62025CJ0219
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 19. júna 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Naliehavé prejudiciálne konanie – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Článok 67 ods. 3 a článok 82 ods. 1 ZFEÚ – Justičná spolupráca v trestných veciach – Žiadosť tretej krajiny o vydanie – Občan Únie – Články 18 a 21 ZFEÚ – Skoršie rozhodnutie iného členského štátu o odmietnutí vydania z dôvodu vážneho rizika porušenia základných práv – Článok 19 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie – Právo vyžiadanej osoby nebyť vydaná do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavená mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu – Článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie – Právo na spravodlivý proces – Vzájomná dôvera – Povinnosť zohľadniť dôvody, na ktorých bolo založené skoršie rozhodnutie o odmietnutí vydania – Neexistencia povinnosti vzájomného uznávania tohto rozhodnutia“
Vo veci C‑219/25 PPU [Kamekris] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím vyšetrovacieho senátu Cour d’appel de Montpellier (Odvolací súd Montpellier, Francúzsko) z 18. marca 2025 a doručený Súdnemu dvoru 20. marca 2025, ktorý súvisí s konaním týkajúcim sa vydania:
KN,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory C. Lycourgos, sudcovia S. Rodin, N. Piçarra (spravodajca), O. Spineanu‑Matei a N. Fenger,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: R. Şereş, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. mája 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
KN, v zastúpení: J.‑C. De Block a M. Poirot, avocats,
–
francúzska vláda, v zastúpení: B. Dourthe a M. Guiresse, splnomocnené zástupkyne,
–
česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller, M. Hellmann a A. Sahner, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: F. Blanc, J. Hottiaux, H. Leupold a J. Vondung, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní z 22. mája 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 67 ods. 3 a článku 82 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 19 a článkom 47 druhým odsekom Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
2
Tento návrh bol podaný v súvislosti so žiadosťou o vydanie, ktorú zaslali gruzínske orgány francúzskym orgánom na účely výkonu trestu odňatia slobody na doživotie v Gruzínsku v prípade KN, gréckeho a gruzínskeho štátneho príslušníka.
Právny rámec
Európsky dohovor o vydávaní
3
Európsky dohovor o vydávaní podpísaný 13. decembra 1957 v Paríži (ďalej len „Európsky dohovor o vydávaní“), ktorého zmluvnými stranami sú okrem iných Francúzska republika a Gruzínsko, v článku 1 s názvom „Povinnosť vydania“ stanovuje:
„Zmluvné strany sa zaväzujú vzájomne si vydávať, v súlade s ustanoveniami a podmienkami uvedenými v tomto dohovore, všetky osoby, proti ktorým vedú príslušné orgány dožadujúcej strany trestné stíhanie pre trestný čin alebo ktoré vyžadujú tieto orgány na výkon trestu alebo ochranného opatrenia.“
4
Pri ratifikácii tohto dohovoru si Francúzska republika vyhradila najmä dve podmienky:
„Vydanie sa odmietne, ak by vydanie pravdepodobne malo obzvlášť závažné dôsledky pre vyžiadanú osobu, najmä vzhľadom na jej vek alebo zdravotný stav.
Vydanie sa neuskutoční, ak by osoba, o vydanie ktorej sa žiada, bola v dožadujúcom štáte súdená súdom, ktorý nezabezpečuje základné procesné záruky a záruky ochrany práva na obhajobu, alebo súdom zriadeným pre jej konkrétny prípad, alebo ak sa vydanie požaduje na výkon trestu alebo ochranného opatrenia uloženého takýmto súdom.“
Právo Únie
5
Článok 18 prvý odsek ZFEÚ stanovuje:
„V rámci pôsobnosti zmlúv a bez toho, aby boli dotknuté ich osobitné ustanovenia akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti je zakázaná.“
6
Článok 21 ods. 1 ZFEÚ stanovuje:
„Každý občan Únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, pričom podlieha obmedzeniam a podmienkam ustanoveným v zmluvách a v opatreniach prijatých na ich vykonanie.“
7
Článok 67 ods. 1 a 3 ZFEÚ spresňuje:
„1.   [Európska] [ú]nia vytvára priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti pri rešpektovaní základných práv a rozličných právnych systémov a tradícií členských štátov.
