Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICOLAS
EMILIOU
prednesené
23. októbra
2025(1)
Vec C‑224/24
Società Eredi Raimondo Bufarini – Servizi Ambientali
proti
Ministero dell’Interno,
Ministero della Transizione Ecologica,
Comitato tecnico regionale delle Marche,
Coordinamento per l’uniforme applicazione sul territorio nazionale di cui all’art. 11 del D.Lgs. 105/2015,
za účasti:
Regione Marche,
FP
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Smernica
2012/18/EÚ – Zariadenie
na
spracovanie
odpadu – Nebezpečné
látky – Pojem
‚prítomnosť
nebezpečných
látok‘ – Predpokladaná
prítomnosť – Povinnosť
oznámenia “
I.      Úvod
1.        Tento
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko),
sa
týka
výkladu
kritérií
na
určenie
prítomnosti
nebezpečných
látok v zmysle
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/18/EÚ
zo
4. júla
2012 o kontrole
nebezpečenstiev
závažných
havárií s prítomnosťou
nebezpečných
látok
(bežne
nazývaná
„smernica
Seveso‑III“)(2).
2.        Smernica
2012/18
je
treťou
verziou
smernice
„Seveso“(3),
ktorej
názov
je
odvodený
od
priemyselnej
katastrofy,
ku
ktorej
došlo v roku
1976 v blízkosti
mesta
Seveso
(Taliansko).
Keďže
ide o jednu z najzávažnejších
environmentálnych
katastrof v histórii,
podnietila
vtedajšieho
normotvorcu
EHS,
aby
prijal
pravidlá
určené
na
predchádzanie
takýmto
katastrofám a zmiernenie
ich
následkov.
3.        Smernica
2012/18
ukladá
rôzne
povinnosti
podnikom, v ktorých
sú
prítomné
nebezpečné
látky v množstvách,
ktoré
sú
rovnaké
alebo
vyššie
ako
množstvá
uvedené v jej
prílohe I. Podľa
prítomných
množstiev
možno
podniky
klasifikovať
ako
„podniky
nižšej
úrovne“
alebo
„podniky
vyššej
úrovne“
(čo
vedie k dodatočným
povinnostiam).
4.        Problematika
vyplývajúca z prejednávanej
veci
má
teda v štruktúre
smernice
2012/18
veľký
význam,
pretože
má
priamy
vplyv
na
klasifikáciu
podnikov,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
tejto
smernice, a v takýchto
prípadoch
na
druh
povinností,
ktoré
musia
tieto
podniky
dodržiavať.
II.    Právny rámec
5.        Tieto
návrhy
sa
týkajú
najmä
výkladu
článku 3
bodu 12
smernice
2012/18,
ktorý
stanovuje
definíciu
„prítomnosti
nebezpečných
látok“ a jeho
znenie
je
uvedené v bode 18
nižšie.
6.        V týchto
návrhoch
budem
odkazovať
aj
na
odôvodnenia
1
až
6,
26 a 29, a tiež
na
články 1,
7,
8 a 10
až
12
smernice.
Nebudem
však
odkazovať
na
ustanovenia
smernice
2008/98/ES(4) a smernice
2010/75/EÚ.(5) Hoci
tieto
právne
normy
sú
uvedené v prvej
prejudiciálnej
otázke,
nezdá
sa,
že
by
boli
relevantné v rámci
tohto
konania.
7.        Smernica
2012/128
bola
transponovaná
do
talianskeho
práva
prostredníctvom
decreto
legislativo
26
giugno
2015,
n. 105 – Attuazione
della
direttiva
2012/18/UE
relativa
al
controllo
del
pericolo
di
incidenti
rilevanti
connessi
con
sostanze
pericolose
(legislatívny
dekrét
č. 105 z 26. júna
2015 – vykonanie
smernice
2012/18/EÚ o kontrole
nebezpečenstiev
závažných
havárií s prítomnosťou
nebezpečných
látok)
(ďalej
len
„legislatívny
dekrét
č. 105“).(6)
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
8.        Žalobkyňa
vo
veci
samej
(Società
Eredi
Raimondo
Bufarini
Srl – Servizi
Ambientali;
ďalej
len
„Bufarini“)
je
spoločnosť,
ktorá
prevádzkuje
podnik
na
spracovanie
(nebezpečných a iných
ako
nebezpečných)
kvapalných
odpadov v meste
Falconara
Marittima
(Taliansko)
na
základe
integrovaného
environmentálneho
povolenia
vydaného
provinciou
Ancona
(Taliansko).
Podľa
tohto
povolenia
môže
Bufarini
skladovať
až
800
ton
nebezpečného
odpadu a spracovať
až
200
ton
tohto
druhu
odpadu
za
deň.
9.        V správe
uverejnenej v roku
2020
dospel
Comitato
tecnico
regionale
delle
Marche
(Regionálny
technický
výbor
regiónu
Marche,
Taliansko,
ďalej
len
„RTV“) k záveru,
že
podnik
prevádzkovaný
spoločnosťou
Bufarini
patrí
vzhľadom
na
svoju
schopnosť
skladovať a spracovávať
nebezpečné
látky
do
pôsobnosti
legislatívneho
dekrétu
č. 105.
