62019CC0212
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
G. PITRUZZELLA
представено на 5 март 2020 година (
1
)
Дело C‑212/19
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
срещу
Compagnie des pêches de Saint-Malo
(Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Държавен съвет, Франция)
„Преюдициално запитване — Държавни помощи — Възстановяване на неправомерна помощ — Решение 2005/239/ЕО — Лица, отглеждащи аквакултури, и рибари —Социалноосигурителна вноска — Разграничение между вноски за сметка на работодателите и на работниците — Определяне на задълженото за връщането лице — Възстановяване от работниците на предприятието“
1.
С преюдициалното си запитване Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) иска от Съда, от една страна, да тълкува Решение 2005/239/ЕО на Комисията от 14 юли 2004 г. относно някои помощи, които Франция предоставя в полза на лицата, отглеждащи аквакултури, и на рибарите (
2
) (наричано по-нататък „спорното решение“), и от друга страна, да уточни обхвата на задълженията на Френската република за събиране в изпълнение на посоченото решение.
2.
Запитването е отправено във връзка с жалба, подадена от Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (министър на земеделието и храните, наричан по-нататък „министърът“) срещу решение на Cour administrative de Nantes (Административен съд Нант, Франция), с което последният потвърждава отмяната на акт за събиране на публични вземания, издаден от Directeur général des finances publiques de Bretagne (генерален директор на публичните финанси, Бретан, Франция) срещу дружеството Compagnie des pêches de Saint-Malo (наричано по-нататък „Compagnie“) с цел събиране на парична сума за възстановяване на помощта, получена от това дружество в изпълнение на национални мерки, за които се отнася спорното решение.
I. Обстоятелства, предхождащи спора по главното производство
3.
С писмо от 21 юни 2000 г. Френската република уведомява Европейската комисия за мерките за обезщетяване, приети от нея в полза на рибарите и лицата, отглеждащи аквакултури, които са претърпели вреди в резултат, от една страна, от замърсяването с въглеводороди, причинено от потъването на кораба Erika в Гасконския залив на 12 декември 1999 г., и от друга страна, от силната буря на 27 и 28 декември 1999 г. (
3
) Тези мерки се изразяват, от една страна, в механизъм за извънредни помощи, приет с циркулярно писмо от 2 февруари 2000 г., за да се подпомогнат рибарите и лицата, отглеждащи аквакултури, в шест департамента на Западна Франция (Финистер, Морбиан, Лоар‑Атлантик, Ванде, Шарант‑Маритим и Жиронд), претърпели вреди в резултат на посочените събития, и от друга страна, в облекчение с 50 % на социалноосигурителните задължения за период от три месеца за лицата, отглеждащи аквакултури, и от шест месеца за рибарите, решено с две нови циркулярни писма от 15 април и 13 юли 2000 г. Втората мярка се прилага за цялата европейска територия на Франция и за отвъдморските департаменти.
4.
Комисията приема, че по-голямата част от приетите с циркулярното писмо от 2 февруари 2000 г. мерки са съвместими с общия пазар (
4
). С решение, съобщено на Френската република на 11 декември 2001 г., Комисията обаче започва предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура по отношение на останалите мерки, сред които по-специално е „допълнителната мярка за облекчение на социалноосигурителните задължения“ в полза на рибарите, приведена в действие в периода от 15 април до 15 октомври 2000 г. (
5
).
5.
Това облекчение се отнася за „вноските на работодателите и на работниците“ (
6
), плащани на Établissement national des invalides de la marine (Национален институт за социално осигуряване на моряците, ENIM) (
7
). Що се отнася до условията за намаляване, в съображение 20 от спорното решение Комисията обяснява, че „[з]а вноските, плащани на ENIM, размерът на намалението е 50 % както за вноските на работниците, така и за тези на работодателите. Въпреки това в специалния случай на корабите, за които при възнагражденията не се прилага системата за дялово участие, поемането на вноските на работодателите след намалението е определено на 75 %. Според Франция този различен процент се обяснява с факта, че при системата за дялово участие е налице силна финансова солидарност между корабособственика и екипажа по отношение на трудностите, срещани при упражняването на риболовната дейност, по-специално що се отнася до намаляването на оборота, докато при промишления риболов, където този вид система на възнаграждение не съществува, корабособствениците на практика поемат по-голямата част от икономическите затруднения“.
6.
Целта на мярката за облекчение на социалноосигурителни задължения в полза на рибарите, заедно с други допълнителни мерки, е да се отчетат по-специално вредите, претърпени от предприятията от риболовния сектор поради влошаването на положението на пазара (
8
). Според френските власти всъщност бил установен общ спад на пазара на морски продукти с трайно намаляване на търсенето поради загрижеността на потребителите за отражението на нефтения разлив върху здравето (
9
). Според Комисията обаче предоставената от Френската република информация е в противоречие с други узнати от Комисията официални сведения (
10
). С оглед на тях Комисията приема, че са налице сериозни съмнения за съвместимостта с общия пазар на посочената мярка, която има характер на оперативна помощ.
7.
Тези съмнения не са разсеяни по време на официалната процедура по разследване. След задълбочена проверка на състоянието на пазара на рибни продукти през първото тримесечие на 2000 г. (
11
), Комисията всъщност заключава в съображение 98 от спорното решение, че предвид различните данни, с които разполага, „общото облекчение за социалноосигурителни задължения в полза на рибарите за периода от 15 април до 15 октомври не може да се счете за съвместимо с общия пазар въз основа на член 87, параграф 2, буква б) [ЕО]“. В съображение 99 от същото решение тя приема, че „[т]ъй като представлява оперативна помощ, предоставена на всички риболовни предприятия, без да се изисква поемането на каквото и да било задължение от тяхна страна, тази мярка за помощ е несъвместима с общия пазар съгласно точка 1.2, четвърта алинея, трето тире от Насоките от 1997 г. (
12
)“.
8.
Ето защо в член 3 от спорното решение „[м]ярката за помощ, приведена в действие от Франция в полза на рибарите под формата на облекчение за социалноосигурителни задължения за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г. […] [е обявена] за несъвместима с общия пазар“. Съгласно член 4, параграф 1 от същото решение „Франция трябва да предприеме всички необходими мерки, за да събере от получателите вече предоставените им неправомерно помощи, посочени в [член] 3“. Параграф 2 пък съдържа уточнение, че „[с]ъбирането следва да се извърши незабавно и в съответствие с процедурите по националното право, при условие че те позволяват незабавно и ефективно изпълнение на настоящото решение. Върху подлежащите на събиране помощи се начислява лихва от датата, на която са предоставени на разположение на получателите, до датата на събирането им. […]“.
9.
Спорното решение е обжалвано пред Общия съд.
10.
На 23 декември 2009 г., след като многократно приканва Френската република да се съобрази със спорното решение, Комисията предявява иск за установяване на неизпълнение на задължения по смисъла на член 108, параграф 2 ДФЕС. В решение от 20 октомври 2011 г. Комисия/Франция (
13
) (наричано по-нататък „решение Комисия/Франция“) Съдът постановява, че „[к]ато не е привела в изпълнение в предвидения срок [спорното решение], възстановявайки от получателите помощите, обявени с [член] 3 от това решение за незаконни и несъвместими с общия пазар, Френската република не е изпълнила задълженията си по член 288, четвърта алинея ДФЕС и член 4 от посоченото решение“ (
14
). В точки 42 и 43 от това решение Съдът отхвърля изтъкнатия от Френската република довод, че тъй като сумите, съответстващи на облекченията за социалноосигурителни задължения на работниците, са изплатени от предприятията на компетентните субекти за сметка на работниците, те не трябвало да се връщат. Най-напред, в точка 42 от посоченото съдебно решение, той констатира, че „с този довод всъщност се оспорва направената от Комисията в [спорното] решение преценка, че облекчението за социалноосигурителните задължения, както на работодателите, така и на работниците, представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС“. По-нататък, в точка 43, като се основава на постоянната съдебна практика, Съдът приема, че „в рамките на иск относно неизпълнение на решение в областта на държавните помощи, което не е било обжалвано пред Съда от държавата членка — негов адресат, последната няма основание да оспорва законосъобразността на това решение“ (
15
).
II. Спорът по главното производство и производството пред Съда
11.
На 22 февруари 2013 г. срещу Compagnie е издаден акт за събиране на публични вземания в размер на 84550,08 EUR, съответстващ на облекченията за социалноосигурителни вноски на работниците, дължими между 15 април и 15 юли 2000 г., ведно с лихви за забава. С решение от 25 юни 2015 г. Tribunal administratif de Rennes (Административен съд Рен, Франция) отменя акта за събиране на публични вземания. С решение от 14 април 2017 г. Cour administrative d’appel de Nantes (Апелативен административен съд Нант, Франция) отхвърля въззивната жалба на Ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (министъра на околната среда, енергетиката и морето) срещу това решение.
12.
Министърът подава касационна жалба срещу това решение до запитващата юрисдикция, като по-специално твърди, че апелативният съд, от една страна, е допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки, че освобождаването от социалноосигурителни вноски на работниците не е облагодетелствало риболовните предприятия, при положение че Комисията го е квалифицирала като държавна помощ, и от друга страна, е изопачил представените му материали по делото, приемайки, че видно от събраните доказателства намаляването на вноските на работниците механично е довело до увеличаване на размера на нетната заплата, изплащана на работниците.
13.
Conseil d’État (Държавен съвет), от една страна, отменя решението на Cour administrative d’appel de Nantes (Апелативен административен съд Нант), тъй като последният не разгледал основанието за отмяна, изведено от пропуска на Tribunal administratif de Rennes (Административен съд Рен) да се произнесе по повдигнатото от министъра възражение за недопустимост поради подаването със закъснение на жалбата по административен ред от Compagnie, и от друга страна, отменя решението на Tribunal administratif de Rennes (Административен съд Рен) поради този пропуск. Conseil d’État (Държавен съвет) съответно решава да разгледа и да се произнесе по същество по искането на Compagnie пред посочения административен съд.
14.
