Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2025 m. balandžio 30 d.(1)
Byla C-197/24 (Šiľarský) (i)
AK
prieš
RU
(Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV-asis apylinkės teismas, Slovakija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2011/7/ES – Kova su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose – Sąvoka „įmonė“ – Komercinio sandorio sąvoka – Direktyva 93/13/EEB – Teisinių paslaugų teikimo sutartis siekiant įsteigti komercinę bendrovę – SESV 267 straipsnis – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Priimtinumas – Sąvoka „vartotojas“ – Fizinis asmuo, pasinaudojęs advokato paslaugomis tam, kad įsteigtų komercinę bendrovę “
Įvadas
1.        Ar pagal teisinių paslaugų teikimo sutartį, kliento sudarytą su savo advokatu siekiant įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų šis klientas turėjo tapti, šis klientas, kuris yra fizinis asmuo, jau yra įmonė, ar dar vartotojas? Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas būtent toks klausimas. Pagrindinėje byloje, susijusioje su advokato honorarų mokėjimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl civilinių ar komercinių taisyklių taikymo.
2.        Taigi ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę tokiomis aplinkybėmis išaiškinti sąvoką „įmonė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius(2) (pirmasis prejudicinis klausimas), ir sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais(3) (antrasis prejudicinis klausimas). Šioje byloje taip pat yra proga iškelti klausimą dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į šį antrąjį klausimą, kai pats ginčas pagrindinėje byloje nėra susijęs su sutarties sąlyga, taip pat dėl šio klausimo priimtinumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3.        Direktyvos 2011/7 8 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nustatyta, kad ši direktyva turėtų būti taikoma tik mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius, ir kad šia direktyva neturėtų būti reglamentuojami su vartotojais sudaromi sandoriai ar su kitais mokėjimais susiję delspinigiai.
4.        Direktyvos 2011/7 1 straipsnyje „Dalykas ir taikymo sritis“ nurodyta:
„1.      Šios direktyvos tikslas – kovoti su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir taip didinti įmonių, visų pirma [mažų ir vidutinių įmonių], konkurencingumą.
2.      Ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius.
<...>“
5.        Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1)      komerciniai sandoriai – įmonių sandoriai arba įmonių ir viešosios valdžios institucijų sandoriai, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės arba suteiktos paslaugos;
<...>
3)      įmonė – organizacija, išskyrus viešosios valdžios instituciją, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jeigu tą veiklą vykdo vienas asmuo;
<...>“
6.        Minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad tokiu atveju, jei delspinigiai už pavėluotą mokėjimą, atliekamą pagal komercinį sandorį, tampa mokėtini pagal tos pačios direktyvos 3 arba 4 straipsnį, kreditorius turėtų teisę gauti iš skolininko ne mažesnę kaip nustatytą 40 EUR sumą.
7.        Direktyvos 93/13 12 konstatuojamojoje dalyje numatyta: „tačiau kadangi nacionaliniai įstatymai, kokie jie yra dabar, leidžia numatyti tik dalinį jų suderinimą; kadangi, visų pirma, ši direktyva apima tik tas sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi; kadangi valstybės narės turi turėti galimybę, deramai atsižvelgiant į Sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės už šios direktyvos nuostatas“.
8.        Minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus[,] susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotoju sudaromose sutartyse“.
9.        Minėtos direktyvos 2 straipsnio b punkte numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<...>
b)      „vartotojas – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija;
<...>“.
10.      Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
11.      Tos pačios direktyvos 4 straipsnyje numatyta:
„1.      Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas. [Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, sudarant sutartį buvusias visas aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas].
2.      Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba“.
12.      Minėtos direktyvos 8 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą“.
Slovakijos teisė
Prekybos kodeksas
13.      Pagal 1991 m. lapkričio 5 d. Zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Įstatymas Nr. 513/1991 dėl prekybos kodekso, toliau – Prekybos kodeksas) (Nr. 98/1991 Zb.) 2 straipsnio 2 dalies a punktą verslininkas yra asmuo, įrašytas į įmonių registrą.
14.      Prekybos kodekso 57 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, jeigu šiame kodekse nenumatyta kitaip, bendrovė įsteigiama visų steigėjų pasirašyta sutartimi. Steigėjų parašų autentiškumas turi būti oficialiai patvirtintas.
15.      Prekybos kodekso 62 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bendrovės įsteigimo data laikoma jos įregistravimo įmonių registre diena.
16.      Šio kodekso 369c straipsnio 1 dalyje, kuria į Slovakijos teisę perkelta Direktyvos 2011/7 6 straipsnio 1 dalis, numatyta, kad „skolininkui vėluojant įvykdyti prievolę, kreditorius, be 369, 369a ir 369b straipsniuose nurodytų teisių, taip pat turi teisę į fiksuotą skolos išieškojimo išlaidų kompensaciją, nereikalaujant atskiro raginimo. <...>“.
Civilinis kodeksas
17.      Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Įstatymas Nr. 40/1964 dėl civilinio kodekso) (toliau – Civilinis kodeksas) 52 straipsnyje nurodyta:
„1.       Su vartotoju sudaryta sutartis – bet kokios teisinės formos sutartis, verslininko sudaryta su vartotoju.
2.       Nuostatos dėl su vartotoju sudarytos sutarties ir visos kitos nuostatos, reglamentuojančios teisinius santykius, kur dalyvauja vartotojas, visada taikomos vartotojo naudai. Kiti sutartinius santykius reglamentuojantys susitarimai, kurių turiniu ar tikslu siekiama išvengti šios nuostatos taikymo, negalioja. Visiems teisiniams santykiams, kurių šalis yra vartotojas, visada pirmiausia taikomos Civilinio kodekso nuostatos, net jei kitu atveju paprastai būtų taikomos komercinės teisės nuostatos.
3.       Verslininkas yra asmuo <...> kuris sudarydamas sutartį su vartotoju ar ją vykdydamas veikia savo prekybos veiklos ar kitos profesinės veiklos tikslais.
4.       Vartotojas yra fizinis asmuo, kuris, sudarydamas ir vykdydamas vartojimo sutartį, veikia ne savo prekybos veiklos ar kitos profesinės veiklos tikslais.“
Įstatymas dėl advokato profesijos
18.      2003 m. gruodžio 4 d. Zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (Įstatymas Nr. 586/2003 Z. z. dėl advokato profesijos, kuriuo iš dalies keičiamas ir papildomas Įstatymas Nr. 455/1991 Zb. dėl vertimosi nepriklausoma profesija (Nepriklausomų profesijų įstatymas) su pakeitimais) (toliau – Įstatymas dėl advokato profesijos) 18 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad „teisines paslaugas teikiantis advokatas dar prieš pradėdamas jas teikti privalo informuoti klientą, kuris yra šių paslaugų vartotojas, apie už jų teikimą mokėtiną atlygį. Priešingu atveju advokatas neturi teisės į atlygį. <...>“
Ginčas pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
19.      Ginčas pagrindinėje byloje kilo advokatų bendrovei AK(4), ieškovei pagrindinėje byloje, pareiškus ieškinį RU, fiziniam asmeniui, atsakovui pagrindinėje byloje. Nesutariama dėl 3 250 EUR honoraro sumokėjimo advokatų bendrovei už teisinių paslaugų teikimą, taip pat delspinigių, skaičiuojamų nuo 2023 m. sausio 18 d., ir išlaidų, susijusių su skolos išieškojimu, padengimo.