Na
základe
tejto
správy
RTV
vyzval
spoločnosť
Bufarini,
aby v lehote
60
dní
predložila
oznámenie a správu
stanovené
touto
právnou
úpravou.
10.      Vzhľadom
na
neexistenciu
primeraných
opatrení
na
dosiahnutie
súladu
zo
strany
podniku
zaslal
RTV
rozhodnutím z 24. novembra
2020
spoločnosti
Bufarini
novú
výzvu, v ktorej
požadoval
predloženie
predtým
požadovanej
dokumentácie
alebo
alternatívne
fyzické
obmedzenie
používania
určitých
nádrží
nachádzajúcich
sa v jej
zariadení.
RTV
dospel k záveru,
že
na
účely
určenia
regulačného
režimu
uplatniteľného
na
podnik,
akým
je
podnik
prevádzkovaný
spoločnosťou
Bufarini,
podľa
smernice
2012/18,
treba
odkázať
na
maximálne
množstvo
nebezpečných
látok,
ktoré
možno
skladovať
alebo
spracúvať
za
predvídateľných
podmienok.
Podľa
RTV
samotná
dočasná
prítomnosť
takýchto
látok
na
mieste
nepostačuje
sama
osebe
na
odôvodnenie
tohto
posúdenia.
11.      Bufarini s týmto
záverom
nesúhlasila.
Podľa
nej
jej
zariadenie
nepatrí
do
pôsobnosti
legislatívneho
dekrétu
č. 105.
Pripomína,
že
zaviedla
systém
riadenia
zásob a kontroly
neprekročenia
limitov
stanovených
právnou
úpravou.
12.      Bufarini
následne
napadla
rozhodnutie
RTV
na
Tribunale
Amministrativo
Regionale
per
le
Marche
(Regionálny
správny
súd,
Marche,
Taliansko).
Rozsudkom z 23. júna
2021
uvedený
súd
túto
žalobu
zamietol.
13.      Bufarini
podala
proti
uvedenému
rozsudku
odvolanie
na
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada). V roku
2022
tento
súd
prerušil
konanie a položil
Súdnemu
dvoru
tri
prejudiciálne
otázky.
Tretia
prejudiciálna
otázka
sa
týkala
výkladu
článku 3
bodu 12
smernice
2012/18.
14.      Týchto
otázok
sa
týkala
vec C‑144/22, o ktorej
Súdny
dvor
rozhodol
uznesením z 15. decembra
2022,
Società
Eredi
Raimondo
Bufarini.(7) V tomto
uznesení
však
Súdny
dvor
konštatoval,
že
nie
je
potrebné
odpovedať
na
tretiu
otázku,
keďže
bola
položená
len
pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor
odpovedal
kladne
na
prvú
otázku
(ktorá
sa
týkala
rozsahu
povinnosti
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ),
čo
však
neurobil.
15.      V rámci
toho
istého
vnútroštátneho
konania
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada)
rozhodla
21. marca 2024
prerušiť
konanie a predložiť
Súdnemu
dvoru
druhý
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania. V tomto
konaní
boli
formulované
tieto
otázky:
„1.      Bráni
vymedzenie
pojmu
‚prítomnosť
nebezpečných
látok‘ v [článku 3
bode 12]
smernice
[2012/18]
praxi,
podľa
ktorej
sa
stanovenie
množstva
nebezpečných
látok
prítomných v zariadení
na
spracovanie
odpadu
ponecháva
na
prevádzkový
postup
zavedený
prevádzkovateľom
(a prípadne
schválený
na
základe
povolenia
uvedeného v článku 23
smernice
[2008/98]
alebo v článku 4
smernice
[2010/75]),
ktorý
klasifikuje
odpad
ako
‚zmes‘
podľa
[článku 3
bodu 11]
smernice
[2012/18],
predpokladá
neustále
monitorovanie
množstva
nebezpečných
látok
prítomných v zariadení a zabezpečuje,
aby
nedošlo k prekročeniu
nižšej a vyššej
úrovne,
ktoré
sa
stanovujú v stĺpci
2 a v stĺpci
3
prílohy I k smernici
[2012/18]?
2.      Bráni
článok 7
smernice
[2012/18],
podľa
ktorého
sa
od
prevádzkovateľa
požaduje,
aby
‚príslušnému
orgánu
poslal
oznámenie‘,
ktoré
obsahuje
informácie
uvedené v článku 7
ods. 1
tejto
smernice,
vykladaný v súlade
so
zásadami
hospodárskej
súťaže a slobody
usadiť
sa,
pravidlu,
aké
predstavuje
článok 13
ods. 1,
2 a 5
[legislatívneho
dekrétu
č. 105/2015],
podľa
ktorého
sa
oznamovanie
informácií
má
vykonávať
výlučne
prostredníctvom
‚oznámenia
vyhotoveného
podľa
formulára
uvedeného v prílohe
5‘
(odsek 1),
‚podpísaného
vo
forme
čestného
vyhlásenia v súlade s ustanoveniami
platných
právnych
predpisov‘
(odsek 2),
‚zasielaného
prevádzkovateľom
príjemcom
uvedeným v odseku
1 v elektronickom
formáte
pomocou
telematických
služieb a nástrojov
sprístupnených
prostredníctvom
inventára
zariadení,
ktoré
môžu
spôsobiť
závažnú
haváriu
podľa
článku 5
ods. 3‘
alebo
‚výlučne
prostredníctvom
certifikovanej
elektronickej
pošty s digitálnym
podpisom“
(odsek
5),
pričom
je
tak
vylúčený
spôsob
oznamovania
vykonávaného
prostredníctvom
‚prevádzkového
postupu
zavedeného
prevádzkovateľom‘,
ktorý
by
upravoval
neustále
monitorovanie
množstva
nebezpečných
látok
prítomných v zariadení a zabezpečoval,
že
nedôjde k prekročeniu
nižšej a vyššej
úrovne,
ktoré
sa
stanovujú v stĺpci
2 a v stĺpci
3
prílohy I
smernice
[2012/18]?“
16.      Písomné
pripomienky
predložili
Bufarini a Európska
komisia.
