62023CC0460
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 7. novembra 2024 (
1
)
Vec C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Trestné konanie
za účasti:
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale di Bologna (súd v Bologni, Taliansko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prisťahovalecká politika – Smernica 2002/90/ES – Trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu – Článok 1 ods. 1 písm. a) – Definícia všeobecného trestného činu – Platnosť – Článok 1 ods. 2 – Fakultatívne ustanovenie vylučujúce trestnú zodpovednosť osoby, ktorá napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu z humanitárneho dôvodu – Charta základných práv Európskej únie – Článok 49 – Zásady zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov – Konanie, ktorým matka, štátna príslušníčka tretej krajiny, napomáha neoprávnenému vstupu dvoch maloletých detí, jej rodinných príslušníkov, na územie členského štátu s použitím falošných dokladov totožnosti“
I. Úvod
1.
Otázka týkajúca sa trestnosti činu v práve Únie, ktorým osoba poskytne pomoc štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na účely neoprávneného vstupu na územie členského štátu z altruizmu, zo súcitu alebo solidarity, na humanitárne účely alebo z rodinnej povinnosti, vyvolala živú diskusiu nielen v občianskej spoločnosti, ale aj v európskych a medzinárodných inštitúciách od prijatia smernice Rady 2002/90/ES z 28. novembra 2002, ktorá definuje napomáhanie neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (
2
). Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania je odrazom mnohých takto vyjadrených obáv.
2.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v čase, keď talianske justičné orgány začali trestné konanie proti konžskej štátnej príslušníčke, ktorá napomohla neoprávnenému vstupu dvoch maloletých rodinných príslušníkov, svojej dcéry a netere, na vnútroštátne územie s použitím falošných cestovných pasov. Táto osoba sa má v súčasnosti zodpovedať z trestného činu napomáhania neoprávnenému vstupu na talianske územie v spojení s trestným činom držania falošných dokladov totožnosti, ktoré stanovujú talianske právne predpisy. Hoci ide o prax, s ktorou majú colné a policajné orgány členských štátov skúsenosti, Tribunale di Bologna (súd v Bologni, Taliansko) sa v prejednávanej veci pýta na otázku trestnej zodpovednosti tejto matky a všeobecnejšie osôb, ktoré konajú nezištne, ako aj na otázku sankcie uplatniteľnej na tieto osoby podľa článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 a ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá túto smernicu vykonáva. (
3
)
3.
Svojou prvou otázkou vyjadruje vnútroštátny súd svoje pochybnosti o platnosti článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, a najmä o jeho súlade so zásadu proporcionality uvedenou v článku 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (
4
). Tento súd sa domnieva, že tým, že sa od členských štátov vyžaduje, aby stanovili trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu bez ohľadu na existenciu úmyslu dosiahnuť finančnú výhodu, pričom sa v rámci záväzného ustanovenia nestanovuje výslovné vylúčenie trestnej zodpovednosti v prípade osôb, ktoré konajú s cieľom uľahčiť dotknutej osobe výkon jej práva na život a fyzickú integritu, jej práva na azyl alebo dokonca práva na rešpektovanie rodinného života, nie je takáto trestnosť primeraná a nezaručuje rešpektovanie základných práv tak páchateľa, ako aj tejto dotknutej osoby.
4.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou vyjadruje vnútroštátny súd podobné pochybnosti, pokiaľ ide o prebratie článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 do talianskeho právneho poriadku. V podstate vzniká otázka, či v situácii, o akú ide vo veci samej, je prísnosť sankcie, ktorá môže byť uložená dotknutej osobe, primeraná závažnosti porušenia, ktorého sa dopustila, a či neprekračuje hranice toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných vnútroštátnym zákonodarcom, a to v súlade so zásadou primeranosti trestných činov a trestov. (
5
)
5.
V týchto návrhoch najprv vysvetlím, že definícia trestného činu napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, ako je uvedená v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, neobsahuje žiadnu informáciu, ktorá by mohla potvrdiť tézu Európskej komisie, podľa ktorej by sa na pomoc k neoprávnenému vstupu na územie členského štátu poskytnutú rodičom z dôvodu jeho rodinných povinností alebo rodinnej solidarity nemalo nazerať tak, že spadá do rámca pôsobnosti tohto ustanovenia.
6.
Vo svojej analýze budem ďalej pokračovať tým, že vysvetlím dôvody, pre ktoré podľa môjho názoru neexistuje žiadna skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásad zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov, ktoré sú zakotvené v článku 49 ods. 1 a 3 Charty.
7.
Pokiaľ ide o dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu, napokon vysvetlím, že vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vykonal konkrétne preskúmanie primeranosti tejto právnej úpravy najmä z hľadiska možnosti vylúčiť trestnú zodpovednosť osôb, ktoré preukázateľne konali nezištne s cieľom poskytnúť humanitárnu pomoc alebo z dôvodu rodinných väzieb, alebo prispôsobiť režim sankcií, ktorý sa na ne vzťahuje.
II. Právny rámec
A. Právo Únie
8.
Smernica 2002/90 vymedzuje porušenia týkajúce sa napomáhania neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu, zatiaľ čo rámcové rozhodnutie Rady 2002/946 z 28. novembra 2002 o posilnení trestného systému na zabránenie napomáhaniu neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (
6
) stanovuje minimálne pravidlá týkajúce sa povahy sankcií, ktoré možno uložiť, zodpovednosti právnických osôb a právomoci medzi členskými štátmi.
1.
Smernica 2002/90
9.
Smernica 2002/90 bola prijatá na základe dvoch ustanovení. Prvým ustanovením je článok 61 písm. a) ES (teraz články 67 a 68 ZFEÚ), ktorý stanovoval, že Rada Európskej únie prijme sprievodné opatrenia, ktoré priamo súvisia s voľným pohybom osôb a ktoré sa týkajú kontrol na vonkajších hraniciach a prisťahovalectva, ako aj opatrenia na predchádzanie trestnej činnosti a boj proti nej. Druhým je článok 63 prvý odsek bod 3 písm. b) ES [teraz článok 79 ods. 2 písm. c) ZFEÚ], ktorý stanovoval prijatie opatrení v oblasti nelegálneho prisťahovalectva a neoprávneného pobytu.
10.
Odôvodnenia 1 až 4 tejto smernice uvádzajú:
„(1)
Jedným z cieľov Európskej únie je postupné vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a práva, čo okrem iného znamená, že sa musí bojovať proti nelegálnej imigrácii;
(2)
je potrebné prijať opatrenia na boj proti napomáhaniu nelegálnej imigrácie v súvislosti so samotným neoprávneným prekračovaním hranice v prísnom slova zmysle, ako aj s cieľom odhaľovania sietí, ktoré vykorisťujú ľudí;
(3)
pre tento cieľ je rozhodujúce aproximovať existujúce právne ustanovenia, najmä, na jednej strane, presnú definíciu uvedeného porušenia a prípadov výnimiek, čo je predmetom tejto smernice, a na strane druhej, minimálne pravidlá pre tresty_… čo je predmetom rámcového rozhodnutia [2002/946];
(4)
účelom tejto smernice je ustanoviť definíciu napomáhania nelegálnej imigrácie a zvýšiť efektívnosť vykonávania rámcového rozhodnutia [2002/946], aby sa zabránilo tomuto trestnému činu.“
11.
Článok 1 uvedenej smernice, nazvaný „Všeobecné porušenie právnych predpisov“, stanovuje:
„1.   Každý členský štát prijme primerané postihy voči:
a)
každej osobe, ktorá úmyselne napomáha osobe, ktorá nie je štátnym občanom členského štátu, aby vstúpila… na územie členského štátu porušujúc právne predpisy dotknutého členského štátu týkajúce sa vstupu… cudzincov;
…
2.   Každý členský štát sa môže rozhodnúť, že neuvalí postihy za správanie definované v odseku 1 písm. a) a uplatní svoje vnútroštátne právne predpisy a právnu prax na prípady, v ktorých cieľom takéhoto správania je poskytnutie humanitárnej pomoci dotknutým osobám.“
12.
Článok 3 tej istej smernice s názvom „Postihy“ stanovuje:
„Každý členský štát prijme opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby porušenia právnych predpisov uvedené v článkoch 1 a 2 podliehali účinným, primeraným a odrádzajúcim postihom.“
2.
