62003CC0254_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Fellebbezés
–
Halászat
–
EGK-Argentína halászati megállapodás
–
Közösségi pénzügyi támogatás
–
Csökkentés
–
Jogbiztonság
–
Vis maior
–
Tájékoztatási kötelezettség és a tisztességes eljárás kötelezettsége
”
1. A jelen ügyben a spanyol Eduardo Vieira SA társaság (a továbbiakban: a SAEV vagy a felperes) a Bíróságtól az Elsőfokú Bíróság T‑44/01, T‑119/01 és T‑126/01 sz., Eduardo Vieira és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. április 3-án hozott ítéletének (a továbbiakban: a megtámadott ítélet)(2) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította keresetét az Európai Gazdasági Közösség és az Argentin Köztársaság között létrejött, a tengeri halászati kapcsolatokról szóló megállapodás keretében vegyes vállalat létrehozását célzó ARG/ESP/SM/26‑94. számú projekt(3) pénzügyi támogatásának csökkentésére vonatkozó 2001. március 19-i bizottsági határozat (a továbbiakban: a megtámadott határozat) ellen.(4)
I – Jogi háttér
Az EGK-Argentína halászati megállapodás
2. A jelen ügy szempontjából elsődlegesen vizsgálandó jogi eszköz az Európai Gazdasági Közösség és az Argentin Köztársaság között létrejött, a tengeri halászati kapcsolatokról szóló megállapodás (a továbbiakban: a halászati megállapodás, vagy egyszerűen: a megállapodás), amely a Közösség nevében az 1993. szeptember 28-i 3447/93/EGK tanácsi rendelettel (a továbbiakban: a 3447/93 rendelet)(5) került elfogadásra.
3. A megállapodás célkitűzéseit az 5. cikk (1) bekezdése tartalmazza, amely a következőképpen rendelkezik:
„A Felek kedvező feltételeket teremtenek Argentínában olyan vállalkozások letelepedéséhez, amelyek tőkéje a Közösség egy vagy több tagállamából származik, továbbá az argentin és közösségi hajótulajdonosok között a halászati ágazatban vegyes vállalatok, illetve közös vállalkozások [helyes fordítás: korlátozott időre szóló közös vállalkozások] létrehozásához, amelyek célja az argentin halászati erőforrások kiaknázása és adott esetben feldolgozása az I. jegyzőkönyvben és az I. és II. mellékletben megállapított feltételek szerint”.
4. A vegyes vállalat fogalmát a 2. cikk e) pontja tartalmazza, és úgy határozza meg, mint „egy vagy több közösségi hajótulajdonosból és egy vagy több argentin természetes vagy jogi személyből álló magánjogi társaság, amelyek vegyes vállalati megállapodást kötnek az argentin halászati erőforrásoknak elsődlegesen a Közösség piacának ellátása érdekében történő kiaknázására és adott esetben feldolgozására”.
5. Az 5. cikk (3) bekezdésének értelmében a vegyes vállalat alapítása főszabály szerint egy közösségi halászhajónak az argentin vállalkozás részére történő átadásával jár, amely halászhajót ennek következtében törölnek a közösségi lajstromból.
6. A halászati megállapodás 6. és 7. cikke előírja azon mechanizmus létrehozását, amelynek segítségével ki lehet választani a Közösség pénzügyi támogatására érdemes, vegyes vállalat alapítására irányuló projekteket. E tekintetben meghatározó a megállapodás 10. cikkében előírt vegyes bizottság szerepe (a továbbiakban: a vegyes bizottság), amelynek feladata különösen a vegyes vállalati projektek értékelése (ötödik franciabekezdés), a támogatandó projektek ajánlása (hatodik franciabekezdés) és „a projektek megfelelő igazgatásának és az azokra nyújtott pénzügyi támogatás felhasználásának ellenőrzése a 7. cikkel összhangban” (nyolcadik franciabekezdés).
7. A támogatandó projektek kiválasztási mechanizmusát a megállapodás egyes mellékletei és jegyzőkönyvei határozzák meg, amelyekre az idézett 6. és 7. cikkek hivatkoznak. Különösen a megállapodás III. („Projektkiválasztási módszerek és kritériumok” című) melléklete előírja, hogy a projekteket az érintett tagállamok nyújtják be az Európai Közösségek Bizottságának „a közösségi előírásokkal összhangban” (III. melléklet, 2. pont). A Közösség ezután az említett vegyes bizottsághoz továbbítja a támogatható projektek listáját, amely bizottság értékeli ezt, és a támogatásra érdemes projekteket elfogadásra ajánlja a hatáskörrel rendelkező argentin és közösségi hatóságok számára (III. melléklet 3., 4. és 5. pont).
8. A jóváhagyott projektek pénzügyi támogatása odaítélésének módozatait a megállapodás I., „Az Argentin Köztársaság és az Európai Gazdasági Közösség között a tengeri halászati kapcsolatokról szóló megállapodásban előírt halászati lehetőségek és pénzügyi támogatás létrehozásáról” című jegyzőkönyve tartalmazza. A jegyzőkönyv két fajta finanszírozást ír elő, a közösségi hajótulajdonos, illetve az érintett vegyes vállalatok számára.
9. Különösen a hivatkozott jegyzőkönyv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) […] a Közösség pénzügyi támogatást nyújt [...] vegyes vállalatok létrehozására. Ezt a [...] pénzügyi támogatást a közösségi tulajdonosnak fizetik, hogy fedezzék a vegyes vállalat […] létrehozásának költségeihez való pénzügyi hozzájárulásának egy részét, és/vagy az adott hajóknak a közösségi lajstromból való törlését”.
(2) A közös vállalkozások [ helyes fordítás: vegyes vállalatok ] létrehozásának és fejlődésének ösztönzésére a Közösség az Argentínában alapított közös vállalkozásoknak [ helyes fordítás: vegyes vállalatoknak ] a Közösségi tulajdonosnak fizetett összeg tizenöt (15) százalékát kitevő pénzügyi támogatást nyújt. Ezt a működőtőke formájában nyújtott pénzügyi támogatást a Közösség az argentin végrehajtó hatóságnak [helyes fordítás: az illetékes argentin hatóságnak] fizeti, amely megállapítja felhasználásának [helyes fordítás: rendelkezésre bocsátásának] és kezelésének a feltételeit.
Argentína tájékoztatja a vegyes bizottságot e pénzeszközök felhasználásáról.
[…]
(4) Az (1) bekezdésben említett közösségi tulajdonosnak nyújtott közösségi pénzügyi támogatás igénylésére és nyújtására vonatkozó rendelkezéseket a vonatkozó hatályos közösségi előírásokkal összhangban kell megállapítani. […]”
A halászati ágazat vegyes vállalataira vonatkozó közösségi szabályozás
10. A halászati megállapodás és mellékletei által létrehozott jogi háttéren kívül a jelen ügyben egyes olyan közösségi rendeletek is relevánsak, amelyek a Közösség halászati ágazatba történő intervenciójának módozatait szabályozzák.
11. A jelen ügyben különösen fontos az egyes strukturális alapok által nyújtott támogatások, másrészt ezeknek, és az Európai Beruházási Bank támogatásainak és egyéb pénzügyi eszközeinek összehangolására vonatkozó végrehajtási rendelkezésekről szóló, 1988. december 19-i 4253/88/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: a 4253/88 rendelet)(6) .
