Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
27. novembra
2025(1)
Vec C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
proti
Google Ireland Limited
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podala
Consiglio di
Stato (Štátna
rada,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Smernica
2000/31/ES – Článok 1
ods. 5 písm. d) – Reklama
na
hazardné
hry – Článok 14
ods. 1 – Výnimka
zo
zodpovednosti
sprostredkujúcich
hostingových služieb – Zmluva o partnerstve
medzi
poskytovateľom
hostingových služieb a používateľom “
I.      Úvod
1.        Členský
štát
sa
rozhodol
na
svojom
území
zakázať
všetky
formy
reklamy
na
hazardné
hry.
Vzhľadom
na
neexistenciu
harmonizácie v tejto
oblasti a uznanie
škodlivých
dôsledkov
hazardných
hier
pre
jednotlivcov a spoločnosť
takýto
zákaz v zásade
podľa
práva
Únie
môže
byť
povolený.
2.        Odlišnou
otázkou
je
presadzovanie
takéhoto
zákazu,
konkrétne
to,
voči
komu
sa
má
presadzovať.
Voľná
úvaha,
ktorá
sa
členským
štátom
priznáva v odvetví
hazardných
hier,
predovšetkým
musí
byť v rovnováhe s voľným
pohybom
služieb
informačnej
spoločnosti
podľa
smernice
2000/31/ES(2).
3.        Možno
úplný
zákaz
reklamy
na
hazardné
hry
presadzovať
voči
poskytovateľovi
hostingových služieb,
ktorý
prevádzkuje
platformu
na
zdieľanie
videí,
na
ktorej
sa
uchováva
obsah
tretích
strán
zahŕňajúci
takúto
reklamu?
Práve
táto
otázka
bola
nastolená v prejednávanom návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania. V záujme
jej
vyriešenia
sa
Súdny
dvor
po
prvé
vyzýva,
aby
preskúmal,
či
sa
na
činnosť
tohto
poskytovateľa
hostingových služieb
uplatňuje
smernica
2000/31.
Ak
áno,
ďalej
musí zvážiť,
či
takýto
poskytovateľ
služieb
patrí
do
rozsahu
výnimky
zo
zodpovednosti
stanovenej v článku 14
ods. 1
tejto
smernice. V prípade
kladnej
odpovede
napokon
musí posúdiť,
či
tento
poskytovateľ
služieb
spĺňa
podmienky
na
uplatnenie
daného
právneho
ustanovenia.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Odôvodnenia 12,
21 a 42
smernice
2000/31
znejú
takto:
„(12)      Z rozsahu
tejto
smernice
je
potrebné
vylúčiť
určité
činnosti z dôvodu,
že
podľa
zmluvy
alebo
existujúcich
sekundárnych
právnych
predpisov
nemôže
byť v tejto
oblasti v tomto
štádiu
zaručená
sloboda
poskytovania
služieb;
…
(21)      …
koordinovaná
oblasť
zahŕňa
len
požiadavky
týkajúce
sa
on‑line
činností,
ako
sú
on‑line
informácie,
on‑line
reklama,
on‑line
nakupovanie,
on‑line
uzatváranie
zmlúv…
…
(42)      Výnimky
zo
zodpovednosti
ustanovené v tejto
smernici
sa
vzťahujú
len
na
prípady,
kde
činnosť
poskytovateľa
služieb
informačnej
spoločnosti
je
obmedzená
na
technický
proces
prevádzky a poskytovania
prístupu
ku
komunikačnej
sieti,
prostredníctvom
ktorej
sa
prenášajú
alebo
dočasne
uchovávajú
informácie
sprístupnené
tretím
stranám s jediným
účelom,
zabezpečiť,
aby
bol
prenos
efektívnejší,
táto
činnosť
má
výlučne
technickú,
automatickú a pasívnu
povahu,
ktorá
znamená,
že
poskytovateľ
služieb
informačnej
spoločnosti
nemá
ani
nepozná,
ani
nemá
kontrolu
nad
informáciami,
ktoré
sú
prenášané
alebo
uchovávané
[poskytovateľ
služieb
informačnej
spoločnosti
nepozná
informácie,
ktoré
sú
prenášané
alebo
uchovávané,
ani
nad
nimi
nemá
kontrolu – neoficiálny
preklad].“
5.        Článok 1
ods. 5
tejto
smernice
stanovuje:
„Dohovor
[Táto
smernica – neoficiálny
preklad]
sa
nevzťahuje
na:
a)      daňovú
oblasť;
b)      otázky
týkajúce
sa
služieb
informačnej
spoločnosti,
na
ktoré
sa
vzťahujú
smernice
95/46/ES[(3)]
a 97/66/ES[(4)];
c)      otázky
týkajúce
sa
dohôd
alebo
praxe,
ktorú
upravuje
právo
proti
obmedzovaniu
hospodárskej
súťaže;
d)      nasledujúce
činnosti
služieb
informačnej
spoločnosti:
–        činnosť
notárov
alebo
rovnocenných
profesií v takom
rozsahu, v akom
zahŕňajú
priamu a špecifickú
súvislosť s vykonávaním
verejných
právomocí,
–        zastupovanie
klienta a obhajoba
jeho
záujmov
pred
súdmi,
–        hráčske
činnosti
[činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier – neoficiálny
preklad],
ktoré
zahŕňajú
stávky v peňažnej
hodnote
pri
hazardných
hrách,
vrátane
lotérií a sazkových
transakcií.“
6.        Podľa
článku 2 písm. h)
bodu i)
tejto
smernice
platí:
„Koordinovaná
oblasť
sa
týka
požiadaviek,
ktoré
musí
poskytovateľ
služieb
spĺňať[,]
pokiaľ
ide
o:
…
–        vykonávanie
činnosti
služby
informačnej
spoločnosti,
ako
napríklad
požiadavky
týkajúce
sa
správania
sa
poskytovateľa
služieb,
požiadavky
týkajúce
sa
kvality
alebo
obsahu
služby…
vrátane
tých,
ktoré
sa
uplatňujú
na
reklamu a zmluvy[,]
alebo
požiadavky
týkajúce
sa
zodpovednosti
poskytovateľa
služieb“.
7.        Podľa
článku 3
ods. 1 a 2
tejto
smernice:
„1.      Každý
členský
štát
zabezpečí,
aby
služby
informačnej
spoločnosti
poskytované
poskytovateľom
služieb,
ktorý
má
sídlo
na
jeho
území,
boli v súlade s vnútroštátnymi
ustanoveniami,
ktoré
sa
uplatňujú v príslušnom
členskom
štáte a ktoré
spadajú
do
koordinovanej
oblasti.
2.      Členské
štáty
nemôžu z dôvodov
spadajúcich
do
koordinovanej
oblasti
obmedziť
slobodu
poskytovania
služieb
informačnej
spoločnosti z iného
členského
štátu.“
8.        Oddiel 4
tejto
smernice
má
názov
„Zodpovednosť
sprostredkovateľov
poskytovateľov
služieb
[sprostredkujúcich
poskytovateľov
služieb – neoficiálny
preklad]“.
Jej
článok 14 s názvom
„Uloženie
informácií
na
hostiteľskom
počítači
[Hosting – neoficiálny
preklad]“
v ods. 1 a 2 stanovuje:
„1.      Ak
sa
poskytuje
služba
informačnej
spoločnosti,
ktorá
pozostáva z uloženia
informácií,
ktoré
sú
poskytované
príjemcom
tejto
služby,
musia
členské
štáty
zabezpečiť,
aby
poskytovateľ
služby
nebol
zodpovedný
za
informácie
uložené
na
žiadosť
príjemcu
služby,
pod
podmienkou,
že:
a)      poskytovateľ
nič
nevie o nezákonnej
činnosti
alebo
informáciách…
alebo
b)      poskytovateľ,
po
zistení
alebo
uvedomení
si
týchto
skutočností,
koná
promptne,
aby
odstránil
alebo
znemožnil
prístup k informáciám
[informácie
odstránil
alebo
znemožnil
prístup k nim – neoficiálny
preklad].
2.      Odsek 1
sa
neuplatní,
ak
príjemca
služby
koná
na
základe
právomoci
od
poskytovateľa
alebo
pod
jeho
vedením
[pod
vedením
alebo
kontrolou
poskytovateľa – neoficiálny
preklad].“
B.      Talianske právo
9.        Článok 9
decreto‑legge n. 87 – Disposizioni urgenti per
la
dignità dei lavoratori e delle imprese (zákonný
dekrét
č. 87 – Naliehavé
ustanovenia
týkajúce
sa
dôstojnosti
pracovníkov a podnikov) z 12. júla
2018
(GURI
č. 161 z 13. júla
2018;
ďalej
len
„zákonný
dekrét
č. 87/2018“)
zakazuje
akúkoľvek
formu
reklamy
vrátane
nepriamej
reklamy
týkajúcej
sa
hier
alebo
stávok s peňažnými
výhrami a hazardných
hier
bez
ohľadu
na
spôsob
jej
vykonania a použité
médium. V prípade
porušenia
tohto
zákazu
sa
ním
takisto
zavádza
pokuta
vo
výške
20 % z hodnoty
sponzoringu
alebo
reklamy a v každom
prípade
nie
nižšej
než
50 000 eur,
ukladaná v správnom
konaní
okrem
iného
aj
„vlastníkovi
média
alebo
stránky
na
šírenie
obsahu“.
Tento
článok
navyše
priznáva
právomoc
ukladať
tieto
sankcie
Autorità per
le Garanzie nelle Comunicazioni (Úrad
pre
reguláciu a dohľad v oblasti
komunikácií,
Taliansko;
ďalej
len
„AGCOM“).
III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.      Rozhodnutím z 19. júla
2022
(ďalej
len
„napadnuté
rozhodnutie“)
AGCOM
uložil
spoločnosti
Google
Ireland Limited (ďalej
len
„Google“)
pokutu
vo
výške
750 000 eur
za
propagáciu
viacerých
herných
webových
sídel s peňažnými
výhrami
na
platforme
na
zdieľanie
videí
YouTube v rozpore s článkom 9
zákonného
dekrétu
č. 87/2018.
AGCOM
predovšetkým
konštatoval,
že
630 videí
(ďalej
len
„sporné
videá“)
bolo
nahraných
do
piatich
kanálov
patriacich
tvorcovi
obsahu
nazývanému
„Spike“, s ktorým
Google
podpísala
zmluvu o obchodnom
partnerstve v rámci
partnerského
programu
YouTube
(ďalej
len
„PPY“).
AGCOM
preto
spoločnosti
Google
uložil
povinnosť
odstrániť z platformy
YouTube
tieto
videá
aj
akékoľvek
iné
videá,
ktoré
zdieľal
tvorca
„Spike“ a ktoré
mali
podobný
obsah
ako
videá
identifikované v napadnutom
rozhodnutí.
Google v nadväznosti
na
vydanie
napadnutého
rozhodnutia
sporné
videá z platformy
YouTube
odstránila.
11.      Google
toto
rozhodnutie
napadla
na
Tribunale amministrativo regionale per
il Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio,
Taliansko),
ktorý
žalobe
vyhovel.
Tento
súd
konštatoval,
že
znaky
činnosti
spoločnosti
Google, o ktoré
sa
opieral
AGCOM,
nie
sú
dostatočné
na
to,
aby
Google
nemohla
využiť
výnimku
zo
zodpovednosti
stanovenú v talianskej
právnej
úprave,
ktorou
sa
preberá
článok 14
smernice
2000/31.