20.      AK teigia, kad „2022 m. kovo mėn. pabaigoje – balandžio mėn. pradžioje“ su ja susisiekė RU, kuris norėjo įsteigti ribotos atsakomybės bendrovę pagal Slovakijos teisę. RU turėjo eiti minėtos bendrovės vadovo pareigas ir tapti vienu iš dviejų jos steigėjų bei akcininkų. Tuo tikslu AK ir RU žodžiu sudarė įgaliojimo sutartį, pagal kurią AK įsipareigojo teikti teisines paslaugas už sutartą fiksuotą atlygį.
21.      AK išsiuntė RU bendrovės steigimo sutarties projektą ir kitus dokumentus, taip pat sąskaitą faktūrą už savo paslaugas, bet ji nebuvo apmokėta iki jos apmokėjimo termino pabaigos, t. y. 2023 m. sausio 17 d. AK teigimu, tai yra ginčas, kurį reglamentuoja komercinės teisės nuostatos, todėl reikalauja sumokėti nustatytą 40 EUR sumą su jos skolos išieškojimu susijusioms išlaidoms atlyginti pagal Prekybos kodekso 369c straipsnio 1 dalį, kuria į nacionalinę teisę perkelta Direktyvos 2011/7 6 straipsnio 1 dalis.
22.      Savo ruožtu RU neigia sudaręs teisinių paslaugų teikimo sutartį su AK. RU teigimu, nebuvo sudarytas joks susitarimas dėl atlygio, o AK neprašyta išsiuntė jam bendrovės steigimo sutartį ir kitus dokumentus. RU mano, kad yra vartotojas, ir teigia, kad dėl to ginčo nereglamentuoja komercinės teisės nuostatos.
23.      Tokiomis aplinkybėmis Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV apylinkės teismas, Slovakija), abejodamas, ar atsakovas pagrindinėje byloje turi būti laikomas įmone, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/7, ar vartotoju, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2011/7] 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais bei 6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad i) „įmone“ laikytinas ir fizinis asmuo, kuris, kaip pagrindinėje byloje, naudojasi advokato teikiamomis teisinėmis paslaugomis, siekdamas įsteigti bendrovę, kurioje jis ketina tapti direktoriumi ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų, o ii) „komerciniu sandoriu“ laikomas sandoris, pagal kurį, kaip pagrindinėje byloje, advokatas teikia paslaugas tokiam asmeniui siekiant įsteigti bendrovę?
2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar [Direktyvos 93/13] 2 straipsnio b punkte, siejamame su šios direktyvos 8 straipsniu, vartojama sąvoka „vartotojas“ turi būti aiškinama taip, kad tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, ji apima ir fizinį asmenį, kuriam pareikštas reikalavimas pagal teisinių paslaugų sutartį, jeigu [šios] sutarties dalykas buvo teisinių paslaugų teikimas siekiant įsteigti bendrovę, o [minėtas fizinis asmuo] turėjo tapti šios bendrovės direktoriumi ir vienu iš dviejų steigėjų ir akcininkų?“
24.      Rašytines pastabas pateikė Komisija ir Slovakijos vyriausybė.
Analizė
Dėl pirmojo klausimo
25.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais bei 6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad fizinis asmuo, kuris nėra „verslininkas“ pagal Slovakijos teisę, nes dar neįsteigta jokia bendrovė, ir kuris pasinaudojo advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų ir akcininkų jis ketino tapti, turi būti laikomas „įmone“, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą. Taigi kyla klausimas, ar nagrinėjamas paslaugų teikimas yra „komercinis sandoris“, nes tas asmuo paprašė teisinių paslaugų savo būsimos profesinės veiklos tikslais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, atsakymas į šį klausimą yra būtinas siekiant nustatyti, ar ieškovė turi teisę į nustatytos sumos grąžinimą pagal Direktyvos 2011/7 6 straipsnio 1 dalį, perkeltą į Slovakijos teisę Prekybos kodekso 369c straipsnio 1 dalimi.
26.      Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalį ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už „komercinius sandorius“. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte ši sąvoka apibrėžta nustatant dvi kumuliacines sąlygas. Pirma, sandoris turi būti sudarytas tarp įmonių arba tarp įmonių ir viešosios valdžios institucijų ir, antra, pagal tokį sandorį už atlygį turi būti tiekiamos prekės arba teikiamos paslaugos(5).
27.      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimų tik dėl pirmosios sąlygos, susijusios su galimybe laikyti RU „įmone“.
28.      Reikėtų priminti, jog laikantis vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų, kai Direktyvos 2000/35(6) 2 straipsnio 1 punkte nėra nuorodos į nacionalinę teisę, sąvokos „komercinis sandoris“ ir „įmonė“ turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai(7). Pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą „įmonė“ – tai organizacija, išskyrus viešosios valdžios instituciją, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jeigu tą veiklą vykdo vienas asmuo.
29.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Direktyva 2011/7, kuria siekiama kovoti su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir taip padidinti įmonių, ypač mažųjų ir vidutinių įmonių, konkurencingumą, netaikoma visiems sandoriams, dėl kurių už atlygį tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos, be kita ko, visiems privačių asmenų nereguliariai sudaromiems kasdieniams sandoriams(8). Taigi nepakanka, kad asmuo sudarytų sandorį, susijusį su ekonomine veikla, kad patektų į sąvoką „įmonė“ ir kad šis sandoris būtų laikomas „komerciniu“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 punktą. Tam dar reikia, kad asmuo veiktų kaip organizacija, vykdanti tokią veiklą ar savarankišką profesinę veiklą(9).
30.      Šis reikalavimas reiškia, pirma, kad minėtas asmuo, neatsižvelgiant į jo formą ir teisinį statusą pagal nacionalinę teisę, vykdo struktūrinę ir tęstinę veiklą, taigi ji negali apsiriboti vienu nereguliariu ir izoliuotu prekių tiekimu ar paslaugų teikimu, ir, antra, kad atitinkamas sandoris yra minėtos veiklos dalis. Vis dėlto nagrinėjama veikla nebūtinai turi būti pagrindinė atitinkamo asmens ekonominė ar profesinė veikla arba su ja susijusi(10).
31.      Vis dėlto reikėtų patikslinti, kad, kiek tai susiję su sąvoka „organizacija“, šis reikalavimas struktūruotai ir pastoviai vykdyti veiklą nebūtinai reiškia organizuotą išteklių struktūrą, kaip antai šiai veiklai skirtas savo patalpas, darbuotojus ir įrankius ar įrangą(11).
32.      Taigi siekiant nustatyti, ar asmuo veikia kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą, ir ar dėl to jo sudaryti sandoriai yra komercinio pobūdžio, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, reikia atsižvelgti į visas bylos aplinkybes.
33.      Pagrindinėje byloje RU, atsakovas pagrindinėje byloje, yra fizinis asmuo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė jokios kitos aplinkybės, susijusios su jo statusu ar veikla, dėl kurios jį reikėtų laikyti „organizacija, vykdančia savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą“. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos nematyti, kad RU struktūruotai ir pastoviai vykdo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, ir niekas nerodo, kad atitinkamas sandoris būtų tokios veiklos dalis. Taigi šiuo atveju netenkinama nė viena iš dviejų šios išvados 30 punkte nurodytų sąlygų įmonės buvimui įrodyti.