12. E rendelet 24. cikke előírja, hogy „ha valamely művelet vagy intézkedés végrehajtása sem részben, sem egészben nem indokolja az arra nyújtott pénzügyi támogatást, a Bizottság megfelelő eljárás során kivizsgálja az
ügyet” [(1) bekezdés], aminek következtében „csökkentheti vagy felfüggesztheti az adott művelet vagy intézkedés támogatását, ha a vizsgálat megerősíti a szabálytalanságot vagy olyan jelentős változtatás fennállását, amely jelentősen kihat a művelet vagy intézkedés végrehajtásának jellemzőire vagy feltételeire, és amelyhez a Bizottság jóváhagyását nem kérték” [(2) bekezdés].
13. Ezenkívül a halászati és akvakultúra ágazat, valamint ezen ágazatok termékeinek feldolgozása és kereskedelme strukturális célú közösségi támogatásának szempontjairól és feltételeiről szóló, 1993. december 21-i 3699/93/EK tanácsi rendeletre(7) (a továbbiakban: a 3699/93 rendelet) is hivatkozni kell.
14. A jelen ügy szempontjából lényeges elemekre szorítkozva emlékeztetek arra, hogy e rendelet 8. cikke olyan intézkedéseket ír elő a tagállamok számára, amelyek célja a hajók elbontásának, harmadik országba történő végleges átadásának vagy a halászattól eltérő rendeltetésre történő végleges kijelölésének az elősegítése; a 9. cikk pedig vegyes vállaltok létrehozását elősegítő intézkedések elfogadását írja elő.
15. A IV. melléklet rögzíti azokat a maximális összegeket, amelyeket a 8. és 9. cikkekben előírt célokra lehet fordítani. Különösen az 1.1 pont a) alpontja írja elő, hogy a hajó elbontásáért vagy vegyes vállalat létrehozása után járó támogatás nem haladhatja meg az elbontott vagy átadott hajó jellemzői alapján a mellékelt táblázat segítségével kiszámított összeget. A b) alpont úgy rendelkezik, hogy a végleges átadás támogatása nem haladhatja meg azon támogatás 50 %-át, amelyet az előző a) alpont alapján ugyanezen hajó elbontása esetén nyújtottak volna.
16. Végül, a halászati és akvakultúra ágazat szerkezetének fejlesztéséről és átalakításáról szóló közösségi intézkedésekre vonatkozó 1986. december 18-i 4028/86/EGK tanácsi rendeletre(8) (a továbbiakban: a 4028/86 rendelet) emlékeztetek. Jóllehet a rendelet 1994. január 1-jétől hatályát vesztette(9), tehát a jelen ügyben nem alkalmazható, emlékeztetni kell azon rendelkezésére, amelyen az egyik fellebbezési jogalap alapul.
17. Különösen a 44. cikk (1) bekezdését kell megemlíteni, amely előírja, hogy a vegyes vállalatok projektjeinek a rendelet értelmében nyújtott támogatásokat a Bizottság felfüggesztheti, csökkentheti vagy megvonhatja, ha a projektet nem a terveknek megfelelően hajtották végre. Ezen eljárása során a Bizottságnak konzultálnia kell a Halászati Állandó Bizottsággal.
II – A tényállás és az eljárás
A jogvita alapját képező tényállás, a jogvitát megelőző eljárás és a megtámadott határozat
18. A megtámadott határozat tényállást ismertető részéből az alábbiak derülnek ki:
„18. A halászati megállapodás keretében a [SAEV] a Vieira Argentína SA (a továbbiakban: VASA) nevű vegyes vállalat létrehozására irányuló projektet nyújtott be, amelyet a SAEV és egy argentin hajótulajdonos közösen kívánt létrehozni. A projekt a déltengeri sügér halászatára irányult. A projektet az Ibsa Cuarto
közösségi hajónak, új nevén a Vieirasa XII -nek kellett volna kivitelezni.
[…]
25. 1995. július 25-i határozatában (a továbbiakban: a támogatás nyújtásáról szóló 1995. július 25-i határozat, vagy egyszerűen: a támogatás nyújtásáról szóló határozat) a Bizottság jóváhagyta a SAEV által benyújtott projekt (ARG/ESP/SM/26‑94 projekt) pénzügyi támogatását »a [halászati] megállapodás által meghatározott feltételek, […] a vonatkozó közösségi szabályozás és a mellékletekben foglaltak alapján« (1. cikk).
26. A támogatás nyújtásáról szóló 1995. július 25-i határozat I. melléklete rögzítette a SAEV számára nyújtott, 1 881 936 ecu összegű pénzügyi támogatást […].
27. A támogatás nyújtásáról szóló 1995. július 25-i határozat I. melléklete ezenkívül előírta, hogy »[a] jelen mellékletben foglalt adatok az argentin hatóságok és a Bizottság előzetes engedélye nélkül nem módosíthatók«.
[…]
29. 1996. június 27-én a Bizottság kifizette a támogatás első részletét (80%-ot).
30. A Vieirasa XII hajó 1996. július 5-én hagyta el véglegesen az argentin vizeket, hogy ezt követően nemzetközi vizeken halásszon.
31. A SAEV 1997. február 25-én nyújtotta be a támogatás hátralevő részének kifizetése iránti kérelmét”.
19. 1998. április 21-i levelében a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy az a tény, hogy az említett hajó elhagyta az argentin vizeket, a halászati megállapodás 5. cikke (1) bekezdése, valamint e megállapodás I. jegyzőkönyve 3. cikke (1) bekezdése megsértésének minősült. Az argentin vizek elhagyása ugyanis lehetetlenné tette a hivatkozott rendelkezésekben előírt argentin halászati erőforrások kiaknázását. A Bizottság tehát arról tájékoztatta a SAEV-et, hogy amennyiben a SAEV nem ad kielégítő, a jogsértés megindokolására alkalmas választ, a támogatás csökkenthető.
20. A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek a SAEV indokolását, elfogadta a megtámadott határozatot, és elrendelte, hogy a SAEV fizessen vissza 419 446 eurót (2. cikk). A határozat ellenben nem érintette a VASA vegyes vállalat számára nyújtott támogatást.
21. Határozatának indokolásában a Bizottság emlékeztetett arra, hogy „a támogatást a [támogatás nyújtásáról szóló] határozat 1. cikke értelmében a [halászati] megállapodás, a hatályos közösségi szabályozás és a mellékletekben rögzített rendelkezések alapján ítélték oda”. A Bizottság különösen azt hangsúlyozta, hogy „a vegyes vállalatok alapításának célja az argentin halászati erőforrások kiaknázása [volt]” és hogy „a [SAEV által] kitöltött és aláírt közösségi támogatási kérelem B részének 3.2.1 pontja kifejezetten hivatkozik arra, hogy a Bizottság csak olyan projektekhez nyújt pénzügyi támogatást, amelyek célja a szóban forgó harmadik ország szuverenitása vagy joghatósága alá tartozó vizek halászati erőforrásainak kiaknázása”. A Bizottság továbbá megállapította, hogy „1996. július 5-től kezdve az Ibsa Cuarto
hajó az argentin [kizárólagos gazdasági övezetben, a továbbiakban: KGÖ)] beszüntette halászati tevékenységét, majd a Bizottság előzetes tájékoztatása és engedélye nélkül nemzetközi vizeken újra kezdte a déltengeri sügér halászatát”(10) .
