62005CC0393
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. július 12. (
1
)
C-393/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Osztrák Köztársaság
„2092/91/EGK rendelet — Mezőgazdasági termékek ökológiai termelése — Ellenőrző magánszervezetek — A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamban telephellyel vagy tartós infrastruktúrával rendelkezés követelménye — Igazolások — A közhatalom gyakorlásában való részvétel — EK 55. cikk — Fogyasztóvédelem”
1.
E párhuzamosan futó, EK 226. cikk szerinti eljárásokban a Bizottság szerint Ausztria és Németország nem teljesítette a szolgáltatásnyújtás szabadságának biztosítására vonatkozó kötelezettségét, mivel annak érdekében, hogy a szolgáltatást területükön is nyújthassák, az ökológiai termelés terén működő, más tagállamokban elismert ellenőrző magánszervezetektől megkövetelik, hogy területükön legalább tartós infrastruktúrával rendelkezzenek.
2.
Az ügyek a közösségi harmonizáció mértékével kapcsolatos kérdéseket vetnek fel ezen ellenőrzések területén, valamint az ellenőrzési szolgáltatások nyújtásának szabadságát érintő korlátozások azon alapuló esetleges igazolásának kérdését, hogy e szolgáltatások közhatalom gyakorlásával járnak, illetve hogy a korlátozások a fogyasztóvédelemmel kapcsolatos, közérdeken alapuló kényszerítő okokon alapulnak.
A közösségi jog
Az EK-Szerződés
3.
Az EK 49. cikk megtilt a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó minden korlátozást a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.
4.
Az EK 55. cikk értelmében az EK 45. cikket alkalmazni kell az EK 49. cikkben szereplő szolgáltatásnyújtás szabadságára. Az EK 45. cikk első bekezdése kimondja, hogy:
„Valamely tagállamban a közhatalom gyakorlásához tartósan vagy időlegesen kapcsolódó tevékenységekre e fejezet rendelkezései az adott tagállam vonatkozásában nem alkalmazhatók.”
A 2092/91 rendelet
5.
A 2092/91 rendelet (
2
) az ökológiai termelésben előállított mezőgazdasági termékek és élelmiszerek termelésére, címkézésére és ellenőrzésére vonatkozó közösségi szabályokat állapítja meg.
6.
A preambulum kimondja különösen azt, hogy ilyen szabályozási keretre van szükség az ökológiai termelés védelme, a termelők közötti tisztességes verseny biztosítása, a biotermékek piacán a névtelenség megakadályozása és az ilyen termékek iránti fogyasztói bizalom növelésének biztosítása érdekében; (
3
) hogy az előállítók és vevők érdekében meg kell határozni a minimális elveket; (
4
) és hogy minden gazdasági szereplőt, illetve az előállítás és a forgalmazás minden szakaszát rendszeresen ellenőrizni kell, oly módon, amely megfelel a minimális közösségi követelményeknek, és amelyben az ellenőrzést kijelölt ellenőrző hatóságok és/vagy elismert és felügyelt szervezetek végzik. (
5
)
7.
A rendelet 1., 2. és 4. cikke tartalmazza a rendelet hatálya alá tartozó termékeket és az ökológiai termelési módszerekre utaló jelöléseket, továbbá meghatároznak különböző fogalmakat. A 3. cikk kimondja, hogy a rendeletet az egyéb közösségi jogi, illetve a közösségi joggal összhangban lévő nemzeti rendelkezések sérelme nélkül kell alkalmazni. Az 5. cikk azon feltételeket határozza meg, amelyek között a termék címkéjén és reklámanyagaiban utalni lehet az ökológiai termelési módszerekre, a 6. cikk pedig azokat a termelési szabályokat határozza meg, amelyekre az „ökológiai termelési módszer” kifejezés vonatkozik (erre vonatkozóan az I. melléklet részletesebb meghatározást is tartalmaz).
8.
A 8. és 9. cikk az ellenőrzési rendszerre vonatkozik. A 9. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok létrehoznak egy olyan ellenőrzési rendszert, amelyet egy vagy több kijelölt ellenőrző hatóság és/vagy elismert magánszervezet működtet, […].
[…]
(3)   Az ellenőrzési rendszer legalább a III. mellékletben meghatározott elővigyázatossági és ellenőrző intézkedések alkalmazását foglalja magában.
(4)   A magánszervezetek által működtetett ellenőrzési rendszer alkalmazása céljából a tagállamok kijelölik az ilyen szervezetek elismerésére és felügyeletére hatáskörrel rendelkező hatóságot.
(5)   Az ellenőrzést végző magánszervezetek elismerése során a következőket kell figyelembe venni:
a)
a követendő szabványos ellenőrzési eljárás, amely tartalmazza azon ellenőrző és elővigyázatossági intézkedések részletes ismertetését, amelyeknek az ellenőrzött gazdasági szereplők tekintetében történő alkalmazását a szervezet vállalja;
b)
a szervezet által szabálytalanság és/vagy jogsértés esetén alkalmazni kívánt szankciók;
c)
a megfelelő erőforrások – képzett munkaerő, ügyintézési és technikai eszközök – megléte, az ellenőrzés terén szerzett tapasztalat és a megbízhatóság;
d)
az ellenőrző szervezetnek az ellenőrzött gazdasági szereplőkkel szembeni elfogulatlansága.
(6)   Az ellenőrző szervezet elismerését követően az illetékes hatóság:
a)
gondoskodik az ellenőrző szervezet által végrehajtott ellenőrzések objektivitásáról;
b)
meggyőződik az ellenőrzések eredményességéről;
c)
tudomást szerez a megállapított szabálytalanságokról és/vagy jogsértésekről és az alkalmazott szankciókról;
d)
visszavonja az ellenőrző szervezet engedélyét, amennyiben a szervezet nem tesz eleget az a) és a b) pontban említett követelményeknek, vagy már nem teljesíti az (5) bekezdésben szereplő feltételeket, vagy nem teljesíti a (7), a (8), a (9) és a (11) bekezdésben megállapított követelményeket.
