62025CJ0195
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
20 ноември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Директива 2001/55/ЕО — Временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица — Членове 17 и 19 — Понятието „молба за убежище“ — Член 3, параграф 1 — Предоставяне на статут на субсидиарна закрила на лице, на което е предоставена временна закрила — Директива 2011/95/ЕС — Член 18 — Директива 2013/32/ЕС — Член 33, параграф 2 — Директен ефект“
По дело C‑195/25 [Framholm] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Административен съд, правораздаващ по имиграционни въпроси Гьотеборг, Швеция) с акт от 11 март 2025 г., постъпил в Съда на 11 март 2025 г., в рамките на производство по дело
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
срещу
Migrationsverket
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: C. Lycourgos, председател на състава, O. Spineanu-Matei, S. Rodin (докладчик), N. Piçarra, и N. Fenger съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: C. Strömholm, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 юли 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за AA, BA, CA, DA, EA и FA, от E. Nygren, jurist,
–
за Migrationsverket, от C. Bexelius и J. M. Edlund, в качеството на представители,
–
за шведското правителство, от O. Åbrink и C. Meyer-Seitz, в качеството на представители,
–
за българското правителство, от Т. Митова, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi и A. Katsimerou, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 септември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на:
–
член 3, параграф 1, член 17, параграф 1 и член 19, параграф 2 от Директива 2001/55/ЕО на Съвета от 20 юли 2001 година относно минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица и за мерките за поддържане на баланса между държавите членки в полагането на усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием (ОВ L 212, 2001 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 179),
–
Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9), и
–
член 10, параграф 2 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между шестима граждани на трети държави, на които е предоставена временна закрила, и Migrationsverket (Имиграционна служба, Швеция) (наричана по-нататък „Службата“) по повод на решенията на последната да отхвърли молбите им за международна закрила за предоставяне на статут на бежанец и статут на субсидиарна закрила.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/55
3
Член 1 от Директива 2001/55 гласи:
„Целта на настоящата директива е да определи минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица от трети страни, които не са в състояние да се върнат в страната по произход, и за поддържане на баланса между държавите членки в полаганите от тях усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием“.
4
Член 2 от тази директива предвижда:
„За целите на настоящата директива:
а)
„временна закрила“ означава процедура, която има характер на изключителна мярка. Временната закрила цели, в случай на масово навлизане или заплаха от масово навлизане на разселени лица от трети страни, които не могат да се завърнат в страната по произход, предоставяне на незабавна и временна закрила, особено когато съществува също и опасност системата за убежище да изпадне в невъзможност да разгледа всички искания, без това да доведе до неблагоприятни последици за нейното ефективно функциониране. Тази изключителна мярка се предприема в интерес на горепосочените засегнати лица и на други лица, търсещи закрила;
[…]
д)
„бежанци“ означава граждани на трети страни или лица без гражданство по смисъла на член 1А от [Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), и допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. (наричана по-нататък „Женевската конвенция“)];
[…]
ж)
„разрешение за пребиваване“ означава всяко разрешение или одобрение, издадено от властите на държава членка, в предвидената от законодателството на тази държава форма, даващо на гражданина на трета държава или на лицето без гражданство основание да пребивава на нейната територия;
[…]“.
5
Съгласно член 3 от посочената директива:
„1.   Режимът на временната закрила не е преюдициален по отношение на признаването на бежански статут по Женевската конвенция.
2.   Държавите членки прилагат режима на временна защита при стриктно спазване на човешките права и основните свободи, и на техните задължения за недискриминация.
[…]
5.   Настоящата директива не засяга изключителното право на държавите членки да приемат или запазят по-благоприятни условия за лицата, по отношение на които се прилага режимът на временна закрила“.
6
Член 17 от същата директива гласи:
„1.   Лицата, които се ползват с временна закрила, трябва да имат възможност да подадат молба за предоставяне на убежище по всяко време.
2.   Когато разглеждането на която и да е молба за предоставяне на убежище не е било извършено преди изтичане на срока на временната закрила, то следва да приключи след изтичането на този срок“.
7
Член 19 от Директива 2001/55 предвижда:
„1.   Държавите членки могат да предвидят, че статутът на ползващия се с временна закрила не би могъл да се съчетава едновременно с този на кандидатстващия за статут на бежанец, докато трае разглеждането на молбата.
2.   Когато, след като бъде разгледана молбата за предоставяне на убежище, на лице, имащо право на или ползващо се с временна закрила, не бъде предоставен бежански статут или каквато и да е друга форма на закрила, държавата членка, независимо от разпоредбата на член 28, предоставя на това лице временна закрила или възможност да продължи да се ползва от режима на временна закрила за оставащия срок от време“.