…
3.   Únia sa usiluje o zabezpečenie vysokej úrovne bezpečnosti prostredníctvom opatrení na predchádzanie trestnej činnosti, rasizmu a xenofóbie a na boj proti nim prostredníctvom opatrení na koordináciu a spoluprácu medzi policajnými a justičnými orgánmi a inými príslušnými orgánmi, ako aj vzájomným uznávaním rozsudkov v trestných veciach a v prípade potreby aj aproximáciou trestnoprávnych predpisov.“
8
Podľa článku 82 ods. 1 ZFEÚ:
„Justičná spolupráca v trestných veciach v Únii je založená na zásade vzájomného uznávania rozsudkov a iných justičných rozhodnutí a zahŕňa aproximáciu zákonov a iných právnych predpisov členských štátov v oblastiach uvedených v odseku 2 a článku 83.
Európsky parlament a Rada [Európskej únie] prijmú v súlade s riadnym legislatívnym postupom opatrenia zamerané na:
a)
vytvorenie pravidiel a postupov na zabezpečovanie uznávania všetkých foriem rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí v celej Únii;
…“
9
Článok 19 Charty, nazvaný „Ochrana v prípade vysťahovania, vyhostenia alebo extradície“, v odseku 2 stanovuje:
„Nikto nesmie byť vysťahovaný, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu.“
10
Článok 47 Charty s názvom „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“ v druhom odseku stanovuje:
„Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.“
Francúzske právo
11
Článok 696‑4 code de procédure pénale (Trestný poriadok) stanovuje:
„Vydanie osoby sa nepovolí:
1. Ak vyžiadaná osoba je francúzskym štátnym príslušníkom, čo sa posudzuje v čase spáchania skutku, pre ktorý sa žiada o vydanie,
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
12
Dňa 3. decembra 2010 bol KN, ktorý je grécky a gruzínsky štátny príslušník, odsúdený vo svojej neprítomnosti na trest odňatia slobody na doživotie Mestským súdom Poti (Gruzínsko). Tento trest bol v jeho neprítomnosti potvrdený 3. júna 2011 Odvolacím súdom Kutaisi (Gruzínsko). Predmetné trestné činy spáchané v Gruzínsku a Turecku v rokoch 2008 a 2009 sa týkali medzinárodného obchodu s kokaínom v mimoriadne veľkých množstvách a v organizovanej skupine, prípravy vraždy organizovanou skupinou a nezákonnej držby strelných zbraní.
13
Dňa 2. júla 2021 gruzínske orgány požiadali Interpol o vydanie „červeného obežníka“ voči KN, čo znamená žiadosť o predbežné zadržanie na účely vydania na základe rozsudku Odvolacieho súdu Kutaisi z 3. júna 2011.
14
Dňa 4. októbra 2021 bol KN na základe tohto „červeného obežníka“ predbežne zadržaný v Belgicku, kde mal bydlisko. Prokurátor v Gruzínsku predložil 13. októbra 2021 belgickým orgánom žiadosť o vydanie. KN, ktorý bol pôvodne umiestnený do vydávacej väzby, bol neskôr prepustený na slobodu, avšak od 29. októbra 2021 sa nachádzal pod súdnym dohľadom a čakal na rozhodnutie belgických súdov o žiadosti o jeho vydanie.
15
Dňa 20. januára 2025 bol KN na základe uvedeného „červeného obežníka“ zadržaný vo Francúzsku. Nasledujúci deň predložili gruzínske orgány francúzskym orgánom žiadosť o vydanie podobnú žiadosti, ktorú predložili belgickým orgánom, a KN bol umiestnený do vydávacej väzby vo Francúzsku.
16
Rozsudkom z 19. februára 2025 trestný senát Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko) na základe belgickej právnej úpravy týkajúcej sa vydávania, ako aj na základe článku 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), zamietol žiadosť o vydanie podanú gruzínskymi orgánmi, keďže sa domnieval, že existujú dôvody na vážne obavy, že vydaním KN do Gruzínska by bol KN vystavený odopretiu spravodlivosti a skutočnému riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
17
Dňa 28. februára 2025 sa KN v rámci vydávacieho konania začatého vo Francúzsku dostavil pred procureur général de Montpellier (Generálny prokurátor v Montpellier, Francúzsko) a vyhlásil, že nesúhlasí so svojím vydaním.
