62008CC0197_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Настоящите искове за установяване на неизпълнение на задължения за пореден път се отнасят до законодателства на държавите членки, с които се определят минимални цени за тютюневите изделия. Като се основава на досегашната практика на Съда, Комисията на Европейските общности приема, че тези законодателства противоречат на член 9, параграф 1 от Директива 95/59/ЕО на Съвета от 27 ноември 1995 година относно данъците, различни от данъка върху оборота, [с които се облага] потреблението на тютюневи изделия(2) .
2. Държавите членки ответници твърдят по същество, че противно на досегашната практика на Съда определянето на минимални цени не е в противоречие с Директива 95/59 и че във всеки случай то е обосновано с оглед на свързани със закрила на здравето съображения. В това отношение те се основават и на Рамковата конвенция на Световната здравна организация (СЗО) за контрол на тютюна(3) .
II – Правна уредба
А –	Общностно право
3. Член 9, параграф 1, втора и трета алинея от Директива 95/59 предвижда:
„Производителите или ако е уместно, техните представители или упълномощени посредници в Общността и вносителите на тютюн от страни, които не са членки, имат правото свободно да определят максималната цена на дребно за всеки техен продукт за всяка държава членка, в която въпросните продукти се [пускат в употреба].
Втор[ата] [алинея] обаче не може да затруднява прилагането на националните правни системи относно контрола върху нивата на цените или [съблюдаването] на задължителните цени […], при условие че те са съвместими с правото на Общността.“
Б –	Международно право
4. Член 6 от Рамковата конвенция на СЗО е озаглавен „Ценови и данъчни мерки за намаляване на търсенето на тютюн“ и предвижда следното(4) :
„1. Страните членки признават, че ценовите и данъчните мерки са ефективно и важно средство за намаляване на употребата на тютюн от страна на различни групи от населението, в частност от младите хора.
2. Признавайки суверенното право на държавите да установяват собствената си данъчна политика, всяка страна членка ще отчита националните си цели за обществено здраве, отнасящи се до контрола на тютюна, и ще определя и следва подходящи мерки, които могат да включват:
а) прилагане на данъчна политика и където това е приложимо, на ценова политика спрямо тютюневите изделия по начин, позволяващ постигането на намаляване на употребата на тютюн; […]“
В –	Национално право
1. Франция
5. Във Франция Code général des impôts (Общ данъчен кодекс) е изменен със закон от 9 август 2004 г. Съгласно този закон за продажбата на цигари се определя цена, под която те не могат да бъдат продавани. Тази минимална цена на цигарите е определена с декрет с оглед на средната пазарна цена. Освен това в Code de la santé publique (Кодекс за общественото здраве) се въвежда забрана за продажба на тютюневи изделия на промоционална цена, противоречаща на целите за закрила на общественото здраве.
2. Австрия
6. С федерален закон от 2006 г. в член 2 от Закона за тютюна (Tabakgesetz) се въвежда параграф, с който федералният министър на здравеопазването се оправомощава в интерес на предотвратяването на тютюнопушенето да определя с декрет минималната цена за продажба на дребно на тютюневите изделия с оглед гарантиране на минимално ниво на цените. Забранено е пускането в продажба на тютюневи изделия под тази минимална цена за продажба на дребно. Съгласно декрет, който е приет на това основание и установява режим на минимални цени, минималната цена за продажба на цигари на дребно за една цигара възлиза на не по-малко от 92,75 % от средната претеглена цена на всички продадени през предходната календарна година цигари(5) .
3. Ирландия
7. Съгласно член 2, параграф 2, буква i) от Закона за тютюневите изделия от 1978 г. с правилници може да се предвиди забрана на продажбата на тютюневи изделия на по-ниски цени от тези, на които в съответния момент се продават тютюневи изделия от подобен вид или естество, ако според министъра продажбата на такива цени представлява форма на насърчаване на продажбите.
8. Член 16, параграф 1 от Правилника за тютюневите изделия от 1991 г. предвижда, че тютюнево изделие от определена марка не може да се продава на дребно на по-ниска цена от тази, на която в друг случай може да се продаде изделие от тази марка. Член 17 от посочения правилник предвижда, че тютюнево изделие не може да се продава на дребно на цена, за която ресорният министър е приел, че продажбата на тази цена представлява форма на насърчаване на продажбите. В пояснителен меморандум (Memorandum of Clarification) се уточнява, че е налице мярка за насърчаване на продажбите, когато продажната цена на цигарите е с повече от 3 % по-ниска от средната претеглена цена за тази категория изделия.
