62022CC0374
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
GIOVANNI PITRUZZELLA
prednesené 20. apríla 2023 (
1
)
Vec C‑374/22
XXX
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Maloletí detskí utečenci – Smernica 2011/95/EÚ – Žiadosť o odvodenú medzinárodnú ochranu podaná otcom – Zamietnutie – Článok 23 – Podmienky prístupu k výhodám poskytovaným rodinným príslušníkom – Definícia – Požiadavka existencie rodiny utečenca v krajine pôvodu – Priamy účinok – Charta základných práv Európskej únie – Články 7, 18 a 24 – Rovnosť zaobchádzania – Účinnosť medzinárodnej ochrany – Zachovanie celistvosti rodiny“
1.
„Pre utečencov a pre tých, ktorí sa ich usilujú chrániť, právo na celistvosť rodiny zahŕňa právo na zlúčenie rodiny v krajine azylu, lebo utečenci sa nemôžu bezpečne vrátiť do svojej krajiny pôvodu, aby tam mohli využívať právo na rodinný život. Integrita rodiny utečenca je právom a zároveň humanitárnou zásadou; predstavuje tiež základný rámec ochrany a dôležitú podmienku úspechu udržateľných riešení pre utečencov, čím im pomáha prinavrátiť vidinu normálneho života.“ (
2
) Jednou zo zásadných otázok, ktorá vzniká v rámci prejednávanej veci, je otázka, či je možné obmedziť priznanie takéhoto práva len na rodiny utečencov, ktoré existovali už v krajine pôvodu.
2.
Táto otázka je chúlostivá, a to z viacerých hľadísk. Po prvé preto, lebo takéto obmedzenie zrejme vyplýva z výslovného rozhodnutia normotvorcu Únie. Ďalej preto, lebo právna úprava Únie uplatniteľná na utečencov neustále osciluje medzi vymedzením základných záruk, ktoré musia byť zaručené utečencom, ktorí sa v dôsledku svojich migračných presunov stávajú mimoriadne zraniteľnými, a vôľou členských štátov obmedziť migračné toky (
3
). A napokon preto, lebo osobitosti sporu vo veci samej by mohli viesť k prekročeniu súvislosti, ktorá sa považovala za neodmysliteľnú, medzi myšlienkou premiestnenia a postavením utečenca, keďže deti, ktorým bolo toto postavenie priznané, sa narodili v Belgicku rodičom, ktorí sa spoznali v tomto členskom štáte.
I. Právna úprava
A.
Smernica 2011/95/EÚ
3.
Odôvodnenia 18 a 19 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (
4
) znejú:
„(18)
Pri vykonávaní tejto smernice by členské štáty mali zohľadňovať hlavne ‚najlepší záujem dieťaťa‘ v súlade s Dohovorom Organizácie Spojených národov o právach dieťaťa z roku 1989. Pri posudzovaní najlepších záujmov dieťaťa by členské štáty mali riadne zohľadňovať najmä zásadu celistvosti rodiny, prospechu a sociálneho rozvoja maloletej osoby, hľadiská ochrany a bezpečnosti a názory maloletej osoby v súlade s jej vekom a zrelosťou.
(19)
Je potrebné rozšíriť pojem rodinných príslušníkov a zohľadniť rozličné osobitné okolnosti týkajúce sa závislého postavenia a osobitnú pozornosť treba venovať najlepšiemu záujmu dieťaťa.“
4.
V odôvodnení 38 smernice 2011/95 sa uvádza, že „pri rozhodovaní o nárokoch na dávky podľa tejto smernice by členské štáty mali náležite brať do úvahy najlepší záujem dieťaťa, ako aj konkrétne okolnosti závislosti od osoby s postavením medzinárodnej ochrany týkajúcej sa blízkych príbuzných, ktorí sú už v členskom štáte a ktorí nie sú rodinnými príslušníkmi uvedenej osoby. Vo výnimočných prípadoch, keď blízky príbuzný osoby s postavením medzinárodnej ochrany je zosobášená maloletá osoba, ale nie v sprievode svojho manžela alebo manželky, môže byť v najlepšom záujme maloletej osoby ostať so svojou pôvodnou rodinou“.
5.
Článok 2 smernice 2011/95, nazvaný „Vymedzenia pojmov“, v písmene j) stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov:
…
j)
‚rodinní príslušníci‘ sú, pokiaľ už rodina existovala v krajine pôvodu, títo rodinní príslušníci osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí sú prítomní v tom istom členskom štáte, pokiaľ ide o žiadosť o medzinárodnú ochranu:
–
manželský partner osoby s postavením medzinárodnej ochrany alebo jej nezosobášený partner v stabilnom vzťahu tam, kde právo alebo vnútroštátne postupy dotknutého členského štátu zaobchádzajú s nezosobášenými dvojicami spôsobom porovnateľným so zosobášenými dvojicami podľa svojho práva týkajúceho sa štátnych príslušníkov tretej krajiny,
–
maloleté deti dvojíc uvedených v prvej zarážke alebo osoby s postavením medzinárodnej ochrany pod podmienkou, že sú nezosobášené, a bez ohľadu na to, či sa narodili v manželskom zväzku alebo mimo neho, alebo boli adoptované, ako je vymedzené podľa vnútroštátneho práva,
–
otec, matka alebo iný dospelý, ktorý je zodpovedný za osobu s postavením medzinárodnej ochrany zo zákona alebo podľa vnútroštátnych postupov dotknutého členského štátu, ak je táto osoba maloletá a nezosobášená;“
6.
Článok 3 smernice 2011/95, nazvaný „Výhodnejšie normy“, stanovuje, že „členské štáty môžu zaviesť alebo zachovávať výhodnejšie normy pre určovanie, kto je oprávnený ako utečenec alebo ako osoba oprávnená na doplnkovú ochranu, a pre určenie obsahu medzinárodnej ochrany, pokiaľ sú tieto normy zlučiteľné s touto smernicou“.
7.
Článok 20 smernice 2011/95, ktorý je súčasťou kapitoly VII nazvanej „Obsah medzinárodnej ochrany“, v odseku 5 spresňuje, že „pri vykonávaní ustanovení tejto kapitoly, ktorá zahŕňa maloleté osoby, sa zohľadňuje predovšetkým najlepší záujem dieťaťa“.
8.
Článok 23 tejto smernice, ktorý tiež patrí do uvedenej kapitoly VII, má názov „Zachovanie celistvosti rodiny“. Znie takto:
„1.   Členské štáty zaistia, aby sa zachovala celistvosť rodiny.
2.   Členské štáty zaistia, aby rodinní príslušníci osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí nie sú jednotlivo oprávnení na takúto ochranu, boli oprávnení požadovať výhody uvedené v článkoch 24 až 35 v súlade s vnútroštátnymi postupmi, pokiaľ je to zlučiteľné s ich osobným právnym postavením rodinného príslušníka.
3.   Odseky 1 a 2 nie sú uplatniteľné v prípade, keď rodinný príslušník je alebo by bol vylúčený z medzinárodnej ochrany podľa kapitol III a V.
4.   Bez ohľadu na odseky 1 a 2 môžu členské štáty odmietnuť, znížiť alebo zrušiť výhody uvedené v tomto dokumente z dôvodov vnútornej bezpečnosti alebo verejného poriadku.
5.   Členské štáty môžu rozhodnúť, že sa tento článok uplatňuje aj na ostatných blízkych príbuzných, ktorí žili spolu ako súčasť rodiny v čase opustenia krajiny pôvodu a ktorí boli v tom čase celkom alebo podstatne závislí od osoby s postavením medzinárodnej ochrany.“
9.
Články 24 až 35 smernice 2011/95 vymenúvajú výhody týkajúce sa práva na pobyt, prístupu k zamestnaniu, prístupu k vzdelaniu a k postupom uznávania kvalifikácií, sociálneho zabezpečenia, zdravotnej starostlivosti, maloletých bez sprievodu, prístupu k ubytovaniu, slobody pohybu v rámci členského štátu, prístupu k prostriedkom pre začlenenie a napokon návratu do vlasti.
B.
Belgické právo
10.
Článok 9a obsiahnutý v kapitole III („Pobyt dlhší ako tri mesiace“) hlavy I („Všeobecné ustanovenia“) loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhosťovaní cudzincov) (
5
) v znení najmä zákona z 8. júla 2011 (ďalej len „zákon z roku 1980 v znení neskorších predpisov“) stanovuje:
„1.   Za výnimočných okolností a pod podmienkou, že cudzinec má doklad totožnosti, je možné o povolenie na pobyt požiadať starostu obce, v ktorej sa cudzinec zdržiava, ktorý túto žiadosť predloží ministrovi alebo ním poverenému zástupcovi. Keď minister alebo ním poverený zástupca udelí povolenie na pobyt, toto povolenie bude vydané v Belgicku.
Podmienka, že cudzinec má doklad totožnosti, sa neuplatňuje:
–
na žiadateľa o azyl, o ktorého žiadosti o azyl nebolo právoplatne rozhodnuté alebo ktorý podal kasačnú sťažnosť v správnom konaní, ktorá bola vyhlásená za prípustnú…,
–
na cudzinca, ktorý platne preukáže, že nie je schopný získať v Belgicku požadovaný doklad totožnosti.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté ostatné prvky žaloby, nemôžu byť použité ako výnimočné okolnosti a vyhlásia sa za neprípustné:
1.
skutočnosti, ktoré už boli uvedené na podporu žiadosti o azyl v zmysle článkov 50, 50a, 50b a 51 a ktoré azylové orgány zamietli, s výnimkou skutočností, ktoré boli zamietnuté z dôvodu, že nesúvisia s kritériami Ženevského dohovoru stanovenými v článku 48/3 a s kritériami stanovenými v článku 48/4 v oblasti doplnkovej ochrany, alebo z dôvodu, že nepatria do právomoci týchto orgánov;
2.
skutočnosti, ktoré mali byť uvedené počas konania o rozhodovaní o žiadosti o azyl v zmysle článku 50, 50a, 50b a 51, pokiaľ existovali a boli cudzincovi známe pred skončením konania;
3.
skutočnosti, ktoré už boli uvedené v rámci predchádzajúcej žiadosti o povolenie na pobyt v Belgickom kráľovstve, s výnimkou skutočností uvedených v rámci žiadosti, ktorá bola vyhlásená za neprípustnú z dôvodu chýbajúcich požadovaných dokladov totožnosti alebo z dôvodu nezaplatenia, resp. neúplného zaplatenia poplatku uvedeného v článku 1/1, a s výnimkou skutočností uvedených v predchádzajúcich žiadostiach, ktoré boli vzaté späť;
4.
skutočnosti, ktoré boli uvedené v rámci žiadosti o udelenie povolenia na pobyt na základe článku 9b.
3.   Žiadosť o povolenie na pobyt v Belgickom kráľovstve sa posudzuje len na základe poslednej žiadosti, ktorú starosta alebo jeho zástupca predložil ministrovi alebo ním poverenému zástupcovi. Keď cudzinec podá novú žiadosť, jeho skoršie podané nevybavené žiadosti sa považujú za späťvzaté.“
11.