[…]
(7)   Az (1) bekezdésben említett ellenőrző hatóság és elismert ellenőrző magánszervezetek:
a)
gondoskodnak arról, hogy az ellenőrzésük alatt álló vállalkozások tekintetében legalább a III. mellékletben meghatározott ellenőrző és elővigyázatossági intézkedéseket alkalmazzák;
[…]
(8)   Az elismert ellenőrző szervezetek:
a)
felügyelet céljából lehetővé teszik az illetékes hatóság számára az irodáikba és létesítményeikbe történő belépést, továbbá minden információt és segítséget megadnak, amelyet az illetékes hatóság az e rendelet szerinti kötelezettségeinek teljesítéséhez szükségesnek tart;
b)
a tagállam illetékes hatóságának minden év január 31-ig megküldik az előző év december 31-én ellenőrzésük alatt álló gazdasági szereplők jegyzékét […]
(9)   Az (1) bekezdésben említett ellenőrző hatóság és ellenőrző szervezetek:
a)
gondoskodnak arról, hogy amennyiben az 5., a 6. vagy a 7. cikk, illetve a III. melléklet intézkedései tekintetében szabálytalanság megállapítására kerül sor, az ökológiai termelési módszerre utaló, a 2. cikkben előírt jelölés[…] eltávolítása megtörténjen;
b)
amennyiben nyilvánvaló vagy hosszú távú hatást kiváltó jogsértés megállapítására kerül sor, az érintett gazdasági szereplőt a tagállam illetékes hatóságával egyeztetett időtartamra eltiltják az ökológiai termelési módszerre utaló jelöléssel ellátott termékek forgalmazásától.
[…]
(11)   1998. január 1-jétől kezdődő hatállyal, az (5) és a (6) bekezdés rendelkezéseinek sérelme nélkül, az elismert ellenőrző szervezeteknek meg kell felelniük az 1989. június 26-i EN 45011 szabványban (
6
) foglalt feltételek szerint megállapított követelményeknek.
[…]”
9.
A 10. cikk előírja az ellenőrzési rendszernek alávetett termékek címkéjén jelölés és/vagy logó feltüntetését; e tekintetben a 10. cikk (3) bekezdése a 9. cikk (9) bekezdésében rögzítettekkel megegyező végrehajtási kötelezettségeket ír elő az ellenőrző magánszervezetekkel szemben.
10.
Az általános végrehajtási intézkedésekről szóló 10a. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben valamely tagállam egy másik tagállamból érkező és a 2. cikkben és/vagy az V. mellékletben szereplő jelöléssel ellátott termékben e rendelet alkalmazása tekintetében szabálytalanságot vagy jogsértést állapít meg, arról tájékoztatja az ellenőrző hatóságot kijelölő, illetve az ellenőrző szervezetet elismerő tagállamot, valamint a Bizottságot.
(2)   A tagállamok minden szükséges intézkedést és lépést megtesznek a 2. cikkben és/vagy az V. mellékletben szereplő jelölések használatával kapcsolatos visszaélések megelőzése érdekében.”
11.
A III. melléklet részletezi a 8. és a 9. cikkben meghatározott ellenőrzési rendszer keretében elvégzendő ellenőrzés minimális követelményeit és az elővigyázatossági intézkedéseket. Az V. melléklet – különböző nyelveken – felsorolja a címkézésen alkalmazható jelöléseket és logókat.
12.
A rendelet 9. cikkének (1) bekezdésével összhangban Ausztria és Németország is a magánszervezetek által működtetett ellenőrzési rendszer bevezetése mellett döntött.
Az osztrák jog
13.
Jelenleg nincs olyan jogszabályi előírás, amely szerint ahhoz, hogy Ausztriában végezhessék tevékenységüket, az ellenőrző magánszervezeteknek telephellyel kell rendelkezniük az országban. Ugyanakkor köztudott, hogy az ilyen szervezetek elismeréséhez az osztrák hatóságok ténylegesen megkövetelik legalább a szükséges képzett munkaerővel, ügyintézési és technikai eszközökkel rendelkező fióktelep meglétét. (
7
)
14.
A Bíróság írásbeli kérdéseire adott válaszában Ausztria kifejtette, hogy a Länder (a továbbiakban: tartományok) elöljárói az illetékes hatóságok a rendelet 9. cikkének alkalmazásában. Az ő feladatuk az esetleges ellenőrző magánszervezetek elismerésre irányuló kérelmeinek elfogadása, illetve elutasítása, ők biztosítják, hogy a jelentési eljárásokat betartsák, továbbá felügyelik az elismert ellenőrző szervezetek tevékenységét. Arra is joguk van, hogy visszavonják az elismerést.
15.
Maguknak az elismert ellenőrző magánszervezeteknek nincs joguk arra, hogy szankciókat szabjanak ki vagy hajtsanak végre. Csupán ajánlásokat tesznek a tartományok elöljárói felé. Ugyanakkor engedélyezhetnek bizonyos egyedi mentességeket a rendelet alapján (ezt is a tartományok elöljáróinak felügyelete alatt).
A német jog
16.
A németországi szövetségi rendszerben a rendelet végrehajtása az egyes Länder (a továbbiakban: tartományok) feladata. 1994-ben egy, a tartományok által létrehozott eseti munkacsoport (Arbeitsgemeinschaft) iránymutatásokat dolgozott ki az ellenőrzési rendszer egységes alkalmazásának előmozdítása céljából. Bár ezeket az iránymutatásokat ajánlásnak szánták, a tartományok részben kötelező közigazgatási rendelkezésekké alakították azokat. (
8
)
17.
Az iránymutatások 1. és 2. pontja az egyes tartományoknak a magánszervezetek elismeréséért és felügyeletéért felelős illetékes hatóságait bízta meg a rendelet 9. cikke szerinti ellenőrzési eljárás lefolytatásával.
18.
A 2.1 pont kimondja, hogy: (
9
)
„[…] Ellenőrző szervezetet csak abban az esetben lehet elismerni, ha rendelkezik EU-n belüli telephellyel. Az az ellenőrző szervezet, amelynek nincs belföldi telephelye, csak akkor kérheti az elismerését, ha [németországi] illetőségű képviselőt jelölt ki […].
