62003CO0396_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑396/03 P
dėl 2003 m. rugsėjo 22 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Magnus Killinger,
gyvenantis Meiningen (Vokietija), atstovaujamas advokato T. Scheuernstuhl,
apeliantas,
dalyvaujant kitoms proceso šalims:
Vokietijos Federacinei Respublikai,
Europos Sąjungos Tarybai,
Europos Bendrijų Komisijai,
atsakovėms pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas) ir E. Juhász,
generalinis advokatas A. Tizzano,
kancleris R. Grass,
išklausęs generalinį advokatą,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
1. Apeliaciniu skundu M. Killinger prašo panaikinti 2003 m. liepos 8 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį Killinger prieš Vokietiją ir kt.
(T‑186/03, Rink. p. II‑0000, toliau – skundžiama nutartis), kuria Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip nepriimtiną jo ieškinį, kuriuo buvo prašoma:
– panaikinti Tiuringijos žemės (Vokietija) Teisingumo ir Europos reikalų ministerijos sprendimą bei Vokietijos teismų sprendimus, susijusius su M. Killinger pareikštu ieškiniu, pirmiausia Verwaltungsgericht Weimar
(Vokietija) sprendimą,
– įpareigoti Vokietijos Federacinę Respubliką leisti ieškovui Bendrijoje laisvai užsiimti teisininko profesine ir ekonomine veikla tokiomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos kitų valstybių narių teisininko diplomą turintiems asmenims,
nepatvirtinus pirmojo reikalavimo grąžinti bylą, kurioje buvo priimtas pirmoje įtraukoje minėtas sprendimas, nagrinėti kitos sudėties Verwaltungsgericht Weimar
bei konstatuoti, kad Vokietijos teismai neįvykdė pareigų, nustatytų EB 234 straipsnio antrojoje ir trečiojoje pastraipose,
– priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos ieškovui kompensacines išmokas už dėl šios valstybės taikytos diskriminacinės praktikos jo patirtą materialinę ir moralinę žalą,
– pripažinti Vokietijos Federacinės Respublikos, Europos Sąjungos Tarybos ir Europos Bendrijų Komisijos neveikimą, nes jos nepriėmė būtinų teisės aktų ir juos įgyvendinančių aktų, leidžiančių Vokietijos teisės diplomus turintiems asmenims užsiimti profesine veikla Bendrijoje, ir
– įpareigoti Vokietijos Federacinę Respubliką, Tarybą ir Komisiją pakeisti ar papildyti teisės aktus ir juos įgyvendinančius aktus, kad būtų užtikrinta, jog Vokietijos diplomus turinčių teisininkų laisvai profesinei veiklai nebūtų taikomos skirtingos kvalifikacinės sąlygos nei kitose valstybėse narėse diplomuotiems teisininkams.
2. M. Killinger Teisingumo Teismo taip pat prašo galutinai išspręsti šį ginčą ir patenkinti jo Pirmosios instancijos teisme pateiktus reikalavimus.
3. Iš esmės M. Killinger pirmojoje instancijoje tvirtino, kad antrojo valstybinio egzamino reikalavimas Vokietijoje teisės mokslą studijuojantiems asmenims diskriminuoja vokiečius kitose valstybėse narėse teisės mokslą studijuojančių teisininkų atžvilgiu. Šis reikalavimas yra neproporcingai griežtas. Pirma, dėl jo Vokietijos teisininkai yra blogesnėje padėtyje, kai siekia advokato profesijos Vokietijoje, atsižvelgiant į tai, kad kitose valstybėse narėse diplomuoti teisininkai turi galimybę prašyti pripažinti jų diplomus, kuriuos jie įgijo lengviau, lygiaverčiais. Antra, keletas tarptautinių institucijų, pavyzdžiui, Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, taiko diskriminacinę praktiką, reikalaudamos, kad Vokietijoje diplomuoti teisininkai, norėdami užimti tam tikrus postus, būtų išlaikę antrąjį valstybinį egzaminą, o kitų valstybių narių teisininkai turi atitikti mažiau griežtus kvalifikacinius reikalavimus, taikomus jų kilmės šalyje, kai nori tapti advokatais.
Skundžiama nutartis
4. Skundžiama nutartimi Pirmosios instancijos teismas, taikydamas savo Procedūros reglamento 111 straipsnį, pripažino M. Killinger ieškinį akivaizdžiai nepriimtinu.
5. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatavo, kad jis neturi jurisdikcijos nagrinėti fizinio asmens ieškinių prieš valstybę narę. Antra, skundžiamos nutarties 4 punkte jis konstatavo:
„Šiuo ieškiniu ieškovas prašo panaikinti nacionalinės valdžios institucijos sprendimą ir nacionalinių teismų sprendimus. Taigi ieškinys nėra nukreiptas prieš Europos Bendrijų institucijos arba organo aktą, todėl akivaizdžiai nepriimtinas. Kadangi ieškinys yra nukreiptas taip pat ir prieš valstybę narę, jis yra atmestinas kaip akivaizdžiai nepriimtinas, nesant būtinybės pranešti apie jį atsakovėms.“
Apeliacinis skundas
6. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas yra akivaizdžiai nepagrįstas, Teisingumo Teismas gali bet kuriuo metu motyvuota nutartimi jį atmesti.
7. Galima išskirti keturis apeliacinio skundo pagrindus. M. Killinger Pirmosios instancijos teismui priekaištauja:
– nepagrįstai taikius Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 111 straipsnį,
– nepripažinus, kad jo ieškinys buvo nukreiptas ne tik prieš Vokietijos Federacinės Respublikos valdžios institucijas, bet ir prieš Tarybą bei Komisiją, ir kad juo buvo ginčijami ne tik veiksmai, bet ir neveikimas – ieškinio aspektai, kurių Pirmosios instancijos teismas neteisingai nenagrinėjo,
– nepripažinus, kad Vokietijos Federacinės Respublikos valdžios institucijos turi būti laikomos Europos Sąjungos institucijomis funkcine prasme ir kad dėl to Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nagrinėti ieškinį prieš jas, ir
– nepripažinus, kad Bendrijos teisei išsaugoti svarbiausia, jog piliečių teisės galėtų būti ieškinio Bendrijos teismuose objektas.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
8. Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu M. Killinger tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 111 straipsnio taikymas yra nepagrįstas ir pažeidžia teisę į teisingą ir veiksmingą teismo procesą 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 ir 13 straipsnių bei 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1) 47 straipsnio, skaitomų kartu su Europos Sąjungos sutarties 6 straipsniu, prasme.
9. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad pats procedūros, numatytos Pirmosios instancijos procedūros reglamento 111 straipsnyje, taikymas nepažeidžia teisės į teisingą ir veiksmingą teismo procesą, nes ši nuostata yra taikoma tik tose bylose, kuriose Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinį arba jeigu ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas arba akivaizdžiai neturi jokio teisinio pagrindo. Jei Pirmosios instancijos teismas neteisingai manė, kad šiam straipsniui taikyti reikalingos sąlygos yra įvykdytos, reikėtų ginčyti šį vertinimą, kaip tai daro M. Killinger, antru, trečiu ir ketvirtu apeliacinio skundo pagrindais, o ne patį minėto straipsnio taikymą. Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
10. Antruoju apeliacinio skundo pagrindu M. Killinger priekaištauja Pirmosios instancijos teismui nepripažinus, kad jo ieškinys buvo nukreiptas ne tik prieš Vokietijos Federacinės Respublikos valdžios institucijas, bet ir prieš Tarybą bei Komisiją, ir kad juo buvo ginčijami ne tik veiksmai, bet ir neveikimas – ieškinio aspektai, kurių Pirmosios instancijos teismas neteisingai nenagrinėjo.
11. Iš skundžiamos nutarties matyti, kad Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų nenagrinėjo ketvirto ir penkto M. Killinger reikalavimų pirmojoje instancijoje. Toks aplaidumas akivaizdžiai prieštarauja Bendrijos teisei.
12. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismo Bendrijos teisės pažeidimas negali panaikinti skundžiamos nutarties, nes jos rezoliucinė dalis yra pagrįsta kitais teisiniais argumentais (žr. šiuo klausimu 1992 m. birželio 9 d. Sprendimo Lestelle prieš Komisiją, C‑30/91 P, Rink. p. I‑3755, 28 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Biret International prieš Tarybą, C‑93/02 P, Rink. p. I‑10497, 60 punktą ir 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo José Martí Peix prieš Komisiją, C‑226/03 P, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).