Článok 10, ktorý je súčasťou kapitoly III hlavy I zákona z roku 1980 v znení neskorších predpisov, v odseku 1 bode 7 stanovuje:
„Pokiaľ články 9 a 12 neustanovujú inak, týmto osobám sa podľa zákona udelí povolenie na pobyt v Belgickom kráľovstve na viac ako tri mesiace:
…
7.
otec a matka cudzinca, ktorému bolo priznané postavenie utečenca v zmysle článku 48/3 alebo osoby požívajúcej doplnkovú ochranu, ktorí prišli s ním žiť, pokiaľ tento cudzinec má menej ako osemnásť rokov a vstúpil na územie Belgického kráľovstva bez toho, aby bol sprevádzaný plnoletým cudzincom zodpovedným za neho na základe zákona a následne si ho takáto osoba nevzala do svojej starostlivosti, alebo bol ponechaný osamote po tom, ako vstúpil na územie Belgického kráľovstva.“
II. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
12.
XXX je guinejským štátnym príslušníkom. Do Belgicka prišiel v roku 2007. Podal prvú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola zamietnutá, a po nej ďalšie dve žiadosti v rokoch 2010 a 2011, ktoré belgické orgány odmietli posúdiť. Dňa 29. januára 2019 XXX podal štvrtú žiadosť o medzinárodnú ochranu, v rámci ktorej tentoraz tvrdil, že je otcom dvoch detí narodených v Belgicku v rokoch 2016 a 2018, z ktorých minimálne jednému bolo priznané postavenie utečenca (
6
), tak ako ich matke (
7
). Dňa 2. októbra 2019 bola táto štvrtá žiadosť zamietnutá ako neprípustná. Dňa 15. októbra 2019 XXX podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko), ktorá túto žalobu zamietla 17. apríla 2020.
13.
XXX následne podal kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd. V konaní na tomto súde v podstate tvrdí, že ako otec detského utečenca by sa mal považovať za „rodinného príslušníka“ v zmysle smernice 2011/95 a mala by mu byť poskytnutá medzinárodná ochrana. Odporca v konaní vo veci samej zas tvrdí, že smernica 2011/95 nestanovuje povinnosť poskytnúť medzinárodnú ochranu rodinným príslušníkom, ktorí individuálne nespĺňajú podmienky na poskytnutie takejto ochrany. Článok 23 smernice 2011/95 sa obmedzuje na požiadavku, aby členské štáty zabezpečili prístup k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 tejto smernice, tento prístup je však obmedzený len na určitých rodinných príslušníkov pod podmienkou, že táto rodina existovala v krajine pôvodu, čo nie je prípad rodiny XXX.
14.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, že smernica 2011/95 ukladá členským štátom povinnosť priznať rodinným príslušníkom utečenca postavenie osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu len z dôvodu, že sú jeho rodinnými príslušníkmi. Pýta sa tiež na uplatniteľnosť článku 23 ods. 2 smernice 2011/95 na navrhovateľa vo veci samej, hoci zo znenia tohto článku podľa všetkého vyplýva, že toto ustanovenie sa uplatňuje len na rodinných príslušníkov osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu, ako sú vymedzení touto smernicou v jej článku 2 písm. j). XXX pritom nespĺňa túto definíciu, keďže hoci je navrhovateľ vo veci samej bezpochyby otcom aspoň jedného dieťaťa s priznaným postavením utečenca, nespochybňuje, že rodina, do ktorej toto dieťa patrí, neexistovala už v krajine pôvodu, ale bola založená v Belgicku. XXX však tvrdí, že najlepší záujem dieťaťa si vyžaduje, aby sa pojem „rodinní príslušníci“ vykladal extenzívne, a fortiori v situácii odkázanosti, akou sa vyznačuje vzťah medzi XXX a jeho deťmi. XXX totiž vo svojej štvrtej žiadosti o medzinárodnú ochranu tvrdí, že matka detí trpí vážnymi psychickými problémami, a preto sa on musí starať o svoje deti.
15.
Ak by Súdny dvor rozhodol, že článok 23 smernice 2011/95 je uplatniteľný na situáciu vo veci samej, XXX tvrdí, že toto ustanovenie nebolo prebraté do belgického práva a že vzhľadom na to, že ide o ustanovenie s priamym účinkom, vyžaduje, aby bola XXX poskytnutá medzinárodná ochrana. Vnútroštátny súd sa zas domnieva, že aj keby mal článok 23 smernice 2011/95 priamy účinok, nezdá sa, že by z neho vyplývalo poskytnutie medzinárodnej ochrany XXX, aj keď nespĺňa podmienky potrebné na jej poskytnutie. Konkrétne článok 23 smernice 2011/95 v spojení s článkom 24 tejto smernice umožňuje len to, aby XXX mohol požiadať o udelenie povolenia na pobyt. Vnútroštátny súd preto považuje za potrebné opýtať sa Súdneho dvora na prípadný priamy účinok článku 23 smernice 2011/95 a z toho vyplývajúce dôsledky. Okrem toho vnútroštátny súd poukazuje na tvrdenie navrhovateľa vo veci samej, podľa ktorého najlepší záujem dieťaťa uvedený v článku 20 smernice 2011/95, ako aj rešpektovanie rodinného života vyžadujú, aby sa článok 23 smernice 2011/95 vykladal v tom zmysle, že vyžaduje, aby sa otcovi detí, ktoré sa narodili v Belgicku a ktorým bolo v Belgicku priznané postavenie utečenca, poskytla medzinárodná ochrana, aj keď sám nespĺňa podmienky na poskytnutie tejto ochrany.
16.
Za týchto okolností Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 2 písm. j) a článok 23 [smernice 2011/95] vykladať tak, že sa uplatnia na otca dvoch detí, ktoré sa narodili v Belgicku a ktorým tam bolo priznané postavenie utečenca, hoci v už citovanom článku 2 písm. j) sa uvádza, že smernica 2011/95 sa vzťahuje na rodinných príslušníkov osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ‚pokiaľ už rodina existovala v krajine pôvodu‘?
2.
Vyplýva z okolnosti, ktorú [navrhovateľ vo veci samej] uviedol na pojednávaní, že jeho deti sú na neho odkázané a že najlepší záujem jeho detí podľa neho vyžaduje, aby sa mu poskytla medzinárodná ochrana, vzhľadom na odôvodnenia 18, 19 a 38 smernice 2011/95, že pojem ‚rodinní príslušníci‘ osoby s postavením medzinárodnej ochrany, na ktorých sa vzťahuje smernica 2011/95, sa rozširuje aj na rodinu, ktorá neexistovala v krajine pôvodu?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvé dve prejudiciálne otázky, môže mať článok 23 smernice 2011/95, ktorý nebol prebratý do belgického práva s cieľom stanoviť, že otcovi detí, ktoré sa narodili v Belgicku a bolo im tam priznané postavenie utečenca, sa má udeliť povolenie na pobyt alebo poskytnúť medzinárodná ochrana, priamy účinok?
4.
Ak je odpoveď na predchádzajúcu otázku kladná, priznáva článok 23 smernice 2011/95 v prípade, ak nebol prebratý, otcovi detí, ktoré sa narodili v Belgicku a bolo im tam priznané postavenie utečenca, právo domáhať sa výhod uvedených v článkoch 24 až 35 [tejto smernice] vrátane povolenia na pobyt, ktoré mu umožní legálne sa zdržiavať v Belgicku so svojou rodinou, alebo právo na poskytnutie medzinárodnej ochrany, aj keď tento otec individuálne nespĺňa podmienky potrebné na poskytnutie medzinárodnej ochrany?
5.
Vyžaduje potrebný účinok článku 23 [smernice 2011/95] v spojení s článkami 7, 18 a 24 Charty základných práv Európskej únie [ďalej len ‚Charta‘] a s odôvodneniami 18, 19 a 38 [tejto smernice], aby členský štát, ktorý neupravil svoje vnútroštátne právo tak, aby sa rodinní príslušníci [v zmysle uvedenom v článku 2 písm. j) uvedenej smernice alebo vo vzťahu ku ktorým existuje individuálna situácia odkázanosti] osoby s takým postavením mohli v prípade, ak individuálne nespĺňajú podmienky na priznanie takéhoto postavenia, domáhať určitých výhod, priznal týmto rodinným príslušníkom právo na odvodené postavenie utečenca, aby sa mohli domáhať uvedených výhod s cieľom zachovať celistvosť rodiny?
6.
Vyžaduje článok 23 [smernice 2011/95] v spojení s článkami 7, 18 a 24 [Charty] a s odôvodneniami 18, 19 a 38 [tejto smernice], aby členský štát, ktorý neupravil svoje vnútroštátne právo tak, aby rodičia osoby, ktorej bolo priznané postavenie utečenca, mohli požívať výhody vymenované v článkoch 24 až 35 tejto smernice, poskytol týmto rodičom odvodenú medzinárodnú ochranu s cieľom prednostne zohľadniť najlepší záujem dieťaťa a zabezpečiť účinnosť jeho postavenia utečenca?“
III. Analýza
A.
Úvodné poznámky
17.
Prejudiciálne otázky sú Súdnemu dvoru položené v skutkovom kontexte, ktorý sa týka otca detí narodených v Belgicku, z ktorých minimálne jedno má postavenie utečenca, ktoré sa nachádzajú na belgickom území spolu so svojou matkou, ktorá je tiež utečenkou, pričom je navyše nesporné, že jednak takto vytvorená rodina nebola založená v štáte pôvodu, ale v hostiteľskom štáte, a jednak samotný otec zrejme nespĺňa podmienky na poskytnutie medzinárodnej ochrany. Konanie vo veci samej sa týka námietky tohto otca proti zamietnutiu belgických orgánov poskytnúť mu takúto ochranu, a to aj odvodene.
18.
Okrem toho zo spisu predloženého Súdnemu dvoru a najmä z písomných pripomienok XXX vyplýva, že matke bolo priznané postavenie utečenca najmä na základe potreby ochrany jej dcéry pred ženskou obriezkou a že trpí vážnymi problémami týkajúcimi sa duševného zdravia.
19.
V prejednávanej veci teda vzniká otázka, či smernica 2011/95 poskytuje tomuto otcovi rodiny nejakú ochranu alebo výhodu, ktorá by mu umožnila legálne sa zdržiavať v Belgicku so svojimi deťmi utečencami. Táto otázka vzniká v meniacom sa vnútroštátnom kontexte. Podľa všetkého totiž Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides (Úrad generálneho komisára pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, Belgicko) až do roku 2018 automaticky priznával rodičovi dieťaťa utečenca odvodené postavenie podobné postaveniu dieťaťa bez ohľadu na akékoľvek úvahy týkajúce sa toho, či tento rodič spĺňa podmienky potrebné na poskytnutie medzinárodnej ochrany. V roku 2019 Úrad generálneho komisára pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti túto prax ukončil. Rodič utečenca, ktorému bola zamietnutá medzinárodná ochrana z dôvodu, že nespĺňa podmienky na jej poskytnutie, musí teraz podať žiadosť o legalizáciu z humanitárnych dôvodov na základe článku 9a zákona z roku 1980 v znení neskorších predpisov. Podľa navrhovateľa vo veci samej toto konanie podľa všeobecného práva podlieha vlastným podmienkam prípustnosti a poskytuje málo záruk, najmä pokiaľ ide o lehoty.
