ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
z 19. marca 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Zmluva o pôžičke poskytnutej v cudzej mene – Podmienka, podľa ktorej kurzové riziko znáša spotrebiteľ – Účinky konštatovania nekalej povahy takejto podmienky – Žaloba o vrátenie súm zaplatených na základe nekalej podmienky – Začiatok plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby o vrátenie – Obnovenie plynutia premlčacej lehoty po období pozastavenia “
Vo veci C‑679/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko) z 9. októbra 2024 a doručený Súdnemu dvoru 15. októbra 2024, ktorý súvisí s konaním:
HL
proti
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predseda deviatej komory M. Condinanzi (spravodajca), sudcovia N. Jääskinen a R. Frendo,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        UniCredit Bank Zrt., v zastúpení: Z. Lajer, ügyvéd,
–        maďarská vláda, v zastúpení: D. Csoknyai a M. Z. Fehér, splnomocnení zástupcovia,
–        Európska komisia, v zastúpení: P. Kienapfel a Zs. Teleki, splnomocenení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 1 a 7 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spotrebiteľom HL na jednej strane a dvomi maďarskými finančnými inštitúciami UniCredit Bank Zrt. a Momentum Credit Zrt. na druhej strane vo veci návrhu HL jednak na určenie neplatnosti zmluvy o pôžičke uzavretej so spoločnosťou UniCredit Bank z dôvodu, že táto zmluva mala obsahovať nekalú podmienku, a jednak na zachovanie právnych účinkov uvedenej zmluvy s výnimkou tejto podmienky.
Právny rámec
Právo Únie
3        V desiatom odôvodnení smernice 93/13 sa uvádza:
„Keďže účinnejšia ochrana spotrebiteľa sa môže dosiahnuť prijatím jednotných právnych pravidiel v záležitostiach nekalých podmienok;…“
4        Článok 1 ods. 1 tejto smernice znie:
„Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú – neoficiálny preklad] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.“
5        Podľa článku 2 písm. b) uvedenej smernice:
„Na účely tejto smernice:
…
b)      ‚spotrebiteľ‘ znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k [svojim] obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.“
6        Článok 3 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:
„Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá[,] sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“
7        Článok 4 ods. 1 smernice 93/13 uvádza:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.“
8        Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
9        Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislemu uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“
Maďarské právo
Predchádzajúci Občiansky zákonník
10      Podľa § 209 ods. 1 Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (zákon č. IV z roku 1959 o Občianskom zákonníku) v znení uplatňujúcom sa na spor vo veci samej (ďalej len „predchádzajúci Občiansky zákonník“):
„Všeobecná podmienka zmluvy alebo podmienka v spotrebiteľskej zmluve, ktorá nebola individuálne dohodnutá, je nekalá, ak napriek požiadavkám dobrej viery a spravodlivosti jednostranne a neodôvodnene vymedzuje práva a povinnosti zmluvných strán vyplývajúce zo zmluvy v neprospech zmluvnej strany, ktorej druhá zmluvná strana uložila túto podmienku.“
11      Podľa článku 234 ods. 1 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka:
„Ak zákon nestanovuje inak, každý sa môže dovolávať neplatnosti zmluvy, ktorá je neplatná, bez časového obmedzenia. Neplatnosť možno konštatovať bez toho, aby bolo potrebné začať samostatné konanie.“
12      V § 237 tohto zákonníka sa uvádzalo:
„1.      Ak je zmluva neplatná, je potrebné obnoviť stav, ktorý existoval pred uzavretím zmluvy.
2.      Ak nie je možné obnoviť stav, ktorý existoval pred uzavretím zmluvy, súd vyhlási, že zmluva je platná až do dňa vydania jeho rozhodnutia. Neplatnú zmluvu možno vyhlásiť za platnú, ak je možné odstrániť príčinu neplatnosti odňatím neprimeranej výhody, najmä v prípade zmluvy, ktorá je poznačená vadou násilia z dôvodu zneužitia závislosti alebo zjavnou nerovnováhou medzi plneniami zmluvných strán. V takom prípade je potrebné uložiť povinnosť vrátiť plnenie, ktoré zostalo bez protiplnenia.
…“
13      Podľa § 321 uvedeného zákonníka:
„1.      Každý, kto má právo vypovedať zmluvu na základe zmluvy alebo zákona, musí uplatniť toto právo úkonom adresovaným druhej zmluvnej strane. Vypovedaním zmluvy sa zmluva končí.
2.      Ak výpoveď nenadobudne účinnosť okamžite, zmluva trvá až do uplynutia zmluvnej alebo zákonnej výpovednej doby.“
14      V § 324 tohto zákonníka sa stanovovalo:
„1.      Pokiaľ nie je stanovené inak, pohľadávky sa premlčujú uplynutím piatich rokov.
2.      Premlčanie hlavnej pohľadávky spôsobuje premlčanie vedľajších pohľadávok. Premlčanie vedľajších pohľadávok nemá vplyv na hlavnú pohľadávku.
…“
15      Podľa § 326 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka:
„1.      Premlčacia lehota začína plynúť dňom, keď sa pohľadávka stane splatnou.
2.      Ak veriteľ nemôže uplatniť pohľadávku z platného dôvodu, môže ju vymáhať do jedného roka (alebo do troch mesiacov, ak je premlčacia lehota najviac jeden rok) od zániku prekážky, a to aj v prípade, že premlčacia lehota už uplynula, alebo ak je zostávajúca doba kratšia ako jeden rok (alebo tri mesiace, ak je premlčacia lehota najviac jeden rok). Toto ustanovenie sa uplatňuje aj vtedy, ak veriteľ pohľadávky odsúhlasí dlžníkovi predĺženie doby na splnenie záväzku po uplynutí doby splatnosti.“
16      V § 327 tohto zákonníka sa stanovovalo:
„1.      Písomná výzva dlžníkovi, aby si splnil záväzok, návrh na vymáhanie pohľadávky na súd, návrh na zmenu pohľadávky dohodou (vrátane zmieru) a napokon, aby dlžník uznal svoj dlh, prerušuje plynutie premlčacej doby.
2.      Premlčacia lehota začína opätovne plynúť odo dňa, keď bolo premlčanie prerušené, alebo odo dňa právoplatného skončenia konania, ktorým bola prerušená.
…“
Zákon DH1
17      Podľa § 1 Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény [zákon č. XXXVIII z roku 2014 o riešení niektorých otázok súvisiacich s rozhodnutím Kúria (Najvyšší súd) v záujme jednotného výkladu ustanovení občianskeho práva týkajúcich sa zmlúv o pôžičke uzavretých medzi finančnými inštitúciami a spotrebiteľmi], v znení uplatňujúcom sa na spor vo veci samej (ďalej len „zákon DH1“):
„1.      Tento zákon sa vzťahuje na zmluvy o pôžičkách uzavreté so spotrebiteľmi od 1. mája 2004 do dňa nadobudnutia jeho účinnosti. Na účely tohto zákona sa za zmluvy o pôžičke uzavreté so spotrebiteľmi považujú zmluvy o úvere, pôžičke alebo lízingu vyjadrené v cudzej mene (zapísané v cudzej mene alebo poskytnuté v cudzej mene a splácané v maďarských forintoch) alebo v maďarských forintoch a uzavreté medzi finančnou inštitúciou a spotrebiteľom, ak je do uvedenej zmluvy zahrnutá všeobecná podmienka alebo podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá a ktorá obsahuje jedno z ustanovení uvedených v § 3 ods. 1 a § 4 ods. 1.