Директива 2011/95
8
Директива 2011/95, която е приета на основание член 78, параграф 2, букви a) и б) ДФЕС, отменя Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 година относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 304, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52).
9
Съображения 12, 23, 24, 33 и 39 от Директива 2011/95 гласят:
„(12)
Основната цел на настоящата директива е, от една страна, да гарантира прилагането от държавите членки на общи критерии за определяне на лицата, които реално се нуждаят от международна закрила, и от друга страна, да гарантира минимално равнище на обезщетения за тези лица във всички държави членки.
[…]
(23)
Следва да се определят стандарти относно определението и съдържанието на статута на бежанец с цел подпомагане на компетентните национални органи на държавите членки при прилагането на Женевската конвенция.
(24)
Необходимо е да се въведат общи критерии за признаване на статут на бежанец на лицата, подали молба за убежище по смисъла на член 1 от Женевската конвенция.
[…]
(33)
Следва да се установят също така стандарти относно определението и съдържанието на статута на субсидиарна закрила. Субсидиарната закрила би следвало да допълни закрилата на бежанците, предвидена в Женевската конвенция.
[…]
(39)
При изпълнение на призива на Стокхолмската програма за създаването на единен статут за бежанците или за лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, и с изключение на дерогациите, които са необходими и обективно обосновани, на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, следва да се предоставят същите права и предимства като тези, които са предоставени на бежанците съгласно настоящата директива, и те следва да отговарят на същите условия с оглед предоставянето ѝ“.
10
Член 1 от тази директива е озаглавен „Цел“ и предвижда:
„Целта на настоящата директива е установяването на стандарти за определянето на граждани на трети държави или на лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила и за съдържанието на предоставената закрила“.
11
Член 2 от посочената директива, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„международна закрила“ означава статут на бежанец и статут на субсидиарна закрила, както са определени в букви д) и ж);
[…]
е)
„лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ означава гражданин на трета държава или лице без гражданство, които не отговарят на условията за бежанец, но за които има сериозни основания да се смята, че ако бъдат изпратени обратно в държавата на произход, или в случай на лице без гражданство — в държавата на предишното му обичайно пребиваване, биха били изложени на реална опасност от тежки посегателства по смисъла на член 15, и по отношение на които не се прилага член 17, параграфи 1 и 2, и които не могат или поради такава опасност не желаят да получат закрилата на тази държава;
ж)
„статут на субсидиарна закрила“ означава признаването от държава членка на гражданин на трета държава или лице без гражданство за лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила;
з)
„молба за международна закрила“ означава искането, отправено от гражданин на трета държава или от лице без гражданство, за закрила от държава членка, което може да бъде разглеждано като лице, искащо да получи статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила, и което лице не иска изрично друг тип закрила извън приложното поле на настоящата директива, която може да бъде предмет на отделна молба;
[…]“.
12
Член 18 от същата директива, озаглавен „Предоставяне на статут на субсидиарна закрила“, предвижда:
„Държавите членки предоставят статут на субсидиарна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, които отговарят на условията за субсидиарна закрила в съответствие с глави II и V“.
Директива 2013/32
13
Директива 2013/32, приета на основание член 78, параграф 2, буква г) ДФЕС, отменя Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (ОВ L 326, 2005 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 242).
14
Съображения 4 и 13 от тази директива гласят:
„(4)
[…] [Общата европейска система за убежище] следва да включва, в краткосрочна перспектива, общи норми за справедливи и обективни процедури за убежище в държавите членки и в по-дългосрочна перспектива — норми на Съюза по отношение на обща процедура за убежище в [Европейския] съюз.
[…]
(13)
Сближаването на нормите за процедурата за предоставяне и отнемане на международна закрила би следвало да допринесе за ограничаването на вторичното движение на кандидатите за международна закрила между държавите членки в случаите, когато такова движение се дължи на различията в правната рамка при отделните държави членки, и да създаде равностойни условия за прилагането на Директива [2011/95] в държавите членки“.
15
Съгласно член 1 от Директива 2013/32, озаглавен „Цел“:
„Целта на настоящата директива е да се определят общи процедури за предоставяне или отнемане на международна закрила съгласно Директива [2011/95].“
16
Член 2 от Директива 2013/32 е озаглавен „Определения“ и гласи:
„За целите на настоящата директива:
[…]
б)
„молба за международна закрила“ или „молба“ означава искане за закрила от държава членка, подадено от гражданин на трета страна или лице без гражданство, за който/което може да се счита, че търси статут на бежанец или субсидиарна закрила и не иска изрично друг вид закрила извън обхвата на Директива [2011/95], за която се кандидатства отделно;
[…]
е)
„решаващ орган“ означава всеки квазисъдебен или административен орган в държава членка, който е компетентен за разглеждането на молбите за международна закрила и който е компетентен да вземе решение като първа инстанция по такива случаи;
[…]
з)
„лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ означава всеки гражданин на трета страна или лице без гражданство, който/което отговаря на изискванията на член 2, буква е) от Директива [2011/95];
и)
„международна закрила“ означава статут на бежанец и статут на лице под субсидиарна закрила по смисъла на букви й) и к);
й)
„статут на бежанец“ означава признаването от държава членка на гражданин на трета страна или лице без гражданство за бежанец;
к)
„статут на субсидиарна закрила“ означава признаването от държава членка на гражданин на трета държава или лице без гражданство за лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила;
[…]“.
