62024CJ0075
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 15. januára 2026 (
*1
)
„Odvolanie – Verejná služba – Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) – Tvrdenia o psychickom obťažovaní počas pracovnej neschopnosti – Zamietnutie žiadostí o pomoc a náhradu škody – Začatie konania o invalidite – Žaloba o neplatnosť a o náhradu škody – Prípustnosť – Napadnuteľné akty – Povinnosť odôvodnenia prislúchajúca Všeobecnému súdu Európskej únie – Kontradiktórne odôvodnenie – Skreslenie skutkového stavu a dôkazov“
Vo veci C‑75/24 P
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 29. januára 2024,
XH, v zastúpení: P. Nowak, adwokat,
odvolateľka,
ďalší účastník konania:
Európska komisia, v zastúpení: pôvodne I. Melo Sampaio a L. Vernier, splnomocnení zástupcovia, neskôr L. Vernier, splnomocnený zástupca,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (piata komora),
v zložení: predsedníčka piatej komory M. L. Arastey Sahún (spravodajkyňa), sudcovia J. Passer, E. Regan, D. Gratsias a B. Smulders,
generálny advokát: D. Spielmann,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. mája 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
XH sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 22. novembra 2023, XH/Komisia (T‑613/21, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2023:739), ktorým tento súd zamietol jej žalobu, ktorou sa na jednej strane domáhala zrušenia po prvé rozhodnutia Európskej komisie D/374/20 zo 4. decembra 2020, ktorým bola zamietnutá jej žiadosť o pomoc (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o pomoc“), a po druhé rozhodnutia Komisie Ares(2021) 3466486 z 21. mája 2021 o postúpení veci posudkovej komisii (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania o invalidite“) a na druhej strane náhrady nemajetkovej ujmy.
Právny rámec
2
Článok 11a Služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení uplatňujúcom sa na skutkový stav prejednávanej veci (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:
„1.   Ak nie je ďalej ustanovené inak, úradník sa pri vykonávaní svojich služobných povinností nesmie zaoberať záležitosťou, na ktorej má priamy alebo nepriamy osobný záujem, najmä rodinný a finančný, ktorý by mohol ohroziť jeho nezávislosť.
2.   Každý úradník, ktorému pri vykonávaní jeho služobných povinností pripadne zaoberať sa vyššie uvedenou záležitosťou, musí o tom ihneď informovať ustanovujúci [menovací – neoficiálny preklad] orgán. Ustanovujúci [Menovací – neoficiálny preklad] orgán prijme všetky potrebné opatrenia, najmä môže zbaviť úradníka povinnosti, ktorá súvisí s touto záležitosťou.
3.   Úradník si nesmie ponechať ani prijať, priamo či nepriamo, v podnikoch, ktoré podliehajú právomoci inštitúcie, ktorej je úradníkom, alebo ktoré s touto inštitúciou udržiavajú vzťahy, podiel, ktorý by svojou povahou alebo veľkosťou mohol ohroziť jeho nezávislosť pri plnení jeho služobných povinností.“
3
Článok 12 služobného poriadku stanovuje:
„Úradník sa zdrží každého konania alebo správania, ktoré by mohlo nepriaznivo ovplyvniť jeho postavenie.“
4
Článok 12a služobného poriadku stanovuje:
„1.   Úradníci sa musia zdržať všetkých foriem psychického alebo sexuálneho obťažovania.
2.   Úradník, ktorý bol obeťou psychického alebo sexuálneho obťažovania, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu zo strany inštitúcie. Zamestnanec [Úradník – neoficiálny preklad], ktorý predložil dôkaz o psychickom alebo sexuálnom obťažovaní, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu zo strany inštitúcie, ak tento zamestnanec [úradník – neoficiálny preklad] konal čestne.
3.   ‚Psychické obťažovanie‘ je každé nevhodné správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním, hovoreným alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu osoby.
4.   ‚Sexuálne obťažovanie‘ je správanie sexuálnej povahy, ktoré osoba, ktorej je určené, pokladá za neželateľné, a ktorého účelom alebo následkom je obťažovanie tejto osoby alebo vytvorenie zastrašujúceho, nepriateľského, útočného alebo rušivého prostredia. Sexuálne obťažovanie sa pokladá za diskrimináciu na základe pohlavia.“
5
Podľa článku 21 služobného poriadku:
„Úradník bez ohľadu na svoje služobné postavenie pomáha a radí svojim nadriadeným; je zodpovedný za plnenie úloh, ktoré mu boli pridelené.
Úradník zodpovedný za akúkoľvek časť služby je zodpovedný svojim nadriadeným vo vzťahu k právomociam, ktoré mu boli udelené, a za vykonanie pokynov, ktoré vydal. Zodpovednosť jeho podriadených ho v žiadnom prípade nezbavuje jeho vlastnej zodpovednosti.“
6
Článok 24 služobného poriadku stanovuje:
„[Európska ú]nia pomôže každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo svojich povinností.
Spoločne a nerozdielne nahradia úradníkovi škodu, ktorú utrpel v týchto prípadoch, ak úradník túto škodu nespôsobil úmyselne alebo hrubou nedbanlivosťou a ak sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osoby, ktorá ju spôsobila.“
7
Článok 59 služobného poriadku znie takto:
„1.   Úradník, ktorý predloží doklad o svojej neschopnosti plniť svoje povinnosti z dôvodu choroby alebo úrazu, má nárok na zdravotnú dovolenku.
Príslušný úradník čo najskôr informuje svoju inštitúciu o svojej pracovnej neschopnosti a zároveň oznámi svoju súčasnú adresu. …
Úradník môže byť kedykoľvek požiadaný, aby sa podrobil lekárskemu vyšetreniu, ktoré sprostredkuje inštitúcia. Ak sa vyšetrenie nemôže uskutočniť z dôvodov na strane úradníka, jeho neprítomnosť sa pokladá za neospravedlnenú odo dňa, keď sa toto vyšetrenie malo uskutočniť.
Ak sa počas vyšetrenia zistí, že úradník je schopný plniť svoje povinnosti, jeho neprítomnosť sa podľa nasledujúceho pododseku pokladá za neospravedlnenú odo dňa vyšetrenia.
…
4.   Ustanovujúci orgán môže postúpiť posudkovej komisii prípad každého úradníka, ktorého zdravotná dovolenka presiahne celkom 12 mesiacov v ľubovoľnom období troch rokov.
…“
8
Podľa článku 60 služobného poriadku:
„S výnimkou prípadu choroby alebo úrazu nesmie byť úradník neprítomný bez predchádzajúceho povolenia jeho priameho nadriadeného. Bez toho, aby boli dotknuté platné disciplinárne opatrenia, každá nepovolená neprítomnosť, ktorá bola riadne preukázaná, sa odpočíta od riadnej dovolenky dotknutého úradníka. Ak vyčerpal svoju riadnu dovolenku, príde o odmenu za zodpovedajúce obdobie.
Ak chce úradník stráviť dovolenku [pracovnú neschopnosť – neoficiálny preklad] mimo miesta svojho zamestnania, musí získať predchádzajúce povolenie od menovacieho orgánu.“
9
Článok 90 služobného poriadku stanovuje:
„1.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu žiadosť, aby prijal rozhodnutie, ktoré sa jej týka. Orgán oznámi dotknutej osobe svoje odôvodnené rozhodnutie do štyroch mesiacov odo dňa predloženia žiadosti. Ak po uplynutí tejto lehoty nedostala dotknutá osoba žiadnu odpoveď, žiadosť sa pokladá za zamietnutú; proti takémuto zamietnutiu môže podať sťažnosť v súlade s nasledujúcim odsekom.
2.   Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť na akt, ktorý má na ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie alebo ak neprijal opatrenie predpísané služobným poriadkom. …“
10
Príloha II služobného poriadku vo svojom článku 7 stanovuje:
„Posudková komisia sa skladá z troch lekárov:
–
jedného vymenovaného orgánom, ku ktorému patrí dotknutý úradník,
–
jedného vymenovaného dotknutým úradníkom a
–
jedného vymenovaného na základe dohody medzi prvými dvoma lekármi.
Ak dotknutý úradník nevymenuje lekára, urobí to namiesto neho predseda Súdneho dvora Európskej únie.
V prípade, že tretí lekár nebude vymenovaný na základe dohody do dvoch mesiacov od vymenovania druhého lekára, tohto tretieho lekára vymenuje predseda Súdneho dvora Európskej únie na žiadosť jednej z dotknutých strán.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
11
Okolnosti predchádzajúce sporu boli opísané v bodoch 2 až 34 napadnutého rozsudku. Pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
12
Odvolateľka je úradníčkou Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF).
13
Do 16. júna 2020 zastávala funkciu vyšetrovania na oddelení, ktoré bolo predtým označené ako oddelenie A OLAF‑u. V rámci tohto oddelenia sa ako hlavná vyšetrovateľka zaoberala najmä tromi prebiehajúcimi vecami, a to vecami E, F a G.
14
Dňa 16. júna 2020 nadobudla účinnosť vnútorná reorganizácia OLAF‑u. Po tejto reorganizácii a s prihliadnutím na preferencie uvedené odvolateľkou bola od tohto dátumu zaradená do nového oddelenia v rámci OLAF‑u, a to do oddelenia B.
15
V období od 2. do 22. júna 2020 bola odvolateľka práceneschopná po operačnom zákroku. Predĺženie tejto pracovnej neschopnosti bolo udelené na nepretržité obdobie od 23. júna 2020 do 31. októbra 2020 schválením v informačnom systéme pre riadenie zamestnancov Komisie, nazvanom „Sysper 2“, prvýkrát 23. júna 2020 na obdobie od tohto dátumu do 10. júla 2020, druhýkrát 14. júla na obdobie od 11. do 31. júla 2020, tretíkrát 4. augusta 2020 na obdobie od 1. do 31. augusta 2020, štvrtýkrát 1. septembra 2020 na obdobie od tohto dátumu do 30. septembra 2020 a piatykrát 1. októbra 2020 na obdobie od tohto dátumu do 31. októbra 2020.
16
Dňa 2. júna 2020 odvolateľka zaslala členom oddelenia A email, ktorý obsahoval zhrnutie týkajúce sa veci E. V tomto emaile uviedla, že je práceneschopná, ale z preventívnych dôvodov a s cieľom vyhnúť sa prieťahom ostane v spojení a je otvorená akémukoľvek kontaktu v súvislosti s danými troma vecami.
17
Dňa 8. júna 2020 zaslal jeden z členov oddelenia A email odvolateľke a vedúcej oddelenia A. Tento email sa týkal vecí E, F a G a obsahoval pripomienky a návrhy ďalšieho postupu. Vedúca oddelenia A odpovedala, že vzhľadom na práceneschopnosť odvolateľky by sa tento člen mal poradiť s budúcou vedúcou oddelenia C (ďalej len „vedúca oddelenia C“), aby zistil, či táto vedúca chce uzavrieť predmetné veci pred reorganizáciou 16. júna 2020, alebo či chce počkať na návrat odvolateľky po skončení jej pracovnej neschopnosti, ktorý sa predpokladal po tomto dátume. Uvedený člen oddelenia A následne zaslal email vedúcej oddelenia C, pričom odvolateľku a vedúcu oddelenia A uviedol do kópie. Odvolateľka odpovedala na tento posledný uvedený email, pričom vysvetlila, že dúfa, že všetky veci by mohli byť uzavreté čo najskôr vzhľadom na reorganizáciu OLAF‑u a jej pracovnú neschopnosť. Okrem toho uviedla, že napriek svojej pracovnej neschopnosti je otvorená možnosti dostať konečné návrhy týkajúce sa predmetných vecí, aby mohli byť ukončené.
18
Dňa 8. júna 2020 odvolateľka zaslala email kolegovi v postavení „dôveryhodnej osoby“. V tomto emaile ho odvolateľka informovala o komunikácii uvedenej v bode 17 tohto rozsudku a požiadala ho o radu v súvislosti so svojou situáciou.