IV.    Analýza
A.      Prvá otázka
17.      Svojou
prvou
otázkou
vnútroštátny
súd
žiada o objasnenie
definície
pojmu
„prítomnosť
nebezpečných
látok“
uvedeného v článku 3
bode 12
smernice
2012/18, a presnejšie o objasnenie
významu
pojmu
„predpokladaná
prítomnosť“,
ktorý
je v ňom
uvedený.
18.      Toto
ustanovenie
znie:
„‚prítomnosť
nebezpečných
látok‘
je
skutočná
alebo
predpokladaná
prítomnosť
nebezpečných
látok v podniku
alebo
nebezpečných
látok,
pri
ktorých
sa
možno
oprávnene
domnievať,
že
by
mohli
vzniknúť v prípade
straty
kontroly
nad
procesmi
vrátane
skladovacích
činností v ktoromkoľvek
zariadení v rámci
podniku v množstvách,
ktoré
sú
rovné
alebo
vyššie
ako
kvalifikačné
množstvá
uvedené v časti
1
alebo
časti
2
prílohy I“.(8)
19.      Z toho
vyplýva,
že
nebezpečné
látky v zmysle
tejto
smernice
sa
považujú
za
prítomné v podniku – za
predpokladu,
že
ich
množstvá
sú
rovnaké
alebo
vyššie
ako
množstvá
uvedené v prílohe I – v troch
prípadoch:
i)
keď
sú
skutočne
prítomné;
ii)
keď
možno
ich
prítomnosť
predpokladať,
alebo
iii)
keď
možno
odôvodnene
predpokladať,
že
môžu
vzniknúť
pri
strate
kontroly
nad
procesmi v podniku.
20.      Klasifikácia
podniku
podľa
jedného z troch
scenárov
sa v zásade
musí
vykonať
pred
začatím
akejkoľvek
činnosti
zahŕňajúcej
spracovanie
nebezpečných
látok.
Ako
už
bolo
uvedené, v prejednávanej
veci
je
relevantná
druhá z týchto
situácií.
21.      V podstate
ide o to,
či
vnútroštátne
orgány
(teda
RTV)
správne
usúdili,
že v prípade, o aký
ide
vo
veci
samej,
sa
„predpokladané“
množstvá
mali
určiť
na
základe
maximálnej
kapacity
podniku v súlade s environmentálnym
povolením.
Toto
stanovisko
obhajovala
aj
Komisia v tomto
konaní.
22.      Bufarini
sa
naopak
domnieva,
že
na
určenie
„predpokladanej
prítomnosti“
nebezpečných
látok
sa
prevádzkovateľ
môže
odvolávať
na
mechanizmus,
ktorý
stanovuje
nepretržité
monitorovanie
množstva
nebezpečných
látok
nachádzajúcich
sa v zariadení a zaručuje,
že
prahové
hodnoty
stanovené
smernicou
2012/18
nebudú
prekročené.
Zdôrazňuje,
že v jej
podniku
sa
skladujú a spracúvajú
nebezpečné
látky
aj
látky,
ktoré
nie
sú
nebezpečné.
23.      Treba
uviesť,
že
smernica
2012/18
nedefinuje
pojem
„predpokladaný“
ani
nespresňuje
jeho
význam.
Táto
neexistencia
presnej
definície
vyvoláva
otázky,
ako
majú
príslušné
orgány
posudzovať
„predpokladanú“
prítomnosť
nebezpečných
látok
na
účely
klasifikácie
podľa
smernice.
24.      Pri
absencii
výslovnej
definície
sa
preto
výklad
pojmu
„predpokladaný“
musí
riadiť
znením
ustanovenia,
ako
aj
cieľmi a všeobecnou
štruktúrou
smernice.
25.      Pokiaľ
ide o znenie
tohto
ustanovenia,
chcem
poukázať
na
to,
že v bežnom
jazyku
sa
pojem
„predpokladaný“
vo
všeobecnosti
chápe
ako
synonymum
výrazov
„očakávaný“,
„zamýšľaný“,
„plánovaný“,
„predpovedaný“ a „predvídaný“.