17
Член 3 от Директива 2013/32 е озаглавен „Приложно поле“ и предвижда в параграф 1:
„Настоящата директива се прилага за всяка молба за международна закрила, която е подадена на територията на държави членки, включително на граница, в териториални води или в транзитна зона, както и по отношение на отнемането на международна закрила“.
18
Член 10 от тази директива е озаглавен „Изисквания за разглеждане на молбите“ и предвижда в параграф 2:
„При разглеждането на молбите за международна закрила решаващият орган определя първо дали кандидатите отговарят на условията за статут на бежанци и ако те не отговарят на тези условия, определя дали кандидатите отговарят на условията за субсидиарна закрила“.
19
Член 33 от посочената директива, озаглавен „Недопустими молби“, предвижда в параграф 2:
„Държавите членки могат да приемат, че една молба за международна закрила е недопустима единствено ако:
а)
друга държава членка е предоставила международна закрила;
б)
страна, която не е държава членка, се счита за първа страна на убежище за кандидата по силата на член 35;
в)
страна, която не е държава членка, се счита като сигурна трета страна за кандидата съгласно член 38;
г)
молбата е последваща молба, когато не са се появили или не са били представени от кандидата нови елементи или факти, свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива [2011/95]; или
д)
лице на издръжка на кандидата е подало молба, след като в съответствие с член 7, параграф 2 се е съгласило, че неговият случай е част от молбата, която е подадена от негово име, и когато не са налице обстоятелства в положението на лицето на издръжка, които да оправдават отделна молба“.
Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 и последващите решения за изпълнение
20
Въз основа на Директива 2001/55 е прието Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 на Съвета от 4 март 2022 година за установяване на съществуването на масово навлизане на разселени лица от Украйна по смисъла на член 5 от Директива 2001/55/ЕО и за въвеждане на временна закрила (ОВ L 71, 2022 г., стр. 1).
21
Член 2, параграфи 1—3 от посоченото решение предвижда:
„1.   Настоящото решение се прилага за следните категории лица, разселени от Украйна на или след 24 февруари 2022 г., вследствие на военното нашествие на руските въоръжени сили, започнало на тази дата:
а)
украински граждани, пребиваващи в Украйна преди 24 февруари 2022 г.;
б)
лица без гражданство и граждани на трети държави, различни от Украйна, които са се ползвали от международна закрила или равностойна национална закрила в Украйна преди 24 февруари 2022 г.;
в)
членове на семейството на лицата, посочени в букви а) и б).
2.   Държавите членки прилагат настоящото решение или адекватна закрила съгласно националното си право по отношение на лицата без гражданство и граждани на трети държави, различни от Украйна, които могат да докажат, че са пребивавали законно в Украйна преди 24 февруари 2022 г. въз основа на валидно разрешение за постоянно пребиваване, издадено в съответствие с украинското право, и които не могат да се завърнат трайно в своята държава или регион по произход при безопасни условия.
3.   В съответствие с член 7 от Директива [2001/55], държавите членки могат също така да прилагат настоящото решение спрямо други лица, включително спрямо лица без гражданство и граждани на трети държави, различни от Украйна, които са пребивавали законно в Украйна и които не могат да се завърнат трайно в своята държава или регион по произход при безопасни условия“.
22
Временната закрила, предоставена на разселените лица от Украйна, посочени в член 2 от Решение за изпълнение 2022/382, е удължавана многократно и за последен път с член 1 от Решение за изпълнение (ЕС) 2025/1460 на Съвета от 15 юли 2025 година за удължаване на срока на временната закрила, въведена с Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 (ОВ L 2025/1460), до 4 март 2027 г.
Националното право
23
Разпоредбите, уреждащи правото на пребиваване на чужденците в Швеция и предоставянето на международна закрила, се съдържат в Utlänningslag (2005:716) (Закон за чужденците (2005:716) (наричан по-нататък „Законът за чужденците“).
24
Глава 21 от този закон има за цел да транспонира в националното право разпоредбите относно временната закрила, въведени с Директива 2001/55. Тази глава е изменена при транспонирането на Директиви 2004/83 и 2005/85, но не и при влизането в сила на Директиви 2011/95 и 2013/32, които съответно ги заменят.
