62018TJ0432_RES
T‑432/18. sz. ügy
Peeter Palo
kontra
Európai Bizottság
A Törvényszék ítélete (második tanács), 2019. október 16.
„Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazottak – Nyugdíjak – A nyugdíjrendszer szabályai – Távozási díj – A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése – Az egyenlő bánásmód elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – Jogos bizalom – A megfelelő ügyintézés elve – Gondoskodási kötelezettség”
Tisztviselők – Ideiglenes alkalmazottak – Távozási díj – Az elrendelés feltételei – A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése – Szigorú értelmezés
(Személyzeti szabályzat, VIII. melléklet, 12. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: a 23–25., 27., 28. pontot)
Tisztviselők – Egyenlő bánásmód – Korlátok – Jogellenesen juttatott előny
(lásd: 37–39. pont)
Tisztviselők – Elvek – Bizalomvédelem – Feltételek
(Személyzeti szabályzat, VIII. melléklet, 12. cikk, (2) bekezdés)
(lásd: 45., 46. és 49. pont)
Tisztviselők – Az adminisztráció gondoskodási kötelezettsége – Terjedelem – Korlátok
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 41. cikk)
(lásd: 60–62. pont)
Összefoglalás
A 2019. október 16‑án hozott Palo kontra Bizottság ítéletben (T‑432/18) a Törvényszék elutasította egy korábbi ideiglenes alkalmazottjának azon kérelmét, hogy egyrészt semmisítse meg a Bizottság határozatát – amelyben az megtagadta a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése szerinti távozási díj részére történő megfizetését, és elutasította az e határozattal szemben benyújtott panaszt –, másrészt rendelkezzen az e határozatok következtében a felperes által állítólag elszenvedett vagyoni és nem vagyoni károk megtérítéséről.
A felperes 2010. december 1. és 2017. augusztus 31. között a Bűnüldözési Együttműködés Európai Uniós Ügynökségének (Europol) ideiglenes alkalmazottja volt. 2017. június 19‑én a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése alapján távozási díjat igényelt. E tekintetben a felperes igazolta egyrészt, hogy az Europolnál való szolgálatba lépése óta – a nyugdíjjogosultságának létrehozása vagy fenntartása érdekében – egy magán‑biztosítótársaság részére 14200 euró összegű befizetéseket teljesített, másrészt, hogy 2014. december 1‑jén egy második biztosítási szerződést kötött ugyanezen társasággal, amely esetében a járulékok összege 87460 eurót tesz ki. 2017. október 5‑én a Bizottság elutasította a felperes kérelmét, arra hivatkozva, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a magánnyugdíjrendszerbe befizetett járulékok „feleljenek meg” az ugyanezen időszak során az európai uniós intézmények nyugdíjrendszerébe befizetett járulékoknak, ami a jelen ügyben nem állt fenn, hiszen az európai uniós intézmények nyugdíjrendszerébe befizetett járulékok összege 65334,95 euró volt. Ráadásul a második szerződést nem lehetett figyelembe venni, mivel azt nem a felperes szolgálatba lépése óta kötötték. A Bizottság végül emlékeztetett arra, hogy a felperes ugyanakkor megfelel a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a valamely más rendszerbe való átvitel feltételeinek. Ebben az összefüggésben a felperes többek között a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikke (2) bekezdésének megsértésére hivatkozott.
A Törvényszék mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdésében foglalt távozási díj nem végkielégítésnek minősül, amelyre az érintett alkalmazott a szerződése megszüntetésekor vagy lejártakor hivatalból jogosult lenne, hanem a személyzeti szabályzatnak a szociális biztonság területére vonatkozó rendelkezései körébe tartozó, eltérést engedő pénzügyi intézkedésnek. Ennélfogva ez utóbbi rendelkezést szigorúan kell értelmezni. A Törvényszék szerint e rendelkezés szövegéből kitűnik, hogy az alkalmazott által választott nemzeti vagy magánnyugdíjrendszerbe való befizetéseket a nyugdíjjogosultság megszerzése vagy fenntartása céljából kell teljesíteni. Ez a rendelkezés tehát – azon helyzetek elkerülése érdekében, amelyekben az alkalmazottak a nyugdíjkorhatár elérésekor nem rendelkeznek elegendő jövedelemmel, és kénytelenek igénybe venni a tagállami szociális ellátást függetlenül attól, hogy az európai uniós intézmények nyugdíjrendszerében megszerezték a más rendszerekbe átvihető jogosultságot – azt követeli meg, hogy ezek a befizetések az alkalmazott számára biztosítsák az öregségi nyugdíjat, azaz az általa a nyugdíjkorhatár elérésétől kapott havi jövedelmet. Ebből következik, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikke (2) bekezdésének szigorú értelmezése szükségszerűen abból indul ki, hogy az ilyen nemzeti vagy magánnyugdíjrendszerbe teljesített befizetéseknek alkalmasaknak kell lenniük arra, hogy a nyugdíjkorhatár elérésékor megfelelő fedezetet nyújtsanak az érintett alkalmazottnak, olyan öregségi nyugdíjat biztosítva számára, amely kizárja a tagállami szociális ellátás bármilyen igénybevételét.
A Törvényszék e tekintetben kifejtette, hogy annak megállapítása érdekében, hogy e befizetések biztosíthatják‑e az öregségi nyugdíjat, amely kizárja a tagállami szociális ellátás bármilyen igénybevételét, esetenkénti értékelést kell végezni. Ezen értékelés azt jelenti, hogy figyelembe kell venni a jelen ügyre jellemző lényeges ténybeli elemeket, így különösen a szóban forgó nyugdíjbiztosítás jellegét, az érintett alkalmazott által a szolgálatba lépése óta teljesített befizetések összegét vagy az e befizetésekből származó, észszerűen előre látható jövedelmeket, amelyeket az alkalmazott a nyugdíjkorhatár elérésekor fog kapni.
A jelen ügyben a Törvényszék megállapította, hogy a felperes által a szolgálatba lépése óta a magán‑biztosítótársaság részére teljesített 14200 euró összegű befizetések nyilvánvalóan nem alkalmasak arra, hogy elegendő öregségi nyugdíjat biztosítsanak számára, amely kizárja, hogy a tagállami szociális ellátást bármilyen módon igénybe vegye. Ami a felperes által az ugyanazon magán‑biztosítótársasággal kötött második szerződés alapján teljesített befizetéseket illeti, a Törvényszék megerősítette, hogy azokat a Bizottság nem veheti figyelembe, mivel azokat nem a szolgálatba lépése óta teljesítette, ahogyan azt a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 12. cikkének (2) bekezdése előírja.
Ennélfogva a Törvényszék, miután elutasította a felperes által felhozott – az egyenlő bánásmód elve, a hátrányos megkülönböztetés tilalma elve, a bizalomvédelem elve, a megfelelő ügyintézés elve, valamint a gondoskodási kötelezettség megsértésén alapuló – többi jogalapot, a keresetet teljes egészében elutasította.