19
V ten istý deň sekretárka oddelenia A (ďalej len „sekretárka oddelenia A“) zaslala odvolateľke email týkajúci sa zmeny jej kancelárie z dôvodu vnútornej reorganizácie OLAF‑u, uvedenej v bode 14 tohto rozsudku. V tomto emaile sa sekretárka oddelenia A spýtala odvolateľky, či vzhľadom na jej práceneschopnosť do 22. júna 2020 dovolí tretej osobe pripraviť presťahovanie jej vecí pred týmto dátumom. Odvolateľka v ten istý deň odpovedala, že uprednostňuje postarať sa o to sama.
20
Dňa 9. júna 2020 vedúca oddelenia C odpovedala na emaily uvedené v bode 17 vyššie. Vo svojej odpovedi uviedla, že vzhľadom na okolnosti sa jej zdá veľmi zložité uzavrieť predmetné veci do 16. júna 2020. Spresnila, že uzavretie veci E sa jej zdá reálne do polovice júla 2020.
21
Dňa 23. júna 2020 poslala vedúca oddelenia C email odvolateľke s cieľom prediskutovať návrh záverečnej správy vo veci E. V tomto emaile požiadala odvolateľku, aby jej zavolala v prípade, že bude k dispozícii. V ten istý deň zaslala odvolateľke pozvánku na účasť na stretnutí prostredníctvom videokonferencie na nasledujúci deň, t. j. 24. júna 2020. Odvolateľka odpovedala na tento email v nasledujúci deň, teda 24. júna 2020, pričom uviedla, že je stále práceneschopná a táto pozvánka sa prelína s termínom jej lekárskeho vyšetrenia. Dodala však, že celý nasledujúci deň bude k dispozícii na telefonické prerokovanie predmetnej veci.
22
Dňa 23. júna 2020 odvolateľka zaslala dôveryhodnej osobe email obsahujúci pozvánku vedúcej oddelenia C na stretnutie prostredníctvom videokonferencie. V tomto emaile vysvetlila, že počas pracovnej neschopnosti mala dohodnutý termín v nemocnici a toto pozvanie bolo nad rámec jej možností a bolo v rozpore s pravidlami. Požiadala dôveryhodnú osobu, aby „toto správanie nahlásila ako obťažovanie“.
23
Dňa 30. júna 2020 sekretárka oddelenia A zaslala odvolateľke druhý email s otázkou, či už prijala rozhodnutie týkajúce sa presťahovania svojej kancelárie.
24
Dňa 1. júla 2020 vedúca oddelenia C zaslala odvolateľke dva emaily, v ktorých jej položila otázky týkajúce sa veci E. Odvolateľka na ne odpovedala 6. júla 2020.
25
Dňa 1. augusta 2020 podala odvolateľka žiadosť o pomoc príslušnému menovaciemu orgánu (ďalej len „MO“) podľa článkov 24, 59 a 60 služobného poriadku. Odvolateľka vo svojej žiadosti v podstate uviedla, že emaily, ktoré dostala počas svojej pracovnej neschopnosti, predstavovali žiadosti zo strany nadriadených alebo zamestnancov OLAF‑u, aby pracovala alebo aby sa okamžite dostavila do svojej kancelárie a pripravila presťahovanie svojich vecí, čo považovala za pokusy o prerušenie alebo ukončenie jej pracovného voľna zo zdravotných dôvodov.
26
Dňa 26. augusta 2020 vedúca oddelenia C zaslala odvolateľke email s novým návrhom záverečnej správy vo veci E. V tomto emaile sa vedúca oddelenia C odvolateľky opýtala, či na jednej strane súhlasí s obsahom tejto správy a na druhej strane či môže vykonať overenie na Európskom patentovom úrade (EPÚ). Odvolateľka jej odpovedala, že je stále práceneschopná. V druhom emaile vedúca oddelenia C spresnila, že svoj prvý email jej poslala na účely toho, aby sa ním zaoberala po svojom návrate. Odvolateľka jej odpovedala 28. augusta 2020 so spresnením, že sa domnieva, že nie je potrebné čakať na jej návrat na účely dokončenia predmetných správ.
27
Dňa 31. augusta 2020 vedúca oddelenia C zaslala odvolateľke email, v ktorom jej vysvetlila, že vzhľadom na veľké pracovné zaťaženie dotknutého vyšetrovacieho tímu nemohla prideliť predmetné tri veci inému hlavnému vyšetrovateľovi, a preto sa spolieha na to, že po skončení jej pracovnej neschopnosti tieto veci ukončí tak, ako bolo dohodnuté. V ten istý deň zaslala odvolateľke ďalšie dva emaily, ktoré obsahovali zmenený návrh záverečnej správy vo veci F a nový návrh záverečnej správy vo veci G. V oboch týchto emailoch spresnila, že odvolateľka sa nimi mala zaoberať až po svojom návrate z pracovného voľna zo zdravotných dôvodov.
28
Dňa 6. septembra 2020 odvolateľka odpovedala, že jej pracovná neschopnosť bola predĺžená a že predmetné veci môžu byť ukončené bez nej.
29
Dňa 7. septembra 2020 odvolateľka v softvéri na správu obsahu (OCM) OLAF‑u elektronicky podpísala vyhlásenie o konflikte záujmov vo veci G.
30
Dňa 8. septembra 2020 vedúca oddelenia C informovala odvolateľku, že vymenovala nového vyšetrovateľa, ktorý nehovoril jazykom konania v dvoch z troch dotknutých vecí. Okrem toho uviedla konzultáciu s cieľom uzavrieť bez odvolateľky tretiu vec, a to vec G. Vedúca oddelenia C požiadala odvolateľku, aby jej zaslala chýbajúce informácie týkajúce sa tejto tretej veci za predpokladu, že by sa medzičasom skončila jej pracovná neschopnosť.
31
Dňa 11. septembra 2020 dostala odvolateľka email od kolegu z oddelenia C, v ktorom jej blahoželal k víťazstvu vo veci, o ktorej rozhodoval Všeobecný súd.
32
Dňa 17. septembra 2020 dostala odvolateľka od toho istého kolegu ďalší email, ktorý obsahoval hypertextový odkaz na rozsudok vyhlásený Všeobecným súdom.
33
Dňa 18. septembra 2020 vedúca oddelenia C zaslala odvolateľke email, v ktorom jej oznámila, že sa oboznámila s vyhlásením o konflikte záujmov. Na účely prijatia rozhodnutia o tomto vyhlásení ju tiež požiadala o ďalšie informácie o predmetnom konflikte záujmov. Odvolateľka na túto žiadosť odpovedala 20. septembra 2020.
34
Dňa 25. septembra 2020 vedúca oddelenia C zaslala žalobkyni email, aby ju informovala, že jej bola odňatá jej posledná prebiehajúca vec z dôvodu predmetnej situácie konfliktu záujmov. Konštatovala teda, že odvolateľka už v rámci svojho oddelenia nemala pridelenú žiadnu vec.
35
Dňa 28. októbra 2020 vedúci oddelenia Komisie HR.AMC.5 zaslal lekárskej službe tejto inštitúcie list, v ktorom požiadal, aby sa začalo konanie o invalidite odvolateľky. Táto žiadosť bola založená na skutočnosti, že v období od novembra 2017 do októbra 2020, teda v období troch rokov, súhrnná doba práceneschopnosti odvolateľky mala presiahnuť dvanásť mesiacov.
36
Dňa 4. decembra 2020 prijal MO rozhodnutie o zamietnutí odvolateľkinej žiadosti o pomoc uvedenej v bode 25 tohto rozsudku.
37
Dňa 28. februára 2021 podala odvolateľka sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o pomoc.
38
Dňa 6. mája 2021 sa uskutočnila videokonferencia medzi odvolateľkou na jednej strane a Vyšetrovacím a disciplinárnym úradom (IDOC) a oddelením Komisie HR.E.2 (Odvolania a sledovanie prípadov) na strane druhej.
39
Dňa 10. mája 2021 bolo odvolateľke zaslané zhrnutie tvrdení, ktoré uviedla počas tejto videokonferencie.
40
Dňa 11. mája 2021 odvolateľka predložila svoje pripomienky k tomuto zhrnutiu a zaslala dokumenty.
41
Generálna riaditeľka Generálneho riaditeľstva Komisie pre ľudské zdroje a bezpečnosť prijala 21. mája 2021 rozhodnutie o začatí konania o invalidite, ktorým postúpila prípad odvolateľky posudkovej komisii a vymenovala lekára na zastupovanie Komisie v súlade s ustanoveniami článku 7 prílohy II služobného poriadku.
42
Dňa 31. mája 2021 podala odvolateľka sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu o začatí konania o invalidite.
43
MO prijal 2. júla 2021 rozhodnutie R/138/21, ktorým zamietol jej sťažnosť proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o pomoc (ďalej len „rozhodnutie R/138/21 o zamietnutí sťažnosti“) z dôvodu, že neexistujú ani len neúplné dôkazy o tvrdeniach odvolateľky. Okrem toho MO zamietol žiadosť o náhradu škody, ktorá jej mala byť spôsobená.
44
MO prijal 30. septembra 2021 rozhodnutie R/301/21 o zamietnutí sťažnosti proti rozhodnutiu o začatí konania o invalidite (ďalej len „rozhodnutie R/301/21 o zamietnutí sťažnosti“), v ktorom dospel k záveru, že sťažnosť podaná odvolateľkou proti tomuto rozhodnutiu bola neprípustná.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
45
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 17. septembra 2021 odvolateľka podala žalobu, ktorou sa domáhala jednak zrušenia rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc a rozhodnutia R/138/21 o zamietnutí sťažnosti, ako aj rozhodnutia o začatí konania o invalidite a rozhodnutia R/301/21 o zamietnutí sťažnosti. Okrem toho odvolateľka navrhla, aby Všeobecný súd uložil Komisii povinnosť zaplatiť jej sumu 20000 eur ako náhradu spôsobenej nemajetkovej ujmy a uložil Komisii povinnosť predložiť viacero interných dokumentov.
46
Na podporu svojich návrhov na zrušenie rozhodnutia o začatí konania o invalidite a rozhodnutia R/301/21 o zamietnutí sťažnosti odvolateľka v podstate uviedla žalobný dôvod založený na tom, že Komisia porušila články 59 a 90 služobného poriadku v spojení s článkami 12a a 24 služobného poriadku. Na podporu svojich návrhov na zrušenie rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc a rozhodnutia R/138/21 o zamietnutí sťažnosti odvolateľka uviedla štyri žalobné dôvody, z ktorých prvý bol založený na porušení článkov 12a a 24 služobného poriadku Komisiou, povinnosti starostlivosti, článkov 7 a 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a zásady riadnej správy vecí verejných, druhý na porušení článkov 12a, 24, 59 a 60 služobného poriadku touto inštitúciou, tretí na porušení článkov 59 a 90 služobného poriadku Komisiou v spojení s článkami 12a a 24 služobného poriadku a štvrtý na porušení článkov 7 a 8 Charty Komisiou.
47
Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd zamietol návrhy na zrušenie jednak rozhodnutia o začatí konania o invalidite a jednak rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc ako nedôvodné.
48
Okrem toho Všeobecný súd zamietol návrh odvolateľky na náhradu škody, ako aj opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktoré požadovala.
49
V dôsledku toho v celom rozsahu zamietol žalobu podanú odvolateľkou.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
50
Odvolateľka svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o pomoc a rozhodnutie R/138/21 o zamietnutí sťažnosti,
–
zrušil rozhodnutie o začatí konania o invalidite a rozhodnutie R/301/21 o zamietnutí sťažnosti,
–
uložil povinnosť nahradiť vzniknutú škodu,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania, ako aj konania na Všeobecnom súde, a
–
v prípade, že by napadnutý rozsudok nebolo možné zrušiť, vrátil vec Všeobecnému súdu.