12.      AGCOM
sa
proti
tomuto
rozsudku
odvolal
na
Consiglio di
Stato (Štátna
rada,
Taliansko),
ktorá v tejto
veci
podala
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
AGCOM
predovšetkým
uvádza,
že
smernica
2000/31
sa
na
prejednávanú vec
nevzťahuje,
pretože
jej
článok 1
ods. 5 písm. d)
vylučuje z jej
pôsobnosti
„[činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier]“,
ktoré
zahŕňajú
stávky v peňažnej
hodnote
pri
hazardných
hrách.
Zákaz
stanovený v článku 9
zákonného
dekrétu
č. 87/2018
teda
voči
poskytovateľom
hostingových služieb
presadzovať
možno.
Po
druhé,
aj
keby
činnosť
spoločnosti
Google z pôsobnosti
smernice
2000/31
vylúčená
nebola,
výnimka
zo
zodpovednosti
stanovená v článku 14
ods. 1
danej
smernice
by
sa
neuplatňovala z dôvodu
zmluvy o obchodnom
partnerstve
podpísanej
medzi
spoločnosťou
Google a tvorcom
obsahu.
13.      Google
na
vnútroštátnom
súde
tvrdí,
že
článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
sa
vzťahuje
iba
na
poskytovateľov
online
služieb
hazardných
hier.
Na
poskytovateľov
hostingových služieb
sa
naopak
nevzťahuje.
Pokiaľ
ide o uplatnenie
článku 14
ods. 1
danej
smernice,
Google
uvádza,
že
je
„pasívnym“
poskytovateľom
hostingových služieb a že o nezákonnosti
sporných
videí
nevedela.
Predovšetkým
tvrdí,
že
neexistuje
žiadna
zmluva
uzatvorená
konkrétne s osobou
tvorcu
obsahu,
keďže
tento
tvorca
obsahu
sa
stáva
súčasťou
PPY
iba
prijatím
štandardizovanej
zmluvy,
ktorú
jednostranne
vypracovala
Google.
14.      Pokiaľ
ide
po
prvé o vylúčenie
činností
týkajúcich
sa
hazardných
hier z pôsobnosti
smernice
2000/31,
vnútroštátny
súd
zastáva
názor,
že
so
zreteľom
na
odôvodnenie 21
tejto
smernice
sa z jej
pôsobnosti
majú
vylúčiť
všetky
činnosti
týkajúce
sa
odvetvia
hazardných
hier
vrátane
online
reklamy.
15.      Po
druhé,
ak
Súdny
dvor
skonštatuje,
že
smernica
2000/31
sa
na
činnosti v oblasti
hostingových služieb
vzťahuje,
vnútroštátny
súd
žiada o objasnenie,
či
Google
za
okolností
prejednávanej
veci
patrí
do
rozsahu
výnimky
zo
zodpovednosti
stanovenej v článku 14
ods. 1
danej
smernice.
16.      Vnútroštátny
súd v tejto
súvislosti
podotýka,
že
tento
režim
sa
má
uplatňovať
iba
na
„pasívnych“
poskytovateľov
hostingových služieb.
17.      V tomto
kontexte
vnútroštátny
súd
zdôrazňuje
hlavné
znaky
zmluvy o partnerstve,
ktorú
podpísali
Google a tvorca
obsahu v rámci
PPY:
–        Táto
zmluva
sa
uzatvára v nadväznosti
na
žiadosť
tvorcu
obsahu a predchádzajúce
preskúmanie
zo
strany
spoločnosti
Google.
Google v prvom
rade
skúma,
či
tvorca
obsahu
spĺňa
prahové
hodnoty
na
to,
aby
bol
oprávnený
na
účasť v PPY:
či
získal
1 000 odberateľov
so
4 000 platnými
hodinami
pozerania
verejných
videí
za
posledných
12 mesiacov
alebo s desiatimi
miliónmi
platných
zhliadnutí verejných
videí
Shorts za
posledných
90 dní.(5) Google
okrem
toho
posudzuje,
či
tvorca
obsahu
žije v krajine/regióne,
kde
je
PPY k dispozícii, a či
kanál
nemá
žiadne
aktívne
„sankcie
za
porušenie
pokynov
pre
komunitu“(6).
–        Podľa
webovej
stránky
„Prehľad a podmienky
oprávnenosti
Partnerského
programu
YouTube“
rovnako
„automatické
systémy a kontrolóri
[spoločnosti
Google]
skontrolujú…
kanál
ako
celok,
aby…
sa
uistili,
že
spĺňa
všetky
[jej]
pravidlá a pokyny“.
Táto
kontrola
môže
trvať
mesiac.(7)
–        Google
predovšetkým v rámci
svojich
„pravidiel
speňažovania v službe
YouTube“
vykonáva
pravidelné
kontroly
toho,
„či
speňažujúce
kanály
spĺňajú
tieto
pravidlá“.(8) Tieto
kontroly
vykonávajú
kontrolóri,
ktorí
overia,
či
kanál a obsah
spĺňajú
pravidlá
platformy
YouTube.
Keďže
kontrolóri
nemôžu
skontrolovať
každé
video,
môžu
sa
zamerať
na
hlavnú
tému
kanála,
najpozeranejšie
videá,
najnovšie
videá,
najväčší
podiel
času
pozerania,
metadáta
videí
(vrátane
názvov,
miniatúr a opisov) a sekciu s informáciami o kanáli.(9)
–        Po
podpísaní
zmluvy o obchodnom
partnerstve
nadobúda
tvorca
obsahu
postavenie
„overeného
partnera“.
Overení
partneri
získajú
podiel z príjmov
spoločnosti
Google z reklám
vysielaných
divákom
ich
videí.
Tvorcovia
obsahu
navyše
na
základe
účasti
na
pravidlách
speňažovania
spoločnosti
Google
môžu
ponúkať
členstvo
vo
svojom
kanáli,
za
ktoré
vyberá
poplatok
priamo
Google.
Používateľom z tohto
členstva
plynú
výhody,
ktoré
sa
líšia v závislosti
od
druhu a ceny
zvoleného
odberu.
Tieto
výhody
môžu
spočívať
okrem
iného v prístupe k exkluzívnemu
obsahu,
priamym
prenosom,
ktoré
sú
dostupné
len
odberateľom,
alebo
četu naživo.
18.      So
zreteľom
na
tieto
znaky
PPY
vnútroštátny
súd
zastáva
názor,
že
Google
možno
nie
je
len
„neutrálna“
alebo
„pasívna“ a je
preto
možné,
že
nepatrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.
19.      Za
týchto
okolností
vnútroštátny
súd
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Vzťahuje
sa
režim
zodpovednosti
poskytovateľov
hostingu podľa
článku 14
smernice
[2000/31]
na
základe
článku 1
ods. 5
tejto
smernice
na
činnosť
týkajúcu
sa
online
reklamy
na
hry
alebo
stávky s peňažnými
výhrami a tiež
reklamy
na
hazardné
hry?
V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku…:
2.      Vzťahuje
sa
režim
zodpovednosti
podľa
článku 14
smernice
[2000/31]
na
poskytovateľa
hostingu,
ako
je
Google, v súvislosti s obsahmi
zverejnenými
vlastníkmi
YouTube
kanálov, s ktorými
spoločnosť
Google
uzatvorila
vyššie
uvedenú
zmluvu o obchodnom
partnerstve?“
20.      Písomné
pripomienky
predložili
Google,
belgická,
česká,
talianska a portugalská
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
10. septembra
2025,
sa
zúčastnili
tí
istí
účastníci
konania s výnimkou
českej
vlády.
IV.    Analýza
A.      Prvá otázka
1.      Úvodné pripomienky
21.      Na
úvod
treba
povedať,
že
hoci
zo
znenia
prvej
otázky
môže
vyplývať
niečo
iné,
YouTube
je
nepopierateľne
polytematická platforma
na
zdieľanie
videí,
ktorá
sa
nezameriava
špecificky
na
zdieľanie
obsahu
týkajúceho
sa
hazardných
hier.
22.      Google
navyše
na
vnútroštátnom
súde
poukazuje
na
nereklamný
charakter
sporných
videí,
pričom
uvádza,
že
obsahujú
len
informácie o hazardných
hrách.
Vnútroštátny
súd
naopak
zastáva
názor,
že
sporné
videá
zahŕňajú
reklamu
na
hazardné
hry. Z tohto
predpokladu v skutočnosti
zrejme
vychádza
znenie
aj
odôvodnenie
prvej
otázky.
So
zreteľom
na
rozdelenie
úloh
medzi
Súdnym
dvorom a vnútroštátnymi
súdmi, v rámci
ktorého
majú
vnútroštátne
súdy
výlučnú
právomoc
posudzovať
skutkové
okolnosti,
ktoré
im
boli
predložené,(10) navrhujem,
aby z tohto
predpokladu
vychádzal
aj
Súdny
dvor.
23.      Z uvedeného
teda
vyplýva,
že
vnútroštátny
súd
sa
svojou
prvou
otázkou v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
vykladať v tom
zmysle,
že
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
spočívajúca v uchovávaní
videí
obsahujúcich
reklamu
na
hazardné
hry
patrí
do
pôsobnosti
danej
smernice.
2.      Posúdenie
a)      Všeobecný rámec smernice 2000/31
24.      V záujme
zodpovedania
prvej predloženej
otázky
najprv
musím
uviesť
stručný
opis
hlavných
zásad,
na
ktorých
je
založená
smernica
2000/31.
25.      Táto
smernica
sa
podľa
svojho
článku 1
ods. 1
snaží
prispieť k riadnemu
fungovaniu
vnútorného
trhu
zabezpečením
voľného
pohybu
služieb
informačnej
spoločnosti
medzi
členskými
štátmi.
Na
tento
účel – ako
sa
uvádza v článku 1
ods. 2
tejto
smernice – harmonizuje
určité
vnútroštátne
ustanovenia o službách
informačnej
spoločnosti
týkajúce
sa
vnútorného
trhu
(článok 3);
zriaďovania
poskytovateľov
služieb
(kapitola II
oddiel 1);
komerčných
oznámení
(kapitola II
oddiel 2);
elektronických
zmlúv
(kapitola II
oddiel 3);
zodpovednosti
sprostredkovateľov
(kapitola II
oddiel 4);
spravovacích
poriadkov,
mimosúdneho
riešenia
sporov,
súdnych
konaní a spolupráce
medzi
členskými
štátmi
(kapitola III).
26.      „Ustanovenie o vnútornom
trhu“
obsiahnuté v článku 3
smernice
2000/31 v tejto
súvislosti
spočíva
na
uplatňovaní
zásad
kontroly v členskom
štáte
pôvodu a vzájomného
uznávania,
takže v rámci
koordinovanej
oblasti
definovanej v článku 2 písm. h)
tejto
smernice
sú
služby
informačnej
spoločnosti
regulované
iba v členskom
štáte,
na
ktorého
území
majú
poskytovatelia
týchto
služieb
sídlo
(zásada
„krajiny
pôvodu“).(11) Cieľom
kapitol II a III
tejto
smernice
je
zasa
harmonizovať
niektoré
osobitné
aspekty
elektronického
obchodu.(12)
b)      Vylúčenie činností týkajúcich sa hazardných hier z pôsobnosti smernice 2000/31
27.      Článok 1
ods. 5
smernice
2000/31
uvádza
zoznam
istých
„oblastí“,
„otázok“ a „činností“,
ktoré
sú
vylúčené z pôsobnosti
tejto
smernice.