…
6.      Na účely pohľadávok vzniknutých zo zmlúv o pôžičke uzavretých so spotrebiteľmi sa majú ustanovenia [predchádzajúceho Občianskeho zákonníka] týkajúce sa premlčania vykladať v tom zmysle, že tieto pohľadávky sa nepremlčujú, pokým zmluva trvá, pričom premlčacia lehota plynie až odo dňa skončenia zmluvy.
7.      Premlčanie pohľadávok uvedených v odseku 6 sa prerušuje odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona až do dňa stanoveného v samostatnom zákone podľa § 3 ods. 5 a § 4 ods. 3.
…“
Zákon DH2
18      Podľa § 9 Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény [zákon č. XL z roku 2014 o pravidlách vyúčtovania upraveného v zákone č. XXXVIII z roku 2014 o úprave určitých otázok týkajúcich sa rozhodnutia Kúria (Najvyšší súd) v záujme jednotného výkladu ustanovení súkromného práva v oblasti zmlúv o pôžičke uzavretých medzi finančnými inštitúciami a spotrebiteľmi, ako aj rôznych iných ustanoveniach], v znení uplatňujúcom sa na spor vo veci samej (ďalej len „zákon DH2“):
„Plynutie premlčacej doby pre pohľadávky vzniknuté zo spotrebiteľských zmlúv, stanovenej v § 1 ods. 7 [zákona DH1], sa prerušuje až do dňa oznámenia vyúčtovania stanoveného týmto zákonom spotrebiteľovi, najneskôr však do 31. decembra 2015.“
19      Podľa § 37 ods. 1 tohto zákona:
„Každá žaloba, ktorou sa účastník konania domáha, aby súd konštatoval neplatnosť zmluvy patriacej do pôsobnosti tohto zákona alebo niektorých ustanovení tejto zmluvy (ďalej len ‚čiastočná neplatnosť‘) bez ohľadu na uvádzaný dôvod neplatnosti, musí byť doplnená o návrh, aby súd uplatnil právne dôsledky neplatnosti, to znamená, aby vyhlásil zmluvu za platnú alebo účinnú až do dňa vydania svojho rozhodnutia. V opačnom prípade a ak účastník konania nevyhovie žiadosti o odstránenie nedostatkov, súd nemôže rozhodnúť vo veci samej. Podanie účastníka konania, ktorý navrhuje, aby súd vyvodil právny dôsledok neplatnosti alebo čiastočnej neplatnosti, sa uvedie právny dôsledok, ktorého uplatnenie sa navrhuje. V tejto súvislosti musí byť návrh presný a vyčíslený a musí zahŕňať vyúčtovanie medzi účastníkmi konania.“
Vnútroštátna judikatúra
20      V 1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről [stanovisko 1/2010 (VI. 28.) zmiešaného občianskoprávneho senátu Legfelsőbb Bíróság (Najvyšší súd, Maďarsko), pokiaľ ide o právne dôsledky neplatnosti (ďalej len „stanovisko 1/2010“)] sa uvádza:
„…
2.      Všeobecným právnym dôsledkom neplatnosti úkonu je to, že nemôže zakladať práva, t. j. nemožno dosiahnuť právne účinky, ktoré strany zamýšľali. Ide o právny dôsledok, ktorý musí súd v prípade neplatnosti uplatniť ex offo a ktorého sa môže dovolávať každý bez časového obmedzenia, ak zákon nestanovuje výnimku. Ak však zmluvu možno napadnúť, tento samotný všeobecný právny dôsledok možno uplatniť len vtedy, ak sa ho dovoláva ten, kto ju skutočne napadol a uspel.
Bez ohľadu na to, či je zmluva neplatná alebo napadnuteľná, súd uplatní iné dôsledky neplatnosti (§ 237 [predchádzajúceho Občianskeho zákonníka]) len na návrh účastníka konania a pred uplynutím premlčacej doby.
3.      Obnovenie predchádzajúceho stavu sa môže uskutočniť len v prirodzenej podobe. Za obnovenie predchádzajúceho stavu nemožno považovať to, že jedna zo strán môže vrátiť prijatú vec len zaplatením jej hodnotu v peniazoch.
…“
21      V 2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat [rozhodnutie č. 2/2014 Kúria (Najvyšší súd) zo 16. júna 2014 vydané v záujme jednotného uplatňovania práva v občianskych veciach] sa uvádza:
„…Za predpokladu, že zmluvné podmienky a informácie poskytnuté finančnou inštitúciou jasne umožnili danému spotrebiteľovi, ktorý sa považuje za ‚priemerného spotrebiteľa‘, uvedomiť si, že znáša kurzové riziko on sám a bez obmedzenia a že zmeny výmenného kurzu, ktoré boli pre neho nepriaznivé, nepodliehali žiadnemu stropu, nekalú povahu skúmanej podmienky nemožno určiť na základe § 209 ods. 5 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka.
Preto skutočnosť, že spotrebiteľ dostal informácie stanovené zákonom a podpísané vo vyhlásení o oboznámení sa s rizikami, sa má, pokiaľ sa nepreukáže opak, vykladať v tom zmysle, že spotrebiteľovi bolo alebo muselo byť jasné a zrozumiteľné, že znáša kurzové riziko bez obmedzení. Dôkazné bremeno, že spotrebiteľ bol týmto spôsobom informovaný, nesie finančná inštitúcia.
Naproti tomu, ak by ustanovenie upravujúce neobmedzenosť kurzového rizika nebolo pre spotrebiteľa jasne rozpoznateľné alebo zrozumiteľné zavinením finančnej inštitúcie, podmienky umožňujúce konštatovať nekalú povahu zmluvy sú splnené.
…
Preukázať, že informácia bola neprimeraná a že v dôsledku toho nebolo znenie zmluvnej podmienky týkajúcej sa kurzového rizika pre spotrebiteľa jasné a zrozumiteľné, prislúcha spotrebiteľovi.“
22      Rozsudok Kúria (Najvyšší súd) Gfv.VI.30.382/2023/3 zo 14. februára 2024 uvádza:
„26.      Kúria (Najvyšší súd) uvádza, že aj keď podľa § 234 ods. 1 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka a okrem výnimiek stanovených zákonom môže byť neplatnosť zmluvy namietaná kýmkoľvek bez časového obmedzenia a môže byť konštatovaná bez toho, aby bolo potrebné začať samostatné konanie, súd uplatní ostatné právne dôsledky neplatnosti [(§ 237 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka)] len na návrh účastníka konania a v rámci premlčacej doby [stanovisko 1/2010 [bod 2 druhý pododsek]]. Od 1. novembra 2014, keď nadobudol účinnosť § 37 ods. 1 zákona DH2, musí byť každá žaloba, ktorou sa účastník konania domáha, aby súd konštatoval neplatnosť zmluvy patriacej do pôsobnosti tohto ustanovenia, doplnená návrhom, aby súd uplatnil právne dôsledky neplatnosti. Žaloba, ktorou sa navrhuje, aby súd konštatoval neplatnosť zmluvy a zároveň z toho vyvodil právne dôsledky, nezodpovedá súbehu návrhov, ale jedinému návrhu na uloženie povinnosti vyplývajúcemu z judikatúry [rozsudok Kúria (Najvyšší súd) Gfv.VII.30.758/2017/10]. V rámci konania, ktoré má takýto predmet, nie je potrebné, aby súd medzitýmnym rozsudkom rozhodol o právnom základe návrhu.
