62005CC0229_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Настоящата жалба е подадена от г‑н Osman Ocalan от името на Кюрдската работническа партия (Partiya Karkerên Kurdistan — PKK) и от г‑н Serif Vanly от името на Кюрдския национален конгрес (Kongra Netewiya Kurdistan — KNK). Г‑н O. Ocalan е брат на г‑н Abdullah Ocalan, ръководител на PKK, който е задържан в Турция.
2. Жалбоподателите оспорват включването на PKK от Съвета в списък с терористични организации. Първоинстанционният съд отхвърля жалбата на PKK, тъй като според собствените ѝ твърдения тази организация е престанала да съществува и поради това г‑н O. Ocalan не е могъл да докаже, че я представлява. Жалбата на KNK е отхвърлена и като недопустима, защото той не е лично засегнат от решението на Съвета.
II – Обстоятелства, предхождащи спора и правна уредба на спора
3. Първоинстанционният съд представя обстоятелствата, предхождащи спора, и правната уредба на спора в точки 1—9 от обжалваното определение, постановено на 15 февруари 2005 г. по дело T‑229/02(2), както следва:
„1 От документите по делото е видно, че Kurdistan Workers’ Party (Кюрдската работническа партия) (PKK) възниква през 1978 г. и започва въоръжена борба срещу турското правителство за признаване правото на кюрдите на самоопределяне. Според писмените показания на г‑н О. Ocalan през юли 1999 г. PKK обявила едностранно спиране на огъня при запазване на правото на самозащита. Според същите показания във връзка с тази нова насока конгресът на PKK решил през април 2002 г., че „от 4 април 2002 г. всички действия, извършвани под името „PKK“, се преустановяват, а извършените от името на PKK действия ще се считат за нелегитимни“ (приложение 2 към жалбата, точка 16). Съставено било ново обединение — Kongreya AzadÓ š Demokrasiya Kurdistan (Конгрес за демокрация и свобода на Кюрдистан — KADEK), което да постигне по демократичен път политически цели в името на кюрдското малцинство. Г‑н А. Ocalan бил назначен за председател на KADEK.
2 Kurdistan National Congress (Кюрдски национален конгрес) (КNK) е федерация, която обединява тридесетина организации. KNK има за цел да „утвърди единството и сътрудничеството на кюрдите във всички части на Кюрдистан и да подкрепи борбата им с оглед на висшите интереси на кюрдската нация“ (член 7, буква A от учредителната харта на KNK). Според писмените показания на г‑н S. Vanly, председател на KNK, почетният ръководител на PKK е бил сред тези, които са допринесли за създаването на KNK. PKK е била член на KNK, а отделните членове на PKK финансирали отчасти KNK.
3 На 27 декември 2001 г., след като преценява, че за прилагането на Резолюция 1373 (2001) на Съвета за сигурност на Обединените нации е необходимо действие на Европейската общност, Съветът на Европейския съюз приема Обща позиция 2001/930/ОВППС за борба с тероризма (ОВ L 344, стр. 90) и Обща позиция 2001/931/ОВППС за прилагането на специални мерки за борба с тероризма (ОВ L 344, стр. 93).
4 Член 2 от Обща позиция 2001/931 гласи:
„Европейската общност, в рамките на правомощията, предоставени ѝ от Договора за създаване на Европейската общност, разпорежда да се замразят средствата и другите финансови активи или икономически ресурси на лицата, групите и образуванията, изброени в приложението.“ [неофициален превод]
5 На 27 декември 2001 г. Съветът приема Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания (ОВ L 344, стр. 70).
6 Съгласно член 2 от Регламент № 2580/2001:
„1. Освен ако не е позволено по смисъла на членове 5 и 6:
a) всички средства, други финансови активи и икономически ресурси, които се държат, владеят или притежават от физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка, посочен в член 2, параграф 3, се замразяват;
б) не се предоставят средствата, другите финансови активи и икономически ресурси, пряко или непряко, на или в полза на физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка, посочен в член 2, параграф 3.
2. Освен ако не е позволено по смисъла на членове 5 и 6, се забранява предоставянето на финансови услуги на или в полза на физическо или юридическо лице, група или образувание в списъка, посочен в член 2, параграф 3.
3. Съветът, действащ единодушно, създава, преглежда и изменя списъка на лицата, групите или образуванията, към които се прилага настоящият регламент, в съответствие с разпоредбите на член 1, параграфи 4, 5 и 6 от Обща позиция 2001/931/ОВППС. Този списък съдържа:
i) физическите лица, които извършват или възнамеряват да извършат, участват или улесняват извършването на терористичен акт;
ii) юридическите лица, групите или образуванията, които извършват или възнамеряват да извършат, участват или улесняват извършването на терористичен акт;
iii) юридическите лица, групите или образуванията, притежавани или контролирани от едно или повече физически или юридически лица, групи или образувания по смисъла на i) и ii) или
iv) физическите лица, юридическите лица, групите или образуванията, които действат за сметка или по нареждане на едно или повече физически или юридически лица, групи или образувания по смисъла на i) и ii).“ [неофициален превод]
7 На 2 май 2002 г. Съветът приема Решение 2002/334/ЕО за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 и за отмяна на Решение 2001/927/ЕО (ОВ L 116, стр. 33). Това решение добавя PKK в списъка, посочен в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 (наричан по-нататък „списъкът, предмет на спора“).
8 KNK подава жалба за отмяна на Решение 2002/334, вписана под номер T‑206/02.
9 На 17 юни 2002 г. Съветът приема Решение 2002/460/ЕО за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 и за отмяна на Решение 2002/334/ЕО (ОВ L 160, стр. 26). Това решение запазва PKK в списъка, предмет на спора. Впоследствие този списък е редовно осъвременяван с различни решения на Съвета.“
4. В допълнение към изложеното от Първоинстанционния съд, с оглед на разглеждането на настоящия случай следва да се напомни съдържанието на член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931:
„Имената на лицата и образуванията в списъка от приложението се преглеждат през определени интервали от време и поне веднъж на всеки шест месеца, за да се гарантира, че съществуват основания за оставането им в списъка.“ [неофициален превод]
5. Най-напред KNK подава жалба срещу Решение 2002/334 в рамките на дело Т‑206/02(3), а след това заедно с г‑н Ocalan, който действа от името на PKK, и жалба в рамките на дело T‑229/02 срещу Решения 2002/334 и 2002/460. Само последната съвместно подадена жалба е предмет на настоящото обжалване.
III – Определението на Първоинстанционния съд
6. С обжалваното определение Първоинстанционният съд отхвърля жалбата по отношение на двамата жалбоподатели като недопустима, на основание на възражение за недопустимост, повдигнато от Съвета.
7. В точка 27 от посоченото определение Първоинстанционният съд признава, че PKK е пряко и лично засегната от Решения 2002/334 и 2002/460. В точка 28 Първоинстанционният съд подчертава, че в такива случаи не трябва да се прилага „прекален формализъм“ по отношение на допустимостта, тъй като тогава ефективната правна защита е невъзможна.
8. Първоинстанционният съд посочва обаче в точки 34—41, че г‑н O. Ocalan не е доказал, че представлява надлежно PKK, а по скоро е твърдял, че PKK е разпусната и че всяка дейност, извършена от името на PKK, се считала за нелегитимна. Поради което Първоинстанционният съд установява, че г‑н O. Ocalan е подал жалба от името на РКК по своя инициатива, която следователно е недопустима.