III – Досъдебна процедура и искания
9. Комисията смята, че описаните по-горе национални правни уредби противоречат на член 9, параграф 1 от Директива 95/59, тъй като определят минимални цени за продажбата на цигари или други тютюневи изделия. Поради това тя предявява разглежданите искове за установяване на неизпълнение на задължения. След като приканва държавите членки да заемат позиция (официални уведомителни писма), тя изпраща до всяка от тях мотивирано становище съответно на 28 юни 2006 г. (Френска република), 27 юни 2007 г. (Република Австрия) и 15 декември 2006 г. (Ирландия). На 7 юли 2004 г. тя изпраща на Ирландия и мотивирано становище във връзка с нарушение на член 10 ЕО.
10. След като държавите членки не отговарят на тези мотивирани становища, Комисията предявява настоящите искове за установяване на неизпълнение на задължения.
11. По дело C‑197/08 Комисията иска:
– да се установи, че като е приела и оставила в сила система на минимални цени за цигарите, пуснати в употреба във Франция, както и забрана за продажба на тютюневи изделия „на промоционална цена, противоречаща на целите за закрила на общественото здраве“, Френската република не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59, и
– да се осъди Френската република да заплати съдебните разноски.
12. Френската република иска:
– да се отхвърли искът, и
– да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
13. По дело C‑198/08 Комисията иска:
– да се установи, че като е приела и оставила в сила законодателство, съгласно което публичните власти определят минимални цени за цигари и фино нарязан тютюн за свиване на цигари, Република Австрия не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59, и
– да се осъди Република Австрия да заплати съдебните разноски.
14. Република Австрия иска:
– да се отхвърли искът на Комисията като неоснователен, и
– да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
15. По дело C‑221/08 Комисията иска:
– да се установи, че
– като е наложила минимални и максимални цени за продажба на дребно на цигари, Ирландия не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59,
– като не е предоставила информацията относно приложимото ирландско законодателство, необходима за изпълнението от страна на Комисията на задачата ѝ за контрол за спазването на Директива 95/59, Ирландия не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО, и
– да се осъди Ирландия да заплати съдебните разноски.
16. Ирландия иска:
– да се отхвърли искът, и
– да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
17. Трите държави членки и Комисията се явяват в общото за трите дела съдебно заседание.
18. Ще разгледам трите производства в общо заключение, тъй като по същество те повдигат едни и същи въпроси.
IV – Правни съображения
19. Спорните правни уредби определят минимални цени за продажбата на цигари или други тютюневи изделия по смисъла на Директива 95/59. Противно на поддържаното от Ирландия, за наличието на минимална цена не е от голямо значение дали тя е определена пряко от публичен орган, или както в настоящия случай, е определена с оглед на средна пазарна цена. От решаващо значение е обстоятелството, че в трите държави членки ответници производителите не могат да продават тютюневите си изделия под конкретна и неопределена от самите тях цена(6) . Централният въпрос, който се поставя с настоящите искове за установяване на неизпълнение на задължения, е дали член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59 допуска подобни определени от държавата минимални цени, или тези цени попадат в обхвата на една от резервите по член 9, параграф 1, трета алинея от посочената директива.
А –	Тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59
20. Член 9, параграф 1 от Директива 95/59 предвижда, че производителите и вносителите определят свободно максималните цени за продажба на дребно на всеки от продуктите си.
21. Преди да се разгледа тълкуването на член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59, следва накратко да се изложи нормативният контекст, в който се вписва тази разпоредба.
22. С Директива 95/59 се урежда облагането на тютюневите изделия с акцизи. Структурата на тези данъци се определя в член 8, параграфи 1 и 2 и член 16 от директивата. Съгласно тези разпоредби цигарите се облагат с пропорционален акциз, начислен „на основата на максималната цена на дребно“ и със специфичен акциз, начислен „върху единица продукт“. Следователно съгласно нормативния механизъм на посочената директива максималната цена за продажба на дребно представлява основата за изчисляване и за облагане с пропорционалния акциз.
23. Обстоятелството, че член 9 от Директива 95/59 се отнася до максимална цена
за продажба на дребно, се обяснява с начина на облагане с данъка съгласно тази директива. Уредената в нея максимална цена представлява данъчната основа за облагане с пропорционалния акциз. След като този данък се определя въз основа на цената за продажба на дребно, с определянето на максимална цена се гарантира, че към момента на облагане с данъка производителите няма да посочат по-ниска продажна цена, за да намалят данъчната тежест, като впоследствие продават стоката на по-висока цена. Ето защо определянето на максимална цена представлява данъчна гаранция, която трябва да позволи да се възпрепятстват подобни действия(7) .
24. Предвид текста на член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59 следва най-напред да се установи, че той не забранява изрично минималните
цени. Член 9, параграф 1, втора алинея от директивата предвижда само, че производителите определят „свободно“ максималните цени за продажба на дребно.