Lehetséges a [közhatalom] átruházása az ellenőrző szervezetekre […].”
19.
Többek között a 2092/91 rendelet végrehajtása céljából Németország 2002. július 10-én elfogadta az ökológiai termelésről szóló törvényt (a továbbiakban: ÖLG). (
10
) Az ÖLG 15. §-ával összhangban bizonyos rendelkezések a kihirdetést követő napon léptek hatályba, vagyis 2002. július 16-án, míg a többi rendelkezés 2003. április 1-jén.
20.
Azok közül a rendelkezések közül, amelyek ennek megfelelően a jelen ügy tárgyidőszakában hatályban voltak, (
11
) a 2. § (3) bekezdése felhatalmazta a tartományokat, hogy a rendelet termelők és egyéb piaci szereplők általi betartása tekintetében fennálló felügyeleti jogkörüket részben vagy egészben átruházzák az ellenőrző szervezetekre, illetve egyéb természetes vagy jogi személyekre, vagy hogy együttműködési (részvételi) jogot biztosítsanak számukra.
21.
A többi rendelkezéssel kapcsolatban megjegyezhető, hogy a 3. § (1) bekezdése alapján – amennyiben a tartományok a felügyeleti jogkört nem ruházták át – az ellenőrző szervek végzik a rendeletben előírt ellenőrzést, annyiban, „amennyiben e feladatok elvégzése nem jár valamely közigazgatási eljárás lefolytatásával”, valamint, hogy a 4. § (1) bekezdésének 4. pontja egyértelműbbé és szigorúbbá teszi a korábbi iránymutatások hatását, amennyiben előírja, hogy az ellenőrző szervezetek engedélyezésének feltétele, hogy Németországban telephellyel rendelkezzenek.
A C-393/05. sz. ügy
22.
1999-ben egy Németországban letelepedett és elismert ellenőrző magánszervezet panaszt intézett a Bizottsághoz. Úgy tűnik, hogy a szervezet számára eredetileg engedélyezték Ausztriában szolgáltatások nyújtását, azonban az elismerést visszavonták, mivel nem rendelkezett Ausztria területén telephellyel.
23.
Két információkérést követően a Bizottság 2000. november 8-án felszólító levelet küldött Ausztriának, amelyben kifejtette, hogy álláspontja szerint az az előírás, mely szerint a más tagállambeli, ott elismert ellenőrző magánszervezetnek Ausztriában telephellyel kell rendelkeznie ahhoz, hogy ellenőrzéseket végezhessen Ausztria területén, ellentétes az EK 49. cikkel. Ausztria 2001. április 25-i levelével válaszolt. 2002. október 16-án a Bizottság indokolással ellátott véleményt bocsátott ki.
24.
Ausztria 2002. december 23-án kelt válaszának vizsgálatát követően a Bizottság 2005. november 4-én nyújtotta be a jelen keresetet, amelyben azt kérte a Bíróságtól, mondja ki, hogy „mivel megköveteli, hogy az ökológiai gazdálkodás terén tevékenykedő, más tagállamban letelepedett és elismert ellenőrző magánszervezeteknek Ausztriában székhellyel vagy egyéb állandó infrastruktúrával kell rendelkezniük ahhoz, hogy ott tevékenységüket folytathassák, az Osztrák Köztársaság megszegi az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit”, valamint kötelezze Ausztriát a költségek viselésére.
25.
Ausztria eredetileg tárgyalás tartását kérte, azonban később visszavonta kérelmét. Ennek következtében tárgyalás tartására nem került sor.
A C-404/05. sz. ügy
26.
2000. november 8-án kelt felszólító levelében a Bizottság tájékoztatta Németországot azon álláspontjáról, amely szerint annak előírása, hogy a más tagállambeli, ott elismert ellenőrző magánszervezetnek Németországban telephellyel kell rendelkeznie ahhoz, hogy ellenőrzéseket végezhessen, az EK 49. cikkbe ütközik. Németország 2001. február 19-i levelében válaszolt. 2002. október 16-án a Bizottság indokolással ellátott véleményt bocsátott ki.
27.
Németország 2003. február 13-án kelt válaszának vizsgálatát követően a Bizottság 2005. november 17-én benyújtotta a jelen keresetet, amelyben azt kérte a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság vonatkozásában is az Ausztria kapcsán kért döntéssel megegyező döntést hozzon, valamint hogy kötelezze Németországot a költségek viselésére.
28.
A felek tárgyalás tartását nem kérték, így tárgyalás tartására nem került sor.
Értékelés
29.
Egyetértés van abban, hogy az Ausztriában és Németországban hatályban lévő intézkedések valójában akadályozzák azt, hogy a más tagállambeli, ott elismert, azonban Németországban, illetve Ausztriában telephellyel nem rendelkező ellenőrző szervezetek a rendelet alapján szolgáltatást nyújtsanak. A Bizottság fenntartja, hogy az előírás, amely szerint az ilyen szervezetnek a tagállamban telephellyel kell rendelkeznie, ellentétes az EK 49. cikkben foglalt szolgáltatásnyújtás szabadságával.
30.
Előzetes kérdésként merül fel a rendelet által létrehozott harmonizációs szint. Németország érvelése szerint a rendelet teljes mértékben harmonizálja az általa kialakított ellenőrzési rendszert, így a Szerződés szerinti alapvető szabadságok már nem tekinthetők olyan mércének, amely alapján vizsgálni lehetne egy tagállam nemzeti jogának jogszerű voltát. Ausztria ezzel szemben úgy véli, hogy a rendelet nem harmonizálja az ellenőrző magánszervezetek elismerésének és felügyeletének minden vetületét, így azokra a szempontokra, amelyek kapcsán nem történt meg a harmonizáció, mind a Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseit, mind az e rendelkezések alóli kivételekre vonatkozó igazolásokat alkalmazni kell.
31.
Emellett Ausztria és Németország lényegében két további érvvel védekezik.
32.