13. Taigi reikia išsiaiškinti, ar tai, kad Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo ketvirto ir penkto M. Killinger reikalavimų pirmojoje instancijoje, gali turėti įtakos skundžiamos nutarties rezoliucinei daliai.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ketvirtojo reikalavimo
14. Ketvirtuoju pirmojoje instancijoje pareikštu reikalavimu M. Killinger siekė, kad Pirmosios instancijos teismas pripažintų Vokietijos Federacinės Respublikos, Tarybos ir Komisijos neveikimą, nes jos nepriėmė būtinų teisės ir juos įgyvendinančių aktų, leidžiančių Vokietijos teisės diplomus turintiems asmenims be diskriminacijos užsiimti profesine veikla.
15. Dėl Vokietijos Federacinės Respublikos šis reikalavimas buvo akivaizdžiai nepriimtinas, nes Bendrijos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti ginčo tarp fizinio asmens ir valstybės narės, kaip tai yra patikslinta šios nutarties 26 punkte.
16. Dėl Tarybos ir Komisijos Pirmosios instancijos teismas iš principo turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl neveikimo, pagal EB 232 straipsnį trečiąją pastraipą pareikštus fizinio asmens. Vis dėlto šio straipsnio antroji pastraipa tokio ieškinio priimtinumą susieja su sąlyga, kad atitinkama institucija atsakovė būtų anksčiau paraginta imtis atitinkamų veiksmų. M. Killinger Pirmosios instancijos teismui pareikšto ieškinio 11 puslapyje aiškiai pripažino, kad nepateikė jokio išankstinio raginimo Tarybai ar Komisijai. Dėl ieškinio priimtinumo sąlygos pridurtina, kad, priešingai nei tvirtina M. Killinger, jo ieškinys negali būti laikomas raginimu EB 232 straipsnio antrosios pastraipos prasme.
17. Tokiomis aplinkybėmis ketvirtasis M. Killinger pirmojoje instancijoje pareikštas reikalavimas buvo akivaizdžiai nepriimtinas ir aplinkybė, kad Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo šio reikalavimo, neturi įtakos skundžiamos nutarties rezoliucinei daliai.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikšto penktojo reikalavimo
18. Penktuoju pirmojoje instancijoje pareikštu reikalavimu M. Killinger siekė, kad Vokietijos Federacinė Respublika, Taryba ir Komisija būtų įpareigotos pakeisti ar papildyti teisės aktus ir juos įgyvendinančius teisės aktus, užtikrinant, jog Vokietijos diplomus turinčių teisininkų laisvai profesinei veiklai Bendrijoje nebūtų taikomos skirtingos kvalifikacinės ir kitos sąlygos nei kitų valstybių narių diplomuotiems teisininkams, t. y. antrasis valstybinis egzaminas. M. Killinger Komisijai ypač priekaištauja dėl šio antrojo egzamino reikalavimo Vokietijos diplomuotiems teisininkams norint dalyvauti konkursuose dėl įdarbinimo šioje institucijoje, o tai yra diskriminacija, palyginti su kitų valstybių narių teisininkais, kuriems taikomos lengvesnės sąlygos. M. Killinger Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio priedo 62 puslapyje pateikė 1991 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo personalo skyriaus laišką, kuriuo jo kandidatūra dalyvauti 1990 spalio 17 d. paskelbtame konkurse CJ 5/90 (OL C 262, 1990, p. 11) į teisininko lingvisto vietą vokiečių vertimų raštu skyriuje buvo atmesta tik todėl, kad jis nebuvo išlaikęs antrojo valstybinio egzamino, kurio išlaikymas pranešimo apie konkursą III skyriaus 2 punkto a papunktyje buvo vienas iš reikalavimų norint dalyvauti konkurse.
19. Dėl Vokietijos Federacinės Respublikos penktasis M. Killinger pirmojoje instancijoje pareikštas reikalavimas buvo akivaizdžiai nepriimtinas remiantis tuo pačiu pagrindu, kuris nurodytas šios nutarties 15 punkte, nes Bendrijos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti ginčo tarp fizinio asmens ir valstybės narės.
20. Dėl Tarybos ir Komisijos taikomi motyvai, nurodyti šios nutarties 16 punkte, ir penktasis reikalavimas yra taip pat akivaizdžiai nepriimtinas, nes EB 232 straipsnio antrojoje pastraipoje numatytos sąlygos nėra išpildytos.
21. Be to, pabrėžtina, kad pagal šį straipsnį į Teisingumo Teismą galima kreiptis dėl institucijų neveikimo, tačiau jis akivaizdžiai nėra kompetentingas joms nurodinėti.