22. Ennek alapján – amint azt a megtámadott ítélet is megállapította – „a Bizottság a [megtámadott] határozat 9. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a SAEV nem tartotta tiszteletben a pénzügyi támogatás nyújtásának feltételeit. Ezt követően a 10–13. pontban a Bizottság elvégzi a szóban forgó támogatás összegének csökkentésére vonakozó számítást. Először azt állapította meg, hogy a 3699/93 rendeletben rögzített táblázat alkalmazásával a SAEV 688 187 euróra jogosult, mivel a Vieirasa XII hajót véglegesen a vegyes vállalat vette át. A támogatás nyújtásáról szóló 1995. július 25-i határozatban meghatározott összeg tehát 1 193 749 euróra csökken (1 881 936 – 688 187). Mivel a Vieirasa XII
hajó mindössze tizenkét hónapig végzett tevékenységet az argentin vizeken (a tervezett harminchat hónap helyett), a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a SAEV az eredetileg tervezett 1 193 749 eurónak csak az egyharmadára, azaz 397 916 euróra jogosult. Az ily módon csökkentett támogatás összege a Bizottság szerint tehát 1 086 103 euró (397 916 + 688 187) [volt]. Mivel a SAEV már megkapta a támogatás 80%-át (1 505 549 eurót), így 419 446 eurót [volt] köteles visszafizetni a Bizottság számára”.(11)
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
23. Keresetlevelében, amely 2001. június 28-án érkezett az Elsőfokú Bíróság Hivatalához, a SAEV a 2001. március 19-i C(2001) 680 def. határozat megsemmis ítését kérte. A megtámadott ítéletből kiderül, hogy a keresetet a következő jogalapokra alapítja: i) a megtámadott határozat jogalapjának hiánya vagy téves jogalapja (79–112. pont); ii) a projekt tekintetében olyan jelentős módosítások hiánya, amelyek a
támogatás csökkentését indokolták volna (113–135. pont); iii) az arányosság elvének megsértése (136–154); iv) a pénzügyi támogatások csökkentésére vonatkozó közösségi rendelkezések téves alkalmazása (155–164. pont); v) az ésszerű eljárási határidő elvének, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértése (165–185. pont); vi) a védelemhez való jog megsértése (186–190. pont).
24. 25	A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasította, és a felperest kötelezte a költségek viselésére.
A Bíróság előtti eljárás
25. 2003. június 16-án benyújtott fellebbezésében a SAEV azt kérte, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság ítéletét, és kötelezze a Bizottságot mindkét fokú eljárás költségeinek viselésére.
26. 2003. szeptember 15-én a Bizottság az eljárási szabályzat 115. cikke értelmében válaszbeadványt nyújtott be. A Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy minősítse nyilvánvalóan elfogadhatatlannak a fellebbezés egyes jogalapjait, a többi jogalapot pedig utasítsa el; másodlagosan pedig azt kéri, hogy teljes egészében utasítsa el a fellebbezést; továbbá azt kéri, hogy a Bíróság a felperest kötelezze a költségek viselésére.
27. Miután a felek lemondtak a tárgyalásról, a Bíróság az eljárási szabályzat 44a. cikke értelmében úgy határozott, hogy a szóbeli szakasz lefolytatása nélkül hozza meg döntését.
III – Jogi elemzés
28. A SAEV fellebbezésének alátámasztására hat jogalapra hivatkozik. Azt állítja különösen, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el: i) a megtámadott határozat jogalapjával kapcsolatban; ii) a vegyes bizottság és az argentin hatóságok szerepével kapcsolatban; iii) a pénzügyi támogatás csökkentésére irányuló eljárás során a 4028/86 rendelet 44. cikkének alkalmazásával kapcsolatban; iv) a pénzügyi támogatás csökkentésének kiszámítása során a 3699/93 rendelet alkalmazásával kapcsolatban; v) a vis maiorral kapcsolatban; vi) az argentin halászati terület elhagyásához szükséges bizottsági engedély beszerzésével kapcsolatban.
Az első fellebbezési jogalapról
29. Első fellebbezési jogalapjával a felperes az Elsőfokú Bíróság azon értékelését vitatja, amely szerint „mivel a támogatást – helyesen – többek között a 4253/88 rendelet alapján nyújtották, a Bizottság a tárgy szerint hatáskörrel rendelkezett arra, hogy a megtámadott határozatot erre a rendeletre, és különösen annak 24. cikkére alapítsa”(12) .
30. E fellebbezési jogalap tekintetében a Bizottság előzetesen elfogadhatatlansági kifogást emel, azt állítva, hogy e jogalap a felperes által már az elsőfokú eljárásban is hivatkozott egyik jogalap megismétlésére korlátozódik.
31. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata az EK 225. cikkből, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből és a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §-ának c) pontjából azt a következtetést vonta le, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen benyújtott fellebbezés nem korlátozódhat arra, hogy „pusztán megismétli vagy szó szerint újra előadja az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett jogalapokat és érveket, ideértve azokat is, amelyek e bíróság által kifejezetten elvetett tényeken alapulnak”(13), kivéve „ha a felperes a közösségi jognak az Elsőfokú Bíróság általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja”(14) .
32. Számomra úgy tűnik, hogy a felperes a jelen ügyben éppen nemcsak a halászati megállapodás és a támogatás nyújtásáról szóló határozat rendelkezéseinek a Bizottság által a megtámadott határozatban adott értelmezését vitatja, hanem e rendelkezéseknek az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben adott értelmezését is.
33. Úgy vélem tehát, hogy ez a fellebbezési jogalap elfogadható.
34. A kérdés érdeme tekintetében röviden emlékeztetni kell arra a logikai menetre, amelyet az Elsőfokú Bíróság követett, amikor arra a megállapításra jutott, miszerint a 4253/88 rendelet alkalmazható volt a tényállásra (lásd a fenti 29. pontot).
35. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság elsősorban azt állapította meg, hogy a Közösségnek, mivel a halászati megállapodás értelmében hatáskörrel rendelkezett, hogy pénzügyi támogatást nyújtson vegyes vállalat alapításához, „hatáskörrel kell rendelkeznie a szóban forgó támogatás csökkentése tekintetében is, amennyiben nem tartják tiszteletben azokat a feltételeket, amelyek alapján a támogatást nyújtják”(15) . Ez a következtetés - folytatja az Elsőfokú Bíróság – „a tagállamok jogrendjének általános jogelveiből ered, például abból az elvből, amely tiltja a jogalap nélküli gazdagodást, vagy abból, amelyik lehetővé teszi az egyenlően kétoldalú (szinallagmatikus) szerződés egyoldalú felbontását, amikor az egyik fél nem tesz eleget kötelezettségeinek”(16) .
36. Ezek után az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy a 4253/88 rendeletnek a szóban forgó elveket végrehajtó 24. cikke a Bizottságot konkrét hatáskörrel ruházza-e fel a megtámadott határozat elfogadása tekintetében(17) .