Rámcové rozhodnutie 2002/946
13.
Rámcové rozhodnutie 2002/946 je založené na článku 29 ZEÚ (teraz článok 67 ZFEÚ), článku 31 písm. e) ZEÚ (teraz článok 83 ods. 1 ZFEÚ) a článku 34 ods. 2 písm. b) ZEÚ.
14.
Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia s názvom „Tresty“ stanovuje:
„1.   Každý členský štát prijme opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby porušenia zákona uvedené v článkoch 1 a 2smernice [2002/90] podliehali účinným, primeraným a odrádzajúcim trestným postihom, ktoré môžu mať za následok extradíciu.
…
3.   Každý členský štát prijme opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby porušenia zákona, ak boli spáchané s cieľom finančného zisku, ktoré sú definované v článku 1 ods. 1 písm. a)… smernice [2002/90], podliehali trestom odňatia slobody s hornou hranicou trestu najmenej 8 rokov, ak boli spáchané za týchto okolností:
–
trestný čin bol spáchaný ako činnosť zločineckej organizácie ako je definovaná v spoločnej akcii 98/733/SVV [ (
7
)],
–
pri spáchaní trestného činu boli ohrozené životy osôb, ktoré sú subjektom trestného činu.
…“
15.
Článok 6 uvedeného rámcového rozhodnutia, nazvaný „Medzinárodné právo o utečencoch“, stanovuje:
„Toto rámcové rozhodnutie sa bude uplatňovať bez toho, aby bola dotknutá ochrana poskytovaná utečencom a žiadateľom o azyl v súlade s medzinárodným právom o utečencoch alebo inými medzinárodnými nástrojmi týkajúcimi sa ľudských práv, najmä dodržiavania členskými štátmi ich medzinárodných záväzkov podľa článkov 31 a 33 Dohovoru [o právnom postavení utečencov podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 (
8
)].“
B. Talianske právo
1.
Legislatívny dekrét č. 286/1998
16.
Článok 12 ods. 1 a 2 decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (legislatívny dekrét č. 286, ktorým sa kodifikuje právna úprava v oblasti prisťahovalectva a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca) (
9
) z 25. júla 1998 stanovuje:
„1.   S výhradou skutkov predstavujúcich závažnejšiu formu trestného činu, každý, kto v rozpore s ustanoveniami tohto kodifikovaného znenia podporuje, riadi, organizuje, financuje alebo vykonáva prepravu cudzincov na územie talianskeho štátu, alebo sa dopúšťa iného konania s cieľom nelegálne zabezpečiť ich vstup na územie talianskeho štátu alebo iného štátu, ktorého nie sú štátnymi príslušníkmi alebo v ktorom nemajú povolenie na trvalý pobyt, potrestá sa odňatím slobody na dva roky až šesť rokov a peňažným trestom vo výške 15000 eur za každú dotknutú osobu.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 54 Codice penale [Trestný zákon], činnosti v oblasti záchrany a humanitárnej pomoci poskytované v Taliansku cudzincom v zraniteľnej situácii, ktorí sa v každom prípade nachádzajú na území štátu, nie sú trestným činom.“
2.
Trestný zákon
17.
Článok 54 Trestného zákona s názvom „Stav núdze“ v prvom odseku stanovuje:
„Nemožno uložiť trest osobe, ktorá konala z nutnosti zachrániť seba alebo iného pred skutočne hroziacim nebezpečenstvom vážnej ujmy, ktoré zámerne nevyvolala a ktorému sa nedalo inak vyhnúť, a za predpokladu, že konala primerane k tomuto nebezpečenstvu.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
18.
Dotknutá osoba, konžská štátna príslušníčka, sa 27. augusta 2019 dostavila na letiskovú hranicu v Bologni (Taliansko) po prílete letu z Casablanky (Maroko), pričom sa preukázala falošným senegalským cestovným pasom. Sprevádzali ju dcéra a neter vo veku osem a trinásť rokov, za ktoré predložila tiež falošné doklady totožnosti.
19.
Dotknutá osoba bola 28. augusta 2019 zadržaná a obe deti boli na základe rozhodnutia Tribunale per i minorenni (Súd pre maloletých, Taliansko) umiestnené do detského domova. Talianske justičné orgány začali voči nej trestné konanie, ktoré bolo vedené za trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie v spojení s trestným činom držania falošných dokladov totožnosti, ktoré stanovujú talianske právne predpisy. Na pojednávaní o potvrdení zadržania, ktoré sa konalo 29. augusta 2019 pred Giudice per le Indagini Preliminari (vyšetrujúci sudca, Taliansko) na Tribunale di Bologna (súd v Bologni) dotknutá osoba uviedla, že utiekla z Konžskej demokratickej republiky, aby unikla vyhrážkam smrťou, ktorým bola vystavená po rozpade vzťahu so svojím partnerom, pričom sa tiež obávala, že je ohrozená fyzická integrita dvoch mladých dievčat. Tento sudca potvrdil zadržanie dotknutej osoby, ale zamietol návrh Pubblico Ministero (prokuratúra, Taliansko) na jej vzatie do väzby.
20.
Podľa informácií poskytnutých na pojednávaní, ktoré sa konalo na Súdnom dvore 18. júna 2024, dotknutá osoba podala 9. októbra 2019 žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorej posúdenie stále prebieha.
21.
Forenzné vyšetrenie vykonané na základe rozhodnutia Tribunale per i minorenni (Súd pre maloletých) umožnilo preukázať priamy príbuzenský vzťah medzi dotknutou osobou a jedným z detí, a teda jej boli obnovené rodičovské práva a povinnosti k tomuto dieťaťu. Naproti tomu toto vyšetrenie nebolo možné vykonať pri druhom dieťati, keďže 10. septembra 2019 z vlastnej iniciatívy opustilo domov, do ktorého bolo zverené, a už ho nebolo možné nájsť. Vnútroštátny súd spresňuje, že zo správy sociálnych služieb týkajúcej sa rozhovorov s maloletými vyplýva, že druhé dieťa je skutočne neterou dotknutej osoby a že jej bolo zverené po smrti jej matky.
22.
Na pojednávaní 29. mája 2023 právny zástupca dotknutej osoby navrhol, aby bol Súdnemu dvoru podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tribunale di Bologna (súd v Bologni), keďže mal pochybnosti, pokiaľ ide o zákonnosť trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, ako je uvedená v práve Únie v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 a v talianskom práve v článku 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni [Charta], a najmä zásada proporcionality uvedená v jej článku 52 ods. 1 v spojení s právom na osobnú slobodu a právom vlastniť majetok podľa jej článkov 6 a 17, ako aj s právom na život a právom na nedotknuteľnosť osoby podľa jej článkov 2 a 3, právom na azyl podľa jej článku 18 a právom na rešpektovanie rodinného života podľa jej článku 7, ustanoveniam smernice [2002/90] a rámcového rozhodnutia [2002/946] (implementovaným do talianskeho právneho poriadku prostredníctvom právnej úpravy uvedenej v článku 12 [legislatívneho dekrétu č. 286/1998]) v rozsahu, v akom ukladajú členským štátom povinnosť stanoviť trestnoprávne sankcie proti každému, kto úmyselne napomáha alebo sa dopúšťa skutkov smerujúcich k napomáhaniu neoprávnenému vstupu cudzincov na územie Únie, a to aj v prípade, že účelom takéhoto konania nie je dosiahnutie zisku, pričom členským štátom sa zároveň nestanovuje povinnosť vylúčiť trestnosť konania spočívajúceho v napomáhaní neoprávnenému vstupu s cieľom poskytnúť cudzincovi humanitárnu pomoc?
2.
Bráni [Charta], a najmä zásada proporcionality uvedená v jej článku 52 ods. 1 v spojení s právom na osobnú slobodu a právom vlastniť majetok podľa jej článkov 6 a 17, ako aj s právom na život a právom na nedotknuteľnosť osoby podľa jej článkov 2 a 3, právom na azyl podľa jej článku 18 a právom na rešpektovanie rodinného života podľa jej článku 7, trestnosti zavedenej článkom 12 [legislatívneho dekrétu č. 286/1998] v rozsahu, v akom sankcionuje konanie osoby, ktorá sa dopustila skutkov smerujúcich k zabezpečeniu neoprávneného vstupu cudzinca na územie Talianska, a to aj v prípade, že účelom takéhoto konania nie je dosiahnutie zisku, pričom sa zároveň nevylučuje trestnosť konania spočívajúceho v napomáhaní neoprávnenému vstupu s cieľom poskytnúť cudzincovi humanitárnu pomoc?“
23.