34.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo galimybę atsižvelgti į profesinės veiklos, kuri yra sutarties dalykas, būsimą pobūdį. Slovakijos vyriausybė savo ruožtu teigia, kad reikia atsižvelgti į nagrinėjamo sandorio pobūdį, dalyką ir tikslą. Jos nuomone, fiziniai asmenys, dalyvaujantys komercinės bendrovės steigimo procese, kai jų veiksmai susiję su šios bendrovės numatoma vykdyti ekonomine veikla, gali būti laikomi „įmone“, o šiuo tikslu nustatyti reikalavimai turėtų būti nagrinėjami atsižvelgiant į komercinę bendrovę, kurią buvo numatyta įsteigti, atsižvelgiant į Direktyvos 2011/7 tikslą kovoti su pavėluotu mokėjimu. Iš to Slovakijos vyriausybė daro išvadą, kad RU veikė ketindamas pastoviai vykdyti ekonominę ar profesinę veiklą ir turi būti laikoma komercinį sandorį sudariusia įmone.
35.      Šie argumentai manęs neįtikina.
36.      Nors atitinkamo sandorio dalykas tam tikrais atvejais išties gali būti vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant, ar taikytina Direktyva 2011/7(12), vien jo, kaip ir atitinkamo asmens ketinimo, nepakanka, kad šį asmenį būtų galima laikyti „įmone“ sudarant aptariamą sandorį.
37.      Primenu, kad siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos taikymo sritį reikia atsižvelgti į jos tekstą, kontekstą ir tikslus(13).
38.      Pirma, iš Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punkto teksto matyti, kad „įmonė“ apibrėžiama kaip organizacija, „vykdanti savo ekonominę veiklą“, o tai reiškia, kad ši įmonė turi egzistuoti sudarydama atitinkamą sandorį. Jei teisės aktų leidėjas būtų numatęs būsimą ketinimą vykdyti tokią ekonominę veiklą kaip įmonės sąvokos apibrėžties dalį, manau, tai būtų aiškiai matyti iš nuostatos teksto(14), nes tai būtų reikšmingas šios direktyvos taikymo srities išplėtimas.
39.      Antra, man atrodo, kad tokį pažodinį aiškinimą patvirtina kontekstinis aiškinimas. Direktyva 2011/7 ratione materiae taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už „komercinius sandorius“, jeigu dėl jų už atlygį tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos. Vis dėlto platų sąvokos „komercinis sandoris“ pobūdį riboja tai, kad ratione personae jis apibrėžiamas kaip sandoris tarp „įmonių“, o tam reikia patikrinti, ar sandoris buvo sudarytas turint „įmonės“ statusą(15). Taigi manau, jog išvados, kad atitinkamas asmuo sudarant sandorį nebuvo „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punktą, nekeičia galimybė, kad jis vėliau atitinkamu atveju gali įgyti tokį statusą. Galimybė, kad šiuo klausimu ateityje jo statusas pasikeis, man neatrodo reikšminga aplinkybė vertinant atitinkamo sandorio pobūdį, nors šį pokytį ir lėmė šis sandoris(16). Reikėtų pridurti, jog tam, kad nagrinėjamas sandoris būtų „komercinis“, jis turi būti sudaromas „vykdant“ atitinkamą nagrinėjamo asmens veiklą“(17). Taigi, kai Teisingumo Teismas vertina Direktyvos 2011/7 taikytinumą atsižvelgdamas į šalių statusą, jis atsižvelgia į atitinkamo sandorio sudarymo momentą(18).
40.      Trečia, dėl Direktyvos 2011/7 tikslo reikėtų priminti, kad, remiantis jos 1 straipsnio 1 dalimi, šia direktyva siekiama kovoti su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir taip didinti įmonių, visų pirma mažų ir vidutinių įmonių, konkurencingumą. Vis dėlto manau, kad veiksmingos kreditoriaus apsaugos nuo pavėluotų mokėjimų tikslas negali pakeisti šios direktyvos taikymo srities ratione personae tiek, kad į ją būtų įtrauktas fizinis asmuo, kuris sudarant sandorį negali būti laikomas „įmone“.
41.      Nagrinėjamu atveju iš jokios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos nematyti, kad tada, kai buvo sudarytas atitinkamas sandoris, RU vykdė savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą arba kad jis prisistatė AK kaip vykdantis tokią veiklą. Be to, neginčijama, kad RU dar nebuvo bendrovės, kuri dar nebuvo įsteigta pagal Slovakijos teisę, vadovas ar akcininkas ir iš bylos medžiagos nematyti, kad ji galiausiai buvo įsteigta. Be to, pagrindinėje byloje nagrinėjamo sandorio dalykas buvo teisinių paslaugų teikimas, ir nors šios teisinės konsultacijos turinys buvo susijęs su komercinės bendrovės įsteigimu (bendrovės steigimo sutarties projekto parengimas, kitų dokumentų parengimas ir klausimų, susijusių su bendrovės įsteigimu bei asmenišku būsimų steigėjų dalyvavimu, analizė), nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad ketinimas įsteigti šią bendrovę buvo realus, juo labiau kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, jog RU neigė įgaliojęs AK parengti šią teisinę konsultaciją.
42.      Be to, man atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones, kilusias atsižvelgiant į sprendimus Benincasa(19) ir Česká spořitelna(20), reikėtų atmesti. Tose bylose pateiktais prašymais priimti prejudicinį sprendimą buvo siekiama, be kita ko, nustatyti, kurie teismai turi jurisdikciją. Pagal Briuselio konvencijos ir Reglamento Nr. 44/2001 sistemas sąvoka „vartotojas“ lemia jurisdikcijos taisyklių nustatymą ir pagal jas būtent ieškovui, kuris yra „vartotojas“, ieškinį atsakovui leidžiama pareikšti kituose teismuose nei tos valstybės, kurioje yra atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta. Kaip pabrėžė Teisingumo Teismas, kadangi ja leidžiama nukrypti nuo pagrindinių teismo jurisdikcijos taisyklių, sąvoka „vartotojas“ turi būti aiškinama siaurai. Būtent todėl Teisingumo Teismas, nagrinėdamas nuostatas, susijusias su jurisdikcijos taisyklėmis(21), nusprendė, kad speciali apsauga, susijusi su vartotojo statusu, kurios siekiama pagal šias nuostatas, nėra pateisinama, jeigu sutartys sudaromos siekiant su profesine veikla susijusių tikslų, net jeigu tokia veikla būtų numatyta ateityje(22). Taigi tose bylose konstatuojant, kad atitinkamas fizinis asmuo nėra „vartotojas“, kaip tai suprantama pagal atitinkamas Briuselio konvencijos ir Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, buvo atsižvelgta į profesinės veiklos vykdymą ne dabar, o ateityje(23).
43.      Vis dėlto, nors tokie argumentai suprantami nustatant jurisdikciją turintį teismą tuo metu, kai į jį kreipiamasi, nemanau, kad juos būtų galima pritaikyti šioje byloje.
44.      Iš tiesų toks siauras sąvokos „vartotojas“ aiškinimas, kai sutarties sudarymas dėl profesinės veiklos, būsima profesinė veikla arba sutartinių santykių raida yra svarbūs veiksniai siekiant nepripažinti asmeniui vartotojo statuso, yra pateisinamas atsižvelgiant į konkrečias jurisdikcijos taisykles. Be to, pažymiu, kad tiek Briuselio konvencijos 13 straipsnyje, tiek Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnyje vartotojas apibrėžiamas nurodant asmenį, sudarantį sutartį „tokiam tikslui“, kuris gali būti laikomas nesusijusiu su jo profesine veikla, o tokios sąvokos nėra apibrėžiant įmonę Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 3 punkte.