25
Съгласно глава 21, член 5 от този закон:
„Издаването на разрешение за пребиваване с временна закрила на чужденец не възпрепятства разглеждането на молба за разрешение за пребиваване като бежанец по смисъла на глава 4, член 1. Същото се отнася до молбата за признаване на статута на бежанец, предвидена в глава 4, член 3 и до молбата за документ за пътуване, предвидена в глава 4, член 4.
Разглеждането на молба по силата на първа алинея не може да бъде отлагано поради особени причини. Ако молбата не е била разгледана преди изтичане на временната закрила, тя се разглежда възможно най-скоро след този срок“.
26
Службата, която е органът, компетентен да издава документи за пребиваване на основание временна закрила, дава правни становища на своите администратори.
27
Съгласно правно становище, озаглавено „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. Utlänningslagen“ (система за разглеждане на молбите, подадени на основание на глава 21 от Закона за чужденците), член 5 от тази глава не е пречка лице, ползващо се с временна закрила, да поиска да му бъде предоставен статут на бежанец. Според това становище обаче текстът на член 5 не предвижда възможност за разглеждане на молбите за субсидиарна закрила.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
28
AA, нигерийски гражданин, притежаващ разрешение за постоянно пребиваване в Украйна, BA, украинска гражданка, и четирите им деца, CA, DA, EA и FA, украински граждани, се ползват в Швеция с временна закрила по смисъла на Директива 2001/55. Тази закрила им е предоставена въз основа на Решение за изпълнение 2022/382, чието действие е продължено последно с Решение за изпълнение 2025/1460. Освен това жалбоподателите в главното производство подават молби за международна закрила.
29
Службата отхвърля като неоснователна подадената от AA молба в частта за предоставяне на статут на бежанец и като недопустима в частта за предоставяне на статут на субсидиарна закрила. Подадената от BA и четирите ѝ деца молба е отхвърлена като неоснователна в частта за предоставяне на статут на бежанец и е отхвърлена, без да се разглежда по същество, в частта за предоставяне на статут на субсидиарна закрила. В решенията, с които се отхвърлят тези молби, Службата по-специално посочва, че националната правна уредба, уреждаща правото на пребиваване на чужденците и предоставянето на международна закрила, и по-специално глава 21, член 5 от Закона за чужденците, не позволява на лицата, на които е предоставена временна закрила по смисъла на Директива 2001/55, да подават молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила по смисъла на член 2 от Директива 2011/95 и член 2 от Директива 2013/32.
30
Жалбоподателите в главното производство обжалват посочените решения пред запитващата юрисдикция — Förvaltningsrätten i Göteborg, Migrationsdomstolen (Административен съд, правораздаващ по имиграционни въпроси Гьотеборг, Швеция).
31
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите в главното производство изтъкват, че Директиви 2011/95 и 2013/32, уреждащи условията и процедурата за предоставяне на международна закрила, са приложими за лицата, на които е предоставена временна закрила по смисъла на Директива 2001/55. В това отношение правото да се подаде молба за убежище, предвидено в член 17 от Директива 2001/55, трябвало да се разбира като правото да се поиска статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила в съответствие с Директиви 2011/95 и 2013/32. Всъщност понятието „молба за убежище“ по смисъла на член 17 от Директива 2001/55 би трябвало да се разбира като синоним на молба за „международна закрила“, както е определено в Директиви 2011/95 и 2013/32. Предвид целта на Директива 2001/55 и структурата на членове 17 и 19 от нея, които имали директен ефект, глава 21, член 5 от Закона за чужденците бил несъвместим с правото на Съюза и освен това трябвало да бъде изменен, така че да включва правото да се подаде молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила.
32
Службата поддържа, че глава 21, член 5 от Закона за чужденците не позволява разглеждане на молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила, подадена от чужденец, ползващ се с временна закрила. Тя уточнява, че след транспонирането на Директиви 2004/83 и 2005/85, които са заменени с Директиви 2011/95 и 2013/32, глава 21, член 5 от Закона за чужденците, който позволява на ползващите се с временна закрила чужденци да поискат статут на бежанец, не е изменен в смисъл, че тези граждани могат да кандидатстват за статут на субсидиарна закрила. Такъв избор би бил в съответствие с правото на Съюза. Директива 2001/55 всъщност представлява специален режим, който се прилага преди и вместо общите правила за разглеждане на молбите за международна закрила с цел предоставяне на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила. Предоставянето на временна закрила би довело до частично неприлагане на разпоредбите на Директиви 2011/95 и 2013/32. Единственото изключение от това правило било правото да се подаде молба за убежище, тоест молба за предоставяне на статут на бежанец. Основателността на молбите на жалбоподателите в главното производство за предоставяне на този статут обаче била разгледана преди отхвърлянето им.