Porovnanie
rôznych
jazykových
verzií
smernice
toto
konštatovanie
potvrdzuje.(9)
26.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
sa
zdá,
že
doslovný
výklad
článku 3
bodu 12
smernice
2012/18
nepodporuje
stanovisko,
ktoré
zastáva
RTV a obhajuje
ho
Komisia,
podľa
ktorého
by
sa
„predpokladaná
prítomnosť“
mala
považovať
za
maximálnu
kapacitu.
Zdá
sa,
že
znenie
ustanovenia
vyžaduje
prinajmenšom
primeranú
pravdepodobnosť,
že
predmetné
nebezpečné
látky
môžu
byť v danom
čase
prítomné
vo
vyšších
množstvách,
ako
sú
množstvá
uvedené v prílohe I.
27.      Potvrdzuje
to
aj
znenie
článku 7
ods. 1
smernice
2012/18,
ktorý
ukladá
prevádzkovateľom
povinnosť
predložiť
príslušnému
orgánu
oznámenie
obsahujúce
okrem
iného
„informácie
dostatočné
na
identifikáciu
nebezpečných
látok a kategórie
zahrnutých
látok
alebo
látok,
ktoré
by
mohli
byť
prítomné“,
ako
aj
„množstvo a fyzikálne
skupenstvo
nebezpečnej
látky
alebo
dotknutých
látok“.(10) V podobnom
zmysle
uvádza
poznámka
3 v prílohe I k smernici
2012/18,
že
„množstvá,
ktoré
je
potrebné
zohľadniť
pri
uplatňovaní
príslušných
článkov
[smernice],
sú
maximálne
množstvá,
ktoré
sú
prítomné
alebo
pravdepodobne
môžu
byť
prítomné v ktoromkoľvek
okamihu.“(11)
28.      Môj
výklad
pojmu
„predpokladané“
je
tiež
viac v súlade
so
znením
článku 3
bodu 12
smernice
2012/18,
pokiaľ
ide o tretiu
situáciu, v ktorej
sa
nebezpečné
látky
považujú
za
prítomné v podniku:
ak
„sa
možno
oprávnene
domnievať,
že
by
mohli
vzniknúť v prípade
straty
kontroly
nad
procesmi… v rámci
podniku“.
Táto
časť
ustanovenia
tiež
naznačuje,
že
samotná
teoretická
možnosť,
že
nebezpečné
látky
môžu
byť
prítomné v množstvách,
ktoré
sú
rovnaké
alebo
vyššie
ako
množstvá
uvedené v prílohe I,
nestačí
na
uplatnenie
smernice
2012/18.
29.      V každom
prípade,
ak
by
uplatnenie
smernice
malo
byť
vyvolané
samotnou
spôsobilosťou
podniku
skladovať,
spracovať
alebo
vyrábať
nebezpečné
látky,
možno
odôvodnene
očakávať,
že
normotvorca
Únie
by
príslušné
ustanovenia
formuloval
zodpovedajúcim
spôsobom.
Použitie
výrazu
„predpokladaná
prítomnosť“
na
vyjadrenie
maximálnej
celkovej
kapacity
sa
javí
ako
jazykovo a pojmovo
nepresné,
najmä v kontexte
legislatívneho
nástroja,
ktorého
ustanovenia
mali
byť
podľa
názoru
samotného
normotvorcu
Únie
„jasné,
súdržné a zrozumiteľné,
aby
pomohli
zlepšiť
vykonávanie a vykonateľnosť“.(12)
30.      Výklad
pojmu
„predpokladaný“
navrhovaný
RTV a Komisiou
nemá
oporu v systematickom
ani v teleologickom
výklade
ustanovení
smernice
2012/18.
31.      Pokiaľ
ide o kontext,
nepresvedčili
ma
tvrdenia
predložené
Komisiou,
podľa
ktorých
je
nevyhnutný
výklad
pojmu
„predpokladaný“
založený
na
kapacite,
keďže
viaceré
povinnosti
stanovené v smernici
2012/18
je
potrebné
splniť
vopred,
teda
pred
prvým
výskytom
nebezpečných
látok v podniku.
Komisia
odkazuje
najmä
na
povinnosti
vypracovať a uplatňovať
program
prevencie
závažných
havárií
(článok 8
smernice),
vypracovať
bezpečnostnú
správu
(článok 10
smernice) a vypracovať
havarijný
plán,
ako
aj
poskytnúť
súvisiace
informácie
príslušným
vnútroštátnym
orgánom
(článok 12
smernice).(13)
32.      Toto tvrdenie
sa
zdá
byť
trochu
zacyklené,
pretože
vychádza z predpokladu,
že
predmetné
ustanovenia
sa
musia
uplatňovať
na
každý
podnik,
ktorý
nie
je
schopný
vopred
predvídať
presné
množstvá
nebezpečných
látok
prítomných v danom
čase.
Podľa
môjho
názoru
tento
predpoklad
nie
je
dôvodný.
Ak
sa
neprekročia
prahové
hodnoty
stanovené v prílohe I,
je
nemožnosť
vopred
odhadnúť
presné
množstvá
látok, s ktorými
sa v danom
okamihu
zaobchádza,
irelevantná.
Preto
sa
obavy
Komisie
týkajúce
sa
uplatňovania
článkov 8,
10 a 12
smernice
2012/18/EÚ v zásade
nemôžu
naplniť.