20.
V znení prejudiciálnych otázok sa striedavo spomína poskytnutie medzinárodnej ochrany rodinným príslušníkom v situácii XXX a prístup k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95.
21.
V tejto súvislosti je potrebné hneď na začiatku uviesť jedno spresnenie. Ako Súdny dvor rozhodol, smernica 2011/95 nestanovuje takéto odvodené rozšírenie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou na rodinných príslušníkov osoby, ktorej bolo toto postavenie priznané, ktorí individuálne nespĺňajú podmienky priznania uvedeného postavenia, keďže článok 23 tejto smernice sa obmedzuje na to, že ukladá členským štátom povinnosť upraviť svoje vnútroštátne právo tak, aby sa takíto rodinní príslušníci mohli v súlade s vnútroštátnymi postupmi a v rozsahu, v akom je to v súlade s osobným právnym postavením týchto rodinných príslušníkov, dožadovať určitých výhod, ktoré okrem iného zahŕňajú vydanie povolenia na pobyt, prístup k zamestnaniu alebo prístup ku vzdelaniu (
8
).
22.
Keďže článok 3 smernice 2011/95 poskytuje členským štátom možnosť prijať priaznivejšie ustanovenia na určovanie, ktoré osoby spĺňajú podmienky na priznanie postavenia utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu a na určovanie obsahu medzinárodnej ochrany, s výhradou zlučiteľnosti týchto ustanovení so smernicou 2011/95, Súdny dvor po dôkladnom preskúmaní najmä rozhodol, že táto smernica nebráni tomu, aby členský štát na základe priaznivejších vnútroštátnych ustanovení odvodene a na účely zachovania celistvosti rodiny priznal postavenie utečenca maloletému dieťaťu štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorému bolo toto postavenie priznané na základe uplatnenia režimu zavedeného touto smernicou, vrátane prípadu, keď sa dieťa narodilo na území tohto členského štátu a vďaka svojmu druhému rodičovi je štátnym príslušníkom iného tretieho štátu, v ktorom by mu nehrozilo prenasledovanie, pod podmienkou, že na toto dieťa sa nevzťahuje žiadny z dôvodov vylúčenia uvedených v článku 12 ods. 2 smernice 2011/95 a že toto dieťa nemá na základe svojej štátnej príslušnosti alebo inej okolnosti charakterizujúcej jeho osobné právne postavenie právo na lepšie zaobchádzanie v tomto členskom štáte, než je zaobchádzanie vyplývajúce z priznania postavenia utečenca (
9
). Poskytnutie odvodenej medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95 ako priaznivejšieho opatrenia je teda možné, ak sú splnené dve podmienky, a to že vyplýva z rozhodnutia dotknutého členského štátu a že je zlučiteľné s ustanoveniami smernice 2011/95 a stále má súvislosť s logikou medzinárodnej ochrany.
23.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru pritom vyplýva, že na situáciu, akou je situácia XXX, sa v Belgickou v súčasnosti nevzťahuje nijaké vnútroštátne ustanovenie alebo prax, ktoré by boli priaznivejšie ako ustanovenia smernice 2011/95. Naopak, zdá sa, že Úrad generálneho komisára pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti chcel svoju skoršiu priaznivejšiu prax ukončiť.
24.
Za týchto okolností vzhľadom na neexistenciu vôle dotknutého členského štátu zaviesť priaznivejší režim nebude bez ohľadu na prijatý výklad ustanovení smernice 2011/95, ktorý je jadrom prejednávanej veci, možné, aby sa XXX odvodene priznalo postavenie utečenca.
25.
Ako však Súdny dvor uviedol, priznanie takéhoto postavenia nie je jedinou formou ochrany, ktorú smernica 2011/95 poskytuje, keďže táto smernica zaručuje aj prístup k výhodám pre rodinných príslušníkov osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu. Prejudiciálne otázky položené Súdnemu dvoru preto treba chápať v tom zmysle, že ich cieľom je určiť, či XXX môže mať nárok na jednu alebo viacero výhod stanovených v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95.
26.
Okrem toho by som chcel na účely nasledujúcich úvah pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa ustanovenia smernice 2011/95 majú vykladať nielen s ohľadom na jej celkovú štruktúru a účel, pričom treba dodržiavať Ženevský dohovor a iné relevantné zmluvy uvedené v článku 78 ods. 1 ZFEÚ, ale aj, ako vyplýva z odôvodnenia 16 tejto smernice, v súlade s právami, ktoré uznáva Charta (
10
), a najmä s jej článkami 7, 18 a 24.
27.
Práve túto požiadavku budem mať neustále na pamäti pri analýze prejudiciálnych otázok, s ktorou teraz začnem.
B.
O prvých dvoch otázkach
28.
Rovnako ako Komisia sa budem spoločne zaoberať prvými dvomi prejudiciálnymi otázkami, ktorými sa vnútroštátny súd usiluje zistiť, či sa článok 2 písm. j) a článok 23 smernice 2011/95 môžu vykladať v tom zmysle, že otec, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny a má deti s postavením utečenca narodené v Belgicku v rámci rodiny založenej v tomto štáte, sa má považovať za „rodinného príslušníka“ v zmysle tejto smernice. Vnútroštátny súd sa pýta, aký vplyv môže mať stav odkázanosti dieťaťa na svojho otca a znenie odôvodnení 18, 19 a 38 smernice 2011/95 na výklad, ktorý sa má poskytnúť pojmu „rodinní príslušníci“ v zmysle tejto smernice.
29.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje v celej Európskej únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať predovšetkým kontext tohto ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (
11
).
30.
Z doslovného hľadiska článok 23 ods. 1 smernice 2011/95 stanovuje, že členské štáty zaistia, aby sa zachovala celistvosť rodiny. V odseku 2 tohto článku 23 sa spresňuje, že tieto štáty „zaistia, aby rodinní príslušníci osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí nie sú jednotlivo oprávnení na takúto ochranu, boli oprávnení požadovať výhody uvedené v článkoch 24 až 35 v súlade s vnútroštátnymi postupmi, pokiaľ je to zlučiteľné s ich osobným právnym postavením rodinného príslušníka“. Na vymedzenie pôsobnosti uvedeného článku 23 ods. 2 je teda potrebné použiť článok 2 písm. j) tejto smernice, podľa ktorého „na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov… ‚rodinní príslušníci‘ sú, pokiaľ už rodina existovala v krajine pôvodu, títo rodinní príslušníci osoby s postavením medzinárodnej ochrany, ktorí sú prítomní v tom istom členskom štáte, pokiaľ ide o žiadosť o medzinárodnú ochranu: … otec, matka alebo iný dospelý, ktorý je zodpovedný za osobu s postavením medzinárodnej ochrany zo zákona alebo podľa vnútroštátnych postupov dotknutého členského štátu, ak je táto osoba maloletá a nezosobášená“.
31.
Zo znenia článku 2 písm. j) smernice 2011/95 teda jednoznačne vyplýva, že v zmysle tejto smernice sa osoby považujú za rodinných príslušníkov len v prípade, ak rodina bola založená už v krajine pôvodu.
32.
Podľa všetkého to potvrdzuje aj kontextuálna analýza, keďže článok 23 ods. 5 smernice 2011/95 ponecháva členským štátom možnosť rozhodnúť, že tento článok 23 sa uplatňuje aj na blízkych príbuzných, „ktorí žili spolu ako súčasť rodiny v čase opustenia krajiny pôvodu“ (
12
). V odôvodnení 16 tejto smernice sa spomínajú aj „sprevádzajúci“ rodinní príslušníci žiadateľov o azyl (
13
).
33.
Túto doslovnú analýzu potvrdzuje aj teleologická analýza, hoci zachovanie celistvosti rodiny nie je hlavným cieľom smernice 2011/95 (
14
). Súdny dvor tak už rozhodol, že dôvodom existencie článku 23 smernice 2011/95 je „umožniť osobe s postavením medzinárodnej ochrany, aby požívala práva, ktoré jej priznáva táto ochrana pri zachovaní celistvosti svojej rodiny na území hostiteľského členského štátu“ (
15
). Keďže ide práve o zachovanie celistvosti rodiny, rodina teda v zásade existuje už pred premiestnením sa do hostiteľského členského štátu (
16
) a výhody stanovené v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95 budú teda prípadne priznané príslušníkom už existujúcej rodiny (
17
). Problémom v prejednávanej veci je, že detskí utečenci sa nepremiestnili.
34.
Vzhľadom na tieto veľmi jasné výkladové prvky tento výklad nemôže zmeniť ani odvolávanie sa na vzťah odkázanosti medzi deťmi s priznaným postavením utečenca a ich otcom, ani výklad odôvodnení 18, 19 a 38 smernice 2011/95, ktoré ako také nie sú záväzné.
35.
Na jednej strane, pokiaľ ide o stav odkázanosti detí na svojho otca, v tejto fáze analýzy tento stav nemôže mať za následok zmenu toho, čo normotvorca Únie jasne stanovil, teda že na to, aby sa členovia rodiny považovali za rodinných príslušníkov v zmysle článku 23 ods. 2 smernice 2011/95, táto rodina musí okrem iných podmienok existovať už v štáte pôvodu. Stav odkázanosti je zo svojej podstaty tým, čo významne charakterizuje vzťah každého dieťaťa s jeho rodičmi, a predsa to nebránilo normotvorcovi Únie chrániť tento vzťah na základe článku 23 ods. 2 smernice 2011/95 len v prípade, ak tento vzťah vznikol už pred príchodom na územie hostiteľského štátu. Hoci judikatúra Súdneho dvora vyžaduje široký výklad ustanovení sekundárneho práva, ktorých cieľom je podporiť výkon základných práv, táto požiadavka širokého výkladu nemôže odôvodňovať výklad, ktorý by bol v rozpore so znením uvedených ustanovení (
18
).
36.
Na druhej strane, pokiaľ ide o odôvodnenie 18 smernice 2011/95, toto odôvodnenie pripomína, že najlepší záujem dieťaťa je prvoradým hľadiskom, ktorým sa členské štáty musia riadiť pri prijímaní individuálnych rozhodnutí. Nič to však nemení na tom, že tento záujem sa musí zohľadniť v medziach, ktoré normotvorca Únie vymedzil v článku 2 písm. j) smernice 2011/95.
37.