37. E tekintetben, miután megállapította, hogy a támogatás nyújtásáról szóló határozat kifejezetten és kizárólag a halászati megállapodást jóváhagyó 3447/93 rendeleten alapul, rámutatott, hogy „azonban e határozat 1. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a támogatást »a [halászati] megállapodásban (…), a hatályos közösségi szabályozásban és a mellékletek rendelkezéseiben rögzített feltételekkel« nyújtják.”(18)
38. Az Elsőfokú Bíróság szerint „a »hatályos közösségi szabályozásra« történő utalást különösen úgy kell érteni, mint a 4253/88 rendeletre történő utalást”, mivel e rendeletnek „nagyon széles a hatálya”, amely olyan „strukturális célú intézkedésekre” is kiterjed, amelyek a strukturális alapoktól eltérő pénzügyi eszközökre vonatkoznak. Márpedig az Elsőfokú Bíróság szerint „a halászati egyezmény keretében a vegyes vállalatok létrehozásához nyújtott pénzügyi támogatásoknak strukturális célja van. Ugyanis, amint arra a támogatás nyújtásáról szóló határozat 2. pontja is emlékeztet, a vegyes vállalat létrehozása, ami közösségi halászhajók átadásával jár, és új halászterületeket nyit a közösségi hajótulajdonosok számára, »megfelel a közösségi strukturális politika céljainak« a halászat ágazatában.”(19) Ennek okán a Bizottság nem tévedett, amikor a tényállásra a 4253/88 rendeletet alkalmazta.
39. A felperes szerint viszont az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor úgy vélte, hogy a „hatályos közösségi jogszabályokra” történő, fent idézett hivatkozás a 4253/88 rendeletre is kiterjed.
40. A felperes elfogadja, hogy valamely általános jogelv alapján a Bizottság csökkenthet valamely pénzügyi támogatást, ha a kezdetben előírt feltételeket nem tartják tiszteletben, de kifogásolja, hogy a halászati megállapodás nem tartalmaz erre vonatkozó rendelkezéseket, és hogy a támogatás nyújtásáról szóló határozat kifejezetten csak a 3447/93 rendeletre hivatkozik. Márpedig, mivel e jogterületen lex specialis -nak minősül, szeritne a halászati megállapodástól való eltérést csak kifejezett jogszabályi rendelkezés teszi lehetővé. Ilyen rendelkezést, jelesül a 4253/88 rendeletre történő kifejezett hivatkozás hiányában a rendeletet nem lehet alkalmazni, jóllehet a halászati ágazat vegyes vállalatai tekintetében lex generalis -nak minősül.
41. Meg kell jegyeznem, hogy ez a kifogás nem meggyőző számomra.
42. Még ha elfogadjuk is azt, hogy a halászati megállapodás a 4253/88 rendeletben rögzített strukturális intézkedésekre vonatkozó rendelkezésekhez viszonyítva lex specialis -nak minősül, továbbra is fennáll az a tény, hogy – amint ismeretes – a lex specialis -t megszorítóan kell értelmezni, és az általános szabálytól csak abban a mértékben és akkor engedhet eltérést, ha ténylegesen és kifejezetten rendelkezik a szabályozandó tárgykörben. Minden egyéb tekintetben a lex generalis a hatályos .
43. Ebben az ügyben a halászati megállapodás nemcsak, hogy nem szabályozza az érintett kérdést, hanem a „közösségi tulajdonosnak nyújtott közösségi pénzügyi támogatás igénylésére és nyújtására vonatkozó rendelkezésekre” vonatkozóan egyenesen a „vonatkozó hatályos közösségi előírásokra” hivatkozik [I. jegyzőkönyv 3. cikkének (4) bekezdése]. Továbbá, a támogatás nyújtásáról szóló határozat 1. cikke a „hatályos közösségi szabályozásra” hivatkozik.
44. Ha ehhez még hozzátesszük, hogy – amint azt a felperes is elismeri – a szabálytalanul felhasznált támogatások csökkentésének lehetősége egy általános elv kifejeződése, és hogy a megállapodásban nincs semmi olyan, amelyből – akár hallgatólagosan – az ettől való eltérésre lehetne következtetni, úgy tűnik számomra, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosan ítélte meg úgy, hogy a Bizottság hatáskörrel rendelkezett a megtámadott határozatnak a 4253/88 rendelet 24. cikke alapján történő elfogadására.
45. Azt sem lehet kifogásolni, amint azt a felperes teszi, hogy a „hatályos közösségi szabályozásnak” az Elsőfokú Bíróság által elfogadott kiterjesztő értelmezése a jogbiztonság túlzott sérelmével járna a pénzügyi támogatások kedvezményezettjei számára. A szóban forgó hivatkozás ugyanis nem „bármelyik szabályozásra” utal, mint ahogyan azt a felperes állítja, hanem, ahogyan ez gyakran megtörténik hasonló esetekben, a vonatkozó közösségi jogszabályokra és elvekre, tehát ismert, vagy a gondos gazdasági szereplő számára könnyen azonosítható rendelkezésekre.
46. A fentiekre figyelemmel tehát azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el az első fellebbezési jogalapot.
A második fellebbezési jogalapról
47. Két részből álló második jogalapjában a SAEV azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor megállapította, hogy a Bizottság nem volt köteles a vegyes bizottsággal konzultálni (a jogalap első része), és általában az argentin hatóságokkal (a jogalap második része), mielőtt a pénzügyi támogatást csökkentette volna.
48. A felperes érvelésének jobb megértéséhez emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 105. és 106. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a vegyes vállalatok létrehozása projektjeinek kiválasztása és értékelése a halászati megállapodás nemzetközi részébe tartozik. E vállalatok létrehozása ugyanis a Közösség és az Argentin Köztársaság közötti együttműködés egyik eszköze a halászat ágazatában. […] A projektek kiválasztásához – mint ilyenhez – szükséges a vegyes bizottság értékelése, valamint a Bizottság és az argentin hatóságok jóváhagyása. Ezzel szemben, a közösségi hajótulajdonosok kiválasztott projektjeinek pénzügyi támogatásáról a Közösség egyoldalúan határoz, így az a halászati megállapodás közösségi részébe tartozik.”
49. E megállapítással szemben a felperes azt állítja, hogy mindkét rész ugyanazon, mind a közösségi, mind pedig az argentin hatóságok által a maga egészében elfogadott megállapodás szerves része, következésképpen az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott differenciált minősítés téves. Tehát az Elsőfokú Bíróság állításával szemben, a támogatás nyújtásáról szóló határozatot nem lehet egyoldalú közösségi jogi aktusnak minősíteni, amelynek elfogadása kizárólag a Bizottság hatáskörébe tartozik.
50. E tekintetben először azt a kérdést kell feltenni, hogy maga a megállapodás alátámasztja-e az Elsőfokú Bíróság által említett különbségtételt? E tekintetben elsősorban arra hívom fel a figyelmet, hogy ha igaz, sőt magától értetődő az, hogy valamennyi fél egyetértése szükséges ahhoz, hogy valamely nemzetközi megállapodást ténylegesen megkötöttnek lehessen tekinteni, ennek semmi köze a megállapodás végrehajtására vonatkozó hatáskörök felosztásához. Annak eldöntése végett, hogy e célból vajon a szerződő felek közös cselekvésére vagy épp az egyik vagy a másik fél cselekvésére van szükség, a megállapodás adott esetben releváns rendelkezéseit kell értelmezni.
51. A jelen ügyben tehát azt kell megállapítani, hogy a közösségi hajótulajdonosok kiválasztott halászati projektjei támogatására vonatkozó rendelkezések tekintetében a feleknek a szóban forgó megállapodás alapját képező közös akarata – akár hallgatólagosan is – előírta-e csak az egyik fél kizárólagos hatáskörét.
52. Márpedig úgy gondolom, hogy a megállapodásnak a támogatandó projektekre vonatkozó rendelkezései figyelmes olvasata megerősíti az Elsőfokú Bíróság elemzését. Ez utóbbiból ugyanis az következik, hogy a megállapodás egyes tevékenységeinek végrehajtását a Közösségre, másokat Argentínára, megint másokét a vegyes bizottság keretében a „felekre”, azaz a Közösségre és Argentínára bízza (lásd a fenti 6. pontot).
53. Különösen a megállapodás 5. cikkének (3) bekezdése írja elő, hogy „a Közösség
elősegíti […] a közösségi hajók [átadását]; a 6. cikk viszont úgy rendelkezik, hogy „a Felek
[…] kiválasztják [a] projekteket”; a 7. cikk (1) bekezdése „a Felek
által […] kiválasztott projektek”-ről rendelkezik. Az I. jegyzőkönyv vonatkozásában arra emlékeztetek, hogy ennek 3. cikke, miután rögzítette, hogy „a Közösség
pénzügyi támogatást nyújt […] vegyes vállalatok létrehozására” [(1) bekezdés], különbséget tesz a közösségi hajótulajdonosnak fizetett és a vegyes vállalatot illető támogatás között. Míg az előbbit „a közösségi tulajdonosnak fizetik” [(1) bekezdés], „ a vonatkozó hatályos közösségi előírásokkal összhangban ” megállapított fizetési feltételeket és módozatokat tiszteletben tartva [(4.) bekezdés], az utóbbit pedig „ a Közösség az argentin végrehajtó hatóságnak fizeti, amely megállapítja felhasználásának [helyes fordítás: rendelkezésre bocsátásának] és kezelésének a feltételeit . Argentína tájékoztatja a vegyes bizottságot e pénzeszközök felhasználásáról
[(2) bekezdés)].(20)
54. A jelen ügy szempontjából mindebből azt a következtetést lehet levonni, hogy a közösségi hajótulajdonosok kiválasztott halászati projektjei támogatásának nyújtása ténylegesen olyan feladat, amelyet a megállapodás kizárólag a közösségi hatóságokra bíz.
55. E következtetéssel szemben azt sem lehet felhozni, amint ezt a felperes teszi, hogy a halászati megállapodás 10. cikkének nyolcadik franciabekezdése a vegyes bizottság feladatai közé sorolja „a projektek megfelelő igazgatásának és az azokra nyújtott pénzügyi támogatás felhasználásának ellenőrzés[ét] a 7. cikkel összhangban.” Ezen utóbbi cikk ugyanis előírja, hogy a támogatásokat az I. jegyzőkönyvvel összhangban nyújtják, amely a támogatások odaítélése eljárása rögzítésének során előírja minden egyes érintett hatóság hatáskörét. Márpedig e jegyzőkönyv – mint fentebb megállapítottuk – csak a vegyes vállalatok számára kifizetett támogatások, valamint a tudományos és műszaki együttműködés tekintetében tartalmaz előírásokat a vegyes bizottságra vonatkozóan(21), és egyáltalán nem említi a közösségi hajótulajdonosoknak kifizetett támogatásokat.
56. Ezért az a véleményem, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosan döntött úgy, hogy a támogatás nyújtása a halászati megállapodás végrehajtásának egyoldalú jogi aktusa, amelynek tekintetében csak a közösségi hatóságok rendelkeznek hatáskörrel.
57. Ezek után a jogalap második részét vizsgálom, amely a támogatás nyújtásáról szóló határozat I. mellékletének, különösen pedig azon lábjegyzetének értelmezésén alapul, amely megállapítja, hogy „a jelen mellékletben foglalt adatok az argentin hatóságok és a Bizottság előzetes engedélye nélkül nem módosíthatók.”
58. A felperes lényegében azt állítja, hogy mivel a melléklet rögzíti a közösségi hajótulajdonos számára kifizetendő összeget, az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy a megtámadott határozatot: i) „nem lehet olyan határozatnak minősíteni, amely a hivatkozott lábjegyzet értelmében módosítja az eredeti támogatás nyújtásáról szóló határozatban »szereplő adatokat«”; ii) úgy kell minősíteni, mint „olyan önálló határozatot, amely szankcionálja azon feltételek megsértését, amelyek alapján a támogatást nyújtják”(22), és amelynek elfogadásához nem szükséges az argentin hatóságokkal történő konzultáció.
59. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a jogalap e része az első jogalap esetében már hivatkozott indokokh oz hasonló indokok miatt (lásd a fenti 30. pontot) elfogadhatatlan.
60. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ugyanazon indokok miatt (lásd a fenti 31. és azt követő pontokat), a kifogást el kell utasítani, mert a felperes által felhozott kifogás a szóban forgó rendelkezésnek az Elsőfokú Bíróság által adott értelmezésére vonatkozik.
61. A kérdés érdeme tekintetében nem ütközik nehézségekbe annak elismerése, hogy az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos érvelése valóban túlságosan is meggyőző. Mindenesetre szükségesnek tartom, hogy következtetéseinek lényegét megerősítsem.
62. Úgy tűnik ugyanis, hogy a támogatás nyújtásáról szóló határozat, tehát a szóban forgó lábjegyzet értelmezése során nem lehet elvonatkoztatni attól a jogi háttértől, amelybe a határozat illeszkedik, tehát a halászati megállapodástól, különösen pedig annak azon rendelkezéseitől, amelyek a megállapodásban szereplő támogatások kezelését illetően megosztják a hatásköröket a Bizottság és az argentin hatóságok között. Márpedig, ahogyan ezt fentebb is láttuk, bár mindketten felelősek a projektek kiválasztásáért és értékeléséért, a közösségi hajótulajdonosok számára nyujtandó támogatás kizárólag a Bizottság hatáskörébe tartozik (lásd a fenti 54–56. pontot).
63. Következésképpen úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést, amikor úgy ítélte meg, hogy a hivatkozott lábjegyzet ellenére csak a Bizottság fogadhatta el a megtámadott határozatot.
64. A fentiekre figyelemmel tehát azt javasolom, hogy a Bíróság teljes egészében utasítsa el a második fellebbezési jogalapot.
A harmadik fellebbezési jogalapról
65. Harmadik jogalapjában a felperes arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor elutasította azt a kifogást, amely szerint a Bizottság a Halászati Állandó Bizottsággal a támogatás csökkentését megelőzően történt konzultációja során a 4028/86 rendelet 44. cikkét alkalmazta. Ez szerinte a halászati megállapodás megsértését jelenti, amely semmilyen szerepet nem szán e bizottságnak, sőt, az időbeli hatály tekintetében indokolatlan is, tekintettel arra, hogy a SAEV vegyes vállalat projektjét 1994. január 1-je után nyújtották be, amely e rendelet hatályon kívül helyezésének időpontja (lásd a fenti 16. pontot).
66. A felperes elsősorban a szóban forgó bizottság egyik napirendjére hivatkozik, amely azt bizonyítja, hogy a Bizottság nem ad abundantiam
konzultált vele, hanem azért, hogy megfeleljen a 4028/86 rendeletben kötelezően előírt eljárásnak.
67. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e bizonyítékra már az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkoztak, amely megállapította, hogy „az a tény, hogy a Bizottság olyan bizottsággal konzultált, amellyel a konzultációt a 4028/86 rendelet írja elő, még nem jelenti azt, hogy a megtámadott határozatot […] e rendelet alapján fogadták volna el.”(23)
68. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezési eljárásban „a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a tényeket megállapítsa, sem pedig – főszabály szerint – arra, hogy megvizsgálja azokat a bizonyítékokat, amelyekre az Elsőfokú Bíróság meggyőződését alapozta. Amennyiben ezeket a bizonyítékokat szabályosan szerezték meg, és az általános jogelvek, valamint a bizonyítási teherre és a bizonyítékok bemutatására vonatkozó eljárási szabályokat betartották, kizárólag az Elsőfokú Bíróság határozhat az elé terjesztett bizonyítékok értékéről […] Ez az értékelés tehát, a bizonyítékok meghamisításának esete kivételével, nem jogkérdés, amely mint ilyen a Bíróság felülvizsgálata alá tartozik.”(24)
69. Mivel a felperes nem hivatkozik sem az általános elvek, sem a bizonyítékokra vonatkozó eljárási szabályok megsértésére, sem a tények meghamisítására, hanem csak az első fokon felhasznált bizonyítékokat terjeszti a Bíróság elé, hogy azokról egy második értékelést kapjon, számomra úgy tűnik, hogy a jogalap elfogadhatatlan.
70. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik fellebbezési jogalapot nyilvánítsa elfogadhatatlannak.
A negyedik fellebbezési jogalapról
71. Negyedik fellebbezési jogalapjában a SAEV azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a csökkentés mértékét a 3699/93 rendelet alapján számíthatta ki. Az Elsőfokú Bíróság különösen akkor tévedett, amikor megállapította, hogy a Bizottság a hivatkozott rendeletet csak értelemszerűen alkalmazta. A felperes szerint ez esetben e jogi aktus közvetlen alkalmazásáról van szó, tehát a halászati megállapodás megsértéséről, amely nem hivatkozik e rendeletre.
72. A felperes érvelésének jobb megértéséhez előzetesen fel kell idézni a 3699/93 rendelet vonatkozó rendelkezéseit és ezeknek a Bizottság által történt alkalmazását.
73. A hivatkozott rendelet IV. melléklete írja elő a nyújtható támogatások kiszámításának módozatait. Különösen az a) alpont tartalmazza a halászhajó elbontása, illetve vegyes vállalat létrehozása esetén kifizethető maximális összegeket; a b) alpont úgy rendelkezik, hogy valamely halászhajó harmadik országba történt végleges átadásának támogatása nem haladhatja meg azon támogatás 50 %-át, amelyet az előző a) alpont alapján ugyanezen hajó elbontása esetén nyújtottak volna.
74. A jelen ügyben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a pénzügyi támogatás nyújtása feltételeinek a felperes által történt többszöri megsértése nem változtat azon a tényen, hogy a felperes ténylegesen átadta a vegyes vállalatnak az Ibsa Cuarto halászhajót. Következésképpen a Bizottság úgy döntött, hogy a felperest megillető támogatás végleges összegét úgy számítja ki, hogy a csökkentési műveletből kizárja a támogatásnak az átadással kapcsolatos részét. E célból a tényállás hasonlósága miatt a 3699/93 rendelet előírásaira támaszkodott. Ezért kiszámította, hogy milyen összeg illeti a felperest a rendelet IV. melléklete 1.1 pontjának a) alpontja alapján, majd ezt az összeget 50 %-kal csökkentette, és e művelet eredményét a támogatás változatlanul maradó részének minősítette annak ellenére, hogy a halászhajó elhagyta az argentin vizeket.
75. A felperes azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításával szemben ez a számítás a 3699/93 rendelet közvetlen alkalmazásának minősül. A Bizottság ugyanis a 3699/93 rendeletben előírt kritérium alapján 50%-kal csökkentendő összeg kiszámításánál nem a halászati megállapodáshoz csatolt táblázatokat használta, hanem e rendelet segítségével számította ki az eredeti támogatás feltételezett összegét, amelyet ezután csökkentett. Ily módon a Bizottság a támogatás változatlanul maradó részét jogtalanul, az előírtnál alacsonyabb szinten állapította meg.
76. Részemről arra emlékeztetek, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy sem a megtámadott határozat alapjául szolgáló jogi aktusok (a 4253/88 rendelet és a 3447/93 rendelet), sem pedig a halászati megállapodás nem tartalmaz egyedi rendelkezéseket a valamely közösségi halászhajó átadása után fizetendő támogatásra vonatkozóan. Ebből az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy „a Bizottság, amelynek a felperest illető támogatás végleges kiszámításakor csak az arányosság elvét kellett tiszteletben tartani, joggal alkalmazhatta értelemszerűen a 3699/93 rendelet rendelkezéseit a halászhajó átadása okán a felperest megillető támogatás meghatározásához. Ily módon a Bizottság ugyanis a halászati megállapodás keretében létrehozott vegyes vállalatok tekintetében előírt bánásmódot szándékozott harmonizálni a 3699/93 rendelet hatálya alá tartozó vegyes vállalatok tekintetében alkalmazott bánásmódddal.”(25)
77. Minderre figyelemmel úgy tűnik számomra, hogy a vizsgált fellebbezési jogalap elemzésével arra kell rávilágítani, hogy a szóban forgó rendelet rendelkezésének értelemszerű alkalmazása a jelen ügyben ésszerű és a Közösség pénzügyi érdekeinek védelmére alkalmas művelet-e, vagy olyan művelet, amely a SAEV érdekei tekintetében aránytalanul kedvezőtlen végső összeg kiszámításához vezetett.
78. E tekintetben megjegyzem, hogy akár a 3699/93 rendelet, akár a halászati megállapodás keretében, a vegyes vállalat létrehozásához nyújtott támogatások – legalábbis elméletileg – két összetevőt foglalnak magukban, az egyik valamely halászhajó közösségi lajstromból való törlésével kapcsolatos, a másik pedig a vegyes vállalatban való pénzügyi részesedéssel.
79. Márpedig, ha igaz az, hogy kizárólag a rendelet IV. melléklete 1.1 pontjának a) alpontja olvasatából nem lehet megállapítani az egyes összetevők súlyát, akkor az is igaz, hogy a b) alpontból közvetlenül kiszámítható a lajstromból való törléssel kapcsolatos összetevő maximális összege. Ugyanis, mivel a b) pont előírja, hogy egy halászhajónak a vegyes vállalat létrehozásán kívül történő végleges átadása esetén a vegyes vállalat létrehozása után az a) alpont alapján járó támogatás összegének maximum 50%-a nyújtható, ebből következik, hogy a halászhajó átadásából származó összetevő az a) alpont szerinti „komplex” támogatás keretében sem haladhatja meg a teljes támogatás 50%-át.
80. A halászati megállapodás tekintetében viszont nem találok egyetlen olyan elemet sem, amelynek alapján közvetlenül megállapítható lenne a támogatás két összetevője. Nem látom azonban annak az okát, hogy a halászhajó jellemzőinek azonossága esetén a törlésével kapcsolatos összetevő tekintetében miért kell a 3699/93 rendeletben előírtnál magasabb felső határt megállapítani, tekintettel arra, hogy a Közösségnek a törlésből származó strukturális haszna ugyanakkora, eltekintve a halászhajó végső rendeltetési helyétől. A hajótulajdonos által az egyik vagy a másik rendszerben kapott támogatás teljes összegének különbözete véleményem szerint a vegyes vállalatban való pénzügyi részesedéssel kapcsolatos összetevőnek róható fel.
81. Következésképpen úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság eljárását jogosan minősítette a 3699/93 rendelet értelemszerű alkalmazásának, az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett.
82. Mindenesetre hozzáteszem, hogy a felperes nem hivatkozhat semmilyen sérelemre, tekintettel arra, hogy a Bizottságnak nem a felső határban kellett megállapítania a támogatás törléssel kapcsolatos összetevőjének összegét. A 3699/93 rendelet IV. melléklete 1.1 pontjának a) alpontja ugyanis előírja, hogy valamely halászhajó harmadik országba történő végleges átadása után fizetendő támogatások nem haladhatják meg azon támogatás 50 %-át, amelyet az előző a) alpont alapján ugyanezen hajó elbontása esetén nyújtottak volna. Következésképpen, még akkor is, ha a Bizottság az eredeti összeg kiszámításához inkább a halászati megállapodás, mintsem a rendelet kevésbé bőkezű táblázatait választotta, nem hiszem, hogy az arányosság elve – további jogszabályi előírások hiányában – megakadályozta volna a Bizottságot abban, hogy a halászhajó lajstromból való törlése okán a felperest illető összeget a ténylegesen megállapítotthoz hasonló (vagy annál alacsonyabb) összegben határozza meg. A Bizottság ugyanis jogosan élhetett volna a szóban forgó rendelkezés által számára biztosított mérlegelési jogkörrel, hogy 50%-nál nagyobb százalékos arányt alkalmazzon a csökkentés tekintetében.
83. A fentiekre figyelemmel tehát azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a negyedik fellebbezési jogalapot.
Az ötödik fellebbezési jogalapról
84. A felperes szerint a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie, hogy a Vieirasa XII
halászhajó vis maior, tehát az argentin halászati erőforrások kimerülése, és az argentin hatóságok által ezt követően elrendelt halászati korlátozások és tilalmak okán hagyta el az argentin vizeket. Mivel az Elsőfokú Bíróság e tekintetben másképpen döntött, jogban való tévedést követett el.
85. A Bizottság ezzel szemben előzetesen azt állítja, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan, mert az elsőfokú eljárásban a felperes nem hivatkozott vis maiorra.
86. E tekintetben rögtön meg kell jegyeznem, hogy az Elsőfokú Bíróságtól kapott iratokból kiderül, hogy a felperes az első fokú eljárásban nem hivatkozott olyan jogalapra, amely a Bizottságnak azon kötelezettségén alapult volna, hogy a szóban forgó körülményeket vis maiornak kell minősítenie. A felperes „a vegyes vállalatokra vonatkozó általános szabályozás másodlagos alkalmazásából eredő problémák” című jogalapjának keretében csak arra szorítkozott, hogy kifogásolja az állítólagos ellentmondást a csökkentés kiszámítására alkalmazott módszer és azon tény között, hogy szerinte az eljárás folyamán a Bizottság elismerte, hogy az argentin vizeknek az argentin hatóságok által egyoldalúan elrendelt tilalmak idején történő elhagyása vis maiornak minősül.(26)
87. Maga az Elsőfokú Bíróság is elismerte azonban, hogy a felperes az elsőfokú eljárás során arra hivatkozott, hogy „ szükségessé vált az argentin vizek elhagyása, mert az argentin KGÖ halászati erőforrásai kimerültek, továbbá az argentin hatóságok halászati korlátozásokat és tilalmakat vezettek be.”(27)
88. Teljesen tehát nem zárható ki, hogy a szóban forgó jogalapot az első fokon hivatkozottak kibontásának lehessen minősíteni. Nem szándékozom azonban e kérdésnél hosszabban időzni, mert a jogalap számomra mindenesetre nyilvánvalóan megalapozatlannak tűnik.(28)
89. Elegendő ugyanis arra emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „a »vis maior« fogalma […] nem korlátozódik az abszolút lehetetlenségre, hanem olyan, a gazdasági szereplőtől független, rendkívüli és előre nem látható körülmények értelmében is értendő, amelyek következményeit a lehető legnagyobb gondosság ellenére sem lehetett volna elkerülni.”(29) Márpedig, amint azt a Bizottság helyesen megállapította, még ha el is lehet ismerni, hogy az argentin halászati erőforrások kimerülése és ez ezt követő korlátozó intézkedések rendkívüli körülményeknek minősülnek, előre nem látható körülményeknek viszont bizonyosan nem minősíthetők. Megállapíthatom tehát, anélkül hogy a felperesnek az e jogalap keretében állított egyéb panaszait meg kellene vizsgálnom, hogy a fent hivatkozott körülményeket nem lehet vis maiornak minősíteni.
90. A fentiekre figyelemmel azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el az ötödik fellebbezési jogalapot.
A hatodik fellebbezési jogalapról
91. Utolsó jogalapjával a SAEV azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a halászati megállapodást, amikor megállapította, hogy „a közösségi pénzügyi támogatások kedvezményezettjeire a támogatások rendszerével kapcsolatos és működése szempontjából lényeges tájékoztatási és tisztességes eljárásra vonatkozó kötelezettség hárul […], amelynek megfelelően a felpereseknek tájékoztatniuk kellett volna a Bizottságot a projekt végrehajtása során felmerült problémákról.”(30)
92. Az Elsőfokú Bíróság szerinte akkor is jogban való tévedést követett el, amikor megállapította, hogy „a vegyes vállalatok által használt halászhajók a Bizottság előzetes jóváhagyása nélkül nem hagyhatták volna el az argentin KGÖ-t, mivel az argentin halászati erőforrások kiaknázása vagy feldolgozása egyike volt azon fő feltételeknek, amelyektől a közösségi pénzügyi támogatás nyújtása függött.”(31)
93. A felperes szerint az argentin hatóságok kifejezett jóváhagyása – amellyel egyébként rendelkezett – önmagában elegendő volt ahhoz, hogy az argentin vizek elhagyása jogszerű legyen, figyelembe véve egyfelől, hogy csak e hatóságok hatáskörébe tartozik a halászhajók tevékenységének szabályozása, másfelől pedig a Bizottság a vegyes bizottság útján egyébként is értesült a történtekről.