Először, fenntartják, hogy az ellenőrző magánszervezet tevékenysége az EK 45. cikk első bekezdése értelmében vett közhatalom gyakorlásával jár.
33.
Másodszor, (Németország esetében másodlagos érvként) közérdeken alapuló kényszerítő okokra (
12
) hivatkoznak, hogy igazolják azt az előírást, amely szerint a területükön működő ellenőrző szervezetnek telephellyel kell ott rendelkeznie.
A rendelet által eredményezett harmonizáció mértéke
34.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint amennyiben a közösségi jog kimerítően harmonizáltan szabályoz valamely tevékenységeket, a nemzeti rendelkezéseket e közösségi jogi rendelkezések fényében kell vizsgálni, nem pedig a Szerződés cikkei alapján. (
13
)
35.
E mögött az elv mögött az az (ésszerű) feltételezés húzódik meg, hogy a Tanács, amennyiben egy adott területen teljes harmonizációt alakít ki, ezt oly módon teszi, amely összeegyeztethető a Szerződésben rögzített alapvető szabadságokkal. Ezért, mivel a teljes harmonizációt már elérték, a nemzeti jogszabály összeegyeztethetőségét ilyen esetekben a harmonizáló jogszabályhoz képest kell vizsgálni, nem pedig magához a Szerződéshez képest.
36.
Ezzel szemben a közösségi jogi harmonizáció alá nem tartozó területek a tagállamok szabályozási hatáskörében maradnak, a szabályozás során azonban tiszteletben kell tartani a Szerződés által biztosított alapvető szabadságokat. (
14
) A Bíróság már alkalmazta ezt az elvet olyan helyzetben, amelyben a közösségi jog harmonizálta az ellenőrzési eljárás bizonyos kérdéseit, az ellenőrző szervezetek székhelyének kérdését azonban nem, és olyan döntést hozott, hogy ellentétes az EK 49. cikkel az, ha egy tagállam előírja egy vállalkozás számára, hogy területén telephellyel rendelkezzen annak érdekében, hogy ellenőrző szervezetként elismerje. (
15
)
37.
A jelen ügyben számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy az ellenőrzési tevékenységek harmonizációja nem teljes. (
16
)
38.
A „minimális” és a „keret” kifejezések használata a preambulumban már jelzi, hogy a harmonizáció nem kimerítő. Hasonlóképpen a 9. cikk (3) bekezdése és (7) bekezdésének a) pontja is annak biztosítására utal, hogy „legalább” a III. mellékletben meghatározott elővigyázatossági és ellenőrző intézkedéseket alkalmazzák.
39.
Ennél azonban jelentősebb, hogy a 3. cikk kifejezetten kimondja, hogy a rendeletet a tárgyára vonatkozó „egyéb közösségi rendelkezések és a közösségi joggal összhangban lévő nemzeti rendelkezések sérelme nélkül kell alkalmazni.”
40.
A rendelet nem tartalmaz rendelkezést arra az esetre, ha egy tagállamban egy másik tagállamban székhellyel rendelkező és ott elismert magánszervezet nyújt szolgáltatást. Véleményem szerint nehezen lehet a 3. cikket úgy értelmezni, hogy az kizárja az ilyen szolgáltatásokat az EK 49. cikk hatálya alól. Ezért álláspontom szerint Ausztria és Németország azon előírását, amely szerint az ellenőrző szervezeteknek telephellyel is kell rendelkezniük területükön, ezen cikknek, illetve a kivételeknek a Szerződésből, valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő igazolásai alapján kell értékelni.
A rendelet által felvetett probléma
41.
Figyelemmel arra a tényre, hogy a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás nem tartozik a rendelet hatálya alá, hasznos lehet a jogi helyzet megvizsgálása.
42.
A 2092/91 rendelet bizonyos minimális előírásokat tartalmaz az ökológiai termelésre utaló közösségi jelölést vagy logót viselő termékekre vonatkozóan. A rendelet előírja a tagállamok számára, hogy hozzanak létre az ilyen termékek előállítását és címkézését ellenőrző rendszert. A tagállam választása szerint e rendszert egy vagy több állami ellenőrző hatóság és/vagy az állami hatóság által elismert és felügyelt ellenőrző magánszervezet üzemeltetheti. Az ellenőrző rendszernek magának biztosítania kell bizonyos minimális intézkedések alkalmazását.
43.
Ahol a tagállamok úgy döntöttek, hogy az ellenőrzést kizárólag egy vagy több állami hatóság végzi, a szolgáltatás határokon átnyúló nyújtásának kérdése nem vetődik fel. A döntés alapján a magánszervezetek nem jogosultak ellenőrzést végezni ezen tagállamokban, függetlenül attól, hogy mely országban rendelkeznek illetőséggel, illetve, hogy mely országban található székhelyük vagy telephelyük. Az állam saját hatóságai pedig – jellegükből adódóan – nem lesznek jogosultak az állam területén kívül ellenőrzéseket végezni.
44.
Arra az esetre, ha valamely tagállamban elismert ellenőrző magánszervezetek egy olyan másik tagállamban kívánják felkínálni szolgáltatásaikat, amely úgy döntött, hogy ellenőrzési jogkörrel ruházza fel az ilyen szervezeteket, a rendelet nem tartalmaz szabályokat és nem nyújt iránymutatást. Főszabály szerint azonban az ilyen szervezeteknek jogosultnak kell lenniük szolgáltatásaik felkínálására, az EK 49. cikknek megfelelően, olyan korlátozások mellett, amelyeket a Szerződés vagy Bíróság ítélkezési gyakorlata lehetővé tesz.
45.
Gyakorlati nehézségek ugyanakkor felmerülnek, és érthető, hogy a tagállamoknak megpróbálják kiküszöbölni azokat.
46.
Az elismert ellenőrző szervezeteknek többek között lehetővé kell tenniük a felügyelő hatóság számára az irodáikba és létesítményeikbe történő belépést (a rendelet 9. cikkének (8) bekezdése). A felügyelő hatóságnak többek között gondoskodnia kell az ellenőrző szervezet által végrehajtott ellenőrzések objektivitásáról és meg kell győződnie az ellenőrzések eredményességéről (9. cikk (6) bekezdése).