Čo sa týka odôvodnenia 19 tejto smernice, potrebu rozšíriť pojem „rodinní príslušníci“, na ktorú odkazuje, treba chápať v historickom kontexte prijatia smernice 2011/95. Touto smernicou sa totiž prepracovala smernica Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (
19
). Aj v tejto smernici boli rodinní príslušníci vymedzení s odkazom na rodinu, ktorá už existovala v krajine pôvodu (
20
). Odôvodnenie 19 smernice 2011/95 treba chápať ako jednoduché vysvetlenie doplnenia tretej zarážky do ustanovenia vymedzujúceho rodinných príslušníkov (
21
), doplnenia, ktoré predstavuje rozšírenie pojmu „rodinní príslušníci“, na ktorý sa v tomto odôvodnení odkazuje.
38.
Pokiaľ ide o odôvodnenie 38 smernice 2011/95, to sa zrejme zameriava predovšetkým na situácie odkázanosti blízkych príbuzných na osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu. Nerozumiem teda tomu, ako by odvolanie sa na toto odôvodnenie mohlo podporiť argumentáciu XXX, keď tvrdí, že situácia, o ktorú ide vo veci samej, sa vyznačuje práve odkázanosťou jeho detí utečencov na ňom a nie naopak. Toto odôvodnenie síce obsahuje aj pripomienku povinnosti členských štátov zohľadniť najlepší záujem dieťaťa, takáto pripomienka však nemôže byť základom pre výklad, ktorý by sa odchýlil od veľmi jasného znenia článku 2 písm. j) tejto smernice.
39.
Napokon výklad navrhovaný v bode 31 vyššie má oporu aj v judikatúre Súdneho dvora. Súdny dvor tak už rozhodol, že priznanie výhod uvedených v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95 rodinným príslušníkom osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu „vyžaduje splnenie troch podmienok, ktoré sa týkajú po prvé postavenia rodinného príslušníka v zmysle článku 2 písm. j) tejto smernice, po druhé skutočnosti, že individuálne nie sú splnené podmienky potrebné na získanie medzinárodnej ochrany, a po tretie zlučiteľnosti s osobným právnym postavením dotknutého rodinného príslušníka“ (
22
), čím jasne potvrdil súvislosť medzi pojmom „rodinní príslušníci“, ako je uvedený v článku 23 smernice 2011/95, a článkom 2 písm. j) tejto smernice, ktorého predmetom je práve vymedziť uvedený pojem. Ešte jasnejšie Súdny dvor pár mesiacov predtým rozhodol, že zo spoločného výkladu uvedených dvoch ustanovení vyplýva, že „povinnosť členských štátov stanoviť prístup [k výhodám uvedeným v článku 23 ods. 2 smernice 2011/95] sa nevzťahuje na deti osoby, ktorej bola poskytnutá medzinárodná ochrana, ktoré sa narodili v hostiteľskom členskom štáte v rodine založenej v tomto štáte“ (
23
).
40.
Článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 v spojení s článkom 2 písm. j) tejto smernice sa má teda vykladať v tom zmysle, že pojem „rodinní príslušníci“ v zásade predpokladá, že predmetná rodina existovala už v krajine pôvodu.
C.
O tretej otázke
41.
Tretia prejudiciálna otázka je položená len pre prípad kladnej odpovede na prvé dve otázky. V prípade, že by Súdny dvor rozhodol v tomto zmysle, je teraz potrebné určiť, či článok 23 smernice 2011/95 môže mať priamy účinok, keďže vnútroštátny súd na svoju vlastnú zodpovednosť uviedol, že toto ustanovenie nebolo prebraté do belgického práva.
42.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vo všetkých prípadoch, v ktorých sú ustanovenia smernice obsahovo bezpodmienečné a dostatočne presné, majú jednotlivci právo sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči členskému štátu, pokiaľ tento štát neprebral smernicu do vnútroštátneho právneho poriadku v stanovenej lehote alebo ju neprebral správne (
24
). V tejto súvislosti je nutné preskúmať povahu, štruktúru a znenie dotknutého ustanovenia. Norma Únie je na jednej strane bezpodmienečná, ak povinnosť v nej stanovená nezávisí od žiadnej podmienky a jej vykonávanie a účinky nepodliehajú prijatiu žiadneho aktu inštitúciami Únie alebo členských štátov, a na druhej strane dostatočne presná na to, aby sa na ňu jednotlivec mohol odvolať a aby ju sudca mohol aplikovať, je vtedy, ak povinnosť ukladá jednoznačným spôsobom (
25
). Hoci smernica ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri prijímaní spôsobov jej vykonania, možno sa domnievať, že ustanovenie tejto smernice je bezpodmienečné a presné, pokiaľ jednoznačne ukladá členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorá nie je viazaná žiadnou podmienkou týkajúcou sa uplatnenia pravidla, ktoré stanovuje (
26
).
43.
Teraz je teda potrebné preskúmať, či je článok 23 smernice 2011/95 z hľadiska svojho obsahu bezpodmienečný a dostatočne presný na to, aby sa naň jednotlivec odvolával voči členskému štátu pred súdmi tohto štátu.
44.
Znenie tejto tretej otázky sa týka celého článku 23 smernice 2011/95 a nerozlišuje jeho jednotlivé zložky. Vzhľadom na to, že situácia XXX nepatrí do pôsobnosti článku 23 ods. 5 smernice 2011/95, hneď na úvod vylúčim tento odsek z rozsahu tejto analýzy.
45.
Pokiaľ ide o odsek 1 tohto článku 23, ktorý stanovuje, že „členské štáty zaistia, aby sa zachovala celistvosť rodiny“, nezdá sa mi, že by mal znaky nevyhnutné na uznanie priameho účinku. Rovnako ako Komisia (
27
) sa domnievam, že tento odsek je formulovaný príliš všeobecne na to, aby bolo možné považovať ho za „dostatočne presný“ v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 42 vyššie (
28
).
46.
Z vnútornej logiky článku 23 smernice 2011/95 vyplýva, že odsek 2 tohto článku spresňuje, čo sa očakáva od členských štátov, pokiaľ ide o ochranu celistvosti rodiny osôb, ktorým bola poskytnutá medzinárodná ochrana, s ich rodinnými príslušníkmi vymedzenými touto smernicou. Tento odsek vyžaduje, aby títo rodinní príslušníci, „ktorí nie sú jednotlivo oprávnení na takúto ochranu, boli oprávnení požadovať výhody uvedené v článkoch 24 až 35 v súlade s vnútroštátnymi postupmi, pokiaľ je to zlučiteľné s ich osobným právnym postavením rodinného príslušníka“.
47.
Uvedený odsek podľa môjho názoru jasne zakotvuje povinnosť členských štátov zabezpečiť prístup rodinných príslušníkov k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95. Rodinní príslušníci, na ktorých sa vzťahuje článok 23 ods. 2 tejto smernice, tak musia byť v súlade s vnútroštátnymi postupmi upravenými na tento účel oprávnení požadovať povolenie na pobyt (článok 24), cestovné doklady (článok 25), prístup k zamestnaniu (článok 26), vzdelanie (článok 27), postupy uznávania kvalifikácií (článok 28), sociálne zabezpečenie (článok 29), zdravotnú starostlivosť (článok 30), opatrenia na ochranu maloletých osôb bez sprievodu (článok 31), ubytovanie (článok 32), slobodu pohybu v rámci hostiteľského členského štátu (článok 33), prostriedky na začlenenie (článok 34) a pomoc pri návrate do vlasti (článok 35).
48.
Dalo by sa namietať jednak, že povinnosti uložené článkom 23 ods. 2 smernice 2011/95 nevyplývajú zo samotného znenia tohto ustanovenia, keďže jeho znenie treba vykladať v spojení s jednotlivými právami uvedenými v článkoch 24 až 35 tejto smernice, a jednak, že samotné toto znenie tým, že stanovuje viacero obmedzení pôsobnosti ratione personae tohto ustanovenia, zbavuje ho bezpodmienečnej povahy nevyhnutnej na uznanie priameho účinku.
49.
Pokiaľ ide o prvú námietku, článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 nestanovuje automatický prístup k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 tejto smernice, ale vyžaduje, aby existovala možnosť pre rodinných príslušníkov, ktorí majú nárok domáhať sa určitých výhod. Článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 je autonómnym ustanovením, ktoré predstavuje predpoklad pre priznanie výhod uvedených v článkoch 24 až 35 tejto smernice.
50.
Pokiaľ ide o druhú námietku, už som pripomenul, že aj ustanoveniu, ktoré ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri stanovení spôsobov jeho vykonania, možno priznať priamy účinok, pokiaľ jednoznačne ukladá členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorá nie je viazaná nijakou podmienkou týkajúcou sa uplatnenia pravidla, ktoré stanovuje. Článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 skutočne ponecháva určitú mieru voľnej úvahy členským štátom, ktoré musia upraviť svoje postupy alebo ich zaviesť (sloboda prostriedkov), aby dotknuté osoby boli oprávnené požadovať (požadovaný výsledok) výhody uvedené v článkoch 24 až 35 tejto smernice (
29
). Už len z tohto pohľadu sa mi článok 23 ods. 2 uvedenej smernice nejaví ako podmienečný.
51.
Okrem toho spresnenia týkajúce sa jeho pôsobnosti ratione materiae nemožno vykladať ako podmienky uplatňovania pravidla, ktoré stanovuje, v zmysle už spomenutej judikatúry. Je pravda, že na to, aby bol jednotlivec oprávnený domáhať sa týchto výhod, musí byť po prvé rodinným príslušníkom osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu v zmysle článku 2 písm. j) smernice 2011/95, ktorý po druhé individuálne nespĺňa podmienky potrebné na poskytnutie takejto ochrany a po tretie prístup k uvedeným výhodám mu možno poskytnúť, len pokiaľ je to zlučiteľné s jeho osobným právnym postavením. Pokiaľ ide o toto posledné spresnenie, Súdny dvor hovorí o „výhrade“ a nie o podmienke (
30
). Po prvé existencia výhrady sama osebe pritom nevylučuje priamy účinok (
31
). Po druhé táto „výhrada“ sa týka pôsobnosti ratione personae článku 23 ods. 2 smernice 2011/95, ktorá je ešte bližšie spresnená v článku 23 ods. 3 tejto smernice (
32
). Podľa môjho názoru pritom otázku určenia osobnej pôsobnosti ustanovenia nemožno zamieňať s otázkou jeho priameho účinku (
33
).
52.
Napokon, pokiaľ ide o článok 23 ods. 4 smernice 2011/95, ten poskytuje členským štátom možnosť odmietnuť, obmedziť alebo zrušiť výhody uvedené v článkoch 24 až 35 tejto smernice z dôvodov vnútornej bezpečnosti alebo verejného poriadku. Ide o výhradu, ktorá podlieha súdnemu preskúmaniu, a možnosť členských štátov odvolávať sa na ňu nebráni domnienke, že článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 priznáva jednotlivcom práva, ktoré môžu uplatniť na súde a ktoré musia vnútroštátne súdy chrániť (
34
).
53.
Na záver uvádzam, že podmienky priameho účinku už boli v judikatúre ustálené a otázkou položenou v prejednávanej veci je otázka, či je článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 dostatočne operatívny (
35
) na to, aby ho vnútroštátny súd mohol uplatniť. Dôležité je pritom práve toto: „jasnosť, presnosť, bezpodmienečnosť, úplnosť alebo dokonalosť pravidla a jeho nezávislosť od diskrečných vykonávacích opatrení sú v tomto smere len aspektmi jednej a tej istej základnej vlastnosti, ktorou sa toto pravidlo musí vyznačovať, t. j. musí byť možné, aby ho súd uplatnil v konkrétnej veci“ (
36
). Z analýzy, ktorú som vykonal, podľa môjho názoru vyplýva, že článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 je dostatočne operatívny na to, aby mohol byť použitý pred vnútroštátnym súdom, ktorý je schopný porozumieť tomu, akú povinnosť chcel normotvorca Únie uložiť členským štátom.
54.
Z mojej analýzy teda vyplýva, že článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 v rozsahu, v akom stanovuje povinnosť členských štátov zabezpečiť prístup k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 tejto smernice, má priamy účinok a jednotlivci sa naň môžu odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči členskému štátu, ktorý túto smernicu prebral nesprávne alebo ju neprebral.
D.
O štvrtej otázke
55.
Z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania (
37
) vyplýva, že táto otázka nesmeruje k tomu, aby Súdny dvor pripomenul svoju klasickú judikatúru týkajúcu sa dôsledkov uznania priameho účinku ustanovenia vo vnútroštátnom právnom poriadku (
38
), ale vyplýva zo sporu medzi navrhovateľom vo veci samej a Belgickom o vecnej pôsobnosti článku 23 ods. 2 smernice 2011/95, pričom XXX tvrdí, že zákon z roku 1980 v znení neskorších predpisov sa má vykladať v súlade s článkom 23 tejto smernice a v dôsledku toho mu belgické orgány mali poskytnúť medzinárodnú ochranu. Vnútroštátny súd sa zas domnieva, že to nie je účelom tohto ustanovenia a že konformný výklad vnútroštátneho ustanovenia by navyše viedol k výkladu contra legem.
56.
Z dôvodov uvedených v bode 21 a nasl. vyššie je potrebné pripomenúť jednak, že smernica 2011/95 nestanovuje odvodené rozšírenie postavenia utečenca na rodinných príslušníkov osoby, ktorej bolo priznané toto postavenie, pokiaľ títo príslušníci individuálne nespĺňajú podmienky na priznanie uvedeného postavenia, a jednak, že článok 23 ods. 2 tejto smernice umožňuje osobám, ktoré patria do jeho pôsobnosti, požadovať prístup k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 uvedenej smernice (
39
).
E.
O piatej a šiestej otázke
57.
V rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zavedeného článkom 267 ZFEÚ Súdnemu dvoru prináleží dať vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť spor, ktorý prejednáva. Súdnemu dvoru preto v niektorých prípadoch prináleží preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (
40
). Vzhľadom na spôsob formulácie a prepojenosť piatej a šiestej prejudiciálnej otázky sa domnievam, že by bolo vhodné ich preformulovať. Podľa môjho názoru treba tieto otázky chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa usiluje zistiť, či sa má článok 23 smernice 2011/95 v spojení s článkami 7, 18 a 24 Charty vykladať v tom zmysle, že ukladá členským štátom povinnosť, aby s cieľom zachovať celistvosť rodiny a zabezpečiť účinnosť postavenia utečenca priznaného dieťaťu priznal otcovi tohto dieťaťa prístup k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 tejto smernice, aj keď tento otec nespĺňa podmienky na poskytnutie medzinárodnej ochrany a nemožno ho ani považovať za „rodinného príslušníka“ v zmysle článku 2 písm. j) a článku 23 ods. 2 smernice 2011/95.
1. Analýza z hľadiska otca
58.
V tejto fáze analýzy pripomínam, že som navrhol, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 v spojení s článkom 2 písm. j) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „rodinní príslušníci“ v zmysle týchto ustanovení predpokladá, že rodina existovala už v krajine pôvodu. XXX preto – podľa posúdení belgických orgánov – nespĺňa ani podmienky na získanie medzinárodnej ochrany ako takej, ani podmienky na uplatnenie nároku na prístup k výhodám, ktoré článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 vyhradzuje pre rodinných príslušníkov osoby požívajúcej medzinárodnú ochranu. Okrem toho, ako som už pripomenul (
41
), smernica 2011/95 nestanovuje ani odvodené poskytnutie medzinárodnej ochrany (
42
).
59.
V každom prípade ešte spresňujem, že podľa všetkého je vylúčené, že by si XXX mohol uplatniť práva vyplývajúce zo smernice 2003/86. Táto smernica síce stanovuje priaznivejšie pravidlá pre utečencov, pokiaľ ide o zlúčenie s ich rodinnými príslušníkmi (
43
), členské štáty však môžu obmedziť uplatňovanie ustanovení kapitoly V tejto smernice – práve tých, ktoré upravujú zlúčenie rodiny utečencov – na utečencov, ktorých rodinné vzťahy časovo predchádzajú ich vstupu (
44
). Vstup a pobyt, na základe smernice 2003/86, príbuzných v priamej vzostupnej línii je možnosť ponechaná na voľnú úvahu členských štátov a je podmienená tým, že predmetný príbuzný je závislý od garanta (
45
), pokiaľ nejde o maloletú osobu bez sprievodu (
46
), pričom v takom prípade už zlúčenie rodiny nepodlieha ani voľnej úvahe zo strany členských štátov, ani nijakej z podmienok týkajúcich sa závislosti od maloletej osoby (
47
). Deti XXX však nie sú maloletými osobami bez sprievodu. Žiadosť o zlúčenie rodiny sa v zásade podáva, keď rodinní príslušníci bývajú mimo územia členského štátu, v ktorom má pobyt garant, aj keď je možná výnimka (
48
). XXX sa však už nachádza na území Belgicka. XXX vzhľadom na svoju atypickú situáciu a na situáciu svojej rodiny nezapadá do nijakej zo „škatuliek“, ktoré by mohli legitimizovať jeho prítomnosť na území Únie spolu s jeho deťmi.
2. Analýza z hľadiska osôb s postavením utečenca
60.
Existujú dva základné dôvody, prečo sa na situáciu XXX ako rodinného príslušníka jeho maloletej dcéry utečenky nevzťahuje smernica 2011/95 a/alebo ustanovenia sekundárneho práva Únie, ktorými sa vykonáva právo na zlúčenie rodiny utečencov: po prvé rodina, do ktorej sa narodila maloletá utečenka, neexistovala v štáte pôvodu; po druhé toto dieťa a jeho rodina sa po jeho narodení nepremiestnili.
61.
Chcel by som sa však vrátiť k niektorým skutkovým okolnostiam, ktoré si podľa môjho názoru zaslúžia ďalšiu analýzu. S výhradou prípadného potvrdenia alebo overenia vnútroštátnym súdom z môjho chápania veci vyplýva, že dcére XXX bolo priznané postavenie utečenca z dôvodu rizika zmrzačenia pohlavných orgánov (
49
), ktorému by bola vystavená, keby bola nútená vycestovať do krajiny, ktorej sú jej rodičia štátnymi príslušníkmi – a ktorej je tiež štátnou príslušníčkou, ale nikdy v nej nežila, keďže sa narodila v Belgicku – a preto, lebo jej matka, ktorá má tiež postavenie utečenca, trpí vážnymi psychickými problémami. Táto posledná skutočnosť si, samozrejme, vyžaduje dôkladné preskúmanie príslušnými vnútroštátnymi orgánmi, nemožno však vylúčiť, že nad budúcnosťou tohto dieťaťa sa vznáša tieň neistoty, ak sa matka nedokáže sama postarať o svoje deti (
50
). Práve v tomto zmysle chápem odkaz na „účinnosť postavenia utečenca“ uvedený v šiestej prejudiciálnej otázke. Otec sa totiž v skutočnosti už 16 rokov neoprávnene zdržiava na území Únie, a teda ho možno vyhostiť (
51
).
62.
Je teda potrebné zmeniť perspektívu a pozrieť sa teraz na vec z pohľadu detských utečencov a konkrétnejšie dcéry, o ktorej máme viac informácií, a z pohľadu záruk, ktoré jej právo Únie poskytuje vo vzťahu k jej základným právam, pričom pravidlá sekundárneho práva Únie treba vykladať a uplatňovať pri rešpektovaní základných práv zaručených Chartou (
52
).
63.
Toto dieťa, ktoré dnes musí mať 7 rokov, nie je v zásade schopné existovať nezávisle od svojich rodinných príslušníkov (
53
).
64.
Hoci, ako som pripomenul na začiatku analýzy prejednávanej veci (
54
), prvoradým cieľom smernice 2011/95 je zabezpečiť uplatňovanie spoločných kritérií na určenie osôb, ktoré potrebujú medzinárodnú ochranu, ako aj minimálnu úroveň výhod poskytovaných týmto osobám vo všetkých členských štátoch, spoločný európsky azylový systém, ktorého súčasťou je táto smernica a ako sa pripomína v jej odôvodnení 3, je založený na plnom a komplexnom uplatňovaní Ženevského dohovoru a protokolu a zabezpečení toho, že nikto nebude vrátený tam, kde by mohol byť znovu vystavený prenasledovaniu (
55
). Formálne uznanie určitej osoby za utečenca má za následok to, že dotknutému utečencovi je poskytnutá medzinárodná ochrana v zmysle smernice 2011/95, takže sú mu priznané všetky práva a výhody stanovené v kapitole VII uvedenej smernice, ktorá obsahuje práva zodpovedajúce právam zakotveným v Ženevskom dohovore aj práva zabezpečujúce vyššiu úroveň ochrany, ktoré nemajú žiadny ekvivalent v tomto dohovore (
56
). Povinnosť členských štátov vziať pri preberaní smernice 2011/95 do úvahy v prvom rade najlepší záujem dieťaťa predstavuje všeobecné pravidlo týkajúce sa kapitoly VII zakotvené v článku 20 ods. 5 uvedenej smernice. V tejto súvislosti pripomínam, že článok 23 smernice 2011/95 patrí do uvedenej kapitoly VII a v jeho prvom odseku sa ukladá členským štátom povinnosť zaistiť, aby sa zachovala celistvosť rodiny (
57
). Rovnako ako Komisia uvádzam, že znenie tohto ustanovenia sa neobmedzuje len na rodinných príslušníkov, ako sú vymedzení v článku 2 písm. j) smernice 2011/95.
65.
Okrem toho Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť, podobne ako všetci medzinárodní aktéri v oblasti ochrany utečencov, zásadný význam celistvosti rodiny, ktorá predstavuje základné právo utečenca. Uznal tiež súvislosť, ktorá existuje medzi opatreniami na ochranu rodiny utečenca a logikou medzinárodnej ochrany (
58
). Toto právo je ešte dôležitejšie, ak je utečenec maloletý, a to vzhľadom na jeho osobitnú zraniteľnosť. Okrem toho Súdny dvor už pripomenul význam najmä Dohovoru o právach dieťaťa (
59
), ktorého článok 9 ods. 1 stanovuje, že „štáty, ktoré sú zmluvnou stranou Dohovoru, zabezpečia, aby dieťa nemohlo byť oddelené od svojich rodičov proti ich vôli“ (
60
).
66.
Smernica 2011/95 tak sleduje aj cieľ zabezpečiť v súlade s článkom 24 ods. 2 Charty, aby bol najlepší záujem dieťaťa pre členské štáty prvoradým hľadiskom pri uplatňovaní tejto smernice (
61
). V súlade s požiadavkou článku 20 ods. 5 smernice 2011/95 členské štáty musia pri vykonávaní ustanovení kapitoly VII tejto smernice zohľadňovať v prvom rade tento záujem (
62
). Podľa ustálenej judikatúry sa článok 7 Charty má vykladať v spojení s povinnosťou brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa, uznané v článku 24 ods. 2 Charty, a s prihliadnutím na potrebu dieťaťa pravidelne udržiavať osobné vzťahy s obidvoma svojimi rodičmi, vyjadrenú v článku 24 ods. 3 Charty. (
63
) Článok 7 a článok 24 ods. 2 Charty konkrétne vyžadujú, aby „sa pri všetkých opatreniach, ktoré sa týkajú detí, najmä pri opatreniach prijatých členskými štátmi pri uplatňovaní uvedenej smernice, v prvom rade bral do úvahy najlepší záujem dieťaťa“ (
64
). Tieto opatrenia nemusia byť nevyhnutne určené maloletej osobe, majú však pre ňu významné dôsledky (
65
). Z toho vyplýva, že ustanovenia smernice 2011/95 sa majú vykladať a uplatňovať najmä s prihliadnutím na článok 7 a článok 24 ods. 2 a 3 Charty. Z nich vyplýva členským štátom povinnosť pri vykonávaní smernice 2011/95 riadne zohľadňovať zásadu celistvosti rodiny, prospechu a sociálneho rozvoja maloletej osoby (
66
).
67.
Akokoľvek je základné právo na rešpektovanie rodinného života dôležité, na rozdiel od zákazu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu, ktorý je stanovený v článku 4 Charty (
67
), nie je absolútnym právom, a teda ho možno obmedziť za podmienok stanovených v článku 52 ods. 1 Charty (
68
).
68.
Podľa môjho názoru však vzhľadom na to, že článok 23 ods. 1 smernice 2011/95 odkazuje na celistvosť rodinného života, navrhovateľ a jeho dcéra (
69
) musia mať možnosť odvolávať sa naň, lebo v opačnom prípade by mohlo vzniknúť určité napätie medzi týmto článkom 23 a článkom 7 Charty v spojení s jej článkom 24. Tento názor hneď vysvetlím.
69.
Ak si XXX nebude môcť uplatniť nárok na prístup k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95 z dôvodu reštriktívneho vymedzenia pojmu „rodinní príslušníci“ v zmysle článku 23 ods. 2 tejto smernice v spojení s jej článkom 2 písm. j), vzhľadom na nemožnosť zlegalizovať svoj pobyt v Belgicku bude nakoniec nútený opustiť územie Únie. V najlepšom prípade tak za sebou zanechá svoju rodinu, ktorú tvoria matka jeho detí a jeho deti vrátane dcéry utečenky, čo bude predstavovať porušenie základného práva tejto jeho dcéry na rešpektovanie rodinného života (
70
), ktoré je chránené článkom 7 Charty (
71
). Je pravda, že takéto obmedzenie definované smernicou 2011/95 v tom zmysle, že obmedzuje prístup k výhodám len na rodinných príslušníkov, ktorých rodina existovala už v štáte pôvodu, je skutočne v súlade so zákonom. Ťažšie je domnievať sa, že toto obmedzenie rešpektuje podstatu uvedeného práva, keďže vylučuje rodiny utečencov, ktoré boli založené až po úteku alebo premiestnení, len z tohto dôvodu. Ak je pritom možné priznať postavenie utečenca dieťaťu narodenému na území Únie, je pre mňa ťažké pochopiť dôvody, prečo by jeho rodina mala byť menej hodná ochrany len z toho dôvodu, že bola založená až po odchode niektorých jej členov z krajiny pôvodu, či dokonca po ich príchode do hostiteľského štátu, keď zraniteľnosť maloletej osoby a potreby detského utečenca z hľadiska ochrany jeho rodinného života sú rovnako intenzívne ako potreby dieťaťa v rovnakej situácii, ktorého rodina sa však premiestnila.
70.
To ma privádza k otázke primeranosti daného obmedzenia. Samozrejme, chápem, že obmedzenie prístupu k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95 je potrebné z dôvodov spojených s prisťahovaleckou a azylovou politikou Únie a už len zo samotného tohto dôvodu zodpovedá cieľu všeobecného záujmu Únie. V prejednávanej veci však takéto obmedzenie môže vyvolať úplne neprimerané účinky, keďže so sebou prináša porušenie zásady rovnosti zaobchádzania a vážne riziko zásahu do podstaty iného práva, konkrétne práva na azyl, ktoré je tiež zaručené článkom 18 Charty.
71.
Pokiaľ ide o porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, pripomínam, že obmedzenie pojmu „rodinní príslušníci“ na rodinu, ktorá vznikla pred odchodom z krajiny pôvodu, mohlo byť nešťastné (
72
). Podľa komisára pre ľudské práva takéto obmedzenie podľa všetkého nedokáže „zohľadniť realitu, v ktorej utečenci žijú. Mnohí z nich trávia dlhé obdobia v exile a na úteku a rodinu si založia počas tranzitu alebo keď v ťažkých podmienkach žijú vo svojich regiónoch pôvodu pred príchodom do Európy. … V niektorých situáciách je rozlišovanie medzi rodinami založenými pred alebo po odchode z krajiny pôvodu v rozpore s článkom 14 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ‚EDĽP‘)] a pravdepodobne aj s ďalšími zárukami rovnosti vrátane záruk podľa práva [Únie]“ (
73
).
72.
Súhlasím s pochybnosťami, ktoré vyjadril komisár pre ľudské práva.
73.
V tejto súvislosti možno venovať osobitnú pozornosť rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) vydanému vo veci Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (
74
). V uvedenej veci žalobca prišiel do Spojeného kráľovstva v roku 2004 a postavenie utečenca mu bolo priznané od marca 2006. V júni toho istého roku sa zoznámil so ženou, ktorá sa v roku 2007 stala jeho manželkou. Manželom sa v rokoch 2008 a 2011 narodili dve deti. Manželka, štátna príslušníčka tretej krajiny, ktorej samotnej nebola poskytnutá medzinárodná ochrana, požiadala v roku 2007 o vízum, aby sa mohla pripojiť k svojmu manželovi v Spojenom kráľovstve. Jej manžel, hoci bol utečenec, nemohol využiť vnútroštátne pravidlá týkajúce sa zlúčenia rodiny utečencov, keďže tieto pravidlá sa uplatňovali len na manželov, ktorí tvorili rodinu pred odchodom utečenca z krajiny pôvodu. Manželka potom podala žiadosť o udelenie povolenia na pobyt ako manželka rezidenta prítomného a usadeného v Spojenom kráľovstve, ktorá jej bola tiež zamietnutá, a to z dôvodu, že jej manžel, ktorý sa zdržiaval v Spojenom kráľovstve na základe povolenia na pobyt obmedzeného na päť rokov, sa v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy nepovažoval za „prítomného a usadeného“ v tomto štáte.
74.
ESĽP pripomenul, že podľa článku 8 EDĽP žiaden štát nie je povinný rešpektovať voľbu zosobášených párov bývať v určitej krajine, a následne rozhodol, že ak vnútroštátna právna úprava prizná právo na zlúčenie rodiny určitým kategóriám migrantov, musí tak urobiť spôsobom zlučiteľným s článkom 14 EDĽP. ESĽP v úvode nevyhnutnom pre preskúmanie podľa článku 14 EDĽP konštatoval, že pravidlá týkajúce sa zlúčenia rodiny utečencov zjavne zasiahli do rodinného života žalobcov a ich detí, takže okolnosti prejednávanej veci skutočne patria do pôsobnosti článku 8 EDĽP (
75
). ESĽP tiež pripomenul, že diskrimináciu v zmysle článku 14 EDĽP môže predstavovať len rozdielne zaobchádzanie na základe identifikovateľnej charakteristiky alebo „postavenia“ (
76
). Okrem toho na to, aby vznikla otázka podľa tohto ustanovenia, je potrebné, aby sa rozdielne zaobchádzalo s osobami v podobných alebo relevantných situáciách. Takéto rozdielne zaobchádzanie je diskriminačné v prípade, keď nemá objektívne a primerané odôvodnenie, inak povedané, keď nesleduje legitímny cieľ alebo ak medzi použitými prostriedkami a sledovaným cieľom neexistuje primeraný vzťah proporcionality (
77
). ESĽP uznáva, že zmluvný štát disponuje mierou voľnej úvahy, jej rozsah sa však líši v závislosti od okolností, problematiky a kontextu (
78
).
75.
ESĽP tak rozhodol, že situáciu žalobcov, teda utečenca, ktorý uzavrel manželstvo po odchode zo svojej krajiny pôvodu, a manželky tohto utečenca, možno považovať za rovnocennú s „akoukoľvek inou situáciou“ v zmysle článku 14 EDĽP, a preto patrí do pôsobnosti tohto Dohovoru (
79
). Dotknutý zmluvný štát navyše nenamietal, že podľa jeho vnútroštátnej právnej úpravy sa so študentmi a pracovníkmi na jednej strane a s utečencami, ktorí uzatvorili manželstvo pred svojím odchodom z krajiny pôvodu, na druhej strane zaobchádza rozdielne ako s utečencami a ich manželskými partnermi, ktorých manželstvo bolo uzatvorené po odchode z krajiny pôvodu (
80
). ESĽP rozhodol, že utečenci, ktorí uzatvorili manželstvo pred odchodom z krajiny pôvodu, sa nachádzajú v podobnej situácii, keďže tiež majú postavenie utečenca a dostali povolenie na pobyt v Spojenom kráľovstve na obmedzenú dobu, a že jediným relevantným rozdielom je čas, keď došlo k uzatvoreniu manželstva (
81
). Hoci sa Spojené kráľovstvo usilovalo odôvodniť takéto rozdielne zaobchádzanie tým, že je povinné dodržiavať svoje medzinárodné záväzky, pričom sa však neusiluje poskytovať viac výhod, ktoré by viedli utečencov k výberu tohto štátu ako hostiteľského štátu, a hoci tvrdilo, že ide o politické rozhodnutie, ktoré patrí do rámca jeho širokej miery voľnej úvahy priznanej v tejto oblasti (
82
), ESĽP rozhodol, že nevidí nijaký dôvod zaobchádzať rozdielne s utečencami, ktorí uzatvorili manželstvo po premiestnení, a s utečencami, ktorí uzatvorili manželstvo pred premiestnením, a že aj keď povolením zlúčenia rodiny manželským partnerom utečencov, ktorí boli manželmi pred premiestnením, Spojené kráľovstvo dodržalo svoje medzinárodné záväzky, vzhľadom na to, že predmetné opatrenie vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu s osobami nachádzajúcimi sa v podobných situáciách, skutočnosť, že došlo k splneniu medzinárodného záväzku zmluvného štátu, nemôže odôvodniť rozdielne zaobchádzanie (
83
). ESĽP preto konštatoval porušenie článku 14 EDĽP v spojení s článkom 8 tohto Dohovoru (
84
).
76.
Nemožnosť detí XXX, ktoré sú utečencami, využiť právo na zachovanie celistvosti rodiny, ako ho zaručuje článok 23 smernice 2011/95, len z toho dôvodu, že nie sú súčasťou rodiny založenej v krajine pôvodu, by tiež mohla vyvolávať určité ťažkosti z hľadiska článku 20 Charty (
85
).
77.
Napokon, pokiaľ ide o vážne riziko zásahu do podstaty práva na azyl, nemožnosť XXX dovolávať sa vo svoj prospech výhod stanovených v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95 predlžuje jeho neoprávnený pobyt v Belgicku. S výhradou preskúmania, ktoré vnútroštátny súd bude musieť vykonať, je pritom v prípade, ak má matka maloletej utečenky problémy, možné, že vzťah odkázanosti medzi týmto dieťaťom a jeho otcom je takej povahy, že keby bol otec nútený odísť, dieťa by ho muselo nasledovať (
86
). V takom prípade – síce hypotetickom, vzhľadom na obsah spisu predloženého Súdnemu dvoru však nie úplne nepravdepodobnom –, by išlo o frontálny útok na právo dieťaťa na azyl chránené článkom 18 Charty (
87
), ktorý by mu v skutočnosti bránil využiť uvedené právo (
88
).
3. Záverečné poznámky
78.
Článok 23 ods. 1 smernice 2011/95 tak vzhľadom na jeho všeobecne formulované znenie možno vykladať tak, že zaručuje otcovi maloletého utečenca, ktorý nemôže získať medzinárodnú ochranu ani sa odvolávať na článok 23 ods. 2 tejto smernice len z toho dôvodu, že rodina tohto dieťaťa neexistovala už v krajine pôvodu, prístup k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 uvedenej smernice. Takýto výklad podporuje záver, ku ktorému dospel Súdny dvor, keď rozhodol, že „dôvodom existencie článku 23 [smernice 2011/95] je totiž umožniť osobe s postavením medzinárodnej ochrany, aby požívala práva, ktoré jej priznáva táto ochrana pri zachovaní celistvosti svojej rodiny na území hostiteľského členského štátu“ (
89
).
79.
Tento prístup si však bude vyžadovať určité predchádzajúce overenia. Na jednej strane bude potrebné overiť existenciu skutočnej rodinnej väzby medzi otcom a jeho dieťaťom s postavením utečenca (
90
) a intenzitu vzťahu odkázanosti. Keďže ide o maloleté deti, predmetom tohto overenia bude, či zachovanie takejto väzby s dotknutým rodinným príslušníkom sa vzhľadom na osobitnú situáciu dotknutej rodiny zhoduje s najlepším záujmom dieťaťa. Na druhej strane obmedzenia stanovené článkom 23 ods. 3 a 4 smernice 2011/95 jednoznačne naďalej platia, takže prístup k výhodám založený na článku 23 ods. 1 tejto smernice už nebude zaručený, keď otec je alebo by bol vylúčený z nároku na medzinárodnú ochranu podľa kapitol III a V smernice 2011/95 alebo ak členský štát rozhodne, že takýto prístup je hrozbou pre jeho vnútornú bezpečnosť alebo verejný poriadok.
80.
Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov sa preto článok 23 ods. 1 smernice 2011/95 v spojení s článkom 20 ods. 5 tejto smernice a s článkami 7 a 18, ako aj článkom 24 ods. 2 a 3 Charty má vykladať v tom zmysle, že otec, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny a má deti s postavením utečenca narodené na území hostiteľského štátu v rámci rodiny založenej na tomto území, ktorý sám nespĺňa podmienky na poskytnutie medzinárodnej ochrany, musí mať možnosť prístupu k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, ak je to nevyhnutné vzhľadom na všetky osobitné okolnosti týkajúce sa dotknutej rodiny, jednak preto, aby sa zaručilo rešpektovanie práva jeho detí utečencov na rodinný život, a jednak preto, aby jeho deti mohli naďalej požívať všetky práva spojené s ich postavením utečenca, pokiaľ sa na tohto otca nevzťahujú dôvody vylúčenia uvedené v kapitolách III a V smernice 2011/95 alebo pokiaľ nepredstavuje hrozbu pre verejnú bezpečnosť alebo verejný poriadok hostiteľského členského štátu.
IV. Návrh
81.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko), takto:
1.
Článok 23 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany v spojení s článkom 2 písm. j) tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pojem „rodinní príslušníci“ v zásade predpokladá, že predmetná rodina existovala už v krajine pôvodu.
Článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 v rozsahu, v akom stanovuje povinnosť členských štátov zabezpečiť prístup k výhodám uvedeným v článkoch 24 až 35 tejto smernice, má priamy účinok a jednotlivci sa naň môžu odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči členskému štátu, ktorý túto smernicu prebral nesprávne alebo ju neprebral.
Smernica 2011/95 nestanovuje odvodené rozšírenie postavenia utečenca na rodinných príslušníkov osoby, ktorej bolo priznané toto postavenie, pokiaľ títo príslušníci individuálne nespĺňajú podmienky na priznanie uvedeného postavenia. Článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 umožňuje osobám, ktoré patria do jeho pôsobnosti, požadovať prístup k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95.
2.
Článok 23 ods. 1 smernice 2011/95 v spojení s článkom 20 ods. 5 tejto smernice, ako aj s článkami 7 a 18 a článkom 24 ods. 2 a 3 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
otec, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny a má deti s postavením utečenca narodené na území hostiteľského štátu v rámci rodiny založenej na tomto území, ktorý sám nespĺňa podmienky na poskytnutie medzinárodnej ochrany, musí mať možnosť prístupu k výhodám stanoveným v článkoch 24 až 35 smernice 2011/95, ak je to nevyhnutné vzhľadom na všetky osobitné okolnosti týkajúce sa dotknutej rodiny, jednak preto, aby sa zaručilo rešpektovanie práva jeho detí utečencov na rodinný život, a jednak preto, aby jeho deti mohli naďalej požívať všetky práva spojené s ich postavením utečenca, pokiaľ sa na tohto otca nevzťahujú dôvody vylúčenia uvedené v kapitolách III a V tejto smernice alebo pokiaľ nepredstavuje hrozbu pre verejnú bezpečnosť alebo verejný poriadok hostiteľského členského štátu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	JASTRAM, K., NEWLAND, K.: L’unité de la famille et la protection des réfugiés. In: FELLER, E., TÜRK, V., NICHOLSON, F. (dir.): La protection des réfugiés en droit international. Larcier, 2008, s. 623.
(
3
)	Pokiaľ ide o potrebu zosúladiť ochranu základných práv s požiadavkami migračnej politiky, pozri napríklad rozsudok ESĽP z 12. októbra 2006, Mubilanzila Mayeka a Kaniki Mitunga v. Belgicko, ECLI:CE:ECHR:2006:1012JUD001317803, bod 81.
(
4
)	Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9.
(
5
)	Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584.
(
6
)	Hoci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že obe deti XXX majú postavenie utečenca, XXX vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru uvádza, že takéto postavenie má len jeho dcéra. Táto skutková nezrovnalosť nemá vplyv na analýzu prejednávanej veci, keďže je v každom prípade nesporné, že aspoň jedno z detí XXX má postavenie utečenca. Zo spisu vyplýva, že dcére XXX bolo v Belgicku priznané postavenie utečenca z dôvodu rizika ženskej obriezky, ktorému by bola vystavená, keby bola nútená žiť v Guinei. Ak to bude na účely analýzy potrebné, situácii tohto dieťaťa budem venovať osobitnú pozornosť.
(
7
)	Matka je guinejskou štátnou príslušníčkou. V roku 2017 jej bolo v Belgicku priznané postavenie utečenca.
(
8
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 36). Pozri tiež rozsudok zo 4. októbra 2018, Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, body 48 a 68).
(
9
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 62).
(
10
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 27 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Pozri rozsudok z 1. augusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Zlúčenie s maloletým utečencom) (C‑273/20 a C‑355/20, EU:C:2022:617, bod 34).
(
12
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
13
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
14
)	V odôvodnení 12 smernice 2011/95 sa ako hlavný cieľ sledovaný touto smernicou uvádza zaistiť, aby všetky členské štáty uplatňovali spoločné kritériá pre identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, ako aj zaistiť, aby bola k dispozícii minimálna úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch. Pozri tiež článok 1 smernice 2011/95. Pozri aj rozsudky z 19. marca 2019, Ibrahim a i. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 97), a z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník) (C‑768/19, EU:C:2021:709, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
15
)	Rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 60). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
16
)	V rovnakom zmysle pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Richard de la Tour vo veci Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:384, bod 39), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pikamäe vo veci Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2021:780, bod 39).
(
17
)	Smernica Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12) sa a priori uplatňuje na rodinu v širšom zmysle [pozri článok 2 písm. d) tejto smernice], hoci článok 9 ods. 2 uvedenej smernice poskytuje členským štátom možnosť obmedziť výhody plynúce z ustanovení kapitoly tejto smernice, ktorá je osobitne venovaná zlúčeniu rodiny utečencov, na rodinné vzťahy časovo predchádzajúce vstupu utečencov na územie hostiteľského členského štátu.
(
18
)	Pozri napríklad rozsudok z 26. marca 2019, SM (Dieťa zverené do poručníctva na základe alžírskeho inštitútu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, body 53 až 55).
(
19
)	Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12.; Mim. vyd. 19/007, s. 96.
(
20
)	Pozri článok 2 písm. h) smernice 2004/83.
(
21
)	Na porovnanie pozri článok 2 písm. h) smernice 2004/83 a článok 2 písm. j) smernice 2011/95.
(
22
)	Rozsudok z 22. februára 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 39). Pozri tiež rozsudok z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník) (C‑768/19, EU:C:2021:709, bod 43).
(
23
)	Rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 37). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Súdny dvor podľa všetkého nikdy nespochybnil podmienku týkajúcu sa toho, že rodina musela existovať už v krajine pôvodu: pozri napríklad rozsudok z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník) (C‑768/19, EU:C:2021:709, body 32, 43 a 54).
(
24
)	Pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 17 a citovaná judikatúra).
(
25
)	Pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 18).
(
26
)	Pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 19 a citovaná judikatúra).
(
27
)	Belgická vláda sa vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhuje poskytnúť na prvé dve prejudiciálne otázky, domnieva, že na túto tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.
(
28
)	Hoci Súdnemu dvoru nebola položená otázka, či sa má článku 23 ods. 1 smernice 2011/95 priznať priamy účinok, poznamenávam, že Súdny dvor už zdôraznil všeobecnú povahu tohto ustanovenia: pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 43).