33.      Tvrdenie
Komisie
založené
na
znení
článku 7
ods. 4 a článku 11
smernice
2012/18
tiež
nie
je
presvedčivé.
Komisia
pripomína,
že
podľa
týchto
ustanovení
musia
prevádzkovatelia
oznámiť
príslušnému
orgánu
významné
zvýšenia
alebo
zníženia
množstva
prítomnej
nebezpečnej
látky
predtým,
ako k ním
dôjde, a v prípade
potreby
prijať
vhodné
opatrenia.
Komisia
zdôrazňuje,
že
to
nie
je
možné v prípade
nepredvídaných
zvýšení,
ktoré
sa
vyskytnú
náhle v dôsledku
poruchy
monitorovacieho
procesu.
34.      Podľa
môjho
názoru
tieto
ustanovenia
neumožňujú
pochopiť,
ako
treba
správne
vykladať
článok 3
bod 12
smernice
2012/18.
Ako
vyplýva
zo
znenia a kontextu
článku 7
ods. 4 písm. a) a článku 11
smernice
2012/18,
uvedené
ustanovenia
sa
týkajú
dlhodobých
zvýšení
alebo
znížení
množstva
nebezpečných
látok v podniku.
35.      Neplánované a prechodné
situácie,
ktoré
môžu
spôsobiť,
že
množstvo
skladovaných,
spracúvaných
alebo
vytvorených
nebezpečných
látok
prekročí
úrovne
oznámené
orgánom
(a prípadne
úrovne
schválené v povolení),
sa
môžu
potenciálne
vyskytnúť v mnohých,
ak
nie
vo
všetkých
podnikoch.
To
platí
aj
pre
tých,
ktorí
dodržiavajú
všetky
povinnosti
stanovené v smernici.
Je
úplne
jasné,
že v týchto
situáciách
nie
sú
prevádzkovatelia
povinní
preskúmať
alebo
aktualizovať
oznamovanie,
program
prevencie
závažných
havárií
atď.
36.      Logicky
by
to
malo
platiť
aj v situáciách,
keď,
ako
tvrdí
Bufarini,
existuje
mechanizmus,
ktorý
neustále
monitoruje
množstvo
nebezpečných
látok v podniku,
aby
sa
zabezpečilo,
že
nedôjde k prekročeniu
limitov
stanovených v prílohe I
smernice
2012/18.
Ak
by
omylom v určitom
okamihu
mohlo
dôjsť k prekročeniu
limitov,
podnietilo
by
to
prevádzkovateľa
konať s cieľom
znížiť
množstvo
pod
limity
stanovené v prílohe I. Ani v týchto
prípadoch
nedochádza k dlhodobej
zmene
množstva
nebezpečných
látok, s ktorými
sa
zaobchádza, a to
ani v prípade,
že
prevádzkovateľ
nestihne
okamžite
reagovať.
Tieto
situácie
teda
nepatria
do
pôsobnosti
ustanovení
uvedených
Komisiou.(14)
37.      Pokiaľ
ide
ďalej o teleologický
výklad
ustanovení
smernice
2012/18,
chcem
poukázať
na
nasledujúce
súvislosti.
38.      V prvom
rade
je
pravda,
že
konečným
cieľom
smernice
je
zabezpečiť
vysokú
úroveň
ochrany
ľudského
zdravia a životného
prostredia.(15) Jej
pôsobnosť
je
však
obmedzená – ako
sa
uvádza
najmä v odôvodneniach
1
až
6 a v jej
článku 1 – na
„prevenci[u]
závažných
havárií… a obmedzovani[e]
ich
následkov“.(16) Nie
je
to
nástroj
zameraný
na
všetky
priemyselné
havárie s prítomnosťou
nebezpečných
látok,
ale
len
na
tie,
ktoré
predstavujú
závažné
nebezpečenstvo
pre
ľudské
zdravie a životné
prostredie.
Jeho
cieľom
nie
je
ani
znížiť
riziká
na
nulu
(čo
je,
prirodzene,
nemožné)
alebo
sa k tomu
priblížiť.(17)
39.      Netreba
zabúdať
na
to,
že
aj v prípade
poruchy
kontrolných
mechanizmov,
ako
sú
tie,
ktoré
opisuje
Bufarini,
teda
poruchy,
ktorá
môže
viesť k tomu,
že
množstvá
nebezpečných
látok
dočasne
presiahnu
prahové
hodnoty
stanovené v prílohe I,
by
takáto
udalosť
sama
osebe
nespôsobila
priamo
haváriu, a už
vôbec
nie
závažnú
haváriu.
Je
to
tak
najmä v prípade,
keď
si
prevádzkovateľ
zachová
schopnosť
rýchlo a účinne
zasiahnuť s cieľom
znížiť
príslušné
množstvá a obnoviť
bezpečné
podmienky. Z toho
vyplýva,
že
rizikový
profil
podniku
by
sa
výrazne
nezvýšil
za
predpokladu,
že
sa
okamžite
vykonajú
vhodné
zmierňujúce
opatrenia.