33
Запитващата юрисдикция поставя най-напред въпроса за тълкуването на членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55, както и за връзката им с Директиви 2011/95 и 2013/32. Тя счита, че последните две директиви са приложими както към молбата за предоставяне на статут на бежанец, така и към молбата за получаване на статут на субсидиарна закрила, подадена от лица, на които е предоставена временна закрила на основание на Директива 2001/55, тъй като предоставянето на първите два статута, вторият при липса на първия, е предмет на една и съща молба.
34
Според запитващата юрисдикция от практиката на Съда по-специално следва, че Директива 2001/55 има за цел да позволи бързо управление при масово навлизане на лица, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, и че временната закрила, която тя позволява, не възпрепятства последващото подаване на пълна молба за международна закрила (решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, EU:C:2024:1038, т. 125—127).
35
По-нататък запитващата юрисдикция отбелязва, че Директива 2001/55 трябва да се тълкува с оглед на факта, че субсидиарната закрила не е била част от системата за убежище на Съюза към момента на приемането на тази директива, тъй като субсидиарната закрила е въведена в правото на Съюза с Директива 2004/83, заменена с Директива 2011/95. По-специално от текста на член 19, параграф 2 от Директива 2001/55 и от Съобщение на Комисията за оперативни насоки за прилагането на Решение за изпълнение (ЕС) 2022/382 на Съвета за установяване на съществуването на масово навлизане на разселени лица от Украйна по смисъла на член 5 от Директива 2001/55/ЕО и за въвеждане на временна закрила (ОВ C 126 I, 2022 г., стр. 1), следвало, че понятието „молба за убежище“, съдържащо се в член 17, параграф 1 от Директива 2001/55, трябвало да се тълкува в смисъл, че се отнася както до молба за предоставяне на статут на бежанец, така и до молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила.
36
С оглед на изложените по-горе съображения запитващата юрисдикция иска да се установи и дали член 17, параграф 1 и член 19, параграф 2 от Директива 2001/55 във връзка с член 10, параграф 2 от Директива 2013/32 имат директен ефект. Накрая, тя има съмнения относно съвместимостта на разглежданото в главното производство шведско законодателство с правото на Съюза и относно последиците, които следва да се изведат от евентуална несъвместимост.
37
При тези обстоятелства Förvaltningsrätten i Göteborg, Migrationsdomstolen (Административен съд, правораздаващ по имиграционни въпроси Гьотеборг) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложими ли са Директиви [2011/95] и [2013/32] по отношение на молби за предоставяне на статут на бежанец по същия начин, както и по отношение на молбите за получаване на статут на субсидиарна закрила, след като е била предоставена временна закрила по силата на Директива [2001/55]?
2)
а)
Трябва ли член 17, параграф 1 и член 19, параграф 2 от Директива [2001/55] да се тълкуват в смисъл, че възможността да се подаде „молба за убежище“ се отнася до възможността за подаване както на молба за предоставянето на статут на бежанец, така и на молба за получаване на статут на субсидиарна закрила, и за разглеждане на такава молба в светлината на Директиви [2011/95] и [2013/32]?
б)
Трябва ли член 3, параграф 1 от Директива [2001/55] да се тълкува в смисъл, че предвидената с нея временна закрила не допуска признаването на статут на субсидиарна закрила, предвиден в Директива 2011/95/ЕС по отношение на лицата, имащи право на или ползващи се с временна закрила по силата на първата директива?
3)
Ако член 17, параграф 1 и член 19, параграф 2 от Директива [2001/55] се прилагат и по отношение на правото на молба за статут на субсидиарна закрила по Директива [2011/95], достатъчно ясни и точни ли са тези членове, разглеждани във връзка с член 10, параграф 2 от Директива [2013/32], за да имат директен ефект?
4)
Съвместимо ли е с правото на Съюза национално законодателство като […] глава 21, член 5 от Закона за чужденците, която между молбата за статут на бежанец и тази за статут на субсидиарна закрила признава правото за подаване само на първата молба?“.
Производството пред Съда
38
Запитващата юрисдикция прави искане настоящото преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 107 от Процедурния правилник на Съда.
39
На 27 март 2025 г. по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат трети състав на Съда реши, че това искане не следва да бъде уважено, тъй като в случая не е установена изискваната от тази разпоредба спешност.
40
С определение на председателя на Съда от 22 май 2025 г. настоящото дело е разгледано по реда на бързото производство, предвидено в член 105, параграф 1 от Процедурния правилник.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
41
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55 във връзка с Директиви 2011/95 и 2013/32 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка да отхвърли молба за международна закрила, доколкото с нея се цели получаване на статут на субсидиарна закрила, единствено поради това че кандидатът се ползва с временна закрила по Директива 2001/55.
