Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA [JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 30. aprīlī (1)
Lieta C‑190/25 [Zelabrich] (i)
LS
pret
GT
(Oberlandesgericht Stuttgart (Federālās zemes Augstākā tiesa Štutgartē, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – 19. pants – Lis pendens – 63. pants – Laterāna konkordāts, kas noslēgts starp Itāliju un Svēto Krēslu – Saskaņā ar kanoniskajām tiesībām noslēgta laulība – Laulības šķiršanas tiesvedība dalībvalsts civiltiesā, kurā pirmajā celta prasība – Šīs laulības spēkā neesība, ko atzinusi baznīcas tiesa Itālijā – Lēmuma par spēkā neesību civiltiesisko seku atzīšanas procedūrā Itālijas valsts tiesā, kurā prasība celta kā otrajā
I.      Ievads
1.        Prasība par laulības šķiršanu vispirms tika celta kādas dalībvalsts tiesā. Citas dalībvalsts tiesā – šajā gadījumā Itālijā – kā otrajā tika celta prasība radīt civiltiesiskas sekas spriedumam, ar kuru laulība, kas saskaņā ar kanonisko tiesību normām noslēgta Itālijā, atzīta par neesošu (2), precizējot, ka šo izpildāmo spriedumu ir pasludinājusi baznīcas tiesa, kuras jurisdikcija ir atzīta šajā dalībvalstī. Vai šāda situācija ir uzskatāma par lis pendens situāciju?
2.        Tiesā
izskatāmajā lietā Vācijas tiesa vēlas noskaidrot, vai apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu var izrietēt no Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (3) 19. panta 1. punkta interpretācijas, pamatojoties uz to, ka šīs regulas 63. panta 2. punktā un 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka jebkurš lēmums par laulības atzīšanu par neesošu, kas pieņemts saskaņā ar nolīgumu, kurš noslēgts starp Itāliju un Svēto Krēslu, proti, 1929. gada 11. februāra Laterāna konkordātu, kurā grozījumi izdarīti ar nolīgumu un tā papildu protokolu (4), ņemot vērā atsauci uz minētās regulas III nodaļas 1. iedaļu, ir atzīstams par likumīgā spēkā stājušos – tāpat kā jebkurš cits nolēmums, ko kādas dalībvalsts tiesa pieņēmusi laulības lietās.
3.        Jautājums par Briseles IIa regulas 19. pantā paredzēto lis pendens noteikumu piemērošanu būtu jāizskata plašākā aspektā nekā tas, kurš aplūkots pamatlietā un kurš attiecas tikai uz Laterāna konkordātu. Proti, šīs regulas 63. pantā ir minēti konkordāti, kas noslēgti starp Svēto Krēslu, no vienas puses, un attiecīgi Portugāli, Spāniju un Maltu, no otras puses. Ar šiem diviem pēdējiem minētajiem nolīgumiem ir izveidota procedūra, kas ir līdzīga Itālijas procedūrai saistībā ar baznīcas tiesu spriedumu atzīšanu. Turklāt attiecībā uz prasībām, kas celtas kopš 2022. gada 1. augusta, Regulas (ES) 2019/1111 (5) 99. pantā, ar kuru ir aizstāts šis 63. pants, ir norādīts pēdējais minētais konkordāts, kurš noslēgts starp Svēto Krēslu un Portugāli un kurā ir paredzēta šāda procedūra.
4.        Šajos secinājumos, kuros atbilstoši Tiesas lūgumam tiks izskatīts vienīgi pirmais prejudiciālais jautājums, izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ, manuprāt, nav iespējams šo procedūru pielīdzināt tiesvedībai par laulības atzīšanu par neesošu Briseles IIa regulas 19. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi uzskatīt, ka pastāv lis pendens situācija.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        Briseles IIa regulas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikts:
“Šo regulu neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar:
a)      laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu; [..].”
6.        Atbilstoši šīs regulas 19. pantam “Lis pendens un saistītas prasības”:
“1.      Ja dažādu dalībvalstu tiesās starp tām pašām pusēm tiek iesniegtas prasības par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas jāaptur tiesvedība, līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.
[..]
3.      Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības par labu pirmajai.
Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”
7.        Minētās regulas 63. pants “Līgumi ar Svēto Krēslu” formulēts šādi:
“1.      Šīs regulas piemērošana neskar Svētā Krēsla un Portugāles Starptautisko līgumu (konkordātu), kas parakstīts Vatikānā 1940. gada 7. maijā.
2.      Lēmums par laulības atzīšanu par neesošu, kas pieņemts saskaņā ar 1. punktā minēto Līgumu, dalībvalstīs atzīstams saskaņā ar šās regulas III nodaļas 1. iedaļā izklāstītajiem nosacījumiem [(6)].
3.      Šā panta 1. un 2. punktā izklāstītie noteikumi attiecas arī uz šādiem starptautiskajiem līgumiem (konkordātiem) ar Svēto Krēslu:
a)      [Laterāna konkordāts];
b)      Svētā Krēsla un Spānijas 1979. gada 3. janvāra Nolīgums par tieslietām;
c)      Svētā Krēsla un Maltas 1993. gada 3. februāra Nolīgums par baznīcā slēgtu laulību civiltiesiskajām sekām un baznīcas iestāžu un tiesu lēmumiem šādu laulību sakarā, kā arī tā 1995. gada 6. janvāra Otrais papildprotokols.
4.      Uz lēmumu atzīšanu, kas noteikta 2. punktā, Itālijā, Spānijā vai Maltā var attiecināt tādu pašu kārtību un pārbaudes, kādas piemēro baznīcas tiesu lēmumiem, kas pasludināti saskaņā ar 3. punktā minētajiem starptautiskajiem līgumiem, kas noslēgti ar Svēto Krēslu.
[..]”
B.      Laterāna konkordāts
8.        Laterāna konkordāta 8. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Laulības, kas noslēgtas saskaņā ar kanonisko tiesību normām, atzīst par tādām, kurām ir civiltiesiskas sekas, ar nosacījumu, ka laulība pēc publicēšanas pašvaldībā ir reģistrēta civilstāvokļa aktu reģistrā. Tūlīt pēc ceremonijas garīdznieks vai viņa pilnvarotais izskaidro laulātajiem laulības civiltiesiskās sekas, informējot viņus par codice civil (Civilkodekss) pantiem, kuri attiecas uz laulāto tiesībām un pienākumiem. Pēc tam viņš divos eksemplāros sagatavo laulības apliecību, kurā var būt ietverti laulāto iespējamie paziņojumi saskaņā ar civiltiesībām.
[..]
2.      Lēmumi par laulības atzīšanu par neesošu, ko pasludinājušas baznīcas tiesas, kuru rīcībā ir baznīcas augstākās uzraudzības struktūras izpildes rīkojums, pēc pušu vai kādas no pusēm lūguma stājas spēkā Itālijā ar kompetentās corte d’appello (apelācijas tiesas, Itālija) nolēmumu, ja tā konstatē, ka:
a)      baznīcas tiesas kompetencē bija izskatīt gadījumu, kas saistīts ar laulību, kura noslēgta saskaņā ar šajā pantā paredzētajiem nosacījumiem;
b)      baznīcas tiesā notiekošā procesa laikā tika ievērotas pušu tiesības piedalīties procesā un sevi aizstāvēt saskaņā ar Itālijas tiesību sistēmas pamatprincipiem; un
c)      ir izpildīti pārējie Itālijas tiesību aktos paredzētie nosacījumi ārvalstu nolēmumu atzīšanai.
Nolēmumā, ar kuru padara par izpildāmu kanonisko spriedumu, apelācijas tiesa var noteikt pagaidu finanšu pasākumus par labu kādam no laulātajiem, kuru laulība atzīta par spēkā neesošu, nosūtot puses uz tiesu, kuras kompetencē ir pieņemt lēmumus šajā jomā.”
9.        Papildu protokola 4. punkta, kas attiecas uz Laterāna konkordāta 8. pantu, b) apakšpunktā noteikts:
“Attiecībā uz 2. punktu, lai piemērotu codice italiano di procedura civile (Itālijas Civilprocesa kodekss (7)) 796. un 797. pantu, ir jāņem vērā kanonisko tiesību sistēmas, kura reglamentē laulības saites un kurā tās ir nodibinātas, īpatnības. It īpaši:
1)      jāņem vērā fakts, ka Itālijas likumā izdarītās atsauces uz sprieduma pasludināšanas vietas tiesību aktiem jāsaprot kā tādas, kas attiecas uz kanoniskajām tiesībām;
2)      lēmumu, kas kļuvis izpildāms saskaņā ar kanoniskajām tiesībām, uzskata par tādu, kurš ir ieguvis res judicata spēku;
3)      lielākai noteiktībai – katrā ziņā pārskatīšana pēc būtības netiek veikta.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
10.      GT, Vācijas un Itālijas pilsonis, un LS, Krievijas valstspiederīgā, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā, 2017. gada 16. jūnijā Santa Maria Apparente baznīcā Neapolē (Itālija) noslēdza konkordāta laulību, kas tajā pašā dienā tika reģistrēta šīs pilsētas civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļā.