Všetky
tieto
pojmy
indikujú
široký
rozsah.(13)
28.      Použitie
množného
čísla
(„činnosti“)
navyše
naznačuje,
že
článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
sa
nevzťahuje
len
na
samotné
ponúkanie
hazardných
hier
cez
internet,
ale
aj
na
ďalšie
činnosti.(14)
29.      Obvyklý
význam
pojmu
„činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier“ v bežnom
jazyku
naopak
zrejme
činnosti v oblasti
hostingových služieb
nezahŕňa.
„Hosting“
totiž
pozostáva z uchovávania
informácií
poskytovaných
príjemcom
služby
na
jeho
žiadosť.(15) Hlavným
aspektom
tejto
činnosti
je
uchovávanie
informácií
bez
ohľadu
na
to,
že
sa
týkajú
hazardných
hier.
Znamená
to,
že
táto
činnosť
nie
je
špecifická
pre
odvetvie
hazardných
hier.
30.      Tento
výklad
je
podporený
aj
cieľom
vylúčenia
niektorých
činností z pôsobnosti
smernice
2000/31. Z návrhu
tejto
smernice
totiž
vyplýva,
že
„nie
je
možné
zaručiť
slobodu
poskytovania
služieb
medzi
členskými
štátmi
vzhľadom
na
neexistenciu
vzájomného
uznávania
alebo
dostatočnej
harmonizácie
na
to,
aby
sa
zaručila
rovnaká
úroveň
ochrany
cieľov
všeobecného
záujmu“
[neoficiálny
preklad].(16) Tá
istá
logika
vyplýva z odôvodnenia 12
tejto
smernice.(17)
31.      Z uvedeného
teda
vyplýva,
že
cieľom
článku 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
je
predísť
najmä
uplatneniu
zásady
krajiny
pôvodu
na
činnosti,
ktoré
sa v ňom
uvádzajú,
aby
mohli
cieľové
členské
štáty
stále
uplatňovať
požiadavky
podľa
vlastnej
právnej
úpravy
bez
toho,
aby
boli
viazané
zásadou
vzájomného
uznávania.(18)
32.      Konkrétne v prípade
hazardných
hier
Súdny
dvor
zdôraznil,
že
právna
úprava
hazardných
hier
je
jednou z oblastí, v ktorých
existujú
významné
rozdiely
morálneho,
náboženského a kultúrneho
charakteru
medzi
členskými
štátmi.
Súdny
dvor
takisto
uznal
morálne a finančne
škodlivé
dôsledky
pre
jednotlivca a spoločnosť,
ktoré
sa
spájajú s hrami a so
stávkami.
Ak v tejto
oblasti
neexistuje
harmonizácia
na
úrovni
Únie,
prináleží
každému
členskému
štátu,
aby v týchto
oblastiach
určil
na
základe
vlastnej
stupnice
hodnôt
požiadavky,
ktoré
si
vyžaduje
ochrana
spotrebiteľa a zachovanie
verejného
poriadku.(19) Očividne
ide o záujmy
špecifické
pre
dané
odvetvie,
ktoré s činnosťami v oblasti
hostingových služieb
vôbec
nesúvisia.
33.      Je
pravda,
že
Súdny
dvor
takisto
konštatoval,
že
reklama
je
súčasťou
politiky
kontrolovaného
rozširovania
činností
týkajúcich
sa
hazardných
hier s cieľom
ich
nasmerovania
do
regulovaných a povolených
oblastí, a teda
boja
proti
nezákonným
hazardným
hrám.(20) Uvedené
možno
vykladať v tom
zmysle,
že
reklama
na
hazardné
hry
je
„činnosť
týkajúca
sa
hazardných
hier“
na
účely
článku 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31.
Ako
zdôraznil
vnútroštátny
súd,
tento
výklad
môže
byť
podporený
článkom 2 písm. h)
bodom i) a odôvodnením 21
danej
smernice,
podľa
ktorých
požiadavky
týkajúce
sa
kvality
alebo
obsahu
služby
zahŕňajú
aj
požiadavky,
ktoré
sa
uplatňujú
na
jej
reklamu.(21)
34.      Podľa
môjho
názoru
však v záujme
toho,
aby
sa
členským
štátom
umožnilo
realizovať
politiku
kontrolovaného
rozširovania
hazardných
hier,
nie
je
primerané
ani
nevyhnutné
ďalej
vylučovať
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
spočívajúcu v uchovávaní
videí
obsahujúcich
reklamu
na
hazardné
hry z pôsobnosti
smernice
2000/31. V rovnakom
duchu
platí,
že
ak
táto
činnosť
patrí
do
pôsobnosti
tejto
smernice,
cieľ
vylúčenia
podľa
jej
článku 1
ods. 5 písm. d)
uvedený v bodoch 30
až
32
vyššie
tým
nie
je
nijako
dotknutý.
35.      Z uvedeného
teda
vyplýva,
že – ako
podotkla
Komisia – zatiaľ
čo
článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
vylučuje
činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier z pôsobnosti
tejto
smernice,
jej
články 12
až
15
sa
vzťahujú
aj
na
hosting obsahu
týkajúceho
sa
hazardných
hier.(22)
36.      Prijatie
aktu o digitálnych
službách
zrejme
tento
prístup
potvrdilo.
Článok 89
ods. 1
tohto
aktu
odstránil
články 12
až
15
smernice
2000/31.
Články 4
až
6 a 8
aktu o digitálnych
službách
zároveň v podstate
kopírujú
články 12
až
15
danej
smernice
(čo
potvrdzuje
článok 89
ods. 2
aktu o digitálnych
službách).
Významné
je,
že
akt o digitálnych
službách
činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier
zo
svojej
pôsobnosti
nevylučuje.
Znamená
to,
že
činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier
sú
naďalej
vylúčené z uplatňovania
zásady
krajiny
pôvodu
na
základe
smernice
2000/31.
Obsah
týkajúci
sa
hazardných
hier
naopak
patrí
do
pôsobnosti
článku 6
aktu o digitálnych
službách,
ktorý
zodpovedá
článku 14
danej
smernice.
37.      V skratke,
činnosťami
stanovenými v článku 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
sú
činnosti
spočívajúce v ponúkaní
hazardných
hier
cez
internet a potenciálne v reklame
na
hazardné
hry.
Platforma
na
zdieľanie
videí
sa
žiadnej z týchto
činností
nevenuje. V dôsledku
toho
patrí
do
pôsobnosti
tejto
smernice.
38.      Uvedené
nebráni
presadzovaniu
talianskeho
pravidla
zakazujúceho
reklamu
na
hazardné
hry
voči
poskytovateľom
služieb
informačnej
spoločnosti
ponúkajúcim
skutočnú
reklamu
na
služby
hazardných
hier.
Je
to
tak
preto,
že
tieto
služby
sú
na
základe
článku 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
vylúčené z jej
pôsobnosti, a teda
aj z uplatňovania
zásady
krajiny
pôvodu.
39.      Možno
uviesť
ešte
ďalšiu
metodickú
poznámku.
Domnievam
sa,
že v tejto
fáze
by
sa
nemalo
zisťovať,
či
poskytovateľ
hostingových služieb v praxi
kontroluje
obsah,
ktorý
uchováva.
Toto
posúdenie
sa
vyžaduje v článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
keďže
na
poskytovateľa,
ktorý
uchovávané
informácie
kontroluje,
sa
toto
ustanovenie
nevzťahuje.
Na
účely
článku 1
ods. 5 písm. d)
tejto
smernice
naopak
postačuje
konštatovať,
že
predmetná
činnosť
spočíva v uchovávaní
informácií
bez
ohľadu
na
ich
obsah
na
žiadosť
príjemcu
služby.(23)
40.      Preto
navrhujem,
aby
sa
na
prvú
otázku
odpovedalo,
že
článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
spočívajúca v uchovávaní
videí
obsahujúcich
reklamu
na
hazardné
hry
patrí
do
pôsobnosti
danej
smernice.
B.      Druhá otázka
1.      Všeobecná systematika článku 14 ods. 1 smernice 2000/31
41.      Ak
Súdny
dvor
na
prvú
otázku
odpovie
kladne,
následne
bude
musieť
určiť,
či
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb,
ako
je
Google,
zahŕňajúca
uchovávanie
obsahu
tretích
strán, s ktorými
uzavrel
zmluvu o obchodnom
partnerstve,
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.
42.      Toto
ustanovenie
zavádza
výnimku
zo
zodpovednosti
poskytovateľov
hostingových služieb
vo
vzťahu k obsahu
uloženému
na
ich
platformách
tretími
stranami.
43.      V súlade s výkladom
Súdneho
dvora
si
toto
ustanovenie v podstate
vyžaduje
dvojkrokovú
analýzu.(24)
44.      Po
prvé v záujme
toho,
aby
poskytovateľ
služieb
patril
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
musí
poskytovať
službu
informačnej
spoločnosti,
ktorá
spočíva v „hostingu“ v zmysle
článku 14
tejto
smernice,(25) a jeho
konanie
musí
byť
navyše
obmedzené
na
konanie
„sprostredkujúceho
poskytovateľa
služieb“.(26)
45.      Po
druhé
písmená a) a b)
daného
ustanovenia
určujú,
či
výnimku
zo
zodpovednosti
možno
uplatniť v konkrétnom
prípade.(27) Aby
to
tak
bolo,
poskytovateľ
nesmie o nezákonnej
činnosti
nič
vedieť
[písmeno
a)]
alebo
po
zistení
týchto
skutočností
musí
promptne
konať,
aby
informácie
odstránil
alebo
znemožnil
prístup k nim
[písmeno b)].
46.      Ako
podrobnejšie
uvediem
nižšie, v tejto
súvislosti
by
sa
na
účely
zistenia,
či
je
konanie
poskytovateľa
služieb
obmedzené
na
konanie
sprostredkovateľa
(prvý krok), v podstate
mala
pozornosť
zamerať
na
otázku,
či
poskytovateľ
služieb
kontroluje
obsah
uchovávaný
na
jeho
platforme, a to
na
základe
toho,
ako
je
koncipovaný a ako
funguje
jeho
obchodný
model.
Ak
to
tak
nie
je,
prejde
sa
na
druhý
krok,
ktorý
si
vyžaduje
analýzu
vedomosti
poskytovateľa o nezákonnej
povahe
konkrétneho
obsahu.(28)
47.      Uvedené
má
relevantné
dôsledky.
48.      Po
prvé,
ako
objasnil
Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
YouTube a Cyando,
podmienky
na
konštatovanie,
že
písmená a)
ani
b) v rámci
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31
nie
sú
splnené,
sú
mimoriadne
prísne,
pretože v konečnom
dôsledku
určujú,
či
poskytovateľovi
hostingových služieb
možno
pripísať
zodpovednosť
za
konkrétny
nezákonný
obsah
nahraný
používateľom
na
jeho
platformu.(29) Na
účely
posúdenia,
či
poskytovateľ
kontroluje
obsah
nahraný
treťou
stranou na
jeho
platformu,
takáto
vysoká
hranica
nie
je
potrebná.
Vynechanie
prvého
kroku
by
teda
viedlo k nežiaducim
situáciám:
niektorí
poskytovatelia
služieb,
ktorí
na
základe
svojho
obchodného
modelu
do
obsahu
inherentne
zasahujú a kontrolujú
ho,
by
sa
napriek
tomu
mohli
vyhnúť
zodpovednosti
prostredníctvom
tvrdenia,
že o konkrétnom
nezákonnom
obsahu
nič
nevedeli.