18
Po tomto odmietnutí bol KN 1. marca 2025 predvedený pred vyšetrovací senát Cour d’appel de Montpellier (Odvolací súd Montpellier, Francúzsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Pred týmto senátom uviedol, že právo Únie, najmä zásady vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí prijatých členskými štátmi, ukladajú francúzskym orgánom povinnosť uznať rozsudok trestného senátu Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) z 19. februára 2025, a v dôsledku toho odmietnuť jeho vydanie do Gruzínska. Tento rozsudok trestnoprávnej povahy mu podľa jeho názoru priznáva právo zaručené Úniou, a to právo nebyť vydaný do tretej krajiny, ak existuje skutočné riziko, že bude v tejto krajine vystavený neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo odopretiu spravodlivosti.
19
Generálny prokurátor v Montpellier pred vnútroštátnym súdom zdôraznil, že pri posúdení tejto žiadosti o vydanie francúzskymi orgánmi musia byť dodržané články 3 a 6 EDĽP a že KN, ktorý je gréckym a gruzínskym štátnym príslušníkom, poukázal na existenciu vážneho rizika, že bude vystavený nielen odopretiu spravodlivosti, ale aj neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu z dôvodu väzenských podmienok v Gruzínsku. Vzhľadom na politickú nestabilitu v danej krajine od novembra 2024 generálny prokurátor vyzval tento súd, aby konštatoval, že nie je schopný získať od gruzínskych orgánov spoľahlivé záruky, pokiaľ ide o rešpektovanie práv stanovených v týchto článkoch.
20
Vnútroštátny súd pripomína, že článok 1 Európskeho dohovoru o vydávaní, ktorého zmluvnou stranou je Gruzínsko ako člen Rady Európy, ukladá povinnosť vydať vyžiadanú osobu, ak sú splnené zákonné podmienky, s výhradou stanovených výnimiek a výhrad vyjadrených zmluvnými stranami. Tento súd zdôrazňuje, že Francúzska republika vyjadrila výhrady, podľa ktorých vydanie nebude povolené, ak o vyžiadanej osobe rozhodoval súd, ktorý neposkytuje záruky základných práv na obhajobu, a vydanie môže byť odmietnuté, ak by mohlo mať pre túto osobu mimoriadne závažné dôsledky.
21
Vnútroštátny súd sa pýta, či rozsudok trestného senátu Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) z 19. februára 2025, ktorým tento súd rozhodol, že KN by v prípade vydania do Gruzínska bol vystavený vážnemu riziku odopretia spravodlivosti a mučenia alebo neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania, je právne nezáväzný pre francúzske súdy na základe zásad vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania. Podľa vnútroštátneho súdu sú súdy členského štátu povinné v súlade s týmito zásadami uznať záväznosť rozhodnutí vydaných súdmi iného členského štátu len vtedy, ak je takéto uznanie výslovne stanovené právom Únie.
22
Za týchto okolností vyšetrovací senát Cour d’appel de Montpellier (Odvolací súd Montpellier, Francúzsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa článok 67 ods. 3 a článok 82 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkami 19 a 47 Charty základných práv Európskej únie vykladať v tom zmysle, že členský štát je povinný odmietnuť vykonanie žiadosti o vydanie občana Európskej únie do tretej [krajiny], ak iný členský štát predtým odmietol vykonanie tej istej žiadosti o vydanie z dôvodu, že v prípade odovzdania dotknutej osoby by hrozilo porušenie základného práva nebyť vystavený mučeniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu, zakotveného v článku 19 Charty základných práv Európskej únie, a práva na spravodlivý proces, zakotveného v článku 47 druhom odseku Charty základných práv Európskej únie?“
Žiadosť o prejednanie návrhu v rámci naliehavého prejudiciálneho konania
23
Vnútroštátny súd navrhol, aby bol návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednaný v naliehavom prejudiciálnom konaní upravenom v článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a v článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
24
Z týchto ustanovení vyplýva, že využitie tohto postupu podlieha dvom kumulatívnym podmienkam. Na jednej strane návrh na začatie prejudiciálneho konania musí vyvolávať otázky výkladu týkajúce sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktorý je upravený v hlave V tretej časti Zmluvy o FEÚ. Na druhej strane okolnosti sporu vo veci samej, ako ich opísal vnútroštátny súd, sa musia vyznačovať existenciou naliehavosti.