27.      Podľa osobitnej právnej úpravy vzťahujúcej sa na spornú zmluvu o pôžičke vyjadrenej v cudzej mene, konkrétne § 1 ods. 6 zákona DH1, začiatok plynutia premlčacej lehoty zodpovedá skončeniu zmluvy, a nie možnosti veriteľa pokračovať vo vymáhaní bankovej pohľadávky vzniknutej z tejto zmluvy. Podľa tohto ustanovenia sa totiž pravidlá predchádzajúceho Občianskeho zákonníka týkajúce sa premlčania sa majú vykladať v tom zmysle, že pohľadávky vzniknuté zo spotrebiteľských zmlúv o pôžičke sa nepremlčujú dovtedy, pokým zmluva trvá, pričom premlčacia lehota plynie až odo dňa skončenia zmluvy. Ak sa zmluva skončí z dôvodu jej splnenia, finančná inštitúcia už z podstaty veci nemá v tento deň voči dlžníkovi žiadnu pohľadávku, ale v prípade jej vypovedania s okamžitou účinnosťou [§ 321 ods. 1 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka] pohľadávka logicky pretrváva aj po zániku zmluvy.
…
40.      Ak je vznesená námietka premlčania, táto otázka sa preskúma pred meritórnym preskúmaním pohľadávky, keďže na súde sa nemožno domáhať vymáhania premlčanej pohľadávky. Premlčacia lehota pohľadávok vzniknutých zo spotrebiteľských zmlúv o pôžičke plynie jednotne v dôsledku osobitnej právnej úpravy odo dňa skončenia zmluvy. Premlčanie žaloby spotrebiteľa, aby súd vyvodil právny dôsledok neplatnosti zmluvy, sa posudzuje nezávisle od premlčania pohľadávky finančnej inštitúcie.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
23      Dňa 14. februára 2008 HL a UniCredit Bank uzavreli zmluvu o hypotekárnej pôžičke vyjadrenej vo švajčiarskych frankoch (CHF) vo výške zodpovedajúcej 5 100 000 maďarských forintov (HUF) (približne 12 750 eur), splatnej v maďarských forintoch počas 360 mesiacov.
24      Táto zmluva obsahovala podmienku, podľa ktorej riziko spojené s posilnením cudzej meny voči maďarskému forintu znášal v plnom rozsahu spotrebiteľ (ďalej len „podmienka týkajúca sa kurzového rizika“).
25      Dňa 17. mája 2012 UniCredit Bank vypovedala zmluvu o pôžičke z dôvodu omeškania so splácaním mesačných splátok dlžných od 15. novembra 2011.
26      Dňa 28. decembra 2012 UniCredit Bank získala exekučný titul, na základe ktorého začala exekučné konanie proti HL, ktoré stále prebieha. Dňa 17. marca 2017 UniCredit Bank postúpila spoločnosti Momentum Credit svoju pohľadávku vyplývajúcu zo zmluvy o pôžičke.
27      Dňa 4. apríla 2023 sa HL obrátil na príslušný prvostupňový súd s cieľom dosiahnuť v prvom rade, z dôvodu nesplnenia informačnej povinnosti banky a nedostatočnosti poskytnutých informácií týkajúcich sa kurzového rizika, konštatovanie neplatnosti zmluvy o pôžičke, ako aj z dôvodu právnych dôsledkov, ktoré treba vyvodiť z tohto konštatovania, zachovanie právnych účinkov tejto zmluvy s výnimkou podmienky týkajúcej sa kurzového rizika, považovanej za nedohodnutú. HL tiež požiadal o vyúčtovanie medzi účastníkmi konania v súlade s § 3 zákona DH2 a s prihliadnutím na rozsudok z 31. marca 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), pričom sa zaviazal splatiť svoj dlh existujúci k 5. septembru 2012, teda 5 223 492 HUF (približne 13 058 eur), spolu s úrokmi, a to odo dňa nadobudnutia právoplatnosti rozhodnutia.
28      Subsidiárne HL navrhol, aby súd, ktorému bola vec predložená, konštatoval neplatnosť zmluvy o pôžičke a z dôvodu jej právnych dôsledkov rozhodol, že táto zmluva je účinná len do dňa vyhlásenia rozsudku, ktorý sa má vydať, v súlade s § 37 ods. 1 zákona DH2.
29      UniCredit Bank a Momentum Credit vzniesli námietku premlčania žaloby HL a navrhli žalobu zamietnuť.
30      Prvostupňový súd žalobu HL zamietol z dôvodu premlčania. Nerozhodol o neplatnosti zmluvy, keďže sa domnieval, že návrh dotknutej osoby, aby súd vyvodil právne dôsledky neplatnosti, je v každom prípade premlčaný.
31      HL podal proti prvostupňovému rozsudku odvolanie na Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom najmä uviedol, že sporná zmluva o pôžičke je neplatná vzhľadom na nedostatok informácií poskytnutých bankou v súvislosti s kurzovým rizikom. Okrem toho sa domnieva, že jeho pohľadávka nebola premlčaná, pričom sa odvolal na rozsudky z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469), a z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470), a zdôraznil, že na účely vrátenia súm neoprávnene zaplatených na základe nekalej podmienky nemožno voči spotrebiteľovi, ktorý nevie o nekalej povahe takejto podmienky uvedenej v zmluve o pôžičke, namietať žiadnu premlčaciu lehotu.
32      UniCredit Bank a Momentum Credit navrhli potvrdiť prvostupňový rozsudok.
33      Predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že má rozhodnúť o osude zmluvy o pôžičke vyjadrenej v cudzej mene v prípade, že by sa podmienka tejto zmluvy, ktorá kurzovým rizikom zaťažuje výlučne spotrebiteľa, považovala za nekalú z dôvodu nedostatočnosti informácií o povahe tohto rizika a ak by odstránenie tejto podmienky, ktorá definuje hlavný predmet zmluvy, viedlo k neplatnosti zmluvy ako celku.
34      Spresňuje, že má pochybnosti, pokiaľ ide o spôsob, akým treba počítať premlčaciu lehotu vzťahujúcu sa na žalobu, ktorou sa spotrebiteľ domáha na súde, aby súd vyvodil právne dôsledky z neplatnosti zmluvy o pôžičke.
35      Vnútroštátny súd uvádza, že podľa maďarského práva, najmä podľa § 1 ods. 6 zákona DH1, premlčacia lehota pohľadávok vyplývajúcich zo spotrebiteľskej zmluvy v zásade začína plynúť od dňa skončenia tejto zmluvy.