47.
E rendelkezések betartása kérdéseket vet fel abban az esetben, ha a felügyelő hatóság és az ellenőrző szervezet különböző tagállamban található. Ellenőrizheti területén a felügyelő hatóság a más tagállam hatósága által elismert szervezet által végzett ellenőrzést? Igényelheti, hogy beléphessen az ellenőrző szervezet irodáiba és létesítményeibe egy másik tagállamban, akár maga ismerte el a szervezetet, akár egy másik tagállam? Ellenőrizheti a saját maga által elismert szervezet által más tagállamban végzett ellenőrzéseket? Fennáll annak a veszélye, hogy az ellenőrző szervezet kibújhat a felügyelet alól azon szolgáltatások tekintetében, amelyeket más tagállamban nyújt, mint amelyikben elismerték?
48.
Ausztria és Németország, amelyek az elismert magánszervezetek által működtetett ellenőrzési rendszert választották, úgy válaszoltak e kérdésekre, hogy az ellenőrzési szolgáltatásnyújtás elismerésének előfeltételeként állandó telephelyet írtak elő a területükön (illetve Németország esetében – legalábbis az iránymutatásokban – képviseletet, amely hasonlít a telephelyre (
17
)).
49.
Ugyanakkor lehetségesnek (és arányosnak) tűnik a nehézségek tagállami hatóságok közötti együttműködéssel való leküzdése is. Nem a Bíróság feladata a probléma megoldásának módját előírni – ez a közösségi jogalkotó szervek szerepe –, azonban a pert megelőző eljárás során a Bizottság mindkét esetben felvázolt egy lehetséges rövidített engedélyezési eljárást (
18
) e célra.
50.
Az Ausztria és Németország által bevezetett általános előírás tehát ellentétesnek látszik az EK 49. cikkel, kivéve ha elfogadható indokokkal igazolják azt. Ausztria és Németország két ilyen indokot terjesztett elő.
A közhatalom gyakorlása
51.
Az EK 45. cikk értelmében (az EK 55. cikkel együttesen értelmezve) az EK 49. cikk nem alkalmazható olyan tevékenységekre, amelyek – még ha időlegesen is – a közhatalom gyakorlásához kapcsolódnak valamely tagállamban.
52.
Az EK 45. cikket mint a Szerződésbe foglalt alapvető szabadság általános szabálya alóli kivételt, úgy kell értelmezni, hogy hatályát arra korlátozzák, ami feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket e rendelkezések a tagállamok részére védeni engednek. (
19
) Vagyis csak azokra a tevékenységekre vonatkozik, amelyek önmagukban véve is a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és konkrét részvételnek minősülnek. (
20
) Ez kizárja a pusztán kisegítő és előkészítő funkciókat, szemben azzal a szervezettel, amely a végleges határozat meghozatala során közhatalmat gyakorol. (
21
) A Bíróság által annak megállapítása érdekében alkalmazott teszt, hogy valamely tevékenység az EK 45. cikk értelmében vett közhatalom gyakorlásával jár-e, azon alapul, hogy a tevékenységet végző személy vagy szervezet döntése kötelező erejű-e. (
22
)
53.
A jelen ügyekben az elismert ellenőrző magánszervezetek hazai tagállamuk illetékes hatóságának felügyelete és ellenőrzése alatt állnak. A magánszervezetek maguk végzik a szükséges ellenőrzéseket a rendelet alapján. A piaci szereplők jogsértései esetén szankciókat is alkalmazhatnak, köztük a 9. cikk (9) bekezdésében és a 10. cikk (3) bekezdésében szereplő szankciókat is. Ahogy arra Németország rámutatott, bizonyos esetekben mentességeket is engedélyezhetnek.
54.
Mindezek alapján tehát a rendelet által kialakított rendszerben az ellenőrző szervezetek lényegében véve egy terméktanúsító rendszert működtetnek az illetékes hatóság felügyelete alatt. (
23
) Hasznos párhuzamnak vélem a Bíróságnak az EK 45. cikkhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlatából a Thijssen-ügyben (
24
) hozott ítéletben szereplő, a biztosítási biztosok által végzett feladatokat. Abban az ügyben a biztosokat a Belga Biztosítási Felügyelet, egy közjogi testület ismerte el és felügyelte. A biztosítási vállalkozás köteles volt kinevezni egy elismert biztost, aki jelentést nyújtott be a felügyelőségnek a vállalkozásról és tájékoztatta az előbbi jogsértéseiről, illetve minden egyéb olyan körülményről, amely károsan befolyásolhatta a vállalkozás pénzügyi helyzetét. A biztos jogosult volt arra, hogy nyolc napra felfüggessze a vállalkozás egy esetlegesen bűncselekményt megvalósító határozatának a végrehajtását. (
25
)
55.
A Bíróság megállapította, hogy a biztosok feladata kisegítő és előkészítő jellegű volt a felügyelőség funkciójához képest – amely a közhatalmat gyakorolja a végleges határozat meghozásával –, így a biztosok nem vettek részt közvetlenül és konkrétan a közhatalom gyakorlásában. Ez az időszakos vétójogra is vonatkozott, mivel a jogerős határozatot a felügyelőség hozta, amelyet a biztos vétója nem kötött. (
26
)
56.
Mindezek alapján maga a rendelet nem mondja ki, illetve nem tartalmazza azt, hogy az elismert ellenőrző szervek által végzett feladatok a Bíróság értelmezése szerinti közhatalom gyakorlásával járnának.
57.
A gyakorlatban milyen módon hajtották végre a rendeletet Ausztriában és Németországban?
58.
Úgy tűnik, hogy a gyakorlat Németországban tartományonként eltérő. Bizonyos tartományok úgy döntöttek, hogy ellenőrző magánszervezetekre ruházzák át a hatáskört, illetve részvételi jogot biztosítanak számukra. Más tartományokban az ellenőrző magánszervezetek kizárólag magánjogi alapon működnek. Az ellenőrző szervezetek azonban minden esetben a megfelelő illetékes hatóság alá vannak rendelve.