45.      Vis dėlto, atsižvelgiant į pirma išdėstytus argumentus, susijusius su Direktyvos 2011/7 tekstu, kontekstu ir tikslu(24), neatrodo pagrįsta sąvoką „komercinis sandoris“ aiškinti taip plačiai, kad sandorio dalykas ir tikslas būtų laikomi lemiamais kriterijais šios direktyvos taikymui ratione personae(25). Taigi šioje byloje nagrinėjamu atveju skolininko RU kaip „įmonės“ statusas turi būti vertinamas tuo momentu, kai buvo sudaromas sandoris, kurio dalykas buvo teisinių paslaugų teikimas, nepaisant to, ar bendrovė, kurią buvo numatoma steigti teikiant teisinę konsultaciją, galiausiai buvo įsteigta, ar ne.
46.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti, kad Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais bei 6 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad, išskyrus atvejus, kai yra kitų aplinkybių, leidžiančių daryti išvadą, kad fizinis asmuo veikė vykdydamas struktūruotą ir pastovią savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą (o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), vien to, kad šis asmuo naudojosi advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų jis turėjo tapti, savaime negali pakakti, kad šį asmenį būtų galima laikyti „įmone“, taigi ir sandorį su advokatu pripažinti „komerciniu“.
Dėl antrojo klausimo
47.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antrąjį klausimą užduoda iš esmės siekdamas išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas, siejamas su šios direktyvos 8 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad fizinis asmuo, pasinaudojęs advokato paslaugomis siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų jis turėjo tapti, turi būti laikomas vartotoju, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
48.      Manau, kad pirmiausia reikėtų patikrinti Teisingumo Teismo jurisdikciją atsakyti į šį antrąjį klausimą, tada – šio klausimo priimtinumą, ir galiausiai atsakyti į jį iš esmės.
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
49.      Reikėtų priminti, kad Direktyva 93/13 taikoma tik toms sąlygoms, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi (šios direktyvos 3 straipsnis), ir kitoms sąlygoms nei tos, kurios susijusios su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu (šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalis).
50.      Nagrinėjamu atveju, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kaip pabrėžė Slovakijos vyriausybė, pagrindinė byla susijusi ne su nagrinėjamos sutarties (kuri šiuo atveju buvo sudaryta žodžiu) sąžininga ar nesąžininga sąlyga, o su Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punkte pateiktos vartotojo sąvokos apibrėžtimi. Be to, reikėtų pažymėti, kad, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ieškovė pagrindinėje byloje įsipareigojo teikti teisines paslaugas už „sutartą“ fiksuotą atlygį, o tai leidžia manyti, kad dėl honorarų buvo atskirai derėtasi.
51.      Taigi Direktyva 93/13, susijusi su „nesąžiningomis sąlygomis sutartyse su vartotojais“, pati savaime netaikoma pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui dėl esmės.
52.      Vadinasi, kyla klausimas dėl ginčo pagrindinėje byloje ryšio su Sąjungos teise, taigi ir dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą: ar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti antrinės teisės akte (Direktyvoje 93/13) esančią sąvoką (sąvoką „vartotojas“), nors šis teisės aktas netaikytinas ginčui pagrindinėje byloje?
53.      Jurisprudencija, susijusi su Teisingumo Teismo jurisdikcija šioje srityje, keitėsi ir šiuos pokyčius yra puikiai ir reikšmingai išanalizavę, susisteminę bei apibendrinę nemažai generalinių advokatų(26), tai padaryta ir doktrinoje(27). Pats Teisingumo Teismas yra paaiškinęs savo analizės metodą visų pirma Sprendime Ullens de Schooten(28). Tame sprendime, pripažinęs, kad turi jurisdikciją atsakyti į klausimą dėl valstybės deliktinės atsakomybės principo išaiškinimo, nes tai yra Sąjungos teisės sistemai būdingas principas, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas bylą iš esmės, analizavo, ar valstybės narės deliktinės atsakomybės sistema turi būti taikoma byloje, kurios visos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare, nors Sutarčių nuostatos dėl nagrinėjamų pagrindinių laisvių (įsisteigimo, laisvės teikti paslaugas ir laisvo kapitalo judėjimo) iš esmės netaikomos tokioje „išimtinai vidaus“ situacijoje. To sprendimo 50–53 punktuose Teisingumo Teismas nurodė keturis atvejus, kai minėtos nuostatos, net ir tokiu atveju, turi būti aiškinamos, ir taip susistemino atvejus, kai Sąjungos teise galima remtis (arba ją galima išaiškinti), t. y. kai ieškovas gali pagrįstai jomis remtis savo nacionaliniame teisme, o šis Teisingumo Teismo klausia dėl jos taikymo srities, nors situacija nepatenka į nurodytos normos taikymo sritį.
54.      Nagrinėjamu atveju Sprendime Ullens de Schooten suformuluotas ketvirtasis atvejis atrodo ypač reikšmingas, nes jis susijęs su atvejais, kai, net jei Sąjungos teisė tiesiogiai netaikoma pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, jos nuostatos taikytinos dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos sprendimų dėl visiškai su vienos valstybės narės vidaus klausimais susijusių situacijų klausimu laikomasi Sąjungos teisėje įtvirtinto požiūrio(29).
55.      Tokiais atvejais Teisingumo Teismas išlaiko jurisdikciją, teikdamas pirmenybę vienodo Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo interesui, kad būtų užtikrintas vienodas šių situacijų ir Sąjungos teisės reglamentuojamų situacijų vertinimas. Taigi Teisingumo Teismo atliekamas Sąjungos teisės nuostatų aiškinimas esant išimtinai vidaus situacijoms pateisinamas tuo, kad šios nuostatos, vadovaujantis nacionaline teise, tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos siekiant užtikrinti vienodą vidaus ir Sąjungos teisės reglamentuojamų situacijų vertinimą(30).
56.      Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nurodyti, kodėl jo nagrinėjamas ginčas turi sąsają su nagrinėjamomis Sąjungos teisės nuostatomis, dėl kurios prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra būtinas šiam ginčui išspręsti, kaip to reikalaujama pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį(31).
57.      Šioje byloje, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti „sąvoką“, nagrinėjamu atveju – sąvoką „vartotojas“, kaip ji apibrėžta Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punkte. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra plačiai išaiškinęs savo jurisdikcijos priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio 1 dalies a ir b punktus dalyką, kuris taip pat apima „iš Sąjungos teisės perimtas sąvokas“. Iš tiesų tokiais atvejais Sąjunga tikrai suinteresuota, kad, siekiant išvengti aiškinimo skirtumų ateityje, Sąjungos teisės nuostatos ar sąvokos būtų aiškinamos vienodai, neatsižvelgiant į sąlygas, kuriomis jos turi būti taikomos(32).
58.      Antra, man kyla klausimas, kiek Direktyvoje 93/13 vartojama sąvoka „vartotojas“ pagal nurodytas Slovakijos nuostatas „tiesiogiai ir besąlygiškai“ taikytina vidaus situacijoms, kaip antai nagrinėjamoms šioje byloje, ir ar, nesant nurodytos sąlygos, nesvarbu, ar ji būtų sąžininga, ar ne, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl prašomo sąvokos „vartotojas“ išaiškinimo.
59.      Primenu, kad iš esmės nuoroda yra „tiesioginė“, kai ji yra konkreti, o ne bendra, ir ji yra „besąlyginė“, kai Sąjungos teisės nuostatos, į kurias daroma nuoroda, „neribotai taikomos pagrindinės bylos situacijai“(33), o tai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali nukrypti nuo Teisingumo Teismo pateikto išaiškinimo(34), antraip atsakymas į prejudicinį klausimą galėtų būti nesusijęs su pagrindine byla ir dėl to būtų visiškai hipotetinis(35).