36      V tejto súvislosti sa prvostupňový súd, ktorý vychádzal z bodu 2 stanoviska 1/2010, ako aj z rozsudku Gfv.VI.30.382/2023/3 Kúria (Najvyšší súd) zo 14. februára 2024, na jednej strane domnieval, že na návrh podaný HL, aby súd vyvodil právne dôsledky z neplatnosti spornej zmluvy o pôžičke, sa vzťahujú ustanovenia v oblasti premlčania, najmä § 324 ods. 1 predchádzajúceho Občianskeho zákonníka, podľa ktorého sa pohľadávky premlčujú po uplynutí piatich rokov.
37      Na druhej strane, pokiaľ ide o začiatok plynutia premlčacej doby tejto žiadosti, domnieval sa, že táto lehota začala plynúť ku dňu uzavretia zmluvy o pôžičke, keďže uvádzané dôvody neplatnosti existovali už v okamihu vzniku tejto zmluvy. Konkrétne sa prvostupňový súd domnieval, že § 1 ods. 6 zákona DH1 sa v prejednávanej veci neuplatňuje z dôvodu, že neplatnú zmluvu, teda neplatnú s retroaktívnym účinkom, v zásade nemožno považovať za inú než takú, ktorá nikdy nevyvoláva právne účinky, a z tohto dôvodu sa odlišuje od zmluvy, ktorá v jeden deň zanikla alebo prestala vyvolávať svoje účinky.
38      Pokiaľ ide o prerušenie premlčania, predkladajúci vnútroštátny súd poznamenáva, že v prvostupňovom rozsudku sa spresňuje, že toto prerušenie trvá len čas vymedzený v § 1 ods. 7 zákona DH1, ako aj v § 9 zákona DH2, teda až do dňa oznámenia vyúčtovania stanoveného týmto zákonom DH2 spotrebiteľovi a najneskôr do 31. decembra 2015, a to aj za predpokladu, že by sa tieto ustanovenia považovali za uplatňujúce sa na pohľadávky vyplývajúce z neplatnosti zmluvy.
39      Predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že podľa prvostupňového súdu nedošlo k prerušeniu premlčania, keďže ak by sa § 1 ods. 6 zákona DH1 mal vykladať v tom zmysle, že premlčacia lehota sa vzťahovala na pohľadávky vyplývajúce z neplatnosti zmluvy a začala plynúť až od skončenia tejto zmluvy, bolo by potrebné konštatovať uplynutie päťročnej doby stanovenej predchádzajúcim Občianskym zákonníkom, keďže táto doba uplynula medzi dňom vypovedania zmluvy, ku ktorému došlo 17. mája 2012, a dňom podania žaloby v spore vo veci samej, teda 4. apríla 2023.
40      Samotný predkladajúci vnútroštátny súd sa domnieva, že v situácii, o akú ide vo veci samej, keď sa nekalá podmienka týka hlavného predmetu zmluvy o pôžičke a spôsobuje úplnú neplatnosť zmluvy, táto päťročná lehota začína plynúť 14. februára 2008, teda dňom uzavretia zmluvy, bez možnosti jej predĺženia prostredníctvom prípadného prerušenia premlčania stanoveného zákonmi DH1 a DH2, a to najneskôr do 31. decembra 2015. Takéto predĺženie by prípadne umožnilo spotrebiteľovi zistiť nekalú povahu zmluvnej podmienky týkajúcej sa kurzového rizika.
41      V dôsledku toho sa pýta, či vzhľadom na rozhodnutie Kúria (Najvyšší súd) č. 2/2014 zo 16. júna 2014 a judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa úrovne informácií, ktoré má banka poskytnúť spotrebiteľovi, je uvedená premlčacia lehota dostatočná na to, aby spotrebiteľovi umožnila zistiť nekalú povahu tejto podmienky a uplatniť svoje práva, ak začína plynúť dňom uzavretia zmluvy.
42      Za týchto podmienok Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Sú ciele stanovené v článkoch 1 a 7 smernice 93/13 dosiahnuté, ak v prípade nároku uplatneného spotrebiteľom v konaní začatom týmto spotrebiteľom a založeného na nekalej povahe hlavného predmetu zmluvy o úvere uzavretej so spotrebiteľom [(pokiaľ ide o) informácie o kurzovom riziku], sa na finančný nárok vzťahuje päťročná premlčacia lehota stanovená predchádzajúcim Občianskym zákonníkom, ktorá sa počíta od okamihu, keď je možné podať žalobu – aj s prihliadnutím na ustanovenia zákonov DH1 a DH2, ktoré stanovujú možnosť prerušenia plynutia premlčacej doby, bez ohľadu na skutočnosť, že nekalá povaha hlavného predmetu zmluvy má za následok neplatnosť celej zmluvy, takže jednostranným vypovedaním zmluvy nemôže dôjsť k ukončeniu zmluvy, v dôsledku čoho dátum uzavretia zmluvy určuje začiatok plynutia premlčacej doby?
2.      Sú rozhodnutia Súdneho dvora v oblasti premlčania, pokiaľ ide o premlčanie doby na uplatnenie nárokov spotrebiteľa, ako aj rozhodnutia Kúria (Najvyšší súd) vydané v nadväznosti na tieto rozhodnutia Súdneho dvora, ktoré sú záväzné alebo majú aspoň silu precedensu pre maďarské súdy a ktoré umožňujú spotrebiteľovi uznať nekalú povahu hlavného predmetu zmluvy, ktorú uzavrel, relevantné pre dosiahnutie cieľov stanovených v smernici 93/13? V prípade kladnej odpovede, možno [dátum] týchto rozhodnutí považovať za začiatok plynutia premlčacej doby na uplatnenie nároku na určenie nekalej povahy alebo možno premlčaciu lehotu považovať len za prerušenú medzi okamihom uzavretia zmluvy a dátumom vydania týchto rozhodnutí?
3.      Má sa okrem dátumu, keď boli vydané rozhodnutia uvedené v druhej prejudiciálnej otázke, zohľadniť za začiatok plynutia premlčacej doby aj okamih, keď sa spotrebiteľ dozvedel o týchto rozhodnutiach alebo ho treba považovať za koniec doby, ktorá začala plynúť uzavretím zmluvy, počas ktorej bola premlčacia lehota prerušená?
4.      Je v prípade nároku spotrebiteľa založeného na nekalej povahe hlavného predmetu zmluvy, ak premlčacia lehota začína plynúť v čase uzavretia zmluvy, opodstatnené priznať spotrebiteľovi možnosť uplatniť svoj nárok až do uplynutia doby platnosti zmluvy, ktorú uzavrel, ak doba platnosti zmluvy presahuje premlčaciu lehotu, ktorá je v súčasnosti päť rokov?“
O právomoci Súdneho dvora
43      UniCredit Bank tvrdí, že Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky, keďže vnútroštátny súd týmito otázkami nežiada o výklad ustanovenia práva Únie. Keďže totiž smernica 93/13 neobsahuje žiadne pravidlo týkajúce sa premlčania, otázky sa podľa nej v skutočnosti týkajú výkladu vnútroštátneho občianskoprávnych noriem v danej oblasti, ktoré patria do právomoci členských štátov.