След като отхвърля повдигнатото от министъра възражение за недопустимост, Conseil d’État (Държавен съвет) отхвърля две от изтъкнатите от Compagnie основания, изведени, първото, от нарушаването с разглежданият в главното производство акт за събиране на публични вземания на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, а второто, от закъснението, допуснато от държавата при събирането на сумите по този акт. След това, в приложение на практиката на Съда, установена с решение от 9 март 1994 г. по дело TWD Textilwerke Deggendorf (
16
) (наричано по-нататък „решение TWD“), той отхвърля искането на Compagnie на основание член 267 ДФЕС до Съда да бъде отправен преюдициален въпрос за преценка на валидността на спорното решение. Всъщност Conseil d’État (Държавен съвет) приема, че в качеството си на действителен получател на индивидуални помощи, предоставени по схемата за помощи, чието събиране е разпоредено от Комисията, Compagnie е пряко и лично засегнато от спорното решение по смисъла на член 263 ДФЕС и че след като не го е обжалвало пред Общия съд, не може да оспори валидността му в рамките на производство по обжалване на мерките за изпълнение на това решение, приети от националните власти.
15.
По-нататък Conseil d’État (Държавен съвет) припомня, че съгласно член L. 741‑9 от Code rural et de la pêche maritime (Кодекс за селското стопанство и морския риболов) и член 4 от Décret du 17 juin 1938 relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins (Наредба от 17 юни 1938 г. относно реорганизацията и уеднаквяването на схемата за социална сигурност на моряците, JORF от 29 юни 1938 г., стр. 7500) вноските на работодателите, превеждани в схемата на селскостопанските работници и в схемата на моряците, се дължат от работодателите, а вноските на работниците се дължат от самите работници. Вноските на работниците не се поемали от работодателя, а той само ги удържал предварително от възнаграждението на осигурените лица при всяко плащане, а облекченията за вноски на работниците се отразявали на последните, които получавали по-висока нетна заплата и били преките им бенефициери. Conseil d’État (Държавен съвет) същевременно посочва, че това облекчение за вноски на работниците обаче може да се разглежда като непряко предимство за предприятието, тъй като през разглеждания период то е било по-привлекателно поради по-високите възнаграждения, които служителите му са получавали в продължение на шест месеца.
16.
При тези обстоятелства Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Трябва ли [спорното решение] да се тълкува в смисъл, че с него за несъвместими с общия пазар се обявяват само облекченията за социалноосигурителни вноски на работодателите, тъй като облекченията за социалноосигурителни вноски на работниците не облагодетелстват предприятията и следователно не могат да попадат в приложното поле на член 107 от [ДФЕС], или за несъвместими се обявяват и облекченията за социалноосигурителни вноски на работниците?
2.
Ако според Съда [спорното решение] трябва да се тълкува в смисъл, че за несъвместими се обявяват и облекченията за социалноосигурителни вноски на работниците, трябва ли да се счита, че предприятието се е ползвало от всички тези облекчения или само от част от тях? Как следва да се определи тази част във втората хипотеза? Длъжна ли е държавата членка да разпореди съответните работници да възстановят изцяло или частично дела от помощта, от който са се ползвали?“.
17.
По настоящото дело писмени становища представят Compagnie, френското правителство и Комисията. Тези заинтересовани субекти излагат устните си становища в заседанието на Съда, проведено на 20 ноември 2019 г.
III. Анализ
А.
По допустимостта на преюдициалното запитване
1. Относно направеното от Комисията възражение за недопустимост
18.
Главното искане на Комисията е да се приеме, че преюдициалното запитване, отправено от Conseil d’État (Държавен съвет), е недопустимо. Тя счита, че макар да са формулирани като въпроси относно тълкуване на правото, двата отправени преюдициални въпроса всъщност имат за цел да поставят под съмнение валидността на спорното решение, доколкото в него като държавна помощ се квалифицира и намаляването на социалноосигурителните вноски на работниците и се разпорежда събирането обратно на съответните суми. Като въпроси за валидност те обаче били недопустими предвид съдебната практика, произтичаща от решение TWD. Всъщност не било допустимо Compagnie да оспорва валидността на спорното решение в рамките на национално производство относно изпълнението му, след като не го е обжалвало своевременно пред Общия съд, въпреки че несъмнено е имало процесуална легитимация по член 263, четвърта алинея ДФЕС.
19.
Най-напред ще отбележа, че направеното от Комисията тълкуване на преюдициалните въпроси не ми се струва убедително.
20.
Действително, формулировката на първия от тези въпроси не се свежда до искане Съдът да изясни дали облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците е засегнато от обявяването на несъвместимостта в спорното решение, а подсказва, че тълкуване в този смисъл на посоченото решение би могло да се окаже в противоречие с член 107, параграф 1 ДФЕС, тъй като облекчението не поставяло в по-благоприятно положение предприятия. Само по себе си обаче обстоятелството, че запитващата юрисдикция насочва към възможността определен прочит на спорното решение да противоречи на разпоредба от първичното право, не означава, че се променя естеството на това запитване, с което от Съда се иска произнасяне по тълкуването на акт от вторичното право, а не преценка на неговата валидност. В това отношение, дори да се допусне, че Съдът стигне до заключението, че са възможни няколко тълкувания на спорното решение и че тълкуването, според което облекчението за социалноосигурителни задължения на работниците представлява държавна помощ, трябва да се отхвърли поради противоречието му с член 107, параграф 1 ДФЕС, то би останало в границите на обикновено съответстващо тълкуване, което не би довело до (частично) обявяване на посоченото решение за невалидно.
21.
Намерението на запитващата юрисдикция да се придържа към искане за тълкуване, впрочем се потвърждава от факта, че както вече посочих в точка 14 от настоящото заключение, тази юрисдикция изрично отхвърля отправеното ѝ от Compagnie искане да отправи до Съда въпрос за преценка на валидността на спорното решение, при това въз основа на същите мотиви, които Комисията излага в подкрепа на недопустимостта на преюдициалното запитване.
22.
Освен това според мен, дори да се допусне, че предвид формулировката си първият преюдициален въпрос трябва да се разглежда като въпрос за преценка на валидността на спорното решение, от своя страна вторият въпрос ясно съдържа искане за тълкуване. Следователно противно на твърденията на Комисията и макар този втори въпрос да е поставен само в случай на отговор на първия въпрос в смисъл, че спорното решение се отнася и за облекчението за социалноосигурителните задължения на работниците, при всички положения запитването не може да се обяви за изцяло недопустимо.
23.
Въз основа на всичко изложено по-горе предлагам на Съда да отхвърли повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост.
24.
При това положение не е изключена възможността Съдът да разгледа служебно въпрос за преценка на валидността на спорното решение. Ето защо по-нататък ще разгледам дали по настоящото дело са налице условията за такова служебно разглеждане.
2. По възможността служебно да се повдигне въпрос за валидността на спорното решение
25.
В миналото Съдът вече е имал повод да повдигне служебно въпроси относно валидността било като добави такъв въпрос към въпросите за тълкуване, поставени от запитващата юрисдикция (
17
), било като преформулира въпрос за тълкуване и го разгледа като въпрос за валидност (
18
).
26.
Още през 1965 г. Съдът приема, че е компетентен да извърши такава служебна проверка, като в решение Schwarze (
19
) постановява, че „когато се окаже, че същинската цел на поставените от национална юрисдикция въпроси се отнася повече до разглеждането на валидността, отколкото до тълкуването на общностните актове, Съдът трябва незабавно да даде повече яснота на посочената юрисдикция, без да я задължава да се съобразява с формализъм, които води само до забавяне и е несъвместим с характера на установения с член 177 [от Договора за ЕИО] механизъм“ (
20
).
27.
За да не влезе в противоречие с принципа, че единствено запитващата юрисдикция е компетентна да определи предмета на преюдициалните въпроси, които възнамерява да постави, Съдът все пак се стреми да не използва тази компетентност, когато националният съд иска единствено тълкуване на акт от вторичното право на Съюза, без да посочва, че има съмнения за валидността му или че тя е поставена под въпрос в спора в главното производство (
21
).
28.
Впрочем Съдът е потвърдил, че е важно националната юрисдикция да посочи конкретно точните причини, поради които се съмнява във валидността на някои разпоредби от правото на Съюза, и да изложи основанията за невалидност, които според нея е възможно да бъдат уважени (
22
). Ето защо оспорването на валидността на акт на Съюза пред националната юрисдикция само по себе си не е достатъчно, за да обоснове отправянето на преюдициален въпрос до Съда (
23
).
29.
В случая от акта за преюдициално запитване, както и от представената в секретариата на Съда преписка по националното дело е видно, че жалбата на Compagnie до Tribunal administratif de Rennes (Административен съд Рен) пряко поставя под въпрос валидността на спорното решение, тъй като с него за несъвместимо с общия пазар се обявява и облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците. Conseil d’État (Държавен съвет), изхождайки от виждането, че правото на Compagnie да оспорва валидността на спорното решение, е преклудирано, не е изразил изрично становище в това отношение. Като подчертава обаче, че облекчение, засягащо такива вноски, не облагодетелства пряко предприятията и следователно не може да попадне в приложното поле на член 107 ДФЕС, тази юрисдикция косвено изразява съмнения за валидността на спорното решение.
30.
В различен контекст Съдът неотдавна впрочем приема, че тези обстоятелства са достатъчни, за да се разгледа служебно въпросът за валидността на акт, за който запитващата юрисдикция е отправила единствено искане за тълкуване (
24
).
31.
Въз основа на изложените по-горе съображения съответно считам, че са изпълнени условията, за да може Съдът служебно да разгледа обсъжданото в рамките на настоящото производство твърдение за невалидност на спорното решение.
32.
При обстоятелствата в настоящия случай обаче такова служебно разглеждане би било възможно само ако, противно на твърденията на Комисията и на постановеното от Conseil d’État (Държавен съвет), на Compagnie не може да се противопостави преклудиращото действие, предвидено в съдебната практика, произтичаща от решение TWD (
25
), който аспект ще бъде разгледан по-нататък.
3. По приложимостта на съдебната практика, произтичаща от решение TWD, към обстоятелствата по главното производство
33.
В точка 17 от решение TWD по-специално поради съображения, свързани с правната сигурност, Съдът изключва възможността получателят на държавна помощ — която е предмет на решение на Комисията, директно адресирано само до държавата членка на този получател — който несъмнено е можел да обжалва съответното решение на основание член 263 ДФЕС и е пропуснал императивния срок, предвиден в шеста алинея от тази разпоредба, да оспори надлежно законосъобразността на посоченото решение пред националните юрисдикции при обжалването на националните мерки за изпълнение на това решение (
26
). Всъщност според Съда, ако при тези обстоятелства се допусне възможността получателят на помощта да се противопостави пред националната юрисдикция на изпълнението на такова решение, позовавайки се на неговата невалидност, това би означавало да му се признае правото да заобиколи окончателния характер, който придобива спрямо него това решение след изтичането на сроковете за обжалване (
27
).