25
Pokiaľ ide o prvú podmienku, je potrebné uviesť, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka najmä výkladu článku 67 ods. 3 a článku 82 ods. 1 ZFEÚ, teda ustanovení patriacich do hlavy V tretej časti tejto Zmluvy upravujúcej priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Tento návrh teda možno prejednať v naliehavom prejudiciálnom konaní.
26
Pokiaľ ide o druhú podmienku týkajúcu sa naliehavosti, z ustálenej judikatúry vyplýva, že táto podmienka je splnená, ak je dotknutá osoba aktuálne pozbavená slobody a jej ponechanie vo väzbe závisí od vyriešenia sporu vo veci samej, pričom je nutné spresniť, že situáciu dotknutej osoby je potrebné posudzovať ku dňu preskúmania návrhu, ktorým sa požaduje, aby bol návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednaný v naliehavom konaní (pozri najmä rozsudok z 29. júla 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, bod 26 a citovanú judikatúru).
27
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že KN sa nachádza vo vydávacej väzbe od 21. januára 2025, takže je v súčasnosti pozbavený slobody. Okrem toho cieľom otázky položenej vnútroštátnym súdom je určiť, či tento súd musí odmietnuť vydať túto osobu na základe práva Únie. Kladná odpoveď Súdneho dvora na túto otázku by teda v zásade mala viesť k prepusteniu KN.
28
Za týchto okolností tretia komora Súdneho dvora rozhodla 3. apríla 2025 na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálnej advokátky vyhovieť návrhu vnútroštátneho súdu, aby bol návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednaný v rámci naliehavého prejudiciálneho konania.
O prejudiciálnej otázke
29
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 67 ods. 3 a článok 82 ods. 1 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že členský štát je povinný odmietnuť vydať do tretej krajiny štátneho príslušníka iného členského štátu, ak orgány tretieho členského štátu predtým odmietli vykonať žiadosť tejto tretej krajiny o vydanie, ktorá sa týkala výkonu toho istého trestu uloženého tomuto štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, z dôvodu existencie vážneho rizika porušenia základných práv zaručených článkom 19 ods. 2 a článkom 47 druhým odsekom Charty.
30
Na úvod je potrebné pripomenúť, že pri neexistencii medzinárodného dohovoru medzi Úniou a dotknutou treťou krajinou patria pravidlá v oblasti vydávania štátnych príslušníkov do právomoci členských štátov [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. septembra 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 26, a zo 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Vydanie na Ukrajinu), C‑398/19, EU:C:2020:1032, bod 28].
31
Členské štáty sú však povinné vykonávať túto právomoc v súlade s právom Únie, predovšetkým rešpektovať zákaz diskriminácie podľa článku 18 ZFEÚ, ako aj právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, zaručené v článku 21 ods. 1 ZFEÚ [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Žiadosť o vydanie do Bosny a Hercegoviny), C‑237/21, EU:C:2022:1017, bod 29].
O výklade článkov 18 a 21 ZFEÚ
32
Po prvé je potrebné uviesť, že štátny príslušník členského štátu pohybujúci sa alebo zdržiavajúci sa legálne v inom členskom štáte má z dôvodu svojho postavenia občana Únie právo odvolávať sa na článok 21 ods. 1 ZFEÚ a spadá do pôsobnosti Zmlúv v zmysle článku 18 ZFEÚ, ktorý obsahuje zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti [pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. novembra 2018, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 27, a z 22. decembra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Žiadosť o vydanie do Bosny a Hercegoviny), C‑237/21, EU:C:2022:1017, bod 30].