Táto
skutočnosť
zdôrazňuje
význam
zohľadnenia
existujúcich
technických
záruk,
ako
aj
operatívnej
reakcie
prevádzkovateľa
pri
posudzovaní
potenciálnych
rizík
podľa
smernice
2012/18.
40.      Okrem
toho
tento
konečný
cieľ
musí
byť
zosúladený s inými
verejnými
záujmami.
Konkrétne,
ako
je
vysvetlené v odôvodnení
4
dotknutej
smernice,
normotvorca
Únie
sa
tiež
snažil
„[znížiť
zbytočnú
administratívnu
záťaž]
prostredníctvom
zefektívnenia
alebo
zjednodušenia
za
predpokladu,
že
nebude
ohrozená
bezpečnosť a ochrana
životného
prostredia a ľudského
zdravia“.
Podobná
obava
je
vyjadrená v odôvodnení
18
tejto
smernice, v ktorom
sa
uvádza
potreba
„znížiť
administratívnu
záťaž, a to
najmä
pre
malé a stredné
podniky…
pokiaľ
je
to
možné“.
41.      Ak
by
sa
prijal
výklad
článku 3
bodu 12
smernice
2012/18
podaný
Komisiou,
znamenalo
by
to,
že
aj
subjektom s veľmi
nízkym
rizikovým
profilom(18) by
sa
uložila
povinnosť
dodržiavať
viacero
povinností,
ktoré
môžu
byť
nákladné
na
vykonanie.
Táto
administratívna a finančná
záťaž
sa
zdá
byť
neprimeraná a vzdialená
od
realistického
prístupu k riadeniu
rizík
veľkých
havárií.(19)
42.      Vzhľadom
na
zásadu
proporcionality
možno
dôvodne
predpokladať,
že
normotvorca
Únie
zaujal
skôr
pragmatický
než
príliš
formalistický
prístup,
keď
definoval
pojem
„prítomnosť
nebezpečných
látok“
ako
parameter
na
určenie
pôsobnosti
smernice
2012/18 a na
rozlíšenie
podnikov
nižšej
úrovne
od
podnikov
vyššej
úrovne.
43.      Preto
zastávam
názor,
že
pojem
„predpokladaná
prítomnosť“
sa
má
vykladať
spôsobom,
ktorý
odráža
prístup
založený
na
riziku,
ktorý
je v súlade s preventívnym
cieľom
smernice,
pričom
dôraz
sa
kladie
skôr
na
predvídateľné
prevádzkové
podmienky
ako
na
teoretické
maximálne
kapacity.
Takýto
výklad
je v súlade s cieľom
smernice
predchádzať
závažným
haváriám
tým,
že
od
členských
štátov a prevádzkovateľov
vyžaduje,
aby
posúdili
pravdepodobnú
skutočnú
prítomnosť
nebezpečných
látok a manipuláciu s nimi,
čím
sa
uľahčia
primerané a vynútiteľné
regulačné
opatrenia.
44.      Samozrejme
súhlasím s obavami
Komisie,
pokiaľ
ide o potrebu
vyhnúť
sa
situáciám, v ktorých
by
sa
prevádzkovatelia,
ktorí
nekonali v dobrej
viere
alebo
jednoducho
boli
nedbanliví,
mohli
ľahko
vyhnúť
povinnostiam,
ktoré
im
vyplývajú
zo
smernice
2012/18.
Výklad
pojmu
„predpokladaná
prítomnosť“,
ktorý
by
hospodárskym
subjektom
de
facto
dal
voľnú
ruku,
aby
sa
mohli
oprieť o svoje
subjektívne
očakávania a odhady,
by
narušil
účinnosť
systému
ochrany
zavedeného
smernicou
2012/18.
45.      Uplatniteľnosť
smernice
2012/18
na
daný
podnik
alebo
jeho
kvalifikácia
ako
podniku
„nižšej
úrovne“
alebo
podniku
„vyššej
úrovne“
musia
byť
podľa
môjho
názoru
založené
na
objektívnych
údajoch,
ktoré
môžu
príslušné
orgány
rýchlo a ľahko
overiť. V opačnom
prípade
by
systém
kontroly a sankcií
stanovený
normotvorcom
Únie
nefungoval
správne.(20)
46.      Podľa
článku 20
ods. 1
smernice
2012/18
„členské
štáty
zabezpečia,
aby
príslušné
orgány
zaviedli
systém
kontrol“.
Cieľom
týchto
kontrol
je
predovšetkým
umožniť
príslušným
orgánom,
aby
„prijali
nevyhnutné
opatrenia v prípade
nedodržiavania“
tejto
smernice
(odôvodnenie
26
smernice).
Okrem
toho
článok 28
smernice
2012/18,
ako
sa
uvádza v jej
odôvodnení
29,
ukladá
členským
štátom
povinnosť
stanoviť a skutočne
vykonávať
účinné,
primerané a odrádzajúce
sankcie
za
porušenie
vnútroštátnych
ustanovení
prijatých
na
základe
tejto
smernice.