34.
Съдът многократно е припомнял и потвърждавал принципите, установени в решение TWD (
28
), включително в твърде различен правен и фактически контекст от този, който характеризира делото в главното производство, по което е постановено това съдебно решение (
29
). Съдът обаче само в ограничен брой случаи счита за недопустимо запитване за преценка на валидността въз основа на тези принципи (
30
).
35.
Всъщност преклудиращото действие — което по смисъла на съдебната практика от решение TWD се свързва с изтичането на сроковете за обжалване, предвидени в член 263, шеста алинея ДФЕС, без да е била подадена жалба за отмяна по смисъла на този член до компетентния да разгледа такава жалба съд (Общия съд) — се прилага само когато физическото или юридическото лице, което се позовава на незаконосъобразността на акт на Съюза пред национална юрисдикция, за да я накара да отправи до Съда въпрос за преценка на валидността, „без никакво съмнение“ и съответно „явно и безспорно“ (
31
) е имало активна процесуална легитимация да подаде жалба за отмяна срещу такъв акт (
32
).
36.
Трябва съответно да се провери дали това е така, що се отнася до Compagnie, което, тъй като не е адресат на спорното решение, би могло да изведе своята процесуална легитимация за оспорването му единствено въз основа на настоящия член 263, четвърта алинея, втората част от изречението ДФЕС (предишен член 230, четвърта алинея ЕО), а именно само ако е могло да докаже, че това решение го засяга пряко и лично.
37.
В това отношение, от една страна, припомням, че съгласно постоянната практика на Съда условието по член 263, четвърта алинея ДФЕС съответното физическо или юридическо лице да бъде пряко засегнато от решението, което се обжалва, изисква да са изпълнени кумулативно два критерия, а именно спорната мярка, от една страна, да поражда пряко последици за правното положение на частноправния субект и от друга страна, да не оставя никакво право на преценка на адресатите, на които е възложено изпълнението ѝ, тъй като то е чисто автоматично и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (
33
). Съдът съответно приема, че решение на Комисията, с което се разпорежда събирането обратно на държавни помощи, засяга пряко получателите, въпреки че това решение изисква и акт за изпълнение от националните органи (
34
).
38.
От друга страна, от постоянната съдебна практика следва също, че субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин, както адресата на решението“ (
35
).
39.
В областта на държавните помощи Съдът нееднократно приема, че решенията на Комисията за разрешаване или забраняване на национална схема за помощи са с общо приложение, което се дължи на факта, че такива решения се прилагат към обективно определени положения и пораждат правни последици спрямо категории лица, посочени общо и абстрактно (
36
). Съдът съответно приема, че по принцип предприятие не може да оспорва решение на Комисията, с което се забранява схема за помощи в даден сектор, ако е засегнато от решението само поради принадлежността си към въпросния сектор и качеството си на потенциален получател по тази схема (
37
).
40.
От постоянната съдебна практика обаче също така следва, че действителните получатели на индивидуални помощи, които са предоставени по схема за помощи, чието събиране обратно е разпоредено от Комисията (
38
), поради тази причина са лично засегнати по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС (
39
), дори събирането да е приведено в действие едва на по-късен етап, на който ще трябва да се установи дали получените предимства представляват подлежащи на възстановяване държавни помощи (
40
). Всъщност според Съда още разпореждането за събиране засяга лично всички получатели по въпросната схема, тъй като тези лица „от момента на приемане на [решението на Комисията] са изложени на риска получените от тях предимства да бъдат събрани обратно и съответно правното им положение се оказва засегнато“ (
41
). Следователно тези получатели са част от ограничен кръг по смисъла на съдебната практика, произтичаща от решение от 17 януари 1985 г., Piraiki-Patraiki и др./Комисия (
42
). Самата вероятност обявените за незаконни предимства впоследствие да не бъдат събрани обратно от техните получатели, „не изключва възможността последните да бъдат считани за лично засегнати“ (
43
). В решение Comitato „Venezia vuole vivere“ Съдът също така отхвърля изрично довода на Комисията, че признаването на допустимостта на жалбите срещу нейно решение, с което се разпорежда държавни помощи да бъдат събрани обратно, би довело до „парадоксалната и ненормална последица“ получателите им да са принудени незабавно да оспорят това решение дори преди да са наясно дали то ще доведе до засягащо ги разпореждане за събиране (
44
). Тази съдебна практика наскоро е потвърдена — в контекста на прилагане на основанието за преклудиране, произтичащо от решение TWD — с решение Georgsmarienhütte (
45
), на което се позовава запитващата юрисдикция, за да отхвърли искането на Compagnie до Съда да бъде отправено преюдициално запитване за преценка на валидността на спорното решение.
41.
Макар припомнената в предходната точка съдебна практика да е допълнително прецизирана след изтичането на срока за обжалване на спорното решение (
46
), принципите ѝ вече са потвърдени в решения Италия и Sardegna Lines/Комисия (
47
) и Италия/Комисия (
48
), така че лесно може да се твърди, че евентуална жалба на Compagnie, подадена през 2004 г. срещу спорното решение, по всяка вероятност щеше да бъде счетена от Общия съд за допустима.
42.
Схемата за помощи, предмет на спорното решение, несъмнено се различава от разглежданата в делата, по които са постановени решения Италия и Sardegna Lines/Комисия и Италия/Комисия. Всъщност разглежданите по тези дела механизми са приложени с различни административни актове, предполагащи упражняването на известна свобода на преценка, благодарение на които на получателите са предоставени конкретни суми (
49
), докато помощите, обявени със спорното решение за несъвместими, се изразяват в освобождавания от социалноосигурителни задължения, които са пряко приложими за всички оператори в сектора.
43.
Същевременно, от една страна, характеристиките на разглежданите схеми не изглежда да са били взети предвид специално от Съда в решения Италия и Sardegna Lines/Комисия и Италия/Комисия. От друга страна, в решение от 28 ноември 2008 г. по дело Hotel Cipriani и др./Комисия (
50
) с предмет жалби, подадени през 2000 г., изрично се отхвърля подкрепяната настойчиво към онзи момент от Комисията релевантност на критерия за преценка на индивидуалния интерес, основан на правилата за прилагане на схемата за помощи (
51
).
44.
Също така, макар в точка 39 от решение Италия/Комисия Съдът да споменава обстоятелството, че броят на приетите молби и размерът на кредитите, предвидени за помощите, разглеждани по делото, по което е постановено това решение, са били уточнени в обжалваното решение, така че „Комисията не може […] да не е знаела за съществуването [на] действителните получатели“ на тези помощи, в съдебната практика (
52
) вече е било добре утвърдено виждането, че от решаващо значение за личното засягане не е броят или дори идентичността на правните субекти, за които се прилага обжалваният акт, а фактът, че те спадат към затворен кръг, каквито са действителните получатели по схема за помощи след като същата е престанала да се прилага. Ето защо фактът, че разглежданите в спорното решение помощи се състоят в общо облекчение за социалноосигурителни задължения, въведено в полза на рибарите от цялата европейска територия на Франция и отвъдморските департаменти и че при това положение посоченото решение не съдържа точни указания нито относно броя на получателите, нито относно точния размер на помощите (
53
), вероятно сам по себе си не би бил достатъчно основание за Общия съд да се отклони от подхода, възприет в решения Италия и Sardegna Lines/Комисия и Sardegna Lines/Комисия и Италия. Впрочем този извод се потвърждава от решение Hotel Cipriani и др./Комисия (
54
).
45.
Според мен обаче изложените по-горе съображения не са достатъчни, за да се заключи, че на Compagnie може да се противопостави преклудиращото действие, предвидено в съдебната практика, изведена от решение TWD.
46.
Всъщност, от една страна, не съм убеден, че през 2005 г. „без никакво съмнение“ е щяло да се счете, че е допустимо Compagnie да обжалва спорното решение пред Общия съд. Към онзи момент цитираната в точка 40 от настоящото заключение съдебна практика все още не е била достатъчно утвърдена, за да може да се направи такъв извод.
47.
От друга страна, отбелязвам, че в областта на държавните помощи, с изключение на решение Georgsmarienhütte, Съдът признава посоченото преклудиращо действие само по отношение на получателите на индивидуални помощи (
55
). В решение от 23 февруари 2006 г. Atzeni и др. (
56
) по отношение на решение относно схеми за помощи, предназначени за определени по общ начин категории лица, според Съда обаче не е очевидно, че подадена от тези получатели жалба за отмяна би била допустима (
57
).
48.
Що се отнася до решение Georgsmarienhütte, следва да се подчертае, че обстоятелствата по делото, по което е постановено това решение, са много специфични. Всъщност действителните получатели на помощи, предоставени от германските власти под формата на намаляване на такса в енергийния сектор, обжалват решението на Комисията за започване на официална процедура по разследване за тази схема. В рамките на процедурите по обжалване те знаят съдържанието на окончателното решение, с което посочената схема се обявява за несъвместима с вътрешния пазар и се разпорежда връщането на отпуснатите помощи (
58
). За разлика от останалите предприятия, засегнати от разглежданите помощи, вместо да подадат отделна жалба срещу това решение и въпреки че срокът за подаване на такава жалба тече, те оспорват разпорежданията за събиране на помощите, от които са се ползвали, съобщени им от германските власти няколко дни след приемането на посоченото решение (
59
).
49.
Накрая, като се имат предвид характеристиките на схемата, предмет на спорното решение, и предвид факта, че това решение е прието четири години след предоставянето на помощите и че към датата на изтичане на срока за обжалването му Френската република все още не е предприела действията по установяване на получателите на посочените помощи (
60
), не е изключено възникването на въпроси пред Общия съд относно включването на Compagnie в производството по събиране, каращи го да се усъмни в наличието на действителен и все още съществуващ правен интерес на жалбоподателя, както е станало с жалбоподателите по делото, по което е постановено определение от 10 март 2005 г., Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia и др./Комисия (
61
).
50.