9. В точки 45—56 Първоинстанционният съд разглежда процесуалната легитимация на KNK, доколкото като сдружение, създадено за да защитава колективните интереси на група граждани, той може да се счита за лично засегнат по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО от акт, засягащ общите интереси на тази група, само когато членовете му в лично качество са засегнати. Тъй като РКК вече не съществува, тя е престанала да бъде член на KNK и не може да послужи като основание, за да се счита KNK за лично засегнат. Организацията KADEK, правоприемник на РКК, не е член на KNK. Другите ограничения на дейността на KNK или неговите членове, които произтичат от Решения 2002/334 и 2002/460, във връзка със сътрудничеството с РКК или с организациите, нейни правоприемници, ги засягат не лично, а по същия начин, както всички останали лица.
10. На последно място, процесуалната легитимация на KNK дори и не е необходима, за да се открие път за обжалване на решенията. Организациите — правоприемници на РКК, най-малкото биха могли да подадат жалба, което вече е ставало в случая KONGRA-GEL (Kongra Gelê Kurdistan — Народен конгрес на Кюрдистан)(4) .
IV – Искания на страните
11. Жалбоподателите молят Съда:
1. да обяви за допустима жалбата на г‑н O. Ocalan, подадена от него в качеството му на представител на организацията, която е известна по-рано под името РКК;
2. да обяви за допустима жалбата на г‑н Serif Vanly, подадена от него в качеството му на представител на организацията, известна под името KNK;
3. да постанови решение относно съдебните разноски, направени в производството по допустимост.
12. Съветът моли Съда:
1. да отхвърли като недопустима жалбата на двамата жалбоподатели;
2. при условията на евентуалност да отхвърли като неоснователна жалбата на двамат а жалбоподатели;
3. при необходимост да върне делото на Първоинстанционния съд;
4. да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
V – Съображения
13. Жалбата пред Съда се отнася до отхвърлянето на жалбата на двамата жалбоподатели от Първоинстанционния съд. Най-напред следва да се разгледа жалбата пред Съда, подадена от името на РКК, след което тази на KNK.
А –	По жалбата на г-н O. Ocalan пред Съда, подадена от името на PKK
14. Първият жалбоподател излага от името на РКК общо седем правни основания, които могат отчасти да бъдат разгледани заедно.
1. По първото правно основание — Признаване на представителната власт
15. Първият жалбоподател счита, че Първоинстанционният съд е действал противоречиво, като е приел за установено, че той е подал жалба не за РКК, а по своя собствена инициатива. В действителност Първоинстанционният съд вече бил признал, че жалбоподателят представлява надлежно РКК, като е връчил жалбата, вместо да предприеме мерките по член 44, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд(5) . Тази разпоредба гласи следното:
„Ако исковата молба или жалбата не отговаря на изискванията по параграфи 3—5 от настоящия член, секретарят определя на ищеца или жалбоподателя разумен срок за отстраняване на нередовностите в исковата молба или жалбата, или в представянето на някое от гореспоменатите доказателства. Ако ищецът или жалбоподателят не отстрани нередовностите в исковата молба или жалбата или не представи изискуемите доказателства в определения срок, Първоинстанционният съд решава дали неспазването на тези условия води до формалната недопустимост на исковата молба или жалбата.“
16. Член 44, параграф 5 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд е от особен интерес по отношение на представителната власт на процесуалния представител и на неговия упълномощител:
„Всяка искова молба или жалба на частноправно юридическо лице се придружава от:
a) […]
б) доказателство, че дадените на адвоката правомощия са му били надлежно предоставени от представител, оправомощен за тази цел.“
17. Първият жалбоподател се позовава на дело, при което въз основа на възражение на Комисията, че лицето, упълномощило адвокат, не е имало право да представлява дружеството жалбоподател, Първоинстанционният съд се е обърнал към жалбоподателя(6) . В настоящия случай нито Съветът, нито самият Първоинстанционен съд са поставяли под въпрос по такъв начин представителната власт на г‑н O. Ocalan преди постановяването на определението.
18. Съветът отговаря съвсем правилно обаче, че връчването на жалбата не може да попречи на Първоинстанционния съд да установи липсата на представителна власт на г‑н O. Ocalan на по-късен етап. По същия начин в посоченото от първия жалбоподател дело Първоинстанционният съд е разгледал представителната власт на упълномощителя едва след възражение на Комисията(7) .
19. Освен това според първия жалбоподател е противоречиво, че е бил изслушан в стадия по допустимост, а за останалата част от производството не е призната представителната му власт по отношение на представляваната от него организация.
20. Този довод също не е убедителен, защото — както подчертава Съветът — наложително от правна гледна точка е да се изслуша дадена страна по въпросите на допустимостта, дори и когато още не е ясно дали лицето, което се явява за тази страна, действително има право да я представлява. В противен случай не може да се гарантира правото му да бъде изслушано по въпроса относно представителната власт. Това е единственият разумен подход и от практическа гледна точка, тъй като лицата, които твърдят, че са представители, са вероятно тези, които най-добре могат да представят необходимите доказателства.
21. Доколкото в това правно основание се съдържа частично възражението, че Първоинстанционният съд е пропуснал да покани първия жалбоподател да представи доказателства за това, че е упълномощен, следва то да се разгледа във връзка със седмото правно основание, което се отнася до невъзможността за даване на пояснения.
22. Поради това първото правно основание следва да се отхвърли.
2. По второто и третото правно основание — Предварително разглеждане на въпросите по основателността
23. В тези две правни основания първият жалбоподател посочва, че съществуването на РКК не е трябвало да се засяга и разглежда отделно в рамките на възражение за недопустимост и че този въпрос се отнася до съществото на спора. В това отношение първият жалбоподател се позовава на член 114, параграф 1, първо изречение от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд.
24. Съветът счита това правно основание за недопустимо, тъй като става въпрос за доводи, които вече са били изложени в първоинстанционното производство. Все пак в процедура по обжалване могат отново да се повдигат разглеждани от първата инстанция правни въпроси, когато жалбоподателят оспорва тълкуването или приложението на общностното право от Първоинстанционния съд. Защото ако жалбоподателят не може да се позове на вече изложените пред Първоинстанционния съд правни основания и доводи, процедурата по обжалване би била лишена от част от своето значение(8) . В настоящата жалба първият жалбоподател наистина повтаря доводите си, представени в първоинстанционното производство, това става обаче в рамките на оспорване на решението на Първоинстанционния съд и поради това е допустимо.
25. Това правно основание обаче не е обосновано. В настоящия случай въпросът доколко съществуването на РКК е действително релевантно за съществото на спора няма голямо значение, тъй като член 114, параграф 1, изречение първо от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд не забранява възражението за недопустимост да се основава на доводи, които са релевантни за съществото на спора.
26. Текстът на немски език на тази разпоредба гласи следното:
„Will eine Partei vorab eine Entscheidung des Gerichts über die Unzulässigkeit, die Unzuständigkeit oder einen Zwischenstreit herbeiführen, so hat sie dies mit besonderem Schriftsatz zu beantragen.“ [Когато някоя от страните моли Първоинстанционния съд да се произнесе предварително по недопустимостта, неподсъдността или по отклонение от обичайния ход на производството, тя представя отделна молба.]
27. Обратно на това английската(9) и френската(10) версия предвиждат по същество, че може да се повдигне възражение за недопустимост, неподсъдност или друг предварителен въпрос, който не засяга съществото на спора.
28. Оттук първият жалбоподател прави извода, че не може да се повдигне възражение за недопустимост и че Първоинстанционният съд не може да се произнесе по него, когато това означава, че трябва да се вземе решение по въпрос, който засяга съществото на спора.