47.      V tejto
súvislosti
zastávam
názor,
že
systém,
aký
navrhuje
spoločnosť
Bufarini,
by
mohol
byť
za
určitých
okolností
primeraný
na
zabezpečenie,
aby
„predpokladaná
prítomnosť“
nebezpečných
látok v podniku
zostala
pod
prahovými
hodnotami
stanovenými v prílohe I. Tento
systém
spočíva
vo
vytvorení
mechanizmu,
ktorý
neustále
monitoruje
množstvo
nebezpečných
látok
prítomných v podniku a umožňuje
prevádzkovateľovi
okamžite
zasiahnuť,
ak
existuje
riziko,
že
by
tieto
látky
mohli
prekročiť
prahové
hodnoty
stanovené v prílohe I.
48.      Treba
však
konštatovať,
že
na
to,
aby
sa
systém
mohol
považovať
za
taký,
ktorý
je v súlade s požiadavkami
smernice
2012/18,
musí
umožniť
prevádzkovateľovi
zasiahnuť
preventívne, t. j. predtým,
ako
množstvá
nebezpečných
látok
prekročia
prahové
hodnoty
stanovené v prílohe I. Akýkoľvek
mechanizmus,
ktorý
funguje
výlučne
prostredníctvom
následných
nápravných
opatrení a ktorého
výsledkom
je
prítomnosť
nebezpečných
látok
vyskytujúcich
sa s určitou
pravidelnosťou
nad
týmito
prahovými
hodnotami,
nemožno
považovať
za
rovnocenný. V takýchto
prípadoch
prekročenie
nie
je
náhodné,
ale
predvídateľné, a ako
také
jednoznačne
vyvoláva
uplatňovanie
smernice.
49.      Okrem
toho
by
takýto
systém
mal
prítomné
množstvá
zaznamenávať
nepretržite,
aby
príslušné
orgány
mohli
kedykoľvek
overiť,
či
došlo k prekročeniu
príslušných
prahových
hodnôt, a ak
áno,
získať
potrebné
informácie
(okrem
iného
dátumy,
dĺžku a frekvenciu
výskytu
alebo
výskytov,
prekročené
množstvá
atď.)
50.      Prirodzene
to,
či
je
konkrétny
mechanizmus
zavedený
daným
prevádzkovateľom
presný,
spoľahlivý a účinný,
musia
určiť
vnútroštátne
orgány; v prvom
rade
správne a v prípade
sporu
súdne.
51.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
úvahy
zastávam
názor,
že
článok 3
bod 12
smernice
2012/18/EÚ
sa
musí
vykladať v tom
zmysle,
že
nebráni
vnútroštátnej
praxi,
podľa
ktorej
sa
„predpokladaná“
prítomnosť
nebezpečných
látok v podniku
posudzuje
na
základe
mechanizmov
zavedených
prevádzkovateľom
na
zabezpečenie
nepretržitého
monitorovania
skutočne
prítomných
množstiev.
Takéto
mechanizmy
musia
umožniť
rýchly
zásah
na
zníženie
týchto
množstiev v prípadoch,
keď
existuje
predvídateľné
riziko
prekročenia
prahových
hodnôt
stanovených v prílohe I. Tento
prístup
je
však
prípustný
len
vtedy,
ak
daný
mechanizmus
zabezpečuje
vedenie
primeraných
záznamov,
čím
umožňuje
príslušným
orgánom
vykonávať
potrebnú
kontrolu.
B.      O druhej prejudiciálnej otázke
52.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
vnútroštátna
právna
úprava
môže
vyžadovať,
aby
sa
oznámenie
uvedené v článku 7
ods. 1
smernice
2012/18
vykonalo
špecifickým
spôsobom,
čím
sa
vylúčia
formy
oznamovania
založené
na
novších
technológiách.
Vnútroštátny
súd v tejto
súvislosti
odkazuje
na
technológie
používané
spoločnosťou
Bufarini a inými
prevádzkovateľmi,
ktoré
zaviedli
monitorovacie
mechanizmy,
ako
sú
uvedené
vyššie.
53.      Dôvody,
ktoré
viedli
vnútroštátny
súd k položeniu
tejto
otázky,
mi
nie
sú
úplne
jasné.
Okrem
toho
nerozumiem,
aký
vplyv
by
odpoveď
na
túto
otázku
mohla
mať
na
konanie,
ktoré v súčasnosti
prebieha
pred
vnútroštátnym
súdom.
54.      Problém,
ktorý
je
podstatou
konania
vo
veci
samej,
spočíva,
pokiaľ
tomu
dobre
rozumiem, v tom,
že
je
potrebné
ozrejmiť,
aká
metóda
sa
má
použiť
na
určenie,
či
podnik
spadá
do
pôsobnosti
smernice
2012/18 z dôvodu,
že
nebezpečné
látky
sa v podniku
skutočne
nachádzajú
alebo
sa
tam
môžu
nachádzať v množstve,
ktoré
sa
rovná
alebo
presahuje
limity
stanovené v prílohe I k smernici
2012/18.
Bufarini
tvrdí,
že
metóda,
ktorú v tejto
súvislosti
používa,
je v súlade s ustanoveniami
smernice.
To
by
znamenalo,
že
jej
podnik
nepatrí
do
pôsobnosti
smernice.
55.      Určenie
spôsobu,
akým
má
prevádzkovateľ
podať
oznámenie
podľa
článku 7
smernice
2012/18 – za
predpokladu,
že
by
sa
toto
ustanovenie
uplatňovalo
na
spoločnosť
Bufarini –,
sa
zdá
byť
irelevantné,
pokiaľ
ide o problematiku v konaní
vo
veci
samej.