1. Досегашната практика на Съда
а) Относно член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59
25. Съдът многократно е постановил, че от свободното определяне на максимални цени
за продажба на дребно, предвидено в член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59, произтича забрана на определяните от държавата минимални цени . Така Съдът е постановил, че определянето от публичните органи на минимална цена за продажба на дребно неизменно води до ограничаване на свободата на производителите и вносителите да определят максималната цена за продажба на дребно, тъй като във всеки случай последната не би могла да бъде по-ниска от задължителната минимална цена(8) .
26. Съдът приема, че това тълкуване на член 9 се потвърждава от анализа на смисъла и целта на Директива 95/59. Както произтича от съображения 2 и 3 от посочената директива, тя е свързана с политика за хармонизиране на структурите на акцизите върху тютюневите изделия, имаща за цел да се избегне нарушение на конкуренцията между различните категории тютюневи изделия, принадлежащи към една и съща група, и по този начин да се осъществи отварянето на националните пазари на държавите членки(9) .
27. От това следва, че правните уредби на държавите членки, които установяват задължителни цени за тютюневите изделия, противоречат на Директива 95/59, тъй като възпрепятстват свободата на производителя да определя цените и поради това застрашават свободната конкуренция.
28. При тълкуването си Съдът се основава по-специално на съображение 7 от Директива 95/59, в което се подчертава, че императивните изисквания на конкуренцията предполагат система от свободно формирани цени за всички групи тютюневи изделия. Според Съда правилото за свободно определяне на цените в областта на търговията с тютюн е израз на принципа на свободно движене на стоки при нормални конкурентни условия, изразен в преамбюла и други части на Директива 95/59(10) .
б) Относно резервите, уредени в член 9, параграф 1, трета алинея от Директива 95/59
29. Член 9, параграф 1, трета алинея предвижда, че разпоредбата на втора алинея не може да възпрепятства прилагането на националните законодателства относно контрола върху нивото на цените или съблюдаването на задължителните цени.
30. В досегашната си практика Съдът тълкува стеснително тези резерви и не ги тълкува в смисъл, че разрешават определяне на минимални цени от държавата.
31. Съдът подчертава, че посочените в член 9, параграф 1, трета алинея от Директива 95/59 резерви трябва да бъдат разглеждани в съответствие с принципното правило за свободно определяне на цените, уредено в член 9, параграф 1, втора алинея(11) . Според него изразът „контрол върху нивата на цените“, разглеждан в подобна перспектива, не би могъл да се тълкува в смисъл, че оставя на държавите членки дискреционно правомощие да определят цената на тютюна, тъй като упражняването на толкова широко правомощие на практика води до отричане на всяко полезно действие на принципа за свободно определяне на цените(12) .
32. От това следва, че под „национални правни системи относно контрола върху нивата на цените“ Съдът разбира само общите мерки, целящи да спрат покачването на цените(13) . Също така според Съда изразът „национални правни системи относно съблюдаването на задължителните цени“ не трябва да се тълкува в смисъл, че разрешава на държавите членки да определят минимални цени. Напротив, според Съда този израз следва да се разбира в смисъл, че с него се цели съблюдаване на цената, която след като е определена от производителя или вносителя и одобрена от публичен орган, е станала задължителна като минимална цена за продажба на дребно и трябва да бъде съблюдавана на всички равнища от дистрибуторската верига до продажбата на потребителя(14) . Следователно под „задължителни цени“ по смисъла на тази разпоредба следва да се разбира цената, определена от производителя, а не тази, определена от държавата. Според Съда с този механизъм се цели да се избегне засягането на целостта на данъчните постъпления чрез превишаване на задължителната цена(15) .
2. Междинно заключение
33. Следователно съгласно досегашната практика на Съда член 9, параграф 1 от Директива 95/59 не допуска определени от държавата минимални цени на тютюневите изделия.
3. Следва ли да се измени досегашната съдебна практика?
34. В настоящите производства за установяване на неизпълнение на задължения държавите членки ответници искат от Съда да преразгледа даваното от него до този момент тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59. С оглед на законодателния контекст и на преследваната с посочената директива цел, както и на новите развития в международен план режимите на минимални цени в крайна сметка вече не трябвало да се разглеждат като противоречащи на Директива 95/59.
а) Доводи относно преследваната с Директива 95/59 цел
35. По-специално австрийското правителство твърди, че с оглед на правното му основание член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59 не следва да се разбира като забрана на минималните цени.
36. Република Австрия припомня, че Директива 95/59 се основава на член 99 от Договора за ЕО (понастоящем член 93 ЕО) и следователно на разпоредбите на Договора за ЕО относно хармонизирането на непреките данъци. Ето защо според нея приложното поле на посочената директива се ограничава само до чисто данъчни въпроси. Освен това държавите членки ответници твърдят, че от Директива 95/59 не произтича, че по време на изготвянето ѝ са били взети предвид съображения, свързани със закрила на здравето. Следователно тази директива не трябвало да се разбира в смисъл, че по принцип забранява на държавите членки да вземат мерки, целящи закрила на здравето, под формата на минимални цени.