42
Съгласно постоянната съдебна практика разпоредби от правото на Съюза, като членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на техния смисъл и обхват, трябва по принцип да получат самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчитат не само текстът, но и контекстът на тези разпоредби и целта, преследвана с правната уредба, от която те са част (вж. по-специално решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 50).
43
Що се отнася, на първо място, до текста на разпоредбите, чието тълкуване иска запитващата юрисдикция, следва да се подчертае, от една страна, че член 3, параграф 1 от Директива 2001/55 уточнява, че режимът на временната закрила не е преюдициален по отношение на признаването на бежански статут по Женевската конвенция, докато член 17 от тази директива предвижда, че лицата, които се ползват с временна закрила, трябва да имат възможност да подадат молба за предоставяне на убежище по всяко време и че разглеждането на молбите, когато не е било извършено преди изтичане на срока на временната закрила, следва да приключи след изтичането на този срок.
44
От друга страна, съгласно член 19 от Директива 2001/55, когато, след като бъде разгледана молбата за предоставяне на убежище, на лице, имащо право на или ползващо се с временна закрила, не бъде предоставен бежански статут или каквато и да е друга форма на закрила, държавата членка, независимо от разпоредбата на член 28 от тази директива, предоставя на това лице временна закрила или възможност да продължи да се ползва от режима на временна закрила за оставащия срок от време.
45
Поради това, макар тези членове да споменават изрично само възможността ползващо се с временна закрила лице да поиска и да получи статут на бежанец, не може да се приеме, че от самия текст на посочените членове следва, че те позволяват на държавите членки да откажат да разгледат дали кандидат за международна закрила отговаря на условията за получаване на статут на субсидиарна закрила, докато този кандидат се ползва от предвидената в Директива 2001/55 временна закрила.
46
Всъщност, от една страна, от самия текст на член 19 от Директива 2001/55 следва, че на лицата, ползващи се с временна закрила, може да се признае закрила, различна от предоставянето на убежище. От друга страна, нито членове 3, 17 и 19 от тази директива, нито която и да било друга разпоредба от нея се позовават на начина, по който процедурата за получаване на субсидиарна закрила се прилага по отношение на лице, което се ползва с временна закрила по силата на посочената директива. Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 45 и 46 от заключението си, липсата в същата директива на каквато и да било правна уредба в това отношение се обяснява както с факта, че Директива 2001/55 е приета преди Директива 2004/83, с която се установява статутът на субсидиарна закрила, така и с обстоятелството, че първата от тези директиви никога не е била изменяна.
47
Що се отнася, на второ място, до преследваната с Директива 2001/55 цел, от член 1 от нея следва, че една от целите на тази директива е да определи минимални стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица от трети страни, които не са в състояние да се върнат в страната на произход. Както следва от член 2, буква а) от тази директива, прилагането на тази закрила има за цел по-специално да предотврати претоварването на системата за предоставяне на международна закрила вследствие на едновременно масово подаване на молби за получаване на статут на бежанец, което е в интерес както на тези разселени лица, така и на другите лица, търсещи международна закрила. От това следва, че установеният с посочената директива механизъм за временна закрила цели по-специално да гарантира безпрепятственото функциониране на системата за международна закрила в държавите членки (решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, EU:C:2024:1038, т. 81 и 125).
48
Следователно Директива 2001/55 цели да запази ефективната възможност на гражданите на трети държави и на лицата без гражданство, които се ползват с временна закрила, да получат международна закрила след надлежно разглеждане на тяхното индивидуално положение, като същевременно им гарантира незабавно предоставяне на закрила в по-малък мащаб (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2024 г., Kaduna, C‑244/24 и C‑290/24, т. 127).
49
Подобна цел обаче е в подкрепа на тълкуване на членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55 в смисъл, че тези членове не допускат държавите членки да приемат, че лице, ползващо се с временна закрила, не може да поиска субсидиарна закрила, докато трае тази закрила.
50
На трето място, контекстът, в който се вписва Директива 2001/55, също подкрепя такова тълкуване, като се има предвид, че в тази област трябва да се обърне особено внимание на Директиви 2011/95 и 2013/32, които подобно на Директива 2001/55 са част от общата политика в областта на международната закрила, установена от законодателя на Съюза на основание настоящия член 78 ДФЕС.
51
В това отношение, първо, е важно да се припомни, че Директива 2011/95 също като Директива 2004/83, която тя заменя, предвижда два отделни режима на закрила, а именно, от една страна, статута на бежанец, и от друга страна, статута на субсидиарна закрила (вж. в този смисъл решение от 13 септември 2018 г., Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, т. 38).
52
Както следва от съображения 6 и 33 от Директива 2011/95, субсидиарната закрила има за цел да допълни закрилата на бежанците, закрепена в Женевската конвенция (решение от 13 септември 2018 г., Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, т. 39).
53
Следва също така да се отбележи, че видно от членове 13 и 18 от Директива 2011/95 във връзка с определенията на термините „бежанец“ и „лице, което отговаря на условията за субсидиарна закрила“ по член 2, букви г) и е) от тази директива, по принцип международната закрила по тази директива трябва да се предоставя на всеки гражданин на трета държава и всяко лице без гражданство, който или което има основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група, или е изложен(о) на реална опасност от тежки посегателства по смисъла на член 15 от посочената директива (решение от 29 юли 2019 г., Торубаров, C‑556/17, EU:C:2019:626, т. 49).
54
Следователно, когато дадено лице отговаря на минималните изисквания, установени в правото на Съюза, за да се ползва от един от тези статути, стига да отговаря на условията, предвидени съответно в глави II и III или в глави II и V от Директива 2011/95, държавите членки са длъжни, освен ако не е налице някое от предвидените в тази директива основания за изключване, да предоставят исканата международна закрила, като не разполагат с право на преценка в това отношение (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2019 г., Торубаров, C‑556/17, EU:C:2019:626, т. 50).
55
От друга страна, нито една разпоредба от Директива 2011/95 не предвижда, че на лицата, ползващи се с временна закрила, не може да се предостави субсидиарна закрила, като тази констатация съвпада с констатацията, направена в точки 45 и 46 от настоящото решение, що се отнася до членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55.
56
Второ, в член 2 от Директива 2013/32 молбата за международна закрила е определена като искане за закрила от държава членка, подадено от гражданин на трета държава или лице без гражданство, за който/което може да се счита, че търси статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила.
57
Що се отнася до член 10, параграф 2 от тази директива, той предвижда, че при разглеждането на молба за международна закрила компетентният национален орган определя първо дали кандидатът отговаря на условията за статут на бежанец, и ако това не е така, дали отговаря на условията за субсидиарна закрила. От това следва, както подчертава Европейската комисия, че молба за международна закрила може да бъде отхвърлена като неоснователна само ако компетентният орган е стигнал до извода, че на кандидата не може да бъде предоставен нито статут на бежанец, нито статут на субсидиарна закрила.
58
Съдът е постановил също, че член 33, параграф 2 от Директива 2013/32 относно недопустимите молби трябва да се тълкува ограничително и поради това не може да се прилага към положение, което не съответства на неговия текст. Тази разпоредба изброява изчерпателно случаите, в които държавите членки могат да отхвърлят молба за международна закрила като недопустима, без изобщо да я разглеждат по същество (вж. в този смисъл решения от 19 март 2020 г., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, т. 30, и от 1 август 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Дете на бежанци, родено извън приемащата държава), C‑720/20, EU:C:2022:603, т. 51).
59
Ползването на временна закрила обаче не е сред основанията за недопустимост на молбите за международна закрила, посочени в член 33, параграф 2 от Директива 2013/32.
60
Следователно, както от Директива 2011/95, така и от Директива 2013/32 следва, от една страна, че държава членка не може да отхвърли като недопустима молба за международна закрила само поради това че е подадена от гражданин на трета държава или от лице без гражданство, който/което се ползва с предвидената в Директива 2001/55 временна закрила, и от друга страна, че преди тази молба да бъде отхвърлена като неоснователна, следва да се провери дали този кандидат отговаря на условията за предоставяне както на статут на бежанец, така и, при липса на такъв, на статут на субсидиарна закрила, като обстоятелството, че той вече се ползва с временна закрила, е без значение в това отношение.
61
С оглед на гореизложеното на първите два въпроса следва да се отговори, че членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55 във връзка с Директива 2011/95 и Директива 2013/32 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка да отхвърли молба за международна закрила, доколкото с нея се цели получаване на статут на субсидиарна закрила, единствено поради това че кандидатът се ползва с временна закрила по Директива 2001/55.
По третия и четвъртия въпрос
62
С третия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 17, параграф 1 и член 19, параграф 2 от Директива 2001/55 във връзка с член 10, параграф 2 от Директива 2013/32 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект.
63
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпроса, който му е зададен. Може също да се наложи Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (вж. по-специално решение от 4 септември 2025 г., Casa Judeà eană de Asigurări de Sănătate Mureș и др., C‑489/23, EU:C:2025:651, т. 63 и цитираната съдебна практика).
64
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че с третия и четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали трябва да остави без приложение шведското законодателство, съгласно което компетентният национален орган е длъжен да приеме, че гражданинът на трета страна или лицето без гражданство не може да получи субсидиарна закрила по смисъла на Директиви 2011/95 и 2013/32, докато се ползва с временна закрила на основание на Директива 2001/55, поради противоречието на това законодателство с разпоредба от правото на Съюза с директен ефект.
65
От точки 45 и 46, както и от точки 53—60 от настоящото решение обаче следва, от една страна, че член 18 от Директива 2011/95 и член 33, параграф 2 от Директива 2013/32 не допускат държава членка да откаже да предостави статут на субсидиарна закрила на гражданин на трета страна или на лице без гражданство само поради това че последният се ползва с временна закрила по Директива 2001/55, и от друга страна, че членове 17 и 19 от Директива 2001/55 не могат да поставят под въпрос този извод.
66
При тези условия третият и четвъртият въпрос следва да се преформулират и да се приеме, че с тях запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 18 от Директива 2011/95 и член 33 от Директива 2013/32 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект и поради това, когато не е възможно националното законодателство да се тълкува в съответствие с изискванията, произтичащи от тези членове, националните съдилища трябва да не прилагат това законодателство.
67
На първо място, следва да се припомни, че за да се гарантира ефективността на всички разпоредби на правото на Съюза, принципът на предимство задължава по-специално националните съдилища във възможно най-голяма степен да тълкуват вътрешното си право по начин, съответстващ на правото на Съюза (решение от 24 юни 2019 г., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 57).
68
Задължението за съответстващото тълкуване на националното право обаче има известни ограничения, и по-специално не би могло да служи за основа на тълкуване contra legem на националното право (решение от 6 октомври 2021 г., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, т. 72 и цитираната съдебна практика).
69
Следователно запитващата юрисдикция следва да прецени дали глава 21, член 5 от Закона за чужденците може да се тълкува в смисъл, че получаването на разрешение за пребиваване на основание на Директива 2001/55 не е пречка за разглеждането на основателността на молба за международна закрила, която се отнася до предоставянето на статут на субсидиарна закрила. Обстоятелството, че Службата би подкрепила тълкуване на тази национална разпоредба, което е несъвместимо с правото на Съюза, посредством становище, е без значение в това отношение.
70
На второ място, в случай че запитващата юрисдикция установи, че националното законодателство не може да бъде тълкувано в съответствие с правото на Съюза, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато от гледна точка на съдържанието си разпоредбите на една директива са безусловни и достатъчно точни, частноправните субекти могат да се позовават на тях пред националните съдилища срещу държавата, ако тя не е транспонирала в срок директивата в националното право или ако я е транспонирала неправилно (решение от 6 ноември 2018 г., Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, т. 63 и цитираната съдебна практика).
71
В случая член 18 от Директива 2011/95, който закрепва правото на всеки гражданин на трета държава или на лице без гражданство да получи статут на субсидиарна закрила, ако отговаря на условията, предвидени в глави II и V от тази директива, съдържа норма, чието съдържание е безусловно и достатъчно точно, за да се признае директен ефект.
72
Също така, тъй като член 33 от Директива 2013/32, както беше припомнено в точка 58 от настоящото решение, изброява изчерпателно случаите, при които молба за международна закрила може да бъде отхвърлена като недопустима, този член 33 съдържа норма, чието съдържание е безусловно и достатъчно точно, за да може да се счита, че има директен ефект (решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 182).
73
Следователно, ако запитващата юрисдикция установи, че не е възможно да тълкува националното си право в съответствие с член 18 от Директива 2011/95 и член 33 от Директива 2013/32, тя е длъжна да осигури, в рамките на своята компетентност, съдебната защита, която произтича за правните субекти от тези членове 18 и 33, и да гарантира пълното им действие, като при необходимост остави без приложение глава 21, член 5 от Закона за чужденците (вж. по аналогия решение от 3 юни 2025 г., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, т. 72).
74
С оглед на гореизложеното на третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 18 от Директива 2011/95 и член 33 от Директива 2013/32 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект и поради това, когато не е възможно националното законодателство да се тълкува в съответствие с изискванията, произтичащи от тези членове 18 и 33, националните съдилища следва да оставят без приложение това законодателство.
По съдебните разноски
75
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Членове 3, 17 и 19 от Директива 2001/55/ЕО на Съвета от 20 юли 2001 година относно минималните стандарти за предоставяне на временна закрила в случай на масово навлизане на разселени лица и за мерките за поддържане на баланса между държавите членки в полагането на усилия за прием на такива лица и понасяне на последиците от този прием, във връзка с Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила и Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат държава членка да отхвърли молба за международна закрила, доколкото с нея се цели получаване на статут на субсидиарна закрила, единствено поради това че кандидатът се ползва с временна закрила по Директива 2001/55.
2)
Член 18 от Директива 2011/95 и член 33 от Директива 2013/32
трябва да се тълкуват в смисъл, че
имат директен ефект и поради това, когато не е възможно националното законодателство да се тълкува в съответствие с изискванията, произтичащи от тези членове 18 и 33, националните съдилища следва да оставят без приложение това законодателство.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: шведски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.