60.      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad Slovakijos civilinio kodekso 52 straipsnio 4 dalyje vartojama sąvoka „vartotojas“ perkeliama Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punkte apibrėžta sąvoka ir Įstatymo dėl advokato profesijos 18 straipsnio 4 dalyje Slovakijos Respublika „numatė taikyti vartotojo sąvoką advokatų užmokesčio už teisines paslaugas srityje“. Tuo remdamasis minėtas teismas iš esmės daro išvadą, kad teigiamas atsakymas į antrąjį klausimą leistų jam, taikant šias nuostatas kartu, išspręsti ginčą pagrindinėje byloje.
61.      Tiesa, nagrinėjamoje nacionalinės teisės nuostatoje nėra aiškios nuorodos į Sąjungos teisę ir minėtas teismas šiuo klausimu nepateikia jokios konkrečios informacijos (pavyzdžiui, parengiamųjų darbų). Vis dėlto tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi jurisdikciją aiškinti nacionalinę teisę pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą teismų bendradarbiavimo sistemą. Be to, Slovakijos vyriausybė neginčija, kad sąvoka „vartotojas“, kurią prašoma išaiškinti, bus taikoma šioje byloje, nors ji siūlo sąvoką „vartotojas“ aiškinti labiau atsižvelgiant į pareigą informuoti, taigi į Direktyvos 2011/83 dėl vartotojų teisių 5 straipsnio 1 dalies c punktą ir 4 dalį.
62.      Be to, Civilinio kodekso 52 straipsnio, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą, 2 dalyje kalbama apie nuostatas dėl su vartotoju sudarytų sutarčių, be kita ko, numatant, kad jos iš esmės taikomos visais atvejais, kai tai palanku vartotojui, o priešingi susitarimai, kurių turinys apeina šią nuostatą ar turi tokį tikslą, negalioja, o tai reiškia nuorodą į Direktyvą 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų ir patvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą informaciją, kad Slovakijos civilinio kodekso 52 straipsniu į nacionalinę teisę perkeliama Direktyvoje 93/13 vartojama sąvoka „vartotojas“.
63.      Galiausiai nesuprantu, kodėl reikėtų abejoti tuo, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jam yra privalomas Teisingumo Teismo išaiškinimas, nes jis pabrėžia, kad Teisingumo Teismo atsakymas leis jam išspręsti pagrindinėje byloje kilusį ginčą.
64.      Taigi reikėtų manyti, kad Slovakijos teisės aktų leidėjas ketino pateikti tiesioginę ir besąlyginę nuorodą į sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 93/13, kad ta pati sąvoka „vartotojas“ būtų taikoma šia Slovakijos civilinio kodekso nuostata reglamentuojamose vidaus situacijose ir Direktyva 93/13 reglamentuojamose situacijose.
65.      Vadinasi, tai, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, netrukdo Teisingumo Teismui pripažinti savo jurisdikcijos, nes gali būti laikoma, kad Slovakijos teisės aktų leidėjas nusprendė taikyti šią vartotojo sąvoką(36).
66.      Trečia, manau, kad Sąjunga suinteresuota išsaugoti konceptualų vartotojo sąvokos vienodumą „funkciniu ir teisiniu požiūriu panašiomis“ nacionalinėmis ir Europos aplinkybėmis(37), o taip yra tuo atveju, kai tokiomis taisyklėmis siekiama to paties tikslo ir jos susijusios su tuo pačiu dalyku, kaip šiuo atveju.
67.      Žinoma, Sąjungos teisėje nėra vienos vartotojo sąvokos apibrėžties(38) ir kiekvienoje direktyvoje vartotojo sąvoka apibrėžiama savaip, pagal tai, kas svarbu tam teisės aktui(39). Be to, ši vartotojo sąvoka aiškinama daugiau ar mažiau plačiai, atsižvelgiant į nagrinėjamus antrinės teisės aktus(40).
68.      Taigi sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal direktyvą, galima tik atsargiai „ištraukti“ iš Sąjungos teisės akto, kuriam ji apibrėžta, taikymo srities.
69.      Vis dėlto Direktyva 93/13 susijusi su bylomis dėl Sąjungos teisės aktų, kuriais valstybėse narėse suderinama konkreti teisės sritis. Todėl normos, įtvirtintos tuose teisės aktuose, taikytinos neatsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamos situacijos išimtinai vidaus pobūdį. Jie taip pat taikomi tarpvalstybinio elemento neturinčioms situacijoms(41).
70.      Be to, Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema grindžiama tuo, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei verslininko. Taip yra ir įvairių Sąjungos direktyvų, susijusių su vartotojais, atveju(42). Taigi, kai formuluotės iš esmės nesiskiria, Teisingumo Teismas sąvokas aiškina vienodai ir jau turėjo galimybę pabrėžti Sąjungos teisės aktų leidėjo pasiryžimą suteikti horizontalią reikšmę vartotojo sąvokai(43).
71.      Taigi laikausi nuomonės, kad konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, kurios leidžia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos nacionalinės ir Europos aplinkybės yra „teisiniu ir funkciniu požiūriu panašios“, Sąjunga yra suinteresuota, kad Direktyvoje 93/13 vartojamą sąvoką „vartotojas“ Teisingumo Teismas aiškintų vienodai, kad būtų išvengta skirtingo aiškinimo šiuo klausimu pagal taikytinas nacionalinės teisės nuostatas rizikos.
72.      Šiomis aplinkybėmis manau, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrojo klausimo.
Dėl antrojo prejudicinio klausimo priimtinumo
73.      Kadangi Slovakijos vyriausybė paminėjo 2022 m. balandžio 28 d. Nutartį Rozhlas a televízia Slovenska(44), galima spręsti, kad ji remiasi antrojo prejudicinio klausimo nepriimtinumu, todėl trumpai priminsiu, kad klausimams, susijusiems su Sąjungos teise, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus. Be to, iš suformuotos jurisprudencijos, kuri nuo šiol atsispindi Procedūros reglamento 94 straipsnyje, matyti ir tai, kad, siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, būtina, kad šis apibrėžtų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas. Be to, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti nurodytos tikslios priežastys, dėl kurių nacionalinis teismas kelia Sąjungos teisės aiškinimo klausimus ir mano esant būtina Teisingumo Teismui juos pateikti(45). Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas ne dėl to, kad būtų suformuluotos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais, o dėl būtinybės veiksmingai išspręsti ginčą(46).
74.      Nagrinėjamu atveju man atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakankamai įvykdė šiuos reikalavimus, atsižvelgiant į pateiktą informaciją, visų pirma apibendrintą šios išvados 60 punkte.
75.      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino priežastis, dėl kurių prašoma tokio išaiškinimo, ir jo svarbą pagrindinei bylai(47). Taigi, nors, kaip jau minėta, neatrodo, kad ginčas pagrindinėje byloje susijęs su sutarties sąlyga, todėl pagal savo esmę nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas atitinka objektyvų poreikį išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, todėl neatrodo, kad jis akivaizdžiai nesusijęs su ginčo aplinkybėmis ar pagrindinės bylos dalyku.
76.      Antra, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad klausimas nėra hipotetinis. Pažymiu, kad šie patikslinimai, beje, leido Slovakijos vyriausybei ir Komisijai pasinaudoti Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje joms suteikta teise pateikti pastabas.
77.      Trečia, man atrodo, kad Teisingumo Teismas taip pat turi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus.