59.
Az ellenőrző szervezetek szankciókiszabási jogköre tartományonként jelentősen eltérő. Bizonyos szervezetek – akár önállóan, akár az illetékes hatósággal együttműködve – kiszabhatják a rendelet 9. cikkének (9) bekezdésében és 10. cikkének (3) bekezdésében szereplő egyes szankciókat, illetve azok mindegyikét. Más esetekben ezeket az intézkedéseket a tartományok hatóságai alkalmazzák. Amennyiben a közhatalom gyakorlását átruházták, ezek közigazgatási jogkörnek minősülő jogkörök. Ugyanakkor az intézkedéseket az ellenőrző szervezetek és a termelők közötti szerződésben történő előírások alapján is alkalmazhatják, vagyis magánjogi alapon. A szankciók végrehajtásának jogát (illetve bizonyos jogsértések szankcionálásának jogát) néhány kivétellel az illetékes hatóságok számára tartják fenn.
60.
Az osztrák helyzet ennél egyszerűbb. A tartományok elöljárói, akik egyrészt felügyelik az ellenőrző magánszervezeteket és (nem kötelező jellegű) tanácsaik alapján eljárnak, szankcionálják a jogsértéseket.
61.
Az elismert ellenőrző magánszervezetek hivatalos aktushoz legközelebb álló tevékenysége a tanúsítványok kibocsátása. Véleményem szerint e tevékenység nem jelenti közhatalom gyakorlását az EK 45. cikk alkalmazásában. (
27
)
62.
Emellett a jelen ügyekben semmi sem utal arra, hogy a határon átnyúló magánellenőrzési szolgáltatások nyújtásának teljes korlátozása olyan fogadó tagállam tekintetében, amely azt a megoldást választotta, hogy ilyen ellenőrzési szolgáltatások nyújtását lehetővé teszi a területén működő ellenőrző magánszervezetek számára, az érintett tagállamok bármely érdekének megvédése érdekében „feltétlenül szükséges” lenne. (
28
)
63.
A rendelet nem zárja ki, hogy a tagállamok közigazgatási jogköröket ruházzanak át az ellenőrző szervezetekre, így Ausztria és Németország természetesen megteheti ezt. Ugyanakkor ezzel nem korlátozhatják az alapvető szabadságokat.
64.
Ausztria álláspontja jelentős mértékben a Van Schaik-ügyben hozott ítéleten (
29
) alapul (ez gépjárművek teszttanúsítványainak kiadására vonatkozott). Jacobs főtanácsnok véleménye szerint az ilyen tevékenység nem kapcsolódik a közhatalom gyakorlásághoz. (
30
) A Bíróság megállapította, hogy „az, hogy a holland állam elismert […] más tagállambeli műhelyeket, az állami közhatalom gyakorlásához tartozó jogkörök nemzeti területen kívülre való kiterjesztésével jár, és ennek következtében nem tartozik a Szerződés 49. cikkének hatálya alá”. (
31
)
65.
Ugyanakkor nem világos, hogy a közhatalom Bíróság által hivatkozott gyakorlása abban állt, hogy Hollandia más tagállambeli műhelyeket is elismert, vagy a gépkocsi-tanúsítványok konkrét kiadásában. Amennyiben az utóbbiról van szó, akkor meglepő, hogy a Bíróság nem indokolta megállapítását (és a jelenlegi EK 45. cikket sem említette), figyelemmel először saját, e kivételt megszorítóan értelmező ítélkezési gyakorlatára, másodszor pedig a főtanácsnok által kifejtett ellentétes véleményre. Álláspontom szerint a Van Schaik-ügyben hozott ítélet ezért nem nyújt segítséget a jelen ügyben hozandó döntéshez.
66.
Arra a következtetésre jutottam, hogy az elismert ellenőrző magánszervezetek tevékenysége nem jár az EK 45. cikk értelmében vett közhatalom gyakorlásával.
Közérdeken alapuló kényszerítő okok
67.
Az EK 45. cikk szerinti kivétel mellett mindkét tagállam hivatkozik a fogyasztóvédelemre, mint közérdeken alapuló kényszerítő okra. Úgy vélik, hogy annak előírása az ellenőrző magánszervezet számára, hogy a nemzeti területen telephellyel rendelkezzen, arányos ezzel a céllal, mivel szükséges az objektivitás, illetve a magas színvonalú felügyelet biztosításához. A felügyelő hatóságnak a rendelet 9. cikkének (6) bekezdése szerinti feladatai folyamatosan jelentkeznek. Ezeket csak akkor lehet eredményesen ellátni, ha az ellenőrző szervezetek ugyanabban az országban találhatók, mint az illetékes hatóság. A 10a. cikk szerinti eljárás, amelyben más tagállamokat és a Bizottságot tájékoztatják a szabálytalan termékekről, nem terjeszthető ki analógia útján az ellenőrző szervezetekre. Az ellenőrző szervezetek eltérő feladatokat látnak el, a saját tagállamuk által rájuk rótt kötelezettségeknek megfelelően. Ennek következtében a felügyelet szintje is eltér. A Bizottság által javasolt egyszerűsített elismerési eljárás ezért nem lenne eredményes.
68.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a közérdeken alapuló kényszerítő okok igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának nemzeti intézkedés általi korlátozását, amennyiben az érdek nem áll a közösségi harmonizáló intézkedések védelme alatt, (
32
) vagy azt nem védik olyan rendelkezések, amelyeknek a szolgáltató letelepedése szerinti államában alá van vetve. (
33
) Ugyanakkor az ilyen korlátozó intézkedést minden, a rendeltetési tagállamban tevékenykedő személyre vagy szervezetre alkalmazni kell, és az csak akkor igazolható, ha szükséges a biztosítani kívánt érdekek védelméhez, és e cél nem érhető el kevésbé korlátozó eszközökkel. (
34
)
69.