22. Dėl įdarbinimo Bendrijos institucijose M. Killinger nurodytų tariamai diskriminacinių reikalavimų konstatuotina, kad pastarasis pagal EB 236 straipsnį, skaitomą kartu su Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniais, nepareiškė ieškinio dėl konkretaus pranešimo apie konkursą ar dėl kandidatūros atmetimo. Dėl 1991 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo tarnybų M. Killinger kandidatūros atmetimo pažymėtina, kad ieškinys turėjo būti pareikštas šiai institucijai, o ne Komisijai, ir kad šiam tikslui minėtų nuostatų 91 straipsnio 3 dalyje numatytas trijų mėnesių terminas jau seniai pasibaigęs. Dėl 2003 m. balandžio 30 d. pranešimo Europos žmogaus teisių teisme apie darbo vietą, kurio kopija yra Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio priedo 310 ir 311 puslapiuose, pažymėtina, jog pirmasis neįeina į Europos Sąjungos institucinę sistemą ir jog Bendrijų teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinių prieš šią instituciją.
23. Tokiomis aplinkybėmis penktasis M. Killinger pirmojoje instancijoje pareikštas reikalavimas buvo akivaizdžiai nepriimtinas ir aplinkybė, kad Pirmosios instancijos teismas jo nenagrinėjo, neturi įtakos skundžiamo sprendimo rezoliucinei daliai.
24. Antrasis M. Killinger nurodytas apeliacinio skundo pagrindas yra akivaizdžiai netinkamas ir todėl atmestinas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
25. Trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu M. Killinger prieštarauja Pirmosios instancijos teismui pripažinus jo ieškinį, nukreiptą prieš Vokietijos Federacinę Respubliką, nepriimtinu. Jis mano, kad Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų turėjo šios valstybės narės institucijas laikyti Europos Sąjungos institucijomis funkcine prasme, todėl turėjo pripažinti savo jurisdikciją.
26. Taikant EB 5 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintą principą, Bendrijos teismai yra kompetetingi veikti tik neperžengdami EB sutartimi ar antrinės teisės aktais jiems suteiktų įgaliojimų. Sutartis aiškiai atskiria valstybes nares nuo Bendrijos institucijų ir neleidžia „funkcinės“ analizės, kokią pateikia M. Killinger. Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad jis neturi jurisdikcijos nagrinėti ginčų tarp fizinio asmens ir valstybės narės. Todėl trečiasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo
27. Ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu M. Killinger iš esmės tvirtina, kad norint apsaugoti teisę į veiksmingą teisminę gynybą EŽTK 13 straipsnio prasme, Pirmosios instancijos teismas, kai yra nurodomas EB 234 straipsnio antrosios ir trečiosios pastraipų pažeidimas, turi pripažinti savo jurisdikciją nagrinėti ginčą net ir prieš valstybę narę, nepaisant to, kad Sutartyje nėra numatyta jokia speciali kompetencija šiuo klausimu. Priešingu atveju nacionalinės valdžios institucijos galėtų pažeidinėti Bendrijos teisę ir už tai nebūtų įmanoma jų nubausti.
28. Šiuo klausimu primintina, kad Bendrijų teismai yra kompetentingi veikti tik pagal aiškiai jiems suteiktus įgaliojimus, kaip tai nurodyta šios nutarties 26 punkte. Organizuojant teisines gynybos priemones, kaip yra numatyta Sutartyje, nacionalinės valdžios institucijų Bendrijos teisės pažeidimas, apimantis EB 234 straipsnio trečiosios pastraipos pažeidimą, Komisijos ar valstybių narių gali būti skundžiamas Bendrijos teismuose arba fizinių ar juridinių asmenų gali būti skundžiamas kompetentinguose nacionaliniuose tesimuose. Pastaruoju atveju šie teismai patys turi užtikrinti Bendrijos teisės normų apsaugą, todėl veiksminga teisminė gynyba nebuvo pažeista. Taigi ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
29. Tokiomis aplinkybėmis, taikant Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 119 straipsnį, apeliacinis skundas atmestinas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
30. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, išlaidų klausimas sprendžiamas galutinėje nutartyje, kuria užbaigiamas procesas. Atmetus M. Killinger apeliacinį skundą, jis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nutaria:
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. M. Killinger padengia savo bylinėjimosi išlaidas.