37. Този довод на австрийското правителство не трябва да се отхвърля от самото начало. Директива 95/59 действително се основава на разпоредбите на Договора относно хармонизирането на не преките данъци и следователно представлява преди всичко система от технически правила за данъчно облагане на тютюневите изделия в рамките на Общността. Тя хармонизира метода за облагане на тютюневите изделия с акцизи и по този начин по-конкретно определя максималните цени за продажба на дребно като данъчна основа на пропорционалния акциз. Ето защо на пръв поглед забраната на минималните цени не може да се разглежда като част от данъчно хармонизиране.
38. Следва също да се съгласим с държавите членки ответници, когато твърдят, че от преамбюла на Директива 95/59 ни най-малко не е видно, че в посочената директива са взети предвид свързани със закрила на здравето съображения и че е отчетено значението на борбата с тютюнопушенето. Това не е изненадващо, тъй като Директива 95/59 по същество кодифицира предходни директиви, най-старите от които са приети през 1972 г. През 1972 г. обаче все още не е била добре осъзната опасността от тютюнопушенето. В този контекст може да се поддържа тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59, което не изключва възможността държавите членки да приемат мярка за борба с тютюнопушенето, без същевременно да изглежда, че в самата директива по изчерпателен начин са отчетени съображения, свързани с ефективно ограничаване на тютюнопушенето. Различен би бил въпросът дали подобни приети от държавите членки мерки са съвместими с останалите разпоредби на общностното право, по-специално с член 28 ЕО.
39. При все това на посоченото тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59, което се отклонява от досегашната съдебна практика, следва да се противопостави текстът на тази директива, в който изрично се говори за свободно
определяне на максималната цена за продажба на дребно. Както Съдът основателно е постановил, в случай на определена от държавата минимална цена вече не може безрезервно да се поддържа, че производителите свободно определят цената. Последната вече не може да бъде по-ниска от наложената от държавата минимална цена.
40. Освен това разпоредбата на втората алинея, съгласно която производителят определя свободно
максималната цена за продажба на дребно, е основен елемент от специфичната система на правила, които Директива 95/59 установява относно акцизите. За да бъде подобен нормативен механизъм съвместим със свободната конкуренция и свободното движение на стоки, е задължително производителите да определят свободно максималната цена за продажба на дребно. Всъщност в случай на наложени от държавата членка минимални цени би съществувала опасност от поставяне в по-неблагоприятно положение на производителите от други държави членки, които желаят да извлекат конкурентно предимство от себестойността на продукцията си чрез по-ниски максимални цени за продажба на дребно. С определянето на минимална цена би се неутрализирало конкурентното предимство, произтичащо от по-ниската себестойност на продукцията.
41. Така единствено свободата на производителя да определя свободно
максималната цена за продажба на дребно позволява да се гарантира, че предвидената в Директива 95/59 система на данъчно облагане няма да има за „странично действие“ нарушаването на конкуренцията и възпрепятстване на свободното движение на стоки, и следователно да се гарантира, че цената няма да е в противоречие с целта за хармонизиране по член 93 ЕО.
42. В съображение 2 ясно се посочва, че икономически съюз, в рамките на който има практически осъществима конкуренция и характеристиките на който, по отношение на тютюневите изделия, съвпадат с тези на местния пазар, предполага, че данъчното облагане на тези изделия в държавите членки не нарушава условията на конкуренция и не възпрепятства свободното им движение в Общността. Ето защо в този случай методът за изчисление на данъчната основа на пропорционалния акциз (максималната цена за продажба на дребно) не трябва да води до нарушение на конкуренцията. С Директива 95/59 това се постига, като се предвижда, че максималната цена за продажба на дребно се определя свободно от производителя. Във връзка с това в съображение 7 се подчертава, че императивните изисквания на конкуренцията предполагат система от свободно формирани цени.
43. С оглед на тези съображения възприетото от Съда тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59 изглежда напълно приемливо. Ето защо според мен не следва да се изменя досегашната съдебна практика. В това отношение следва да се вземe предвид, че двете релевантни решения на Съда не са приети толкова отдавна. Следователно принципите на единство на съдебната практика и на правната сигурност също могат да бъдат изтъкнати срещу изменението на съдебната практика(16) .
б) Изменение на съдебната практика поради Рамковата конвенция на СЗО и препоръка на Съвета?
44. За да обосноват изменение на досегашната съдебна практика, държавите членки ответници се позовават на Рамковата конвенция на Световната здравна организация (СЗО) за контрол на тютюна, одобрена от Общността с решение на Съвета от 2 юни 2004 г.(17)
45. Освен това държавите членки ответници препращат към Препоръка на Съвета от 2 декември 2002 година за предпазване от тютюнопушене и за инициативи за подобряване контрола на тютюна(18) .