33
Skutočnosť, že takýto štátny príslušník iného členského štátu, než je členský štát, ktorý rozhoduje o žiadosti o jeho vydanie, má tiež štátnu príslušnosť tretej krajiny, z ktorej pochádza táto žiadosť, nemôže uvedenému štátnemu príslušníkovi zabrániť, aby sa odvolával na svoje práva a slobody vyplývajúce z jeho postavenia občana Únie, najmä na práva a slobody zaručené článkom 18 a článkom 21 ods. 1 ZFEÚ. Okolnosť, že vyžiadaná osoba je súčasne štátnym príslušníkom členského štátu aj tretej krajiny, ju totiž nemôže zbaviť týchto práv a slobôd [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Žiadosť o vydanie do Bosny a Hercegoviny), C‑237/21, EU:C:2022:1017, bod 31 a citovaná judikatúra].
34
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že KN, ktorý má okrem iného grécke štátne občianstvo, uplatnil ako občan Únie svoje právo voľne sa pohybovať v inom členskom štáte podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ, takže jeho situácia patrí do pôsobnosti Zmlúv v zmysle článku 18 ZFEÚ, ktorý zakazuje akúkoľvek diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, a to napriek skutočnosti, že je takisto štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorá podala žiadosť o jeho vydanie.
35
Toto konštatovanie nemôže vyvrátiť ani okolnosť, že KN nemal trvalý pobyt na území Francúzskej republiky v čase, keď bola orgánom tohto členského štátu predložená žiadosť o vydanie, ktorá je predmetom konania vo veci samej, ale mal trvalý pobyt na území Belgického kráľovstva. Prechodná povaha pobytu na území dožiadaného členského štátu totiž nemôže vylúčiť situáciu štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorého sa týka táto žiadosť, z pôsobnosti Zmlúv v zmysle článku 18 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. apríla 2018, Pisciotti, C‑191/16, EU:C:2018:222, bod 34).
36
Po druhé francúzska vláda spresnila, že v súlade s článkom 696‑4 ods. 1 Trestného poriadku Francúzska republika nevydáva svojich vlastných štátnych príslušníkov do tretej krajiny, pričom toto ustanovenie nebráni tomu, aby tento členský štát naproti tomu vydal do tretej krajiny štátnych príslušníkov iných členských štátov na účely výkonu trestu uloženého v tejto tretej krajine.
37
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora pritom vyplýva, že vnútroštátne pravidlo, ktoré zakazuje iba vydávanie štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu, zavádza rozdielne zaobchádzanie v závislosti od toho, či je vyžiadaná osoba štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo štátnym príslušníkom iného členského štátu, a vytvára tak nerovnosť v zaobchádzaní, ktorá môže narušiť slobodu týchto štátnych príslušníkov pohybovať sa a zdržiavať sa v Únii (pozri v tomto zmysle v rozsudky zo 6. septembra 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 32, a z 13. novembra 2018, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 28).
38
Z toho vyplýva, že v takejto situácii, akou je situácia vo veci samej, vedie rozdielne zaobchádzanie umožňujúce vydanie občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, akým je KN, k obmedzeniu voľného pohybu v zmysle článku 21 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. septembra 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 33, a z 13. novembra 2018, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 30).
39
Hoci sa v prejednávanej veci vnútroštátny súd nepýta Súdneho dvora, či takéto obmedzenie môže byť odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, pýta sa, či niektoré základné práva stanovené v Charte môžu brániť vydaniu, o aké ide vo veci samej.
O preskúmaní vážneho rizika porušenia základných práv
40
Ak vnútroštátna právna úprava je spôsobilá brániť výkonu jednej alebo viacerých základných slobôd zaručených Zmluvami, v tomto prípade práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov stanoveného v článku 21 ods. 1 ZFEÚ, táto právna úprava môže byť odôvodnená z hľadiska práva Únie len vtedy, ak je v súlade so základnými právami, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 18. júna 1991, ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, body 42 a 43). Podľa ustálenej judikatúry treba navyše takúto právnu úpravu považovať za „vykonávanie práva Únie“ v zmysle článku 51 ods. 1 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. septembra 2023, Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, bod 29, a z 12. decembra 2024, Nemzeti Földügyi Központ, C‑419/23, EU:C:2024:1016, bod 60 a citovanú judikatúru).