A fogyasztóvédelem alkalmas arra, hogy közérdeken alapuló kényszerítő okot képezzen, (
35
) és a telephellyel rendelkezés előírása mind Ausztriában, mind Németországban valamennyi szolgáltatást nyújtani kívánó ellenőrző magánszervezetre vonatkozik.
70.
Ugyanakkor, bár nem tartalmaz teljes harmonizációt az ökológiai termelés területén, (
36
) a rendelet harmonizált kritériumokat állapít meg, amelyek alapján a felügyeletnek ugyanazoknak a minimális követelményeknek kell megfelelnie a Közösség egész területén. Következésképpen, ha egy ellenőrző szervezet egy másik tagállamban jött létre, ahol irodáit és létesítményeit az illetékes nemzeti hatóság ellenőrzi, ez elegendő ahhoz, hogy feleslegessé tegye ugyanezen ellenőrzés Ausztria vagy Németország általi megismétlését, és kizárja a fogadó tagállamban telephellyel rendelkezés előírásának igazolhatóságát. (
37
)
71.
Véleményem szerint tehát az alperes tagállamoknak a közérdeken alapuló kényszerítő okokra hivatkozó érvét el kell utasítani.
A kért megállapítás formája
72.
Végül egy részletkérdést tárgyalok, amely azonban nem lényegtelen.
73.
A Bizottság által kért megállapítás mindkét esetben azt tartalmazná, hogy a tagállam nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit, mivel előírta a másik tagállamban található, ott elismert ellenőrző szervezetek számára, hogy tartós infrastruktúrával rendelkezzenek területén, hogy ott tevékenységüket végezhessék.
74.
Ugyanakkor a beadványokban leírtak szerint a gyakorlat (
38
) mind Ausztriában, mind Németországban az volt, hogy a szervezetektől azt követelték meg, hogy tartós infrastruktúrával rendelkezzenek a nemzeti területen ahhoz, hogy elismerjék őket, ellenőrzési tevékenységet pedig a nemzeti hatóságok elismerése hiányában nem végezhetnek.
75.
Az ügy irataiból tehát egy annál összetettebb helyzet látszik, mint amelyre a Bizottság által kért megállapítás vonatkozik. Mivel a beadványokban leírt helyzet magában foglalja a Bizottság által kért megállapítás szerinti helyzetet, nincs akadálya annak, hogy a Bíróság mindkét esetben helyt adjon a Bizottság kérelmének. Ugyanakkor a különbség hatással van a helyzet orvoslása érdekében a tagállamok által megteendő intézkedésekre.
76.
Lényegében véve arról van szó, hogy amennyiben a valamely tagállamban elismert ellenőrző szervezetnek lehetővé kell tenni, hogy szabadon, azonban megfelelő felügyelet alatt nyújtsa szolgáltatásait, a második tagállamnak két lehetősége van. Vagy az eredeti elismerés alapján maga is elismerheti a szervezetet, és a szervezet saját területén végzett tevékenységét felügyelete alá vonja, vagy további elismerés nélkül elfogadhatja az ellenőrző szervezetet, amelynek tevékenységét a letelepedés szerinti tagállam felügyelő hatóságával együttműködve felügyelheti. Bár nem a Bíróság feladata meghatározott cselekvés előírása, és sajnálatos, hogy a jogalkotó szervek sem tették meg ezt, úgy vélem, hogy az EK 49. cikk vonatkozásában mindkét megközelítés elfogadható lenne.
A költségekről
77.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Úgy vélem, hogy a kérelemnek mindkét esetben helyt kell adni, a Bizottság pedig kérte a költségviselésre kötelezést mind Németország, mind Ausztria esetében.
Végkövetkeztetések
78.
A fentiek alapján azt javasolom, hogy a Bíróság
a C-393/05. sz. ügyben
—
állapítsa meg, hogy – mivel megköveteli, hogy az ökológiai termelésben tevékenykedő, más tagállamban letelepedett és elismert ellenőrző magánszervezeteknek Ausztriában telephellyel vagy egyéb állandó infrastruktúrával kell rendelkezniük ahhoz, hogy ott tevékenységüket végezhessék –, az Osztrák Köztársaság nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit;
—
kötelezze az Osztrák Köztársaságot a költségek viselésére;
a C-404/05. sz. ügyben pedig
—
állapítsa meg, hogy – mivel megköveteli, hogy az ökológiai termelésben tevékenykedő, más tagállamban letelepedett és elismert ellenőrző magánszervezeteknek Németországban telephellyel vagy egyéb állandó infrastruktúrával kell rendelkezniük ahhoz, hogy ott tevékenységüket végezhessék –, a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit
—
kötelezze a Németországi Szövetségi Köztársaságot a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A többször módosított, a mezőgazdasági termékek ökológiai termeléséről, valamint a mezőgazdasági termékeken és élelmiszereken erre utaló jelölésekről szóló, 1991. június 24-i 2092/91/EGK tanácsi rendelet (HL 1991. L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 39. o.) (a továbbiakban: rendelet). Az alkalmazandó egységes szerkezetbe foglalt szöveg megtalálható a http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/consleg/1991/R/01991R2092-20020323-en.pdf internetcímen.
(
3
)	Lásd az ötödik preambulumbekezdést.
(
4
)	Lásd a nyolcadik preambulumbekezdést.
(
5
)	Lásd a tizenkettedik és a tizenharmadik preambulumbekezdést.
(
6
)	Ez a terméktanúsító rendszereket működtető szervezetekre vonatkozó előírásokat tartalmazza.
(
7
)	A Bizottság megjegyzi, hogy egy jelenlegi jogszabálytervezet tartalmazza annak kifejezett előírását, hogy az elismerés érdekében az ellenőrző szervezetnek Ausztriában telephellyel kell rendelkeznie.
(
8
)	Lásd Schlussbericht, Forschungsinstitut für biologischen Landbau, 2002. október 4., Berlin, 3.3.1. pont.
(
9
)	A 2001. április 6-i változatot idézem. Felszólító levelében a Bizottság egy korábbi – másképp számozott – változatra utal.
(
10
)	Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbaus – ÖLG (Öko-Landbaugesetz), 2002. július 10. (BGBl. I 2002., 47, 2558. o., 2002. július 15.).