Žalobkyňa, talianska a maďarská vláda, ako aj Rada a Komisia predložili svoje písomné a ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 18. júna 2024.
IV. Analýza
A. Úvodné pripomienky
24.
Na úvod chcem zdôrazniť, že vnútroštátny súd sústreďuje svoju analýzu na trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu poskytnutého na humanitárne účely, ktorej sa výslovne týka článok 1 ods. 2 smernice 2002/90.
25.
V prvom rade musím spresniť, že pojmy použité v tomto článku, podľa ktorých sa členský štát „môže rozhodnúť, že neuvalí postihy“, ak sa táto pomoc poskytuje na humanitárne účely, sú poznačené nejednoznačnosťou, pokiaľ ide o ich význam a rozsah. (
10
) V rámci týchto návrhov budem vychádzať z toho, že tieto pojmy sa majú vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu na základe uvedeného článku stanoviť dôvod na vylúčenie trestnej zodpovednosti. Vzhľadom na terminológiu použitú normotvorcom Únie sa mi totiž zdá, že mal v úmysle vytvoriť paralelu medzi zásadou trestnosti konania, ktorým osoba napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, uvedenou v článku 1 ods. 1 tejto smernice („každý členský štát prijme primerané postihy“), a možnosťou vylúčiť trestnú zodpovednosť tejto osoby, ak tento čin sleduje humanitárny účel, uvedenou v článku 1 ods. 2 uvedenej smernice („každý členský štát sa môže rozhodnúť, že neuvalí postihy“).
26.
V druhom rade sa domnievam, že otázky položené v prejednávanej veci si nevyžadujú určenie, či také konanie, o aké ide vo veci samej, spadá pod kvalifikáciu „humanitárnej pomoci“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2002/90. Diskusia je totiž širšia a týka sa predovšetkým trestnosti alebo skôr neexistencie výslovného vylúčenia trestnej zodpovednosti v texte tejto smernice v prípade osôb, ktoré poskytnú pomoc bez akéhokoľvek úmyslu dosiahnuť finančnú výhodu. Pomoc, o akú ide v spore vo veci samej, tak poskytla matka svojej dcére, ako aj neteri, a teda by mohla byť chápaná z hľadiska existencie rodinnej povinnosti a/alebo solidarity, ako uvádza Komisia vo svojich pripomienkach.
27.
Z komparatívnej štúdie medzinárodného práva a práva Únie pritom vyplýva, že v prípade, keď sa preukáže, že pomoc bola poskytnutá výlučne v záujme príbuzných, najmä detí, niektoré členské štáty pripúšťajú, že svojou povahou ide o humanitárny čin, zatiaľ čo iné ho považujú za akt, na ktorý sa vzťahuje rodinná imunita.
28.
Vzhľadom na tieto prvky budem teda v rámci týchto návrhov odkazovať v širšom zmysle na konanie tých, ktorí napomáhajú neoprávnenému vstupu na územie členského štátu nezištne, z altruizmu, zo súcitu alebo solidarity, z humanitárnych dôvodov alebo z dôvodu rodinných väzieb.
B. O prvej prejudiciálnej otázke
29.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či je článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 neplatný z dôvodu, že porušuje zásadu proporcionality zakotvenú v článku 52 ods. 1 Charty.
30.
Preskúmanie proporcionality trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu si najskôr vyžaduje určenie jej rozsahu. Komisia totiž vo svojich pripomienkach tvrdí, že táto trestnosť sa nevzťahuje na také konanie, o aké ide vo veci samej, na základe ktorého matka, ktorá je štátnou príslušníčkou tretej krajiny, napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu maloletým, za ktoré je zodpovedná.
1.
Rozsah trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu [článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90]
31.
Smernica 2002/90 v článku 1 ods. 1 písm. a) stanovuje trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu tak, že vymedzuje materiálne, ako aj intelektuálne znaky tohto trestného činu, pričom ponecháva na voľnú úvahu členských štátov výber najvhodnejšej sankcie. (
11
) Hoci je poskytnutie pomoci na spáchanie trestného činu trestné podľa zásad, ktorými sa riadi teória spoluúčasti, normotvorca Únie chcel v tomto prípade obísť tieto zásady tým, že napomáhanie neoprávnenému vstupu povýšil na samostatný trestný čin.
32.
V prvom rade z názvu článku 1 tejto smernice („Všeobecné porušenie právnych predpisov“), ako aj z terminológie použitej normotvorcom Únie vyplýva, že cieľom tohto článku je vymedziť všeobecný rámec trestného činu napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu. V súlade s odôvodnením 3 uvedenej smernice je totiž cieľom tohto normotvorcu dosiahnuť aproximáciu trestnoprávnych predpisov členských štátov. Táto trestnosť v tomto prípade spadá do delenej trestnej právomoci normotvorcu Únie a vnútroštátneho zákonodarcu, pričom vnútroštátny zákonodarca je povinný uvedenú trestnosť prebrať do svojho právneho poriadku.
33.
Chcem pritom konštatovať, že definícia tohto trestného činu neobsahuje žiadnu informáciu, ktorá by mohla potvrdiť tézu Komisie. Smernica 2002/90 vymedzuje zakázané konanie abstraktným spôsobom, pričom nevylučuje žiadnu z foriem, ktoré môže mať napomáhanie neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, ani žiadnu z osôb, ktoré môžu túto pomoc poskytovať, a teda s týmito osobami sa zaobchádza prísne rovnako.
34.
Materiálny znak trestného činu napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu predstavuje prípad, keď „každá osoba“„napomáha“ štátnemu príslušníkovi tretej krajiny neoprávnene vstúpiť na územie členského štátu, či už ide o vnútornú alebo vonkajšiu hranicu schengenského priestoru. (
12
) Tieto pojmy patria do terminológie, ktorá sa bežne používa vo vnútroštátnych právnych poriadkoch na účely vymedzenia všeobecného trestného činu. (
13
)
35.
Pojem „napomáhanie“ zahŕňa všetky formy, ktoré môže mať pomoc neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, od jeho financovania až po dopravný prostriedok stricto sensu, cez riadenie tejto dopravy, výrobu alebo dodanie falšovaných dokumentov, organizovanie účelových manželstiev, alebo akýkoľvek iný spôsob uľahčovania tohto neoprávneného vstupu. (
14
)
36.
Okrem toho normotvorca Únie tým, že sankcionuje pomoc poskytovanú „každou osobou“, zohľadňuje počet a rozmanitosť profilov osôb, ktoré sa na nej môžu zúčastňovať, vrátane osôb konajúcich individuálne a spontánne alebo v rámci organizovanej alebo kolektívnej akcie (najmä siete alebo členovia siete prevádzačov, ako sú priekupníci, vodcovia, verbovači, či dokonca vodiči, velitelia, poslovia, strážcovia, falšovatelia pasov, dodávatelia, skorumpovaní úradníci alebo poskytovatelia služieb). (
15
)
37.
Pokiaľ ide o intelektuálny alebo duševný znak tohto všeobecného trestného činu, normotvorca Únie rozlišuje medzi prvkom úmyslu, ktorý sa podieľa na vzniku trestného činu, a cieľom sledovaným jeho spáchaním.
38.
Napomáhanie neoprávnenému vstupu na územie členského štátu je teda trestné bez ohľadu na motív jeho páchateľa. K tomuto trestnému činu však dochádza len vtedy, ak vyplýva z úmyselného zavinenia. Netýka sa to teda osoby, ktorá napomáha neoprávnenému prekročeniu hranice z neopatrnosti, nerozvážnosti alebo nedbanlivosti (nepriamy úmysel), ale skôr osoby, ktorá koná „vedome“, teda si je vedomá protiprávnosti situácie dotknutej osoby v súvislosti s prekročením hranice, ale napriek tomu má vôľu a vedomie spáchať čin postihovaný zákonom (priamy úmysel). (
16
)
39.