41
Z toho vyplýva, že dožiadaný členský štát, ktorý nevydáva svojich vlastných štátnych príslušníkov, je pred rozhodnutím vydať štátneho príslušníka iného členského štátu povinný preskúmať najmä na základe Európskeho dohovoru o vydávaní, či by toto rozhodnutie ako vykonanie práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty mohlo porušiť základné práva zaručené Chartou najmä v jej článku 47 druhom odseku, ktorý zakotvuje základné právo na spravodlivý proces, alebo v jej článku 19 ods. 2, podľa ktorého nikto nesmie byť vysťahovaný, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. novembra 2018, Raugevicius, C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 49, a z 22. decembra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Žiadosť o vydanie do Bosny a Hercegoviny), C‑237/21, EU:C:2022:1017, bod 55].
42
Na tento účel príslušný orgán dožiadaného členského štátu musí vychádzať z objektívnych, spoľahlivých, presných a náležite aktualizovaných informácií. Tieto informácie môžu pochádzať najmä z medzinárodných súdnych rozhodnutí, ako sú rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva, zo súdnych rozhodnutí dožadujúceho tretieho štátu, ako aj z rozhodnutí, správ a iných dokumentov vypracovaných orgánmi Rady Európy alebo v rámci systému Organizácie Spojených národov. Existencia deklarácií a pristúpenie k medzinárodným zmluvám, ktoré v zásade zaručujú dodržiavanie základných práv, samy osebe nestačia na zabezpečenie primeranej ochrany pred rizikom neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania s vyžiadanými osobami, ak spoľahlivé zdroje uvádzajú, že praktiky, ktoré orgány tejto tretej krajiny vykonávajú alebo tolerujú, sú zjavne v rozpore so zásadami EDĽP (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, body 57 a 59).
43
Práve v tomto kontexte sa vnútroštátny súd pýta, či mu články 67 ods. 3 a 82 ods. 1 ZFEÚ ukladajú povinnosť uznať rozsudok trestného senátu Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) z 19. februára 2025, uvedený v bode 16 tohto rozsudku, ktorým tento súd odmietol vydať KN z dôvodu, že takéto vydanie by ho vystavilo vážnemu riziku porušenia základného práva nebyť vystavený mučeniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu, zakotveného v článku 19 ods. 2 Charty, ako aj základného práva na spravodlivý proces, zakotveného v článku 47 druhom odseku Charty.
44
V tejto súvislosti treba jednak uviesť, že ani článok 67 ods. 3, ani článok 82 ods. 1 ZFEÚ nemôžu zakladať povinnosť vzájomného uznávania rozhodnutí prijatých členskými štátmi, ktorými sa zamieta žiadosť tretej krajiny o vydanie.
45
Na jednej strane totiž článok 67 ods. 3 ZFEÚ stanovuje, že „Únia sa usiluje o zabezpečenie vysokej úrovne bezpečnosti prostredníctvom opatrení na predchádzanie trestnej činnosti, rasizmu a xenofóbie a na boj proti nim“, najmä „prostredníctvom opatrení na koordináciu a spoluprácu medzi policajnými a justičnými orgánmi“ a „v prípade potreby aj aproximáciou trestnoprávnych predpisov“ členských štátov. Na druhej strane článok 82 ods. 1 prvý pododsek ZFEÚ stanovuje, že „justičná spolupráca v trestných veciach v Únii je založená na zásade vzájomného uznávania rozsudkov a iných justičných rozhodnutí a zahŕňa aproximáciu zákonov a iných právnych predpisov členských štátov“, najmä tých, ktoré sú uvedené v druhom pododseku písm. a) tohto článku 82 ods. 1, podľa ktorého „Európsky parlament a Rada prijmú v súlade s riadnym legislatívnym postupom opatrenia zamerané na vytvorenie pravidiel a postupov na zabezpečovanie uznávania všetkých foriem rozsudkov a iných súdnych rozhodnutí v celej Únii“.
46
Zo znenia týchto ustanovení vyplýva, že tieto ustanovenia samy osebe nestanovujú povinnosť vzájomného uznávania rozsudkov a súdnych rozhodnutí v trestných veciach prijatých v členských štátoch, ale iba stanovujú, že justičná spolupráca v trestných veciach v Únii je založená na zásade takéhoto uznávania. Článok 82 ods. 1 druhý pododsek písm. a) ZFEÚ sa tak obmedzuje na konštatovanie, že Európsky parlament a Rada prijmú opatrenia na stanovenie pravidiel a postupov na zabezpečenie uznávania všetkých foriem rozsudkov a súdnych rozhodnutí.