29. Текстовете на френски и английски език на член 114, параграф 1, първо изречение от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд могат наистина да бъдат разбрани в смисъл, че предвидените в него възражения не могат да засягат въпроси, които изискват разглеждане на основателността на жалбата. Не е изключено в двете езикови версии това ограничение да се прилага за трите възражения, въпреки това с оглед на смисловата връзка е по-вероятно то да се отнася само до третото възражение, а именно „Zwischenstreit“, „incident“ [отклонение от обичайния ход на производството] или „other preliminary plea“.
30. Последното тълкуване на член 114, параграф 1, първо изречение от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд отговаря и на структурата на тази разпоредба. Когато Първоинстанционният съд проверява допустимостта, без да е повдигнато възражение, на него в действителност не му е забранено да разглежда въпроси, които могат да имат значение за основателността на жалбата. Съгласно член 113 Първоинстанционният съд може по всяко време служебно, след изслушване на страните, да се произнесе относно липсата на абсолютни процесуални предпоставки. Когато жалбата е явно недопустима, Първоинстанционният съд може, без да дава ход на делото, да я отхвърли с определение съгласно член 111 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. И в двата случая не се споменава никакво ограничение само до въпроси, които не засягат основателността на жалбата.
31. Неограниченото разглеждане на въпросите по допустимостта отговаря и на логиката на процесуалните предпоставки като цяло, тъй като разглеждането по същество предполага компетентност на Първоинстанционния съд и допустимост на жалбата(11) .
32. Освен това целта на член 114 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд се противопоставя на ограничаване на разглеждането на възражение за недопустимост до въпроси, които са ирелевантни за съществото на делото. Както Съветът правилно подчертава, възражението за недопустимост в действителност позволява да се избегне задълбочено разглеждане по същество. Такова разглеждане е напълно ирелевантно за производството, ако жалбата е недопустима. Дори и при разглеждането на допустимостта да е необходимо да се засегнат въпроси, които са релевантни за съществото на спора, това не е означава, че трябва да се извърши пълно разглеждане по същество.
33. Поради това е допустимо въпроси, които могат да бъдат релевантни за съществото на спора, да бъдат разглеждани и в рамките на възражение за недопустимост по член 114 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. Евентуалната релевантност на въпроса за съществуването на РКК за съществото на спора следователно не представлява пречка нито за възражението за недопустимост, нито за произнасянето на Първоинстанционния съд по него.
34. Предвид изложените съображения второто и третото правно основание следва да се отхвърлят.
3. По четвъртото и петото правно основание — Изопачаване на декларацията на г‑н O. Ocalan и запазване на правоспособността на РКК
35. В четвъртото правно основание първият жалбоподател посочва, че Първоинстанционният съд погрешно е изтълкувал неговите доводи. От жалбата и от декларацията на г‑н O. Ocalan произтичало ясно, че РКК е преустановила дейността си под това име и е създала нова сродна организация, наречена KADEK. Г‑н O. Ocalan никъде не бил признал, че РКК е разпусната или е престанала да съществува за целите на жалбата.
36. В рамките на петото си правно основание, първият жалбоподател твърди, че дори и по принцип РКК да е престанала да съществува, най-малкото би трябвало да се признае, че тя е запазила правоспособността си за целите на производството. Щом като РКК може да бъде забранена, то тя трябва да има и достатъчна правоспособност, за да може да оспори тази забрана по съдебен ред.
37. Съветът счита тези правни основания за недопустими, тъй като те представлявали само повторение на доводите, изложени пред Първоинстанционния съд, и били насочени срещу неговата преценка на фактите.
38. Както вече беше посочено, допустимо е да се повдигат отново доводите, изложени в първоинстанционното производство, когато — както в настоящия случай — с това се цели да се оспори преценката, направена от Първоинстанционния съд по правни въпроси. От друга страна, вярно е, че преценката на фактите не представлява правен въпрос, който като такъв да попада под контрола на Съда. Последното важи обаче само доколкото Първоинстанционният съд не е изопачил
представените пред него доказателства(12) . Следователно тези две правни основания са допустими, доколкото първият жалбоподател се позовава на изопачаване на доказателствата от Първоинстанционния съд.
39. Въпреки това може да съществуват съмнения относно релевантността на тези правни основания, т.е. относно годността им да поставят под въпрос обжалваното определение. Липсва ли тази годност, то съгласно френската терминология би бил налице „moyen inopérant“, т.е. правно основание, което не може да постигне целта на обжалването и поради това е неоснователно.
40. За да може да се прецени евентуалната релевантност на доводите, свързани със съществуването на РКК, следва да се напомни, че Първоинстанционният съд не е отхвърлил жалбата поради липса на правоспособност и процесуална легитимация на РКК — в съответствие с възражението на Съвета — а поради това че г‑н O. Ocalan не е представител на РКК.
41. За да отхвърли представителната власт на г‑н O. Ocalan обаче, Първоинстанционният съд се е основал изключително на изказванията на последния, че РКК е престанала да съществува. Ако се приемат посочените правни основания на първия жалбоподател, цялата обосновка в тази решаваща точка ще отпадне. Следователно тези правни основания са потенциално релевантни.
42. Следователно трябва да се провери дали Първоинстанционният съд е изопачил доказателствата. Такова изопачаване трябва да е очевидно от документите по делото, без да е необходима нова преценка на фактите и доказателствата(13) . Тази формулировка обаче е неясна, защото установяването на изопачаване на доказателствата предполага и известна преценка на последните. Изопачаване на доказателствата е налице, по-скоро когато без представянето на нови доказателства преценката на съществуващите такива е очевидно погрешна.
43. До този момент Съдът най-често е обосновавал наличието на изопачаване на доказателствата с факта, че Първоинстанционният съд е придал на определени доказателства погрешно съдържание от обективна страна(14) . Въпреки това Съдът вече се е позовавал на връзката между някои изявления, за да установи изопачаване на съдържанието на определен документ(15), но също така и за да отхвърли изопачаването на доказателства(16) .
44. С оглед на тези критерии следва да се провери дали са изопачени доказателства, като е установено, че г‑н O. Ocalan е направил изказване, според което РКК е престанала да съществува, и като е заключено, че РКК следователно не е можела да го упълномощи да подаде жалбата.
45. Изводът на Първоинстанционния съд може да се обоснове с точка 16 от жалбата и с точка 27 от декларацията на г‑н O. Ocalan(17), където става въпрос за разпускането на РКК. Тези факти обаче са уточнени на друго място в декларацията. Както Първоинстанционният съд е посочил в точка 1 от обжалваното определение във връзка с точка 16 от декларацията, с цел да даде израз на новата насока на дейност на РКК, през април 2002 г. конгресът на РКК решава, че „от 4 април 2002 г. всички действия, извършвани под името „PKK“, се преустановяват, а извършените от името на PKK действия ще се считат за нелегитимни [в оригинала: „illegitimate“]“.
46. Освен това съгласно точка 18 от декларацията е приет нов устав, който променя структурата и организацията на РКК. Координираща организация следва да обедини различните организации, създадени в определени части на Кюрдистан. Поради което е учреден KADEK.
47. От точка 29 и следващите от декларацията произтича освен това, че включването на РКК в списъка на терористическите организации се оспорва, преди всичко защото би попречило на дейността на KADEK.
48. На последно място, г‑н O. Ocalan е изготвил пълномощно за участващите адвокати от името на организацията, която е била известна по-рано като РКК.
49. Следва да се има предвид също, че поради естеството си разглежданата организация не е могла да разполага с окончателен и формален устав, който да позволява еднозначно определяне на началния и крайния момент на нейното юридическо съществуване.
50. Следователно въз основа на доказателствата не може просто да се направи извода, че РКК е престанала да съществува и че поради това не може да овласти г‑н O. Ocalan. По-логично е да се счита, че KADEK представлява просто новото име на РКК.
