš turto, sudarančio draudimo įmonės techninius atidėjimus, taikant pirmumo teisę asmenims, turintiems teisę į draudimo išmoką, bei šių asmenų teisių ar dalies jų perėmėjams.
(1) .
(2)
–	1973 m. liepos 24 d. Pirmoji Tarybos direktyva 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir plėtojimu, derinimo (OL 1973 L 228, p. 3), iš dalies pakeista Antrąja Tarybos direktyva 88/357/EEB (OL 1988 L 172, p. 1) ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/49/EEB (OL 1992 L 228, p. 1), bei 1979 m. kovo 5 d. Pirmoji Tarybos direktyva 79/267/EEB dėl įstatymų, įstatymų lydimųjų aktų ir administracinių nuostatų, susijusių su tiesioginio gyvybės draudimo veiklos pradžia ir vykdymu, derinimo (OL 1979 L 63, p. 1), iš dalies pakeista Antrąja Tarybos direktyva 90/619/EEB (OL 1990 L 330, p. 50) ir Trečiąja Tarybos direktyva 92/96/EEB (OL 1992 L 360, p. 1) (toliau – Draudimo direktyvos).
(3) –	2001 m. kovo 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/17/EB dėl draudimo įmonių reorganizavimo ir likvidavimo (OL L 110, p. 28) (toliau – Direktyva 2001/17).
(4)
–	Sprendimas Komisija prieš Italiją
(C-59/01, Rink. p. I‑1759, 26 punktas).
(5)
–	Direktyvos 92/49 ir Direktyvos 92/96 5 konstatuojamoji dalis.
(6) –	Sprendimas Komisija prieš Vokietiją, (C-205/84, Rink. p. 3755).
(7)
–	Sprendimo 30–33 punktai.
(8)
–	2 konstatuojamoji dalis.
(9)
–	2 konstatuojamoji dalis.