Tento
záver
platí o to
viac,
ak
sa
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
odpovie
spôsobom,
ktorý
som
navrhol
vyššie.
56.      Preto
sa
domnievam,
že
druhá
prejudiciálna
otázka
je
neprípustná.
V.      Návrh
57.      Na
základe
uvedeného
Súdnemu
dvoru
navrhujem,
aby
na
otázky
položené
Consiglio
di
Stato
(Štátna
rada,
Taliansko)
odpovedal
takto:
1.      Článok 3
bod 12
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2012/18/EÚ
zo
4. júla
2012 o kontrole
nebezpečenstiev
závažných
havárií s prítomnosťou
nebezpečných
látok
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
nebráni
vnútroštátnej
praxi,
podľa
ktorej
sa
„predpokladaná“
prítomnosť
nebezpečných
látok v podniku
posudzuje
na
základe
mechanizmov
zavedených
prevádzkovateľom
na
zabezpečenie
nepretržitého
monitorovania
skutočne
prítomných
množstiev.
Takéto
mechanizmy
musia
umožniť
rýchly
zásah s cieľom
znížiť
tieto
množstvá v prípadoch,
keď
existuje
predvídateľné
riziko
prekročenia
prahových
hodnôt
stanovených v prílohe I k smernici
2012/18.
Je
to
tak v prípade,
ak
daný
mechanizmus
zabezpečuje
vedenie
primeraných
záznamov,
čím
umožňuje
príslušným
orgánom
vykonávať
potrebnú
kontrolu.
2.      Druhá
prejudiciálna
otázka
je
neprípustná.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica, ktorou sa mení a dopĺňa a následne zrušuje smernica Rady 96/82/ES (Ú. v. EÚ L 197, 2012, s. 1).
3      Jej prvá verzia pochádza z roku 1982: Smernica Rady 82/501/EHS z 24. júna 1982 o nebezpečenstvách veľkých havárií pri určitých priemyselných činnostiach (Ú. v. ES L 230, 1982, s. 1).
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc (Ú. v. EÚ L 312, 2008, s. 3).
5      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 24. novembra 2010 o priemyselných emisiách (integrovaná prevencia a kontrola znečisťovania životného prostredia) (Ú. v. EÚ L 334, 2010, s. 17).
6      GURI č. 161 zo 14. júla 2015.
7      EU:C:2022:1013.
8      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
9      Pozri napríklad tieto jazykové verzie smernice 2012/18: nemeckú („vorgesehene“), grécku („προβλεπόμενη“), španielsku („anticipada“), francúzsku („anticipée“), holandskú („verwachte“), taliansku („prevista“), poľskú („przewidywaną“), portugalskú („prevista“), rumunskú („anticipată“) a fínsku („niitä ennakoidaan olevan“).
10      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
11      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
12      Pozri odôvodnenie 4 smernice 2012/18.
13      Treba uviesť, že články 10 a 12 smernice 2012/18 sa uplatňujú len na podniky vyššej úrovne.
14      Inak to však môže byť v prípade, ak množstvá nemožno rýchlo znížiť. V týchto prípadoch môže zlyhanie monitorovacieho systému viesť nielen k uloženiu sankcií (pozri bod 48 vyššie), ale dokonca k uplatneniu smernice 2012/18.
15      Pozri najmä odôvodnenia 2 až 4 a 6, ako aj článok 1 smernice 2012/18.
16      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V tejto súvislosti pozri tiež rozsudok zo 17. júna 1999, Komisia/Taliansko (C‑336/97, EU:C:1999:314, bod 20 a citovanú judikatúru).
17      Pozri napríklad OECD: Usmerňujúce zásady OECD týkajúce sa prevencie chemických havárií, pripravenosti a reakcie na ne – tretie vydanie, 2023, s. 15: „Opatrenia prijaté priemyselným odvetvím na riešenie rizík chemických havárií by mali byť primerané tak, aby sa tieto riziká čo najviac znížili.“ Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
18      V tejto súvislosti je zaujímavé, že Komisia v nedávnej správe uviedla, že podľa jej osobitnej databázy sa väčšina havárií (vrátane „závažných havárií“) zaznamenaných v období rokov 2019 až 2022 stala v podnikoch vyššej úrovne. Pozri správu Komisie Európskemu parlamentu a Rade o vykonávaní a efektívnom fungovaní smernice [2012/18] o kontrole nebezpečenstiev závažných havárií s prítomnosťou nebezpečných látok v rokoch 2019 – 2022, [COM(2025) 508 final, z 19. septembra 2025, s. 13].
19      Pozri v tejto súvislosti stanovisko Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru na tému „Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o riadení nebezpečnosti nebezpečných látok vedúcej k vzniku veľkých havárií“ [KOM(2010) 781 v konečnom znení – 2010/0377 (COD), bod 4.9].
20      Pokiaľ ide o význam primeraného zavedenia takéhoto systému, pozri rozsudok zo 17. júna 1999, Komisia/Taliansko (C‑336/97, EU:C:1999:314, bod 25).