49.      Podobne
po
druhé
sú
písmená a) a b)
zrejme
nevhodné
na
účely
riešenia
osobitostí
obchodného
modelu
platformy,
ktoré
jej v konečnom
dôsledku
môžu
zabrániť
vo
využití
výnimky
zo
zodpovednosti.
Keby
sa
teda
jasne
nerozlišovalo
medzi
týmito
dvoma
krokmi,
hrozilo
by,
že
obchodný
model
danej
platformy
bude
zväčša
irelevantný.
50.      Tieto
dva
kroky
sú
však
jednoznačne
prepojené.
Prvý
krok v podstate
funguje
ako
„filtračný“
mechanizmus a je
predpokladom
uplatnenia
písmen a) a b).(30)
2.      Relevantný test na účely zaradenia medzi sprostredkujúcich poskytovateľov hostingových služieb
51.      Podľa
judikatúry
platí,
že
na
to,
aby
poskytovateľ
služby
mohol
spadať
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
je
podstatné,
aby
bol
sprostredkujúcim
poskytovateľom v zmysle,
ktorý
zamýšľal
normotvorca v rámci
kapitoly II
oddielu 4
tejto
smernice.(31)
52.      V tejto
súvislosti z odôvodnenia 42
smernice
2000/31
vyplýva,
že
výnimky
zo
zodpovednosti
ustanovené v tejto
smernici
sa
vzťahujú
len
na
prípady,
kde
činnosť
poskytovateľa
služieb
informačnej
spoločnosti
má
„výlučne
technickú,
automatickú a pasívnu
povahu“,
ktorá
znamená,
že
tento
poskytovateľ
služieb
„[nepozná
informácie,
ktoré
sú
prenášané
alebo
uchovávané,
ani
nad
nimi
nemá
kontrolu]“(32).
53.      Súdny
dvor
teda z tohto odôvodnenia 42
vyvodil,
že
je
potrebné
skúmať,
či
je
úloha,
ktorú
prevádzkovateľ
vykonáva,
neutrálna, t. j. či
je
jeho
konanie
výlučne
technické,
automatické a pasívne,
čo
znamená,
že
obsah,
ktorý
uchováva,
nepozná
ani
nad
ním
nemá
kontrolu,
alebo
či
naopak
tento
prevádzkovateľ
zohráva
aktívnu
úlohu
takej
povahy,
že
by
vďaka
nej
poznal
tento
obsah
alebo
mal
nad
ním
kontrolu.(33)
54.      V tejto
súvislosti
podotýkam,
že
generálny
advokát
Jääskinen vo
svojich
návrhoch
vo
veci
L’Oréal a i. tvrdil,
že
odôvodnenie 42
smernice
2000/31
by
sa
malo
vzťahovať
iba
na
články 12
[„Mere conduit“
(„Púhy kanál“)] a 13
[„Caching“
(Ukladanie
informácií v pamäti)],
pretože
kritériá,
ktoré
stanovuje, v súvislosti s článkom 14
nie
sú
vhodné.(34) Takisto
sa
uvádza,
že
Súdny
dvor v rozsudku
L’Oréal a i. implicitne
postupoval v súlade s prístupom
generálneho
advokáta,
pretože
na
toto odôvodnenie 42
neodkazoval.(35)
55.      Podľa
môjho
názoru
je
táto
debata
prehnaná.
Napriek
tomu,
že
Súdny
dvor v rozsudku
L’Oréal a i. odôvodnenie 42
smernice
2000/31
osobitne
nespomenul,
opätovne
potvrdil
test
formulovaný v bode 114
rozsudku
Google
France(36).
Vo
svojom
rozsudku
YouTube a Cyando navyše
na
toto odôvodnenie
výslovne
odkazoval.(37) Napokon
odôvodnenie 18
aktu o digitálnych
službách
rozpracovalo a objasnilo
odôvodnenie 42
danej
smernice
tak,
že
presne
„kodifikovalo“
judikatúru,
ktorá
sa
na
účely
výkladu článku 14
tejto
smernice
opiera o odôvodnenie 42.
Je
preto
jasné,
že
test
vyplývajúci z tohto
odôvodnenia,
ako
ho
vykladal
Súdny
dvor,
sa
uplatňuje
aj
na
poskytovateľov
hostingových služieb.
56.      Súhlasím
však s názorom
generálneho
advokáta
Jääskinena,
že
„neutralita“
sama
osebe
nemusí
byť
najvhodnejším
kritériom
na
určenie,
či
sa
na
poskytovateľa
hostingových služieb
vzťahuje
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31.(38) Je
totiž
diskutabilné,
či
by
sa
poskytovatelia
hostingových služieb
niekedy
mohli
považovať
za
úplne
„neutrálnych“.
Poskytovateľ
hostingových služieb,
ktorý
získava
príjmy z reklamy
zo
svojej
platformy, v zásade
má
záujem o zvyšovanie
počtu
používateľov a pozretí.
Rovnako
dichotómia
pasívnej
alebo
aktívnej
úlohy
sa
zdá v prípade
činností
vykonávaných
poskytovateľom
hostingových služieb
nedostatočná,
obzvlášť v takejto
neustále
sa
meniacej
oblasti. V každom
prípade
sa
mi
zdá,
že
podľa
judikatúry
neutralita
aj
pasivita
predpokladajú
obchodný
model,
ktorý
je
a priori
založený
na
absencii
„znalosti
obsahu
alebo
kontroly
nad
ním“(39).
Neutralita a pasivita
by
sa v podstate
mali
chápať v súvislosti s obsahom,
ktorý
tvorcovia
nahrávajú
na
platformu.
57.      Aký
druh
zásahu
zo
strany
poskytovateľa
hostingových služieb
teda
môže
viesť k tomu,
že
nebude
patriť
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31?
Navrhujem,
aby
sa v záujme
zodpovedania
tejto
otázky
pozornosť
venovala
najprv
kritériám
znalosti
obsahu
alebo
kontroly
nad
ním a ich
absencie v súlade s existujúcou
judikatúrou.
So
zreteľom
na
okolnosti
prejednávanej
veci
potom
navrhnem
objasnenie
významu
niektorých z týchto
kritérií.
a)      Kritérium znalosti obsahu alebo kontroly nad ním
58.      Vec,
ktorá
viedla k rozsudku
Google
France,
sa
týkala
činnosti
platenej
služby
odkazov
„AdWords“.
Táto
služba
prostredníctvom
výberu
jedného
alebo
viacerých
kľúčových
slov
umožňuje
každému
hospodárskemu
subjektu,
aby
sa v prípade
zhody
medzi
týmto
alebo
týmito
slovami a slovom
alebo
slovami,
ktoré
používateľ
internetu
zadal
do
vyhľadávača
spoločnosti
Google,
objavil
reklamný
odkaz
na
jeho
webové
sídlo.
Tento
reklamný
odkaz
sa
objavuje v rubrike
„sponzorované
odkazy“,
ktorá
sa
zobrazuje
buď v pravej
časti
obrazovky
napravo
od
prirodzených
výsledkov,
alebo v hornej
časti
obrazovky
nad
uvedenými
výsledkami.(40)
59.      V rámci
skúmania
toho,
či
sa
na
túto
činnosť
vzťahuje
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31,
Súdny
dvor
konštatoval,
že
relevantná
je
úloha,
ktorú
má
Google
pri
vypracovaní
reklamného
textu,
ktorý
sprevádza
reklamný
odkaz,
alebo
pri
stanovovaní a výbere
kľúčových
slov.(41) To v podstate
znamená,
že
prevádzkovateľ,
ktorý
sa
podieľa
na
vypracovaní,
tvorbe
alebo
výbere
obsahu,
do
pôsobnosti
daného
ustanovenia
nepatrí.
60.      Vec,
ktorá
viedla k rozsudku
L’Oréal a i.,
sa
týkala
elektronického
trhoviska
prevádzkovaného
spoločnosťou
eBay International AG ďalej len „eBay“),
kde
osoby,
ktoré
si
vytvorili
účet
predávajúceho,
uvádzajú
inzeráty s tovarom
ponúkaným
na
predaj.
eBay
si
účtuje
určité
percento z uskutočnených
transakcií a potenciálnym
kupujúcim
umožňuje
dražiť
položky
ponúkané
predávajúcimi,
ako
aj
kupovať
ich
za
pevne
stanovenú
cenu.
Predávajúci
si
ďalej
môžu
na
jej internetových
stránkach
vytvoriť
online
obchody.
eBay v niektorých
prípadoch
pomáha
predávajúcim
pri
optimalizácii
ich
ponúk,
vytváraní
ich
online
obchodov,
podpore a zvyšovaní
ich
predaja.
Okrem
toho
robí
reklamu
niektorým
výrobkom
predávaným
na
jej
trhovisku
pomocou
zobrazenia
reklám
prevádzkovateľmi
internetových
vyhľadávačov,
ako
je
Google.(42)
61.      Vzhľadom
na
tieto
znaky
trhoviska
spoločnosti
eBay
Súdny
dvor
potvrdil,
že
pokiaľ
prevádzkovateľ
poskytol
pomoc,
ktorá
spočívala
najmä v optimalizácii
prezentácie
predmetných
ponúk
na
predaj
alebo v propagácii
týchto
ponúk,
treba
zastávať
názor,
že
nemal
neutrálne
postavenie
vo
vzťahu
medzi
dotknutým
zákazníkom
predávajúcim a potenciálnymi
kupujúcimi,
ale
hral
aktívnu
úlohu
takej
povahy,
že
bolo
možné
konštatovať,
že
údaje
týkajúce
sa
týchto
ponúk
pozná
alebo
má
nad
nimi
kontrolu.
Pokiaľ
ide o uvedené
údaje,
nemôže
sa
teda
dovolávať
výnimky
zo
zodpovednosti
stanovenej v článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.(43)
62.      Napokon v rozsudku
YouTube a Cyando Súdny
dvor
posudzoval
predovšetkým
to,
či
sa
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31
vzťahuje
na
činnosť
online
platformy,
ako
je
YouTube,
na
ktorú
môžu
používatelia
bezplatne
nahrávať
svoje
vlastné
videá a sprístupňovať
ich
iným
používateľom
internetu.(44) Podotkol
by
som,
že
táto vec
sa v podstate
týkala
„bežného“
poskytovania
hostingových služieb
platformou
YouTube,
teda
mimo
rámca
PPY,
ktorý
sa
prejednáva v tomto
konaní.