78.      Taigi manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas įvykdė Procedūros reglamento 94 straipsnyje nustatytus reikalavimus, todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punkto, siejamo su jos 8 straipsniu, aiškinimo
79.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktas, siejamas su šios direktyvos 8 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad fizinis asmuo, kuris pasinaudojo advokato paslaugomis siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų turėjo tapti, turi būti laikomas „vartotoju“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
80.      Reikėtų priminti, kad atitinkamo asmens, kaip „vartotojo“, statusas turi būti nustatomas atsižvelgiant į funkcinį kriterijų, pagal kurį reikia įvertinti tai, ar atitinkami sutartiniai santykiai priskirtini prie veiklos, nesusijusios su verslu, prekyba ar profesija(48). Be to, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad sąvoką „vartotojas“ būtina aiškinti plačiai siekiant užtikrinti visų fizinių asmenų, kurių padėtis yra mažiau palanki nei verslininko, apsaugą(49).
81.      Šioje byloje laikausi nuomonės, kad tiek šioje byloje vartojamos sąvokos „vartotojas“ apibrėžties formuluotė(50), tiek Direktyva 93/13 siekiamas vartotojų apsaugos tikslas leidžia manyti, kad atsakovas pagrindinėje byloje, kaip fizinis asmuo, kuris dar nepradėjo veiklos, dėl kurios pareiškė advokatui, kad yra suinteresuotas jo teisinėmis paslaugomis, turi būti laikomas „vartotoju“. Iš tiesų nėra jokios informacijos, kuri leistų manyti, kad atsakovas pagrindinėje byloje jau vykdė profesinę veiklą, su kuria būtų susijusi tokia teisinių paslaugų teikimo sutartis. Be to, toks vertinimas, kurį turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siejamas su teisinių paslaugų teikimo sutarties sudarymo momentu laikantis Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalies ir tikslo apsaugoti vartotoją, kai jis sudaro sutartį su verslininku(51). Šiuo tikslu atlikdamas vertinimą nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas bylos aplinkybes, kad nustatytų, ar atitinkamas fizinis asmuo veikė siekdamas su jo profesine veikla susijusių, ar su šia veikla nesusijusių tikslų(52).
82.      Taigi atitinkamo asmens, kaip vartotojo, statusas vertinamas atsižvelgiant ne į jo tikslą prireikus tapti ekonominės veiklos vykdytoju, bet į atsakymą į klausimą, ar sudarydamas aptariamą sutartį jis veikė siekdamas tikslų, susijusių su savo profesine veikla, ar ne.
83.      Atsižvelgdamas į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją ir su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, manau, kad šioje byloje vartotojo statusas turi būti pripažintas. Be to, man atrodo, kad tas pats pasakytina ir apie sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2011/83.
84.      Manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones, atsižvelgiant į Sprendimą Gruber(53), reikėtų atmesti mutatis mutandis dėl tų pačių priežasčių, kurios nurodytos šios išvados 42–45 punktuose, susijusių su 1997 m. liepos 3 d. Sprendimu Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimu Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165). Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, Sprendime Gruber pateiktas siauras sąvokos „vartotojas“ aiškinimas, siekiant nustatyti Briuselio konvencijos 13–15 straipsniuose numatytų nukrypstančių jurisdikcijos taisyklių taikymo sritį dvejopos paskirties sutarties atveju, negali būti pagal analogiją taikomas sąvokai „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą(54).
85.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti, kad sąvoka „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, siejamą su šios direktyvos 8 straipsniu, turi būti aiškinama taip, kad fizinis asmuo, sudaręs teisinių paslaugų sutartį dėl bendrovės, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų jis turėjo tapti, įsteigimo, turi vartotojo statusą, su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins bylos aplinkybes, be kita ko, siekdamas įvertinti, ar atitinkamas fizinis asmuo veikė siekdamas tikslų, susijusių su savo profesine veikla, ar ne.
Išvada
86.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Mestský súd Bratislava IV (Bratislavos IV apylinkės teismas, Slovakija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, 1 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 3 punktais bei 6 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinama taip:
išskyrus atvejus, kai yra kitų aplinkybių, leidžiančių daryti išvadą, kad fizinis asmuo veikė vykdydamas struktūruotą ir pastovią savarankišką ekonominę ar profesinę veiklą (o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), vien to, kad šis asmuo naudojosi advokato paslaugomis, siekdamas įsteigti komercinę bendrovę, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų jis turėjo tapti, savaime negali pakakti, kad šį asmenį būtų galima laikyti „įmone“, taigi ir sandorį su advokatu pripažinti „komerciniu“.
2.      Sąvoka „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais, iš dalies pakeistos 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES, 2 straipsnio b punktą, siejamą su šios direktyvos 8 straipsniu,
turi būti aiškinama taip:
ji apima fizinį asmenį, sudariusį teisinių paslaugų sutartį dėl bendrovės, kurios vadovu ir vienu iš dviejų steigėjų bei akcininkų jis turėjo tapti, įsteigimo, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes ir visų pirma siekdamas įvertinti, ar atitinkamas fizinis asmuo veikė siekdamas tikslų, susijusių su savo profesine veikla, ar ne.
1      Originalo kalba – prancūzų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 48, 2011, p. 1). Šia direktyva nuo 2013 m. kovo 16 d. panaikinta ir pakeista 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (OL L 200, 2000, p. 35; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226).
3      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288), iš dalies pakeista 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių (OL L 304, 2011, p. 64) (toliau – Direktyva 93/13).
4      Pradinis kreditorius yra advokatė, bendrovės, ieškovės pagrindinėje byloje, vadovė, perleidusi jai savo skolinį reikalavimą.
5      Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, komercinio sandorio sąvoka yra plati ir nebūtinai sutampa su sutarties sąvoka (dėl prekių tiekimo ar paslaugų teikimo paeiliui pagal tą pačią sutartį žr. 2022 m. gruodžio 1 d. Sprendimą X (Medicinos įrangos tiekimas) (C‑419/21, EU:C:2022:948, 22 ir 25 punktai). Direktyvos 2011/7 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad ji „taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius“, neatsižvelgiant į tai, ar šie sandoriai susiję su konkrečia sutartimi. Be to, pakanka, kad „dėl sandorio“ būtų tiekiamos prekės arba teikiamos paslaugos (pagal analogiją žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Techbau
(C‑299/19, EU:C:2020:937, 44 punktas). Paties sandorio (šiuo atveju AK ir RU sudarytos žodinės sutarties) buvimo klausimą turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
6      Ši direktyva panaikinta Direktyva 2011/7.
7      Pagal analogiją dėl Direktyvos 2000/35, pakeistos šioje byloje nagrinėjama Direktyva 2011/7, žr. 2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, toliau – Sprendimas Nemec, 38 punktas).
8      Žr. Sprendimą Nemec (32 punktas).
9      Žr. Sprendimą Nemec
(33 punktas).
10      Žr. Sprendimą Nemec (34 ir 35 punktai). Tame sprendime D. Nemec su Murska Sobotos (Slovėnija) gaisrininkų savanorių asociacija sudarė nuomos sutartį, pagal kurią ši jam išnuomojo cisterną, skirtą vandeniui gabenti sausros laikotarpiu. Buvo nuspręsta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis buvo susijusi su ekonomine veikla ir dėl jos buvo išrašyta sąskaita faktūra, ir kad net jeigu ji nebuvo susijusi su D. Nemec veikla (jis vertėsi savarankiška mechaninių detalių gamybos ir suvirinimo veikla), jis galėjo būti laikomas veikusiu kaip „komercinį sandorį“ sudaranti įmonė, jeigu tas sandoris, nors ir nesusijęs su tame leidime nurodyta veikla, susijęs su struktūrine ir tęstine savarankiška ekonomine ar profesine veikla, ir tai turėjo patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes.