51
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
52
Na podporu svojho odvolania odvolateľka v podstate uvádza dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý sa týka odôvodnenia napadnutého rozsudku, ktorým bol zamietnutý návrh na zrušenie rozhodnutia o začatí konania o invalidite, a druhý tohto odôvodnenia v rozsahu, v akom bol zamietnutý návrh na zrušenie rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
53
Prvý odvolací dôvod, ktorý sa v podstate delí na päť častí, je založený na tom, že Všeobecný súd nesprávne kvalifikoval rozhodnutie o začatí konania o invalidite ako prípravný akt, a teda akt, ktorý nie je napadnuteľný pred týmto súdom.
54
V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že v súlade s judikatúrou Všeobecného súdu možno akt kvalifikovať ako „prípravný“ len vtedy, ak nemá odlišný právny účinok, zatiaľ čo akty, ktoré vyvolávajú účinky presahujúce procesný rámec a menia práva a povinnosti dotknutých osôb z hmotnoprávneho hľadiska, podliehajú súdnemu preskúmaniu Všeobecným súdom.
55
V dôsledku toho mal Všeobecný súd v bodoch 47 a 48 napadnutého rozsudku vychádzať z nesprávneho právneho posúdenia, keď neuplatnil túto judikatúru. Ak by to tak totiž bolo, vzhľadom na to, že začatie konania o invalidite Komisiou viedlo k definitívnemu a nezvratnému sprístupneniu údajov, na ktoré sa vzťahuje lekárske tajomstvo, čím boli dotknuté práva odvolateľky, Všeobecný súd mal nevyhnutne dospieť k záveru, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite sa musí považovať za akt, ktorým sa z hmotnoprávneho hľadiska menia jej práva a povinnosti.
56
V rámci druhej časti tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd tým, že kvalifikoval rozhodnutie o začatí konania o invalidite ako prípravný akt, vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, skreslil dôkazy a v podstate nezohľadnil určité okolnosti, ktoré sú napriek tomu rozhodujúce.
57
Po prvé z ustálenej judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 18. marca 1997, Guérin automobiles/Komisia (C‑282/95 P, EU:C:1997:159, bod 37), podľa nej vyplýva, že konečné rozhodnutie Komisie musí byť v súlade so zásadou riadnej správy vecí verejných prijaté v primeranej lehote. Vzhľadom na to, že v prejednávanej veci Komisia nepokračovala v konaní o invalidite, začatie tohto konania podľa nej už neslúžilo svojmu predmetu ako prípravný akt.
58
Po druhé a v podstate vzhľadom na to, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite prispelo k obťažovaniu, toto rozhodnutie treba podľa nej považovať za napadnuteľný akt.
59
Po tretie keďže konanie o invalidite je neoddeliteľne spojené s práceneschopnosťou odvolateľky, mala byť informovaná o začatí konania o invalidite až koncom mája 2021. Všeobecný súd podľa nej v napadnutom rozsudku nezohľadnil tento závažný nedostatok transparentnosti zo strany Komisie.
60
Po štvrté rozhodnutie R/301/21 o zamietnutí sťažnosti neumožnilo ukončiť konanie o invalidite týkajúce sa odvolateľky, čím ju ponechalo v stave dlhodobej neistoty v rozpore s článkami 90 a 59 služobného poriadku.
61
Po piate konečné rozhodnutia nie sú jediné, ktoré môžu mať škodlivé účinky, a závažné dôsledky na situáciu dotknutej osoby by mohli mať aj nepriame účinky niektorých aktov alebo činností inštitúcie Únie. Preto aj keby rozhodnutie o začatí konania o invalidite predstavovalo prípravný akt, bolo by podľa nej napadnuteľné, pretože má negatívny účinok na postavenie dotknutej osoby.
62
V tretej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil skutočnosť, že článok 59 ods. 4 služobného poriadku neponecháva Komisii nijakú mieru voľnej úvahy pri predložení veci posudkovej komisii. V prejednávanej veci pritom podľa nej nie je splnená podmienka takéhoto predloženia veci, stanovená v tomto ustanovení, podľa ktorej kumulovaná pracovná neschopnosť dotknutého úradníka musí presiahnuť dvanásť mesiacov počas obdobia troch rokov. Preto začatie konania o invalidite predstavuje napadnuteľný akt, pretože je nezákonné, či dokonca postihnuté zneužitím právomoci.
63
Štvrtou časťou prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že skreslil dôkazy tým, že nepreskúmal konkrétne aspekty jej situácie. Tento súd sa totiž podľa nej uspokojil s verziou skutkového stavu predloženou Komisiou bez toho, aby preskúmal relevantné skutkové okolnosti, hoci rozhodnutie o začatí konania o invalidite je založené na nesprávnom výpočte dní pracovnej neschopnosti, ktorý nezohľadňoval skutočnú prítomnosť odvolateľky na jej pracovisku.
64
V rámci piatej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka dodáva – stále s cieľom preukázať, že Všeobecný súd nepreskúmal konkrétne aspekty jej situácie –, že vyšetrenie jej zdravotného stavu vedené Komisiou v nadväznosti na rozhodnutie o začatí konania o invalidite, ako aj nesprávne spracovanie citlivých lekárskych údajov touto inštitúciou predstavujú porušenie práv na rešpektovanie súkromia a na ochranu jej údajov, uvedených v článkoch 7 až 8 Charty v spojení s článkami 59 a 60 služobného poriadku.
65
Komisia sa domnieva, že prvý odvolací dôvod je sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
66
Svojím prvým odvolacím dôvodom, ktorý sa v podstate delí na päť častí, odvolateľka kritizuje body 47 a 48 napadnutého rozsudku.
67
V bode 47 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v prejednávanej veci bolo rozhodnutie o začatí konania o invalidite prijaté na základe článku 59 ods. 4 služobného poriadku. Podľa jeho vlastnej judikatúry je rozhodnutie predložiť situáciu žalobcu posudkovej komisii prípravným aktom, ktorý je súčasťou konania o odchode do dôchodku, a žalobca sa môže dovolávať nezákonnosti skorších aktov, ktoré sú s ním úzko spojené, až v prípade žaloby podanej proti rozhodnutiu prijatému na konci tohto konania.
68
Na základe uplatnenia tejto judikatúry v prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 48 napadnutého rozsudku rozhodol, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite nie je aktom, ktorý s konečnou platnosťou určuje stanovisko Komisie, ale je prípravným aktom pre konečné rozhodnutie, ktoré bude prijaté na konci konania o invalidite, a preto rozhodnutie o začatí konania o invalidite nepredstavuje akt spôsobujúci odvolateľke ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
69
Na účely posúdenia, či – ako tvrdí odvolateľka – Všeobecný súd nesprávne kvalifikoval rozhodnutie o začatí konania o invalidite ako prípravný akt, treba na úvod pripomenúť, ako rozhodol Všeobecný súd v bode 45 napadnutého rozsudku, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že tak v rámci osobitných sporov týkajúcich sa európskej verejnej služby, ako aj v rámci všeobecných sporov predstavujú akty spôsobujúce ujmu, ktoré sú ako také v dôsledku toho napadnuteľné, jediné rozhodnutia vyvolávajúce záväzné právne účinky, ktoré môžu ovplyvniť záujmy žalobcu tým, že podstatným spôsobom menia jeho právne postavenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, SATCEN/KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, bod 69 a citovanú judikatúru).
70
Ako Všeobecný súd pripomenul v bode 46 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o akty, ktorých vypracovanie prebieha vo viacerých štádiách, predovšetkým na konci interného postupu, za napadnuteľné akty sa v zásade považujú len tie opatrenia, ktoré obsahujú konečné stanovisko inštitúcie na konci tohto postupu, s vylúčením predbežných opatrení, ktorých cieľom je pripraviť konečné rozhodnutie (rozsudok zo 14. februára 1989, Bossi/Komisia, 346/87, EU:C:1989:59, bod 23, a pozri v tomto zmysle uznesenie zo 7. apríla 2005, Van Dyck/Komisia, C‑160/04 P, EU:C:2005:207, bod 32).
71
Práve z hľadiska týchto zásad treba preskúmať všetkých päť častí prvého odvolacieho dôvodu.
– O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu
72
V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 47 a 48 napadnutého rozsudku vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nezohľadnil skutočnosť, že začatie konania o invalidite Komisiou viedlo k sprístupneniu údajov, na ktoré sa vzťahuje lekárske tajomstvo a ktoré sa tak dotýkajú jej práv, a keď dospel k záveru, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite nie je aktom vyjadrujúcim konečné stanovisko Komisie voči nej, ale prípravným aktom pre konečné rozhodnutie, ktoré bude prijaté na konci konania o invalidite. Podľa odvolateľky totiž akt možno kvalifikovať ako „prípravný“ len vtedy, ak nevyvoláva odlišné právne účinky, zatiaľ čo akty, ktoré vyvolávajú účinky prekračujúce procesný rámec a menia práva a povinnosti dotknutých osôb z hmotnoprávneho hľadiska, podliehajú súdnemu preskúmaniu Všeobecným súdom.
73
V tejto súvislosti však treba uviesť, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite, ktorým sa inštitúcia rozhodne predložiť prípad úradníka lekárskej komisii v súlade s článkom 59 ods. 4 služobného poriadku, nemá samo osebe nijaký záväzný právny účinok, ktorý by mohol ovplyvniť záujmy dotknutej osoby tým, že podstatným spôsobom, a teda spôsobom, ktorý by bol prinajmenšom konečný, mení právne postavenie tohto úradníka.
74
Tento záver pritom nemožno spochybniť skutočnosťou, že začatie konania o invalidite Komisiou by následne viedlo ku konečnému a nezvratnému prezradeniu údajov, na ktoré sa vzťahuje lekárske tajomstvo.
75
Aj keby sa totiž predpokladalo, že takéto zverejnenie by porušilo lekárske tajomstvo, táto okolnosť, ktorá sa týka dôvodnosti uvedeného zverejnenia, napriek tomu neznamená, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite by sa malo považovať za akt spôsobujúci ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, keďže to nič nemení na tom, že to isté rozhodnutie samo osebe podstatným, a teda prinajmenšom konečným spôsobom nemení právne postavenie uvedeného úradníka.
76
Všeobecný súd teda nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 47 a 48 napadnutého rozsudku rozhodol, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite nepredstavuje akt spôsobujúci odvolateľke ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
77
Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu musí byť teda zamietnutá ako nedôvodná.
– O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu
78
Na podporu druhej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka po prvé tvrdí, že neprimeraná dĺžka konania o invalidite mala za následok, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite už neslúžilo svojmu predmetu ako prípravný akt, a preto by ho mal Všeobecný súd považovať za akt spôsobujúci jej ujmu, a teda napadnuteľný akt.
79
V tejto súvislosti stačí konštatovať, že ako vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 69 tohto rozsudku, podmienka toho, aby sa akt mohol považovať za akt spôsobujúci ujmu, spočíva v tom, že tento akt musí mať záväzné právne účinky, ktoré môžu zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie.
80
Dĺžka konania, hoci aj neprimeraná, však nemôže mať za následok, že akt, ktorého predmetom bolo začatie tohto konania, by sa mal považovať za akt, ktorý podstatným spôsobom zmenil právne postavenie žalobcu.
81
Za týchto podmienok Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nezohľadnil dĺžku prejednávania veci Komisiou pri svojom skúmaní, či rozhodnutie o začatí konania o invalidite predstavuje akt spôsobujúci odvolateľke ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
82
Po druhé odvolateľka v podstate tvrdí, že prijatie rozhodnutia o začatí konania o invalidite prispieva k obťažovaniu, takže na to, aby sa jej umožnilo uplatniť svoje práva, treba toto rozhodnutie považovať za rozhodnutie spôsobujúce jej ujmu.
83
V tejto súvislosti stačí uviesť, že hoci je pravda, že nemožno vylúčiť, že začatie konania sa môže podieľať na obťažovaní, ktorého obeťou je dotknutá osoba, a v dôsledku toho sa naň možno odvolávať v rámci žiadosti o pomoc alebo žiadosti o náhradu škody ako relevantnej skutkovej okolnosti, táto okolnosť napriek tomu neznamená, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite treba považovať za akt spôsobujúci ujmu. Ako totiž bolo pripomenuté v bode 69 tohto rozsudku, na to, aby mohlo byť predmetné rozhodnutie kvalifikované ako akt spôsobujúci ujmu, musí podstatným spôsobom zmeniť právne postavenie osoby, ktorej je určené, a nie byť spôsobilé spôsobiť jej ujmu.