63.      Súdny
dvor
konštatoval
predovšetkým
to,
že
platforma
na
zdieľanie
videí,
ktorá
nezasahuje
do
vytvárania
ani
výberu
obsahu,
ktorý
je
nahrávaný
používateľmi
na
túto
platformu, a neprezerá
si
ani
nekontroluje
tento
obsah
pred
jeho
nahraním
na
uvedenú
platformu, k čomu
dochádza
automaticky,
môže
patriť
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.(45)
b)      Kritérium absencie znalosti obsahu alebo kontroly nad ním
64.      Súdny
dvor v rozsudku
L’Oréal a i. konštatoval,
že
samotná
skutočnosť,
že
prevádzkovateľ
online
trhoviska
ukladá
na
svoj
server
ponuky
na
predaj,
stanovuje
podmienky
poskytovania
svojej
služby,
dostáva
za
túto
službu
odmenu a svojim
zákazníkom
poskytuje
informácie
všeobecnej
povahy,
nemôže
mať
za
následok,
že
sa
na
neho
nebudú
vzťahovať
výnimky
zo
zodpovednosti
stanovené v smernici
2000/31.(46)
65.      V rozsudku
YouTube a Cyando Súdny
dvor
podotkol,
že
skutočnosť,
že
prevádzkovateľ
platformy
na
zdieľanie
videí,
akou
je
YouTube,
zaviedol
technické
opatrenia
na
odhaľovanie
obsahu,
ktorý
môže
porušovať
autorské
práva,
spomedzi
videí
sprístupňovaných
verejnosti
prostredníctvom
jeho
platformy,
neznamená,
že
tento
prevádzkovateľ
týmto
spôsobom
zohráva
aktívnu
úlohu,
ktorá
mu
umožňuje
poznať
alebo
kontrolovať
obsah
týchto
videí,
pretože
by v dôsledku
toho z oslobodenia
od
zodpovednosti
stanoveného v článku 14
ods. 1
smernice
2000/31
boli
vylúčení
tí
poskytovatelia
služieb
informačnej
spoločnosti,
ktorí
prijmú
opatrenia
osobitne
určené
na
boj
proti
takýmto
porušeniam.(47)
66.      Súdny
dvor
rovnako
pri
výklade
podmienky
stanovenej v článku 14
ods. 1 písm. a)
smernice
2000/31
konštatoval,
že
okolnosť,
že
prevádzkovateľ online platformy na zdieľanie obsahu uskutočňuje
automatizované
indexovanie
obsahu
nahrávaného
na
túto
platformu,
že
uvedená
platforma
obsahuje
funkciu
vyhľadávania a že
odporúča
videá v závislosti
od
profilu
alebo
preferencií
používateľov,
nemôže
stačiť
na
to,
aby
sa
dospelo k záveru,
že
prevádzkovateľ
má
vedomosť o nezákonných
činnostiach
alebo
informáciách.(48)A
fortiori platí,
že – ako
som
uviedol
vo
svojich
návrhoch
vo
veci
Russmedia Digital a Inform Media Press – tieto
okolnosti
takisto
nemôžu
takéhoto
prevádzkovateľa
vylúčiť z rozsahu
výnimky
zo
zodpovednosti
stanovenej v článku 14
ods. 1
danej
smernice.(49)
c)      Objasnenie niektorých kritérií a uplatnenie na prejednávanú vec
67.      Ako
sa
uvádza
vyššie,
poskytovateľ
hostingových služieb
môže
byť
vyňatý z pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
ak
(i) sa
zúčastňuje
na
vypracovaní,
tvorbe a výbere
obsahu;
(ii) monitoruje
alebo
kontroluje
obsah
pred
jeho
nahraním
alebo
(iii) ho
optimalizuje.
68.      Poskytovateľ
hostingových služieb
naopak
môže
patriť
do
pôsobnosti
daného
právneho
ustanovenia,
aj
keď
(i) za
danú
službu
dostáva
odmenu;
(ii) prijíma
technické
opatrenia
na
odhaľovanie
nezákonného
obsahu
alebo
(iii) na
svojej
platforme
ponúka
určité
funkcie
zobrazovania.
69.      V prejednávanej
veci
majú
osobitný
význam
dve z týchto
kritérií:
optimalizácia
prezentácie
obsahu a aspekt
odmeny.
Sústredím
sa
preto
práve
na
ne.
1)      Kritérium „optimalizácie“
70.      „Optimalizácia“
je
nejasným
kritériom,
ktoré
možno
vykladať
mnohými
spôsobmi.
Predovšetkým
možno
tvrdiť,
že
platforma
YouTube
prostredníctvom
toho,
že
overeným
partnerom
ponúka
dodatočné
funkcie
ich
kanálov,
ako
je
priamy
prenos,
exkluzívny
obsah a online
čet,(50) „optimalizuje“
ponuku
tvorcu
obsahu.
71.      Nemyslím
si
však,
že
toto
je
význam,
ktorý
mal
na
mysli
Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
L’Oréal a i. Ako
už
uviedol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
svojich
návrhoch
vo
veci
YouTube a Cyando(51),
toto
kritérium
by
sa
malo
chápať
so
zreteľom
na
osobitosti
činnosti
spoločnosti
eBay.
72.      eBay v skutočnosti
poskytovala
selektívnu a prispôsobenú
pomoc
niektorým
používateľom, v rámci
ktorej
zlepšovala
obsah
ich
ponúk
na
predaj,
pomáhala
im
vytvárať
online
obchody a priamo
propagovala
ich
ponuky
prostredníctvom
služieb
tretích
strán.
Práve v tomto
kontexte
Súdny
dvor
uvádzal
optimalizáciu a propagáciu
ponúk
na
predaj
ako
znak
kontroly
nad
obsahom.
73.      Pri
posudzovaní
toho,
či
činnosť
spoločnosti
eBay
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
naopak
nepripisoval
žiadny
význam
skutočnosti,
že
toto
online
trhovisko
údajne vymedzovalo
rôzne
kategórie
predávajúcich v závislosti
od
ich
výsledkov
predaja.(52)
74.      Zdá
sa
teda,
že
Súdny
dvor
mal
pri
používaní
výrazu
optimalizácia
na
mysli
činnosti v oblasti
hostingových služieb,
ktoré
priamo
zasahujú
do
obsahu
nahraného
používateľmi.
Prostredníctvom
pomoci
poskytovanej
niektorým
používateľom
poskytovateľ
hostingu nevyhnutne
uplatňuje
kontrolu
nad
obsahom.
75.      S výhradou
potvrdenia
vnútroštátnym
súdom,
konkrétne
na
základe
podmienok
zmluvy
upravujúcej
PPY,
ako
aj
spôsobu,
akým
sa
dojednávajú,
sa
overeným
partnerom
zrejme
žiadna
takáto
pomoc
neponúka.
Za
rovnakých
podmienok
sa
im
skrátka
ponúkajú
rovnaké
dodatočné
funkcie
platformy
na
zdieľanie
videí,(53) ktoré
nemajú
priamy
vplyv
na
obsah,
ktorý
vytvárajú a nahrávajú
na
danú
platformu.
76.      Vymedzenie
rôznych
kategórií
tvorcov
obsahu
teda
podľa
môjho
názoru
samo
osebe
nie
je
problematické
za
predpokladu,
že v rámci
jednotlivých
kategórií
sa
konkrétnym
tvorcom
obsahu
neponúka
žiadne
prispôsobené
zaobchádzanie. V prípade
takéhoto
zaobchádzania
by poskytovateľ
služieb
nevyhnutne
interagoval s obsahom
spôsobom,
ktorý
prekračuje
hranice
obyčajného
uchovávania.
To
zasa
poskytovateľovi
služieb
dáva
nad
týmto
obsahom
kontrolu.
77.      Je
preto
užitočné
rozlišovať
medzi
„technickou
optimalizáciou
alebo
optimalizáciou
zobrazenia“ a „optimalizáciou
obsahu“,
pretože
iba v dôsledku
druhej
uvedenej
kategórie
je
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31
neuplatniteľný.(54)
78.      Toto
rozlišovanie
podľa
môjho
názoru
vyplýva
už z rozsudku
YouTube a Cyando.
Ako
som
už
spomenul
vyššie, z tohto
rozsudku
je
jasné,
že
indexovanie
obsahu,
vytvorenie
funkcie
vyhľadávania a odporúčanie
videí
na
základe
profilov
alebo
preferencií
používateľov
nepredstavujú
dostatočné
dôvody
na
neuplatňovanie
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.(55)
79.      Zastávam
názor,
že
medzi
týmito
znakmi
činnosti
platformy
YouTube
posudzovanými
Súdnym
dvorom v rozsudku
YouTube a Cyando a znakmi, o ktoré
ide v tomto
konaní,
nie
je
žiadny
podstatný
rozdiel.
Oboje
teda
budú
patriť
do
kategórie
„optimalizácie
zobrazenia“.
80.      Dodatočné
funkcie
spojené s PPY v skutočnosti
zrejme v prípade
služby
informačnej
spoločnosti
poskytovanej
platformou
na
zdieľanie
videí,
ako
je
YouTube,
predstavujú
prirodzený
vývoj.(56) Zlepšujú
používateľskú
skúsenosť a zvyknú
teda
zvyšovať
počet
kliknutí,
ktorý
je
neoddeliteľne
spätý s obchodným
modelom
každej
platformy
na
zdieľanie
videí.
Ak
uvedené
zostane v medziach
optimalizácie
zobrazenia,
daná
činnosť
je
naďalej
činnosťou
sprostredkovateľa.
Zvyšovanie
počtu
kliknutí
sa
stáva
problematickým
iba v prípade,
ak
platforma
na
tento
účel
ovplyvňuje
samotný
obsah.
81.      Tento
výklad
je v súlade s cieľmi
podpory
inovácií(57) a ochrany
slobody
prejavu a práva
na
informácie
používateľov,(58) ktoré
viedli k prijatiu
pravidiel
týkajúcich
sa
výnimky
zo
zodpovednosti
zakotvenej v článkoch 12
až
15
smernice
2000/31. Extenzívny
výklad
kritéria
optimalizácie
ako
ten,
ktorý
sa
opisuje v bode 70
vyššie,
by
totiž
platformy
pravdepodobne
odradil
od
vytvárania
nových
spôsobov
zobrazovania
obsahu
zdieľaného
tvorcami
obsahu,
ktoré
potenciálne
môžu
zaujímať
používateľov.(59)
82.      Tri
kontextové
pripomienky
navyše
naznačujú,
že
určitá
úroveň
kontroly
nad
obsahom v skutočnosti
môže
byť
nevyhnutná.
83.      Po
prvé
podľa
článku 12
ods. 3,
článku 13
ods. 2 a článku 14
ods. 3
smernice
2000/31
môžu
vnútroštátne
orgány
požadovať,
aby
poskytovateľ
služieb
ukončil
porušovanie
predpisov
alebo
mu
predchádzal.(60) To
nevyhnutne
zahŕňa
určitú
úroveň
kontroly
nad
obsahom
bez
toho,
aby
došlo k strate
možnosti
využiť
výnimku
zo
zodpovednosti.(61)
84.      Po
druhé
Súdny
dvor
napriek
tomu,
že
sa v záujme
stanovenia
podmienok,
za
ktorých
poskytovateľ
hostingových služieb
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
smernice
2000/31,
opieral o odôvodnenie 42
danej
smernice,
zrejme
prijíma,
že
táto
služba
si
nevyhnutne
vyžaduje
vyššiu
úroveň
kontroly
nad
obsahom(62) ako „mere conduit“ a „caching“.(63)
85.      Po
tretie
test
kontroly
nad
obsahom
sa
musí
uplatňovať
so
zreteľom
na
tzv.
klauzulu
dobrého
samaritána,
na
ktorú
odkázal
Súdny
dvor v rozsudku
YouTube a Cyando(64) a ktorá
je v súčasnosti
zakotvená v článku 7
aktu o digitálnych
službách.
86.      Uznávam
však,
že v dôsledku
zvyšujúcej
sa
zložitosti
činností
vykonávaných
platformami
na
zdieľanie
videí,
na
ktorú
upozornil
vnútroštátny
súd,
je
mimoriadne
náročné
rozlišovať
medzi
činnosťami,
ktoré
obsah
ovplyvňujú, a tými,
ktoré
nie.(65)
87.      V záujme
pomoci
vnútroštátnemu
súdu
pri
tejto
úlohe
treba zvážiť
niekoľko
rôznych
scenárov.