Naproti tomu sa nevyžaduje nijaký osobitný úmysel. Normotvorca Únie totiž vylúčil, aby potrestanie napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu bolo podmienené hľadaním úmyslu dosiahnuť finančnú výhodu, najmä vzhľadom na ťažkosti spojené s dôkazom o získaní materiálnej výhody, (
17
) pričom tento úmysel uprednostnil ako priťažujúcu okolnosť v článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/946. Tento trestný čin sa teda odlišuje od trestného činu napomáhania neoprávnenému pobytu na území členského štátu uvedeného v článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2002/90, ktorý vyžaduje osobitný úmysel, a to snahu o dosiahnutie finančnej výhody.
40.
Z tejto analýzy znenia článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 vyplýva, že napomáhanie neoprávnenému vstupu na územie členského štátu je vymedzené objektívnym spôsobom bez toho, aby úmysel, ktorý ho podnietil, výslovne vstupoval do definície tohto trestného činu. Z toho vyvodzujem, že do pôsobnosti tohto ustanovenia patria všetky činy, ktorými osoba s plnou znalosťou veci, uvážlivo a úmyselne poskytne svoju pomoc pri neoprávnenom prekročení hranice členského štátu, a to bez ohľadu na motív tejto osoby a bez toho, aby uvedené ustanovenie obsahovalo akýkoľvek údaj, ktorý by mohol obmedziť jeho rozsah.
41.
Z uvedeného vyplýva, že taký čin, o aký ide vo veci samej, ktorým štátna príslušníčka tretej krajiny použitím falošných dokladov totožnosti vedome napomáha neoprávnenému vstupu dvoch maloletých osôb, ktoré má v starostlivosti, na územie členského štátu, predstavuje trestný čin uvedený v článku 1 ods. 1 písm. a) tejto smernice, keďže sú splnené materiálne a intelektuálne znaky tohto trestného činu.
42.
V druhom rade tento výklad potvrdzuje aj účel smernice 2002/90.
43.
Hoci sa totiž táto smernica a rámcové rozhodnutie 2002/946, ktoré ju dopĺňa, považujú za „balík opatrení proti prevádzačom“ („Facilitators package“), (
18
) tieto opatrenia prekračujú samotný boj proti sieťam nelegálneho prisťahovalectva. Zo znenia odôvodnení 2 týchto predpisov jasne vyplýva, že normotvorca Únie mal v úmysle sledovať dva ciele, a to „prijať opatrenia na boj proti napomáhaniu nelegálnej imigrácie v súvislosti so samotným neoprávneným prekračovaním hranice v prísnom slova zmysle, ako aj s cieľom odhaľovania sietí, ktoré vykorisťujú ľudí“ (
19
). Smernica 2002/90 preto sleduje oveľa širšie ciele, než sú ciele, na ktoré sa zameriava Protokol proti pašovaniu migrantov po súši, po mori a letecky, ktorým sa dopĺňa dohovor Organizácie Spojených národov proti nadnárodnému organizovanému zločinu, ktorého zmluvnou stranou je Európska únia. (
20
)
44.
Prvým cieľom normotvorcu Únie je teda bojovať proti napomáhaniu neoprávnenému prekračovaniu hraníc stricto sensu tým, že stanovuje všeobecne jeho trestnosť v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, pričom ponecháva na členské štáty, aby prijali sankcie, ktoré musia byť „primerané“, voči tým, ktorí bez ohľadu na povahu svojich dôvodov konali s plnou znalosťou veci.
45.
Druhým cieľom je tvrdšie zakročiť proti napomáhaniu neoprávnenému prekračovaniu hraníc, ak sa poskytuje s cieľom dosiahnuť finančnú výhodu, a tak dopĺňať nástroje boja proti nelegálnemu zamestnávaniu, obchodovaniu s ľuďmi a sexuálnemu vykorisťovaniu detí. (
21
) Tieto ciele sa konkrétne odrážajú v článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/946 zavedením priťažujúcich okolností vo vzťahu k trestnému činu stanovenému v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 a uložením trestov, ktorých povahu a stupeň prísnosti určuje normotvorca Únie. (
22
)
46.
Tieto dva ciele, jeden všeobecný a druhý osobitný, podporujú výklad, podľa ktorého normotvorca Únie v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 skutočne zamýšľal vymedziť všeobecný trestný čin tak, že zahŕňa všetky činy, ktorých cieľom je uľahčiť neoprávnený vstup na územie členského štátu, vrátane prípadov, keď sú tieto činy spáchané nezištne, z altruizmu, zo súcitu alebo solidarity, z humanitárnych dôvodov alebo z dôvodu rodinných väzieb. Vylúčiť z pôsobnosti tohto ustanovenia konanie, ktorým rodič, štátny príslušník tretej krajiny, napomáha neoprávnenému vstupu maloletých detí, ktoré má údajne v starostlivosti, na územie členského štátu, s použitím falošných dokladov totožnosti, by bolo zjavne v rozpore s uvedenými cieľmi najmä tým, že podozrivé konanie, ktoré by mohlo poškodiť záujmy týchto detí, by uniklo pozornosti verejných orgánov.
47.
Súdny dvor potvrdil zamýšľaný rozsah tejto trestnosti v rozsudku Vo (
23
) z 10. apríla 2012. Rozhodol totiž, že nielenže „právo Únie… nebráni tomu, aby členský štát začal trestné stíhanie proti každej osobe, ktorá úmyselne pomohla štátnym príslušníkom tretích krajín vstúpiť na územie tohto členského štátu porušujúc príslušné právne predpisy, ale dotknutému členskému štátu výslovne ukladá povinnosť takéto trestné stíhanie začať“, ako aj povinnosť spočívajúcu „v stanovení a uplatňovaní účinných, primeraných a odrádzajúcich sankcií voči páchateľom porušení uvedených v rámcovom rozhodnutí 2002/946… a smernici 2002/90, a najmä voči prevádzačom“ (
24
).
48.
V treťom rade tento výklad napokon potvrdzujú aj prípravné práce, ktoré viedli k prijatiu smernice 2002/90.
49.
Hoci totiž článok 4 návrhu smernice sformulovaného Francúzskou republikou (
25
) umožňoval „[členským] štátom, ktoré to považujú za vhodné, nestanoviť existenciu trestných činov uvedených v článkoch 1 a 2, ak zúčastnené osoby preukážu rodinné väzby s dotknutým cudzincom (manžel/manželka, priami príbuzní po vzostupnej línii, priami potomkovia, súrodenci, ako aj ich manžel/manželka)“ (
26
), táto výnimka bola z konečného znenia smernice 2002/90 vypustená. Okrem toho, aj keď v rámci svojich pozmeňujúcich návrhov Európsky parlament navrhol zahrnúť do definície trestného činu kritérium finančného prospechu uvedené v pôvodnom článku 27 ods. 1 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (
27
), tento pozmeňujúci návrh bol takisto odmietnutý. (
28
)
50.
Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 sa má vykladať v tom zmysle, že konanie, ktorým matka, štátna príslušníčka tretej krajiny, vedome napomohla neoprávnenému vstupu dvoch rodinných príslušníkov, svojej dcéry a netere, maloletých v jej starostlivosti, na územie členského štátu, a to použitím falošných dokladov totožnosti, predstavuje trestný čin.
51.
Teraz treba preskúmať platnosť tohto ustanovenia, čo je podstatou prvej prejudiciálnej otázky.
2.
O posúdení platnosti článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90
52.
Vnútroštátny súd sa v podstate pýta Súdneho dvora, či je článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 neplatný z dôvodu, že tým, že od členských štátov vyžaduje, aby stanovili trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu bez ohľadu na existenciu úmyslu dosiahnuť finančnú výhodu, pričom v rámci záväzného ustanovenia nestanovuje výslovné vylúčenie trestnej zodpovednosti v prípade osôb, ktoré konajú nezištne, z humanitárnych dôvodov alebo z dôvodu rodinných väzieb, porušuje zásadu proporcionality zakotvenú v článku 52 ods. 1 Charty.
53.