46. Съгласно член 6, параграф 1 от Рамковата конвенция на СЗО договарящите страни признават, че ценовите и данъчните мерки са ефективно и важно средство за намаляване на употребата на тютюн от страна на различни групи от населението, в частност от младите хора. Член 6, параграф 2 от посочената конвенция предвижда, че договарящите страни приемат или оставят в сила, според случая, мерки, които могат да включват в частност прилагането на данъчна политика и където това е приложимо, на ценова политика спрямо тютюневите изделия.
47. Вярно е, че разпоредбите на вторичното общностно право трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, в съответствие с международните договори, сключени от Общността. Всъщност по силата на член 300, параграф 7 ЕО институциите са обвързани от тези договори. Вторичното право не може да ги нарушава. Те имат предимство пред вторичното право(19) .
48. Рамковата конвенция на СЗО подчертава значението, което междувременно е придобила борбата с тютюнопушенето за целите на закрила на здравето. Тя показва различните средства за борба с тютюнопушенето, с които разполагат държавите. В това отношение от член 6 от посочената рамкова конвенция следва, че ценовата политика, заедно с данъчната политика, се разглежда като една от възможните алтернативи. Минималните цени на тютюневите изделия могат да се обхванат от понятието за ценова политика.
49. Въпреки това според мен на Рамковата конвенция на СЗО не може да се основе изменение на досегашната съдебна практика. Всъщност разпоредбите на тази рамкова конвенция относно мерките във връзка с цените са формулирани прекалено общо, за да повеляват различно тълкуване на член 9, параграф 1 от Директива 95/59.
50. Всъщност, на първо място, тази рамкова конвенция не съдържа никакво конкретно задължение за оскъпяване на тютюневите изделия специално посредством мерки относно цените. Член 6, параграф 2 от рамковата конвенция предвижда само, че договарящите страни приемат мерки, които могат да включват прилагането на данъчни политики и „където това е приложимо, на ценови политики спрямо тютюневите изделия“.
51. Така Рамковата конвенция на СЗО не налага на договарящите страни никакво конкретно задължение от гледна точка на ценовата политика в областта на тютюневите изделия и само описва възможните решения, които нямат задължителен характер.
52. Не може да се направи различен извод и от Препоръка 2003/54 на Съвета, към която препращат държавите членки ответници. В точка 7 от нея на държавите членки се препоръчва да приемат и да приложат подходящи мерки във връзка с цените на тютюневите изделия с оглед на намаляване на тютюнопушенето. Необходимостта от изменение на досегашната практика на Съда относно допустимостта на минималните цени на тютюневите изделия не може да се основе и на тази препоръка. Всъщност, от една страна, препоръката на Съвета не поражда задължително правно действие и от друга, неясното ѝ съдържание не може да обоснове, дори при тълкуване на Директива 95/59, последната да бъде разбирана по различен начин.
4. Междинно заключение
53. Следователно остава валиден изводът, че законодателствата на държавите членки ответници противоречат на член 9, параграф 1, втора алинея от Директива 95/59.
Б –	Обосноваване по свързани със закрила на здравето съображения?
54. За да защитят националните си мерки за въвеждане на минимална цена, държавите членки ответници се позовават и на свързани със закрила на здравето съображения съгласно член 30 ЕО. Те изтъкват ценовата конкуренция, довела до по-голямо предлагане на цигари на ниски цени. Според тях това не е желателно от гледна точка на здравната политика. Ето защо, като въвеждат минимални цени, те искат целенасочено да увеличат цените на цигарите на ниски цени.
1.	Взаимовръзка съгласно доктрината
55. Въпреки това могат да се изразят съмнения относно възможността на държавите членки ответници да се позовават на член 30 ЕО. Всъщност в тази разпоредба се изброяват съображенията от общ интерес, които обосновават ограничения на признатата в член 28 ЕО свобода (свободно движение на стоки). В конкретния случай обаче става въпрос за обосноваване на нарушение на член 9 от Директива 95/59. Когато уредбата в дадена област е изчерпателно хармонизирана на общностно равнище, държава членка не може да се позовава на обосновка, изведена от закрилата на здравето(20) . Освен това мерки, различни от посочените в член 28 ЕО, не могат да се обосновават чрез позоваване на член 30 ЕО(21) . В рамките на настоящите производства за установяване на неизпълнение на задължения обаче Комисията не изтъква нарушение на член 28 ЕО. Следователно този въпрос е извън предмета на производството.
56. Въпреки това в Решение по дело Комисия/Гърция(22), което също е с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения във връзка с минимални цени на тютюневи изделия, след като заключава, че националните мерки противоречат на Директива 95/59, Съдът все пак проверява дали те евентуално могат да се обосноват с член 30 ЕО(23) . Тази проверка може да се разглежда като потвърждение на тълкуването на Директива 95/59 чрез преценка на фактите с оглед на първичното право(24) . Така Съдът уточнява, че преценка на фактите само с оглед на първичното право, в рамките на която трябва да се разгледа изведената от член 30 ЕО обосновка, все пак би довела до същия резултат, а именно недопустимост на националната мярка.