88.      Platforma
na
zdieľanie
videí
môže pomáhať
tvorcom
obsahu
dosiahnuť
určitý
počet
odberateľov,
konkrétne
tak,
že
im
poskytuje
štatistiky
týkajúce
sa
tém,
ktoré
sú
pre
používateľov
zaujímavé,
na
základe
týchto
preferencií
im
navrhuje,
ktoré
videá
majú
nahrať, a radí
im,
ako
majú
formulovať
opis
kanála.(66) Uvedené
je
podľa
môjho
názoru
jasným
príkladom
„optimalizácie“
vedúcej
ku
kontrole
nad
obsahom v zmysle
judikatúry.
89.      Napokon
by
som
sa
chcel
sústrediť
ešte
na
jeden
znak
PPY. Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
je
zrejmé,
že
kontrolóri
spoločnosti
Google
môžu
preskúmať
kanál
tvorcu
obsahu,
konkrétne
vzorku
videí,
ktoré
doň
nahral.(67) So
zreteľom
na
výklad
kritéria
„optimalizácie“,
ktorý
navrhujem,
takéto
preskúmanie
samo
osebe
nepreukazuje
žiadny
vplyv
spoločnosti
Google
na
obsah
nahraný
overenými
partnermi.
Záleží
na
tom,
čo
kontrolóri
urobia v nadväznosti
na
toto
preskúmanie:
Navrhnú
nejakú
úpravu
obsahu?
Požiadajú,
aby
boli
niektoré
videá
odstránené?
Uprednostňujú
schválenie
niektorých
partnerov
pred
inými
na
základe
obsahu
ich
kanálov?
Ak
áno,
je
možné,
že
činnosť
spoločnosti
Google
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31
nepatrí.
90.      V tomto
kontexte z informácií,
ktoré
má
Súdny
dvor k dispozícii,
jasne
vyplýva,
že
Google
obsah
videí
pred
ich
nahraním
používateľmi
nekontroluje
ani
nemonitoruje.
Zdá
sa,
že
skúma
len
videá,
ktoré
sa
už
nachádzajú v kanáli
tvorcu.(68) Podľa
kritérií
vymedzených v rozsudku
YouTube a Cyando(69) z toho
vyplýva
neexistencia
kontroly
nad
obsahom.
91.      Možno
zhrnúť,
že s výhradou
potvrdenia
vnútroštátnym
súdom
Google
zrejme
žiadnu
optimalizáciu
obsahu
nahraného
na
jej
platformu
na
zdieľanie
videí v kontexte
PPY
nevykonáva.
2)      Odmena
92.      Belgická, talianska a
portugalská
vláda v tomto
konaní v podstate
tvrdia,
že
samotná
skutočnosť,
že
Google
sa s overenými
partnermi
delí o príjmy z reklamy a z členstva v ich
kanáloch,
znamená,
že
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31
je
neuplatniteľný.
Google v podstate v dôsledku
toho,
že
sa s tvorcami
obsahu
delí o príjmy,
nie
je
neutrálna.
93.      S týmto
názorom
nesúhlasím.
94.      Na
úvod
by
som
pripomenul,
že
Súdny
dvor
výslovne
konštatoval,
že
odmena
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb z pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31
automaticky
nevylučuje.(70)
95.      V záujme
posúdenia
toho,
či v tomto
konaní
existujú
dôvody
na
uplatnenie
odlišného
prístupu,
navrhujem
preskúmať
podmienky
odmeňovania
prevádzkovateľov, o ktorých
išlo v rozsudkoch
Google
France,
L’Oréal a i. a YouTube a Cyando.
Budem
tvrdiť,
že
medzi
týmito
vecami a prejednávanou vecou
zrejme
nie
je
žiadny
podstatný
rozdiel.
96.      Pokiaľ
ide o systém
služby
odkazov
AdWords,
inzerenti
platili
poplatok
za
každé
kliknutie
na
reklamný
odkaz.(71)
97.      Pokiaľ
ide o trhovisko
spoločnosti
eBay,
bolo
nesporné,
že
eBay
dostávala
odmenu
tak,
že
si z transakcií
uskutočnených z ponúk
na
predaj
účtovala
určité
percento.
Delenie
sa o príjmy s používateľmi
teda
bolo
neoddeliteľnou
súčasťou
obchodného
modelu
spoločnosti
eBay.
98.      Vo
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
YouTube a Cyando,
bolo
nesporné,
že
YouTube
získava
príjmy z reklamy
na
svojej
platforme a umožňuje
tvorcom
obsahu
aj
držiteľom
autorských
práv
získať
podiel z týchto
príjmov.(72) Príjmy z členstva v kanáloch
sa
nespomínali.(73)
99.      Vo
veci
Cyando AG
platforma
tejto
spoločnosti
na
ukladanie a zdieľanie
súborov
bezplatne
ponúkala
všetkým
používateľom
internetu
úložný
priestor
na
nahrávanie
súborov.
Pre
každý
nahraný
súbor
Cyando automaticky
vytvorila
odkaz
na
stiahnutie,
ktorý
umožňoval
priamy
prístup k príslušnému
súboru a ktorý
sa
automaticky
zaslal
nahrávajúcemu
používateľovi.
Používatelia
mohli
tieto
odkazy
na
stiahnutie
zdieľať
na
internete a umožniť
tak
iným
používateľom
internetu
prístup k súborom
uloženým
na
platforme
spoločnosti
Cyando.
Sťahovanie
súborov z platformy
spoločnosti
Cyando bolo
bezplatné.
Objem a rýchlosť
sťahovania
sa
však
líšili v závislosti
od
druhu
členstva
(platené
alebo
neplatené).
Podotkol
by
som,
že
Cyando v rámci
tzv.
partnerského
programu
platila
odmenu
používateľom
nahrávajúcim
súbory
podľa
toho,
koľkokrát
si
tieto
súbory
stiahli
iní
používatelia.(74)
100. Skutočnosť,
že
platforma
sa
delí o príjmy s niektorými
zo
svojich
používateľov,
teda
zrejme
nie
je
ničím
novým.
Treba
poznamenať,
že
finančný
model
platformy
spoločnosti
Cyando sa
podobal
PPY, o ktorý
ide v tomto
konaní.
To
však
Súdny
dvor
neviedlo k záveru,
že
Cyando nepatrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.(75)
101. Z uvedeného
teda
vyplýva,
že
delenie
sa o príjmy s tvorcami
obsahu
samo
osebe
poskytovateľa
hostingových služieb z pôsobnosti
tohto článku vylúčiť
nemôže.
102. Nemožno
však
vylúčiť,
že
možnosť
deliť
sa o úspech a zisky
plynúce z kanálov
na
danej
platforme
ju
môže
povzbudzovať,
aby
obsah
týchto
kanálov
ovplyvňovala.
Preskúmanie
toho,
či
je
to
tak,
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
pričom
sa
bude
opierať o faktory
ako
tie,
ktoré
sú
identifikované
predovšetkým v bodoch 75 až 80 a 88 až 90 týchto návrhov.
d)      Záver
103. Na
pripomenutie
uvediem,
že
vnútroštátny
súd
upozornil
Súdny
dvor
na
tieto
znaky
PPY:
podpis
zmluvy o obchodnom
partnerstve
iba s niektorými
používateľmi;
preskúmanie
vzorky
videí
nahraných
tvorcami
obsahu;
dodatočné
funkcie
platformy
dostupné
len
overeným
partnerom a delenie
sa o príjmy.
104. So
zreteľom
na
kritériá
preskúmané v tejto
časti
sa
mi
zdá,
že
žiadny z týchto
znakov
nemá
takú
povahu,
aby
spoločnosti
Google
zabezpečil
kontrolu
nad
obsahom
nahrávaným
tvorcami
obsahu
na
platformu
YouTube v zmysle
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31.
3.      Článok 14 ods. 2 smernice 2000/31
105. Článok 14
ods. 2
smernice
2000/31,
podľa
ktorého
sa
„odsek 1…
neuplatní,
ak
príjemca
služby
koná
[pod
vedením
alebo
kontrolou
poskytovateľa]“,
tento
záver
nespochybňuje.
106. Podľa
vysvetlení,
ktoré
poskytla
Komisia v rámci
legislatívneho
procesu,
„vedenie a kontrola
poskytovateľa
odkazovali
na
zmluvný
vzťah“(76).
107. Zastávam
však
názor,
že
samotná
existencia
zmluvného
vzťahu
medzi
poskytovateľom
služieb a používateľom
je
zjavne
nedostatočná
na
to,
aby
bol
článok 14
ods. 1
smernice
2000/31
neuplatniteľný. V záujme
zistenia,
či
používateľ
koná
pod
vedením
alebo
kontrolou
poskytovateľa,
sa
musia
preskúmať
konkrétne
podmienky
zmluvy.
108. Predovšetkým
treba
určiť,
či
na
základe
tejto
zmluvy
vzniká
individuálny
vzťah
medzi
poskytovateľom
služieb a každým z jeho
používateľov.
109. Je
to
zrejme
tak,
„napríklad
ak
poskytovateľ
online
platformy,
ktorá
spotrebiteľom
umožňuje
uzatvárať
zmluvy
na
diaľku s obchodníkmi,
určuje
cenu
tovaru
alebo
služieb,
ktoré
ponúka
obchodník“. V takom
scenári
by
sa
„mohlo…
predpokladať,
že
obchodník
podlieha
danej
online
platforme
alebo
je
pod
jej
kontrolou“
(odôvodnenie 23
aktu o digitálnych
službách).
110. Naopak, ako
som
už
uviedol v bode 75
vyššie, v prípade
zmluvy o partnerstve
podpísanej
medzi
spoločnosťou
Google a všetkými
jej
overenými
partnermi
to
tak
zrejme
nie
je.
4.      Článok 14 ods. 1 písm. a) a b) smernice 2000/31
111. Ak
sa
preukáže,
že
činnosť
spoločnosti
Google
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
zbavená
zodpovednosti
bude
iba v prípade,
že
spĺňa
jednu z dvoch
podmienok
zakotvených v písmenách a) a b)
daného
článku.
112. To,
či
je v danom
prípade
jedna z týchto
podmienok
splnená,
úplne
závisí
od
skutkových
okolností.
Ide
teda o otázku
patriacu
do
právomoci
vnútroštátnych
súdov s výhradou
výkladového
usmernenia
Súdneho
dvora.
113. Pokiaľ
ide o podmienku
stanovenú v článku 14
ods. 1 písm. a)
smernice
2000/31,
Súdny
dvor
predovšetkým
objasnil,
že
ju
nemožno
považovať
za
nesplnenú
len z dôvodu,
že
tento
prevádzkovateľ
vo
všeobecnosti
vie o skutočnosti,
že
jeho
platforma
sa
používa
aj
na
zdieľanie
nezákonného
obsahu.
Súdny
dvor
teda
konštatoval,
že
„[vedomosť] o nezákonnej
činnosti
alebo
informáciách“
odkazuje
na
konkrétnu
nezákonnú
činnosť a informácie.(77)
114. Vnútroštátny
súd
by
podľa
môjho
názoru
mal
pri
zisťovaní,
či
Google
vie o konkrétnych
nezákonných
informáciách,
venovať
zvláštnu
pozornosť
preskúmaniam
vykonávaným
kontrolórmi
tejto
spoločnosti.
Súdny
dvor
totiž v rozsudku
L’Oréal a i. konštatoval,
že
poskytovateľ
sa
môže o nezákonnej
povahe
obsahu
dozvedieť
okrem
iného
prostredníctvom
preskúmania z vlastnej
iniciatívy.(78) Okrem
toho
by
som
podotkol,
že
vo
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
YouTube a Cyando a v ktorej o takéto
overovanie
nešlo,
mala
Google
zrejme
iba
abstraktnú
vedomosť o tom,
že
na
jej
platforme
sa
nezákonne
sprístupňuje
chránený
obsah.