Поради всички изложени по-горе причини считам, че Conseil d’État (Държавен съвет) неправилно е приел, че преклудиращото действие, предвидено в съдебната практика, произтичаща от решение TWD, може да бъде противопоставено на Compagnie. Следователно, ако, противно на становището, което изложих в точки 18—23 от настоящото заключение, Съдът тълкува първия преюдициален въпрос на запитващата юрисдикция като въпрос относно валидността на спорното решение, според мен този въпрос трябва да се счете за допустим. Освен това, ако Съдът реши да прецени служебно валидността на спорното решение, решение TWD не би представлявало пречка за това.
Б.
По същество
51.
Най-напред ще разгледам първия преюдициален въпрос, тъй като се отнася до тълкуването на спорното решение и съответно логично е предварителен. По-нататък ще разгледам валидността на това решение, доколкото Съдът трябва да го тълкува като акт, с който за несъвместимо с общия пазар се обявява също и облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците. Накрая ще отговоря на втория преюдициален въпрос.
1. По първия преюдициален въпрос
52.
С първия си преюдициален въпрос, който, припомням, според мен се отнася само за тълкуване на спорното решение (
62
), запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да се установи дали това решение трябва да се тълкува в смисъл, че обявява за несъвместимо с общия пазар единствено облекчението за социалноосигурителните вноски на работодателите. Compagnie счита, че на този въпрос следва да се отговори утвърдително с оглед както на текста на спорното решение, така и на практиката на Комисията при вземане на решения. Освен това подобно тълкуване се налагало, за да се осигури тълкуване, което да е в съответствие с член 87, параграф 1 ЕО (понастоящем член 107, параграф 1 ДФЕС). Като се основават на предимно систематичен прочит на спорното решение, френското правителство и Комисията обаче считат, че то трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася до облекченията както за социалноосигурителните вноски на работодателите, така и за вноските на работниците. Тези заинтересовани субекти твърдят, че Съдът вече се е произнесъл в този смисъл в решение Комисия/Франция.
53.
В самото начало последният довод следва да се отхвърли. Всъщност според мен е ясно, че в решение Комисия/Франция не само че Съдът по никакъв начин не се е произнесъл по валидността на спорното решение (
63
), но и не е взел отношение по неговото тълкуване поне що се отнася до аспекта, засегнат в първия преюдициален въпрос. От точка 23 от това решение, както и от преписката по делото, по което то е постановено, е видно, че с доводите си Френската република е възнамерявала да оспори задължението за връщане на сумите, съответстващи на облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците, а не да поиска от Съда да уточни дали разпореждането за събиране, съдържащо се в това решение, се отнася и за това облекчение (
64
). Наистина в точка 42 от решение Комисия/Франция Съдът приема, че „доводът“ на Френската република относно „събирането на социалноосигурителните задължения на работниците“ означава „да се оспори направената от Комисията в [спорното] решение преценка, че облекчението за социалноосигурителните задължения както на работодателите, така и на работниците има характер на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС“. Същевременно при абстрахиране от нейната формулировка и предвид контекста, в който се вписва, според мен тази точка може да се разбира единствено като изразяване на становище по квалификацията на изтъкнатия от Френската република довод като оплакване относно валидността на спорното решение. Според мен обаче не е правилно тя да се разбира като неоспоримо и немотивирано становище на Съда по тълкуването на спорното решение, при това окончателно.
54.
Като се има предвид това, също като всички заинтересовани субекти, представили писмени становища пред Съда, отбелязвам, че диспозитивът на спорното решение сам по себе си не позволява да се твърди със сигурност, че „мярката за помощ, приведена в действие от Франция в полза на рибарите под формата на облекчение за социалноосигурителни задължения“, посочена в членове 3 и 4 от това решение, обхваща както намалението на социалноосигурителните вноски на работодателите, така и намалението на вноските на работниците. Както правилно посочва френското правителство, диспозитивът на съответния акт е неотделим от мотивите в него и съответно трябва да се тълкува, ако е необходимо, предвид мотивите, които са довели до неговото приемане (
65
).
55.
Въпреки че част II от спорното решение, озаглавена „Описание“, не е stricto sensu част от мотивите в подкрепа на диспозитива на това решение, тя все пак следва да се вземе предвид, за да се определи за какви мерки конкретно се отнася диспозитивът. В съображение 4 от спорното решение Комисията изброява мерките, „за които е открита официалната процедура по разследване“. Сред тях в точка 2 от посоченото съображение 4 са включени „допълнителните мерки в полза на лицата, отглеждащи аквакултури, и рибарите от цяла Франция“. В първото тире от тази точка 2 се споменава „мярката за облекчение […]
на социалноосигурителните задължения за всички […] рибари от европейската територия на Франция и отвъдморските департаменти (за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г.)“ (
66
). В раздел II.B. от спорното решение са изложени допълнителните мерки, посочени в съображение 4, точка 2 от него. В съображение 17 от посоченото решение, включено в точка 2 от този раздел, озаглавена „Облекчение на социалноосигурителните задължения в полза на лицата, отглеждащи аквакултури, и рибарите“, се посочва, че „министърът […] с две циркулярни писма […] е взел решение да предостави на всички предприятия в сектора облекчение с 50 % на социалноосигурителните задължения за периода […] от 15 април до 15 октомври 2000 г. за рибарите“ (
67
). В съображение 18 пък се уточнява, че „това облекчение се отнася за социалноосигурителните вноски на работодателите и на работниците“ (
68
). Накрая, в съображение 20 се посочва, че „[з]а вноските, плащани на ENIM, размерът на намалението е 50 % както за социалноосигурителните вноски на работниците, така и за тези на работодателите“. По-нататък в спорното решение вече не се споменават отделно вноските на работодателите или вноските на работниците, а се говори единствено за „социалноосигурителните задължения“.
56.
От посочените по-горе пасажи следва, че в спорното решение „допълнителната мярка за облекчение на социалноосигурителните задължения“ в полза на рибарите е описана като отнасяща се както за социалноосигурителните вноски на работодателите, така и за тези на работниците. Това описание, което допринася за определяне на предмета на официалната процедура по разследване, в нито един момент не се поставя под въпрос в спорното решение. Следователно в общата система на този акт определението на понятието „социалноосигурителни задължения“ обхваща и вноските, плащани от работниците. Изтъкнатият от Compagnie довод в обратния смисъл не е убедителен. Всъщност, дори да се предположи, както този заинтересован субект твърди, че съществува практика на Комисията (и на Съда) при вземане на решения, съгласно която понятието „социалноосигурителни задължения“ включва само вноските за сметка на работодателите, това не може да постави под въпрос различното указание, което произтича от прочита на самото спорно решение.
57.
При разглеждане на част IV от това решение, посветена на преценката на мерките, които са предмет на официалната процедура по разследване, се налага изводът, че нищо в тази преценка не позволява да се приеме, че Комисията е възнамерявала да изключи от анализа си частта от мярката за облекчение на социалноосигурителните задължения, която се отнася до вноските на работниците.
58.
От гореизложените съображения следва, че с оглед на мотивите в спорното решение трябва да се приеме, че диспозитивът му се отнася както за облекчението за социалноосигурителните вноски на работодателите, така и за облекчението за вноските на работниците. Прочит на това решение в смисъл, че намаляването на последните вноски било изключено от обявяването на несъвместимостта и от разпореждането за събиране, съдържащи се в неговия диспозитив, би било в противоречие с текста и структурата на посоченото решение. Само по тази причина доводът на Compagnie, основан на изискването да се даде тълкуване на спорното решение в съответствие с член 87, параграф 1 ЕО (понастоящем член 107, параграф 1 ДФЕС), трябва да се отхвърли.
59.
С оглед на всички изложени по-горе съображения считам, че на първия преюдициален въпрос, поставен от Conseil d’État (Държавен съвет), следва да се отговори, че член 3 от спорното решение трябва да се тълкува в смисъл, че като несъвместима с общия пазар държавна помощ, предмет на разпореждането за събиране по точка 4 от това решение, е квалифицирано и облекчението за социалноосигурителни вноски на работниците, приведено в действие от Френската република в полза на рибарите за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г.
2. По валидността на спорното решение, доколкото в него като държавна помощ се квалифицира мярката за облекчение на социалноосигурителните задължения на работниците
60.
За да попадне държавна намеса в приложното поле на член 107, параграф 1 ДФЕС, тя трябва да може да се счита за предимство, предоставено на предприятието получател (
69
).
61.
За държавни помощи се считат мерките, които под каквато и да било форма могат пряко или непряко да поставят определени предприятия в по-благоприятно положение (
70
) или които трябва да се считат за икономическо предимство, което предприятието получател не би получило в нормални пазарни условия (
71
). Така съгласно постоянната съдебна практика понятието „помощ“ обхваща предоставените от публичните органи предимства, които облекчават под различна форма разходите, натоварващи обикновено бюджета на едно предприятие, и които поради това, без да са субсидии в строгия смисъл на думата, са от същото естество и водят до идентични последици (
72
).
62.
Също съгласно постоянната съдебна практика частичното намаляване на социалноосигурителните задължения на предприятията от конкретен промишлен сектор представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, ако тази мярка е предназначена да освободи частично тези предприятия от паричните разходи, произтичащи от нормалното прилагане на общата система за социално осигуряване, без това освобождаване да е обосновано от естеството или структурата на тази система (
73
).
63.
Що се отнася до понятието „разходи, натоварващи обикновено бюджета на предприятието“, Съдът приема, че не може да се изключи наличието на предимство, ако държавата финансира допълнително възнаграждение, което предприятието не е длъжно по закон да изплаща на своите работници (
74
). В това отношение в решение от 12 декември 2002 г., Белгия/Комисия (
75
) Съдът потвърждава, че „разходите, свързани с възнаграждението на служителите им, по естеството си натоварват бюджета на предприятията, независимо дали тези разходи произтичат от законови задължения или от колективни споразумения“ и че обстоятелството, че публичната намеса е изключила изначално всякакво увеличение на разходите за заплати, понасяно от предприятието, „не променя естество на [въпросните] допълнителни възнаграждения като разходи за заплати, които обичайно се поемат от [него]“.
64.
От съдебната практика следва също, че икономическо предимство, евентуално осигуряващо държавна помощ, може да бъде предоставено дори непряко, чрез мярка, която пряко облагодетелства други предприятия или други субекти, включително физически или юридически лица, които не упражняват никаква икономическа дейност (
76
). Ето защо фактът, че преките получатели на помощта за лицата са служителите, не е достатъчен, за да се докаже липсата на помощ в полза на техния работодател (
77
).