57. При това положение в следващото изложение ще разгледам накратко членове 28 ЕО и 30 ЕО.
2.	Анализ на закрилата на здравето
58. Съдът вече е постановил, че минимална цена за продажба на вносни цигари на крайния потребител във всеки случай представлява мярка, имаща равностоен ефект, по смисъла на член 28 ЕО, когато е определена така, че неутрализира конкурентното предимство, произтичащо за вносителя от по-ниската себестойност на продукцията(25) . Това следва да се вземе предвид в настоящия случай. Въпреки това не е възможно да се направи окончателен извод по този въпрос, тъй като производството не се отнася до нарушение на член 28 ЕО.
59. Според държавите членки ответници минималните цени на пазара на тютюневите изделия са необходими. Според тях това е единственото средство за ефективно увеличение на цените на тютюневите изделия, което от своя страна води до намаление на потреблението, по-специал но сред младите хора.
60. Предотвратяването на тютюнопушенето и борбата с употребата на тютюн са важни аспекти от закрилата на здравето. В Европейския съюз тютюнопушенето продължава да бъде основната причина за смъртност, която може да бъде избегната(26) . При това положение голямо значение се отдава по-специално на закрилата на младите хора. От няколко години насам мерките за борба с тютюнопушенето заемат основно място в здравната политика на държавите членки и на Общността. Следователно борбата с тютюнопушенето несъмнено е легитимна цел.
61. От решаващо значение е да се установи дали спорната мярка е необходима за постигане на тази цел и дали не съществуват алтернативи, които са също толкова подходящи, но не толкова строги. В това отношение следва да се вземе предвид, че съгласно постоянната практика на Съда, при преценката за спазването на принципа на пропорционалност в областта на общественото здраве следва да се признае, че държавите членки могат да решат в каква степен възнамеряват да осигурят закрилата на общественото здраве и начина, по който трябва да бъде постигната посочената степен. В това отношение държавите членки разполагат с широка свобода на преценка(27) .
62. В решение относно минимални цени на тютюневи изделия Съдът достига до извода, че минималните цени не са необходими за гарантиране на закрилата на здравето. Целта за закрила на общественото здраве може да се постигне по подходящ начин посредством по-високи данъци върху тютюневите изделия, без да се наруши принципът на свободно определяне на цените. Всъщност държавите членки могат свободно да определят общото ниво на данъчно облагане на тютюневите изделия съгласно член 16 от Директива 95/59(28) . Тези доводи са относими и към настоящите производства.
63. Държавите членки ответници възразяват, че производителите и вносителите биха могли да компенсират увеличението на данъка, като намалят своя марж на печалба. В досегашната си практика Съдът се е произнесъл и по този довод. Той основателно е подчертал, че държавите членки могат да отговорят на намаление на маржа на печалба, като увеличат още повече нивото на облагане, така че в крайна сметка производителите да не могат да избегнат увеличението на цените, което се цели с увеличението на данъка(29) .
64. Всъщност възможността производителите и вносителите да не отразят увеличенията на акцизите върху продуктите им във всеки случай е ограничена от техния марж на печалба, така че рано или късно увеличенията на акцизите трябва да се отразят в цените за продажба на дребно. Следователно увеличенията на акцизите представляват свързано с по-малко ограничения средство от минималните цени, които поради това не са необходими.
3.	Междинно заключение
65. Като междинно заключение следва да се приеме, че исковете на Комисията са основателни, тъй като държавите членки са нарушили Директива 95/59, като са определили минимални цени за тютюневите изделия.
В –	Особености на дело Комисия/Ирландия (C‑221/08)
66. Накрая следва да се разгледат две други правни основания, изложени от Комисията само по дело Комисия/Ирландия (C‑221/08).
1.	Определяне на максимални цени
67. Що се отнася до ирландското законодателство относно цените на тютюна, Комисията твърди, че то налага и максимални цени, тъй като цената на дадено тютюнево изделие не може да превишава с повече от 3 % средната претеглена цена. В писмения си отговор ирландското правителство подчертава, че ирландското законодателство не установява задължителна максимална цена за тютюневите изделия.
68. В писмената си реплика Комисията подчертава, че в това отношение се основава на изявленията, направени от представителите на Ирландия по време на среща с Комисията. След изяснения Комисията явно вече не желае да поддържа твърдението си, че в Ирландия съществува такава максимална цена на тютюневите изделия. Тя подчертава обаче, че нямало да възникне такова недоразумение, ако Ирландия сътрудничела в достатъчна степен на Комисията по време на досъдебната процедура. Поради това в хода на съдебното заседание Комисията ясно заявява, че не желае да оттегли иска си по този пункт.