Podľa vnútroštátneho súdu normotvorca Únie nezabezpečil spravodlivú rovnováhu medzi dotknutými záujmami tým, že nestanovil žiadne obmedzenie výkonu tejto trestnosti a použil fakultatívne ustanovenie, podľa ktorého sa členské štáty môžu rozhodnúť, že vylúčia trestnú zodpovednosť v prípade činu spáchaného na humanitárne účely. Takáto trestnosť teda neprimerane zasahuje do základných práv tak osoby, ktorá poskytuje pomoc, ako aj osoby, ktorá ju využíva, a najmä do práva na život (článok 2 Charty); práva na nedotknuteľnosť osoby (článok 3 Charty); práva na slobodu (článok 6 Charty); práva na rešpektovanie rodinného života (článok 7 Charty); vlastníckeho práva (článok 17 Charty), ako aj do práva na azyl (článok 18 Charty).
54.
V nadväznosti na výhrady formulované vnútroštátnym súdom, pokiaľ ide o príliš širokú povahu uvedenej trestnosti, žalobkyňa navyše normotvorcovi Únie vytýka, že vo svojich požiadavkách týkajúcich sa presnosti a predvídateľnosti trestného zákona porušil zásadu zákonnosti trestných činov a trestov, ktorá je zakotvená v článku 49 ods. 1 Charty. Podľa názoru žalobkyne trestne stíhateľné správanie nie je jasne vymedzené, pretože trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu poskytnutého na humanitárne účely je ponechaná na voľnú úvahu každého členského štátu.
55.
V nasledujúcich úvahách preskúmam platnosť napadnutého ustanovenia z každého z týchto hľadísk vzhľadom na základné zásady zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov, ktoré sú zakotvené v článku 49 Charty. Hoci totiž vnútroštátny súd odkazuje na článok 52 ods. 1 Charty, domnievam sa, že vzhľadom jednak na predmet článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, ktorý zavádza porušenie trestnoprávnej povahy, ktorého spáchanie vedie k sankcii tej istej povahy spôsobilej dosiahnuť vysoký stupeň prísnosti, a jednak na jej v podstate represívny účel, sa preskúmanie proporcionality musí vykonať predovšetkým s ohľadom na článok 49 ods. 3 Charty. (
29
)
a)
Platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásady zákonnosti trestných činov a trestov
56.
Trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, ako je stanovená v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, viedla k rozsiahlej literatúre a bola predmetom mnohých výhrad poukazujúcich najmä na napätie medzi aproximáciou noriem trestného práva hmotného v Únii a mierou voľnej úvahy priznanou členským štátom. (
30
) V súlade s pripomienkami predloženými žalobkyňou sa mnohí domnievajú, že normotvorca Únie tým, že členským štátom ukladá povinnosť trestne stíhať a potrestať „každú osobu“, ktorá „napomáha“ neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, používa vágne a nepresné pojmy, ktoré sú nezlučiteľné s požiadavkami stanovenými zásadou zákonnosti trestných činov a trestov, keďže dotknuté osoby nemôžu rozpoznať rozsah, v akom ich činy zakladajú trestnú zodpovednosť. (
31
)
57.
Myslím si však, že takéto výhrady nemôžu viesť k neplatnosti dotknutého textu. Je totiž podstatné zohľadniť rozdelenie právomocí medzi Úniou a členskými štátmi v tejto oblasti, ako aj povahu textu, ktorého platnosť podlieha posúdeniu Súdnym dvorom.
58.
Súdny dvor vo svojej judikatúre opakovane pripomenul dosah tak v právnom poriadku Únie, ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch, ktorý má zásada zákonnosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 1 Charty v rámci jej požiadaviek týkajúcich sa predvídateľnosti, určitosti a zákazu retroaktivity uplatniteľného trestného zákona. (
32
) Táto zásada má rovnaký význam a dosah ako zásada zaručená v článku 7 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
33
). Podľa judikatúry Súdneho dvora uvedená zásada predstavuje osobitné vyjadrenie všeobecnej zásady právnej istoty a predovšetkým znamená, že zákon musí jasne vymedzovať porušenia a tresty za tieto porušenia. (
34
) Zásadou zákonnosti trestných činov a trestov sa riadi stanovenie pravidiel týkajúcich sa trestnej zodpovednosti. Keďže predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie a je súčasťou ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, uplatňuje sa nielen na inštitúcie Únie, ale aj na členské štáty pri preberaní a uplatňovaní práva Únie. (
35
)
59.
Článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 v spojení s článkom 3 tejto smernice teda tým, že ukladá členským štátom povinnosť kvalifikovať napomáhanie neoprávnenému vstupu na územie členského štátu ako trestný čin a sankcionovať ho, musí rešpektovať zásadu zákonnosti trestných činov a trestov.
60.
Z diskusií na pojednávaní však vyplýva, že sila tejto zásady závisí od povahy právomocí zverených normotvorcovi Únie a od textu, v ktorom je dotknutá trestnosť zahrnutá. Uvedená zásada totiž vyjadruje pravidlo, že trestná právomoc sa priznáva len zákonu. Uplatňuje sa teda odlišne v závislosti od toho, či je norma trestného práva hmotného súčasťou priamo vykonateľného aktu, pretože bol prijatý normotvorcom Únie v rámci výlučnej právomoci, alebo či je norma obsiahnutá v smernici, ktorá si vyžaduje prebratie do vnútroštátnych právnych poriadkov, pretože je prijatá v rámci delenej právomoci.
61.
V tomto poslednom uvedenom prípade zásada zákonnosti trestných činov a trestov spadá do rámca spolupráce medzi normotvorcom Únie a vnútroštátnym zákonodarcom, ktorí nemajú rovnaký mandát, pretože právne predpisy prijímajú na rôznych úrovniach. Kým prvý z nich vymedzuje minimálne pravidlá pre členské štáty, druhý ich musí následne prebrať a konkretizovať do vnútroštátnej právnej normy, ktorá ako jediná zakladá trestnú zodpovednosť jednotlivca. (
36
) Právna veda uznáva, že dodržiavanie požiadaviek tejto zásady je teda v tomto prípade zložitejšie z dôvodu dvoch rôznych etáp, ktoré charakterizujú trestnosť správania alebo činu, a to európskej etapy a vnútroštátnej etapy, a uplatňovanie uvedenej zásady ako prostriedku zákonnosti právnej úpravy Únie je tak obmedzenejšie. (
37
)
62.
V rozsudku Intertanko a i. (
38
) z 3. júna 2008 Súdny dvor síce nepoprel uplatnenie zásady zákonnosti trestných činov a trestov na smernice, dospel však k záveru, že požiadavky stanovené touto zásadou sa vzťahujú na vnútroštátnu normu.
63.
V tejto veci bola Súdnemu dvoru položená otázka, či článok 4 smernice 2005/35/ES (
39
) porušuje všeobecnú zásadu právnej istoty tým, že ukladá členským štátom povinnosť sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok, ktorého sa dopustili lode v dôsledku „závažnej nedbanlivosti“, avšak bez toho, aby vymedzil tento posledný uvedený pojem. Súdny dvor na túto otázku odpovedal záporne, pričom prijal odôvodnenie v troch krokoch.
64.
Súdny dvor najskôr konštatoval, že tento pojem a pojem „úmyselne“ zodpovedajú „kritériu založenia zodpovednosti, ktoré sa má uplatňovať na nedefinovaný počet situácií, ktoré je nemožné predvídať vopred, a nie na presné konania, ktoré by bolo možné vopred špecifikovať v normatívnom akte práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva“ (
40
). Uviedol ďalej, že tieto pojmy sú „plne integrované a používané v právnych systémoch príslušných členských štátov“ (
41
), a konštatoval napokon, že v súlade s článkom 249 ES (teraz článok 288 ZFEÚ) má byť smernica členskými štátmi prebratá do ich príslušných právnych poriadkov a že samotná definícia porušení a sankcií upravených v tejto smernici vyplýva z predpisov stanovených členskými štátmi. (
42
)
65.
Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že smernica nemôže sama osebe zakladať povinnosti vo vzťahu k jednotlivcovi, a teda ju nemožno ako takú voči nemu uplatňovať. Súdny dvor už viackrát rozhodol, že smernica sama osebe a nezávisle od vnútroštátneho zákona prijatého členským štátom na jej vykonanie nemôže mať za následok určenie alebo zhoršenie trestnej zodpovednosti osôb, ktoré konajú v rozpore s ustanoveniami tejto smernice. (
43
)
66.
Domnievam sa, že toto odôvodnenie možno použiť v prejednávanej veci.
67.
Od prijatia Zmluvy ES už nemá trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu svoj pôvod len vo vnútroštátnych právach, ale aj v práve Únie, ktorého cieľom je ich aproximácia.