115. K relevantným
okolnostiam
pri
takomto
preskúmaní
patrí
druh
predmetného
nezákonného
obsahu. V tejto
súvislosti
podotýkam,
že
vec,
ktorá
viedla k rozsudku
YouTube a Cyando,
sa
týkala
obsahu
porušujúceho
práva
duševného
vlastníctva.
Prejednávaná vec
sa
naopak
týka
obsahu
zahŕňajúceho
reklamu
na
hazardné
hry,
ktorá
je
podľa
talianskeho
práva
zakázaná.
Vzhľadom
na
tento
špecifický
druh
nezákonného
obsahu
by
sa
malo
takisto
posúdiť,
či
sa
Google
prostredníctvom
preskúmania
okrem
iného
témy
kanála,
najnovších a najpozeranejších
videí
dozvedá o takomto
špecifickom
nezákonnom
obsahu.
Skutočnosť,
že
dotknutý
kanál
sa v plnom
rozsahu
venuje
hazardným
hrám,
ako
zdôraznila
talianska vláda
na
pojednávaní, v tejto
súvislosti
môže
poukazovať
na
to,
že
Google
sa
prostredníctvom
preskúmaní
vykonaných
jej
kontrolórmi o konkrétnom
nezákonnom
obsahu
dozvedela.
Uvedené
platí o to
viac,
že
Google
vypracovala
rozsiahle
usmernenia
pre
používateľov
týkajúce
sa
hazardných
hier a obsahu
propagujúceho
hazardné
hry.
Tieto
usmernenia
zahŕňajú
odporúčania
špecifické
pre
jednotlivé
krajiny
vrátane
Talianska.(79) Napokon
môže
byť
vhodné
zistiť,
či
videá
skutočne
preskúmané
kontrolórmi v prejednávanej
veci
umožňovali
spoločnosti
Google
získať
špecifické
vedomosti o nezákonnom
obsahu.
116. Ak
vnútroštátny
súd
dospeje k záveru,
že
Google
sa
prostredníctvom
preskúmaní
vykonaných
jej
kontrolórmi o konkrétnom
nezákonnom
obsahu
dozvedela,
nebude
splnená ani
podmienka
stanovená v článku 14
ods. 1 písm. b)
smernice
2000/31.
V takom prípade, keď
sa
totiž
Google o tomto
nezákonnom
obsahu
dozvedela
(pri
vykonávaní
takýchto
preskúmaní),
nekonala
„promptne,
aby
[informácie
odstránila
alebo
znemožnila
prístup k nim]“.
117. Navrhujem
preto,
aby
sa
na
druhú
otázku
odpovedalo v tom
zmysle,
že
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
zahŕňajúca
uchovávanie
obsahu
tretích
strán, s ktorými
uzavrel
zmluvu o obchodnom
partnerstve,
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
pokiaľ
presné
podmienky,
za
ktorých
bola
táto
zmluva
dojednaná, a jej
ustanovenia
nemajú
takú
povahu,
že
poskytovateľovi
hostingových služieb
umožnia
poznať
obsah
uchovávaný
na
jeho
platforme
alebo
mať nad
ním
kontrolu.
Ak
sa
takýto
poskytovateľ
hostingových služieb
prostredníctvom
preskúmaní
vykonaných
jeho
kontrolórmi
dozvie o konkrétnom
nezákonnom
obsahu,
čoho
overenie
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
je
možné,
že
podmienky
stanovené v písmenách a) a b)
daného
ustanovenia
nebudú
môcť byť splnené.
V.      Návrh
118. Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázky,
ktoré
položila
Consiglio di
Stato (Štátna
rada,
Taliansko),
takto:
1.      Článok 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31/ES
Európskeho
parlamentu a Rady z 8. júna
2000 o určitých
právnych
aspektoch
služieb
informačnej
spoločnosti
na
vnútornom
trhu,
najmä o elektronickom
obchode
(smernica o elektronickom
obchode),
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
spočívajúca v uchovávaní
videí
obsahujúcich
reklamu
na
hazardné
hry
patrí
do
pôsobnosti
danej
smernice.
2.      Činnosť
poskytovateľa
hostingových služieb
zahŕňajúca
uchovávanie
obsahu
tretích
strán, s ktorými
uzavrel
zmluvu o obchodnom
partnerstve,
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
pokiaľ
presné
podmienky,
za
ktorých
bola
táto
zmluva
dojednaná, a jej
ustanovenia
nemajú
takú
povahu,
že
poskytovateľovi
hostingových služieb
umožnia poznať alebo kontrolovať obsah uchovávaný na jeho platforme.
Ak
sa
takýto
poskytovateľ
hostingových služieb
prostredníctvom
preskúmaní
vykonaných
jeho
kontrolórmi
dozvie o konkrétnom
nezákonnom
obsahu,
čoho
overenie
prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
je
možné,
že
podmienky
stanovené v písmenách a) a b)
daného
ustanovenia
nebudú
môcť byť splnené.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 8. júna
2000 o určitých
právnych
aspektoch
služieb
informačnej
spoločnosti
na
vnútornom
trhu,
najmä o elektronickom
obchode
(smernica o elektronickom
obchode)
(Ú. v. ES L 178,
2000,
s. 1;
Mim.
vyd. 13/025,
s. 399).
3      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 24. októbra
1995 o ochrane
fyzických
osôb
pri
spracovaní
osobných
údajov a voľnom
pohybe
týchto
údajov
(Ú. v. ES L 281,
1995,
s. 31;
Mim.
vyd. 13/015,
s. 355).
4      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 15. decembra
1997 o spracovaní
osobných
údajov a ochrane
súkromia v sektore
telekomunikácií
[neoficiálny
preklad]
(Ú. v. ES L 24,
1998,
s. 1).
5      Pozri
túto
webovú
stránku:
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sk‑SK&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262‑EU.
6      Pozri
túto
webovú
stránku:
https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      Pozri
túto
webovú
stránku:
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sk‑SK&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262‑EU.
8      Google v tejto
súvislosti
na
svojej
webovej
stránke s názvom
„Pravidlá
speňažovania
kanálov v službe
YouTube“
(https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=sk‑SK&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262‑EU)
uvádza,
že
„tieto
pravidlá
sa
vzťahujú
na
každého
účastníka
Partnerského
programu
YouTube
alebo
záujemcu o vstup
doň“;
pozri
tiež
stránku
https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=sk‑SK&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262‑EU.
9      Pozri
túto
webovú
stránku:
https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=sk‑SK&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262‑EU.
10      Rozsudok
zo
16. marca 1978,
Oehlschläger (104/77,
EU:C:1978:69,
bod 4).
Pozri
tiež
rozsudok z 1. augusta
2025, T. a i. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 a C‑493/23,
EU:C:2025:592,
bod 121).
11      Rozsudky z 9. novembra
2023,
Google
Ireland a i. (C‑376/22,
EU:C:2023:835,
bod 42), a z 30. mája
2024,
Airbnb Ireland a Amazon
Services Europe (C‑662/22 a C‑667/22,
EU:C:2024:432,
bod 55).
Pozri
tiež
CRABIT,
E.:
La
directive sur le commerce électronique:
le projet ‘Méditerranée’.
In:
Revue
du droit de
l’Union européenne,
vol. 4,
Bruylant, Bruxelles, 2000,
s. 749 – 833,
na
s. 759.
12      Pozri v tejto
súvislosti
moje
návrhy v spojených
veciach
WebGroup Czech Republic a i. (C‑188/24 a C‑190/24,
EU:C:2025:709,
body 54 a 55).
13      Pozri v súvislosti s „daňovou
oblasťou“
rozsudok z 27. apríla
2022,
Airbnb Ireland (C‑674/20,
EU:C:2022:303,
bod 29 a citovaná
judikatúra).
Článok 2
ods. 2
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2006/123/ES z 12. decembra
2006 o službách
na
vnútornom
trhu
(Ú. v. EÚ L 376,
2006,
s. 36)
takisto
uvádza
určité
„činnosti“,
na
ktoré
sa
daná
smernica
nevzťahuje.
Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 15. októbra
2015,
Grupo Itevelesa a i. (C‑168/14,
EU:C:2015:685,
bod 45).
14      Súdny
dvor
zrejme
používa
pojmy
„hazardné
hry“ a „hry a stávky“
zameniteľne.
Pozri v tejto
súvislosti
okrem
iného
rozsudok z 8. septembra
2010,
Stoß a i. (C‑316/07, C‑358/07
až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07,
EU:C:2010:504,
ďalej
len
„rozsudok
Stoß a i.“,
body 77,
79,
80 a 82). V záujme
jednoduchšej
orientácie
budem
uplatňovať
rovnakú
metódu.
15      Článok 14
ods. 1
smernice
2000/31 a článok 3 písm. g)
bod iii)
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
2022/2065 z 19. októbra
2022 o jednotnom
trhu s digitálnymi
službami a o zmene
smernice
2000/31/ES
(akt o digitálnych
službách)
(Ú. v. EÚ L 277,
2022,
s. 1) (ďalej len „akt o digitálnych službách“).
16      Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o určitých právnych aspektoch elektronického obchodu na vnútornom trhu [KOM(1998)
586 v konečnom
znení,
s. 32].
17      Článok 2
ods. 2 písm. h)
smernice
2006/123
zavádza
rovnocenné
vylúčenie
činností
týkajúcich
sa
hazardných
hier z pôsobnosti
tejto
smernice.
Odôvodnenie 25
danej
smernice v tomto
kontexte
uvádza,
že
„činnosti
týkajúce
sa
hazardných
hier,
vrátane
lotérií a stávkových
transakcií,
by
mali
byť z rozsahu
pôsobnosti
tejto
smernice
vyňaté s ohľadom
na
osobitnú
povahu
týchto
činností,
ktoré
zahŕňajú
vykonávanie
politík
týkajúcich
sa
verejného
poriadku a ochrany
spotrebiteľa
členskými
štátmi“.
Pozri v tejto
súvislosti
tiež
moje
návrhy
vo
veci
AUTOTECHNICA
FLEET
SERVICES
(C‑278/22,
EU:C:2023:401,
bod 38,
poznámka
pod
čiarou 11).
18      Podotkol
by
som,
že
činnosti
uvedené v článku 1
ods. 5 písm. d)
smernice
2000/31
sú
vylúčené z pôsobnosti
tejto
smernice
ako
celku
vrátane
zásady
krajiny
pôvodu
podľa
článku 3 a kapitol II a III
danej
smernice.
Ako
však
vyplýva z návrhu
tejto
smernice
(pozri
bod 30
vyššie),
hlavným
cieľom
tohto
vylúčenia
je
zachovať
voľnú
úvahu
cieľových
členských
štátov
vo
vzťahu k činnostiam, v prípade
ktorých
neexistuje
vzájomné
uznávanie,
ako
sú
hazardné
hry.
19      Rozsudok z 2. marca 2023,
Recreatieprojecten Zeeland a i. (C‑695/21,
EU:C:2023:144,
bod 14 a citovaná
judikatúra).
Pozri
tiež
rozsudok
Stoß a i. (bod 76 a citovaná
judikatúra).
20      Rozsudok
Stoß a i. (bod 101 a citovaná
judikatúra).