65.
Именно в светлината на тези принципи следва да се прецени дали, приемайки, че облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците, предоставено от Френската република на рибарите в периода от 15 април до 15 октомври 2000 г., е довело до намаляване на разходите, натоварващи обикновено бюджета им, Комисията е допуснала в спорното решение, както бе тълкувано в точки 18—23 от настоящото заключение, грешка при прилагане на правото, както твърди Compagnie и непряко — запитващата юрисдикция.
66.
Социалноосигурителните вноски на работниците, както и на работодателите спомагат да се определят разходите за труд (или разходите за заплати) на предприятие, които обхващат всички направени от него разходи в замяна на положения труд от заето лице. Докато първите се плащат от заетото лице и се приспадат от брутните възнаграждения от работодателя, вторите са за сметка на последния. Работодателят отговаря за изплащането на субектите, компетентни за социалното осигуряване, на сумите, съответстващи както на социалноосигурителните вноски за сметка на работодателите, така и на тези за сметка на работниците. Ако намаляване на социалноосигурителните вноски на работодателите може да предостави пряко икономическо предимство на предприятията, които се ползват от него — тъй като намалява с размер, съответстващ на посоченото намаляване, наложено задължение на тези предприятия с правната уредба в областта на социалното осигуряване (
78
) — може ли да се каже същото за облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците?
67.
Според мен утвърдителен отговор на този въпрос не може да произтича само от твърдението, че такова облекчение намалява разходите за труд, а следователно и задължение, което е за сметка на бюджета на предприятието. Нито френското правителство, нито Комисията се ограничават до такъв довод в подкрепа на позицията си. Всъщност тези заинтересовани субекти твърдят, че заплащането на социалноосигурителните вноски на работниците от работодателя „за сметка“ на заетото лице не позволява да се изключи възможността облекчение за тези вноски да предоставя пряко предимство за предприятието, което се ползва от него, тъй като, първо, именно то е длъжно да плаща на компетентните субекти сумите, съответстващи на посочените вноски, второ, това облекчение няма автоматично отражение върху заплатата на работника, тъй само по себе си то не му позволява да получи равностойността на брутното си възнаграждение преди удържане на социалноосигурителните вноски за негова сметка или на намаленото си възнаграждение с по-малък размер на социалноосигурителните вноски за негова сметка, и трето, пълното или частично отразяване на облекчение за социалноосигурителни вноски на работниците непременно произтича от управленско решение на предприятието и не може да има като последица заместването на предприятието от неговите работници като действителни получатели по мярката за помощ.
68.
В това отношение отбелязвам, на първо място, че макар предприятията, за които се отнасят разглежданите в главното производство облекчения, да са били длъжни да изплатят на компетентните субекти сумите, удържани от заплатите на техните служители за социалноосигурителни вноски за сметка на последните, предприятията все пак не са задължени лица по отношение на тези плащания, тъй като, както твърди запитващата юрисдикция и както е безспорно между страните по спора в главното производство, те са за сметка на работниците. От тази гледна точка положението на тези предприятия се различава от положението на получателя на данъчно намаление за акциз, разглеждан в делата, по които е постановено решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity (наричано по-нататък „решение Ryanair“) (
79
), към което препраща френското правителство. Всъщност такъв акциз, макар да е предназначен за отразяване върху потребителите, които понасят икономическата тежест от него, натоварва бюджета на предприятието, което е пряко задължено за заплащането му (
80
).
69.
На второ място, наличието на задължение
за заплащане на компетентните субекти на сумите, съответстващи на удръжките за сметка на работниците, само по себе си не позволява да се заключи, че облекчението за тези социалноосигурителни вноски предоставя на съответното предприятие пряко предимство, което е пропорционално на размера на това облекчение, както следва, макар и в различен контекст, от решение от 11 септември 2014 г., Гърция/Комисия (
81
).
70.
На трето място, обстоятелството, че облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците не оказва пряко въздействие върху възнагражденията на служителите в предприятието, а само посредством механизма на удържането на тези вноски, което работодателят следва да извърши, това облекчение може да се отрази върху размера на заплатите, според мен също не е от решаващо значение най-малкото ако — и доколкото — подобно отразяване следва да се счита за задължително.
71.
Законовото задължение, което евентуално носят риболовните предприятия, да удържат социалноосигурителните вноски на работниците, като вземат предвид облекчението, предоставено чрез мерките, предмет на спорното решение, обаче е силно спорно в настоящото дело. Макар Compagnie да твърди, че ако посоченото облекчение не се отрази по отношение на работниците, това ще изложи работодателя на наказателни санкции (
82
), френското правителство, като се позовава на решение Ryanair, твърди, че такова отразяване е резултат от решение на предприятието. Запитващата юрисдикция също твърди, че това отразяване е предмет на законово задължение в съответствие с разпоредбите, уреждащи социалноосигурителния режим на моряците рибари.
72.
Това е ключов аспект. Всъщност, ако предприятията, за които се отнася разглежданото в главното производство облекчение, нямат друга възможност, освен да го отразят върху заплатите на своите служители, според мен те не биха могли да се считат за преки ползватели на това облекчение.
73.
Решение Ryanair, на което се позовава френското правителство, не позволява този извод да се постави под въпрос, а напротив, го потвърждава. Най-напред следва да се отбележи, че това решение е относимо към разглеждания тук въпрос само в ограничена степен, тъй като делото, по което е постановено, се отнася до обхвата на задължението за събиране обратно на помощта, а не до наличието на помощ (
83
). По-нататък, припомням, че по това дело се обсъжда дали при действията по остойностяване и събиране обратно на помощ, изразяваща се в намаляването за някои авиокомпании на акциз, събиран от Ирландия за всеки пътник, качен на полет от ирландско летище, трябва да се вземе предвид обстоятелството, че данъкът, а следователно и произтичащото от това намаление предимство, обикновено се отразява върху пътниците във въздушния транспорт. Съдът отговаря отрицателно на този въпрос, без да вземе отношение по наличието на законово задължение за отразяване на въпросния данък (
84
). За да направи това, той се основава по-специално на възможността авиокомпаниите, които са направили такова отразяване, да получат произтичащото от намаляването на данъка предимство, като увеличат цената на билета без включен данък за полетите, за които се прилага намалената ставка (
85
). Следователно икономическото отразяване на помощта, като цената на билетите се поддържа непроменена или се задържа изцяло или отчасти, като тази цена бъде увеличена, е свързано с решение на авиокомпанията относно начина, по който тя ще използва предимството, което ѝ е било предоставено (
86
).
74.
Дори обаче да се допусне, както поддържа Compagnie и както твърди запитващата юрисдикция, че предприятията, за които се отнасят разглежданите в главното производство облекчения за социалноосигурителните вноски на работниците, са били длъжни по закон да отразят, дори с обратна сила (
87
), това намаление върху заплатите на своите служители, положението на тези предприятия ясно се различава от това на авиокомпаниите по дело Ryanair.
75.
Посочените намаления действително могат да дадат повод на тези предприятия да предоговорят нетните възнаграждения на своите служители, както твърди френското правителство. Не мисля обаче, че може сериозно да се твърди, че свободата на действие, която има дадено предприятие, дори поставено в зависимост от ограниченията на силно конкурентен пазар, да увеличи цените си, е сравнима с тази, която има работодател да промени надолу размера на брутните възнаграждения на своите работници, за да се възползва от облекчение за социалноосигурителни вноски на работниците, още повече при обстоятелства като тези в главното производство, при които облекчението е предоставено само за период от шест месеца.
76.
Във всеки случай нито наличието на такава свобода на действие, нито преди това съществуването на установено в закона задължение за отразяване, дори с обратна сила, на облекчението за социалноосигурителните задължения на работниците върху заплатите на служителите в риболовните предприятия са били взети предвид от Комисията в спорното решение, за да заключи, че е налице помощ, която има за предмет това облекчение и пряко облагодетелства посочените предприятия. Без впрочем да вземе предвид поне тези два фактора, според мен Комисията не е можела да стигне до такова заключение.
77.
Макар наистина нито Френската република, нито която и да било заинтересована страна по смисъла на член 108, параграф 2 ДФЕС да са оспорили характера на помощи на разглежданите в главното производство облекчения по време на официалната процедура по разследване, довела до спорното решение, това не променя факта, че Комисията следва да докаже наличието на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. По-специално, видно от практиката на Съда относно принципите за събиране на доказателства в сектора на държавните помощи, Комисията е длъжна да проведе процедурата по разследване на разглежданите мерки надлежно и безпристрастно, за да може при приемането на окончателно решение, с което се установява наличието и евентуално несъвместимостта или незаконосъобразността на помощта, тя да разполага с възможно най-пълната и надеждна информация за тази цел (
88
).
78.
Важно е да се подчертае, че изложените по-горе съображения не изключват възможността разглежданото в главното производство облекчение за социалноосигурителните вноски на работниците да е предоставило непряко предимство на предприятията, за които се отнасят тези мерки, като например, както отбелязва Conseil d’État (Държавен съвет), по-голяма привлекателност поради по-високите възнаграждения, които техните служители са получавали в продължение на шест месеца, или пък евентуалната възможност през този период за наемане на работа при по-ниски брутни заплати и по-общо, намаляване на производствените разходи и/или повишаване на производителността.
79.
Според мен обаче от спорното решение, и по-специално от съображение 55 от него, ясно личи и това се потвърждава от Комисията както в писменото, така и в устното ѝ становище пред Съда, че установеното предимство не се изразява в непряка печалба, а в освобождаване на тези предприятия от разходите, които те обикновено би трябвало да понесат, доколкото е трябвало да заплащат социалноосигурителни вноски за работниците в по-малък размер (
89
). В противен случай Комисията е трябвало да уточни поне естеството на такова непряко предимство (
90
).
80.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да обяви спорното решение за невалидно в частта, в която облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците, предоставено от Френската република в полза на рибарите за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г., се квалифицира като държавна помощ.
3. По втория преюдициален въпрос
81.
Ако Съдът реши, както предлагам, да обяви спорното решение за частично невалидно, няма да е необходимо да се отговаря на втория преюдициален въпрос. Ето защо, в случай че предложението ми не бъде прието, ще разгледам накратко този въпрос при условията на евентуалност.