84
Na rozdiel od toho, čo zrejme naznačuje odvolateľka, tento výklad článku 90 ods. 2 služobného poriadku nebráni tomu, aby osoba, ktorej mala byť spôsobená ujma práve z dôvodu prijatia takéhoto aktu, mohla získať náhradu tejto ujmy. V prípade prípravného aktu totiž dotknutá osoba môže najmä podať žalobu proti aktu, ktorý bude prijatý na konci predmetného konania, a pri tejto príležitosti požadovať náhradu škody, ktorá vyplynula zo začatia tohto konania.
85
Po tretie odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil skutočnosť, že bola o začatí konania o invalidite informovaná až oneskorene, zatiaľ čo po štvrté rozhodnutie R/301/21 o zamietnutí sťažnosti ju ponechalo v dlhodobom stave neistoty, a to v rozpore s článkami 90 a 59 služobného poriadku.
86
Treba však uviesť, že odvolateľka nespresňuje, z akého dôvodu mal Všeobecný súd zohľadniť tieto okolnosti. Samotné abstraktné uvedenie žalobných dôvodov v žalobe však nezodpovedá požiadavkám stanoveným v článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 169 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok z 1. augusta 2025, PNB Banka/ECB, C‑100/23 P, EU:C:2025:610, bod 34).
87
Po piate odvolateľka tvrdí, že aj keby rozhodnutie o začatí konania o invalidite predstavovalo prípravný akt, toto rozhodnutie by sa malo napriek tomu považovať za napadnuteľný akt, pretože má negatívny účinok na postavenie dotknutej osoby.
88
Takéto tvrdenie, ktoré sa pripája k druhému tvrdeniu, nemožno prijať, keďže – ako už bolo pripomenuté v bode 83 tohto rozsudku – skutočnosť, že prijatie aktu môže vyvolať negatívne účinky vo vzťahu k postaveniu dotknutej osoby, nevyhnutne neznamená, žeby tento akt podstatným spôsobom, a to najmä konečným spôsobom, zmenil právne postavenie tejto osoby.
89
Po šieste sa odvolateľka odvoláva na to, že Všeobecný súd skreslil dôkazy, keď toto rozhodnutie kvalifikoval ako prípravný akt.
90
Ak však žalobca tvrdí, že došlo ku skresleniu dôkazov Všeobecným súdom, musí pod hrozbou neprípustnosti takéhoto tvrdenia presne uviesť dôkazy, ktoré mal Všeobecný súd skresliť, a preukázať chyby v analýze, ktoré viedli Všeobecný súd pri jeho posúdení k takémuto skresleniu (rozsudok z 10. septembra 2024, KS a i./Rada a i., C‑29/22 P a C‑44/22 P, EU:C:2024:725, bod 148).
91
V prejednávanej veci však odvolateľka nevysvetľuje, ktoré dôkazy sa týkajú tohto tvrdenia a akým spôsobom ich mal Všeobecný súd skresliť.
92
Za týchto podmienok treba tvrdenie založené na skreslení dôkazov Všeobecným súdom zamietnuť ako neprípustné.
93
Treba teda zamietnuť druhú časť prvého odvolacieho dôvodu ako sčasti neprípustnú a sčasti nedôvodnú.
– O tretej, štvrtej a piatej časti prvého odvolacieho dôvodu
94
V rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Komisia nemohla voči nej začať konanie o invalidite, pretože celková dĺžka jej pracovnej neschopnosti nepresiahla dvanásť mesiacov počas obdobia troch rokov, ako to vyžaduje článok 59 ods. 4 služobného poriadku.
95
Vo štvrtej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd skreslil dôkazy, pretože sa uspokojil s tým, ako Komisia nesprávne vypočítala počet dní pracovnej neschopnosti bez toho, aby preskúmal jej skutočnú prítomnosť na pracovisku. V piatej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka v podstate tvrdí, že Všeobecný súd mal konštatovať, že Komisia porušila jej práva na rešpektovanie súkromia a porušila povinnosť ochrany jej osobných údajov, ktoré sú zaručené článkami 7 a 8 Charty.
96
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že – ako vyplýva z bodov 67 a 68 tohto rozsudku – Všeobecný súd rozhodol, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite nepredstavuje akt spôsobujúci odvolateľke ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Z tohto dôvodu Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku zamietol návrh na zrušenie tohto rozhodnutia ako neprípustný.
97
Keďže Všeobecný súd meritórne nepreskúmal zákonnosť uvedeného rozhodnutia, tretia, štvrtá a piata časť prvého odvolacieho dôvodu, ktoré sa všetky týkajú tej istej zákonnosti, musia byť za týchto podmienok zamietnuté ako neúčinné.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
98
Druhý žalobný dôvod sa v podstate delí na dvanásť častí.
99
V rámci prvej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora porušenie jasného právneho ustanovenia inštitúciou patrí do oblasti verejného poriadku a Všeobecný súd ho musí zohľadniť ex offo. V bode 98 napadnutého rozsudku však Všeobecný súd podľa nej náležite nezohľadnil túto judikatúru. Ak by to tak totiž bolo, Všeobecný súd by musel konštatovať, že predmetné rozhodnutia sú v rozpore s článkami 59 a 90 služobného poriadku, ktoré okrem toho, že sú jasné, stanovujú tiež pravidlá verejného poriadku.
100
V druhej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že neuviedol nedostatok odôvodnenia rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc, ktoré je v rozpore s požiadavkami transparentnosti a zodpovednosti, stanovenými v článkoch 59 a 90 služobného poriadku v spojení s článkami 41 a 47 Charty.
101
V rámci tretej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 97 a 98 napadnutého rozsudku vychádzal z nesprávneho posúdenia pri výklade a uplatnení článku 84 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku. Tento súd totiž zamietol nové dôkazy predložené odvolateľkou po podaní repliky, hoci tieto dôkazy neboli k dispozícii v čase podania žaloby v prvom stupni alebo repliky. Zamietnutie uvedených dôkazov Všeobecným súdom je podľa nej v rozpore s článkami 7, 8 a 47 Charty, ako aj článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
102
V tejto súvislosti odvolateľka dodáva, že cieľom konania pred podaním žaloby je umožniť zmierlivé urovnanie sporov medzi úradníkmi a administratívou, a nie obmedziť rozsah súdneho preskúmania súdom Únie.
103
Štvrtou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka na jednej strane tvrdí, že Komisia bola povinná nezačať konanie o invalidite, keďže rozhodnutie o začatí takéhoto konania zodpovedá kritériám obťažovania uvedeným v článku 12a služobného poriadku.
104
Na druhej strane správanie vedúcej oddelenia C, ako je uvedené v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku, je podľa nej v rozpore s článkom 12 služobného poriadku, ktorý ukladá úradníkom povinnosť zdržať sa akéhokoľvek konania, ktoré by mohlo ohroziť dôstojnosť ich funkcie. V dôsledku toho mal Všeobecný súd tým, že nekvalifikoval toto správanie ako psychické obťažovanie v zmysle článku 12a služobného poriadku, a to napriek kontextu a kumulatívnemu účinku aktov prijatých touto vedúcou oddelenia, vychádzať z nesprávneho právneho posúdenia.
105
Piatou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že porušil článok 86 služobného poriadku, ktorý stanovuje prijatie disciplinárnych sankcií voči úradníkom, ktorí si neplnia svoje povinnosti, vrátane tých, ktoré sú uvedené v článkoch 11a, 12 a 12a služobného poriadku. Správanie vedúcej oddelenia C malo podľa nej viesť k začatiu vyšetrovania podľa týchto ustanovení.
106
V rámci šiestej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 11a služobného poriadku týkajúci sa konfliktu záujmov a článok 59 služobného poriadku týkajúci sa pracovnej neschopnosti. Primerané nenapravenie nevhodného správania dotknutej inštitúcie mohlo tiež porušiť právo na dôstojnosť, právo na rešpektovanie súkromia a právo na ochranu údajov, ktoré sú v uvedenom poradí zakotvené v článkoch 1, 7 a 8 Charty.
107
Odvolateľka dodáva, že Všeobecný súd v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku porušil články 11 a 21 služobného poriadku, keď dospel k záveru o nedostatočnosti dôkazov podporujúcich existenciu psychického obťažovania. Skutočnosť, že vedúca oddelenia C vo veci kontaktovala odvolateľku ihneď po vyhlásení o konflikte záujmov, a to aj napriek tomu, že toto vyhlásenie ešte nebolo schválené, by sa mohla považovať za nevhodnú.
108
Siedmou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že rozhodol, že dôkazné bremeno týkajúce sa psychického obťažovania spočíva na obeti tohto konania, hoci tento súd v bodoch 82 až 84 napadnutého rozsudku pripomenul judikatúru, podľa ktorej na účely preskúmania obvinení z obťažovania treba zohľadniť celý historický kontext a všetky predchádzajúce udalosti.
109
Skutočnosť, že Všeobecný súd v bodoch 78 až 80 napadnutého rozsudku zdôraznil potrebu predložiť hoci aj neúplný dôkaz údajného obťažovania, je podľa nej v rozpore s povinnosťou dotknutej inštitúcie preskúmať všetky dostupné informácie a chrániť blaho úradníkov v súlade so znením rozsudku z 26. marca 2015, KN/Parlament (F‑26/14, EU:F:2015:22).
110
V ôsmej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď uviedol, že mala možnosť nevyhovieť žiadosti o pomoc vedúcej oddelenia C. V tejto súvislosti mal Všeobecný súd porušiť článok 21 služobného poriadku, ktorý stanovuje, že úradník je povinný pomáhať a radiť svojim nadriadeným a že je zodpovedný za plnenie úloh, ktoré sú mu zverené. Odvolateľka zdôrazňuje, že rešpektovanie tohto ustanovenia ju zároveň viedlo k porušeniu článku 11a služobného poriadku, ktorý bráni úradníkovi, aby sa zaoberal vecou, v ktorej má osobný záujem.
111
V rámci deviatej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že v napadnutom rozsudku nepreskúmal odmietnutie Komisie vyhovieť jej žiadosti o flexibilitu pri práci, ako aj opakovaným žiadostiam o vykonanie dodatočnej práce mimo miesta pridelenia, čo bolo v rozpore so všeobecnými odporúčaniami Komisie v oblasti ochrany zdravia pri práci. V tejto súvislosti mal Všeobecný súd nezohľadniť články 59 a 60 služobného poriadku.
112
Desiata časť druhého odvolacieho dôvodu je založená na skreslení skutkových okolností a dôkazov, ktorého sa mal dopustiť Všeobecný súd.
113
V rámci tejto časti odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bode 113 napadnutého rozsudku na jednej strane konštatoval, že správanie sekretárky oddelenia A bolo úplne primerané, a na druhej strane skreslil vnímanie, ktoré odvolateľka mala, a to pocit, že je vyrušovaná počas pracovnej neschopnosti. V bode 114 napadnutého rozsudku mal Všeobecný súd predpokladať, že sa preukázala skutočnosť, že táto sekretárka nevedela o existencii pracovnej neschopnosti odvolateľky, čím skreslil skutkové okolnosti, keďže mala možnosť poznať dĺžku pracovnej neschopnosti odvolateľky, ako to podľa nej vyplýva z bodov 9 a 113 napadnutého rozsudku.