69. След като самата Комисия не поддържа твърдението си, че в Ирландия са определени максимални цени на тютюневите изделия, последната не може да бъде осъдена по това правно основание. Искът на Комисията трябва да се отхвърли в тази част. Въпросът дали това правно основание почива на недостатъчно сътрудничество от страна на Ирландия по време на досъдебната процедура е релевантен само с оглед на нарушение на член 10 ЕО, което ще разгледам в следващото изложение.
2.	Нарушение на член 10 ЕО
70. Според Комисията Ирландия нарушила член 10 ЕО, тъй като не предоставила необходимата информация за приложимото ирландско законодателство, за да позволи на Комисията да изпълни задължението си за контрол за спазването на Директива 95/59.
71. По силата на член 10 ЕО държавите членки са длъжни да сътрудничат добросъвестно на всяко разследване, предприето от Комисията по силата на член 226 ЕО, и да ѝ предоставят цялата искана за тази цел информация(30) .
72. С писма от 29 юли и 1 октомври 2002 г. Комисията отправя до Ирландия искане за информация относно действащото законодателство в областта на цените на тютюна. Комисията не получава отговор. Поради това едновременно с иска за установяване на неизпълнение на разпоредбите на Директива 95/59 тя предявява и иск за установяване на неизпълнение на член 10 ЕО. На 17 октомври 2003 г. тя изпраща официално уведомително писмо на Ирландия. След това на 7 юли 2004 г. тя изпраща мотивирано становище, като дава на Ирландия срок от два месеца, считано от получаването на писмото. Ирландските власти отговарят едва на 10 декември 2004 г.
73. Съществуват съмнения дали предоставената с писмото от 10 декември 2004 г. информация представлява достатъчно обстоен отговор. Във всеки случай писмото е изпратено прекалено късно.
74. В своя защита Ирландия изтъква, че впоследствие Комисията е достатъчно информирана. Този довод обаче не може да обоснове неизпълнението.
75. В съответствие с постоянна съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище(31) . Продължава да съществува правен интерес и когато неизпълнението е преустановено след изтичане на определения в мотивираното становище срок. В случая Ирландия отговаря, след като е изтекъл определеният срок.
76. Следователно искът на Комисията относно неизпълнение на член 10 ЕО е основателен.
V – По съдебните разноски
77. По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Френската република и Република Австрия са загубили делото по всички предявени основания, а Ирландия — по основната част от тях. След като Комисията е направила искане във връзка със съдебните разноски, Френската република, Република Австрия и Ирландия трябва да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
VI – Заключение
78. Предлагам на Съда да постанови следното:
79. По дело C‑197/08:
1) Като е приела и оставила в сила система на минимални цени за цигарите, пуснати в употреба във Франция, както и забрана за продажба на тютюневи изделия на промоционална цена, противоречаща на целите за закрила на общественото здраве, Френската република не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59/ЕО на Съвета от 27 ноември 1995 година относно данъците, различни от данъка върху оборота, [с които се облага] потреблението на тютюневи изделия.
2) Осъжда Френската република да заплати съдебните разноски.
80. По дело C‑198/08:
1) Като е приела и оставила в сила законодателство, съгласно което публичните власти определят минимални цени за цигари и фино нарязан тютюн за свиване на цигари, Република Австрия не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59/ЕО на Съвета от 27 ноември 1995 година.
2) Осъжда Република Австрия да заплати съдебните разноски.
81. По дело C‑221/08:
1) Като е наложила минимални цени за продажба на дребно на цигари, Ирландия не е изпълнила задълженията си по член 9, параграф 1 от Директива 95/59/ЕО на Съвета от 27 ноември 1995 година.
2) Като не е предоставила информацията относно приложимото ирландско законодателство, необходима за изпълнението от страна на Комисията на Европейските общности на задачата ѝ за контрол за спазването на Директива 95/59, Ирландия не е изпълнила задълженията си по член 10 ЕО.
3) Отхвърля иска в останалата му част.
4) Осъжда Ирландия да заплати съдебните разноски.
(1) .
(2)  –	ОВ L 291, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 5, изменена с Директива 1999/81/ЕО на Съвета от 29 юли 1999 година (ОВ L 211, стр. 47; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 39) и Директива 2002/10/ЕО на Съвета от 12 февруари 2002 година (ОВ L 46, стр. 26; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 41, стр. 78) (наричана по-нататък „Директива 95/59“).
(3)  –	Одобрена от Европейската общност с Решение на Съвета от 2 юни 2004 година относно сключването на Рамковата конвенция на Световната здравна организация (СЗО) за контрол на тютюна (ОВ L 213, стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 35, стр. 5).