82.
Както вече посочих в точка 79 от настоящото заключение, предимството, установено от Комисията в спорното решение, се състои в това, че засегнатите предприятия трябва да заплащат на компетентните субекти социалноосигурителни вноски за сметка на работниците в по-малък размер. Следователно логично е събирането обратно да се отнася за сума, съответстваща на разликата между вноските по стандартната ставка и тези по намалената ставка.
83.
Така, ако Съдът реши да не разглежда въпроса за валидността на спорното решение, обсъждан в точки 60—80 от настоящото заключение, или ако, след като го разгледа служебно, реши да потвърди валидността на това решение, според мен той би могъл да заключи единствено, че предприятията, за които се отнасят разглежданите в главното производство облекчения, трябва да ги върнат изцяло.
84.
Проблемът дали и в каква степен това облекчение е отразено от предприятията получатели върху техните работници в този контекст — в който единствено въпросът за събирането би бил от значение — би се оказал ирелевантен в съответствие с изводите от решение Ryanair (
91
).
85.
Ирелевантно също така би било решение от 13 февруари 2014 г., Mediaset (
92
), на което се позовава Compagnie. В това решение Съдът потвърждава, от една страна, че когато, разглеждайки схема за помощи, Комисията не е в състояние да определи точно размера на помощта, получена от отделните получатели, конкретните обстоятелства за всеки от получателите могат да бъдат преценени едва на етапа на събирането на помощта обратно и от друга страна, че ако този въпрос е поставен пред националния съд, той трябва да се произнесе по размера на подлежащата на събиране помощ, като вземе предвид всички изложени пред него относими данни, и че не е изключено с оглед на всички тези данни изчисленията, направени от националния съд, да водят до подлежащ на събиране размер на помощта, равен на нула.
86.
По делото в главното производство, по което е постановено посоченото решение, впрочем става въпрос за събиране обратно на помощ под формата на субсидия за закупуването на определени стоки, които са давали непряко предимство на икономическите оператори, осъществяващи дейност по предоставяне на услуги, свързани с използването на субсидираните стоки. Остойностяването съответно е включвало сложни изчисления, за да се установи непрякото предимство, от което са се ползвали тези оператори вследствие на увеличаването на продажбите на субсидирани стоки.
87.
Както обаче вече отбелязах, в спорното решение се установява пряко предимство в полза на предприятията, за които се отнасят разглежданите в главното производство облекчения, изразяващи се в освобождаване от плащане на разходи, които обикновено те би трябвало да понесат. Както впрочем постановява Съдът в решение от 13 февруари 2014 г., Mediaset (
93
), за да гарантира изпълнението на решение на Комисията, с което дадена схема за помощи се обявява за неправомерна и несъвместима с вътрешния пазар и се разпорежда събирането им обратно, националният съд се оказва обвързан от посоченото решение на Комисията.
88.
Накрая, каквото и разрешение да избере Съдът, в никакъв случай не може да се иска от работниците на предприятията, посочени в спорното решение, да върнат разглежданите в главното производство помощи.
89.
Въз основа на всички изложени по-горе съображения, в случай че Съдът не приеме предложението ми за обявяване на невалидността на спорното решение, предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че предприятията, които се ползват от облекченията за социалноосигурителни вноски на работниците, обявени със спорното решение за несъвместими с общия пазар, трябва да се разглеждат като ползващи се от всички тези облекчения.
IV. Заключение
90.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на преюдициалните въпроси, поставени от Conseil d’État (Държавен съвет, Франция), да бъде даден следният отговор:
„Член 3 от Решение 2005/239/ЕО на Комисията от 14 юли 2004 година относно някои помощи, които Франция предоставя в полза на лицата, отглеждащи аквакултури, и на рибарите, трябва да се тълкува в смисъл, че като несъвместима с общия пазар държавна помощ, предмет на разпореждането за събиране по точка 4 от това решение, е квалифицирано и облекчението за социалноосигурителните вноски на работниците, предоставено от Френската република в полза на рибарите за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г.
Това решение е невалидно в частта, в която посоченото облекчение се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 74, 2005 г., стр. 49.
(
3
)	Тъй като тези мерки са приведени в действие, преди Комисията да успее да се произнесе по съвместимостта им с общия пазар, преписката е заведена като схема за помощ, за която не е отправено уведомление (вж. съображение 1 от спорното решение).
(
4
)	Що се отнася до мерките в полза на рибарите, те се изразяват в помощ за възстановяване на корабите и на риболовното оборудване, загубени или повредени по време на бурята, в авансови плащания по обезщетенията, дължими от Международния фонд за обезщетение при щети, причинени от замърсяване с нефт (FIPOL), и в помощ във фиксиран размер за загубата на приходи от вреди, претърпени при бурята (вж. съображение 5 от спорното решение).
(
5
)	Вж. решението за започване на официалната процедура по разследване (помощ C 91/2001, обезщетения за лицата, отглеждащи аквакултури, и рибарите, пострадали от нефтения разлив и бурята (декември 1999 г.), възпроизведено в поканата за представяне на становища по член 88, параграф 2 и член 6 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 88 от Договора за ЕО (ОВ C 39, 2002 г., стр. 6, т. 1). Комисията не получава становища (вж. съображение 3 от спорното решение).
(
6
)	Вж. точка 18 от спорното решение.
(
7
)	ENIM е публична институция.
(
8
)	Вж. съображение 12 от спорното решение.
(
9
)	Вж. съображение 38 от спорното решение.
(
10
)	Вж. съображение 39 от спорното решение.
(
11
)	Вж. съображения 84—97 от спорното решение.
(
12
)	Насоки за преглед на държавната помощ за рибарството и аквакултурите (ОВ C 100, 1997 г., стр. 12).
(
13
)	C‑549/09, непубликувано, EU:C:2011:672.
(
14
)	Вж. точка 1 от диспозитива на решение Комисия/Франция.
(
15
)	Точка 43 от решение Комисия/Франция препраща към решение от 12 май 2005 г., Комисия/Гърция (C‑415/03, EU:C:2005:287, т. 38 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	C‑188/92, EU:C:1994:90.
(
17
)	Вж. решения от 2 юни 1976 г., Milch-, Fett- und Eier-Kontor (125/75, EU:C:1976:81, т. 7) и от 13 декември 1979 г., Hauer (44/79, EU:C:1979:290, т. 13—16), в които разглеждането на въпроса от Съда не води до обявяване на невалидност, от 3 февруари 1977 г., Strehl (62/76, EU:C:1977:18, т. 10), от 7 юни 1988 г., Roviello (20/85, EU:C:1988:283) и от 14 юни 1990 г., Weiser (C‑37/89, EU:C:1990:254, т. 17 и диспозитива), в които обаче разглежданите актове от вторичното право са обявени за невалидни от Съда, и от 7 септември 1999 г., De Haan (C‑61/98, EU:C:1999:393, т. 47), с което е обявена невалидността на решение на Комисията, при липса на такова искане в преюдициалните въпроси за тълкуване, поставени от запитващата юрисдикция (вж. т. 3 от диспозитива).
(
18
)	Вж. решения от 1 декември 1965 г., Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, стр. 1095), от 15 октомври 1980 г., Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, т. 6), от 13 декември 1989 г., Paris (C‑204/88, EU:C:1989:643, т. 8), където Съдът обосновава служебното повдигане на въпроса за валидността по следния начин: „От преписката е видно, че макар поставеният въпрос формално да се отнася само до тълкуването на член 15 от спорния регламент, запитващата юрисдикция има съмнения именно относно валидността на тази разпоредба […]“, от 11 октомври 2001 г., Khalil и др. (C‑95/99—C‑98/99 и C‑180/99, EU:C:2001:532, т. 29) и от 12 декември 2002 г., Cipriani (C‑395/00, EU:C:2002:751, т. 50 и диспозитива).
(
19
)	Решение от 1 декември 1965 г. (16/65, EU:C:1965:117, стр. 1094).
(
20
)	Следва да се отбележи, че по делото, по което е постановено това решение, въпросите, които са доста подробно формулирани от Hessisches Finanzgericht (Финансов съд Хесен, Германия), се основават отчасти на предпоставката, че разглежданото в главното производство решение на Комисията е невалидно.
(
21
)	Вж. по-специално решение от 30 ноември 2006 г., Brünsteiner и Autohaus Hilgert (C‑376/05 и C‑377/05, EU:C:2006:753, т. 25—29). От постоянната съдебна практика е видно, че член 267 ДФЕС не представлява правен способ за защита на разположение на страните по висящ пред националния съд спор и Съдът не може да бъде задължаван да преценява валидността на правото на Съюза само поради това че въпросът е повдигнат пред него от някоя от тези страни в писменото ѝ становище (вж. по-специално решения от 4 септември 2014 г., Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, т. 27) и от 28 януари 2016 г., CM Eurologistik и GLS (C‑283/14 и C‑284/14, EU:C:2016:57, т. 44—46).
(
22
)	Предоставените с актовете за преюдициално запитване сведения служат не само за да позволят на Съда да даде полезен отговор, но и за да осигурят възможност на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани субекти да представят становища в съответствие с член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз, вж. по-специално решение от 20 юни 2019 г., K.P. (C‑458/15, EU:C:2019:522, т. 36 и 37 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Вж. по-специално определение от 18 април 2013 г., Adiamix (C‑368/12, непубликувано, EU:C:2013:257, т. 16—25), в което Съдът обявява преюдициалното запитване за преценка на валидността за недопустимо поради липсата на минимални указания от страна на националната юрисдикция относно причините, поради които счита, че е възможно доводите на жалбоподателя в главното производство да са основателни.
(
24
)	Вж. решение от 6 октомври 2015 г., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, т. 67); вж. също заключението на генералния адвокат Bot по дело Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:627, т. 121—128).
(
25
)	Вж. в този смисъл решение от 18 юли 2007 г., Lucchini, C‑119/05, (EU:C:2007:434, т. 56).
(
26
)	Съдът вече е приел в предходната си практика, че решение, прието от общностните институции, което не е било обжалвано от неговия адресат в предвидения срок, става окончателно по отношение на него, като се основава на съображението, че сроковете за обжалване целят да гарантират правната сигурност, като се избегне неограничено във времето оспорване на общностните актове, пораждащи правни последици (вж. по-специално решения от 17 ноември 1965 г., Collotti/Съд (20/65, EU:C:1965:115, стр. 1051) и от 12 октомври 1978 г., Комисия/Белгия (156/77, EU:C:1978:180, т. 20—24).
(
27
)	Точка 18 от решение по дело TWD. Както посочих в заключението си по дело Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:295, т. 21 и 25), съдебната практика TWD въвежда изключение от общия принцип, съгласно който всяка страна има право в рамките на национално производство да се позове на невалидността на разпоредбите, съдържащи се в актове на Съюза, които служат за основание на издаване на решение или акт по националното право срещу тази страна, и да накара националната юрисдикция да отправи във връзка с това преюдициален въпрос до Съда. Това изключение се обосновава както с изискването за гарантиране на правната сигурност, така и с изискването да не се допуска злоупотреба с правните средства за защита, които правото на Съюза предоставя на правните субекти.
(
28
)	Вж. по-специално решения от 30 януари 1997 г., Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, т. 15—25), от 18 юли 2007 г., Lucchini (C‑119/05 (EU:C:2007:434, т. 55 и 56), от 5 март 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, т. 28) и от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, наричано по-нататък „решение Georgsmarienhütte, EU:C:2018:582, т. 14).
(
29
)	Вж. по-специално решения от 15 февруари 2001 г., Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, т. 29—40), от 22 октомври 2002 г., National Farmers’Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, т. 34—39), в което на държава членка е било противопоставено преклудирането, от 29 юни 2010 г., E и F (C‑550/09, EU:C:2010:382, т. 37—52), от 17 февруари 2011 г., Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, т. 20—24) и от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, г. 41). Припомням, че в диспозитива на решение TWD изрично се посочват решенията, приети от Комисията по смисъла на член 93, параграф 2 от Договора за ЕИО, както и обстоятелството, че дружеството жалбоподател пред запитващата юрисдикция е било информирано писмено за това решение от съответната държава членка (като му съобщава, че може да подаде жалба за отмяна пред Общия съд). Освен това припомням, че разглежданата в главното производство помощ по делото, по което е постановено решение TWD, представлява индивидуална помощ.
(
30
)	Вж. в този смисъл по-специално решения от 30 януари 1997 г., Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, т. 15—25), от 15 февруари 2001 г., Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, т. 29—40), от 22 октомври 2002 г., National Farmers’Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, т. 34—39), от 18 юли 2007 г., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, т. 55 и 56) и решение Georgsmarienhütte, т. 14.
(
31
)	Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:120, т. 38).
(
32
)	Така в много случаи Съдът заключава, че явният характер на такава процесуална легитимация не е доказан (вж. по-специално в този смисъл решения от 23 февруари 2006 г., Atzeni и др. (C‑346/03 и C‑529/03, EU:C:2006:130, т. 30—34), от 8 март 2007 г., Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, т. 35—48), от 29 юни 2010 г., E и F (C‑550/09, EU:C:2010:382, т. 37—52), от 17 февруари 2011 г., Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, т. 20—24), от 18 септември 2014 г., Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, т. 24—38), от 5 март 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, т. 27—32), от 16 април 2015 г., TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, т. 26), от 14 март 2017 г., А и др. (C‑158/14, EU:C:2017:202) и от 19 септември 2019 г., Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, т. 28—44).
(
33
)	Вж. по-специално решение от 4 декември 2019 г., Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Комисия (C‑342/18 P, непубликувано, EU:C:2019:1043, т. 66).
(
34
)	Вж. по-специално решение от 19 октомври 2000 г., Италия и Sardegna Lines/Комисия (C‑15/98 и C‑105/99, наричано по-нататък „решение Италия и Sardegna Lines/КомисияEU:C:2000:570, т. 36) и решение Georgsmarienhütte, т. 30.
(
35
)	Вж. решение от 15 юли 1963 г., Plaumann/Комисия (25/62, EU:C:1963:17, стр. 223), както по-специално и решение от 9 юни 2011 г., Comitato „Venezia vuole vivere“ и др./Комисия (C‑71/09 P, C‑73/09 P и C‑76/09 P, наричано по-нататък „решение Comitato Venezia vuole vivere, EU:C:2011:368, т. 52).
(
36
)	Вж. по-специално решение от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Комисия/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci (C‑622/16 P—C‑624/16 P, EU:C:2018:873, т. 31 и цитираната съдебна практика).
(
37
)	Вж. решение от 2 февруари 1988 г., Kwekerij van der Kooy и др./Комисия (67/85, 68/85 и 70/85, EU:C:1988:38, т. 15).
(
38
)	За такова събиране не е вземано решение по делото, по което е постановено решение от 2 февруари 1988 г., Kwekerij van der Kooy и др./Комисия (67/85, 68/85 и 70/85, EU:C:1988:38), както следва по-специално от заключението на генералния адвокат Slynn по тези съединени дела (непубликувани, EU:C:1987:177, стр. 240).
(
39
)	Вж. по-специално решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 53 и цитираната съдебна практика. За неотдавнашно потвърждение на тази съдебна практика вж. решение от 28 юни 2018 г., Andres (несъстоятелност Heitkamp BauHolding)/Комисия (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, т. 45).
(
40
)	Вж. решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 55, където Съдът отхвърля доводите на Комисията, твърдяща че към момента на приемане на нейното решение, разглеждано по делото, по което е постановено това съдебно решение, получателите, които по силата на решението ѝ са били длъжни да възстановят помощи, все още не са били определяеми.
(
41
)	Вж. решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 56 (курсивът е мой).
(
42
)	11/82, EU:C:1985:18, т. 31. В това решение Съдът приема, че когато оспорваният акт засяга група лица, които са били определени или определяеми към момента на приемането му, и според присъщи за членовете на тази група критерии, тези лица могат да бъдат лично засегнати от посочения акт, тъй като са част от ограничен кръг икономически оператори (вж. също определение от 17 януари 1992 г., Sofrimport/Комисия (C‑152/88, EU:C:1992:21, т. 11) и решение от 17 септември 2009 г., Комисия/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, т. 54 и цитираната съдебна практика).
(
43
)	Вж. решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 56.
(
44
)	Вж. решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 57. Същият довод е изтъкнат от Комисията, без да бъде приет от Съда в решение от 29 април 2004 г., Италия/Комисия (C‑298/00 P, наричано по-нататък решение Италия/Комисия, EU:C:2004:240, т. 31).
(
45
)	Вж. т. 31—37 от това решение.
(
46
)	Спорното решение е публикувано в Официален вестник на 19 март 2005 г. При липса на данни, че Compagnie е знаело за него преди тази дата (в съдебното заседание представителят на Compagnie твърди, че то се е запознало с него чрез Официален вестник), следва да се приеме, че срокът за обжалване на посоченото решение е започнал да тече за това предприятие, считано от посочената дата на публикуване.
(
47
)	Вж. т. 34 и 35 от това решение.
(
48
)	Вж. т. 39 от това решение с предмет жалба на Комисията до Съда, в която тя по-специално твърди, че жалбата срещу нейното решение, с което за несъвместима с общия пазар се обявява схема за помощи, предоставяни от регион Фриули-Венеция-Джулия (Италия) на автомобилните превозвачи на стоки в региона, подадена до Общия съд от предприятия, които са се ползвали от тази схема, е недопустима. Важно е да се отбележи, че в това решение Съдът отхвърля същите доводи, които Комисията отново повтаря безуспешно по делото, по което е постановено решение Comitato „Venezia vuole vivere“. Комисията изтъква по-специално, че решение Италия и Sardegna Lines/Комисия не е релевантно, тъй като разглежданата схема за помощи по делото, по което е постановено това решение, се отнася само за много малко икономически оператори и тъй като положението на жалбоподателя Sardegna Lines специално е било взето предвид от Комисията в рамките на официалната процедура по разследване относно тази схема за помощи (вж. също в това отношение заключението на генералния адвокат Alber по дело Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, т. 33).
(
49
)	Вж. по-специално заключение на генералния адвокат Alber по дело Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, т. 70).
(
50
)	T‑254/00, T‑270/00 и T‑277/00, наричано по-нататък „решение Hotel Cipriani и др./Комисия, EU:T:2008:537.
(
51
)	Вж. т. 76—92 от решение Hotel Cipriani и др./Комисия, чийто анализ е потвърден в производство по обжалване пред Съда с решение Comitato „Venezia vuole vivere“, т. 60; вж. също решение от 21 декември 2011 г., A2A/Комисия (C‑320/09 P, непубликувано, EU:C:2011:858, т. 55—61), с което в производство по обжалване пред Съда се потвърждава допустимостта на жалбите, подадени до Общия съд през 2002 г. В решение от 29 септември 2000 г., CETM/Комисия (T‑55/99, EU:T:2000:223) Общият съд вече е обявил за допустима жалбата, подадена от сдружение, на което е възложено да защитава интересите на предприятия, получатели по схема за помощи, изразяваща се в лихвена субсидия, която е трябвало да се прилага автоматично за всяко предприятие, отговарящо на критериите за предоставяне.
(
52
)	Вж. в това отношение прегледа на състоянието на съдебната практика през 2003 г. в заключението на генералния адвокат Alber по дело Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, т. 73—85).
(
53
)	В съображение 22 от спорното решение се посочва само, че освобождаванията от социалноосигурителни задължения на рибарите и лицата, отглеждащи аквакултури, са в общ размер от 18,2 милиона евро (числовите стойности, съдържащи се в съображения 45 и 67 от спорното решение, на които се позовава Комисията в становището си, се отнасят само до аквакултурите). От преписката по производството за установяване на неизпълнение на задължения, по което е постановено решение Комисия/Франция, е видно, че предвид въведения с разглежданата схема за помощи механизъм за освобождаване от социалноосигурителни задължения френските власти считат, че е особено трудно да се оцени общият размер на помощите, както и броят на засегнатите рибари, който може да достигне общо до 28000 души.
(
54
)	Вж. т. 76—92 от това решение. Вж. също решение от 12 септември 2007 г., Италия/Комисия (T‑239/04 и T‑323/04, EU:T:2007:260, т. 36—44), в което Общият съд отхвърля твърденията на Комисията, че от решение Italia и Sardegna Lines/Комисия не следва, че всички получатели на помощи, предоставени по схема за помощи, са лично засегнати от решението на Комисията, с което посочената схема се обявява за несъвместима с общия пазар, тъй като по този повод тя е преценила обща и абстрактна национална правна уредба, без да разглежда отделните случаи.
(
55
)	Вж. освен решение TWD също и решение от 18 юли 2007 г., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, т. 55 и 56).
(
56
)	C‑346/03 и C‑529/03, EU:C:2006:130.
(
57
)	Вж. също заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по съединени дела Atzeni и др. (C‑346/03 и C‑529/03, EU:C:2005:256, т. 61—99).
(
58
)	Подчертавам, че в решение от 23 февруари 2006 г., Atzeni и др. (C‑346/03 и C‑529/03, EU:C:2006:130), за да изключи приложението на решение TWD, Съдът подчертава по-специално, че въпросното решение на Комисията не е било съобщено от съответната държава членка на действителните получатели на разглежданите помощи. Относно значението — с оглед на противопоставимостта на преклудиращото действие — на информацията, която действителният получател на помощи, предоставени по обща схема, е могъл да има за решението, с което се разпорежда връщането на тези помощи, вж. заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по съединени дела Atzeni и др. (C‑346/03 и C‑529/03, EU:C:2005:256, т. 98).
(
59
)	Вж. заключение на генералния адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:120, т. 59 и 60).
(
60
)	Както е видно от преписката по иска за установяване на неизпълнение на задължения, по който е постановено решение Комисия/Франция.
(
61
)	T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00—T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00—T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00—T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 и T‑296/00, EU:T:2005:90. Относно релевантността на подобно обстоятелство с цел неприлагане на основанието за преклудиране, предвидено в решение TWD, вж. решение Hotel Cipriani и др./Комисия, т. 90.
(
62
)	Вж. точки 18—22 от настоящото заключение.
(
63
)	Съгласно постоянната съдебна практика, припомнена в точка 43 от решение Комисия/Франция, държава членка, адресат на решение относно помощи, която не го е обжалвала пред Съда, няма основание да оспорва неговата законосъобразност в рамките на иск относно неизпълнението му (вж. по-специално решение от 12 май 2005 г., Комисия/Гърция (C‑415/03, EU:C:2005:287, т. 38 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Впрочем в писмената си реплика Комисията отговаря на доводите на Френската република относно валидността на това задължение, а не относно неговото съществуване.
(
65
)	Вж. по-специално решение TWD, т. 21.
(
66
)	Курсивът е мой.
(
67
)	Курсивът е мой.
(
68
)	Курсивът е мой.
(
69
)	Вж. по-специално решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, т. 83). Съгласно постоянната практика на Съда квалифицирането на национална мярка като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС изисква да са изпълнени всички посочени по-долу условия. Първо, трябва да има намеса на държавата или чрез ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да може да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на своя получател. Четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (вж. по-специално решение от 28 юни 2018 г., Andres (несъстоятелност Heitkamp BauHolding)/Комисия (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, т. 82 и цитираната съдебна практика).
(
70
)	Вж. по-специално решения от 15 юли 1964 г., Costa (6/64, EU:C:1964:66, стр. 1161), от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, т. 84) и от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
71
)	Вж. решения от 11 юли 1996 г., SFEI и др. (C‑39/94, ECLI:EU:C:1996:285, т. 60) и от 29 април 1999 г., Испания/Комисия (C‑342/96, ECLI:EU:C:1999:210, т. 41).
(
72
)	Вж. по-специално решения от 23 февруари 1961 г., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Haute Autorité (30/59, EU:C:1961:2, стр. 39) и от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 66 и цитираната съдебна практика).
(
73
)	Вж. по-специално решения от 2 юли 1974 г., Италия/Комисия (173/73, EU:C:1974:71, т. 33), от 26 септември 1996 г., Франция/Комисия (C‑241/94, EU:C:1996:353, т. 20—24), от 5 октомври 1999 г., Франция/Комисия (C‑251/97, EU:C:1999:480, т. 36) и от 7 март 2002 г., Италия/Комисия (C‑310/99, EU:C:2002:143, т. 51).
(
74
)	Вж. решения от 12 декември 2002 г., Белгия/Комисия (C‑5/01, EU:C:2002:754, т. 38—40), и от 11 септември 2012 г., Corsica Ferries France/Комисия (T‑565/08, EU:T:2012:415, т. 137), в които Общият съд приема, че „понятието за помощ не предполага непременно поемането на правно задължение, а по-скоро облекчаване на разходи, които обикновено натоварват бюджета на едно предприятие“.
(
75
)	C‑5/01, EU:C:2002:754, т. 39 и 40. В решение от 23 февруари 1961 г., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Върховен орган (30/59, EU:C:1961:2, стр. 51) Съдът вече е постановил, че финансирането с публични средства на добавка за длъжност, изплащана на някои работници от въгледобивната промишленост, води до увеличаване на възнаграждението им, което намалява изкуствено производствените разходи на съответните предприятия, и че поради това посочената добавка трябва да се счита за помощ.
(
76
)	Вж. решения от 19 септември 2000 г., Германия/Комисия (C‑156/98, EU:C:2000:467, т. 26 и 27), от 13 юни 2002 г., Нидерландия/Комисия (C‑382/99, EU:C:2002:363, т. 62—67), от 28 юли 2011 г., Mediaset/Комисия (C‑403/10 P, непубликувано, EU:C:2011:533, т. 81) и от 4 март 2009 г., Италия/Комисия (T‑424/05, непубликувано, EU:T:2009:49, т. 132—139). Вж. също член 107, параграф 2, буква а) ДФЕС.
(
77
)	Решение от 11 септември 2012 г., Corsica Ferries France/Комисия (T‑565/08, EU:T:2012:415, т. 137).
(
78
)	Вж. в този смисъл по-специално решение от 5 октомври 1999 г., Франция/Комисия (251/97, EU:C:1999:480, т. 38).
(
79
)	C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
(
80
)	Вж. решение Ryanair, т. 98. Вж. също заключението на генералния адвокат Mengozzi по съединени дела Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:515, т. 74).
(
81
)	T‑425/11, EU:T:2014:768, т. 49—58 (по-специално т. 57), потвърдено след обжалване с определение от 22 октомври 2015 г., Комисия/Гърция (C‑530/14 P, непубликувано, EU:C:2015:727).
(
82
)	Compagnie се позовава по-специално на решение на Cour de cassation chambre sociale (Касационен съд, Отделение по трудови и осигурителни спорове, Франция) от 4 декември 2013 г., n. 12—18301 и 12—18302, в което, като се основава на установения от тази юрисдикция през 1990 г. принцип — съгласно който „извършените от работодателя удръжки върху възнаграждението на служителите му като авансово плащане за социалноосигурителните вноски не могат да бъдат по-високи от размера на действително платените социалноосигурителни вноски“ — посочената юрисдикция отхвърля жалбата на риболовно предприятие, което удържа определени суми от заплатите на моряците за техни социалноосигурителни задължения, при положение че тези удръжки изобщо не са били изисквани от ENIM (поради облекчение на социалноосигурителните вноски на работниците, разпоредено с инструкция на министъра вследствие на възникналите трудности в риболовния сектор поради увеличаването на цената на петрола), като решава, че работодателят е длъжен да ги възстанови на моряците.
(
83
)	Съдът изрично ограничава преценката си само до въпроса за събирането, тъй като жалбоподателите не успяват да докажат, че решението на Комисията, с което се установява наличието на помощ, е незаконосъобразно (вж. по-специално т. 94, 98 и 99 от решение Ryanair).
(
84
)	Въпросът е разгледан в заключението на генералния адвокат Mengozzi по съединени дела Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:515, т. 72).
(
85
)	Вж. точка 104 от решение Ryanair.
(
86
)	Вж. по-специално точки 101 и 102 от решение Ryanair.
(
87
)	Важно е да се отбележи, че не е изключено разглежданите облекчения поне отчасти да са се отнасяли за суми, които вече са били предварително удържани от предприятията върху заплатите на техните служители в пълен размер и които освен това е трябвало да бъдат изплатени на компетентните субекти (припомням, че циркулярните писма, в които са предвидени облекченията, са от 15 април и 13 юли 2000 г. и се отнасят за периода от 15 април до 15 октомври 2000 г.). В тази хипотеза мярката би засягала поне формално паричното задължение на предприятията към субектите за социално осигуряване, а не самите социалноосигурителни вноски на работниците. Дори обаче да се допусне, че подобна конфигурация би могла да изключи наличието на задължение на работодателя да отрази с обратна сила облекчението върху работниците си, нито Френската република, нито Комисията твърдят, че разглежданите мерки са от такова естество. При всички положения това не следва от спорното решение.
(
88
)	Вж. по-специално решения от 3 април 2014 г., Франция/Комисия (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, т. 63) и от 19 септември 2018 г., Комисия/Франция и IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, т. 110).
(
89
)	Поради тази причина считам, че прецедентите, цитирани от Комисията в съдебното заседание — тъй като всичките се отнасят до положения, в които за съответните предприятия е било установено, че са се възползвали непряко от приети в полза на техните работодатели мерки — не са релевантни. Що се отнася до решението, цитирано в писменото становище на Комисията, то също е ирелевантно, тъй като установената в това решение помощ се изразява в намаляване на задължението за ДДС на предприятие, което неправомерно е освободило някои от сделките си от този данък.
(
90
)	Както Комисията уточнява по делата, по които са постановени решения от 19 септември 2000 г., Германия/Комисия (C‑156/98, EU:C:2000:467) (вж. също заключението на генералния адвокат Saggio по това дело (C‑156/98, EU:C:2000:47, т. 22), от 13 юни 2002 г., Нидерландия/Комисия (C‑382/99, EU:C:2002:363, т. 63), от 28 юли 2011 г., Mediaset/Комисия (C‑403/10 P, непубликувано, EU:C:2011:533, по-конкретно т. 63) и от 4 март 2009 г., Италия/Комисия (T‑424/05, непубликувано, EU:T:2009:49, т. 136). Вж. също решение от 11 септември 2012 г., Corsica Ferries France/Комисия (T‑565/08, EU:T:2012:415, т. 137 и сл.), в което Общият съд, упреквайки Комисията, че не е квалифицирала като помощ мярка на държавата в полза на бившите служители на някои предприятия, се стреми да установи дали е налице непряко икономическо предимство за тези предприятия.
(
91
)	Вж. точка 99 от решение Ryanair.
(
92
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, т. 22 и 35—37.
(
93
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, т. 32 и т. 1 от диспозитива.