11      Žr. 2024 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, 33 punktas).
12      Šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimą RL (Kovos su pavėluotu mokėjimu direktyva) (C‑199/19, EU:C:2020:548, 26 punktas), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, ar J. M., sudaręs verslo patalpų nuomos sutartį su RL, veikė kaip organizacija, vykdydama savo ekonominę ar profesinę veiklą, todėl veikė ir kaip „įmonė“. Teisingumo Teismas patikslino, jog tai, kad patalpa, kuri yra nuomos sutarties dalykas, skirta verslui, buvo tam tikras rodiklis šiuo klausimu, tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto turėjo atlikti šiuo tikslu reikalingus patikrinimus.
13      Pavyzdžiui, žr. 2024 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, 20 punktas).
14      Pavyzdžiui, siekiant apibrėžti vartotoją, Direktyvoje 93/13 nurodyta, kad tai yra bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, „veikia siekdamas tikslų“, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija. Tas pats pasakytina apie Direktyvą 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, 2005, p. 22), kurioje vartotojas ir prekybininkas apibrėžiami aiškiai atsižvelgiant į jų atitinkamų veiksmų tikslus. Taip nėra šioje byloje nagrinėjamoje Direktyvoje 2011/7 vartojamos sąvokos „įmonė“ atveju.
15      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Nemec (43 punktas): „<...> prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar D. Nemec šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamą sutartį sudarė kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktą“.
16      Pagal analogiją kitokiame kontekste, susijusiame su Direktyva 93/13, žr. 2025 m. kovo 20 d. Sprendimą Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, 47–51 punktai), kuriame Teisingumo Teismas, pritardamas generalinio advokato A. Rantos išvadai toje pat byloje (C‑365/23, EU:C:2024:865, 55–57 punktai), konstatavo, kad asmens, kaip „vartotojo“, statusas turi būti vertinamas nagrinėjamos sutarties sudarymo momentu. Taigi nepilnametis, kuris sportininko ugdymo ir paramos jam siekiant karjeros sutarties sudarymo dieną profesionaliai nevykdė atitinkamos sporto veiklos, nepraranda „vartotojo“ statuso, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, todėl, kad jis tapo profesionaliu sportininku vykdant sutartį.
17      Žr. šios išvados 29 ir 30 punktus.
18      Pavyzdžiui, žr. 2024 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, 35 punktas): „<...> asmens, besiverčiančio aktoriaus profesija, atstovavimo sutarties sudarymas yra to asmens profesinės veiklos dalis ir yra glaudžiai su šia veikla, nes jei asmuo nevykdytų šios profesijos, tokios atstovavimo sutarties, kuria būtent ir siekiama skatinti ir valdyti minėtą veiklą, sudarymas neišvengiamai netektų prasmės“. Kursyvu išskirta mano.
19      Ginčas pagrindinėje byloje 1997 m. liepos 3 d. Sprendime Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) buvo susijęs su franšizės sutartimi, kurioje buvo sąlyga dėl jurisdikcijos suteikimo, ir jos galiojimas priklausė nuo to, ar F. Benincasa, ieškovas, kuris pareiškė bendrovei kontrahentei ieškinį sutarties vykdymo vietos teisme, buvo „vartotojas“, kaip tai suprantama pagal 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselyje pasirašytos konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32–42), iš dalies pakeistos paskesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija), 13 straipsnio pirmą pastraipą ir 14 straipsnio pirmą pastraipą.
20      Ginčas pagrindinėje byloje 2013 m. kovo 14 d. Sprendime Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165) buvo susijęs su bendrovės vadovo, laidavusio pagal paprastąjį neužpildytą vekselį, kurį ši bendrovė pasirašė banko naudai, prievole siekiant užtikrinti kredito sutartį ir jurisdikcijos nagrinėti šį ginčą klausimu pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42), kuriuo valstybių narių tarpusavio santykiuose pakeičiama Briuselio konvencija, 15 straipsnį.
21      Taip pat žr. 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 29–32 punktai) ir 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, 29 ir 31 punktai).
22      Iš Sprendimo Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015) 41 ir 42 punktų taip pat darytina išvada, jog galima manyti, kad sutartinių santykių raida teikiant ilgalaikes paslaugas parodo arba vartotojo, arba verslininko statusą. To sprendimo 46 punkte veiklos reguliarumas taip pat minimas kaip viena iš aplinkybių, į kurias reikėtų atsižvelgti.
23      Reikėtų pridurti, kad, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, byloje Česká spořitelna
(C‑419/11) pasirašydamas ginčijamą vekselį laiduotojas garantavo jau egzistuojančios bendrovės, kurios vadovas jis buvo ir kurios kontrolinis akcijų paketas priklausė jam, įsipareigojimus.
24      Žr. šios išvados 36–39 punktus.
25      Pagal analogiją žr. 2023 m. birželio 8 d. Sprendimą YYY. (Vartotojo sąvoka) (C‑570/21, EU:C:2023:456, toliau – Sprendimas YYY., 49–51 punktai).
26      Dėl generalinių advokatų kaip „varomosios jėgos“ vaidmens žr. Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des situations purement internes“, Ferraro, F. Ir Lannone, C. (red.) „Le renvoi préjudiciel“, Bruylant, Briuselis, 2023, ypač p. 127 ir paskesni.
27      Be kitų autorių, žr. Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations “purement” internes?“, R.A.E., 2016, Nr. 4, p. 679; Wildemeersch, J., „Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne“, Bruylant, Briuselis, 2019, p. 352–357; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?“, R.A.E., 2019, Nr. 4, p. 801; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels“, Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Briuselis, 2021.
28      2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimas (C‑268/15, EU:C:2016:87, toliau – Sprendimas Ullens de Schooten).
29      Žr. Sprendimo Ullens De Schooten
53 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją (t. y. 1990 m. spalio 18 d. Sprendimą Dzodzi (C‑297/88 ir C‑197/89, EU:C:1990:360, 36, 37 ir 41 punktai); 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Leur-Bloem
(C‑28/95, EU:C:1997:369, 27 ir 32 punktai) ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Allianz Hungária Biztosító ir kt. (C‑32/11, EU:C:2013:160, 20 punktas).
30      Žr., be kita ko, 2017 m. gegužės 17 d. Sprendimą ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, 29–31 punktai); 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą BMW Bank ir kt. (C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 206 punktas) ir 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą LivaNova (C‑713/22, EU:C:2024:642, toliau – Sprendimas LivaNova, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
31      Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą BMW Bank ir kt. (C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 207 punktas) ir Sprendimą LivaNova (46 punktas).