68.
Na pojednávaní Rada vysvetlila, že táto trestnosť vyplýva z kompromisu medzi potrebou dosiahnuť aproximáciu existujúcich vnútroštátnych predpisov, pokiaľ ide o „presnú definíciu“ tohto trestného činu, ako aj uplatniteľné trestné sankcie (odôvodnenia 3 a 4 smernice 2002/90), tak, aby sa dosiahol spoločný cieľ, ktorým je postupné vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti (odôvodnenie 1 tejto smernice), a potrebou rešpektovať národnú identitu a represívnu moc členských štátov. (
44
) V odpovedi na otázku zaslanú Súdnym dvorom Rada tvrdila, že „presná definícia“ trestného činu spomenutá v odôvodnení 3 uvedenej smernice sa má v kontexte tejto aproximácie chápať ako výslovná a jasná definícia, ktorá musí umožniť členským štátom, aby nemali žiadnu neistotu, pokiaľ ide o základné znaky trestného činu, a zároveň ponechá členským štátom, vzhľadom na jej všeobecnosť, priestor na začlenenie uvedenej trestnosti do svojho vnútroštátneho práva podľa vlastného trestného systému. (
45
)
69.
Ako totiž nedávno uviedol Súdny dvor, právne systémy členských štátov v trestnoprávnej oblasti sa vyznačujú značnými rozdielmi. (
46
) Aproximácia noriem trestného práva hmotného tak podľa právnej vedy predstavuje spôsob právnej integrácie, ktorý umožňuje zachovať určitú flexibilitu vo vzťahu k existujúcim vnútroštátnym právam tým, že zahŕňa ich prispôsobenie podľa cieľov vymedzených normotvorcom Únie. (
47
)
70.
Práve do tohto kontextu spadá článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90, ktorý – pripomínam – vymedzuje „všeobecné porušenie“.
71.
Po prvé cieľom ani účelom tohto ustanovenia nie je podrobne opísať trestne stíhateľné správanie, keďže materiálne a intelektuálne znaky tohto trestného činu sa môžu uplatniť na neurčitý počet situácií. V tomto ohľade Európsky súd pre ľudské práva v súvislosti s článkom 7 EDĽP rozhodol, že práve z dôvodu zásady všeobecnosti zákonov nemôže byť ich znenie absolútne presné, pričom v tomto kontexte uvádza, že jedna zo štandardných legislatívnych techník spočíva v použití všeobecných kategórií namiesto taxatívneho vymenovania. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že cieľom viac či menej vágnych formulácií používaných v mnohých zákonoch je zabrániť nadmernej nepružnosti, čo umožňuje prispôsobiť tieto zákony zmenám situácie. Pokiaľ ide o „hraničné prípady“, tento súd zastáva názor, že tieto samy osebe nepostačujú na to, aby sa ustanovenie stalo nezlučiteľným s článkom 7 EDĽP, ak sa toto ustanovenie vo veľkej väčšine prípadov javí ako dostatočne jasné, pričom úlohou súdu je práve rozptýliť pochybnosti, ktoré by mohli pretrvávať v súvislosti s výkladom noriem, s prihliadnutím na vývoj každodennej praxe. (
48
)
72.
Po druhé článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 nemôže sám osebe zakladať trestnú zodpovednosť osôb a vyžaduje prostredníctvom jeho prebratia do vnútroštátnych právnych poriadkov zákonný základ na uplatnenie tejto zodpovednosti. Toto ustanovenie teda zachováva priznanie represívnej moci zákonu prijatému členskými štátmi, pričom má za následok len stanovenie rámca pre jeho zavedenie. (
49
) Normotvorca Únie tak ponecháva na členské štáty, aby vykonali uvedené ustanovenie s nespochybniteľnou záväznosťou prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá rešpektuje všeobecné zásady Únie a základné práva zaručené Chartou a ktorá je v dôsledku toho primeraná a vyznačuje sa špecifickosťou, presnosťou a jasnosťou potrebnou na splnenie požiadavky právnej istoty. (
50
) V tejto súvislosti chcem pripomenúť, že zásada zákonnosti trestných činov a trestov vyžaduje, aby osoba podliehajúca súdnej právomoci mohla zo znenia relevantného ustanovenia, a prípadne za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdne orgány, a právneho poradenstva zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jej trestnú zodpovednosť. (
51
) Podľa Súdneho dvora táto zásada nevylučuje postupné objasňovanie pravidiel trestnej zodpovednosti prostredníctvom súdneho výkladu každého jednotlivého prípadu pod podmienkou, že výsledok je primerane predvídateľný v čase, keď došlo k spáchaniu protiprávneho konania, najmä vzhľadom na výklad, ktorého sa v danom čase pridŕžala judikatúra týkajúca sa dotknutého právneho ustanovenia. (
52
)
73.
Okrem toho normotvorca Únie ponecháva na členských štátoch, aby v súlade s ich vlastnými právnymi systémami, a najmä podľa ich kritérií vzniku trestnej zodpovednosti vymedzili rozsah, v akom sa na osobu môže vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu vzťahovať vylúčenie trestnej zodpovednosti alebo dôvod na oslobodenie od trestu alebo jeho zníženie. V rozsudku Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
) z 30. apríla 2024 Súdny dvor teda rozhodol, že vymedzenie poľahčujúcich a priťažujúcich okolností a sankcií odráža tak spoločenskú realitu, ako aj právne tradície, ktoré sa líšia nielen medzi členskými štátmi, ale aj v čase. (
54
) Článok 1 ods. 2 smernice 2002/90 ponecháva na členských štátoch, aby v súlade s ich vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou spresnili, či sa na páchateľa činu s humanitárnym cieľom môže vzťahovať vylúčenie trestnej zodpovednosti. Toto ustanovenie dokonale zapadá do tejto línie a okrem toho ho nemožno vykladať tak, že vyčerpávajúcim spôsobom vymenúva situácie, v ktorých sa členské štáty môžu rozhodnúť, že neuložia sankcie.
74.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti nenachádzam nič, čo by mohlo ovplyvniť platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásady zákonnosti trestných činov a trestov zakotvenej v článku 49 ods. 1 Charty.
75.
Teraz treba preskúmať platnosť tohto článku 1 ods. 1 písm. a) z hľadiska zásady primeranosti trestných činov a trestov, ktorú tiež zaručuje článok 49 Charty, konkrétne jeho odsek 3.
b)
Platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásady primeranosti trestných činov a trestov
76.
Podľa článku 49 ods. 3 Charty prísnosť trestov nesmie byť neprimeraná trestnému činu. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že túto zásadu treba dodržiavať nielen pri vymedzení základných znakov porušenia, ale aj pri vymedzení pravidiel týkajúcich sa prísnosti sankcií a posúdenia skutočností, ktoré možno zohľadniť pri ich stanovení. (
55
) V súlade s článkom 51 ods. 1 Charty je uvedená zásada záväzná pre členské štáty v prípade, že vykonávajú právo Únie, a to aj pri neexistencii harmonizácie právnej úpravy Únie v oblasti uplatniteľných sankcií.
1) Primeranosť trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu stanovenej v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90
77.
Je potrebné určiť, či je článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 tým, že vyžaduje od členských štátov, aby stanovili trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu nezávisle od motívu páchateľa tohto činu, pričom sa obmedzuje na stanovenie fakultatívneho dôvodu vylúčenia trestnej zodpovednosti v prípade pomoci poskytnutej z humanitárneho dôvodu, na jednej strane vhodný na dosiahnutie cieľov sledovaných touto smernicou, a na druhej strane nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie týchto cieľov. (
56
)
i) Vhodnosť trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu na dosiahnutie sledovaných cieľov
78.
V prvom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je vnútroštátne opatrenie vhodné na zabezpečenie dosiahnutia uvedeného cieľa len vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť ho koherentne a systematicky. (
57
)
79.
Myslím si, že o schopnosti trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu dosiahnuť ciele sledované smernicou 2002/90 nemožno pochybovať. Ak má totiž normotvorca Únie v úmysle bojovať proti pomoci poskytovanej pri neoprávnenom prekračovaní hraníc v pravom zmysle slova, ale aj proti napomáhaniu v rámci zločineckých sietí, a to s cieľom zaručiť priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, zdá sa mi koherentné stanoviť trestnosť všetkých foriem napomáha neoprávnenému vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín na územie členského štátu bez ohľadu na dôvody ich páchateľov a bez ohľadu na ich účel.
ii) Nevyhnutnosť trestnosti napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu na dosiahnutie sledovaných cieľov
80.