44      V tejto súvislosti treba uviesť, že tvrdenie, ktoré uviedla UniCredit Bank, spočíva na nesprávnom predpoklade, podľa ktorého výkon práva členských štátov definovať podmienky, v rámci ktorých sa určuje nekalá povaha podmienky obsiahnutej v zmluve a platia konkrétne právne účinky tohto určenia, nepatrí do pôsobnosti práva Únie [rozsudok zo 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Premlčacia lehota v prípade nárokov na vrátenie plnenia), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 50 a citovaná judikatúra].
45      Súdny dvor už totiž rozhodol, že vnútroštátny právny rámec ochrany, ktorú spotrebiteľom zaručuje smernica 93/13, nemôže zmeniť rozsah a v dôsledku toho ani podstatu tejto ochrany a takisto spochybniť posilnenie účinnosti uvedenej ochrany prijatím jednotných právnych pravidiel týkajúcich sa nekalých podmienok, o čo sa snažil normotvorca Európskej únie, ako je uvedené aj v desiatom odôvodnení tejto smernice [rozsudok zo 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Premlčacia lehota v prípade nárokov na vrátenie plnenia), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 51 a citovaná judikatúra].
46      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je postup upravený v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor týmto súdom poskytuje výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporu, ktorý prejednávajú. V rámci tejto spolupráce je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý je jediný priamo oboznámený so skutkovými okolnosťami sporu a ktorý nesie zodpovednosť za vydané súdne rozhodnutie, posúdiť so zreteľom na osobitosti veci tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto v prípade, že sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť [rozsudok zo 7. decembra 2023, mBank (Vyhlásenie spotrebiteľa), C‑140/22, EU:C:2023:965, bod 47].
47      Okrem toho v rámci konania zavedeného článkom 267 ZFEÚ Súdny dvor nemá právomoc vyjadrovať sa ani k výkladu vnútroštátnych právnych a správnych predpisov, ani k súladu takýchto predpisov s právom Únie. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ môže Súdny dvor uskutočniť výklad práva Únie iba v hraniciach právomocí, ktoré boli zverené Európskej únii [rozsudok zo 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Premlčacia lehota v prípade nárokov na vrátenie plnenia), C‑28/22, EU:C:2023:992, bod 53 a citovaná judikatúra].
48      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd má pochybnosti, pokiaľ ide o spôsob, akým treba počítať päťročnú premlčaciu lehotu vzťahujúcu sa na žalobu, ktorou spotrebiteľ žiada predkladajúci vnútroštátny súd, aby vyvodil právne dôsledky z neplatnosti zmluvy o pôžičke.
49      V tejto súvislosti sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či sa má smernica 93/13 vykladať v tom zmysle, že bráni alebo nebráni výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého táto päťročná premlčacia lehota stanovená predchádzajúcim Občianskym zákonníkom začína plynúť odo dňa uzavretia zmluvy o pôžičke uzavretej so spotrebiteľom v prípade, že by sa podmienka tejto zmluvy mala považovať za nekalú a že by odstránenie tejto podmienky, ktorá definuje hlavný predmet zmluvy, malo viesť k neplatnosti zmluvy ako celku. Okrem toho predkladajúci vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru dodatočné otázky týkajúce sa určenia začiatku plynutia uvedenej premlčacej doby v prípade, že by výpočet odo dňa uzavretia predmetnej zmluvy nebol považovaný Súdnym dvorom za zlučiteľný s cieľmi a účelmi smernice 93/13.
50      V dôsledku toho nemožno prijať záver, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu maďarského práva, a z toho dôvodu treba odmietnuť tvrdenie spoločnosti UniCredit Bank založené na nedostatku právomoci Súdneho dvora.
51      Z vyššie uvedeného vyplýva, že Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
52      UniCredit Bank spochybňuje aj prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že na jednej strane predkladajúci vnútroštátny súd nepreukázal existenciu súvislosti medzi maďarským právom a právom Únie. Na druhej strane právne otázky, na ktorých sú založené položené prejudiciálne otázky, sú podľa nej hypotetické, pretože na to, aby predkladajúci vnútroštátny súd mohol rozhodnúť v spore vo veci samej, podľa nej nie je nevyhnutné odpovedať na tieto otázky. V tejto súvislosti UniCredit Bank tvrdí, že tomuto súdu nič nebráni v tom, aby sa riadil judikatúrou Kúria (Najvyšší súd), ktorá navyše podľa nej nie je v tomto návrhu správne prezentovaná.
53      V súlade s ustálenou judikatúrou, v rámci konania zavedeného článkom 267 ZFEÚ, prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti prípadu posúdil tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na účely prijatia svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru (rozsudok z 24. júla 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 61 a citovaná judikatúra).
54      Z toho vyplýva, že k otázkam týkajúcim sa práva Únie sa viaže prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok z 24. júla 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 62 a citovaná judikatúra).
55      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že výklad práva Únie požadovaný predkladajúcim vnútroštátnym súdom sa zdá byť nevyhnutný na účely rozhodnutia sporu, ktorý mu bol predložený.
56      Vnútroštátny súd totiž vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o počítanie premlčacej doby, najmä vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa smernice 93/13, a konkrétnejšie na úroveň informovanosti, ktorú musí banka zabezpečiť spotrebiteľovi v súvislosti s kurzovým rizikom.
57      Okrem toho, pokiaľ ide o odkazy predkladajúceho vnútroštátneho súdu na judikatúru Kúria (Najvyšší súd), v rámci systému súdnej spolupráce zavedeného článkom 267 ZFEÚ Súdnemu dvoru neprislúcha overovať alebo spochybňovať správnosť výkladu vnútroštátneho práva poskytnutého predkladajúcim vnútroštátnym súdom, pretože takýto výklad patrí výlučne do právomoci tohto súdu. Súdny dvor, na ktorý sa vnútroštátny súd obrátil s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, tak musí zohľadniť výklad vnútroštátneho práva, ktorý mu bol predložený uvedeným súdom (rozsudok z 12. decembra 2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, bod 18 a citovaná judikatúra).
58      Z toho vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
59      Svojou prvou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 1 a 7 smernice 93/13 v spojení so zásadou efektivity majú vykladať v tom zmysle, že bránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého v prípade neplatnosti zmluvy o pôžičke, ktorá nemôže ďalej existovať bez nekalej podmienky z dôvodu, že sa týka hlavného predmetu zmluvy, sa môže spotrebiteľ na súde domáhať určenia právnych dôsledkov konštatovania tejto neplatnosti len v premlčacej lehote piatich rokov odo dňa uzavretia tejto zmluvy.
60      Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 smernice 93/13 je účelom tejto smernice aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
61      V tomto rámci článok 7 ods. 1 tejto smernice ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky na zabránenie toho, aby predajcovia alebo dodávatelia používali nekalé podmienky v zmluvách uzatváraných so spotrebiteľmi.
62      V súlade s ustálenou judikatúrou v prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie upravil procesné podmienky týkajúce sa žalôb určených na zaručenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, avšak pod podmienkou, že nie sú menej výhodné ako procesné podmienky, ktoré upravujú podobné situácie podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), a nevedú k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) [pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2022, D.B.P. a i. (Hypotekárny úver vyjadrený v cudzích menách), C‑80/21 až C‑82/21, EU:C:2022:646, bod 86, ako aj citovanú judikatúru].