(
29
)	Z rozsudku z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 17) tak vyplýva, že „možnosť členského štátu vybrať si medzi viacerými možnými spôsobmi s cieľom dosiahnuť výsledok opísaný smernicou nevylučuje možnosť jednotlivcov uplatniť pred vnútroštátnymi súdmi práva, ktorých obsah môže byť určený s dostatočnou presnosťou na základe samotných ustanovení tejto smernice“ [pozri tiež rozsudky z 2. augusta 1993, Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, bod 37), a z 12. februára 2009, Cobelfret (C‑138/07, EU:C:2009:82, bod 61)].
(
30
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 48 a nasl.).
(
31
)	Pozri napríklad rozsudok z 22. decembra 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres (C‑444/09 a C‑456/09, EU:C:2010:819, bod 80 a nasl.). Dokonca ani možnosť odchýliť sa od povinnosti stanovenej ustanovením s priamym účinkom nemusí byť nevyhnutne spôsobilá spochybniť tento účinok. Pozri napríklad, pokiaľ ide o článok 31 ods. 2 Charty, rozsudok zo 6. novembra 2018, Bauer a Willmeroth (C‑569/16 a C‑570/16, EU:C:2018:871, body 84 a 85).
(
32
)	Podľa tohto ustanovenia článok 23 ods. 2 smernice 2011/95 nie je uplatniteľný v prípade, keď rodinný príslušník je alebo by bol vylúčený z medzinárodnej ochrany podľa kapitol III a V tejto smernice.
(
33
)	Inak povedané, aby sa jednotlivec mohol pred vnútroštátnym súdom odvolávať na neprebraté ustanovenie smernice, situácia tohto jednotlivca musí nevyhnutne patriť do pôsobnosti dotknutého ustanovenia. Ide o predbežnú podmienku na to, aby mohla vzniknúť otázka priameho účinku dotknutého ustanovenia, pričom ide o podmienku celkom odlišnú od podmienok, ktoré musí dotknuté ustanovenie spĺňať na to, aby mohlo mať priamy účinok.
(
34
)	Pozri analogicky rozsudok z 15. apríla 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 64).
(
35
)	V súlade s výrazom, ktorý použil generálny advokát Van Gerven vo svojich návrhoch vo veci Banks (C‑128/92, neuverejnené, EU:C:1993:860, bod 27), ktorý inými slovami označuje vymáhateľnosť normy [v tomto zmysle pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:494, body 69 a 76)].
(
36
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Van Gerven vo veci Banks (C‑128/92, neuverejnené, EU:C:1993:860, bod 27).
(
37
)	Pozri s. 12 a 13 tohto návrhu.
(
38
)	V prípade potreby a vzhľadom na to, že ide o spor medzi jednotlivcom a členským štátom, však spomedzi bohatej judikatúry odkazujem napríklad na rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 35 až 37 a bod 39).
(
39
)	Pozri rozsudok z 22. februára 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 41).
(
40
)	Spomedzi bohatej judikatúry pozri rozsudok z 30. júna 2016, Toma a Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, bod 30 a citovaná judikatúra).
(
41
)	Pozri bod 21 a nasl. vyššie.
(
42
)	Odvolanie sa na článok 18 Charty nemôže zmeniť toto konštatovanie, keďže z tohto článku nevyplýva požiadavka, aby sa postavenie utečenca priznalo rodinným príslušníkom utečenca, ktorí nespĺňajú podmienky na priznanie tohto postavenia. To isté platí aj v prípade článkov 7 a 24 Charty, keďže článok 23 smernice 2011/95 zaviedol práva, ktoré tieto články 7 a 24 zakotvujú, do pôsobnosti smernice 2011/95. Články 7 a 24 Charty samy osebe nevyžadujú ani priznanie postavenia utečenca rodinným príslušníkom utečenca, ktorí nespĺňajú podmienky na priznanie takéhoto postavenia, pričom právo utečenca na rešpektovanie rodinného života a práva dieťaťa je možné zaručiť inými prostriedkami.
(
43
)	Pozri rozsudky zo 17. novembra 2022, Belgische Staat (Maloletá utečenka v manželskom zväzku) (C‑230/21, EU:C:2022:887, bod 41), a z 18. apríla 2023, Afrin (C-1/23 PPU, EU:C:2023:296, bod 43).
(
44
)	Pozri na porovnanie odôvodnenie 6 a článok 2 písm. d) na jednej strane a článok 9 ods. 2 smernice 2003/86 na druhej strane.
(
45
)	Pozri článok 10 ods. 2 smernice 2003/86.
(
46
)	Pozri článok 10 ods. 3 smernice 2003/86.
(
47
)	Pozri rozsudok z 1. augusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Zlúčenie s maloletým utečencom) (C‑273/20 a C‑355/20, EU:C:2022:617, bod 32 a citovaná judikatúra).
(
48
)	Pozri článok 5 ods. 3 a článok 11 smernice 2011/95.
(
49
)	Mrzačenie ženských pohlavných orgánov možno považovať za „osobitnú formu prenasledovania dieťaťa, keďže tieto praktiky majú neprimeraný vplyv na mladé dievčatá“: pozri bod 9 Note d’orientation sur les demandes d’asile relatives aux mutilations génitales féminines du Haut‑commissariat des Nations Unies pour les réfugiés (Usmernenie vysokého komisára OSN pre utečencov k žiadostiam o azyl súvisiacim s mrzačením ženských pohlavných orgánov) z roku 2009 (dostupné na adrese https://www.unhcr.org/fr/publications/legal/4fd737379/note‑dorientation‑demandes‑dasile‑relatives‑mutilations‑genitales‑feminines.html).
(
50
)	Rozsudok Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) zo 17. apríla 2020 bol pripojený k pripomienkam navrhovateľa vo veci samej. Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) čiastočne zopakovala prvky rozhodnutia Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, Belgicko), ktoré bolo prijaté 2. októbra 2019 a ktorým bola zamietnutá nová žiadosť XXX o medzinárodnú ochranu. Z tohto rozhodnutia vyplýva, že matka detí bola hospitalizovaná a dcéra manželov bola umiestnená do detských jaslí.
(
51
)	Pripomínam, že rozhodnutie o vyhostení predstavuje zásah do práva na rešpektovanie rodinného života: pozri, v odlišnom kontexte, rozsudok z 11. júla 2002, Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434, bod 42).
(
52
)	Rozsudok zo 16. februára 2017, C. K. a i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 59). Pozri tiež bod 26 vyššie.
(
53
)	Pozri rozsudok z 5. mája 2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Pobyt rodinného príslušníka – Nedostatočné zdroje) (C‑451/19 a C‑532/19, EU:C:2022:354, bod 56).
(
54
)	Pozri poznámku pod čiarou 14 vyššie.
(
55
)	Pozri rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, body 79 a 80).
(
56
)	Pozri rozsudok zo 14. mája 2019, M a i. (Odňatie postavenia utečenca) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 91).
(
57
)	Tento pojem je podľa môjho názoru širší ako pojem zlúčenie rodiny.
(
58
)	Pozri rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, body 42 a 43). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Richard de la Tour vo veci Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:384, bod 88).
(
59
)	Dohovor, ktorý prijalo Valné zhromaždenie Organizácie spojených národov vo svojej rezolúcii 44/25 z 20. novembra 1989 a ktorý nadobudol účinnosť 2. septembra 1990.
(
60
)	Rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada (C‑540/03, EU:C:2006:429, bod 57).
(
61
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. apríla 2018, A a S (C‑550/16, EU:C:2018:248, bod 58).
(
62
)	V odôvodnení 16 smernice 2011/95 sa pripomína, že táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznávané Chartou a usiluje sa o podporu uplatňovania okrem iného článkov 7, 18 a 24 Charty, ktoré sa spomínajú v rámci viacerých ustanovení výslovne uvedených v tomto odôvodnení, čo svedčí o tom, že normotvorca Únie im prikladá osobitný význam.
(
63
)	Ako nedávny príklad pozri rozsudok z 18. apríla 2023, Afrin (C-1/23 PPU, EU:C:2023:296, bod 45).
(
64
)	Pozri rozsudok z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník) (C‑768/19, EU:C:2021:709, bod 39 a citovaná judikatúra).
(
65
)	Pozri rozsudok zo 17. novembra 2022, Belgische Staat (Maloletá utečenka v manželskom zväzku) (C‑230/21, EU:C:2022:887, bod 48).
(
66
)	Pozri rozsudok z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník) (C‑768/19, EU:C:2021:709, body 38 a 44).
(
67
)	Pozri rozsudky zo 16. februára 2017, C. K. a i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 59 a citovaná judikatúra), a z 19. marca 2019, Ibrahim a i. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 87).
(
68
)	Pozri tiež návrhy, ktoré som predniesol vo veci Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:65, bod 64 a nasl.).
(
69
)	A prípadne aj jeho syn.
(
70
)	Prípadne aj základného práva jeho syna na rešpektovanie rodinného života.
(
71
)	V najhoršom prípade bude nútený opustiť územie Belgicka spolu so svojimi deťmi, čo je prípad uvedený v bode 77 nižšie.
(
72
)	Pozri tematický dokument komisára pre ľudské práva „Realising the right to family reunification of refugees in Europe“, Rada Európy, jún 2017, bod 1.2.2.
(
73
)	Tamže.
(
74
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012 (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109).
(
75
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 43).
(
76
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 44).
(
77
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 45).
(
78
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 45).
(
79
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 48).
(
80
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 49).
(
81
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 50).
(
82
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 51).
(
83
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 55).
(
84
)	Rozsudok ESĽP, 6. novembra 2012, Hode a Abdi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, bod 56).
(
85
)	Pokiaľ ide o zásadu rovnosti upravenú v článku 20 Charty, pozri rozsudok z 2. septembra 2021, État belge (Právo na pobyt v prípade domáceho násilia) (C‑930/19, EU:C:2021:657, bod 57 a citovaná judikatúra).
(
86
)	Rovnaké odôvodnenie platí aj pre syna XXX ako utečenca.
(
87
)	Ak by v prípade odchodu otca bolo dieťa nútené nasledovať ho do jeho krajiny pôvodu, toto dieťa by bolo veľmi konkrétne vystavené vážnemu riziku neľudského a ponižujúceho zaobchádzania, na ktoré sa vzťahuje absolútny zákaz podľa článku 4 Charty a pred ktorým ho postavenie utečenca malo chrániť.
(
88
)	Pozri analogicky rozsudok z 30. júna 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba a i. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, bod 63).
(
89
)	Rozsudok z 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Zachovanie celistvosti rodiny) (C‑91/20, EU:C:2021:898, bod 60).
(
90
)	Podľa Súdneho dvora „existencia skutočného rodinného života… predpokladá preukázanie skutočnej existencie rodinného vzťahu alebo vôle vytvoriť alebo zachovať takýto vzťah“ [rozsudok z 1. augusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Zlúčenie s maloletým utečencom) (C‑273/20 a C‑355/20, EU:C:2022:617, bod 65)].