V druhom rade sa domnievam, že rozhodnutie nestanoviť cieľ dosiahnuť finančnú výhodu ako základný prvok trestného činu, rovnako ako rozhodnutie výslovne nevylúčiť trestnú zodpovednosť osôb, ktoré konajú z humanitárneho dôvodu alebo z dôvodu existencie rodinných väzieb, ale ponechať členským štátom možnosť tak urobiť, je nevyhnutné vzhľadom na prvý z cieľov, ktoré táto smernica sleduje, a to boj proti napomáhaniu neoprávnenému vstupu na územie členského štátu v užšom zmysle slova. (
58
)
81.
Po prvé, hoci konanie, ktorým matka pomáha svojim deťom neoprávnene vstúpiť na územie členského štátu, sa môže ukázať ako absolútne odôvodnené, nič to nemení na tom, že toto konanie predstavuje napomáhanie neoprávneného vstupu na územie členského štátu a nestanovenie podstaty jeho trestnosti by neumožnilo dosiahnutie tohto cieľa. Je zrejmé, že tak bude úlohou vnútroštátneho súdu, aby určil motív a posúdil, do akej miery je takéto konanie ovládané ochranou vyššieho záujmu a odôvodňuje vzhľadom na ustanovenia svojho vnútroštátneho práva vylúčenie trestnej zodpovednosti v prípade dotknutej osoby alebo jej oslobodenie od trestu či jeho zníženie.
82.
Hoci nie je potrebné pripomínať, že napomáhanie nelegálnemu prisťahovalectvu predstavuje vážnu hrozbu pre zachovanie verejného poriadku a správu hraníc, je naproti tomu dôležité zdôrazniť riziká, ktorým môžu byť dotknuté osoby vystavené najmä z dôvodu nezákonných činností, ktoré s tým môžu byť spojené. Medzi tieto riziká patrí najmä nedeklarovaná práca, podvody týkajúce sa dokladov, kriminalita, obchodovanie s drogami, prostitúcia, sexuálne vykorisťovanie alebo dokonca obchodovanie s ľuďmi. Hoci je zrejmé, že pomoc poskytovaná osobám, ktoré neoprávnene vstúpili na územie členských štátov, nie je nevyhnutne súčasťou zárobkovej alebo trestnej činnosti a systematicky nepredstavuje vážne riziko pre život týchto osôb, vyvoláva však mimoriadne závažné problémy len z dôvodu veľkej neistoty a závislosti, ktorej môžu byť vystavené uvedené osoby, a najmä tie najzraniteľnejšie, ako sú maloleté osoby bez sprievodu.
83.
Normotvorca Únie tým, že zaradil všetky činy, ktoré prispievajú k neoprávnenému vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín na územie členského štátu, do oblasti pôsobnosti orgánov verejnej moci, a najmä do oblasti činnosti trestných orgánov, zabezpečuje nielen lepšiu kontrolu migračných tokov, ale aj väčší dohľad nad týmito činmi, a najmä tými, ktoré pod zámienkou, že sú spáchané zo solidarity alebo z dôvodu rodinných väzieb, môžu v skutočnosti sledovať iné ciele a vystaviť dotknuté osoby vážnemu zásahu do ich základných práv.
84.
Vzhľadom na povahu hrozieb pre dotknuté osoby a ich zraniteľnosť, a aj vzhľadom na závažnosť tohto javu, jeho mnohotvárnosť a ťažkosti spojené s preukázaním existencie majetkovej výhody, sa tak normotvorca Únie mohol legitímne domnievať, že je potrebné odlíšiť úmyselný znak trestného činu, ktorý je súčasťou jeho podstaty, a cieľ, ktorý sleduje. Cieľ dosiahnutia finančnej výhody teda povýšil na priťažujúcu okolnosť tým, že stanovil stupňovitý systém sankcií. Hoci ponecháva na členské štáty, aby prijali „primeranú“ sankciu voči každému, kto úmyselne napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu – a na vnútroštátny súd, aby posúdil motív a určil sankciu – vyžaduje od nich, aby uložili trest odňatia slobody každému, kto má v úmysle získať z tejto pomoci finančnú výhodu (ktorého výška bude podľa článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/946 závisieť od rozsahu, v akom bol tento čin spáchaný v rámci zločineckej organizácie alebo ohrozil život dotknutých osôb).
85.
Po druhé treba opäť zohľadniť skutočnosť, že článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 vymedzuje všeobecný rámec trestného činu, ktorý musia členské štáty prebrať do svojich právnych poriadkov. V dôsledku toho prináleží vnútroštátnemu zákonodarcovi, aby v normatívnom akte na základe pravidiel vzniku trestnej zodpovednosti stanovených v jeho právnom poriadku vymedzil všetky skutočnosti a okolnosti odôvodňujúce vylúčenie trestnej zodpovednosti alebo oslobodenie od trestu či jeho zníženie. Tie sú obvykle vymedzené v zákone všeobecným spôsobom a môžu byť osobitne stanovené v každom jednotlivom prípade pre každé z dotknutých porušení. (
59
) Hoci článok 1 ods. 2 tejto smernice ponecháva na každom členskom štáte, aby určil, do akej miery pomoc neoprávnenému vstupu na územie členského štátu poskytnutá na humanitárny účel môže byť vylúčená z trestnej zodpovednosti, nebráni to členským štátom, aby vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovili iné okolnosti, za ktorých by páchateľ mohol využiť takéto vylúčenie alebo oslobodenie od trestu či jeho zníženie, napríklad z dôvodu existencie stavu núdze alebo rodinných väzieb.
86.
Po tretie chcem napokon pripomenúť, že trestnosť napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu uvedená v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 nemôže mať za následok, že členské štáty by mohli porušiť povinnosti, ktoré im vyplývajú z Charty, či dokonca z iných nástrojov práva Únie alebo medzinárodného práva. Nemožno teda štátnemu príslušníkovi tretej krajiny zabrániť vo výkone jeho základného práva požiadať o azyl v členskom štáte, ktoré zaručuje článok 18 Charty, alebo požiadať o zlúčenie rodiny. (
60
) V súvislosti s výhradou, ktorú formulovala, pokiaľ ide o fakultatívnu povahu ustanovenia uvedeného v článku 1 ods. 2 smernice 2002/90, (
61
) Komisia navyše vo svojom oznámení uvedenom v poznámke pod čiarou 31 vyššie pripomenula, že členské štáty sú povinné dodržiavať medzinárodné humanitárne právo. (
62
)
87.
Vzhľadom na tieto skutočnosti som dospel k záveru, že článok 1 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 1 ods. 2 smernice 2002/90 tým, že vyžaduje, aby členské štáty trestne stíhali každú osobu, ktorá so znalosťou veci napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu, bez toho, aby výslovne vylúčil trestnú zodpovednosť osoby, ktorá koná nezištne, z humanitárneho dôvodu alebo z dôvodu rodinnej povinnosti alebo solidarity, avšak ponecháva členským štátom možnosť tak urobiť, možno považovať na jednej strane za primeraný cieľom spočívajúcim v boji proti napomáhaniu nelegálnemu prisťahovalectvu, pokiaľ sa týka neoprávneného prekračovania hraníc v užšom zmysle slova, ako aj udržiavania sietí na vykorisťovanie ľudí, a na druhej strane za taký, ktorý nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.
88.
Teraz je potrebné preskúmať primeranosť režimu sankcií stanoveného v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90.
2) Primeranosť systému sankcií stanoveného v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90
89.
Článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 nestanovuje konkrétne trestné sankcie uplatniteľné v prípade napomáhania neoprávnenému vstupu na územie členského štátu. Normotvorca Únie však od členských štátov vyžaduje, aby voči osobe, ktorá sa dopustila porušenia, prijali „trestné“ sankcie (článok 1 rámcového rozhodnutia 2002/946), ktoré sú jednak „primerané“ [článok 1 ods. 1 písm. a) tejto smernice] a jednak „účinné, primerané a odrádzajúce“ (článok 3 uvedenej smernice). (
63
)
90.