11.      2022. gada 25. janvārī Amtsgericht Stuttgart (Štutgartes pirmās instances tiesa, Vācija) GT cēla prasību par laulības šķiršanu. Šai tiesai pēc savas ierosmes ir jālemj arī par pensijas tiesību izlīdzinošas sadales noregulējumu un pēc LS lūguma – par uzturlīdzekļiem, kas pienākas pēc laulības šķiršanas.
12.      2022. gada 22. jūlijā GT lūdza Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Neapoles Starpdiecēžu baznīcas tiesa, Itālija) atzīt šo konkordāta laulību par neesošu. Minētās laulības spēkā neesība tika galīgi pasludināta ar 2024. gada 28. februāra lēmumu, kuru Supremo Tribunale della Segnatura Apostilica (Apustuliskā paraksta augstākā tiesa, Itālija) 2024. gada 27. maijā atzina par izpildāmu.
13.      Corte di appello di Napoli (Neapoles apelācijas tiesa, Itālija) (8), kurā kopš 2024. gada 31. jūlija ir sākta procedūra par baznīcas sprieduma civiltiesisko seku atzīšanu, vēl nav pieņēmusi savu nolēmumu.
14.      Ar 2024. gada 20. novembra rīkojumu Amtsgericht Stuttgart (Štutgartes pirmās instances tiesa) apturēja tiesvedību attiecībā uz prasību par laulības šķiršanu, tostarp par ekonomiskajām sekām, kas ar to saistītas, pamatojoties uz to, ka tad, ja Itālijas tiesa pieņemtu nolēmumu par baznīcas sprieduma atzīšanu, laulības šķiršanas tiesvedībai zustu priekšmets.
15.      LS par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Stuttgart (Federālās zemes Augstākā tiesa Štutgartē, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa, apgalvojot, ka saskaņā ar Briseles IIa regulu pienākums apturēt tiesvedību ir nevis Amtsgericht Stuttgart (Štutgartes pirmās instances tiesa), bet Itālijas tiesai.
16.      Iesniedzējtiesa precizē, ka ar pirmo prejudiciālo jautājumu tā vēlas saņemt apstiprinājumu savai analīzei, saskaņā ar kuru, ņemot vērā Briseles IIa regulas 63. panta 2. punkta un 3. punkta a) apakšpunkta formulējumu, baznīcas sprieduma seku atzīšanas procedūra, kas norisinās Itālijas tiesā, “ir daļa no tiesvedības par laulības atzīšanu par neesošu” šīs regulas 19. panta 1. punkta izpratnē.
17.      Runājot par otro jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā par lis pendens situācijas konstatējuma sekām, kas liktu Itālijas tiesai, kurā prasība celta kā otrajā, apturēt tiesvedību saskaņā ar minētās regulas 19. panta 1. punktu.
18.      Proti, pēc iesniedzējtiesas domām, pirmkārt, laulības atzīšanai par neesošu, ja Itālijas tiesa atzītu baznīcas spriedumu, nav tādas pašas sekas kā laulības šķiršanas pasludināšanai attiecībā uz tās seku noregulējumu, ko veic Vācijas tiesa. Tā norāda, ka saskaņā ar Vācijas judikatūru no spēkā neesošas laulības nevar izrietēt nekādas ekonomiskas sekas. Lis pendens noteikumu neievērošanas gadījumā pastāvot nesavienojamu nolēmumu risks, un tas saskaņā ar Briseles IIa regulas 22. panta c) punktu varētu būt neatzīšanas pamats attiecībā uz nolēmumu, ar kuru ir atzīta laulības spēkā neesība.
19.      Iesniedzējtiesa uzsver, otrkārt, ka lis pendens mehānisma dēļ tai attiecīgā gadījumā pakārtoti būtu jāpārbauda, vai Itālijas valsts ir atzinusi baznīcas pasludināto laulības spēkā neesību, lai gan šajā ziņā nav nolīgumu starp Vācijas Federatīvo Republiku un Svēto Krēslu.
20.      Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā, vai Vācijas tiesām ir iespēja apturēt tiesvedību, lai gan pastāv prioritāra starptautiskā jurisdikcija par labu šīm tiesām.
21.      Šādos apstākļos Oberlandesgericht Stuttgart (Federālās zemes Augstākā tiesa Štutgartē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Itālijas sprieduma atzīšanas procedūra [Delibationsverfahren] kompetentajā Corte di appello di Napoli (Neapoles apelācijas tiesa, Itālija) saskaņā ar [Laterāna konkordāta] 8. panta 2. punktu ir procedūra laulības atzīšanai par neesošu [Briseles IIa regulas] 19. panta 1. punkta izpratnē?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Vācijas tiesai, kurā pirmajā celta prasība par laulības šķiršanu, ir atļauts saskaņā ar valsts tiesību normām un pretēji Briseles IIa regulas 19. panta 1. punktam apturēt tiesvedību par labu tiesai, kurā minētā prasība celta kā otrajā un kurai jālemj par [baznīcas] sprieduma atzīšanas procedūru?”
22.      Rakstveida apsvērumus iesniedza GT, Itālijas valdība un Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki, kā arī Spānijas valdība piedalījās tiesas sēdē, kura notika 2026. gada 5. februārī un kuras laikā minētie dalībnieki atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV.    Juridiskā analīze
23.      Ar prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vaicā, vai valsts tiesas veiktā atzīšanas procedūra par izpildāmu lēmumu, ko pasludinājusi baznīcas tiesa, attiecībā uz konkordāta laulības atzīšanu par neesošu (vai šīs laulības spēkā neesību) (9), kas norisinās Itālijā, ir vai nav tiesvedība par laulības atzīšanu par neesošu Briseles IIa regulas 19. panta 1. punkta izpratnē, lai gan Vācijas tiesā pirmajā tika celta prasība par laulības šķiršanu starp tām pašām pusēm. Tādējādi Tiesa ir aicināta spriest par šīs tiesību normas interpretāciju (10).
24.      Tā kā reliģiskas iestādes pieņemtie lēmumi neietilpst šīs regulas darbības jomā (11), jāprecizē īpašais konteksts, kurā iekļaujas šis lūgums sniegt interpretāciju, proti, Laterāna konkordāts, kas ir viens no nolīgumiem, kurus noslēgušas dažas dalībvalstis, kas minētas šīs regulas 63. pantā (12).
A.      Pamatlietas īpašais konteksts: Laterāna konkordāts
25.      1929. gada 11. februāra Laterāna konkordāts, kas noslēgts starp Itāliju un Svēto Krēslu, tika grozīts ar 1984. gada 18. februāra nolīgumu (13). Šā nolīguma 1. pantā ir apstiprināts šā konkordāta pamatprincips, kas ir katoļu baznīcas, kā arī Itālijas Republikas pilnīga neatkarība un suverenitāte, katrai savā tiesību sistēmā. Saskaņā ar minētā konkordāta 2. panta 1. punktu (14) Itālijas Republika garantē katoļu baznīcai to, ka tā var brīvi īstenot autonomu jurisdikciju kanonisko tiesību jomā. Baznīcas tiesu pasludināto lēmumu par laulības spēkā neesību efektivitātes nosacījumi Itālijas tiesību sistēmā, kuri noteikti šā paša konkordāta 8. panta 2. punktā, ir 1. pantā paredzētā principa piemērošana (15).
26.      Šā konkordāta 8. panta 1. un 2. punktā ir reglamentētas konkordāta laulību un tādu izpildāmu lēmumu par šo laulību spēkā neesību, kurus pasludinājušas baznīcas tiesas, civiltiesiskās sekas.
27.      Saskaņā ar Laterāna konkordāta 8. panta 1. punkta pirmo daļu šīs laulības rada civiltiesiskas sekas, ja tās ir reģistrētas civilstāvokļa aktu reģistrā. Tomēr saskaņā ar otro daļu šo reģistrāciju var atteikt, ja nav ievērotas civiltiesību pamatnormas (laulāto vecums, papildu protokola 4. punkta a) apakšpunktā uzskaitītie obligātie šķēršļi).
28.      Saskaņā ar kanoniskajām tiesībām baznīcas tiesas pēc vismaz viena no laulātajiem lūguma tikai šo konkordāta laulību var pasludināt par spēkā neesošu, pamatojoties uz reliģiskiem iemesliem, kuri ir daudz plašāki (16) nekā tie, kas parasti paredzēti civiltiesībās.