114
Pokiaľ ide o správanie uvedenej sekretárky, odvolateľka spresňuje, že na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bodoch 9, 13, 113 a 114 napadnutého rozsudku, správanie tejto osoby sa prejavovalo trvale a počas pracovnej neschopnosti ju kontaktovala viac než dvakrát. V bodoch 9, 113 a 114 napadnutého rozsudku mal Všeobecný súd skresliť prílohu 5 žaloby v prvom stupni týkajúcu sa elektronickej korešpondencie medzi sekretárkou oddelenia A a odvolateľkou vo veci sťahovania kancelárie odvolateľky. Táto korešpondencia svedčí o aktívnej úlohe tejto sekretárky v krokoch týkajúcich sa presťahovania počas obdobia pracovnej neschopnosti odvolateľky, čo by sa malo kvalifikovať ako rušivé správanie. Na rozdiel od toho, čo údajne vyplýva z bodu 114 napadnutého rozsudku, uvedená korešpondencia má svedčiť o tom, že uvedená sekretárka vedela o pracovnej neschopnosti odvolateľky.
115
V bodoch 6, 9, 13, 113 a 114 napadnutého rozsudku mal Všeobecný súd skresliť strany 313 a 205 dokumentov pripojených k žalobe na prvom stupni, ktoré preukazovali, že odvolateľka vopred informovala svojich nadriadených o nevyhnutnosti svojho lekárskeho ošetrenia, najmä emailom z 12. mája 2020. V bodoch 7, 11, 14, 16 a 17 napadnutého rozsudku mal Všeobecný súd skresliť prílohu 6 žaloby v prvostupňovom konaní, ktorá sa týkala emailu z 8. júna 2020, emailov z 23. a 24. júna 2020, korešpondencie medzi administratívou a odvolateľkou vo veci E, emailu z 26. augusta 2020, emailov z 8., 26., 28. a 31. augusta 2020, ako aj emailov zo 6. septembra 2020. Všeobecný súd podľa nej nezohľadnil prílohu 10 k žalobe v prvostupňovom konaní, ktorá preukazuje, že 25. júla 2020 bola odvolateľka stále poverená tromi spismi, v ktorých sa pripravovali záverečné správy. V bodoch 103, 104 a 107 napadnutého rozsudku sa mal Všeobecný súd zamerať na povahu žiadostí podaných vedúcou oddelenia C do pozornosti odvolateľky bez toho, aby ich zasadil do kontextu, čo by odhaľovalo jej účasť na vybavovaní viacerých vecí. Všeobecný súd údajne nezohľadnil prílohu 3 k žalobe v prvostupňovom konaní, ktorá sa týka zdravotnej dokumentácie odvolateľky a potvrdzuje, že stav jej pravej nohy si vyžadoval chirurgický zákrok, ani prílohu 8 k tejto žalobe týkajúcu sa zásahu dôveryhodnej osoby.
116
Okrem toho sa odvolateľka domnieva, že Všeobecný súd skreslil dôkazy súvisiace s rôznymi právnymi dôvodmi uvedenými v jej písomných podaniach, keď v bodoch 3 až 29 a 99 až 111 napadnutého rozsudku odkázal na všeobecný kontext, tón a povahu komunikácie medzi ňou a administratívou jej oddelenia, a najmä medzi ňou a vedúcou oddelenia C. Odvolateľka dodáva, že Všeobecný súd v bodoch 7, 11, 14, 16 a 17 napadnutého rozsudku skreslil prílohu 6 k žalobe v prvostupňovom konaní, keď nezohľadnil skutočnosť, že členom svojho tímu neustále pripomínala, že je práceneschopná a že si neželá byť zapojená do práce na oddelení počas tohto obdobia.
117
Všeobecný súd takisto nezohľadnil prílohu 10 k žalobe v prvostupňovom konaní, čo malo za následok, že konštatovanie uvedené v bode 24 napadnutého rozsudku, podľa ktorého sa odvolateľka už nemala zaoberať v rámci svojho oddelenia žiadnou vecou, je nesprávne.
118
Jedenástou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bode 147 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že emaily medzi vedúcou oddelenia C a sekretárkou oddelenia A na jednej strane a odvolateľkou na druhej strane neviedli k nijakému poskytnutiu osobných informácií, ktoré by mohli porušiť jej právo na rešpektovanie jej súkromia. Všeobecný súd tým mal nesprávne posúdiť ochranu súkromia stanovenú v článkoch 7 a 8 Charty, ako aj relevantnú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva. V tejto súvislosti podľa nej z rozsudku ESĽP z 22. februára 2018, Libert v. Francúzsko (CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, body 24 a 25), vyplýva, že pracovný alebo iný kontext spracúvania osobných údajov sám osebe neurčuje jeho vplyv na súkromie dotknutej osoby. Zásadný význam má povaha samotných údajov a spôsob, akým sú spojené s týmto súkromím.
119
Odvolateľka dodáva, že tvrdenie Všeobecného súdu v bode 143 napadnutého rozsudku, podľa ktorého sú všetky služobné činnosti automaticky vylúčené z ochrany súkromia, je v rozpore s článkom 7 Charty a článkom 8 EDĽP.
120
Okrem toho mal Všeobecný súd porušiť judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcu sa negatívnych a pozitívnych povinností zmluvných štátov, pokiaľ ide o ochranu súkromia, požiadavku zákonnosti zásahu do súkromnej sféry, mieru voľnej úvahy týchto štátov v tejto oblasti, ako aj požiadavku účinnej právnej ochrany proti tomuto zásahu.
121
Konštatovanie Všeobecného súdu v bode 147 napadnutého rozsudku, podľa ktorého otázka pracovnej neschopnosti odvolateľky bola v predmetných emailoch prebratá len v pracovnom kontexte a nejasným spôsobom, je údajne v rozpore s obsahom bodov 6, 11, 12 a 15 napadnutého rozsudku.
122
Záver Všeobecného súdu uvedený v bode 149 napadnutého rozsudku, podľa ktorého „právo na zdravie“ odvolateľky nebolo porušené, údajne vychádza z nesprávneho právneho posúdenia, pretože porušuje články 7 a 8 Charty. Hoci sú totiž predmetné emaily a interakcie predovšetkým služobnej povahy, jasne zasahovali do osobnej sféry odvolateľky, najmä pokiaľ ide o jej pracovnú neschopnosť a „právo na zdravie“. V bodoch 5 až 7, 9, 11, 12 a 15 až 18 napadnutého rozsudku však mal Všeobecný súd rozlišovať medzi služobnými a osobnými otázkami. Odvolateľka tvrdí, že okolnosť, že jej nadriadení ju kontaktovali počas jej pracovnej neschopnosti, pričom ju žiadali, aby prispela k vybavovaniu prebiehajúcich vecí a k prijatiu rozhodnutia o sťahovaní kancelárií, ako uviedol Všeobecný súd v bodoch 6, 7, 9, 11, 16 a 17 napadnutého rozsudku, narušila riadny priebeh tejto pracovnej neschopnosti a zasiahla do jej súkromia a „jej potrieb v oblasti zdravia“.
123
Dvanástou časťou druhého odvolacieho dôvodu, ktorá je v podstate založená na rozporuplnosti odôvodnenia napadnutého rozsudku, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 100 tohto rozsudku zameral na organizačný plán týkajúci sa vecí E, F a G, pričom uviedol, že od odvolateľky nebola vyžadovaná žiadna konkrétna práca. Toto tvrdenie je však podľa nej v rozpore s obsahom bodov 7, 9 a 10 uvedeného rozsudku, v ktorých sa uvádza vyššia miera zapojenia odvolateľky.
124
V bode 101 napadnutého rozsudku mal Všeobecný súd uviesť, že je pravda, že v emailoch z 1. júla 2020 vedúca oddelenia C položila odvolateľke otázky týkajúce sa veci E. Všeobecný súd však rozhodol, že vzhľadom na to, že odpoveď na tieto otázky sa očakávala až po návrate odvolateľky do práce po jej pracovnej neschopnosti, vplyv tohto oznámenia na jej súkromie je menší. Tieto úvahy sú však podľa nej v rozpore s bodom 14 napadnutého rozsudku.
125
Hoci Všeobecný súd v bode 103 napadnutého rozsudku správne poukazuje na pozvánku adresovanú odvolateľke na videokonferenciu, v bode 102 tohto rozsudku mal zdôrazniť úctivosť komunikácie medzi odvolateľkou a vedúcou oddelenia C, v rozpore so skutkovými okolnosťami uvedenými v bodoch 11 a 12 uvedeného rozsudku.
126
Pokiaľ ide o emaily z 26. a 31. augusta 2020, Všeobecný súd mal v bode 103 napadnutého rozsudku uviesť, že odvolateľka dostala novú verziu správy na schválenie, ale že bola povinná vykonať požadovanú prácu až po svojom návrate do práce po skončení pracovnej neschopnosti. Toto tvrdenie je podľa nej v rozpore s úvahami uvedenými v bodoch 16 a 17 napadnutého rozsudku.
127
Pokiaľ ide o otázku, či vedúca oddelenia C vedela o predĺžení pracovnej neschopnosti odvolateľky, uvedenom v bode 105 napadnutého rozsudku, konštatovanie Všeobecného súdu v bode 102 tohto rozsudku je údajne v rozpore s konštatovaniami uvedenými v bodoch 11, 16 a 18 uvedeného rozsudku.
128
Odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 103 a 105 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že vedúca oddelenia C nebola plne informovaná o predĺžení jej pracovnej neschopnosti, hoci v bodoch 6, 11, 13 a 16 tohto rozsudku sa uvádzajú jej správy o stave tejto pracovnej neschopnosti.
129
Zmienka v bode 147 napadnutého rozsudku, podľa ktorej sa v emailovej komunikácii medzi odvolateľkou a vedúcou oddelenia C, ako aj sekretárkou oddelenia A nespomína nijaký presný dátum návratu odvolateľky do práce po skončení pracovnej neschopnosti, je podľa nej v rozpore s konštatovaním uvedeným v bode 18 napadnutého rozsudku.
130
Komisia navrhuje zamietnuť druhý odvolací dôvod ako sčasti neprípustný, sčasti neúčinný a sčasti nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
– O prvej a tretej časti druhého odvolacieho dôvodu
131
Na účely preskúmania prvej a tretej časti druhého odvolacieho dôvodu treba najskôr pripomenúť, že Všeobecný súd v bodoch 97 a 98 napadnutého rozsudku preskúmal tvrdenie odvolateľky uvedené v jej replike v prvostupňovom konaní, podľa ktorého rozhodnutie o začatí konania o invalidite je prvkom, ktorý je súčasťou pokračujúceho obťažovania voči nej.
132
V bode 98 tohto rozsudku, na ktorý odvolateľka odkazuje v tejto prvej časti, Všeobecný súd dospel k záveru, že z písomných podaní odvolateľky nevyplýva, že by takéto tvrdenie bolo výslovne formulované v žalobe v prvostupňovom konaní alebo že by bolo spojené so žalobným dôvodom alebo tvrdením uvedeným v žalobe. Všeobecný súd preto vyhlásil toto tvrdenie za neprípustné na základe článku 84 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku.
133
Prvou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že ex offo nepreskúmal nesúlad predmetných rozhodnutí s článkami 59 a 90 služobného poriadku, keďže v nich obsiahnuté pravidlá sú pravidlami verejného poriadku.
134
Článok 59 služobného poriadku sa týka pracovnej neschopnosti úradníka a hmotnoprávnych podmienok predloženia veci posudkovej komisii zo strany MO, zatiaľ čo článok 90 tohto služobného poriadku sa týka prijatia rozhodnutia MO voči úradníkovi, ako aj možnosti úradníka podať sťažnosť proti aktu, ktorý mu spôsobuje ujmu.
135
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z pravidiel upravujúcich konanie na súdoch Únie, najmä z článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 76 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, vyplýva, že spor je v zásade určený a vymedzený účastníkmi konania a že súd Únie nemôže rozhodovať ultra petita.
136
Hoci niektoré žalobné dôvody, akými sú neexistencia alebo nedostatok odôvodnenia predmetného rozhodnutia, patriace medzi podstatné formálne náležitosti, môžu či dokonca musia byť vzaté do úvahy ex offo, naproti tomu žalobný dôvod týkajúci sa materiálnej zákonnosti uvedeného rozhodnutia, patriaci medzi porušenia Zmlúv alebo každého právneho predpisu týkajúceho sa ich vykonania v zmysle článku 263 ZFEÚ, môže súd Únie preskúmať len vtedy, ak ho uvádza žalobca (rozsudok z 10. decembra 2013, Írsko/Komisia a i., C‑272/12 P, EU:C:2013:812, bod 28 a citovaná judikatúra).