94. Végül, a felperes azt állítja, hogy, mivel a Bizottságot a vegyes vállalatok társulása tájékoztatta a halászati erőforrások kimerüléséről és az argentin hatóságok által elfogadott intézkedésekről, az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor megállapította, hogy „helytálló tájékoztatás lehetővé tette volna a Bizottság számára, hogy esetleg intézkedéseket fogadjon el a célból, hogy a halászati megállapodást annak 9. cikke (1) bekezdése alapján az új körülményekhez igazítsa.”(32)
95. Részemről arra emlékeztetek, hogy a második jogalap vizsgálata során már arra a következtetésre jutottam, hogy az Elsőfokú Bíróság joggal minősítette a megtámadott határozatot egyoldalú közösségi aktusnak (lásd a fenti 56. pontot). Már csak azt tenném hozzá, hogy – amint azt a Bizottság is helyesen megállapította – a 4253/88 rendelet 24. cikkének értelmében bármely projekt jelentős módosításához a Bizottság engedélye szükséges. Mivel a megtámadott határozat a halászati megállapodás közösségi összetevőjéhez tartozik, az argentin hatóságok engedélye önmagában nem helyettesíthette a Bizottság elmulasztott bevonását.
96. Továbbá, a Bírósággal együtt emlékeztetek arra, hogy „a rendszernek a közösségi alapok megfelelő ellenőrzését lehetővé tévő megfelelő működése céljából nélkülözhetetlen, hogy a támogatást igénylők hiteles és a tévedés lehetőségét kizáró információkat s zolgáltassanak a Bizottság számára.”(33)
97. A tájékoztatási kötelezettség és a tisztességes eljárás kötelezettsége már önmagában felhatalmazza a Bizottságot a nyújtott támogatás csökkentésére, azon lehetőség figyelembevétele nélkül, hogy a Bizottság más forrásból is beszerezheti az információkat, valamint az ezen információk átadásából eredő következményektől függetlenül.
98. A fentiek alapján tehát azt javaslom, hogy a Bíróság az utolsó jogalapot is utasítsa el.
Záró megfontolások
99. Tekintettel arra, hogy véleményem szerint a SAEV által hivatkozott összes jogalapot – mint elfogadhatatlant vagy megalapozatlant – el kell utasítani, azt javaslom, hogy a Bíróság a fellebbezést teljes egészében utasítsa el.
IV – A költségekről
100. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a értelmében, valamint a fenti következtetésekre tekintettel, amelyek alapján a kereset elutasítását javasolom, úgy vélem, hogy a felperest kell kötelezni a költségek viselésére.
V – Végkövetkeztetések
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el az Elsőfokú Bíróságnak a T‑44/01., T‑119/01. és T‑126/01. sz., Vieira és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. április 3-án hozott ítélete ellen benyújtott fellebbezést, és a felperest kötelezze mindkét fokú eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)
–	EBHT 2003. II‑1209. o.
(3)
–	Az Európai Gazdasági Közösség és az Argentin Köztársaság között létrejött, a tengeri halászati kapcsolatokról szóló megállapodás (HL L 318., 1993.12.20._. 2. o.).
(4)
–	C(2001) 680 def. határozat, nem tették közzé.
(5)
–	HL L 318., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 4.  fejezet 2. kötet 93. o.
(6)
–	HL L 374., 1. o. A rendelet az 1993. július 20-i 2082/93/EGK rendelettel (HL L 193., 20. o.) került módosításra.
(7)
–	HL L 346., 1. o.
(8)
–	HL L 376., 7. o. A rendeletet a következő rendeletek módosították: az 1990. december 20-i 3944/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 380., 1. o.), az 1992. szeptember 21-i 2794/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 282., 3. o.), és az 1992. december 19-i 3946/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 401., 1. o)
(9)
–	Lásd a halászati orientáció pénzügyi eszközeiről szóló 2052/88/EGK rendelet végrehajtásáról szóló 1993. július 20-i 2080/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 193., 1. o.) 9. cikkét.
(10)
–	A határozat spanyol szövegének nem hivatalos fordítása.
(11)
–	41. pont
(12)  – 94. pont
(13)
–	A C‑199/01. P és C‑200/01. P sz., IPK-München kontra Bizottság ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 0000. o.) 48. és 49. pontja. Lásd továbbá a C‑174/97. P. sz., FFSA és társai kontra Bizottság ügyben 1998. március 25-én hozott végzés (EBHT 1998 I‑1303. o.) 24. pontját), és a C‑41/00. P sz., Interporc kontra Bizottság ügyben 2003. március 6-án hozott ítélet (EBHT 2000. I‑2125. o.) 16. pontját.
(14)
–	A hivatkozott IPK-München kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontja. Lásd továbbá a C‑210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2000. I‑5843. o.) 43. pontját; a hivatkozott Interporc kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 17. pontját, valamint a C‑488/01. P sz., Martinez kontra Parlament ügyben 2003. november 11-én hozott végzés (EBHT 0000. o.) 39. pontját.
(15)  –	85. pont
(16)
–	86. pont
(17)
–	87-89. pontok
(18)  –	90. és 91. pont. Az idézett szöveget a 91. pont tartalmazza. A kiemelés tőlem.
(19)
–	92. pont
(20)
–	Minden kiemelés tőlem.
(21)
–	Lásd az I. jegyzőkönyv 4. cikkének (2) bekezdését.
(22)  –	Lásd 110. pont.
(23)
–	158. pont
(24)  –	A C‑330/01. sz., Hortiplant kontra Bizottság ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 0000. o.) 36. pontja. Lásd továbbá a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1999. I‑8417. o.) 24. pontját; a C‑24/01. P és C‑25/01. P. sz., Glencore és Compagnie Continentale kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. november 7-én hozott ítélet (EBHT 2003. I‑10119. o.) 65. pontját.
(25)  –	163. pont
(26)
–	Az első fokon benyújtott kereset 105. pontja.
(27)  –	123. pont. A kiemelés tőlem.
(28)
–	Lásd a C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26-án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑1873. o.) 51. és 52. pontját, amelyből az következik, hogy a közösségi bírák pergazdaságossági okból érdemben elutasíthatnak valamely keresetet anélkül, hogy határoznának az alperes által hivatkozott elfogadhatatlansági kifogásokról.
(29)  –	Lásd a C‑208/01. sz., Parras Medina ügyben 2002. október 17-én hozott ítélet (EBHT 2003. I‑8955. o.) 19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(30)  –	124. pont
(31)  –	125. pont
(32)
–	124. pont
(33)  –	A C‑500/99. P. sz., Conserve Italia kontra Bizottság ügyben 2002. január 24-én hozott ítélet (EBHT 2000. I‑867. o.) 100. pontja, amely helyben hagyja az Elsőfokú Bíróságnak a T‑216/96. sz., Conserve Italia kontra Bizottság ügyben 1999. október 12-én hozott ítéletét (EBHT 2000. II‑3139. o. 71. pont). Lásd továbbá az Elsőfokú Bíróság T‑180/00. sz., Astipesca kontra Bizottság ügyben 2002. október 17-én hozott ítéletének (EBHT 2003. II‑3985. o.) 93. pontját és a T‑180/01. sz., Euroagri kontra Bizottság ügyben 2004. január 28-án hozott ítéletének (EBHT 0000. o.) 83. pontját.