63      Pokiaľ ide o zásadu efektivity, o ktorú ako jedinú ide v tomto konaní, treba uviesť, že každý prípad, v ktorom vzniká otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie vedie k nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, jeho priebeh a jeho osobitosti na jednotlivých vnútroštátnych súdoch. Z tohto hľadiska je potrebné prípadne zohľadniť zásady, ktoré sú základom vnútroštátneho súdneho systému, ako sú napríklad ochrana práva na obranu, zásada právnej istoty a požiadavka na riadny priebeh konania [rozsudok z 25. apríla 2024, Caixabank (Premlčacia lehota), C‑484/21, EU:C:2024:360, bod 27 a citovaná judikatúra].
64      Okrem toho Súdny dvor spresnil, že povinnosť členských štátov zabezpečiť efektivitu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, zahŕňa, najmä pokiaľ ide o práva vyplývajúce zo smernice 93/13, požiadavku účinnej súdnej ochrany zakotvenú tiež v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, ktorá platí najmä pre definíciu procesných podmienok žalôb založených na takýchto právach (rozsudok z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 29 a citovaná judikatúra).
65      Pokiaľ ide o namietnutie premlčacej lehoty voči návrhu podanému spotrebiteľom na účely vrátenia neoprávnene vyplatených súm na základe nekalej podmienky zmluvy v zmysle smernice 93/13, Súdny dvor už viackrát potvrdil, že článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13 nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že žaloba o konštatovanie neplatnosti nekalej podmienky uvedenej v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom je nepremlčateľná, a zároveň uplatňuje premlčaciu lehotu na žalobu o uplatnenie reštitučných účinkov tohto konštatovania, pričom musí byť dodržaná najmä zásada efektivity [rozsudok z 25. januára 2024, Caixabank (Premlčanie náhrady hypotekárnych nákladov), C‑810/21 až C‑813/21, EU:C:2024:81, bod 43 a citovaná judikatúra].
66      Treba preto konštatovať, že namietnutie uplynutia premlčacej doby reštitučných žalôb podaných spotrebiteľmi, ktorými sa domáhajú práv, ktoré im vyplývajú zo smernice 93/13, nie je samo osebe v rozpore so zásadou efektivity, pokiaľ jeho uplatnenie v praxi neznemožňuje alebo nadmerne nesťažuje výkon práv priznaných touto smernicou [rozsudok z 25. apríla 2024, Caixabank (Premlčacia lehota), C‑484/21, EU:C:2024:360, bod 23 a citovaná judikatúra].
67      Pokiaľ ide o analýzu charakteristík premlčacej doby, ako je tá vo veci samej, Súdny dvor spresnil, že táto analýza sa musí týkať dĺžky takejto doby, ako aj spôsobov jej uplatnenia, vrátane spôsobu, ktorý stanovuje začiatok plynutia uvedenej doby (rozsudok z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 30 a citovaná judikatúra).
68      Pokiaľ ide o začiatok plynutia premlčacej doby, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že uplatnenie päťročnej premlčacej doby, ktorá začína plynúť od uzavretia dotknutej zmluvy, keďže z nej vyplýva, že spotrebiteľ môže požadovať vrátenie platieb uskutočnených v rámci plnenia zmluvnej podmienky považovanej za nekalú len počas prvých piatich rokov po podpise zmluvy, bez ohľadu na to, či vedel alebo mohol rozumne vedieť o nekalej povahe tejto podmienky, môže nadmerne sťažiť výkon práv tohto spotrebiteľa priznaných smernicou 93/13, a teda porušiť zásadu efektivity v spojení so zásadou právnej istoty (pozri rozsudok zo 16. júla 2020, Caixabank a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 a C‑259/19, EU:C:2020:578, bod 91).
69      Dátum uzavretia zmluvy obsahujúcej nekalú podmienku teda nemôže ako taký predstavovať začiatok plynutia premlčacej doby [rozsudok z 25. apríla 2024, Caixabank (Premlčacia lehota), C‑484/21, EU:C:2024:360, bod 31].
70      V tejto súvislosti je nutné zohľadniť horšie postavenie, v akom sa spotrebiteľ v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah. Rovnako treba pripomenúť, že spotrebitelia nemusia vedieť o nekalej povahe podmienky uvedenej v zmluve o hypotekárnej pôžičke alebo si neuvedomujú rozsah svojich práv vyplývajúcich zo smernice 93/13 (rozsudok z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 45 a citovaná judikatúra).
71      Treba tiež zohľadniť skutočnosť, že Súdny dvor rozhodol, že zmluvy o pôžičke, akou je tá vo veci samej, sa vo všeobecnosti plnia počas dlhého obdobia, a z toho dôvodu nemožno vylúčiť, že prinajmenšom pre časť uskutočnených platieb môže dôjsť k premlčaniu ešte predtým, než sa skončí zmluva, v dôsledku čoho takýto režim premlčania môže spotrebiteľom systematicky odopierať možnosť domáhať sa vrátenia platieb uskutočnených na základe zmluvných podmienok, ktoré sú v rozpore so smernicou 93/13 [pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2022, D.B.P. a i. (Hypotekárny úver vyjadrený v cudzích menách), C‑80/21 až C‑82/21, EU:C:2022:646, bod 95, ako aj citovaná judikatúra].
72      Pokiaľ teda ide o začiatok plynutia premlčacej doby, o ktorú ide vo veci samej, existuje nezanedbateľné riziko, že vzhľadom na spôsob jej stanovenia vnútroštátnou judikatúrou spotrebiteľ nebude schopný účinne uplatniť práva, ktoré mu priznáva smernica 93/13.
73      Podľa toho, čo vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, totiž ak by mal byť potvrdený súdny výklad vnútroštátneho práva, ktorý viedol prvostupňový súd k stanoveniu dies a quo premlčacej lehoty ako dňa uzavretia zmluvy o pôžičke medzi UniCredit Bank a HL, teda 14. februára 2008, táto doba by začala plynúť bez ohľadu na okolnosť, či HL vedel alebo mohol vedieť o nekalej povahe podmienky týkajúcej sa kurzového rizika, a teda účinne uplatniť práva, ktoré mu priznáva smernica 93/13. V tejto súvislosti nič v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nenaznačuje, že v čase uzavretia zmluvy spotrebiteľ vedel alebo mohol vedieť o nekalej povahe podmienky týkajúcej sa kurzového rizika, a teda či mohol účinne uplatniť práva, ktoré mu priznáva táto smernica, čo v každom prípade prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.
74      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 93/13 v spojení so zásadou efektivity sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého v prípade neplatnosti zmluvy o pôžičke, ktorá nemôže ďalej existovať bez nekalej podmienky z dôvodu, že sa týka hlavného predmetu zmluvy, sa môže spotrebiteľ na súde domáhať určenia právnych dôsledkov konštatovania tejto neplatnosti len v premlčacej lehote piatich rokov odo dňa uzavretia tejto zmluvy, ak v tento deň spotrebiteľ nevedel alebo nemohol vedieť o nekalej povahe dotknutej podmienky týkajúcej sa kurzového rizika, a teda nemohol účinne uplatniť práva, ktoré mu priznáva smernica 93/13.