(4)  –	Текстът на тази конвенция е публикуван в Официален вестник на Европейския съюз
само на английски, френски и испански език. Превод на немски език е публикуван в Bundesgesetzblatt, 2004 II, стр. 1538.
(5)  –	За фино нарязания тютюн тази цена възлиза на не по-малко от 90 % от средната претеглена цена за грам на цялото количество фино нарязан тютюн, продадено през предходната календарна година.
(6)  –	Вж. Решение от 27 февруари 2002 г. по дело Комисия/Франция (C‑302/00, Recueil, стр. I‑2055, точка 14).
(7)  –	Вж. заключението на генералния адвокат Jacobs от 13 април 2000 г. по дело Комисия/Гърция (Решение от 19 октомври 2000 г., C‑216/98, Recueil, стр. I‑8921, точка 20), в което се препраща към Решение от 16 ноември 1977 г. по дело GB-Inno-BM (13/77, Recueil, стр. 2115, точка 17).
(8)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 7, точка 21) и Решение по дело Комисия/Франция (посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 15).
(9)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 18).
(10)  –	Решение от 21 юни 1983 г. по дело Комисия/Франция (90/82, Recueil, стр. 2011, точка 20).
(11)  –	Решение от 21 юни 1983 г. по дело Комисия/Франция (посочено по-горе в бележка под линия 10, точка 20) и Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 25).
(12)  –	Решение от 21 юни 1983 г. по дело Комисия/Франция (посочено по-горе в бележка под линия 10, точка 21).
(13)  –	Решение от 21 юни 1983 г. по дело Комисия/Франция (посочено по-горе в бележка под линия 10, точка 21) и Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 25).
(14)  –	Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 26).
(15)  –	Решение от 19 октомври 2000 г. (посочено по-горе, точка 26).
(16)  –	Вж. по този въпрос заключението на генералния адвокат Maduro от 1 февруари 2006 г. по дело Cipolla и др. (C‑94/04 и C‑202/04, Recueil, стр. I‑11421, точка 27 и сл.).
(17)  –	Посочено по-горе в бележка под линия 3.
(18)  –	OВ L 22, 2003 г., стp. 31.
(19)  –	Решение от 10 септември 1996 г. по дело Комисия/Германия (C‑61/94, Recueil, стр. I‑3989, точка 52) и Решение от 1 април 2004 г. по дело Bellio F.lli (C‑286/02, Recueil, стр. I‑3465, точка 33).
(20)  –	Решение от 17 април 2007 г. по дело AGM-COS.MET (C‑470/03, Сборник, стр. I‑2749, точка 70).
(21)  –	Вж. Решение от 27 февруари 2002 г. по дело Комисия/Франция (посочено по-горе в бележка под линия 6, точка 33), що се отнася до нарушение на член 8, параграф 2 и член 16, параграф 5 от Директива 95/59.
(22)  –	Посочено по-горе в бележка под линия 8.
(23)  –	Решение от 27 февруари 2002 г. по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 30 и сл.).
(24)  –	Вж. в този смисъл Решение от 3 април 2008 г. по дело Rüffert (C‑346/06, Сборник, стр. I‑1989, точка 36).
(25)  –	Решение от 7 май 1991 г. по дело Комисия/Белгия (C‑287/89, Recueil, стр. I‑2233, точка 17).
(26)  –	Съображение 7 от Препоръка 2003/54.
(27)  –	Вж. в този смисъл Решение от 2 декември 2004 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑41/02, Recueil, стр. I‑11375, точки 46 и 51), Решение от 10 март 2009 г. по дело Hartlauer (C‑169/07, все още непубликувано в Сборника, точка 30), както и Решение от 19 май 2009 г. по дело Apothekerkammer des Saarlandes и др. (C‑171/07 и C‑172/07, все още непубликувано в Сборника, точка 19).
(28)  –	Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 8).
(29)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 8, точка 32). Вж. също точка 33 от заключението на генералния адвокат Jacobs по това дело (посочено по-горе в бележка под линия 7).
(30)  –	Решение от 11 декември 1985 г. по дело Комисия/Гърция (192/84, Recueil, стр. 3967, точка 19), Решение от 6 март 2003 г. по дело Комисия/Люксембург (C‑478/01, Recueil, стр. I‑2351, точка 24), Решение от 13 юли 2004 г. по дело Комисия/Италия (C‑82/03, Recueil, стр. I‑6635, точка 15) и Решение от 26 април 2005 г. по дело Комисия/Ирландия (C‑494/01, Recueil, стр. I‑3331, точка 198).
(31)  –	Вж. по-специално Решение от 17 януари 2002 г. по дело Комисия/Ирландия (C‑394/00, Recueil, стр. I‑581, точка 12) и Решение от 20 юни 2002 г. по дело Комисия/Люксембург (C‑299/01, Recueil, стр. I‑5899, точка 11).