47
Po druhé, hoci právo Únie obsahuje viacero nástrojov sekundárneho práva, ktoré stanovujú povinnosť vzájomného uznávania určitých rozsudkov a súdnych rozhodnutí v trestných veciach, najmä rámcové rozhodnutie Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), ako aj rámcové rozhodnutie Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27), treba konštatovať, že nijaký akt práva Únie nestanovuje povinnosť vzájomného uznávania rozhodnutí prijatých členskými štátmi, ktoré sa týkajú žiadostí tretej krajiny o vydanie.
48
Zásada vzájomného uznávania sa preto neuplatňuje na rozhodnutia o zamietnutí žiadostí o vydanie prijaté členskými štátmi.
49
Naopak, zásada vzájomnej dôvery, najmä pokiaľ ide o priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ukladá každému členskému štátu povinnosť predpokladať, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a predovšetkým základné práva uznané týmto právom (rozsudok z 29. júla 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, bod 57, a z 29. júla 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, bod 36).
50
Pokiaľ ide o európsky zatykač upravený rámcovým rozhodnutím 2002/584, Súdny dvor rozhodol, že táto zásada vyžaduje, aby v prípade rozhodnutia o nevykonaní takéhoto zatykača, ktoré prijal iný členský štát, z dôvodu existencie rizika porušenia základného práva na spravodlivý proces, zakotveného v článku 47 druhom odseku Charty, vykonávajúci orgán členského štátu, ktorý prejednáva novú žiadosť o odovzdanie dotknutej osoby, náležite zohľadnil dôvody, ktorými je toto rozhodnutie podložené, v rámci svojho vlastného preskúmania existencie dôvodu na nevykonanie zatykača (rozsudok z 29. júla 2024, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, bod 46).
51
Z tých istých dôvodov sa treba domnievať, že v prípade rozhodnutia o odmietnutí vydania vyžiadanej osoby do tretej krajiny, ktoré prijal členský štát z dôvodu vážneho rizika, že bude porušené základné právo tejto osoby nebyť vystavená mučeniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu, zakotvené v článku 19 ods. 2 Charty, ako aj základné právo na spravodlivý proces, zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty, zásada vzájomnej dôvery vyžaduje, aby príslušný orgán iného členského štátu, ktorému bola predložená nová žiadosť o vydanie pochádzajúca z tej istej tretej krajiny a týkajúca sa tej istej osoby, náležite zohľadnil dôvody, na ktorých je založené toto rozhodnutie o odmietnutí, v rámci vlastného preskúmania existencie rizika porušenia základných práv zaručených Chartou.
52
Ako totiž zdôraznila generálna advokátka v bode 49 svojich návrhov, skoršie rozhodnutie o odmietnutí vydania prijaté v inom členskom štáte a založené na existencii vážneho rizika porušenia základných práv zaručených Chartou patrí medzi skutočnosti uvedené v judikatúre pripomenutej v bode 42 tohto rozsudku, ktoré musí členský štát, ktorému bola predložená nová žiadosť o vydanie, zohľadniť v rámci svojho vlastného preskúmania.
53
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 67 ods. 3 a článok 82 ods. 1 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že členský štát nie je povinný odmietnuť vydať do tretej krajiny štátneho príslušníka iného členského štátu, ak orgány tretieho členského štátu predtým odmietli vykonať žiadosť uvedenej tretej krajiny o vydanie, ktorá sa týkala výkonu toho istého trestu uloženého tomuto štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, z dôvodu existencie vážneho rizika porušenia základných práv zaručených článkom 19 ods. 2 a článkom 47 druhým odsekom Charty.
O trovách
54
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Článok 67 ods. 3 a článok 82 ods. 1 ZFEÚ
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
členský štát nie je povinný odmietnuť vydať do tretej krajiny štátneho príslušníka iného členského štátu, ak orgány tretieho členského štátu predtým odmietli vykonať žiadosť uvedenej tretej krajiny o vydanie, ktorá sa týkala výkonu toho istého trestu uloženého tomuto štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, z dôvodu existencie vážneho rizika porušenia základných práv zaručených článkom 19 ods. 2 a článkom 47 druhým odsekom Charty základných práv Európskej únie.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.