(
11
)	Az EK 226. cikk szerinti keresetben azt, hogy a nemzeti rendelkezések összeegyeztetetők-e a tagállam közösségi jog alapján fennálló kötelezettségeivel, a Bizottság indokolással ellátott véleményében foglalt határidő lejártának időpontjában kell megítélni (lásd legutóbb a C-50/06. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2007. június 7-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-4383. o.] 48. pontját). A jelen ügyben ez az időpont a 2002. október 16-án kelt indokolással ellátott vélemény kézbesítését követő két hónap utolsó napja.
(
12
)	A Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított igazolási jogalap kapcsán lásd például a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-4165. o.) 37. pontját.
(
13
)	Lásd C-221/00. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2003. január 23-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-1007. o.) 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
14
)	Lásd a C-108/96. sz., Mac Quen és társai ügyben 2001. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 2001., I-837. o.) 24. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C-294/00. sz. Gräbner-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6515. o.) 26. pontját.
(
15
)	A C-257/05. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2006. december 14-én hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé) 18. pontját és rendelkező részét. A szóban forgó közösségi jogszabály a nyomástartó berendezésekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1997. május 29-i 97/23/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 181., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 19. kötet, 86. o.) volt.
(
16
)	Ehhez hozzá lehet tenni, ahogy azt a Bizottság is megjegyezte, hogy a 2092/91 rendelet nem az EK 45. cikk második bekezdésén alapul, amely lehetővé teszi a Tanács számára, hogy kizárja a szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló fejezet rendelkezéseinek bizonyos tevékenységekre való alkalmazását.
(
17
)	Lásd a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. december 4-én hozott ítélet (EBHT 1986., 3755. o.) 21. pontját. Lásd egy másik területen az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 73/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1988. június 22-i 88/357/EGK második tanácsi irányelv (HL 1988. L 172. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 198. o.) 3. cikkét.
(
18
)	A javasolt eljárás a letelepedés szerinti tagállamban már megfelelően ellenőrzött elemeket venné figyelembe, azonban a fogadó tagállam jogosult lenne maga megvizsgálni, hogy az ellenőrző szervezet i. rendelkezik megfelelően képzett munkaerővel, ügyintézési és technikai eszközökkel az ellenőrzés elvégzéséhez a tagállam területén, valamint képes biztosítani a megfelelő tapasztalatot, megbízhatóságot és objektivitást; ii. megfelelő felügyeletet biztosít a 9. cikk (6) bekezdésével összhangban, különösen, hogy rendszeresen és hatékonyan tájékoztatja az illetékes hatóságot minden szabálytalanságról és jogsértésről; iii. megfelelően alkalmazza az ellenőrzési rendszer kritériumait.
(
19
)	A 147/86. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988. március 15-én hozott ítélet (EBHT 1988., 1637. o.) 7. pontja; a C-114/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. október 29-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-6717. o.) 34. pontja és a C-451/03. sz. Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006. március 30-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-2941. o.) 45. pontja.
(
20
)	A 2/74. sz. Reyners-ügyben 1974. június 21-én hozott ítélet (EBHT 1974., 631. o.) 45. pontja, valamint a Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben hozott ítélet 46. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
21
)	A C-42/92. sz. Thijssen-ügyben 1993. július 13-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-4047. o.) 22. pontja.
(
22
)	Lásd a Reyners-ügyben hozott ítélet 52–53. pontját, a Thijssen-ügyben hozott ítélet 21. pontját, valamint a C-306/89. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. december 10-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-5863. o.) 7. pontját.
(
23
)	Meg is kell felelniük a rendelet 9. cikkének (11) bekezdése alapján az EN 45011 szabványnak, amely a terméktanúsító rendszereket működtető szervezetekre vonatkozó előírásokat tartalmazza.
(
24
)	Hivatkozás a 21. lábjegyzetben.
(
25
)	Uo. 11. és 16–19. pont. Lásd még a tárgyalás jegyzőkönyvét.
(
26
)	Uo. 21–22. pont.
(
27
)	Lásd a fenti 54–55. pontban hivatkozott Thijssen-ügyben hozott ítéletet.
(
28
)	Lásd a fenti 52. pontot.
(
29
)	A C-55/93. sz. Van Schaik-ügyben 1994. október 5-én hozott ítéletet (EBHT 1994., I-4837. o.).
(
30
)	Lásd a Schaik-ügyben előterjesztett indítványának 17. pontját.
(
31
)	Az ítélet 16. pontjában.
(
32
)	A C-288/89. sz. Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4007. o.) 12. pontja és a fenti 15. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 23. pontja.
(
33
)	A 279/80. sz. Webb-ügyben 1981. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1981., 3305. o.) 17. pontja, a fenti 12. lábjegyzetben hivatkozott Gebhard-ügyben hozott ítélet 38. pontja és a C-222/95. sz. Parodi-ügyben 1997. július 9-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-3899. o.) 21. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
34
)	A Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben hozott ítélet 12. és 15. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá a Parodi-ügyben hozott ítélet 21. pontja.
(
35
)	A Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben hozott ítélet 14. pontja.
(
36
)	Lásd a fenti 40. pontot.
(
37
)	Lásd analógia útján a fenti 15. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 26–27. pontját, amely a kazánfelügyelők szolgáltatásnyújtási szabadságára vonatkozott. A 2092/91 rendelet ugyanakkor eltér a C-106/91. sz. Ramrath-ügyben 1992. május 20-án hozott ítéletben (EBHT 1992., I-3351. o.) szereplő közösségi jogszabálytól, amelyre Ausztria védekezésében hivatkozik. E jogszabály kifejezetten előírja a tagállamok számára, hogy a nemzeti joggal összhangban végezzék az értékelést. Lásd a Ramrath-ügyben hozott ítélet 34. pontját.
(
38
)	Emlékeztetni kell arra, hogy legalábbis a nemzeti jogszabályok összeegyeztethetőségének értékelése által érintett időszakban e szabályok lényegében a közigazgatási gyakorlatban testesültek meg, nem pedig jogszabályokban.