O druhej a tretej otázke
75      Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 93/13 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa deň, keď Súdny dvor rozhodol o výklade tejto smernice, alebo deň, keď najvyšší vnútroštátny súd rozhodol o nekalej povahe zmluvných podmienok zahrnutých do spotrebiteľských zmlúv, použil na účely určenia začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby spotrebiteľa o vrátenia súm zaplatených na základe zmluvnej podmienky podobnej tej, ktorá viedla k výkladu uvedenej smernice Súdnym dvorom alebo tej, ktorá je predmetom rozhodnutia vnútroštátneho súdu, alebo na účely obnovenia tejto lehoty po prerušení jej plynutia.
76      S cieľom poskytnúť predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď na položené otázky a vzhľadom na okolnosti predchádzajúce sporu, ako sú opísané v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je potrebné obmedziť analýzu len na prípad návrhu spotrebiteľa na uplatnenie reštitučných účinkov vyplývajúcich z konštatovania nekalej povahy zmluvnej podmienky.
77      Treba pripomenúť, že najmä na účely zabezpečenia účinnej ochrany práv, ktoré spotrebiteľovi vyplývajú zo smernice 93/13, musí mať spotrebiteľ možnosť kedykoľvek namietať nekalú povahu zmluvnej podmienky nielen ako prostriedok obrany, ale aj na účely určenia nekalej povahy zmluvnej podmienky súdom, takže návrh podaný spotrebiteľom na účely konštatovania nekalej povahy podmienky uvedenej v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom nemôže podliehať nijakej premlčacej lehote (rozsudok z 10. júna 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 38).
78      Súdny dvor pritom rozhodol, že stanovenie začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby o vrátenie poplatkov zaplatených spotrebiteľom na základe nekalej zmluvnej podmienky ku dňu, keď najvyšší vnútroštátny súd vyhlásil rozsudky, ktorými vyhlasuje za nekalé štandardné podmienky zodpovedajúcu podmienke prevzatej do spornej zmluvy, by pritom v mnohých prípadoch umožnilo predajcovi alebo dodávateľovi ponechať si neoprávnene nadobudnuté sumy v neprospech uvedeného spotrebiteľa na základe nekalej podmienky, čo by bolo nezlučiteľné s požiadavkou vyplývajúcou z judikatúry pripomenutej v bode 68 tohto rozsudku, podľa ktorej tento východiskový bod nemožno stanoviť nezávisle od otázky, či tento istý spotrebiteľ vedel alebo mohol rozumne vedieť o nekalej povahe tejto poslednej uvedenej podmienky zakladajúcej právo na vrátenie a bez toho, aby predajcovi alebo dodávateľovi bola uložená povinnosť náležitej starostlivosti a informovania vo vzťahu k spotrebiteľovi, čím by sa zvýraznilo horšie postavenie spotrebiteľa, ktoré má smernica 93/13 napraviť [rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, bod 47].
79      Okrem toho v prípade neexistencie informačnej povinnosti predajcu alebo dodávateľa nemožno predpokladať, že spotrebiteľ mohol rozumne vedieť, že podmienka obsiahnutá v jeho zmluve má rovnaký obsah ako podmienka, ktorej nekalá povaha bola konštatovaná najvyšším vnútroštátnym súdom. Je pravda, že ak je takáto judikatúra dostatočne zverejnená, môže priemernému spotrebiteľovi umožniť oboznámiť sa s nekalou povahou štandardnej podmienky obsiahnutej v jeho zmluve s predajcom alebo dodávateľom. Napriek tomu nemožno očakávať od tohto spotrebiteľa, ktorého má smernica 93/13 chrániť vzhľadom na jeho horšie postavenie v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom, aby podnikol kroky, ktoré vyplývajú z právneho vyhľadávania [rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, body 48 a 49, ako aj citovaná judikatúra].
80      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zo znenia článku 2 písm. b) smernice 93/13 vyplýva, že ochrana poskytovaná touto smernicou závisí od cieľov, s akými fyzická osoba koná, a to takých, ktoré sa nevzťahujú na jej obchody, podnikanie alebo povolanie. Hoci od predajcov alebo dodávateľov možno pritom požadovať, aby sa informovali o právnych aspektoch týkajúcich sa podmienok, ktoré iniciatívne vkladajú do zmlúv, ktoré uzatvárajú so spotrebiteľmi v rámci bežnej obchodnej činnosti, najmä vzhľadom na vnútroštátnu judikatúru týkajúcu sa takýchto podmienok, nemožno od spotrebiteľov očakávať podobný prístup vzhľadom na príležitostnú, či dokonca výnimočnú povahu uzavretia zmluvy obsahujúcej takúto podmienku [rozsudok z 25. januára 2024, Caixabank (Premlčanie vrátenia hypotekárnych nákladov), C‑810/21 až C‑813/21, EU:C:2024:81, bod 60].
81      Navyše treba zdôrazniť, že takáto vnútroštátna judikatúra nevyhnutne neumožňuje ipso facto vyhlásiť za nekalé všetky podmienky tohto typu, ktoré sú súčasťou všetkých zmlúv uzavretých medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom tohto členského štátu. Ak najvyšší vnútroštátny súd vyhlásil štandardizovanú zmluvnú podmienku za nekalú, treba v zásade ešte v súlade s článkom 3 ods. 1 a článkom 4 ods. 1 smernice 93/13 určiť, v každom jednotlivom prípade, v akom rozsahu je podmienka obsiahnutá v konkrétnej zmluve rovnocenná tejto štandardizovanej podmienke a musí byť z rovnakého dôvodu ako táto posledná uvedená podmienka považovaná za nekalú [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, body 50 a 51].
82      Z týchto úvah vyplýva, že od priemerného spotrebiteľa, ktorý je primerane pozorný a obozretný, nemožno vyžadovať nielen to, aby sa z vlastnej iniciatívy pravidelne informoval o rozhodnutiach najvyššieho vnútroštátneho súdu týkajúcich sa štandardných podmienok obsiahnutých v zmluvách rovnakého druhu, ako sú zmluvy, ktoré prípadne uzavrel s predajcami alebo dodávateľmi, ale ani to, aby na základe rozsudku najvyššieho vnútroštátneho súdu určil, či sú podmienky, ako sú podmienky vložené do špecifickej zmluvy, nekalé [rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, bod 52].
83      Preto smernica 93/13 bráni tomu, aby na účely určenia začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby spotrebiteľa o vrátenie neoprávnene zaplatených súm na základe nekalej zmluvnej podmienky existencia vnútroštátnej judikatúry, hoci aj ustálenej, týkajúcej sa neplatnosti podobných podmienok, sa mohla považovať za preukazujúcu splnenie podmienky, že dotknutý spotrebiteľ vedel o nekalej povahe uvedenej podmienky a právnych dôsledkoch, ktoré z toho vyplývajú [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. januára 2024, Caixabank (Premlčanie vrátenia hypotekárnych nákladov), C‑810/21 až C‑813/21, EU:C:2024:81, bod 61].