137
Žalobný dôvod založený na porušení článku 59 služobného poriadku teda nemôže byť vzatý do úvahy ex offo.
138
Pokiaľ ide o článok 90 služobného poriadku, odvolateľka nevysvetlila, z akého dôvodu majú byť predmetné rozhodnutia v rozpore s týmto ustanovením a aký bol presný dôvod založený na uvedenom ustanovení, ktorý mal podľa nej Všeobecný súd uplatniť ex offo. Táto časť jej argumentácie preto nespĺňa požiadavky uvedené v bode 151 tohto rozsudku a musí byť zamietnutá ako neprípustná.
139
Pokiaľ ide o tretiu časť druhého odvolacieho dôvodu, ktorá je založená na nesprávnom posúdení Všeobecného súdu pri výklade a uplatnení článku 84 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku, treba pripomenúť, že v súlade so znením tohto ustanovenia je prípustné uvádzanie nových dôvodov počas konania len vtedy, ak sú tieto dôvody založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania.
140
V tejto súvislosti, ako bolo pripomenuté v bode 132 tohto rozsudku, tvrdenie odvolateľky uvedené v jej replike v prvostupňovom konaní, podľa ktorého rozhodnutie o začatí konania o invalidite je prvkom, ktorý je súčasťou pokračujúceho obťažovania voči nej, bolo Všeobecným súdom vyhlásené za neprípustné na základe uvedeného ustanovenia z dôvodu uvedeného v bode 98 napadnutého rozsudku, že sa nezakladalo na právnych alebo skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, a teda predstavovalo nový žalobný dôvod v zmysle článku 84 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku.
141
Všeobecný súd však pri tomto rozhodnutí vo svojom odôvodnení vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia.
142
Vzhľadom na to, že v prejednávanej veci sa odvolateľka odvolávala – ako vyplýva z bodu 97 napadnutého rozsudku – na začatie konania o invalidite nie na účely uvedenia nového skutkového alebo právneho dôvodu odôvodňujúceho zrušenie rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc, ale na účely podloženia existencie psychického obťažovania, na ktoré sa odvolávala vo svojej žalobe, Všeobecný súd nemohol kvalifikovať toto tvrdenie ako „nový žalobný dôvod“ v zmysle článku 84 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku bez toho, aby porušil obsah tohto ustanovenia.
143
Treba však konštatovať, že rozhodnutie o začatí konania o invalidite bolo prijaté 21. mája 2021, a teda až po prijatí rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc zo 4. decembra 2020. Ako však Všeobecný súd tiež pripomenul v bode 81 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o zákonnosť rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc, ako je sporné rozhodnutie, súd Únie musí preskúmať dôvodnosť tohto rozhodnutia vzhľadom na skutočnosti, ktoré boli oznámené inštitúcii, najmä žiadateľom o pomoc, v čase, keď táto inštitúcia rozhodovala (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia, 224/87, EU:C:1989:38, bod 20). Toto rozhodnutie o začatí konania o invalidite teda nemôže ovplyvniť dôvodnosť posúdení vykonaných Všeobecným súdom.
144
Prvú časť druhého odvolacieho dôvodu treba preto zamietnuť ako nedôvodnú a tretiu časť tohto odvolacieho dôvodu ako neúčinnú.
– O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
145
V rámci druhej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že nepoukázal na nedostatočnosť odôvodnenia predmetného rozhodnutia.
146
Ako v tejto súvislosti pripomenul Všeobecný súd v bode 72 napadnutého rozsudku, akt je dostatočne odôvodnený, ak je prijatý v kontexte, ktorý je dotknutému úradníkovi známy a ktorý mu umožňuje pochopiť jeho obsah (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. júna 1983, Seton/Komisia, 36/81, 37/81 a 218/81, EU:C:1983:152, bod 48, ako aj z 12. novembra 1996, Ojha/Komisia, C‑294/95 P, EU:C:1996:434, bod 18). Z toho podľa Všeobecného súdu vyplýva, že odôvodnenie nemusí byť vyčerpávajúce, ale naopak musí byť dostatočné, ak uvádza skutkové okolnosti a právne úvahy, ktoré majú v štruktúre rozhodnutia zásadný význam (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. apríla 2023, Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo/Komisia, C‑492/21 P, EU:C:2023:354, bod 49, a z 30. júna 2022, Fakro/Komisia, C‑149/21 P, EU:C:2022:517, bod 190).
147
V bode 73 uvedeného rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v prejednávanej veci z povinnosti odôvodnenia pre MO nevyplýva, aby sa osobitne zaoberal všetkými dokumentmi predloženými odvolateľkou. Tento súd dodal, že z rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc, doplneného rozhodnutím R/138/21 o zamietnutí sťažnosti, nevyplýva, že došlo k porušeniu tejto povinnosti, keďže tieto akty boli dostatočne odôvodnené a umožnili odvolateľke napadnúť ich na Všeobecnom súde a Všeobecnému súdu preskúmať ich zákonnosť.
148
Ako Všeobecný súd správne konštatoval v bode 73 uvedeného rozsudku, rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o pomoc, doplnené rozhodnutím R/138/21 o zamietnutí sťažnosti, bolo dostatočne odôvodnené, takže odvolateľka mohla napadnúť tieto rozhodnutia na Všeobecnom súde a tento súd mohol preskúmať ich zákonnosť.
149
Za týchto podmienok sa druhá časť druhého odvolacieho dôvodu musí zamietnuť ako nedôvodná.
– O štvrtej časti druhého odvolacieho dôvodu
150
Štvrtou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď neuznal existenciu psychického obťažovania voči nej v zmysle článku 12a služobného poriadku, hoci na jednej strane Komisia nemala začať konanie o invalidite a na druhej strane kontext a kumulatívny účinok aktov prijatých vedúcou oddelenia C dosvedčovali existenciu takéhoto obťažovania.
151
Pokiaľ ide v prvom rade o časť argumentácie odvolateľky týkajúcu sa skutočnosti, že Komisia nemala voči nej začať konanie o invalidite, musí byť vyhlásená za neprípustnú. Treba totiž pripomenúť, že podľa článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora sa v právnych dôvodoch a právnych tvrdeniach presne označia časti odôvodnenia rozhodnutia Všeobecného súdu, ktoré sa napádajú. Podľa ustálenej judikatúry sa teda v odvolaní musí presne uviesť, ktoré časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, sa napádajú, ako aj právne tvrdenia, ktoré tento návrh osobitným spôsobom podporujú, pod hrozbou neprípustnosti odvolania alebo dotknutého odvolacieho dôvodu (rozsudok z 28. septembra 2023, Changmao Biochemical Engineering/Komisia, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, bod 87 a citovaná judikatúra). V prejednávanej veci však argumentácia odvolateľky nezodpovedá týmto požiadavkám, keďže sa obmedzuje na odkaz na správanie Komisie bez toho, aby odkazovala na niektorý z bodov odôvodnenia napadnutého rozsudku (pozri analogicky rozsudok z 29. júna 2023, TUIfly/Komisia, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, bod 53 a citovanú judikatúru).
152
Pokiaľ ide v druhom rade o tvrdenie, ktorým odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že nekvalifikoval správanie vedúcej oddelenia C uvedené v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku ako psychické obťažovanie a nezohľadnil kontext, v ktorom došlo k tomuto správaniu, ani kumulatívny účinok jej správania, stačí konštatovať, že Všeobecný súd v bodoch 99 až 111 napadnutého rozsudku podrobne preskúmal uvedené správanie s prihliadnutím na jeho kontext, a to najmä na to, že nevedela o predĺžení pracovnej neschopnosti odvolateľky.
153
Všeobecný súd však v bode 107 uvedeného rozsudku uznal, že nebolo vhodné, aby vedúca oddelenia C kontaktovala odvolateľku a žiadala ju o informácie vo veci G nasledujúci deň po tom, ako odvolateľka predložila vyhlásenie o konflikte záujmov v tejto veci. V bode 108 toho istého rozsudku sa však Všeobecný súd mohol bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, domnievať, že toto správanie vedúcej oddelenia C nemôže samo osebe predstavovať psychické obťažovanie, a to tým viac, že odvolateľke bola ponechaná možnosť nevyhovieť žiadosti vedúcej oddelenia C, keďže netrvala na získaní požadovaných informácií.
154
Štvrtú časť druhého odvolacieho dôvodu teda treba zamietnuť ako sčasti neprípustnú a sčasti nedôvodnú.
– O piatej časti druhého odvolacieho dôvodu
155
Piatou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že nerozhodol, že správanie vedúcej oddelenia C malo viesť k začatiu vyšetrovania s cieľom overiť, či sa táto osoba nedopustila nesplnenia povinnosti uvedeného v článkoch 11a, 12 a 12a služobného poriadku.
156
Podľa ustálenej judikatúry uvedenej v bode 151 tohto rozsudku sa však v odvolaní musí presne uviesť, ktoré z prvkov rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, sa napádajú, ako aj právne tvrdenia, ktoré tento návrh osobitným spôsobom podporujú, pod hrozbou neprípustnosti dotknutého odvolania alebo odvolacieho dôvodu.
157
V prejednávanej veci odvolateľka neuvádza ani body odôvodnenia napadnutého rozsudku, ktorých sa týka piata časť druhého odvolacieho dôvodu, ani relevantnosť otázky prípadného začatia disciplinárneho konania proti vedúcej oddelenia C, ktorá je odlišná od otázky preskúmania zákonnosti rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc, ktorá je predmetom druhého odvolacieho dôvodu.
158
Piatu časť druhého odvolacieho dôvodu treba teda zamietnuť ako neprípustnú.
– O šiestej časti druhého odvolacieho dôvodu
159
V šiestej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka v podstate tvrdí, že Všeobecný súd tým, že primerane nenapravil konanie Komisie, porušil články 11a a 59 služobného poriadku, ako aj právo na dôstojnosť, právo na rešpektovanie súkromia a právo na ochranu osobných údajov, ktoré sú zakotvené v článkoch 1, 7 a 8 Charty. Na druhej strane mal Všeobecný súd v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku porušiť články 11 a 21 služobného poriadku, keď dospel k záveru o nedostatočnosti dôkazov podporujúcich existenciu psychického obťažovania, hoci vedúca oddelenia C sa správala nevhodne.
160
Pokiaľ ide o prvú časť tejto argumentácie, v tejto súvislosti sa ňou v skutočnosti Všeobecnému súdu vytýka, že nedostatočne zohľadnil dôkazy, ktoré mu boli predložené. Súdnemu dvoru rozhodujúcemu o odvolaní však neprináleží nahrádzať posúdenie, ktoré vykonal Všeobecný súd, svojím vlastným posúdením dôkazov, a najmä kritizovať rozhodnutia Všeobecného súdu v rámci tohto preskúmania, ak sa rozhodne oprieť sa o niektoré dôkazy, ktoré mu boli predložené na posúdenie, a odmietnuť iné, okrem prípadu, že by konštatoval, že Všeobecný súd skreslil uvedené dôkazy (pozri v tomto zmysle najmä uznesenie z 22. júna 2023, QN/Komisia, C‑720/22 P, EU:C:2023:536, bod 32).
161
Pokiaľ ide o druhú časť uvedenej argumentácie, treba uviesť, že Všeobecný súd v bode 108 napadnutého rozsudku konštatoval, že toto správanie vedúcej oddelenia C nemôže samo osebe predstavovať psychické obťažovanie. Všeobecný súd totiž uviedol, že v predmetnom emaile bola odvolateľke ponechaná možnosť nevyhovieť žiadosti vedúcej oddelenia C a navyše zo spisu nevyplývalo, že by táto vedúca trvala na získaní požadovaných informácií. Dňa 25. septembra 2020 vedúca oddelenia C po tom, čo informovala odvolateľku, že žiadosti o konflikt záujmov bolo vyhovené, potvrdila odvolateľke, že predmetná vec jej bola odňatá, a preto už v rámci svojho oddelenia nemala žiadne prebiehajúce veci.