29.      Laterāna konkordāta 8. panta 2. punktā ir paredzēti divi posmi, lai radītu civiltiesiskas sekas konkordāta laulības atzīšanai par neesošu. Pirmkārt, attiecībā uz lēmumiem par šādas laulības spēkā neesību, kurus pasludinājušās baznīcas tiesas (17), ir jābūt saņemtam izpildes rīkojumam, ko izdevusi baznīcas augstākā uzraudzības struktūra.
30.      Otrkārt, šie lēmumi, tiklīdz šī struktūra tos ir atzinusi par izpildāmiem, ir jāpārbauda Itālijas valsts tiesai.
31.      Pamatlietā šī pārbaude, ko veic Itālijas valsts tiesa, kurā tika celta GT prasība, un laulības šķiršanas tiesvedība, ko viņš iepriekš bija uzsācis Vācijas tiesā, vēl norisinās. Vācijas tiesas lēmums apturēt tiesvedību, gaidot Itālijas tiesas, kurā prasība celta kā otrajā, nolēmumu, ir apstrīdēts iesniedzējtiesā. Tā jautā par lis pendens nosacījumiem, kuri paredzēti Briseles IIa regulas 19. pantā (18), šajā īpašajā procesuālajā kontekstā.
B.      Noteikumu par lis pendens piemērošanas jomu
32.      Briseles IIa regulas 19. panta nosaukums ir “Lis pendens un saistītas prasības”. Izteiciens “saistītas prasības” ietver “neīstus lis pendens” gadījumus (19). Šis nošķīrums bija aplūkots Briseles II regulas 11. panta 2. punktā (20). Tajā bija ņemtas vērā dalībvalstu tiesību sistēmu atšķirības, kuras saistītas ar to, ka ne visās šajās sistēmās pastāv laulības šķiršana, laulāto atšķiršana vai laulības atzīšana par neesošu (21).
33.      Interpretējot Briseles IIa regulas 19. panta 1. un 3. punktu, Tiesa ir nospriedusi, ka, lai noteiktu, vai pastāv lis pendens situācija, prasībām ir jāattiecas uz vienām un tām pašām pusēm. Tam, ka tām ir atšķirīgs priekšmets, nav nekādas nozīmes, ja vien tās attiecas uz laulāto atšķiršanu, laulības šķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu. Tādējādi lis pendens situācija šā 19. panta izpratnē var pastāvēt, ja prasības ir iesniegtas divās dažādu dalībvalstu tiesās, vienā – laulāto atšķiršanas tiesvedībā un otrā – laulības šķiršanas tiesvedībā, vai ja abās ir iesniegta prasība par laulības šķiršanu (22).
34.      Tātad pietiek ar to, ka tiek izskatītas divas prasības par laulības saitēm. Savienības likumdevējs nav paredzējis īpašu statusu prasībai par laulības atzīšanu par neesošu, kas balstīta uz to, ka pastāv spēkā neesības iemesls laulības noslēgšanas brīdī, lai gan spēkā neesošas laulības saites nekādi nevar izbeigt ar laulības šķiršanu (23).
C.      Piemērošana konkrētajā gadījumā
35.      Laulības šķiršanas tiesvedība, kas vispirms uzsākta Vācijas tiesā, notiek vienlaikus ar procedūru, kas norisinās Itālijas tiesā, kurā prasība celta kā otrajā, lai Itālijā radītu sekas izpildāmam lēmumam par laulības atzīšanu par neesošu, ko pasludinājusi baznīcas tiesa.
36.      Protams, abu šo procedūru priekšmets ir attiecīgās laulības saites. Tomēr runa nav par viena un tā paša rakstura prasībām. Pirmās prasības mērķis ir pasludināt laulības šķiršanu, bet otrās – Itālijas tiesību sistēmā atzīt laulības spēkā neesības, kuru jau ir pasludinājusi baznīcas tiesa un kura ir galīga un izpildāma, civiltiesiskās sekas. Šie trīs nosacījumi ir norādīti Laterāna konkordāta 8. panta 2. punktā.
37.      Tādējādi, pirmkārt, šķiet, ka tikai no Briseles IIa regulas 19. panta 1. punkta formulējuma vien izriet, ka lis pendens nosacījumi nav izpildīti. Šajā tiesību normā ir aplūkota situācija, kad “dažādu dalībvalstu tiesās starp tām pašām pusēm tiek iesniegtas prasības par laulības šķiršanu
[..] vai laulības atzīšanu par neesošu” (24). Gan šā 19. panta formulējums, gan mērķis ir skaidrs. Tajā ir noteikta tādu gadījumu izskatīšana, kad vairāku jurisdikcijas pamatu dēļ, kuri noteikti Briseles IIa regulas 3. pantā un kuru vidū nepastāv hierarhija (25), prasības ir celtas divās dažādu dalībvalstu tiesās (26). Mērķis ir izvairīties no pretrunīgiem nolēmumiem laulības izbeigšanas lietās un garantēt tiesisko drošību BDTT (27), kas ir minēts šīs regulas 1. apsvērumā.
38.      Taču šajā gadījumā vienīgā procedūra, kas norisinās līdztekus laulības šķiršanas tiesvedībai Vācijā un kas notiek citas dalībvalsts (Itālija) tiesā, nav tiesvedība par konkordāta laulības “atzīšanu par neesošu”, jo šīs laulības spēkā neesība jau ir tikusi pasludināta.  Proti, prasība (vai tiesvedība) par šīs laulības atzīšanu par neesošu tika iesniegta (vai uzsākta) baznīcas tiesā, kas to apmierināja, pieņemot galīgu lēmumu, kas kļuvis izpildāms ar otro lēmumu, kuru pieņēmusi baznīcas augstākā uzraudzības struktūra. Turklāt, ja kompetentā Itālijas valsts tiesa to neatzīst, tas nav uzskatāms par lēmumu, uz kuru attiecas Briseles IIa regula (28).
39.      Otrkārt, notiekošajai procedūrai, kas uzsākta Itālijas valsts tiesā, lai Itālijas tiesību sistēmā tiktu atzīta laulības spēkā neesība, kuru baznīcas tiesa jau pasludinājusi (29), ir eksekvatūras procedūras iezīmes (30). Esmu norādījis, ka dažādi citi jēdzieni vai izteicieni ir izmantoti, lai kvalificētu šo procedūru, piemēram, “atzīšana par atbilstošu” (31), “likumības pārbaude”/“paziņojums par spēkā esību saskaņā ar civiltiesībām” (32) vai “atruna attiecībā uz lēmumu” (33), vai arī “apstiprināšana” (34), bet tam, manuprāt, pēc būtības nav nozīmes.
40.      Vispirms – šī procedūra ir paredzēta Laterāna konkordātā, kas ir starptautisks līgums, lai baznīcas tiesu, kuru jurisdikcijā to tiesību sistēmā (35) tai raksturīgo iemeslu dēļ (36) ir atzīt laulības par spēkā neesošām, pieņemtajiem lēmumiem radītu civiltiesiskas sekas Itālijā vai, citiem vārdiem sakot, lai tie ietilptu šīs dalībvalsts tiesību sistēmā (37).
41.      Līdzīga procedūra civillietās pastāv Spānijā. Tā tas ir arī Maltā un kopš 2004. gada 18. maija konkordāta – Portugālē (38).
42.      Turpinot – Laterāna konkordāta 8. panta 2. punktā ir uzskaitīti baznīcas sprieduma tās pārbaudes aspekti, kuru veic kompetentā Itālijas valsts tiesa. Tie ir ierasti eksekvatūras jomā (39), ciktāl tie attiecas uz baznīcas tiesas, kurā iesniegta prasība, jurisdikciju un Itālijas procesuālās sabiedriskās kārtības ievērošanu, un nav jāmeklē precīzas atbilsmes spēkā neesības pamati, kuri paredzēti Itālijas civiltiesībās (40). Tāpat jāuzsver, ka kompetentajai Itālijas valsts tiesai ir “jākonstatē”, ka “ir izpildīti pārējie Itālijas tiesību aktos paredzētie nosacījumi ārvalstu nolēmumu īstenošanai” (41).
43.      Visbeidzot – tāpat kā citos divpusējos nolīgumos, kuri it īpaši noslēgti starp dalībvalstīm un trešām valstīm un kuros noteikta pārbaudes procedūra, lai atzītu un it sevišķi izpildītu katrā no šīm valstīm pieņemtus nolēmumus, nolēmums, kas pieņemts vienā valstī, rada sekas, savukārt citā valstī šīs sekas būs līdzvērtīgas tikai pēc šādas procedūras pabeigšanas.