84      Dôvody uvedené v bodoch 78 až 81 tohto rozsudku, ktoré vedú k záveru, že existencia rozsudkov najvyššieho vnútroštátneho súdu určujúcich nekalú povahu niektorých štandardizovaných zmluvných podmienok nemôže sama osebe znamenať, že spotrebiteľ vedel alebo mohol rozumne vedieť o nekalej povahe podobnej podmienky uvedenej v zmluve, ktorú uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, platia mutatis mutandis na rozhodnutia Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní o výklade smernice 93/13.
85      V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa rozhodnutia Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní týkajúce sa výkladu práva Únie uverejňujú, čo uľahčuje prístup k nim, a to aj pre spotrebiteľov, Súdny dvor v nich nerozhoduje o nekalej povahe osobitných podmienok a ponecháva ich konkrétne preskúmanie na posúdenie vnútroštátnemu súdu, pretože toto preskúmanie v zásade nepatrí do právomoci Súdneho dvora. Z toho vyplýva, že aj keby bol spotrebiteľ priamo dotknutý konaním vo veci samej, nemôže z takéhoto rozhodnutia Súdneho dvora vyvodiť žiadnu istotu, pokiaľ ide o nekalú povahu zmluvnej podmienky obsiahnutej v zmluve, ktorú uzavrel s predajcom alebo dodávateľom, takže rozsudky Súdneho dvora citované vnútroštátnym súdom nemožno považovať za zdroj informácií pre priemerného spotrebiteľa o nekalej povahe osobitnej zmluvnej podmienky [rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, body 58 a 59].
86      Naproti tomu súdne rozhodnutie s právnou silou rozhodnutej veci, ktorým sa konštatuje nekalá povaha zmluvnej podmienky a ktoré bolo riadne oznámené dotknutému spotrebiteľovi v súlade s príslušnými vnútroštátnymi normami v postavení osoby, ktorej je určené toto rozhodnutie, môže predstavovať začiatok plynutia premlčacej lehoty. Ak takéto rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť, predpokladá sa, že spotrebiteľ si je plne vedomý protiprávnosti zmluvnej podmienky, a teda je schopný sám posúdiť vhodnosť podania žaloby o vrátenie súm zaplatených na základe nekalej podmienky v lehote stanovenej vnútroštátnym právom [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, body 36 a 37].
87      Pritom treba spresniť, že hoci smernica 93/13 bráni tomu, aby premlčacia lehota v prípade nároku na vrátenie súm zaplatených dotknutým spotrebiteľom na základe nekalej zmluvnej podmienky mohla začať plynúť nezávisle od otázky, či tento spotrebiteľ vedel alebo mohol rozumne vedieť o nekalej povahe tejto podmienky, táto smernica nebráni tomu, aby mal predajca alebo dodávateľ možnosť preukázať, že uvedený spotrebiteľ mal alebo mohol rozumne vedieť o tejto skutočnosti pred vydaním rozsudku konštatujúceho neplatnosť uvedenej podmienky [rozsudok z 25. apríla 2024, Caixabank (Premlčacia lehota), C‑484/21, EU:C:2024:360, bod 35].
88      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že neexistuje žiadne právoplatné súdne rozhodnutie konštatujúce nekalú povahu a neplatnosť podmienky týkajúcej sa kurzového rizika.
89      Za týchto podmienok aj za predpokladu, že by HL vedel o relevantných rozhodnutiach Kúria (Najvyšší súd) alebo o rozsudkoch Súdneho dvora, ani dni, keď boli tieto rozhodnutia a rozsudky vydané, ani deň, keď sa HL o nich skutočne dozvedel, nemôžu predstavovať začiatok plynutia premlčacej lehoty.
90      Predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu prislúcha prípadne overiť, či UniCredit Bank a Momentum Credit predložili dôkaz o tom, že HL vedel alebo mohol rozumne vedieť o nekalej povahe podmienky týkajúcej sa kurzového rizika [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. apríla 2024, Banco Santander (Začiatok plynutia premlčacej lehoty), C‑561/21, EU:C:2024:362, bod 38].
91      Napokon, pokiaľ ide o otázku týkajúcu sa obnovenia plynutia premlčacej lehoty po prerušení, treba uviesť, že cieľom prerušenia plynutia premlčacej lehoty je zabezpečiť, aby táto premlčacia lehota, ktorej základ spočíva práve v sankcii za nečinnosť nositeľa práva, nevyvolávala účinok v situácii odôvodňujúcej túto nečinnosť. Cieľom prerušenia plynutia je teda ochrana situácií, keď sa nositeľ práva z objektívnych dôvodov nachádza v situácii objektívnych ťažkostí, ktorá mu bráni vo výkone tohto práva, čím sa zabráni tomu, aby uplynutie času spôsobilo jeho zánik.
92      Z toho vyplýva, že obnovenie plynutia premlčacej lehoty po uplynutí odkladnej lehoty musí byť sprevádzané rovnakými zárukami, ako sú záruky stanovené na určenie dies a quo tejto lehoty.
93      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa deň, keď Súdny dvor rozhodol o výklade tejto smernice, alebo deň, keď najvyšší vnútroštátny súd rozhodol o nekalej povahe zmluvných podmienok zahrnutých do spotrebiteľských zmlúv, použil na účely určenia začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby spotrebiteľa o vrátenia súm zaplatených na základe zmluvnej podmienky podobnej tej, ktorá viedla k výkladu uvedenej smernice Súdnym dvorom alebo tej, ktorá je predmetom rozhodnutia vnútroštátneho súdu, alebo na účely obnovenia tejto lehoty po prerušení jej plynutia.
O štvrtej otázke
94      Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na štvrtú otázku.
O trovách
95      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
1.      Článok 1 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, v súlade so zásadou efektivity
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
bránia súdnemu výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého v prípade neplatnosti zmluvy o pôžičke, ktorá nemôže ďalej existovať bez nekalej podmienky z dôvodu, že sa týka hlavného predmetu zmluvy, sa môže spotrebiteľ na súde domáhať určenia právnych dôsledkov konštatovania tejto neplatnosti len v premlčacej lehote piatich rokov odo dňa uzavretia tejto zmluvy, ak v tento deň spotrebiteľ nevedel alebo nemohol vedieť o nekalej povahe dotknutej podmienky týkajúcej sa kurzového rizika, a teda nemohol účinne uplatniť práva, ktoré mu priznáva smernica 93/13.
2.      Smernica 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby sa deň, keď Súdny dvor rozhodol o výklade tejto smernice, alebo deň, keď najvyšší vnútroštátny súd rozhodol o nekalej povahe zmluvných podmienok zahrnutých do spotrebiteľských zmlúv, použil na účely určenia začiatku plynutia premlčacej lehoty na podanie žaloby spotrebiteľa o vrátenia súm zaplatených na základe zmluvnej podmienky podobnej tej, ktorá viedla k výkladu uvedenej smernice Súdnym dvorom alebo tej, ktorá je predmetom rozhodnutia vnútroštátneho súdu, alebo na účely obnovenia tejto lehoty po prerušení jej plynutia.
Podpisy
*      Jazyk konania: maďarčina.