162
V rámci šiestej časti druhého odvolacieho dôvodu však odvolateľka v zmysle judikatúry uvedenej v bode 151 tohto rozsudku neidentifikuje s požadovaným stupňom presnosti nesprávne právne posúdenie, ktorým by bolo poznačené odôvodnenie Všeobecného súdu.
163
Šiestu časť druhého odvolacieho dôvodu treba teda zamietnuť ako neprípustnú.
– O siedmej časti druhého žalobného dôvodu
164
Siedmou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že dôkazné bremeno obťažovania spočíva na obeti.
165
V tejto súvislosti stačí uviesť, že toto tvrdenie je založené na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku.
166
V bode 78 napadnutého rozsudku totiž Všeobecný súd pripomenul, že ak správny orgán prejednáva žiadosť o pomoc podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku v zmysle článku 24 uvedeného služobného poriadku, musí na základe povinnosti poskytnúť pomoc a v prípade, že ide o incident, ktorý je nezlučiteľný s riadnym a nerušeným výkonom služby, zasiahnuť so všetkou potrebnou razantnosťou. Okrem toho musí odpovedať s takou rýchlosťou a starostlivosťou, aké si vyžadujú okolnosti konkrétneho prípadu, s cieľom zistiť skutkový stav a so znalosťou veci z neho vyvodiť primerané dôsledky. Na tento účel postačuje, aby úradník alebo zamestnanec, ktorý sa domáha ochrany od svojej inštitúcie, predložil aspoň neúplný dôkaz o existencii útokov, o ktorých tvrdí, že boli proti nemu namierené. V prípade, že takéto skutočnosti existujú, príslušnej inštitúcii prislúcha prijať vhodné opatrenia, a to najmä tým, že uskutoční administratívne vyšetrovanie na účely zistenia skutkových okolností, ktoré sú predmetom sťažnosti, v spolupráci s osobou, ktorá ju podala.
167
V bodoch 80 a 94 tohto rozsudku Všeobecný súd uviedol, že ak sa teda obvinenia uvedené v žiadosti o pomoc týkajú psychického obťažovania, tak ako v prejednávanej veci, je na žiadateľovi o pomoc, aby poskytol aspoň neúplný dôkaz o takomto obťažovaní vzhľadom na definíciu v článku 12a ods. 3 služobného poriadku, a to pokiaľ ide o „každé nevhodné správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním, hovoreným alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu“ žiadateľa.
168
Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, Všeobecný súd v rámci svojho posúdenia zákonnosti rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o pomoc nevylúčil povinnosť dotknutej inštitúcie prijať vhodné opatrenia, a to najmä vykonaním administratívneho vyšetrovania s cieľom zistiť skutočnosti, na ktorých je sťažnosť založená.
169
Je pravda, že Všeobecný súd konštatoval, že táto povinnosť dotknutej inštitúcie predpokladá, že dotknutý úradník alebo zamestnanec predloží neúplný dôkaz o existencii konania, o ktorom tvrdí, že bol jeho predmetom. Všeobecný súd teda nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia. Administratíva totiž nemôže byť povinná viesť administratívne vyšetrovanie len na základe tvrdení úradníka alebo zamestnanca (rozsudok zo 7. decembra 2023, HV a HW/ECDC, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, bod 45 a citovaná judikatúra).
170
Siedmu časť druhého odvolacieho dôvodu treba teda zamietnuť ako nedôvodnú.
– O ôsmej časti druhého odvolacieho dôvodu
171
Na účely preskúmania ôsmej časti druhého odvolacieho dôvodu, ktorou sa namieta porušenie článku 21 služobného poriadku Všeobecným súdom, treba pripomenúť, že Všeobecný súd v bode 104 napadnutého rozsudku rozhodol, že pokiaľ ide o emaily z 26. a 31. augusta 2020, vedúca oddelenia C riadne spresnila, že výkon práce, o ktorú žiadala, sa vyžaduje až po skončení pracovnej neschopnosti odvolateľky.
172
Pokiaľ ide o email z 8. septembra 2020 uvedený v bode 108 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd tiež konštatoval, že v tomto emaile bola odvolateľke ponechaná možnosť nevyhovieť žiadosti vedúcej oddelenia C.
173
Treba uviesť, že odvolateľka vo svojom odvolaní nevysvetlila dôvody, pre ktoré sú tieto skutkové zistenia Všeobecného súdu v rozpore s článkom 21 služobného poriadku, ktorý stanovuje, že úradník je povinný pomáhať a radiť svojim nadriadeným a je zodpovedný za plnenie úloh, ktoré sú mu zverené. Hoci odvolateľka v uvedenom odvolaní tiež tvrdila, že žiadosť vedúcej oddelenia C ju stavala do situácie, v ktorej by porušila buď svoju povinnosť podľa článku 11a služobného poriadku neposudzovať žiadnu vec, v ktorej mala priamo alebo nepriamo „osobný záujem“, alebo svoju povinnosť podľa článku 21 služobného poriadku pomáhať nadriadeným a radiť im, dostatočne jasne nespresnila, v čom táto okolnosť, ak by sa považovala za preukázanú, preukazuje, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia.
174
Ôsmu časť druhého odvolacieho dôvodu treba teda zamietnuť ako nedôvodnú.
– O deviatej časti druhého odvolacieho dôvodu
175
Deviatou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nepreskúmal na jednej strane odmietnutie Komisie vyhovieť jej žiadosti o flexibilitu pri práci a na druhej strane jej žiadosti o vykonanie dodatočnej práce mimo miesta jej pridelenia, v rozpore so všeobecnými odporúčaniami Komisie v oblasti ochrany zdravia pri práci.
176
V tejto súvislosti stačí konštatovať, že odvolateľka sa vo svojej žalobe v prvostupňovom konaní nesťažovala ani na to, že Komisia odmietla vyhovieť jej žiadosti o flexibilitu pri práci, ani na nedodržanie všeobecných odporúčaní Komisie v oblasti ochrany zdravia pri práci, takže tieto tvrdenia treba považovať za nové.
177
Ak sa pritom podľa ustálenej judikatúry účastníkovi umožní, aby dôvod alebo tvrdenia, ktoré neboli predložené v konaní pred Všeobecným súdom, predložil po prvýkrát v konaní pred Súdnym dvorom, povolí sa mu predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci v odvolacom konaní, spor v širšom rozsahu, než bol ten, ktorým sa zaoberal Všeobecný súd. V rámci odvolacieho konania je totiž právomoc Súdneho dvora obmedzená na posúdenie právneho riešenia žalobných dôvodov a tvrdení prejednávaných na prvom stupni (rozsudok z 27. februára 2025, OA/Parlament, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, bod 22 a citovaná judikatúra).
178
Za týchto podmienok treba deviatu časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú.
– O desiatej časti druhého odvolacieho dôvodu
179
Desiatou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil skreslenia rôznych skutkových okolností a dôkazov.
180
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že namietané skreslenie musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov. Predpokladá, že Všeobecný súd zjavne prekročil hranice primeraného posúdenia dôkazných prostriedkov. V tejto súvislosti nestačí preukázať, že dokument mohol byť vykladaný odlišne od výkladu, ktorý zvolil Všeobecný súd. Navrhovateľovi totiž prislúcha presne uviesť dôkazy, ktoré mal Všeobecný súd skresliť, a preukázať chyby v analýze, ktoré mali viesť Všeobecný súd pri jeho posúdení k takémuto skresleniu (rozsudok z 27. marca 2025, XH/Komisia, C‑91/23 P, EU:C:2025:219, body 28 a 49).
181
Argumentácia odvolateľky uvedená v bodoch 113 až 117 tohto rozsudku však vzhľadom na tieto požiadavky nepostačuje na preukázanie uvádzaných skreslení.
182
Desiatu časť druhého odvolacieho dôvodu treba teda zamietnuť ako neprípustnú.
– O jedenástej časti druhého odvolacieho dôvodu
183
Jedenástou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne posúdil ochranu súkromia zakotvenú v článku 7 Charty a článku 8 EDĽP, ako aj ochranu osobných údajov zakotvenú v článku 8 Charty z dôvodov uvedených v bodoch 118 až 122 tohto rozsudku.
184
V tejto súvislosti treba uviesť, že pokiaľ ide o tvrdenia odvolateľky týkajúce sa bodu 143 napadnutého rozsudku, tieto tvrdenia sú založené na nesprávnom predpoklade, keďže v tomto bode napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva je „súkromie“ širokým pojmom a nijaký zásadný dôvod neumožňuje vylúčiť z tohto pojmu činnosti pri výkone povolania alebo obchodné činnosti v zmysle článku 8 EDĽP.
185
Treba totiž uviesť, že v bode 145 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pripomenul, že podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ESĽP, z 22. februára 2018, Libert v. Francúzsko, CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, body 24 a 25) na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že na emaily zaslané z pracoviska sa vzťahujú články 7 a 8 Charty, musia tieto emaily obsahovať údaje, ktoré sa netýkajú výkonu služby, a to údaje, ktoré patria do súkromného života dotknutej osoby.
186
Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, Všeobecný súd tým, že pripomenul a uplatnil túto judikatúru, nevytvoril zo služobného kontextu rozhodujúce kritérium.
187
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého konštatovanie Všeobecného súdu v bode 147 napadnutého rozsudku, že otázka pracovnej neschopnosti sa riešila v predmetných emailoch len v kontexte služby a vágne, je v rozpore s obsahom bodov 6, 11, 12 a 15 napadnutého rozsudku, treba uviesť, že toto tvrdenie je založené na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku. Keď totiž Všeobecný súd v bode 147 napadnutého rozsudku odkázal na okolnosť, že pracovná neschopnosť odvolateľky sa posudzuje v kontexte služby a vágne, bolo to v súvislosti s emailovou komunikáciou medzi vedúcou oddelenia C a sekretárkou oddelenia A na jednej strane a odvolateľkou na druhej strane.
188
Takýmito emailami sa však zaoberajú len body 6 a 11 napadnutého rozsudku. Okrem toho, pokiaľ ide o tieto body, odvolateľka sa obmedzuje na zhrnutie ich obsahu alebo na charakterizovanie dôsledkov, ktoré z nich vyvodzuje, bez toho, aby s potrebnou presnosťou vysvetlila, v čom sú uvedené body podľa nej v rozpore s bodom 147 napadnutého rozsudku, v dôsledku čoho je toto tvrdenie neprípustné.
189
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, že Všeobecný súd porušil judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcu sa negatívnych a pozitívnych povinností zmluvných štátov, pokiaľ ide o ochranu súkromia, požiadavku zákonnosti zásahu do súkromnej sféry, mieru voľnej úvahy týchto štátov v tejto oblasti, ako aj požiadavku účinnej právnej ochrany proti tomuto zásahu, treba konštatovať, že takéto tvrdenie je príliš vágne, a preto ho treba zamietnuť ako neprípustné.
190
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého Všeobecný súd porušil články 7 a 8 Charty, keď v bode 149 napadnutého rozsudku rozhodol, že nebolo porušené jej „právo na zdravie“, stačí pripomenúť, že v tomto bode Všeobecný súd dospel k záveru, že vzhľadom na konštatovania uvedené v bodoch 99 až 115 napadnutého rozsudku MO nevychádzal z nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že odvolateľka nepredložila ani len neúplný dôkaz o obťažovaní z dôvodu povinnosti vykonávať prácu alebo z dôvodu žiadosti o presťahovanie svojej kancelárie počas pracovnej neschopnosti.
191
Cieľom tohto tvrdenia je však v skutočnosti spochybniť posúdenie skutkového stavu vykonané Všeobecným súdom, čo vzhľadom na absenciu skreslenia dôkazov, z ktorých Všeobecný súd vychádzal, nepodlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v štádiu odvolania.