44.      Tādējādi attiecībās starp Svēto Krēslu un Itāliju laulība, kuru baznīcas tiesa ir atzinusi par spēkā neesošu, ļauj noslēgt citu reliģisku laulību, lai gan jaunu civiltiesisko laulību Itālijā nevar noslēgt, kamēr procedūra kompetentajā Itālijas valsts tiesā nav pabeigta. Tātad šī situācija pilnībā ir salīdzināma ar situāciju ārpus BDTT, kurā laulības šķiršana ir tikusi pasludināta A valstī un B valstī nav iespējama atkārtota laulība, ja šī valsts a priori nav pārbaudījusi A valstī pieņemto nolēmumu. Tas, ka attiecīgo nolēmumu ir pieņēmusi baznīcas tiesa, nemaina šo loģiku.
45.      Tādēļ piekrītu Komisijas viedoklim, ka “Briseles IIa regulas 19. pantā paredzētie noteikumi par lis pendens nav piemērojami, ja dalībvalsts tiesā ir celta prasība, lai reliģiskas tiesas pieņemtajam lēmumam tiktu piešķirtas civiltiesiskas sekas, tāpat kā tie nav piemērojami tad, ja dalībvalsts tiesā ir celta prasība par trešā valstī pieņemta sprieduma stāšanos spēkā”.
46.      Tomēr, pieņemot iesniedzējtiesas viedokli, Komisija uzskata, ka Briseles IIa regulas 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu varētu interpretēt tādējādi, ka ar to izņēmuma kārtā tiek radīta lis pendens situācija, jo šajā tiesību normā citām dalībvalstīm ir noteikts pienākums atzīt tādus lēmumus par laulības atzīšanu par neesošu, kas pieņemti, pamatojoties uz līgumiem, kuri noslēgti ar Svēto Krēslu, un ka kompetentās Itālijas valsts tiesas nolēmums, ar ko baznīcas tiesas spriedumam, kurā konstatēta laulības spēkā neesība, tiek piešķirtas civiltiesiskas sekas, rada tādas pašas tiesiskās sekas kā Itālijas civiltiesas spriedums, kurā pašā ir konstatēta laulības spēkā neesība.
47.      Uzskatu, ka šāda ierosinātā interpretācija, kurā ir apvienots Briseles IIa regulas 19. un 63. pants, būtu jānoraida, pamatojoties uz to, ka tā ir pretrunā pēdējā minētā panta piemērošanas jomai un tajā minēto nolīgumu pamatprincipiem. To pierāda arī šīs regulas 19. panta īstenošanas sekas, ja tas tiktu interpretēts kopsakarā ar minētās regulas 63. pantu.
D.      Tādas interpretācijas priekšlikums, kurā apvienots Briseles IIa regulas 19. un 63. pants
1.      Briseles IIa regulas 63. pants
48.      Briseles IIa regulas 63. pants ir ietverts V nodaļā “Saistība ar citiem aktiem”. Kopienu tiesību pārākuma principu Savienības likumdevējs ir noteicis šīs regulas 59. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru šī regula aizstāj konvencijas, kas pastāv tās spēkā stāšanās brīdī un kas noslēgtas starp divām vai vairākām dalībvalstīm un attiecas uz jautājumiem, kurus reglamentē minētā regula, tomēr it īpaši “ievērojot” tās 63. pantu.
49.      Briseles IIa regulas 63. pantā attiecībās starp dalībvalstīm ir paredzētas divpusējo nolīgumu, kuri noslēgti attiecīgi starp Portugāli, Itāliju, Spāniju un Maltu, no vienas puses, un Svēto Krēslu, no otras puses, sekas, kuras ir norādītas, atsaucoties uz šīs regulas III nodaļu, kas attiecas uz dalībvalstī pieņemtu tādu spriedumu atzīšanu un izpildi, kuri definēti minētās regulas 2. panta 4. punktā. Tātad ir piemērojams Briseles IIa regulas 21. panta 1. punkts, kurā ir noteikts pilnīgas atzīšanas princips, un šīs regulas 22. pants, kurā izsmeļoši uzskaitīti dalībvalstī pieņemtu spriedumu neatzīšanas pamati.
50.      Tādējādi Briseles IIa regulas 63. pants tajā paredzēto konkordātu dēļ rada jaunu BDTT pieņemto nolēmumu vienkāršotas atzīšanas gadījumu. Ir paplašināta to noteikumu darbības joma, saskaņā ar kuriem dalībvalstīs pilnībā tiek atzīti lēmumi par laulības atzīšanu par neesošu, lai nodrošinātu konkordātu, kuri noslēgti starp dažām dalībvalstīm un Svēto Krēslu, pilnīgu iedarbību (42).
51.      Līdz ar to šis 63. pants ir piemērojams tikai tādiem nolēmumiem par laulības atzīšanu par neesošu, kas dalībvalstīs (Portugāle, Itālija, Spānija un Malta) pieņemti saskaņā ar konkordātiem, kurus šīs valstis noslēgušas ar Svēto Krēslu. Jāuzsver, ka runa ir tikai par valsts tiesu nolēmumiem, kuri attiecas uz baznīcas tiesu pasludināto spriedumu par laulības spēkā neesību civiltiesisko seku atzīšanu (43).
52.      Jākonstatē, ka nekāda saikne starp minēto 63. pantu un Briseles IIa regulas II nodaļu, kurā nostiprināti jurisdikcijas noteikumi (44) un it īpaši lis pendens, nav izveidota. Šo konstatējumu apstiprina fakts, ka no secīgo regulu normām, kas ir līdzvērtīgas šīs regulas 63. pantam (45), izriet, ka baznīcas tiesu konkurējošo jurisdikciju (46) Savienības likumdevējs izņēmuma kārtā ņem vērā (47) tikai saistībā ar konkordātiem, kuri noslēgti starp Svēto Krēslu un attiecīgajām dalībvalstīm, kas atzīst baznīcas spriedumu civiltiesiskās sekas, tāpat kā tas ir jebkura cita nolēmuma civillietā gadījumā.
53.      Mērķis ir atvieglot tādu nolēmumu apriti, kuri pieņemti BDTT, nevis atrisināt jurisdikcijas konfliktus, vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar šiem konkordātiem laulības atzīšanas par neesošu lietās reliģisko iestāžu jurisdikcijas noteikumi laicīgā valstī neietilpst Briseles IIa regulas darbības jomā (48). Tas pats attiecas uz baznīcas sprieduma par laulības spēkā neesību civiltiesisko seku atzīšanas procedūru. Piemēram, Itālijā kompetentā valsts tiesa ir norādīta Laterāna nolīgumā. Ja šī procedūra tiktu pielīdzināta tiesvedībai par laulības atzīšanu par neesošu, uz to būtu jāattiecina šajā regulā paredzētie jurisdikcijas noteikumi.
54.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka tad, ja Briseles IIa regulas 19. pants tiktu interpretēts kopsakarā ar šīs regulas 63. pantu, netiktu ievērots ar Svēto Krēslu noslēgto konkordātu priekšmets un mērķis. Taču saskaņā ar Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (49) 31. panta 1. punktu “līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim”.
55.      Uz citiem ierobežojumiem, kas izriet no Vīnes konvencijas, jāatsaucas arī tad, ja tiek aplūkotas šādu tiesvedību laulības atzīšanas par neesošu lietās pielīdzināšanas sekas saistībā ar lis pendens mehānismu.
2.      Briseles IIa regulas 19. pantā paredzēto noteikumu par “lis pendens” piemērošana
56.      Turpinot savu viedokli par atzīšanas procedūras kompetentajā Itālijas valsts tiesā pielīdzināšanu tiesvedībai par laulības atzīšanu par neesošu, Komisija apgalvo, ka šai tiesai būtu jāaptur tiesvedība.
57.      Proti, kā noteikts Briseles IIa regulas 19. panta 3. punkta pirmajā teikumā, “ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības par labu pirmajai”. Nekādas atkāpes no šā noteikuma nav paredzētas.
58.      Tomēr šīs regulas 19. panta 3. punkta otrajā daļā ir precizēts, ka “persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā” (50).
59.      Pamatlietā, ja šo iespēju izmantotu GT, viņam Vācijas tiesā, kurā ir iesniegta viņa prasība par laulības šķiršanu, būs jāceļ prasība, ko viņš ir iesniedzis Itālijas valsts tiesā, kurā prasība celta kā otrajā, lai atzītu baznīcas spriedumu.
60.      Tomēr šīs atzīšanas procedūras, kas balstīta uz Laterāna konkordāta, kurš ir saistošs tikai Itālijai un Svētajam Krēslam, 8. panta 2. punktu, mērķis ir Itālijas tiesību sistēmā iekļaut citas tiesību sistēmas nolēmumus īpašā kontekstā (51).
61.      Tādējādi, pirmkārt, līgumu relatīvās iedarbības princips, uz kuru turklāt atsaucas Komisija, ir jāpretstata apgalvojumam par Briseles IIa regulas 19. panta, interpretējot to kopsakarā ar tās 63. pantu, piemērojamību.
62.      Šis vispārējais starptautisko tiesību princips, saskaņā ar kuru līgumi nedrīkst ne uzlikt pienākumus, ne piešķirt tiesības attiecībā uz trešām valstīm (“pacta tertiis nec nocent nec prosunt”) un kurš jāņem vērā, interpretējot līgumus (52), ir izteikts it īpaši Vīnes konvencijas 34. pantā, saskaņā ar kuru līgums nerada saistības un tiesības trešām valstīm bez to piekrišanas (53).
63.      Tādējādi minētais princips liek neinterpretēt atvasināto tiesību normas, ņemot vērā starptautiskā nolīgumā, kurš nav saistošs visām dalībvalstīm, uzliktu pienākumu. Pretējā gadījumā šāda interpretācija nozīmētu, ka tiek paplašināta šā pienākuma piemērojamība, attiecinot to uz tām dalībvalstīm, kuras ir jāuzskata par “trešām valstīm”, ja tās nav šāda nolīguma līgumslēdzējas puses (54).
64.      Taču no Tiesas judikatūras izriet, ka tai ir pienākums ievērot līgumu relatīvās iedarbības principu, jo tas ir starptautisko paražu tiesību norma, kura kā tāda ir saistoša Savienības iestādēm un kura ir Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa (55).
65.      Otrkārt, varētu rasties jautājums par tādas interpretācijas piemērojamību, kurā apvienots Briseles IIa regulas 19. un 63. pants, lai gan starptautiskie instrumenti, uz kuriem attiecas pēdējais minētais pants, nav vienīgie, kas var radīt sekas BDTT. Runa var būt par šīs regulas 59. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktā minēto konvenciju, kā arī nolīgumiem, kurus dalībvalsts noslēgusi ar vienu vai vairākām trešām valstīm pirms tās pievienošanās Savienībai, kuriem ir piemērojams LESD 351. pants un kuri atšķirībā no konkordātiem nav skaidri minēti Briseles IIa regulā (56). Manuprāt, sekas ir grūti izmērāmas, un tas rada šķēršļus, kas nav salīdzināmi ar tiem, uz kuriem atsaucas, lai pamatotu šīs regulas 19. panta piemērojamību.
E.      Par Briseles IIa regulas 19. panta nepiemērojamības sekām
66.      Tiesas sēdē, turpinot rakstveida apsvērumos pausto attiecībā uz spriedumu par laulības šķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu tiesisko seku savstarpējo izslēgšanu, Komisija norādīja, ka tās interpretācijas priekšlikuma pamatā bija rūpes par to, lai tiktu novērsti divi būtiski trūkumi saistībā ar prasību par laulības atzīšanu par neesošu, proti, tās “torpēdas efekts” un mantiskās sekas, kas atšķiras no laulības šķiršanas mantiskajām sekām. Uz tiem atsaucas arī iesniedzējtiesa gadījumā, ja tiktu konstatēta nolēmuma par laulības šķiršanu nesavienojamība ar nolēmumu par laulības atzīšanu par neesošu.
67.      Uzskatu, ka pirmais trūkums ir raksturīgs prasības par laulības atzīšanu par neesošu raksturam un ka to nevar novērst, ja starp prasībām nepastāv hierarhija, kas būtu paredzēta Briseles IIa regulas 19. pantā (57). Savukārt attiecībā uz otro trūkumu, ņemot vērā gan Itālijas un Spānijas valdību sniegtos paskaidrojumus, gan doktrīnu par valsts judikatūras attīstību šajās dalībvalstīs, man šķiet lietderīgi atgādināt, kāds ir Eiropas tiesiskais regulējums par laulības izbeigšanas finansiālajām sekām, kā arī Spānijā un Itālijā pieņemtie risinājumi gadījumā, kad vienlaikus norisinās laulības šķiršanas tiesvedība un baznīcas tiesas pasludināta sprieduma par laulības spēkā neesību civiltiesisko seku atzīšanas procedūra.
1.      Piemērojamās Savienības regulas, kuras attiecas uz laulības izbeigšanas finansiālajām sekām
68.      Pirmkārt, Briseles IIa regulas 1. panta 3. punkta e) apakšpunktā ir skaidri noteikts, ka tā neattiecas uz uzturēšanas pienākumiem. Otrkārt, no “laulības lietas” definīcijas, kas sniegta šīs regulas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ir secināms, ka tā neattiecas uz darbībām, kas veicamas pēc nolēmumiem attiecībā uz laulības saitēm (58). Šīs abas jomas ietilpst attiecīgi Regulā (EK) Nr. 4/2009 (59) un Regulā (ES) 2016/1103 (60). Minētās regulas ir piemērojamas laulības atzīšanas par neesošu gadījumā, it īpaši, lai noteiktu tiesu, kurai ir jurisdikcija (61). Romas III regulas piemērošanas jomas dēļ, kas aprobežojas ar tiesību normu kolīziju attiecībā uz laulības šķiršanu un laulāto atšķiršanu, seku, kuras var radīt laulība, kas atzīta par neesošu, pieļaujamība ir atkarīga no piemērojamiem tiesību aktiem, kuri noteikti katras dalībvalsts starptautiskajās tiesībās (62).
69.      Šajā ziņā jāatgādina, ka Laterāna konkordāta 8. panta 2. punkta pēdējā daļā ir noteikts, ka kompetentā Itālijas valsts tiesa “nolēmumā, kura mērķis ir padarīt par izpildāmu kanonisko spriedumu, [..] var noteikt pagaidu finanšu pasākumus par labu kādam no laulātajiem, kuru laulība atzīta par spēkā neesošu, nosūtot puses uz tiesu, kuras kompetencē ir pieņemt lēmumus šajā jomā”.
2.      Itālijas un Spānijas judikatūra
70.      Rakstveida apsvērumos Itālijas valdība norādīja, ka Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) ir lēmusi par saistību starp baznīcas sprieduma, ar kuru reliģiskā laulība ir atzīta par neesošu, apstiprināšanu un laulības šķiršanas procesa turpināšanu, lai noteiktu uzturlīdzekļus (63). Tā ir nospriedusi, ka:
–        baznīcas sprieduma, ar kuru reliģiskā laulība ir atzīta par neesošu, seku atzīšana, kura notikusi pēc tam, kad spriedums par civiltiesisko seku pārtraukšanu ir kļuvis galīgs, bet pirms nolēmums par ekonomiskajām sekām ir kļuvis galīgs, neizraisa civilprocesa par laulības saišu izbeigšanu priekšmeta izzušanu. Tātad tas var turpināties, lai noteiktu tiesības uz uzturlīdzekļiem un to izmaksu (64), un
–        ir konstatēts, ka ar laulības šķiršanu saistītie ekonomiskie pasākumi joprojām pastāv pat tad, ja laulība ir atzīta par spēkā neesošu (65).
71.      Tiesas sēdē Spānijas valdība precizēja, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) arī ir lēmusi, ka spriedums par laulības šķiršanu nav nesaderīgs ar baznīcas sprieduma par laulības spēkā neesības civiltiesisko seku vēlāku atzīšanu, jo šis spriedums, ja tas tiek atzīts, negroza un nemaina laulības šķiršanas civiltiesiskās sekas (66).
72.      Pamatlietā attiecībā uz laulības ekonomiskajām sekām iesniedzējtiesa norādīja, ka tai ir zināms Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) 2021. gada 31. marta spriedums Nr. 9004 un iespēja izmantot pielāgošanas mehānismu (67).
73.      Visbeidzot, attiecībā uz nolēmuma par laulības šķiršanu tādu nesavienojamību ar nolēmumu par laulības atzīšanas par neesošu civiltiesisko seku atzīšanu, uz kuru ir atsaukusies iesniedzējtiesa (68), norādīšu, ka tā ir paredzēta kā pieņēmums, bet tas pamato, ka šī nesavienojamība nav prejudiciālā jautājuma priekšmets. Katrā ziņā precizēšu, ka šo secinājumu 57. un 61. punktā izklāstīto iemeslu dēļ nav pieļaujams interpretēt Briseles IIa regulas 19. pantu kopsakarā ar šīs regulas 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu un grozīt šajā pirmajā minētajā pantā paredzēto tiesvedības apturēšanas un atteikšanās no jurisdikcijas kārtību, lai mazinātu šo risku, ka netiks atzīts (69) nolēmums par baznīcas sprieduma par konkordāta laulības spēkā neesības civiltiesisko seku atzīšanu, kuru Itālijas valsts tiesa pieņēmusi saskaņā ar Laterāna konkordātu.
74.      Savas analīzes noslēgumā iesaku Tiesai, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu, nospriest, ka Briseles IIa regulas 19. pantā paredzētie lis pendens nosacījumi nav izpildīti un līdz ar to nav jāatbild uz otro jautājumu, kas ir uzdots apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā.
V.      Secinājumi
75.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Oberlandesgericht Stuttgart (Federālās zemes Augstākā tiesa Štutgartē, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2004. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2116/2004, 19. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
Itālijas procedūra par lēmuma par laulības spēkā neesību, ko pasludinājusi baznīcas tiesa, atzīšanu kompetentajā Corte d’appello (Apelācijas tiesa, Itālija) saskaņā ar 1929. gada 11. februāra Laterāna konkordāta, kurš noslēgts starp Itāliju un Svēto Krēslu un kurā grozījumi izdarīti ar nolīgumu un tā papildu protokolu, kas parakstīts Romā 1984. gada 18. februārī, 8. panta 2. punktu nav tiesvedība par laulības atzīšanu par neesošu grozītās Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punkta izpratnē.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Turpmāk tekstā – “konkordāta laulība”.
3      Padomes Regula (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2004. gada 2. decembra Padomes Regulu (EK) Nr. 2116/2004 (OV 2004, L 367, 1. lpp.), turpmāk tekstā – “Briseles IIa regula”.
4      Parakstīts Romā 1984. gada 18. februārī, turpmāk tekstā – “Laterāna konkordāts”. Šis nolīgums tika ratificēts ar 1985. gada 25. marta legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (Likums Nr. 121 par nolīguma un tā papildu protokola, ar ko groza 1929. gada 11. februāra Laterāna līgumus starp Itāliju un Svēto Krēslu, ratificēšanu un izpildi) (1985. gada 10. aprīļa GURI Nr. 85, 3. lpp. –
GURI Nr. 28 kārtējais pielikums).
5      Padomes Regula (2019. gada 25. jūnijs) par jurisdikciju, lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par bērnu starptautisko nolaupīšanu (OV 2019, L 178, 1. lpp., un labojums – OV 2020, L 347, 52. lpp.), turpmāk tekstā – “Briseles IIb regula”. Par pārejas noteikumiem skat. šīs regulas 100. pantu.
6      Briseles IIa regulas III nodaļas “Atzīšana un izpilde” 1. iedaļā par “atzīšanu” it īpaši ir ietverts 21. un 22. pants. Skat. šo secinājumu 49. punktu un 69. zemsvītras piezīmi.
7      Rakstveida apsvērumos Itālijas valdība precizēja, ka saskaņā ar Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) judikatūru Civilprocesa kodeksa 796. un 797. pantā, kuri ietverti šā kodeksa IV sējuma VII sadaļā, it īpaši ir nostiprināta ārvalstu nolēmumu iedarbība, un šīs tiesību normas, lai gan tās ir atceltas ar 73. pantu 1995. gada 31. maija legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (likums, ar kuru groza Itālijas starptautisko privāttiesību sistēmu) (1995. gada 3. jūnija GURI Nr. 128 kārtējais pielikums), turpina būt spēkā attiecībā uz baznīcas spriedumu par laulības spēkā neesību atzīšanu saskaņā ar kompromisa vienošanās principu, kas atzīts Costituzione (Konstitūcija) 7. pantā (skat. Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) 2005. gada 25. maija spriedumu Nr. 11020 un 2010. gada 14. oktobra spriedumu Nr. 24990).
8      Turpmāk tekstā – “Itālijas tiesa”.
9      Skat. Briseles IIa regulas 63. panta 2. punktu.
10      Laulības šķiršanas tiesvedība tika uzsākta 2022. gada 25. janvārī. Tādējādi to reglamentē Briseles IIa regula. Skat. šo secinājumu 5. zemsvītras piezīmi un spriedumu, 2023. gada 16. februāris, Rzecznik Praw Dziecka u.c. (Atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana) (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, 55. punkts).
11      Skat. definīciju Briseles IIa regulas 2. panta 4. punktā, saskaņā ar kuru runa ir par jebkuru spriedumu, it īpaši par laulības šķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, ko pieņēmusi iestāde, kura veic tiesas funkcijas kādā dalībvalstī, kā to precizējusi Tiesa. Proti, attiecībā uz Padomes Regulas (ES) Nr. 1259/2010 (2010. gada 20. decembris), ar kuru īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai un laulāto atšķiršanai (OV 2010, L 343, 10. lpp.), kuru parasti dēvē par “Roma III”, piemērošanas jomu Tiesa ir nospriedusi, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis noregulēt tikai situācijas, kurās laulības šķiršanu ir pasludinājusi vai nu valsts tiesa, vai valsts iestāde, vai kas ir tikusi pasludināta šādas iestādes uzraudzībā, un ka tādējādi šī regula neattiecas un laulības šķiršanu, kura ir balstīta uz reliģiskā tiesā izteiktu “vienpusēju privātu gribas paziņojumu”. Skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, 45. punkts).
12      Skat. 1. panta 20. punkta B daļu Paskaidrojošā ziņojumā par Konvenciju par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās, kas izstrādāta, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K.3. pantu (OV 1998, C 221, 27. lpp., turpmāk tekstā – “A. Borasas [A. Borrás] ziņojums”). Eiropas Savienības Padome to apstiprināja 1998. gada 28. maijā. Jāatgādina, ka Padome šo konvenciju bija pieņēmusi ar 1998. gada 28. maija aktu (OV 1998, C 221, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles II konvencija”). Šī konvencija nestājās spēkā. Tās saturs lielā mērā tika pārņemts Padomes Regulā (EK) Nr. 1347/2000 (2000. gada 29. maijs) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (OV 2000, L 160, 19. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles II regula”). Šī regula tika atcelta ar Briseles IIa regulu, kas it īpaši piemērojama tiesvedībām, kuras uzsāktas 2001. gada 1. martā vai pēc tam. Tā kā Briseles II konvencija ir iedvesmojusi regulu, kuras pieņemtas pēc tās, saturu, A. Borasas ziņojums turpina izskaidrot līdzvērtīgo Briseles IIa regulas normu interpretāciju.
13      Skat. šo secinājumu 2. punktu.
14      Skat. Gaudemet, J., “L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège”, Annuaire français de droit international, CNRS, Parīze, 1984, 209.–220. lpp., it īpaši 211., 212. un 216. lpp.
15      Šajā ziņā attiecībā uz Laterāna konkordāta 8. panta b) punktu skat. papildu protokola 4. punktu. Divu tiesību sistēmu – laicīgās un reliģiskās – nošķiršanas principa sabiedriskās kārtības raksturs izriet arī no Briseles IIa regulas 63. panta 4. punkta, ciktāl tajā ir paredzēts, ka Portugāles lēmumu par laulības atzīšanu par neesošu pārbaude, ko veic Spānijas, Itālijas un Maltas civiltiesas, tiek paplašināta brīvības, drošības un tiesiskuma telpā (turpmāk tekstā – “BDTT”), pārsniedzot šo dalībvalstu un Svētā Krēsla noslēgtos konkordātus (skat. šo secinājumu 53. zemsvītras piezīmi).
16      Rakstveida apsvērumos Itālijas valdība atgādina, ka kanonisko tiesību principi laulības spēkā neesības jomā atšķiras no Itālijas civiltiesību principiem, ciktāl tajos ir atzīta garīgā atruna, kas attiecas uz, piemēram, bonum sacramenti (laulības saišu nesaraujamība) un bonum prolis (laulības vairošanās mērķis), kā arī godbijīgām bailēm.
17      Laterāna konkordāta 8. panta 2. punkta pēdējā daļā ir lietots izteiciens “kanoniskais spriedums”.
18      Tā kā Briseles IIb regulas 20. panta 1. un 3. punkts ir formulēts būtībā identiski Briseles IIa regulas 19. panta 1. un 3. punktam, jāuzskata, ka interpretācija, kas tiks sniegta attiecībā uz šo pēdējo minēto pantu, attieksies arī uz pirmo minēto pantu.
19      Šis izteiciens ir izmantots A. Borasas ziņojumā (54. punkts).
20      “Neīstu lis pendens” gadījums nav norādīts Briseles IIa regulas 19. panta 1. punktā, kurā ir minētas “prasības par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu”. Šā panta 2. punkts tika saglabāts, lai it īpaši tiktu risināti jautājumi par “prasīb[ām], kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata”, kuras bija iekļautas Briseles II regulas 11. panta 1. punktā minētajās prasībās. Skat. A. Borasas ziņojumu (54. punkts).
21      Skat. A. Borasas ziņojumu (52. punkts).
22      Skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, 33. punkts), un 2019. gada 16. janvāris, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, 35. punkts).
23      Šajā ziņā skat. A. Borasas ziņojumu (54. punkts). Tajā ir precizēts, ka netika izmantots risinājums, kas “ietvertu to, ka tiek saglabāts tās tiesas piesaistīšanas spēks, kura rada vislielāko ietekmi, [..] tiesiskās drošības apsvērumu dēļ, lai izvairītos no problēmām, kas varētu rasties valstīs, kurās nav ne laulāto atšķiršanas, ne laulības atzīšanas par neesošu”.
24      Mans izcēlums. Norādīšu, ka Briseles IIb regulas 20. panta 1. punktā jēdziens “prasības” dažādās valodu versijās ir aizstāts ar jēdzienu “tiesvedība”, bet tam nav nozīmes. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 9. novembris, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 64. punkts).
25      Skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, 48. un 49. punkts).
26      Skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, IB (Laulātā pastāvīgā dzīvesvieta – Laulības šķiršana) (C‑289/20, EU:C:2021:955, 45. punkts).
27      Skat. spriedumu, 2016. gada 13. oktobris, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). A. Borasas ziņojumā (5. punkta c) apakšpunkts) pat ir precizēts, ka lēmums paredzēt lis pendens noteikumus Eiropas konvencijā ir “svarīgs jauninājums, kas pats par sevi pamatotu [Briseles II] konvencijas pastāvēšanu un ļaus izvairīties no pretrunīgiem nolēmumiem”. Tomēr ne šajā konvencijā, ne regulās, kuras pieņemtas pēc tās, nav atrodama tiesību norma, kas būtu līdzvērtīga tai, kura civillietās un komerclietās ir iekļauta 29. panta 2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.), ko parasti dēvē par “Briseles Ia regulu”. Tajā ir noteikts, ka pēc tās tiesas lūguma, kurā celta prasība par strīdu, jebkura cita tiesa, kurā celta prasība, nekavējoties informē pirmo minēto tiesu par datumu, kad tajā tika celta prasība saskaņā ar šīs regulas 32. pantu.
28      Skat. šo secinājumu 24. punktu. Skat. arī Leborgne, F., “Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège”, no: Corneloup, S., Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Parīze, 2013, 471.–476. lpp., it īpaši 2. punkts (474. lpp.).
29      Jēdziens itāļu valodā ir “delibazione”. Tas apzīmē īpašu tiesas procedūru, ar kuru konkrētā valstī pēc kādas puses lūguma citas valsts tiesu iestādes pieņemtajam nolēmumam atzīst juridisku spēku. Skat. De Gregorio, T., “La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni”, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (tiešsaistē), 2025.
30      Šis jēdziens
lietots Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 20. jūlija spriedumā Pellegrini pret Itāliju (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), it īpaši 31. punktā, kurā ietverts Laterāna konkordāta 8. panta 2. punkts. Skat aī Cesarini, A., “Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di “delibazione” della nullità canonica”, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (tiešsaistē), Nr. 11, 2021. gada 7. jūnijs. Tiesas sēdē Spānijas valdība paskaidroja, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) ir paziņojusi, ka atzīšanas nolūkā baznīcas spriedumi tiek pielīdzināti ārvalstu spriedumiem, un tādējādi tiesai, kas tos atzīst, ir jārīkojas saskaņā ar Spānijas tiesas neierobežotas kompetences principiem, lai lemtu par šo spriedumu civiltiesiskajām sekām. Šajā pašā nozīmē skat. Ramos, R. M. M., Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Koimbra, 2007, it īpaši daļa “A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português”, 335.–388. lpp., it īpaši 361. lpp. No vienas puses, jāatgādina, ka eksekvatūras procedūras mērķis ir atzīt par izpildāmu dalībvalstī, kurā tiek lūgta atzīšana, citas valsts spriedumu, kam ir izpildāms raksturs. No otras puses, šāda procedūra BDTT ir tikusi pakāpeniski vienkāršota vai atcelta, ievērojot principu, ka dalībvalstī pieņemts nolēmums jāuzskata par tādu, it kā tas būtu pieņemts dalībvalstī, kurā tiek lūgta atzīšana. Skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 100.–103. punkts, kā arī 116. un 118. punkts).
31      Skat. Joubert, N., “Article 1er – Champ d’application”, no: Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., un Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Brisele, 2023, 37.–56. lpp., it īpaši 43. lpp., un tajā pašā darbā Corneloup, S., “Article 30 – Reconnaissance d’une décision”, 399.–413. lpp., it īpaši 404. lpp. Tiesas sēdē Spānijas valdība izmantoja šo jēdzienu arī attiecībā uz procedūru, kas tika ieviesta ar Spānijas noslēgto konkordātu un kas ir līdzīga Laterāna konkordātā paredzētajai procedūrai (skat. Briseles IIa regulas 63. panta 3. punkta b) apakšpunktu). Skat. arī Guzmán Altuna, M., “La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 2001. gada 7. maijs, Nr. 1382, 1. lpp., un šīs pašas autores rakstu “Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 2005. gada 5. oktobris, Nr. 2181, 5. lpp.
32      Skat. Guzmán Altuna, M., pirmo rakstu, minēts iepriekš (1. lpp.), un otro rakstu, minēts iepriekš (5. lpp.), kuri norādīti šo secinājumu 31. zemsvītras piezīmē (neoficiāls tulkojums).
33      Attiecībā uz Briseles IIa regulas 63. panta 4. punktu skat. Rauscher, T., “Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl”, no: Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Ķelne, 2015, 390.–393. lpp., it īpaši 8. punkts (392. lpp.).
34      Skat. Spellenberg, U., “Art. 63”, no: von Staudingers, J., Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlīne, 2015, 345.–348. lpp., it īpaši 346. un 347. lpp.
35      Rakstveida apsvērumos Itālijas valdība precizē, ka baznīcas tiesas “ietilpst ārvalstu tiesību sistēmā”.
36      Skat. šo secinājumu 28. punktu.
37      Skat. šo secinājumu 9. un 25. punktu. Skat. arī Gaudemet, J., minēts iepriekš, 216. lpp. Šis autors uzsver, ka tāpat kā “attiecībā uz citas valsts tiesu pasludinātu nolēmumu piemērošanu kādā valstī”, “vienlaikus respektējot baznīcas tiesu saistībā ar tās “sistēmu”, Itālijas Republika atzīst savu nolēmumu iedarbību tikai tad, ja tie atbilst Itālijas sistēmas prasībām”.
38      Skat. šo secinājumu 3. punktu. Par jauno režīmu, kurš izriet no 2004. gada 18. maijā noslēgtā konkordāta starp Svēto Krēslu un Portugāli, kas minēts Briseles IIb regulas 99. panta 1. punktā, ar kuru ir atcelta iepriekšējā procedūra, ko izmantoja, lai automātiski un bez jebkādas pārbaudes piešķirtu eksekvatūru baznīcas lēmumiem, un tās aizstāšanu ar pārbaudi, kas ir tuvināta citu valstu (Spānija un Itālija) procedūrai, kā arī par konstatējumu, ka šīs izmaiņas bija kļuvušas vajadzīgas, ņemot vērā ECT 2001. gada 20. jūlija spriedumu Pellegrini pret Itāliju (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), skat. Ramos, R. M. M., minēts iepriekš, it īpaši 365. lpp. Par šo jauno procedūru skat. arī Leborgne, F., minēts iepriekš, 2. punkts (473. lpp.), un saistībā ar minēto ECT spriedumu, 3. punkts (476. lpp.).
39      Skat. Gaudemet-Tallon, H., “La désunion du couple en droit international privé”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrehta, 1991, 226. sēj., 185.–198. lpp., it īpaši 26. un 27. punkts (196. lpp.).
40      Par līdzīgu kritēriju piemērošanu Spānijas tiesās skat. Guzmán Altuna, M., “La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento”, minēts iepriekš, 1. lpp., un “Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, minēts iepriekš, 1. lpp.
41      Skat. Laterāna konkordāta 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu. Mans izcēlums. Šajā ziņā skat. arī šo secinājumu 9. punktu. Par to noteikumu vēsturi, kuri izriet no 1984. gada 18. februāra nolīguma, ar ko ir grozīts 1929. gada 11. februāra Laterāna līgums, un kuri tika ieviesti pēc
Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) 1982. gada 2. februāra sprieduma Nr. 18, skat. Gaudemet-Tallon, H., minēts iepriekš, 20. punkts (192. lpp.), un De Gregorio, T., minēts iepriekš. Skat. arī Leborgne, F., minēts iepriekš, 3. punkts (475. un 476. lpp.). Par tiesību uz aizstāvību ievērošanu Spānijā, Itālijā un Maltā skat. Garcia Ruiz, Y., “Articulo 99. Tratados con la Santa Sede”, no: Palao Moreno, G., El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valensija, 2022, 777.–782. lpp., it īpaši 781. un 782. lpp.
42      Skat. A. Borasas ziņojumu, 120.–123. punkts, it īpaši 120. punkts, par to, ka Portugāle būtu pārkāpusi savas starptautiskās saistības, ja tā būtu akceptējusi tiesību aktu, ar kuru jurisdikcija tiek piešķirta civiltiesām.
43      Skat. A. Borasas ziņojumu (120. punkta piektā daļa) un Leborgne, F., minēts iepriekš, 2. punkts (474. lpp.). Kopš konkordāta, kas 2004. gada 18. maijā noslēgts starp Svēto Krēslu un Portugāli un kas minēts Briseles IIb regulas 99. pantā, procedūras ir līdzīgas. Skat. šo secinājumu 38. zemsvītras piezīmi.
44      Par šajā pašā 63. pantā paredzēto skaidro norādi uz citām tiesību normām skat. šo secinājumu 49. punktu. Salīdzinājumam skat. Briseles IIa regulas 59. panta 2. punkta d) apakšpunktu par Dānijas, Somijas, Islandes, Norvēģijas un Zviedrijas konvenciju, kurā ietverti daži starptautisko privāttiesību noteikumi par laulību, adopciju un aizbildnību, kura parakstīta Stokholmā 1931. gada 6. februārī (Recueil des traités de la Société des Nations, 126. sēj., 141. lpp., Nr. 2877 (1931–1932)) un kura minēta 59. panta 2. punkta a) apakšpunktā.
45      Skat. Briseles II regulas 40. pantu un Briseles IIb regulas 99. pantu.
46      Portugālē kopš 2004. gada 18. maijā noslēgtā konkordāta starp šo valsti un Svēto Krēslu. Iepriekš tajā jurisdikcija bija ekskluzīva. Skat. A. Borasas ziņojumu (120. un 121. punkts) un Gaudemet-Tallon, H., “Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: “Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs””, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Parīze, 2001, Nr. 2, 381.–445. lpp., it īpaši 111. punkts (425. lpp.).
47      Skat. šo secinājumu 24. punktu.
48      Skat. šo secinājumu 24. punktu.
49      Parakstīta 1969. gada 23. maijā (Recueil des traités des Nations unies, 1155. sēj, 331. lpp., Nr. 18232 (1980)) un stājusies spēkā 1980. gada 27. janvārī, turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”. Starptautisko līgumu tiesības būtībā ir kodificētas šajā konvencijā. Saskaņā ar minētās konvencijas 1. pantu tā tiek piemērota līgumiem starp valstīm. Skat. spriedumu, 2010. gada 25. februāris, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 40. punkts).
50      Mans izcēlums.
51      Skat. šo secinājumu 25. punktu.
52      Šajā nozīmē skat. Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
53      Skat. spriedumu, 2010. gada 25. februāris, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, 43. un 44. punkts). Briseles IIa regulas 63. panta 4. punkts ir interesants līgumu relatīvās iedarbības principa piemērs. Proti, konkordāts, kas noslēgts starp Portugāli un Svēto Krēslu, nerada tiešas sekas Spānijā, Itālijā un Maltā. Šajā ziņā skat. Gaudemet-Tallon, H., “Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: “Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs””, minēts iepriekš, it īpaši 112. punkts (426. lpp.). Šī autore ir konstatējusi, ka Briseles II regulā, kuras 40. panta 4. punktā bija iekļauts tāds pats noteikums kā šajā 63. panta 4. punktā paredzētais, “pienācīgi ir ievērotas prasības, kas ir gan starptautisko publisko tiesību, gan reliģiskās kārtības prasības, saglabājot mehānismus, kas ieviesti ar konkordātu, kā arī valsts tiesību normām, kas pieņemtas [to] piemērošanai”. Šis princips ir saglabāts pat Briseles IIb regulas 99. panta 4. punktā, lai gan Portugāles un Svētā Krēsla 2004. gada 18. maijā noslēgtā konkordāta 16. pantā, tāpat kā tas ir Spānijā, Itālijā un Maltā, ir paredzēta tāda pati procedūra baznīcas spriedumu seku atzīšanai.
54      Skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Manzi un Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 47. punkts).
55      Skat. spriedumu, 2014. gada 23. janvāris, Manzi un Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Skat. spriedumu, 2025. gada 6. marts, Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, 42., 44.–47. un 49. punkts).
57      Skat. šo secinājumu 34. punktu.
58      Skat. arī Briseles IIa regulas 8. apsvērumu, kurā ir precizēts, ka tai nebūtu jāattiecas uz laulāto mantas piederību.
59      Padomes Regula (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.), kas piemērojama no 2011. gada 18. jūnija saskaņā ar tās 76. panta trešo daļu.
60      Padomes Regula (2016. gada 24. jūnijs), ar ko īsteno ciešāku sadarbību attiecībā uz jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem un nolēmumu atzīšanu un izpildi laulāto mantisko attiecību jomā (OV 2016, L 183, 1. lpp.), kura saskaņā ar tās 69. pantu ir piemērojama tiesvedībām, kas uzsāktas no 2019. gada 29. janvāra.
61      Skat. Borrás, A, “Introduction générale”, no: Corneloup, S., Droit européen du divorce, minēts iepriekš, 1.–25. lpp., it īpaši 9. punkts (11. un 12. lpp.). Skat. Bonomi, A., “Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale”, no: Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., un Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), minēts iepriekš, 82.–106. lpp., it īpaši 92. lpp. Šis komentārs par Briseles IIb regulu attiecas arī uz Briseles IIa regulas, kas ir atcelta, piemērošanas jomu.
62      Skat. Gaudemet-Tallon, H., “La désunion du couple en droit international privé”, minēts iepriekš, 121. lpp., 96. un nākamie punkti. Pēc šīs autores domām, “starptautiskajās privāttiesībās ir novērojama tendence piemērot tiesību aktus, kuros ir atzīta laulības varbūtība, un tas zināmā mērā ļauj “glābt” laulību saistībā ar pagātni”. Pamatojoties uz Francijas judikatūru, viņa izklāsta dažādas iespējas objektīvas piesaistes izvēlei, kas drīzāk ir par labu spēkā neesošas laulības varbūtējām sekām, ja vismaz viens no laulātajiem labticīgi ir uzskatījis, ka laulība bija spēkā. Skat. arī Bonomi, A., minēts iepriekš, 23. punkts (92. lpp.).
63      Skat. it īpaši rakstu “Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici” šādā tīmekļvietnē: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, un Siciliano, V., “Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio”, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (tiešsaistē), Nr. 5, 2021, kā arī Cesarini, A., minēts iepriekš.
64      Skat. it īpaši Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) apvienoto palātu 2021. gada 31. marta spriedumu Nr. 9004. Cesarini, A., minēts iepriekš, uzskata, ka šis nolēmums atbilst Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) apvienoto palātu 2014. gada 17. jūlija spriedumam Nr. 16379 un 2018. gada 11. jūlija spriedumam Nr. 18287, lai stiprinātu laulāto kopdzīves efektivitāti un ar to saistīto savstarpējo atbildību.
65      Skat. it īpaši Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) 2013. gada 18. septembra spriedumu Nr. 21331.
66      Skat. Guzmán Altuna, M., “Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas”, minēts iepriekš, 4. un 5. lpp. Šī autore it īpaši komentē Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2001. gada 5. marta spriedumu Nr. 227/2001, kurā ir atzīts, ka “laulības šķiršanas civiltiesiskās sekas negroza vai nemaina tās spēkā neesības vēlāka atzīšana, ko veikusi baznīcas tiesa”, pamatojoties uz to, ka “baznīcas un civiltiesību joma [..] darbojas paralēli bez iespējamas iejaukšanās, kas var izraisīt citā tiesvedībā laulības lietā, kas uzsākta civiltiesā, pieņemta sprieduma civillietā efektivitātes zudumu, tiklīdz baznīcas spriedums ir atzīts par atbilstošu valsts tiesībām” (neoficiāls tulkojums).
67      Turklāt attiecībā uz tiesībām uz uzturlīdzekļiem šķiršanās gadījumā saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss) 1361. pantu laulības laikā, pat ja Itālijā reliģiskas laulības atzīšana par neesošu jāpasludina civiltiesai, Vācijas tiesībās laulības atzīšana par spēkā neesošu, ko veic baznīca, nekādi neietekmē tiesības uz uzturlīdzekļiem šķiršanās gadījumā, skat. Flindt, J. O., “Kein Vorrang des Italiaischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren”, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, Minhene, Nr. 5, 2026, 266. lpp. Šis autors uzskata par pārliecinošu
Oberlandesgericht Stuttgart (Federālās zemes Augstākā tiesa Štutgartē) 2025. gada 30. jūlija nolēmumu 17 WF 14/25, kas attiecas uz
pamatlietas pusēm, jo šī tiesa ir atļāvusi iesniegt kasācijas sūdzību.
68      Skat. šo secinājumu 18. punktu.
69      Skat. Briseles IIa regulas 22. pantu par “neatzīšanas pamatu attiecībā uz spriedumiem, kas saistīti ar laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu”. Tā c) apakšpunktā ir paredzēts, ka spriedumu par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu neatzīst, ja tas ir pretrunā spriedumam, kas taisīts lietā starp šīm pašām personām dalībvalstī, kurā tiek lūgta atzīšana.