51. Дори и както прави Съветът в съдебното заседание, организацията, наречена KADEK, да се разглежда като правоприемник на престаналата да съществува РКК, то във всички случаи би трябвало — обратно на изложенията на Съвета — да се изходи от принципа, че жалбата, предмет на настоящото дело, действително е била подадена от KADEK под името РКК и при упражняване на получените от РКК права.
52. В полза на тезата за промяната на името, съответно за правоприемство, говори това, че — както е посочил Първоинстанционният съд в точка 55 от обжалваното определение — с Решение 2004/306/ЕО от 2 април 2004 г. за прилагане на член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 и отмяна на Решение 2003/902/ЕО(18), Съветът е включил в списъка, предмет на спора, KADEK и KONGRA-GEL като други имена
на РКК. Следователно организация с това име продължава да съществува.
53. Освен това първият жалбоподател подчертава основателно в петото си правно основание, че продължаващото определяне на РКК като терористична група в списъка, предмет на спора, поражда най-малкото необходимостта да ѝ се признае правоспособност и процесуална легитимация, за да може да оспори по съдебен ред това включване. Тя трябва следователно да е в състояние да посочи определени лица, които да могат да подадат жалба от нейно име.
54. Не става въпрос за чисто формален довод. В действителност изглежда, че до настоящия момент Съветът изхожда от принципа, че РКК продължава да съществува, тъй като е запазил мерките за борба с тероризма спрямо нея. Както Първоинстанционният съд е установил в точка 44, съгласно член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 това запазване се основава на редовен преглед, чиято цел е да се определи дали включването в списъка продължава да е оправдано. Съгласно член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931(19), към който препраща горепосочената разпоредба, този преглед се извършва поне веднъж на всеки шест месеца.
55. Що се отнася до твърдението, че извършените от името на PKK действия се считат за нелегитимни [в оригинала: „illegitimate“], както РКК посочва в съдебното заседание, те трябва да се преценяват във връзка със съществуващото поне по онова време желание за разграничаване от насилствените действия. Подобни действия не трябвало повече да се легитимират политически чрез РКК. Това твърдение обаче не може да бъде отнесено към настоящата жалба.
56. По този начин наистина все още не се установява дали г‑н O. Ocalan има право да действа от името на РКК. Най-малкото обаче може да се каже, че изводите на Първоинстанционния съд относно липсата на представителна власт на г‑н O. Ocalan изопачават неговата декларация. На това основание обжалваното определение е вече опорочено от грешка при прилагане на правото и следователно трябва да бъде отменено.
4. По шестото правно основание — Ефективна правна защита
57. Шестото правно основание е насочено срещу изискванията, които трябва да бъдат спазени при жалбите на физическите и юридическите лица пред европейските съдилища, и по-специално изискването за лично засягане. Това изискване нарушавало Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, тъй като въпреки непосредственото засягане на човешките права, не можело да се подаде жалба, ако лицето не е едновременно и лично засегнато.
58. Съветът счита, че това правно основание е недопустимо, тъй като Първоинстанционният съд не е разглеждал съответните доводи в първоинстанционното производство. Това възражение обаче е неубедително, защото неразглеждането или непълното разглеждане на определени доводи от Първоинстанционния съд също може да представлява грешка при прилагане на правото.
59. Това правно основание обаче не посочва срещу коя част от обжалваното определение е насочено или къде точно Първоинстанционният съд е трябвало да разгледа тези доводи. Следователно в това отношение правното основание е недопустимо. Освен това изискванията, свързани с личното засягане, не позволяват да се обоснове жалба от името на РКК, защото в точка 27 Първоинстанционният съд изрично признава, че това образувание е лично засегнато, а и г‑н O. Ocalan не е подал жалбата по своя инициатива.
60. Що се отнася до ефективната правна защита, първият жалбоподател посочва освен това, че решението на Първоинстанционния съд относно съществуването на РКК го е лишило от ефективна правна защита. Този довод също не е убедителен. Ефективната правна защита не изисква лицата да могат да подават жалби от името на други лица, когато не са овластени да ги представляват.
61. Следователно това правно основание трябва да бъде отхвърлено в неговата цялост.
5. По седмото правно основание — Възможност за даване на пояснения
62. На последно място, първият жалбоподател се оплаква, че Първоинстанционният съд е трябвало да му предостави възможност да даде пояснения във връзка с представителната му власт. Подходът на Първоинстанционния съд бил неправилен, несъразмерен и нарушавал естественото право.
63. Първият жалбоподател обаче е имал по принцип достатъчно възможности да даде пояснения по отношение на представителната си власт, а именно най-напред в жалбата и след това в писмения отговор на възражението, повдигнато от Съвета. Като се има предвид, че Съветът обосновава възражението си за недопустимост в частност с факта, че съобразно изложеното от първия жалбоподател РКК е престанала да съществува и поради това не е правоспособна и няма процесуална легитимация, дори е имало повод да се дадат пояснения по този въпрос. Първият жалбоподател се е възползвал и от тази възможност.
64. Както посочва първият жалбоподател в съдебното заседание в отговор на зададен му в това отношение въпрос, той не е изложил пред Първоинстанционния съд становището си относно направената в крайна сметка от последния правна преценка на фактическите обстоятелства. Обратно на Съвета в неговото възражение за недопустимост, Първоинстанционният съд в действителност не се е произнесъл относно правоспособността и процесуалната легитимация на РКК, а по-скоро е отхвърлил представителната власт на г‑н O. Ocalan.
65. Следователно първият жалбоподател счита, че Първоинстанционният съд е тряб вало да го уведоми за правната преценка, която е възнамерявал да направи, т.е. за колебанията си, свързани с представителната власт, за да му позволи да ги разсее.
66. Съдилищата обаче не са длъжни по принцип да предоставят на страните правото да бъдат изслушани по всяка точка от тяхната правна преценка, преди да постановят решението си. Тъкмо общностните съдилища са въздържани в това отношение. Тази въздържаност гарантира независимостта им. Тъй като е задължително страните да се представляват от адвокат, обикновено не е необходимо да се дават указания. Така Европейският съд по правата на човека не вижда, дори при потенциално погрешни указания, дадени от съд в рамките на наказателно производство, нарушение на правото на справедлив процес, когато заинтересованото лице е било представлявано от адвокат(20) .
67. Необходимостта от предоставяне на указания може обаче да бъде изведена от състезателното начало. Този принцип има в частност за цел да се избегне възможното повлияване на съдебното решение от доводи, които не са могли да бъдат обсъждани от страните(21) . По този начин следва да се избегне постановяването на изненадващо решение.
68. Решаващите за Първоинстанционния съд доводи, а именно изявленията относно съществуването на РКК, обаче са били обсъждани между страните и по принцип не е имало нужда от по-нататъшното им изслушване.
69. Що се отнася до въпроса за достатъчната представителна власт обаче, Процедурният правилник на Първоинстанционния съд съдържа специална уредба, която изисква по изключение да се дадат указания относно евентуални неточности и да се предостави възможност за даване на пояснения. Съгласно член 44, параграфи 5 и 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, когато частноправно юридическо лице не приложи към исковата молба или жалбата си доказателство, че дадените на адвоката правомощия са му били надлежно предоставени от представител, оправомощен за тази цел, секретарят определя на ищеца или жалбоподателя разумен срок за отстраняване на нередовностите в исковата молба или жалбата или за представяне на някое от необходимите доказателства(22) . Не изглежда необичайно Първоинстанционният съд да поиска такава информация на по-късен етап(23) .
70. В настоящия случай не се твърди, че РКК е частноправно юридическо лице. Въпреки това в точка 28 от обжалваното определение Първоинстанционният съд правилно е признал, че за групите и образуванията от спорния списък представянето на доказателства за допустимостта може да бъде изключително трудно. Тези групи и образувания следователно трябва най-малкото да се ползват от същите гаранции като частноправните юридически лица, които по принцип сравнително лесно могат да представят доказателства за достатъчната представителна власт на лицето, което е упълномощило адвокат.
71. Следователно, когато липсват достатъчно доказателства за представителната власт на лицето, действащо от името на образувания от списъка, предмет на спора, на последните също би трябвало още веднъж да се даде възможност да представят такива доказателства.
72. Не е подобен случаят по настоящото дело, тъй като преди да се произнесе, Първоинстанционният съд не е известил първия жалбоподател за съмненията си относно неговата представителна власт.
73. Следователно отхвърлянето на жалбата от Първоинстанционния съд по отношение на първия жалбоподател е опорочено от процесуално нарушение, тъй като Първоинстанционният съд не му е предоставил възможност да даде пояснения относно представителната власт на г‑н O. Ocalan.
Б –	Относно решението по допустимостта на жалбата на г-н O. Ocalan от името на РКК
74. Тук следва да се разгледа дали съгласно молбата на първия жалбоподател Съдът може да се произнесе окончателно по допустимостта на жалбата на г‑н O. Ocalan от името на РКК или — както иска Съветът при условията на евентуалност — делото трябва да се върне изцяло на Първоинстанционния съд. Съгласно член 61, параграф 1, второ изречение от Статута на Съда за постановяването на окончателно решение по правен спор е необходимо фазата на производството да позволява това.
75. Допустимостта на жалбата, подадена от името на РКК, остава под съмнение в четири точки.
76. На първо място, до този момент все още няма произнасяне по възражението на Съвета, според което не може да се счита, че РКК притежава правоспособност и процесуална легитимация. На второ място, Съветът счита, че все още не е установено дали жалбата е подадена в срок по отношение на Решение 2002/334. Тези два въпроса са били предмет на искане в хода производството пред Първоинстанционния съд. Ето защо тяхното решаване е възможно предвид фазата на производството.
77. Третият проблем на допустимостта е тясно свързан с второто възражение, което се отнася до въпроса дали вторият предмет на жалбата — Решение 2002/460, представлява акт, който може да бъде оспорван по отношение на РКК, или става въпрос за решение, което потвърждава предишен акт. Този въпрос е бил повдигнат от Комисията в първоинстанционното производство. Първоинстанционният съд се е произнесъл по него по отношение на KNK. Следователно този въпрос също може да бъде решен предвид фазата на производството.
78. На последно място, четвъртият въпрос, който се поставя, се отнася до това дали г‑н O. Ocalan може да бъде признат за представител на РКК. Този въпрос е бил повдигнат за първи път в обжалваното определение и в нарушение на процесуалните права на първия жалбоподател е бил решен без на последния да бъде предоставена възможност да даде пояснения. Ето защо към момента на постановяване на определението фазата на производството не е позволявала неговото решаване. В производството по обжалване обаче на първия жалбоподател и на другите страни е била дадена достатъчна възможност да обсъдят в по-големи подробности представителната власт на г‑н O. Ocalan, така че в това отношение фазата на производството също позволява делото да бъде решено.
1.	Относно правоспособността и процесуалната легитимация на РКК
79. Вече беше посочено, че РКК трябва да бъде призната за правоспособна и притежаваща процесуална легитимация, най-малкото доколкото се отнася до включването ѝ в списъка, предмет на спора(24) . Ето защо възражението на Съвета по този въпрос трябва да бъде отхвърлено.
2.	Относно спазването на срока за подаване на жалба
80. В първоинстанционното производство Съветът се е позовал на факта, че жалбата за отмяна на Решение 2002/334 не е била подадена в срок. Срокът изтичал на 29 юли 2002 г., докато жалбата била подадена едва на 31 юли 2002 г.
81. Както посочват и двамата жалбоподатели пред Първоинстанционния съд, означен като жалба документ обаче е постъпил в Първоинстанционния съд още на 24 юли 2002 г. и следователно преди изтичането на срока. Жалбоподателите посочват, че са твърдо убедени в това, че са изпратили жалба с оригинални подписи, но не представят доказателства за това.
82. Освен това жалбоподателите посочват, че в късния следобед на 29 юли 2002 г. Първоинстанционният съд ги е уведомил, че нито един от екземплярите от жалбата не съдържа оригинални подписи. Екземплярът от този документ, който все още може да бъде намерен за справка в секретариата на Първоинстанционния съд, представлява копие от жалбата, подписана от един от тримата процесуални представители, и съдържа инициалите на друг адвокат. Освен това страница 4 от този документ съдържа копие от ръкописни указания за извършване на поправки.
83. Изпратената след указанията на Първоинстанционния съд жалба е постъпила в Първоинстанционния съд едва на 31 юли 2002 г. Тя е подписана от двама
процесуални представители и съдържа инициалите на третия.
84. С оглед на тези обстоятелства следва да се приеме, че първият документ, означен като жалба, в действителност не съдържа никакви оригинални подписи и се отнася по-скоро до копие на проект за жалба.
85. Жалба в надлежната форма постъпва в Първоинстанционния съд едва след изтичането на срока — вторият документ.
86. Постъпилите на 24 юли 2002 г. документи също не могат да бъдат признати за целите на срока като копие, изпратено по факс или като друго копие съгласно член 43, параграф 6 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. При изпращането на копие процедурните срокове са спазени само когато оригиналът на изпратеното копие бъде депозиран в Първоинстанционния съд в десетдневен срок. В настоящия случай не е представен оригиналът на изпратеното копие от документа, а друга жалба с още един подпис.
87. Жалбата срещу Решение 2002/334 е следователно погасена по давност и поради това недопустима. Ето защо е следвало да се уважи направеното в тази връзка от Съвета възражение. Поради тази причина обжалваното определение на Първоинстанционния съд следва да бъде оставено в сила в отнасящата се до Решение 2002/334 част.
3.	Относно възможността за оспорване на Решение 2002/460
88. По отношение на Решение 2002/460 срокът за оспорване несъмнено е бил спазен. Пред Първоинстанционния съд обаче Комисията е посочила, че спрямо РКК това решение представлява само акт, който потвърждава предишен акт. В действителност РКК била посочена по същия начин в Решение 2002/334.
89. Решение, което просто потвърждава предишен акт, не представлява правен акт, който може да бъде предмет на жалба за отмяна(25) . Това обаче не е така, когато оспорваното решение представлява окончателен резултат от преразглеждане на фактическите обстоятелства(26) .
90. В точка 44 от обжалваното определение Първоинстанционният съд е установил по отношение на РКК, че става въпрос за ново решение, което може да бъде оспорвано самостоятелно:
„Що се отнася до Решение 2002/460 (наричано по-нататък „спорното решение“), видно е, че то представлява ново решение спрямо отмененото с него Решение 2002/334. От една страна, член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 посочва, че Съветът създава, преглежда и изменя списъка на лицата, групите и образуванията, към които се прилага този регламент. Оттук следва, че при всеки нов акт Съветът преглежда списъка, предмет на спора. От друга страна, такъв преглед не може да се свежда само до включването на нови лица или образувания или до изключването на определени лица или образувания, тъй като в една правна общност не може да се допусне правен акт, който въвежда трайни ограничителни мерки по отношение на лица или образувания, да действа неограничено, без институцията, която ги е взела, да ги приема редовно отново, след като ги е преразгледала. Поради това фактът, че KNK е оспорил Решение 2002/334, с което РКК е включена за първи път в списъка, предмет на спора, не може на основание на възражение за висящност на спора да попречи на KNK да оспори Решение 2002/460, което оставя РКК в списъка.“
91. Присъединявам се към тази преценка на Решение 2002/460, също като двете страни, по-специално защото посоченото в член 2, параграф 3 от Регламент № 2580/2001 преразглеждане трябва да бъде извършван съгласно разпоредбите на член 1, параграф 6 от Обща позиция 2001/931. Съгласно тези разпоредби имената на лицата и образуванията в списъка от приложението се преразглеждат през определени интервали от време и поне веднъж на всеки шест месеца, за да се гарантира, че съществуват основания за оставането им в списъка(27) .
92. Следователно по отношение на РКК Решение 2002/460 също представлява правен акт, който може да бъде оспорен.
4.	Относно представителната власт
93. На последно място следва да се провери дали г‑н O. Ocalan действително е имал право да упълномощи процесуален представител, който да подаде жалба от името на РКК.
94. При разглеждането на този въпрос следва да се напомнят изводите на Първоинстанционния съд в точка 28 от обжалваното определение:
„След това трябва да се уточни, че правилата, уреждащи допустимостта на дадена жалба за отмяна, подадена от лица, посочени в списъка, предмет на спора — а именно списъкът на лицата, групите и образуванията, спрямо които се прилагат ограничителни мерки за борба с тероризма — трябва да се прилагат според обстоятелствата на конкретния случай. Всъщност, що се отнася по-специално до тези групи или образувания, може да се окаже, че те не притежават правосубектност или че не са в състояние да спазват правните норми, които обичайно се прилагат по отношение на юридическите лица. Ето защо в някои случаи прекаленият формализъм може да доведе до отричане на всякакво право да се иска отмяна, въпреки че съответните групи или образувания са били обект на общностни ограничителни мерки.“
95. Тези съображения ми се струват убедителни, особено във връзка с проверката за наличието на представителната власт като процесуална предпоставка. Тази проверка не трябва да бъде пречка за подаване на жалба в случай на лично и пряко засягане. По-скоро трябва да се установи, че жалбата се подава точно от засегнатото образувание, а не от някое трето лице, което в действителност завежда actio popularis или дори действа против интересите на образуванието, което уж подава жалбата.
96. Ето защо би било прекалено да се изискват пълни доказателства за представителната власт на лицето, което подава жалба от името на такова образувание. Напротив, обстоятелството, че това лице доказва представителната си власт по убедителен начин, би трябвало да е достатъчно. Ако институцията ответник продължава да се съмнява в това дали лицето представлява образуванието жалбоподател, тя може да обори доводите му, като приведе съответни основания в подкрепа на тези съмнения.
97. Дори да приложим тези критерии към доводите, изложени в първоинстанционното производство, въпреки това остават значителни съмнения относно това дали г‑н O. Ocalan представлява РКК. Вярно е, че той е брат на г‑н А. Ocalan, ръководителят на РКК, който е задържан в Турция, и изглежда, че е бил част от ръководството на РКК(28) . При упълномощаването на процесуалните представители обаче той се определя като бивш
член на РКК. Междувременно г‑н O. Ocalan заедно с други лица трябва дори да е напуснал организацията, наименована KONGRA-GEL(29) . Ето защо има основания за съмнения относно това дали когато той е упълномощил процесуални представители, за да подадат жалба от името на РКК, той е представлявал РКК, или по неговите собствени думи — „организацията, която е била известна по-рано под името РКК“.
98. Както вече беше посочено, тези съмнения обаче не са позволявали на Първоинстанционния съд да отхвърли жалбата, без да изслуша отново страните. Те по-скоро е трябвало да го накарат да предостави на първия жалбоподател възможност да даде пояснения(30) .
99. В рамките на настоящото обжалване първият жалбоподател е представил декларация на г‑н Mark Muller, един от процесуалните представители, която е трябвало да докаже, че жалбата наистина е подадена за сметка на РКК. Г‑н Muller представлява г‑н A. Ocalan в производство пред Европейския съд по правата на човека(31) . Г‑н A. Ocalan е главният ръководител на РКК и според изявленията на г‑н О. Ocalan той също така е бил избран за президент на KADEK(32) . Г‑н Muller твърди, че г‑н A. Ocalan му е дал инструкции да оспори включването на РКК в списъка, предмет на спора. Други ръководители на РКК и на организацията, за която се твърди, че е неин правоприемник (KADEK), му били дали същите инструкции.
100. За да спази процедурните правила на Първоинстанционния съд, той е трябвало да поиска да бъде упълномощен от г‑н O. Ocalan, който по това време е бил високопоставен представител както на организацията, известна по-рано под името РКК, така и на KADEK.
101. Според тази декларация ръководството на организацията, известна по-рано под името РКК, е наредило подаването на жалбата. Ако се държи сметка освен това за интересите на РКК и за съобщенията в медиите във връзка с включването ѝ в списъка(33), то е извън съмнение, че оспорването на този списък отговаря действително на волята на РКК.
102. Обстоятелството, че г‑н O. Ocalan вероятно е напуснал РКК, сега KONGRA-GEL, също не води до извода, че жалбата не е била подадена от името на РКК. Процесуалните представители всъщност не действат за г‑н O. Ocalan, а за организацията, известна по-рано под името РКК. Тяхната представителна власт не се поставя под въпрос от факта, че представителят на РКК, който ги е упълномощил, вероятно понастоящем е престанал да представлява тази организация.
103. Тези показатели би трябвало да са достатъчни до доказване на противното, за да се приеме, че жалбата е подадена наистина от името на РКК. Съветът не е представил никакъв довод, който да може да обори това предположение.
104. Ето защо жалбата, подадена от името на РКК, е допустима в частта ѝ, насочена срещу Решение 2002/460.
С –	По жалбата на г-н S. Vanly от името на KNK
105. Що се отнася до жалбата на KNK, жалбата е насочена срещу критериите на Съда за преценка на това дали едно лице е лично засегнато, което съгласно член 230, четвърта алинея ЕО представлява предпоставка за оспорването на регламент от частни лица.
106. Съгласно постоянната съдебна практика едно физическо или юридическо лице е лично засегнато, когато въпросният акт го засяга поради някои присъщи на него качества или фактическо положение, което го отграничава от останалите лица и следователно го разграничава по подобен начин като адресатите на едно решение(34) .
107. В това отношение Първоинстанционният съд е установил в точка 52 от обжалваното определение, че KNK и неговите членове, подобно на всички останали лица в Общността, са длъжни да спазват постановената със спорното решение забрана във връзка с PKK. Според Първоинстанционния съд обстоятелството, че поради политическите си убеждения KNK и членовете му са по-тежко засегнати от останалите от последиците на тази забрана, не е основание за разграничаването им от другите лица в Общността. Всъщност фактът, че даден акт с общо приложение може да има различни конкретни последици за различните правни субекти, спрямо които се прилага, не може да отграничи тези субекти от останалите засегнати лица, при положение че съответният акт се прилага на основание на обективно определено положение.
108. Вторият жалбоподател не поставя под въпрос прилагането на критерия за личното засягане. Той счита по-скоро, че този критерий трябва да бъде изоставен, когато се отнася до нарушение на основни права, тъй като в последно време Общността приема все повече разпоредби от значение за основните права. При делата, които се отнасят до основните права, Съдът трябвало по-скоро да се ориентира съгласно критериите за допустимост на жалби, подадени пред Европейския съд по правата на човека. По този начин пряко засягане би било достатъчно, дори и при липса на вреди. KNK бил пряко засегнат, тъй като неговата дейност в защита на правата на кюрдите е възпрепятствана от тесните му връзки с РКК.
109. Тези доводи не могат да бъдат споделени. Според мен в решението си по дело Unión de Pequeños Agricultores Съдът убедително е посочил, че при сегашното състояние на общностното право националните и общностните съдилища осигуряват заедно ефективна правна защита срещу общностните актове и поради това по отношение на процесуалната легитимация на частните лица не е наложително развитие на правото по пътя на тълкуването:
„40 С членове 173 [сега член 230] и 184 (сега член 241 ЕО), от една страна, и с член 177 [сега член 234 ЕО], от друга, е създадена цялостна система от правни средства за защита и от производства, предназначени да осигурят контрол за законосъобразност на актовете на институциите, който е поверен на общностните съдилища (вж. в този смисъл Решение по дело Verts/Parlament, посочено по-горе, точка 23). В тази система физическите или юридическите лица, които поради предпоставките за допустимост по член 173, четвърта алинея от Договора за ЕО не могат да оспорват пряко общностни актове с общо приложение, имат възможността съобразно обстоятелствата по случая да изтъкват недействителността на такива актове или пред общностните съдилища инцидентно по реда на член 184 от Договора за ЕО, или пред националните съдилища и да накарат последните съдилища, които не могат да установяват недействителността на посочените актове (вж. Решение от 22 октомври 1987 г. по дело Foto-Frost, 314/85, Recueil, стр. 4199, точка 20), да отправят преюдициални запитвания до Съда.
41 Следователно държавите-членки имат за задача да предвидят такава система от правни средства за защита и от производства, която да гарантира зачитането на правото на ефективна правна защита пред съда.
42 В този контекст националните съдилища са длъжни съгласно съдържащия се в член 5 от Договора за ЕО [сега член 10 ЕО] принцип на лоялното сътрудничество да тълкуват и прилагат по възможност националните процесуални разпоредби относно упражняването на правото на защита по начин, че физическите и юридическите лица да могат да оспорват пред съд законосъобразността на всяко национално решение или друга мярка, с която спрямо тях се прилага общностен акт с общо действие, като се позовават на недействителността на този акт.
43 [...]
44 На последно място, следва да се отбележи, че съгласно създадената с Договора за ЕО система за контрол на законосъобразността физическо или юридическо лице може да подаде жалба срещу регламент само когато той го засяга не само пряко, но и лично. Тази предпоставка обаче трябва да се тълкува в светлината на принципа на ефективна съдебна защита, като се вземат предвид различните обстоятелства, които могат да разграничат даден жалбоподател (вж. например Решение от 2 февруари 1988 г. по дело Van der Kooy и др./Комисия, 67/85, 68/85 и 70/85, Recueil, стр. 219, точка 14, както и Решение по дело Extramet Industrie/Съвет, посочено по-горе, точка 13 и Решение по дело Codorniu/Съвет, посочено по-горе, точка 19); такова тълкуване обаче не може да доведе до отпадане на тази изрично предвидена в Договора за ЕО предпоставка, без да се надхвърлят правомощията, предоставени с Договора на общностните съдилища.
45 Без съмнение е допустимо създаването на друга система за контрол на законосъобразността на общностните актове с общо действие, различна от установената с първоначалния договор, чиито принципни положения никога не са променяни, задача на държавите-членки е обаче при необходимост да реформират съобразно член 48 ЕС сега действащата система.“(35)
110. Тъй като KNK не е достатъчно разграничен в обжалваното решение, той не може да предяви жалба за отмяна. Той е трябвало по-скоро да потърси правна защита пред националните съдилища. От практическа гледна точка това не би трябвало да представлява никакъв проблем за KNK, тъй като той е представляван от английски адвокати, и в случаи на съмнение относно действителността на общностни актове, засягащи пряко правата на частни лица, съдилищата на Обединеното кралство сезират Съда(36) .
111. В това отношение не са убедителни доводите на KNK, представени в съдебното заседание, според които не е възможно да се започне производство по преюдициално запитване от място извън границите на Европейската общност. Решението на Съвета в действителност няма правно действие извън Общността. Доколкото това действие засяга KNK, например при замразяване на средства, той може да потърси правна защита и от юрисдикциите в Общността, които при необходимост трябва да отправят преюдициално запитване до Съда. За сметка на това на KNK не следва да се предоставят по-големи възможности за правна защита, например по отношение на квалификацията на РКК като терористична организация.
112. Следователно в частта, която се отнася до жалбата на KNK, жалбата трябва да бъде отхвърлена.
VI – Относно съдебните разноски
113. Съгласно член 122, първа алинея от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и окончателното решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
114. Тъй като жалбата на KNK трябва да се отхвърли, следва да се вземе решение относно съдебните разноски.
115. Съгласно член 69, параграф 2, първо изречение от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Второто изречение от тази разпоредба предвижда, че когато има няколко загубили делото страни, Съдът взема решение по разпределянето на съдебните разноски.
116. Що се отнася до KNK, той е загубила делото страна в рамките на настоящото обжалване и Съветът е направил искане за заплащане на съдебните разноски. Поради това KNK следва да се осъди да заплати съдебните разноски, които произтичат от неговата част от жалбата.
117. Макар и външно да изглежда, че жалбата е подадена заедно от РКК и KNK, РКК не следва да бъде осъдена да заплати разноските за жалбата на KNK. По същество става въпрос за две отделни производства, които са подчинени на различни правни предпоставки.
VII – Заключение
118. Ето защо предлагам на Съда да постанови следното решение:
1.	Отменя точки 1 и 2 от диспозитива на Определение на Първоинстанционния съд от 15 февруари 2005 г. по дело PKK и KNK/Съвет (T‑229/02) в частта, която се отнася до жалбата на г‑н O. Ocalan от името на Кюрдската работническа партия (РКК) срещу Решение 2002/460/ЕО на Съвета от 17 юни 2002 г., с което се прилага член 2, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2580/2001 относно специалните ограничителни мерки за борба с тероризма, насочени срещу определени лица и образувания, и с което се отменя Решение 2002/334/ЕО.
2.	Обявява жалбата на г-н O. Ocalan от името на РКК за допустима в частта, която е насочена срещу Решение 2002/460, и я изпраща на Първоинстанционния съд за произнасяне на решение по същество. В това отношение Съдът не се произнася по съдебните разноски.
3.	Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
4.	Кюрдският национален конгрес понася съдебните разноски, направени във връзка с жалбата му.
(1) .
(2)
–	PKK и KNK/Съвет, Recueil, стр. II‑539.
(3)
–		Вж. Определение от 15 февруари 2005 г. (KNK/Съвет, Recueil, стр. ІІ‑523).
(4)
–	Първоинстанционният съд препраща към все още висящото дело T‑253/04 (Aydar и др./Съвет, известие за което е публикувано в ОВ С 262, стр. 28).
(5)
–	Първият жалбоподател се позовава погрешно на членовете от Процедурния правилник на Съда.
(6)
–	Решение на Първоинстанционния съд от 17 октомври 2002 г. по дело Т‑180/00 (Astipesca/Комисия, Recueil, стр. ІІ‑3985, точка 44 и следващи).
(7)
–	Решение по дело Astipesca, посочено по-горе в бележка под линия 6.
(8)
–	Определение от 11 ноември 2003 г. по дело Martinez/Парламент (C‑488/01 P, Recueil, стр. I‑13355, точка 39) и Решение от 23 март 2004 г. по дело Омбудсман/Lamberts (C‑234/02 P, Recueil, стр. I‑2803, точка 75).
(9)
–	A party applying to the Court of First Instance for a decision on admissibility, on lack of competence or other preliminary plea not going to the substance of the case shall make the application by a separate document.
(10)
–	Si une partie demande que le Tribunal statue sur l'irrecevabilité, l'incompétence ou sur un incident, sans engager le débat au fond, elle présente sa demande par acte séparé.
(11)
–	В заключението си по дело Съвет/Boehringer Ingelheim Vetmedica и др. (С‑23/00, Recueil, стр. І‑1873, точка 28 и следващи) генералният адвокат г‑н Ruiz-Jarabo Colomer счита за правна грешка произнасянето по същество, когато жалбата е недопустима. В решението си от 26 февруари 2002 г. (точка 52) Съдът обаче не вижда никакъв правен интерес за Съвета от този начин на действие, поради което отхвърля жалбата му.
(12)
–	Решение от 15 юни 2000 г. по дело Dorsch Consult/Съвет и Комисия (C‑237/98 P, Recueil, стр. I‑4549, точка 35 и следващи) и Решение от 7 януари 2004 г. по свързани дела Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 49).
(13)
–	Решение от 28 май 1998 г. по дело New Holland Ford/Комисия (C‑8/95 P, Recueil, стр. I‑3175, точка 72) и Решение от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия (C‑551/03 P, Recueil, стр. І‑3173, точка 54).
(14)
–	Вж. Решение от 27 януари 2000 г. по дело DIR International Film и др./Комисия (C‑164/98 P, Recueil, стр. I‑447, точка 43 и следващи), което се отнася до погрешно разбрано позоваване в мотивите на решение на Комисията; Решение от 3 април 2003 г. по дело Парламент/Samper (C‑277/01 P, Recueil, стр. I‑3019, точка 45 и следващи) относно погрешното възпроизвеждане на съдържанието на протокол; Решение от 2 октомври 2003 г. по дело International Power и др./NALOO (С‑172/01 P, С‑175/01 P, C‑176/01 P и C‑180/01 P, Recueil, стр. I‑11421, точка 156) относно погрешното тълкуване на мотивите на решение; Решение от 1 юни 2006 г. по свързани дела P & O European Ferries [Vizcaya]/Комисия и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C‑442/03 P и C‑471/03 P, Recueil, стр. І‑4845, точка 63 и следващи) относно изопачаването на мотивите на решение.
(15)
–	Решение по дело Парламент/Samper (цитирано в бележка по линия 14, точка 40) и Решение от 11 септември 2003 г. по дело Белгия/Комисия (C‑197/99 P, Recueil, стр. I‑8461, точка 64 и следващи).
(16)
–	Решение от 14 юли 2005 г. по свързани дела ThyssenKrupp/Комисия (C‑65/02 P и C‑73/02 P, Recueil, стр. I‑6773, точка 83 и следващи), Решение от 6 януари 2004 г. по свързани дела BAI/Bayer и Комисия (C‑2/01 P и C‑3/01 P, Recueil, стр. I‑23, точка 53 и следващи) и Решение от 7 октомври 2004 г. по дело Mag Instrument/СХВП (C‑136/02 P, Recueil, стр. I‑9165, точка 63).
(17)
–		Приложение ІІ към жалбата в първоинстанционното производство.
(18)
–	ОВ L 99, стр. 28.
(19)
–	Тази разпоредба е възпроизведена по-горе в точка 4.
(20)
–	Решение на ЕСПЧ от 19 октомври 2004 г. по дело Coghlan/Обединеното кралство относно допустимостта на жалба № 8535/02, стр. 18. Обратното обаче по отношение на изненадващото изменение на обвиненията в наказателно производство в Решение на ЕСПЧ от 20 април 2006 г. по дело I. H. и др./Австрия (жалба № 42780/98, точка 32 и следващи).
(21)
–	Определение от 4 февруари 2000 г. по дело Emesa Sugar (С‑17/98, Recueil, стр. І‑665, точка 18).
(22)
–	Текстът на тези разпоредби е възпроизведен по-горе в точка 15 и следващи.
(23)
–	Вж. Решение по дело Astipesca, посочено по-горе в бележка под линия 6.
(24)
–	Вж. по-горе точка 45 и следващи.
(25)
–	Решение от 9 декември 2004 г. по дело Комисия/Greencore (C‑123/03 P, Recueil, стр. I‑11647, точка 39) и Решение от 5 май 1998 г. по дело Обединеното кралство/Комисия (C‑180/96, Recueil, стр. I‑2265, точка 27 и следващи); вж. също Решение от 22 март 1961 г. по свързани дела SNUPAT/Върховен съвет (42/59 и 49/59, Recueil, стр. 111, 158), Решение от 15 декември 1988 г. по свързани дела Irish Cement/Комисия (166/86 и 220/86, Recueil, стр. 6473, точка 16), Решение от 11 януари 1996 г по дело Zunis Holding и др./Комисия (C‑480/93 P, Recueil, стр. I‑1, точка 14) и Определение от 21 ноември 1990 г. по дело Infortec/Комисия (C‑12/90, Recueil, стр. I‑4265, точка 10).
(26)
–	Решение от 24 ноември 2005 г. по свързани дела Италия/Комисия (C‑138/03, C‑324/03 и C‑431/03, Recueil, стр. I‑10043, точка 37).
(27)
–		Тази разпоредба е възпроизведена по-горе в точка 4.
(28)
–	Вж. написаното в Terrorism Knowledge Base des National Memorial Institute for the Prevention of Terrorism, http://www.tkb.org/KeyLeader.jsp?memID=121 и репортажа на Би Би Си за включването на PKK в списъка, предмет на спора, http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/1964954.stm.
(29)
–	Федерално министерство на вътрешните работи (Германия), Verfassungsschutzbericht 2004 (2005), стр. 228, http://www.verfassungsschutz.de/de/publikationen/verfassungsschutzbericht/vsbericht_2004/vsbericht_2004.pdf. Вж. също препратката в бележка под линия 28.
(30)
–	Вж. по-горе точка 69 и следващи.
(31)
–	Това е видно също от решенията на ЕСПЧ от 12 май 2005 г. и от 12 март 2003 г. — и двете по жалба № 46221/99 (Ocalan/Türkei).
(32)
–	Вж. точка 19 от декларацията в приложение ІІ към жалбата в първоинстанционното производство.
(33)
–	Вж. посочения в бележка под линия 28 репортаж на Би Би Си.
(34)
–	Вж. Решение на Съда от 15 юли 1963 г. по дело Plaumann/Комисия, 25/62, Recueil, стр. 213, 238, Решение от 22 ноември 2001 г. по дело Nederlandse Antillen/Съвет (C‑452/98, Recueil, стр. I‑8973, точка 60) и от 25 юли 2002 г. по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, Recueil, стр. I‑6677, точка 36).
(35)
– Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, цитирано в бележка под линия 34.
(36)
–	Решение от 10 декември 2002 г. по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco (C‑491/01, Recueil, стр. I‑11453), Решение от 14 декември 2004 г. по дело Swedish Match (C‑210/03, Recueil, стр. I‑11893), Решение от 12 юли 2005 г. по дело Alliance for Natural Health и др. (C‑154/04 и C‑155/04, Recueil, стр. I‑6451), Решение от 6 декември 2005 г. по дело ABNA и др. (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 и C‑194/04, Recueil, стр. I‑10423), Решение от 10 януари 2006 г. по дело IATA и ELFAA (C‑344/04, Recueil, стр. I‑403) и Решение от 23 март 2006 г. по дело Unitymark et North Sea Fishermen’s Organisation (C‑535/03, Recueil, стр. I‑2689).