32      2022 m. spalio 13 d. Sprendime Baltijas Starptautiskā Akadēmija ir Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ir C‑318/21, EU:C:2022:785, 36 ir 41 punktai) Teisingumo Teismas sutiko atsakyti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiems teismams dėl to, kaip aiškinti sąvoką „mokslinių tyrimų ir žinių sklaidos organizacija“, apibrėžtą 2014 m. birželio 17 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 651/2014, kuriuo tam tikrų kategorijų pagalba skelbiama suderinama su vidaus rinka taikant [SESV] 107 ir 108 straipsnius (OL L 187, 2014, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 303, 2015, p. 109), 2 straipsnio 83 punkte, taikytiname pagal nacionalinę teisę, bet ne pagal Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. priešingą generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą sujungtose bylose Baltijas Starptautiskā Akadēmija ir Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 ir C‑318/21, EU:C:2022:333, visų pirma 66 punktas). Taip pat žr. 2022 m. spalio 13 d. Sprendimą Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, 25 punktas), kuriame atsakyta į prejudicinį klausimą, nors jame nagrinėta sutartis nepateko į 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo (OL L 382, 1986, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 177), kurią prašyta išaiškinti, taikymo sritį. Taip pat žr. Sprendimą LivaNova (43 punktas), kai pagrindinėje byloje nagrinėta skaidymo procedūra tiesiogiai nepateko į 1982 m. gruodžio 17 d. Tarybos Šeštosios direktyvos 82/891/EEB, pagrįstos [EEB] sutarties 54 straipsnio 3 dalies g punktu, dėl akcinių bendrovių skaidymo (OL L 378, 1982, p. 47; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 50) taikymo sritį, bet Teisingumo Teismas pripažino turįs jurisdikciją aiškinti Direktyvos 82/891 3 straipsnio 3 dalies b punkte vartojamą sąvoką „[nepaskirstyti] įsipareigojimai <...> skaidymo sąlygų projekte“, visų pirma dėl to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionaline civilinio kodekso nuostata į nacionalinę teisę perkeltas šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalies b punktas, todėl Italijos teisės aktų leidėjas nusprendė ją taikyti toje byloje nagrinėtoms procedūroms.
33      Dėl šių sąvokų išaiškinimo žr., be kita ko, generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Allianz Hungária Biztosító ir kt. (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29 punktas); generalinio advokato P. Pikamae išvadą sujungtose bylose Deutsche Post ir kt. (C‑203/18 ir C‑374/18, EU:C:2019:502, 46 ir 49 punktai) ir generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 55 ir 56 punktai).
34      Šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 9 d. Nutartį Parva Investitsionna Banka ir kt. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29 punktas).
35      Žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą sujungtose bylose Venturini ir kt. (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529, 50 punktas), kurioje jis nurodė, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tik „tuomet, kai akivaizdu, kad Teisingumo Teismo pateiktas išaiškinimas nacionaliniam teismui bus privalomas; priešingu atveju byla bus hipotetinė <...> taigi SESV 267 straipsnyje nustatyta procedūra bus pasinaudota netinkamai.“
36      Šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 16 d. Sprendimą Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, 17 punktas). Taip pat žr. 2017 m. spalio 19 d. Sprendimą Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, 30–33 punktai), kuriame Teisingumo Teismas pripažino turįs jurisdikciją, nes Direktyvos 2005/29 dėl nesąžiningos komercinės veiklos nuostatos pagal nacionalinę teisę tapo taikytinos tokioms situacijoms, kaip nagrinėta pagrindinėje byloje, nors šios situacijos nepateko į šios direktyvos taikymo sritį. Taip pat žr. 2024 m. liepos 11 d. Sprendimą Skarb Państwa (Nedidelis vėlavimas atsiskaityti arba vėlavimas sumokėti nedidelę sumą) (C‑279/23, EU:C:2024:605, 19 ir 20 punktai). Galiausiai žr. šios išvados 57 punkte esančioje 32 išnašoje nurodytus sprendimus.
37      Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje
J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, 43–45, 54–61 ir 71–73 punktai).
38      Žr., be kita ko, generalinės advokatės L. Medina išvadą byloje Banco de Santander (Atstovavimas individualiems vartotojams) (C‑346/23, EU:C:2025:13, 63 punktas) dėl vartotojo sąvokos Direktyvoje 2004/39/EB (Direktyva „FPRD I“). Taip pat žr. Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l’Union européenne“, Combet, M. „Le droit européen de la consommation au XXI e siècle, État des lieux et perspectives“, Bruylant, Briuselis, 2022, p. 25.
39      Taigi Direktyvoje 93/13 patikslinama, kad joje sąvoka „vartotojas“ apibrėžiama „sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva“.
40      Ši sąvoka aiškinama plačiai, kiek tai susiję su tokiais vartotojų apsaugos teisės aktais, kaip Direktyva 93/13, tačiau aiškinama siaurai, kiek tai susiję su teisės aktais dėl jurisdikcijos (žr. šios išvados 42–45 punktus).
41      Žr. 2018 m. kovo 31 d. Sprendimą Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, 58 ir 59 punktai).
42      Pavyzdžiui, ta pati apibrėžtis pateikta Direktyvoje 2011/83 (dėl vartotojų teisių), Direktyvoje 2005/29 (dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje), 2013 m. kovo 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2013/11 dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl vartotojų AGS) (OL L 165, 2013, p. 63) ir 2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2019/771 dėl tam tikrų prekių pirkimo-pardavimo sutarčių aspektų, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (ES) 2017/2394 ir Direktyva 2009/22/EB bei panaikinama Direktyva 1999/44/EB (OL L 136, 2019, p. 28), t. y. kad „vartotojas“ – tai bet kuris fizinis asmuo, kuris „veikia siekdamas savo su prekyba, verslu, amatu ar profesija nesusijusių tikslų“, o tai iš esmės nesiskiria nuo Direktyvoje 93/13 pateiktos vartotojo apibrėžties („veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija“).
43      Pavyzdžiui, žr. Sprendimą YYY. (40 ir 45 punktai).
44      Ši nutartis dėl akivaizdaus nepriimtinumo (C‑638/21, EU:C:2022:339) buvo susijusi su Slovakijos nacionalinės viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos RTVS ir asmens, privalančio mokėti privalomą transliavimo mokestį, ginču, taigi ji buvo susijusi ne su sutartimi, o su teisiniais santykiais, kuriuos reglamentavo teisės aktų nuostatos. Toje nutartyje taip pat buvo nurodyta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nekilo jokių abejonių dėl to, kad ieškovas pagrindinėje byloje nebuvo verslininkas, o atsakovas – vartotojas (22 punktas).
2023 m. birželio 6 d. Nutartis Rozhlas a televízia Slovenska
(C‑669/22, EU:C:2023:473) dėl akivaizdaus nepriimtinumo taip pat buvo susijusi su RTVS ir asmens, turinčio mokėti transliavimo mokestį, ginču ir ryšys tarp nacionalinės teisės nuostatų bei Direktyvos 93/13 buvo pripažintas nepakankamai aiškiu ir tiksliu (29 punktas).
45      Žr., be kita ko, Sprendimą LivaNova (53 ir 54 punktai).
46      Žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Miasto Łowicz (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑558/18 ir C‑563/18, EU:C:2020:234, 44 punktas).
47      Tuo ši byla skiriasi nuo situacijos, nagrinėtos 2022 m. balandžio 28 d. Nutartyje
Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, 23–25 punktai).
48      Žr., be kita ko, Sprendimą YYY. (30 punktas).
49      Žr. Sprendimą YYY. (35–38 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat konkrečiau dėl vartotojų ir advokatų sudarytų sutarčių žr. 2015 m. sausio 15 d. Sprendimą Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14) ir 2023 m. sausio 12 d. Sprendimą D. V. (Advokato honoraras – Valandinio įkainio principas) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
50      Taigi vartotojas yra bet kuris fizinis asmuo, kuris „veikia“ siekdamas tikslų, nesusijusių su „jo“ profesine veikla, o tai reiškia, kad šios profesinės veiklos buvimas ar nebuvimas vertinamas sutarties sudarymo momentu. Būtent šiuo momentu jam yra reikalinga apsauga.
51      Pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalį „sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir [remiantis sudarant sutartį buvusiomis visomis aplinkybėmis ir visomis kitomis tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygomis].“
52      Žr. 2024 m. spalio 24 d. Sprendimą Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, 31 punktas).
53      2005 m. sausio 20 d. Sprendimas (C‑464/01, EU:C:2005:32).
54      Sprendimas YYY. (51 punktas).