Pokiaľ
ide o zákaz
reklamy
na
hazardné
hry
stanovený
členskými
štátmi
pre
herne,
pozri
rozsudok z 2. marca 2023,
Recreatieprojecten Zeeland a i. (C‑695/21,
EU:C:2023:144).
21      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok z 1. októbra
2020,
A
(Reklama a online
predaj
liekov)
(C‑649/18,
EU:C:2020:764,
body 53 a 59).
22      Služobný dokument Komisie - Online
gambling in
the Internal Market Accompanying the document Communication from the Commission to
the European Parliament,
the Council,
the Economic and
Social Committee and
the Committee of
the Regions Towards a comprehensive framework for online
gambling,
[SWD(2012)
345
final],
s. 17.
23      Uvedomujem
si,
že
Komisia
vo
svojich
pripomienkach
nepriamo
tvrdí,
že
pojem
„hosting“
podľa
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31
predpokladá
neexistenciu
kontroly
nad
uchovávaným
obsahom.
Domnievam
sa
však,
že
táto
požiadavka
je
relevantná
iba
na
účely
určenia,
či
sa
uplatňuje
výnimka
zo
zodpovednosti
stanovená v danom
ustanovení.
24      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudky z 12. júla
2011,
L’Oréal a i. (C‑324/09,
EU:C:2011:474,
ďalej
len
„rozsudok
L’Oréal a i.“,
body 118 a 119), a z 22. júna
2021,
YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2021:503,
ďalej
len
„rozsudok
YouTube a Cyando“,
body 109 a 110).
Pozri
tiež
moje
návrhy
vo
veci
Russmedia Digital a Inform Media Press
(C‑492/23,
EU:C:2025:68,
bod 53), a v spojených
veciach
WebGroup Czech Republic a i. (C‑188/24 a C‑190/24,
EU:C:2025:709,
bod 236).
25      Je
zrejme
nesporné,
že
tieto
dve podmienky
sú v prejednávanej
veci
splnené.
Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
YouTube a Cyando (body 103 a 104), a rozsudok z 26. apríla
2022,
Poľsko/Parlament a Rada
(C‑401/19,
EU:C:2022:297,
bod 28).
26      Pozri v tejto
súvislosti
WILMAN,
F.:
The Responsibility of
Online
Intermediaries for Illegal User
Content in
the EU
and
the US.
Edward
Elgar Publishing,
2020,
s. 35, a WILMAN,
F.,
KALĖDA a
S.,
LOEWENTHAL,
P.:
The EU
Digital Services Act.
Oxford University Press,
2024,
s. 52 a 53
(kde
sa
uvádza
komentár k článkom 4
až
6
aktu o digitálnych
službách; v tejto
súvislosti
pozri
bod 36
vyššie). V rovnakom
duchu
pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe v spojených
veciach
YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18,
EU:C:2020:586,
ďalej
len
„návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
YouTube a Cyando“,
body 141 a 148).
27      Pozri
WILMAN,
F.,
KALĖDA a
S.,
LOEWENTHAL,
P.J.:
poznámka pod čiarou 26, c. d.,
s. 52.
28      Pozri
osobitne k rozlišovaniu
medzi
prvým a druhým
krokom
WILMAN,
F.:
c. d.,
s. 35.
Pozri
tiež
VAN
EECKE,
P.:
Online
service providers and
liability:
A
plea for a balanced approach.
In:
Common Market Law Review,
roč. 48,
2011,
s. 1455 – 1502,
na
s. 1472,
kde
sa
rozlišuje
medzi
„všeobecnou
vedomosťou“ a „špecifickou
vedomosťou“. V záujme
jasnosti
budem v týchto
návrhoch
pri
skúmaní
toho,
či
Google
patrí
do
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
hovoriť
väčšinou o „kontrole
nad
obsahom“.
29      Pozri
bod 113
nižšie. V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
článok 14
smernice
2000/31
sa
týka
akejkoľvek
zodpovednosti
vrátane
trestnej
zodpovednosti.
30      Druhá
prejudiciálna
otázka
sa
zrejme
týka
iba
pôsobnosti
článku 14
ods. 1
smernice
2000/31,
teda
sprostredkovateľskej
úlohy
poskytovateľa
hostingových služieb
(prvý
krok
analýzy). V záujme
poskytnutia
užitočnej
odpovede
vnútroštátnemu
súdu
však
takisto
posúdim,
či
môže
byť
splnená
niektorá z dvoch
podmienok
zakotvených v písmenách a) a b)
daného
ustanovenia
(druhý
krok
analýzy).
31      Pozri
rozsudok z 23. marca 2010,
Google
France a Google
(C‑236/08
až C‑238/08,
EU:C:2010:159,
ďalej
len
„rozsudok
Google
France“,
bod 112), a rozsudok
L’Oréal a i. (bod 112).
32      Pozri
rozsudky
Google
France (bod 113) a YouTube a Cyando (bod 105).
33      Pozri
rozsudok z 11. septembra
2014,
Papasavvas (C‑291/13,
EU:C:2014:2209,
bod 41).
Pozri
tiež
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 106 a citovaná
judikatúra).
34      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jääskinen vo
veci
L’Oréal a i. (C‑324/09,
EU:C:2010:757,
body 138
až
141).
35      Pozri
okrem
iného
WILMAN,
F.: poznámka pod čiarou 26,
c. d.,
s. 30.
36      Pozri
rozsudok
L’Oréal a i. (bod 113).
37      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 105).
38      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jääskinen vo
veci
L’Oréal a i. (C‑324/09,
EU:C:2010:757,
bod 146).
39      Pozri v tejto
súvislosti
KUCZERAWY,
A.:
Active vs.
passive hosting in
the EU
intermediary liability regime:
time for a change?
In:
KU
Leuven Centre
for IT
&
IP
Law (blog),
2018, a RIORDAN,
J.:
The Liability of
Internet
Intermediaries.
Oxford:
Oxford University Press,
2016,
s. 404.
40      Pozri
rozsudok
Google
France (bod 23).
Prirodzené
výsledky
sú v podstate
tie,
ktoré
sa
vo
vyhľadávači
zobrazujú v zostupnom
poradí
podľa
relevantnosti
potom,
ako
používateľ
internetu
vykoná
vyhľadávanie
na
základe
jedného
alebo
viacerých
slov
[pozri
tento rozsudok
(bod 22)].
41      Pozri
rozsudok
Google
France (bod 118).
42      Pozri
rozsudok
L’Oréal a i. (body 28,
29 a 31).
Pokiaľ
ide o použitie
služby
AdWords spoločnosti
Google
spoločnosťou
eBay
na
propagáciu
výrobkov
predávaných
na
jej
webovom
sídle,
pozri
tiež
body 39,
84 a 85.
43      Pozri
rozsudok
L’Oréal a i. (bod 116).
44      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 19).
45      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (body 92 a 109).
46      Pozri
rozsudok
L’Oréal a i. (bod 115).
Pokiaľ
ide o odmenu,
pozri
tiež
rozsudok
Google
France (bod 116).
47      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 109).
48      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 114).
49      Pozri
moje
návrhy
vo
veci
Russmedia Digital a Inform Media Press
(C‑492/23,
EU:C:2025:68,
bod 53).
50      Pozri
bod 17
vyššie.
51      Pozri body 158 a 159 týchto návrhov.
52      Pozri v tejto
súvislosti
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Jääskinen vo
veci
L’Oréal a i. (C‑324/09,
EU:C:2010:757,
bod 26).
53      V tejto
súvislosti
možno
uviesť,
že
podľa
spoločnosti
Google
existujú
približne
tri
milióny
overených
partnerov.
54      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
YouTube a Cyando (body 160 a 162).
Pozri
tiež
RIORDAN,
J.: poznámka pod čiarou 39,
c. d.,
s. 409.
55      Pozri
bod 66
vyššie.
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
YouTube a Cyando (bod 157).
56      Pozri v tejto
súvislosti
odôvodnenie 40
smernice
2000/31.
57      Návrh smernice [KOM(1998)
586 v konečnom znení],
poznámka pod čiarou 16, s. 4.
Pozri
tiež
správu
Komisie
Európskemu parlamentu, Rade a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru - First Report
on
the application of
Directive 2000/31
[KOM(2003)
702,
s. 13].
58      Pozri
odôvodnenia 9 a 46
smernice
2000/31.
Pozri
tiež
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 113).
59      Pozri
odôvodnenie 16
aktu o digitálnych
službách.
Pozri
tiež
WILMAN,
F.,
KALĖDA a
S.,
LOEWENTHAL,
P.:
poznámka pod čiarou 26, c. d.,
s. 72, a HUSOVEC, M.:
Injunctions against Intermediaries in
the European Union.
Cambridge University Press,
2017,
s. 55.
60      Pozri v súvislosti s článkom 14
ods. 3
smernice
2000/31
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 131).
61      Pozri v tejto
súvislosti
STALLA‑BOURDILLON a
S.,
THORBURN,
R.:
The scandal of
intermediary:
acknowledging the both/and
dispensation for regulating hybrid
actors.
In:
PETKOVA a
B.,
OJANEN, T. (eds.):
Fundamental Rights Protection Online:
the Future Regulation of
Intermediaries.
Edward
Elgar,
2019,
s. 157.
62      Pozri
rozsudok
Google
France (body 26 a 115),
kde
sa
nevenovala
vôbec
žiadna
pozornosť
skutočnosti,
že v prípade
služby
odkazov
AdWords bolo
poradie
zobrazovania
reklamných
odkazov
určené
okrem
iného v závislosti
od
maximálnej
ceny
za
kliknutie a kvality
reklamy,
ktorú
posudzovala
Google.
63      Odôvodnenie 43
smernice
2000/31;
pozri
tiež
rozsudok z 15. septembra
2016,
Mc Fadden (C‑484/14,
EU:C:2016:689,
body 60
až
63) a
VAN
EECKE,
P.:
poznámka pod čiarou 28, c. d.,
s. 1463.
64      Pozri
bod 65
vyššie.
65      Pozri v tejto
súvislosti
tiež
STALLA‑BOURDILLON a
S.,
THORBURN,
R.:
poznámka pod čiarou 61, c. d.,
s. 149.
66      Pozri v tejto
súvislosti
bod 59
vyššie, v ktorom sa odkazuje na rozsudok Google France (bod 118).
Pozri
tiež
VAN
EECKE,
P.:
poznámka pod čiarou 28, c. d.,
s. 1472.
67      Pozri
bod 17
vyššie.
68      Pozri v tejto
súvislosti
moje
návrhy
vo
veci
Russmedia Digital a Inform Media Press
(C‑492/23,
EU:C:2025:68,
bod 60).
69      Pozri
bod 63
vyššie.
70      Pozri
rozsudky
Google
France (bod 116) a L’Oréal a i. (bod 115).
71      Pozri
rozsudok
Google
France (bod 25).
72      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 96).
73      Návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
YouTube a Cyando (bod 142).
74      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (body 41
až
43).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Saugmandsgaard Øe vo
veci
YouTube a Cyando (bod 31).
75      Pozri v tejto
súvislosti
rozsudok
YouTube a Cyando (bod 109).
76      Pozri
Výsledok postupov pracovného výboru k hospodárskym otázkam (služby informačnej spoločnosti) z 15. až 25. februára 1999, dokument
Rady
6251/99
(1999),
s. 4.
77      Pozri
rozsudok
YouTube a Cyando (body 111 a 112).
78      Pozri bod 122 tohto rozsudku.
79      Pozri
túto
webovú
stránku:
https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=sk‑SK&sjid=5810413720643412243‑EU.