192
Uvedené tvrdenie sa preto musí zamietnuť ako neprípustné.
193
Jedenástu časť druhého odvolacieho dôvodu treba preto zamietnuť ako čiastočne nedôvodnú a čiastočne neprípustnú.
– O dvanástej časti druhého odvolacieho dôvodu
194
V rámci dvanástej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že odôvodnenie napadnutého rozsudku obsahuje viacero rozporov.
195
V prvom rade Všeobecný súd v bode 100 daného rozsudku konštatoval, že elektronická komunikácia z 8. a 9. júna 2020, uvedená v bodoch 17 a 20 daného rozsudku, vôbec neobsahovala žiadosť o výkon práce adresovanú odvolateľke, čo je podľa nej v rozpore s konštatovaniami Všeobecného súdu uvedenými v bodoch 7, 9 a 10 napadnutého rozsudku.
196
Treba však konštatovať, že z tejto elektronickej komunikácie z 8. a 9. júna 2020, uvedenej v týchto bodoch 7, 9 a 10 napadnutého rozsudku, vyplýva, že obsahovala takúto žiadosť.
197
Po prvé totiž Všeobecný súd v bode 7 napadnutého rozsudku uviedol email zaslaný odvolateľke a vedúcej oddelenia 8. júna 2020 členom oddelenia A. Hoci Súdny dvor konštatoval, že tento email, ktorý sa týkal troch vecí uvedených v bode 13 tohto rozsudku, obsahoval pripomienky a návrhy týkajúce sa ďalších krokov pri vybavovaní týchto vecí, takéto konštatovanie neznamená, že tento člen oddelenia A požiadal odvolateľku, aby vykonala prácu, ak by mohla. Okrem toho Všeobecný súd v bode 7 napadnutého rozsudku konštatoval, že vedúca oddelenia A odpovedala na uvedený email tak, že vzhľadom na pracovnú neschopnosť odvolateľky by sa uvedený člen oddelenia A mal poradiť s vedúcou oddelenia C, aby zistil, či táto vedúca chce uzavrieť predmetné veci pred reorganizáciou OLAF‑u 16. júna 2020, alebo či chce počkať na návrat odvolateľky po skončení jej pracovnej neschopnosti, ktorý sa predpokladal po tomto dátume.
198
Po druhé v bode 9 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že 8. júna 2020 sekretárka oddelenia A zaslala odvolateľke email týkajúci sa zmeny jej kancelárie súvisiacej s internou reorganizáciou OLAF‑u uvedenou v bode 14 tohto rozsudku. Je pravda, že v tomto emaile sa jej opýtala, či vzhľadom na to, že jej pracovná neschopnosť bude trvať do 22. júna 2020, dovolí tretej osobe pripraviť presťahovanie jej vecí pred týmto dátumom. Takúto žiadosť o povolenie však nemožno považovať za žiadosť o výkon práce adresovanú odvolateľke.
199
Po tretie v bode 10 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že 9. júna 2020 vedúca oddelenia C odpovedala na emaily uvedené v bode 7 tohto rozsudku tak, že uviedla, že vzhľadom na okolnosti sa jej zdá veľmi ťažké uzavrieť predmetné veci pred 16. júnom 2020. Treba však konštatovať, že ani v tomto prípade takéto konštatovanie nemôže znamenať existenciu žiadosti o výkon práce adresovanej odvolateľke.
200
Pokiaľ ide v druhom rade o údajný rozpor medzi bodmi 101 a 14 napadnutého rozsudku, treba pripomenúť, že v tomto prvom uvedenom bode sa Všeobecný súd vyjadril k emailom z 1. júla 2020, uvedeným v bode 14 napadnutého rozsudku, v ktorých vedúca oddelenia C položila odvolateľke otázky týkajúce sa veci E. V tejto súvislosti Všeobecný súd zdôraznil, že je pravda, že táto komunikácia spočívala v žiadosti o informácie týkajúce sa tejto veci na účely analýzy správy pripravenej odvolateľkou, ale vedúca oddelenia C tiež spresnila, že odpoveď odvolateľky sa očakáva až po jej návrate po skončení pracovnej neschopnosti.
201
Tieto úvahy Všeobecného súdu však nie sú vôbec v rozpore s konštatovaním uvedeným v bode 14 napadnutého rozsudku, podľa ktorého jednak vedúca oddelenia C 1. júla 2020 zaslala odvolateľke dva emaily, v ktorých jej položila otázky týkajúce sa veci E, a jednak odvolateľka na ne odpovedala 6. júla 2020.
202
V treťom rade odvolateľka tvrdí, že konštatovanie Všeobecného súdu v bode 102 napadnutého rozsudku týkajúce sa zdvorilostného tónu emailov, ktoré jej boli zaslané, vrátane pozvánky na videokonferenciu, je v rozpore so skutočnosťami uvedenými v bodoch 11 a 12 tohto rozsudku.
203
Toto tvrdenie odvolateľky je založené na nesprávnom výklade bodu 102 napadnutého rozsudku.
204
V tomto bode 102 Všeobecný súd konštatoval zdvorilý a úctivý tón všetkých emailov medzi vedúcou oddelenia C a odvolateľkou, uvedených v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku.
205
Na jednej strane teda nemožno potvrdiť nijaký rozpor v odôvodnení medzi týmto konštatovaním a konštatovaním uvedeným v bodoch 11 a 12 napadnutého rozsudku. Zatiaľ čo emaily uvedené v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku sú z 8. a 9. júna 2020 a 1. júla 2020, emaily uvedené v bodoch 11 a 12 tohto rozsudku sú z 23. júna 2020.
206
Na druhej strane, aj keby sa vychádzalo z toho, že odvolateľka chcela v skutočnosti spochybniť výklad emailov uvedených v bodoch 100 a 101 uvedeného rozsudku zo strany Všeobecného súdu, pričom by argumentovala emailami uvedenými v bodoch 11 a 12 toho istého rozsudku, takéto tvrdenie by sa muselo zamietnuť, keďže ako už bolo pripomenuté v bode 160 tohto rozsudku, Súdnemu dvoru rozhodujúcemu o odvolaní neprislúcha, aby svojím vlastným posúdením dôkazov nahradil posúdenie dôkazov Všeobecným súdom.
207
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, že konštatovanie uvedené v bode 103 napadnutého rozsudku, podľa ktorého odvolateľka mala vykonať dotknutú prácu až po svojom návrate po skončení pracovnej neschopnosti, je v rozpore s konštatovaniami uvedenými v bodoch 16 a 17 tohto rozsudku, treba uviesť, že týmto tvrdením odvolateľka v skutočnosti nenamieta proti bodu 103 napadnutého rozsudku, ale proti jeho bodu bod 104, keďže Všeobecný súd v tomto poslednom uvedenom bode rozhodol, že pokiaľ ide o emaily z 26. a 31. augusta 2020, vedúca oddelenia C riadne spresnila, že výkon práce, o ktorú žiadala, sa vyžaduje až po skončení pracovnej neschopnosti odvolateľky.
208
Toto zistenie Súdneho dvora pritom nie je v rozpore s bodmi 16 a 17 napadnutého rozsudku.
209
Je pravda, že v bode 16 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že vedúca oddelenia C požiadala odvolateľku o schválenie obsahu nového návrhu záverečnej správy vo veci E a o to, či by mohla vykonať určité overenia na Európskom patentovom úrade, čo predstavuje žiadosť o vykonanie práce adresovanú odvolateľke. V tom istom bode napadnutého rozsudku však Všeobecný súd tiež uviedol, že táto vedúca oddelenia v druhom emaile určenom odvolateľke spresnila, že email z 26. augusta 2020, ktorý obsahoval nový návrh záverečnej správy na schválenie v istej veci, jej bol zaslaný na vybavenie po návrate po skončení pracovnej neschopnosti. V bode 104 napadnutého rozsudku však Všeobecný súd všeobecne odkázal na emaily z 26. a 31. augusta 2020 bez toho, aby tvrdil, že takéto spresnenie bolo uvedené v prvom emaile z 26. augusta 2020.
210
Hoci Všeobecný súd v bode 17 napadnutého rozsudku uviedol, že vedúca oddelenia C v prvom emaile z 31. augusta 2020 uviedla, že sa spolieha, že odvolateľka po svojom návrate po skončení pracovnej neschopnosti uzavrie viaceré veci, a že jej v ten istý deň zaslala ďalšie dva emaily obsahujúce zmenený návrh záverečnej správy v istej veci a novú záverečnú správu v inej veci, táto vedúca oddelenia spresnila, že odvolateľka sa nimi mala zaoberať výlučne po svojom návrate po skončení pracovnej neschopnosti.
211
Vo štvrtom rade je podľa odvolateľky konštatovanie Všeobecného súdu v bode 105 napadnutého rozsudku, podľa ktorého vedúca oddelenia C nevedela o postupných predĺženiach jej pracovnej neschopnosti, v rozpore s bodmi 6, 11, 13, 16 a 18 tohto rozsudku.
212
V tejto súvislosti treba konštatovať, že bod 6 napadnutého rozsudku sa týka emailu, ktorý odvolateľka zaslala členom oddelenia A 2. júna 2020, pričom tento bod neuvádza vedomosť vedúcej oddelenia C o pracovnej neschopnosti odvolateľky.
213
V bode 11 napadnutého rozsudku však Všeobecný súd neuviedol ani to, že vedúca oddelenia C vedela o predĺžení tejto pracovnej neschopnosti. Naopak, tento bod poukazuje na to, že práve odvolateľka informovala túto úradníčku len v odpovedi na jej email, že je stále práceneschopná.
214
Pokiaľ ide o bod 13 napadnutého rozsudku, tento bod sa obmedzuje na uvedenie toho, že sekretárka oddelenia A zaslala 30. júna 2020 odvolateľke nový email, aby sa jej opýtala, či už prijala rozhodnutie o presťahovaní svojej kancelárie.
215
V bode 16 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že práve odvolateľka v odpovedi na email vedúcej oddelenia C z 26. augusta 2020 ju informovala o predĺžení svojej pracovnej neschopnosti.
216
V bode 18 napadnutého rozsudku Všeobecný súd len uviedol, že 6. septembra 2020 odvolateľka odpovedala na email vedúcej oddelenia C z 31. augusta 2020, že jej práceneschopnosť bola predĺžená a že predmetné veci môžu byť uzavreté bez jej zásahu.
217
V piatom rade odvolateľka tvrdí, že konštatovanie uvedené v bode 147 napadnutého rozsudku, podľa ktorého v emailoch, ktoré si vymenila s vedúcou oddelenia C, ako aj sekretárkou oddelenia A, nebol uvedený žiadny konkrétny dátum návratu po skončení pracovnej neschopnosti, je v rozpore s obsahom bodu 18 tohto rozsudku.
218
V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že v bode 18 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že 6. septembra 2020 odvolateľka odpovedala na email vedúcej oddelenia C z 31. augusta 2020, že jej pracovná neschopnosť bola predĺžená a že predmetné veci môžu byť uzavreté bez jej zásahu.
219
Z toho však nevyplýva, že by Všeobecný súd konštatoval existenciu uvedenia presného dátumu návratu odvolateľky po skončení pracovnej neschopnosti.
220
Vzhľadom na to, že žiadne z jednotlivých tvrdení predložených odvolateľkou na podporu tvrdenia, že Všeobecný súd odôvodnil svoj rozsudok rozporuplným spôsobom, sa nezdá dôvodné, je potrebné zamietnuť dvanástu časť druhého odvolacieho dôvodu ako nedôvodnú.
221
Vzhľadom na to treba druhý žalobný dôvod zamietnuť ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
222
Keďže všetky odvolacie dôvody uvádzané na podporu odvolania boli zamietnuté, odvolanie treba v celom rozsahu zamietnuť.
O trovách
223
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
224
Keďže Komisia navrhla uložiť odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľka v odvolaní nemala úspech, je opodstatnené rozhodnúť, že odvolateľka znáša svoje vlastné trovy konania, a uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
XH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina