62022CJ0312
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
12 октомври 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 56 ЕО — Свободно движение на капитали — Данък върху доходите на физическите лица — Данъчно облагане на доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа — Лихви, дължими и платени от образувания, които не са местни лица за националната територия — Различно третиране в зависимост от мястото на установяване на образуванието емитент и на образуванието платец на съответните лихви — Споразумение между Европейската общност и Конфедерация Швейцария за предвиждане на мерки, еквивалентни на тези, определени в Директива 2003/48/ЕО — Член 2, параграф 4 — Данъчно облагане на доходи от спестявания под формата на плащания на лихви от швейцарски източник — Задължение за прилагане на същите данъчни ставки, които се прилагат за сходни местни доходи“
По дело C‑312/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Supremo Tribunal Administrativo (Върховен административен съд, Португалия) с акт от 7 април 2022 г., постъпил в Съда на 10 май 2022 г., в рамките на производство по дело
FL
срещу
Autoridade Tributária e Aduaneira,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz (докладчик), председател на състава, P. G. Xuereb и A. Kumin, съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за FL, от D. Almeida и M. da Rosa Amaral, advogados,
–
за португалското правителство, от A. de Almeida Morgado, P. Barros da Costa и A. Rodrigues, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от G. Braga da Cruz и W. Roels, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 56 ЕО и на член 2, параграф 4 от Споразумението между Европейската общност и Конфедерация Швейцария за предвиждане на мерки, еквивалентни на тези, предвидени в Директива 2003/48/ЕО на Съвета относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания (ОВ L 385, 2004 г., стр. 30; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 160, наричано по-нататък „Споразумението“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между FL и Autoridade Tributária e Aduaneira (данъчен и митнически орган, Португалия) по повод на облагането с данъка върху доходите на физическите лица на доходи от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, дължими от образувания, които не са местни за територията на Португалия, и платени на FL през 2005 г. от швейцарска банкова институция.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Споразумението влиза в сила на 1 юли 2005 г., след приключване на процедурите, предвидени в членове 17 и 18 от него.
4
Съгласно член 1 от Споразумението, озаглавен „Удръжка от швейцарските агенти по плащанията“:
„1.   Лихвените плащания, извършени на бенефициери по смисъла на член 4, които пребивават в държава членка на Европейския съюз, наричана по-долу „държава членка“, от агент по плащанията, регистриран на територията на Швейцария, подлежат на удръжка съгласно параграф 2 и член 2 по-долу. Размерът на тази удръжка е 15 % през първите три години от датата на прилагане на настоящото споразумение, 20 % през следващите три години и 35 % след това.
2.   Лихвените плащания, платени по искове, подадени от длъжници, които пребивават в Швейцария, или полагащи се на постоянни институции на неместни лица, намиращи се в Швейцария, се изключват от удръжката. За целите на настоящото споразумение терминът „постоянна институция“ има същия смисъл като този от съответната конвенция за избягване на двойното данъчно облагане между Швейцария и държавата, където пребивава длъжникът. При липса на такава конвенция терминът „постоянна институция“ означава определено място на търговска дейност, чрез което изцяло или частично се осъществява търговската дейност на длъжника.
[…]“.
5
В съответствие с член 2 от Споразумението, озаглавен „Доброволно разкриване“:
„1.   Швейцария предвижда процедура, която дава възможност на бенефициерите съгласно определението в член 4 да избегнат удръжката, предвидена в член 1, чрез изрично упълномощаване на своя агент по плащанията в Швейцария да отчита платените лихви пред компетентните органи на тази страна. Това упълномощаване обхваща всички лихви, платени на бенефициера от този агент по плащанията.
2.   Информацията, която агентът по плащането отчита в случай на изрично упълномощаване от страна на бенефициера, трябва да включва най-малко:
[…]
3.   Швейцарският компетентен орган съобщава информацията, посочена в параграф 2, на компетентния орган на държавата членка, където е постоянното пребиваване на бенефициера. […]
4.   Когато бенефициерът избира тази процедура за доброволно разкриване или заявява по друг начин своя лихвен доход, получен от швейцарски агент по плащанията[,] на данъчните власти в своята държава членка по местопребиваване, въпросният лихвен доход се облага с данък в тази държава членка, в същите размери както прилаганите спрямо подобен доход, възникнал в посочената държава“.
Португалското право
6
Според член 22 от Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares (Кодекс за данъка върху доходите на физическите лица), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „CIRS“):
„1.   Облагаемият доход, който подлежи на облагане с данък върху доходите на физическите лица, е този, който се получава от кумулиране на доходи от различни категории, получени всяка година след приспадане и данъчни облекчения, предвидени в следните раздели.
[…]
3.   Доходите, получени от данъчнозадължени лица, които не са местни за територията на Португалия, както и тези, посочени в членове 71 и 72, не се кумулират за целите на облагането си, без да се засяга предвидената в тях възможност за кумулиране“.
7
Член 71, алинеи 1 и 3 от CIRS гласи:
„1.   С окончателен данък, удържан при източника, се облагат доходите, получени на територията на Португалия, посочени в следващите параграфи, както и доходите, посочени в член 101, параграф 2, буква b), при предвидените в него окончателни ставки.
[…]
3.   Със ставка от 20 % се облагат:
a)
лихвите от срочни или безсрочни влогове, включително лихвите, произтичащи от депозитни сертификати;
b)
доходите от дългови ценни книжа, независимо дали са поименни, или на приносител, както и доходите от операции по разсрочване, прехвърляне на вземания, сметки за ценни книжа по гарантирани цени или други подобни или аналогични сделки;
[…]“.
8
Член 101, алинея 2, буква b) от CIRS предвижда:
„Що се отнася до доходите, които се облагат с данък, удържан при източника, при предвидените в член 71 ставки, както и в случая по буква b) — до печалбите от дружествени дялове, дължими от образувания, които не са установени на територията на Португалия, на които може да бъде преведено плащане:
[…]
b) образуванията, които изплащат или предоставят на разположение на притежатели, установени на територията на Португалия, доходи от ценни книжа, дължими от образувания, които не са установени на територията на Португалия, на които може да бъде преведено плащане, независимо дали са упълномощени от последните или от тези притежатели, или действат за сметка на едните или на другите, трябва да приспаднат сумата, съответстваща на ставката от 20 % от брутния доход […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
9
През 2005 г. FL получава доходи от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, изплатени от швейцарска банкова институция.
10
На 10 май 2006 г. FL подава данъчна декларация за тези доходи от лихви. С акта за установяване на размера на дължимия данък за 2005 г. посочените доходи от лихви са кумулирани с другите доходи на FL и са обложени с данък върху доходите на физическите лица с максимална прогресивна ставка от 40 %.
11
На 31 юли 2008 г. FL подава искане за служебно преразглеждане на този данъчен акт, което е отхвърлено. На 11 януари 2010 г. той сезира Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra (Административен и данъчен съд Синтра, Португалия) с жалба срещу посочения акт за установяване на размера на дължимия данък, която този съд отхвърля изцяло с решение от 1 ноември 2020 г.
12
FL обжалва това съдебно решение пред запитващата юрисдикция, Supremo Tribunal Administrativo (Върховен административен съд, Португалия).
13
В подкрепа на жалбата си FL изтъква най-напред, че приложимото португалско законодателство накърнява свободното движение на капитали и свободното предоставяне на услуги, тъй като дискриминира местните за Португалия лица в зависимост от това дали доходите от лихви, които те получават, са от облигации и срочни инвестиции, емитирани от установени в Португалия образувания или платени от такива образувания, или пък доходите от лихви са от облигации и срочни инвестиции, емитирани от установени в трети страни образувания и платени от такива образувания.
14
Всъщност по силата на членове 22, 71 и 101 от CIRS доходите от лихви, получени от първите образувания, се облагали с окончателна ставка от 20 %, докато доходите, получени от вторите, били предмет на задължително кумулиране на доходите и се облагали с прогресивна ставка, която може да достигне 40 %. Доколкото обаче според това законодателство идентични доходи са предмет на различно данъчно третиране в зависимост от това дали плащането им е извършено или не от местен за Португалия агент по плащанията, FL смята, че посоченото законодателство може да възпре местните данъчнозадължени лица да инвестират капитала си в дружества, установени в Европейския съюз или извън него.
15
Освен това FL смята, че португалското законодателство нарушава разпоредбите на Директива 2003/48 и на Споразумението, което предвижда еквивалентни мерки, тъй като по силата на това законодателство доходите, които са му били изплатени от швейцарски банкови институции, се облагат по-тежко, отколкото ако тези доходи биха били изплатени от португалски банкови институции, при положение че той напълно коректно е погасил данъчните си задължения в Португалия и е дал разрешение за обмен на информация между тази държава членка и швейцарските органи.
16
Така запитващата юрисдикция иска да се установи дали посоченото законодателство е съвместимо с правилата на Съюза относно свободното движение на капитали, и по-специално с член 56 ЕО във връзка с член 2, параграф 4 от Споразумението.
17
При тези обстоятелства Supremo Tribunal Administrativo (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместимо ли е с правото на Съюза положение, при което доходите от лихви по облигации и дългови ценни книжа, изплатени на жалбоподателя [в главното производство] през 2005 г. от швейцарска банкова институция, която не е местно лице [за територията на Португалия], подлежат на данъчно кумулиране, поради което се облагат със същата ставка на данъка върху доходите на физическите лица, както останалите доходи, вследствие на което се облагат с много по-висока данъчна ставка от тази, която би била дължима (окончателна ставка), ако тези доходи бяха изплатени от банкова институция, която е местно лице за страната?“.
По преюдициалния въпрос
18
С преюдициалния си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 56 ЕО и член 2, параграф 4 от Споразумението трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, според която доходите от лихви, получени от данъчнозадължените лица на тази държава членка, се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, когато тези доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на друга държава членка или на трета страна, като Конфедерация Швейцария, и са изплатени от такова образувание, докато, когато въпросните доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на държава членка, за която данъчнозадължените лица са местни, и са изплатени от такова образувание, те се облагат с по-ниска окончателна ставка от 20 %.
По свободното движение на капитали
19
В началото следва да се констатира, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която има за предмет данъчното облагане на доходи от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, получени от физическите лица в резултат на направените от тях инвестиции, попада в приложното поле на свободното движение на капитали.
20
Подобна правна уредба обаче може да засегне и свободното предоставяне на услуги, както отбелязват жалбоподателят в главното производство и Европейската комисия, тъй като може да има последици за финансовите услуги, чийто предмет са тези облигации и дългови ценни книжа, предлагани чрез посредник от друга държава членка.
21
Когато обаче национална мярка се отнася едновременно до свободното предоставяне на услуги и до свободното движение на капитали, Съдът по принцип преценява разглежданата мярка с оглед само на една от тези две основни свободи, ако предвид обстоятелствата по делото се окаже, че едната от тях е напълно второстепенна по отношение на другата и може да бъде разглеждана заедно с нея (решение от 30 април 2020 г., Société Générale, C‑565/18, EU:C:2020:318, т. 19 и цитираната съдебна практика).
22
В случая свободното предоставяне на услуги изглежда второстепенно спрямо свободното движение на капитали и може да бъде разглеждано заедно с него. Всъщност разглежданата в главното производство национална правна уредба се отнася до последиците, които произтичат за местно данъчнозадължено лице от упражняването на свободното движение на капитали. Именно упражняването на тази последна основна свобода може да доведе до необходимостта заинтересованото лице да избере посредник за изплащането на доходите от лихви с произход от съответните облигации и дългови ценни книжа, за да може, както става ясно от акта за преюдициално запитване, да се ползва от окончателната данъчна ставка от 20 % върху тези доходи от лихви. В този смисъл изборът на посредника и следователно аспектите, свързани със свободното предоставяне на услуги, са неизбежна последица от данъчното облагане на посочените доходи от лихви (вж. в този смисъл решение от 1 юли 2010 г., Dijkman и Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, т. 34 и 35).
23
След това уточнение, от постоянната съдебна практика следва, че забранените с член 56, параграф 1 ЕО мерки, като ограничения на движението на капитали, обхващат мерки, които могат да възпрат чуждестранните лица да инвестират в държава членка или да възпрат местните лица от тази държава членка да инвестират в други държави (решения от 25 януари 2007 г., Festersen, C‑370/05, EU:C:2007:59, т. 24, и от 18 декември 2007 г., A, C‑101/05, EU:C:2007:804, т. 40).
24
В случая от данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, става ясно, че според разглежданата в главното производство национална правна уредба доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани в Португалия, които са изплатени в тази държава членка и са получени от местно за въпросната държава членка физическо лице, се облагат с окончателна данъчна ставка от 20 %.
25
За разлика от това, когато тези доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани в друга държава членка или в трета страна, те се кумулират с другите доходи на това лице и се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, освен ако се изплащат чрез посредник, установен в Португалия, в който случай те също могат да бъдат обложени с окончателна данъчна ставка от 20 %.
26
Освен това, ако посочените доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на друга държава членка или на трета страна и се изплащат от посредник, който също не е местно лице, според тези данни същите доходи от лихви не могат да бъдат обложени с окончателната ставка от 20 %.
27
От изложеното в точки 24—26 от настоящото решение следва, че доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани в държава, различна от Република Португалия, са поставени в по-неблагоприятно положение в сравнение с доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани в тази държава членка.
28
Така тази национална правна уредба въвежда разлика в третирането в зависимост от мястото на инвестиране на капиталите, която има за последица възпиране на местните за Португалия данъчнозадължени лица да инвестират капиталите си в друга държава, както и препятстване на набирането на капитали в Португалия (вж. в този смисъл решение от 1 юли 2010 г., Dijkman и Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, т. 31 и цитираната съдебна практика).
29
Доколкото португалското правителство твърди, че местно данъчнозадължено лице в положението на FL е имало възможност по силата на член 101, алинея 2, буква b) от CIRS да се ползва от окончателната ставка от 20 % върху доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, изплатени от образувание, което не е местно лице, като го упълномощи да удържа данък при източника върху тези доходи от лихви, следва да се отбележи, от една страна, че тази възможност не е спомената от запитващата юрисдикция. От друга страна, дори такава възможност не би имала значение за направената в предходната точка от настоящото решение констатация, тъй като необходимостта да се прибегне до такава формалност, се отнася само до доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувания, които не са местни лица, и изплатени от такива образувания, а не до тези с произход от лихви и дългови ценни книжа, емитирани от образувания, които са местни за Португалия лица, или изплатени от такива образувания.
30
От това следва, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство представлява ограничение на свободното движение на капитали, което по принцип е забранено от член 56, параграф 1 ЕО.
31
В това отношение португалското правителство се позовава и на клаузата „standstill“, съдържаща се в член 57, параграф 1 ЕО, която също не е посочена от запитващата юрисдикция. Това правителство обаче не представя достатъчно доказателства за спазването на материалния и времевия критерий, установени в тази клауза, които трябва да бъдат кумулативно изпълнени, за да може тя да се приложи. Ето защо тази юрисдикция следва да провери дали тези критерии са изпълнени кумулативно или не, що се отнася до разглежданата в главното производство национална правна уредба, с оглед на постоянната практика на Съда (вж. по-специално решения от 10 април 2014 г., Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, т. 53, и от 13 ноември 2019 г., College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, т. 91—94, 100, 101, 104 и 105 и цитираната съдебна практика).
32
След като с оглед на преписката, с която разполага Съдът, не изглежда ограничението на свободното движение на капитали, въведено с разглежданата в главното производство национална правна уредба, да не попада в приложното поле на член 56, параграф 1 ЕО въз основа на член 57, параграф 1 ЕО, следва да се провери до каква степен това ограничение може да бъде обосновано с оглед на разпоредбите на Договора за ЕО.
33
В това отношение член 58, параграф 1, буква а) ЕО предвижда, че „разпоредбите на член 56 не накърняват правото на държавите членки […] да прилагат съответните разпоредби на [своето] данъчно законодателство, които провеждат разграничение между данъкоплатци, които не са в еднакво положение, що се отнася до тяхното място на пребиваване или място на инвестиране на капитала“.
34
Тази разпоредба на член 58 ЕО, доколкото представлява изключение от основния принцип за свободно движение на капитали, трябва да се тълкува стриктно. Следователно тя не може да се тълкува в смисъл, че всяко данъчно законодателство, което предвижда разграничение на данъкоплатците в зависимост от мястото, където пребивават, или от държавата членка, в която инвестират своите капитали, автоматично е съвместимо с Договора (решение от 17 октомври 2013 г., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, т. 42 и цитираната съдебна практика).
35
Всъщност изключението по член 58, параграф 1, буква а) ЕО е на свой ред ограничено от параграф 3 от този член, който предвижда, че посочените в параграф 1 от въпросния член национални разпоредби „не представляват средство за произволна дискриминация или прикрито ограничение на свободното движение на капитали и плащания по смисъла на член 56 [ЕО]“ (вж. решение от 17 октомври 2013 г., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, т. 43 и цитираната съдебна практика).
36
Следователно различното третиране, позволено съгласно член 58, параграф 1, буква а) ЕО, трябва да се разграничава от произволната дискриминация, забранена по силата на параграф 3 от този член. От постоянната съдебна практика обаче следва, че за да може национална данъчна уредба като разглежданата в главното производство да се счита за съвместима с разпоредбите на Договора за ЕО относно свободното движение на капитали, различното третиране, което тя предвижда, трябва да се отнася до положения, които не са обективно сходни, или да е обосновано с императивно съображение от общ интерес (вж. в този смисъл решения от 17 октомври 2013 г., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, т. 44 и цитираната съдебна практика, и от 17 март 2022 г., AllianzGI-Fonds AEVN, C‑545/19, EU:C:2022:193, т. 42).
37
В случая, що се отнася до обективното сходство на положенията, в рамките на разглежданата в главното производство национална правна уредба местно за Португалия данъчнозадължено лице, получаващо лихвени доходи от инвестиции, които е направило в друга държава, каквито са доходите от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа, подлежи на облагане с данък върху тези доходи от лихви в държавата членка, на която е местно лице, така както и местно за Португалия данъчнозадължено лице, което получава доходи от инвестиции от същото естество, направени в последната държава членка (вж. в този смисъл решение от 1 юли 2010 г., Dijkman и Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, т. 45).
38
В този смисъл обстоятелството, че тези доходи от лихви се облагат с различни данъчни ставки в зависимост от това дали са генерирани или изплатени в държавата членка по пребиваването им, или пък са генерирани и изплатени в друга държава, е в основата на разглежданата в главното производство разлика в третирането, но не отразява разлика в положението на съответните данъчнозадължени лица, що се отнася до данъчното облагане на доходите на физическите лица (вж. в този смисъл решение от 1 юли 2010 г., Dijkman и Dijkman-Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, т. 46).
39
От това следва, че разликата в третирането, въведена с разглежданата в главното производство национална правна уредба, се отнася до обективно сходни положения.
40
Що се отнася до това дали тази разлика в третирането може да бъде обоснована с императивно съображение от общ интерес, достатъчно е да се отбележи, че нито запитващата юрисдикция, нито португалското правителство се позовават на наличието на такива императивни съображения от общ интерес.
41
С оглед на изложените по-горе съображения на първата част от поставения въпрос следва да се отговори, че член 56 ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, според която доходите от лихви, получени от данъчнозадължените лица на тази държава членка, се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, когато тези доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на друга държава членка или на трета страна, като Конфедерация Швейцария, и са изплатени от такова образувание, докато, когато посочените доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на държава членка, за която данъчнозадължените лица са местни, и са изплатени от такова образувание, те се облагат с по-ниска окончателна ставка от 20 %.
По Споразумението
42
По силата на член 2, параграф 4 от Споразумението, когато бенефициерът избира тази процедура за доброволно разкриване или заявява по друг начин своите доходи от лихви, получени от швейцарски агент по плащанията, на данъчните власти в своята държава членка по местопребиваване, въпросните доходи от лихви се облагат с данък в тази държава членка в същите размери, както прилаганите спрямо подобен доход, възникнал в посочената държава.
43
В това отношение следва да се отбележи, както прави Комисията, че за да бъде приложима тази разпоредба към разглежданото в главното производство положение, трябва да бъдат изпълнени няколко условия.
44
Най-напред, тъй като Споразумението влиза в сила на 1 юли 2005 г., то се отнася само до доходите от лихви, платени след тази дата.
45
По-нататък, както следва от член 1, параграфи 1 и 2 от Споразумението във връзка с член 2, параграфи 1 и 4 от него, съответните плащания не трябва да се отнасят до доходи от лихви върху вземания, „платени по искове, подадени от длъжници, които пребивават в Швейцария, или полагащи се на постоянни институции на неместни лица, намиращи се в Швейцария“.
46
Всъщност в такъв случай по силата на член 1, параграф 2 от Споразумението тези доходи от лихви се изключват от удържане на данък върху размера на лихвите, предвидено в този член 1, параграф 1, „съгласно параграф 2 и член 2“ от Споразумението. От член 2, параграфи 1 и 4 от Споразумението обаче следва, че бенефициерът трябва да е избрал процедурата по доброволно оповестяване, която Конфедерация Швейцария е длъжна да предвиди, за да избегне удържането на данък по член 1 от него, или да е декларирал доходите си от лихви пред данъчните органи на държавата, на която е местно лице.
47
Накрая, от посочения член 2, параграф 4 следва, че бенефициерът на съответните доходи от лихви трябва да е избрал тази процедура по доброволно разкриване или да е подал декларация по друг начин пред данъчните органи на държавата членка, на която е местно лице.
48
Тъй като данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, не позволяват в случая да се установи, че по отношение на разглежданото в главното производство положение са изпълнени всички необходими условия за прилагането на член 2, параграф 4 от Споразумението, запитващата юрисдикция следва да извърши необходимите проверки в това отношение.
49
С оглед на изложените по-горе съображения на втората част от поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 4 от Споразумението във връзка с член 1, параграф 2 от него трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, според която доходите от лихви, получени, считано от 1 юли 2005 г., от данъчнозадължените лица на тази държава членка, които са избрали процедурата по доброволно разкриване или са декларирали по друг начин тези доходи от лихви пред данъчните органи на държавата членка, за която са местни лица, доколкото те не са изключени от удържането на данък по силата на посочения член 1, параграф 2, се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, когато посочените доходи от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа са изплатени от швейцарски агент по плащанията, докато, когато същите доходи от лихви са изплатени от местен агент по плащанията, те се облагат с по-ниска окончателна ставка от 20 %.
По съдебните разноски
50
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
1)
Член 56 ЕО
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска правна уредба на държава членка, според която доходите от лихви, получени от данъчнозадължените лица на тази държава членка, се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, когато тези доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на друга държава членка или на трета страна, като Конфедерация Швейцария, и са изплатени от такова образувание, докато, когато посочените доходи от лихви са с произход от облигации и дългови ценни книжа, емитирани от образувание на държава членка, за която данъчнозадължените лица са местни, и са изплатени от такова образувание, те се облагат с по-ниска окончателна ставка от 20 %.
2)
Член 2, параграф 4 от Споразумението между Европейската общност и Конфедерация Швейцария за предвиждане на мерки, еквивалентни на тези, предвидени в Директива 2003/48/ЕО на Съвета относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания във връзка с член 1, параграф 2 от него
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска правна уредба на държава членка, според която доходите от лихви, получени, считано от 1 юли 2005 г., от данъчнозадължените лица на тази държава членка, които са избрали процедурата по доброволно разкриване или са декларирали по друг начин тези доходи от лихви пред данъчните органи на държавата членка, за която са местни лица, доколкото не са изключени от удържането на данък по силата на посочения член 1, параграф 2, се облагат с прогресивна данъчна ставка, която може да достигне 40 %, когато посочените доходи от лихви с произход от облигации и дългови ценни книжа са изплатени от швейцарски агент по плащанията, докато, когато същите доходи от лихви са изплатени от местен агент по плащанията, те се облагат с по-ниска окончателна ставка от 20 %.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.