Tieto objektívne kritériá musia umožniť každému členskému štátu určiť výšku uplatniteľných sankcií vzhľadom na jeho vlastnú trestnú politiku. Práve týmto štátom prináleží vykonať požiadavku primeranosti sankcií. Okolnosť, že v tomto rámci disponujú voľnou úvahou, sama osebe nevylučuje, že možno vykonať súdne preskúmanie s cieľom overiť, či neprekročili hranice stanovené pre túto mieru voľnej úvahy tým, že stanovili neprimerané a/alebo nevhodné sankcie.
91.
Vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora sa každé z týchto dvoch ustanovení musí považovať za ustanovenie s priamym účinkom, a teda sa ich jednotlivci na vnútroštátnych súdoch môžu dovolávať proti členskému štátu, ktorý ich prebral nesprávne. (
64
)
92.
V prvom rade požiadavka vhodnosti a primeranosti sankcií stanovená v uvedených ustanoveniach má bezpodmienečnú povahu. (
65
) Na jednej strane totiž znenie tak článku 1 ods. 1, ako aj článku 3 smernice 2002/90 uvádza túto požiadavku absolútnym spôsobom. Na druhej strane uvedená požiadavka nevyžaduje prijatie žiadneho aktu inštitúcií Únie a tieto ustanovenia nedávajú žiadnemu členskému štátu možnosť podmieniť alebo zúžiť ich rozsah. (
66
)
93.
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora okolnosť, že uvedené ustanovenia musia byť prebraté, nemôže spochybniť bezpodmienečnú povahu požiadavky vhodnosti a primeranosti sankcií. (
67
)
94.
V druhom rade článok 1 ods. 1 a článok 3 smernice 2002/90 sú dostatočne presné. Hoci je pravda, že tieto dve ustanovenia ponechávajú členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri vymedzení režimu sankcií za porušenie uvedené v článku 1 ods. 1 písm. a) tejto smernice, takáto miera voľnej úvahy je obmedzená zákazom stanoviť nevhodné a neprimerané sankcie.
95.
Vzhľadom na tieto úvahy podľa môjho názoru neexistuje nijaký dôvod spochybňovať primeranosť režimu sankcií stanoveného v uvedených článkoch.
96.
Nezistil som teda žiadnu skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásady primeranosti trestných činov a trestov uvedenej v článku 49 ods. 3 Charty.
C. O druhej prejudiciálnej otázke
97.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 52 ods. 1 a článok 49 ods. 3 Charty majú vykladať v tom zmysle, že zásada primeranosti trestných činov a trestov bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje sankciu voči každému, kto napomáha neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie, a to aj vtedy, keď páchateľ tohto trestného činu nie je vedený úmyslom dosiahnuť finančnú výhodu, pričom zároveň výslovne nezbavuje trestnej zodpovednosti v prípade osôb, ktoré konajú z humanitárneho dôvodu.
98.
V predchádzajúcich úvahách som vysvetlil dôvody, pre ktoré zásada primeranosti trestných činov a trestov podľa môjho názoru nebráni trestnosti stanovenej normotvorcom Únie v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90. Túto trestnosť implementoval taliansky zákonodarca do článku 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, pričom tento článok okrem iného stanovuje režim uplatniteľných sankcií.
99.
Tiež som poukázal na to, že článok 1 ods. 2 tejto smernice ponecháva na každom členskom štáte, aby určil, do akej miery môže byť osoba, ktorá napomáha neoprávnenému vstupu na územie členského štátu z humanitárneho dôvodu, zbavená trestnej zodpovednosti alebo môže využiť oslobodenie od trestu či jeho zníženie. Tiež som uviedol, že členským štátom nič nebráni v tom, aby vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovili iné okolnosti, za ktorých by páchateľ činu mohol využiť takéto zbavenie alebo oslobodenie od trestu či jeho zníženie, napríklad z dôvodu existencie stavu núdze alebo rodinných väzieb.
100.
V prejednávanej veci sa domnievam, že Súdny dvor nemá k dispozícii dostatok informácií na to, aby vykonal posúdenie na základe zásady proporcionality, keďže spis predložený Súdnemu dvoru neumožňuje oboznámiť sa s podmienkami uplatnenia článku 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, (
68
) presným rozsahom dôvodov vylúčenia trestnej zodpovednosti alebo oslobodenia od trestu či jeho zníženia, ktoré stanovuje talianska právna úprava, alebo dokonca s mierou voľnej úvahy, ktorou disponuje vnútroštátny súd na účely priznania poľahčujúcich okolností alebo individualizácie trestu.
101.
Obmedzím sa teda na niekoľko poznámok.
102.
Zásada primeranosti trestných činov a trestov, ktorú článok 3 smernice 2002/90 len odráža, má kogentnú povahu. Chcem pripomenúť, že prísnosť sankcií musí byť primeraná závažnosti porušení, ktoré postihujú, a to najmä zabezpečením skutočne odstrašujúceho účinku, pričom nesmú ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou. (
69
) V tomto kontexte Súdny dvor vyžaduje, aby sa pri stanovení sankcie a jej výšky zohľadňovali osobitné okolnosti prejednávaného prípadu. (
70
)
103.
Zásada proporcionality teda vyžaduje, aby nielen vnútroštátny zákonodarca pri preberaní dotknutej trestnosti do svojho právneho poriadku, ale aj všetky osoby zúčastnené na trestnom konaní, ak zabezpečujú jej implementáciu, organizovali svoje činnosti v súlade s touto zásadou, pričom zaručia najmä individualizáciu trestu. (
71
) Súdny dvor tak venuje osobitnú pozornosť možnosti vnútroštátneho súdu zmeniť kvalifikáciu uvedenú v obžalobe, čo môže viesť k uloženiu menej prísnej sankcie, a možnosti upraviť sankciu vo vzťahu k závažnosti konštatovaného porušenia. (
72
) V tejto súvislosti komparatívne právo dokazuje, že prinajmenšom v práve členských štátov zaviedli tieto štáty systém, ktorý umožňuje sudcovi zabezpečiť túto individualizáciu na jednej strane diverzifikáciou trestov, ktoré súd môže uložiť, a na druhej strane tým, že v závislosti od konkrétnych okolností spáchania trestného činu umožňuje buď vylúčenie trestnej zodpovednosti zavedením imunít alebo oslobodenie od trestu či jeho zníženie.
104.
Podľa ustálenej judikatúry prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc posúdiť skutkový stav a podať výklad vnútroštátneho práva, aby určil, či sú v spore, ktorý prejednáva, tieto požiadavky splnené.
105.
Článok 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 stanovuje trestnosť pomoci pri neoprávnenom prekročení hranice bez ohľadu na existenciu úmyslu dosiahnuť finančnú výhodu. Toto ustanovenie stanovuje osobitne prísny režim sankcií vzhľadom na dĺžku stanoveného trestu odňatia slobody, výšku peňažného trestu a kombináciu týchto dvoch druhov sankcií. (
73
)
106.
Pokiaľ ide najskôr o trest odňatia slobody, taliansky zákonodarca totiž stanovuje trest odňatia slobody na dva až šesť rokov. Chcem poukázať na to, že trest odňatia slobody je trest, ktorý normotvorca Únie stanovuje v osobitnom prípade, keď je pomoc pri neoprávnenom vstupe poskytnutá s úmyslom dosiahnuť finančnú výhodu.
107.
Pokiaľ ide ďalej o pokutu, taliansky zákonodarca stanovuje pevnú sumu 15000 eur za každú dotknutú osobu. V tejto súvislosti treba konštatovať, že táto suma zodpovedá tiež sume stanovenej v článku 12 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, ak sa pomoc poskytuje v súvislosti s pašovaním migrantov, ktoré ohrozuje život alebo bezpečnosť prepravovaných osôb a vystavuje ich riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania.
108.
Pokiaľ ide napokon o možnosť takej kumulácie trestných sankcií rôznej povahy, akou je kumulácia peňažných trestov a trestov odňatia slobody, ktorú podľa všetkého umožňuje článok 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že táto kumulácia musí byť spojená s pravidlami umožňujúcimi zabezpečiť, že prísnosť všetkých uložených sankcií zodpovedá závažnosti dotknutého porušenia. (
74
) Táto požiadavka je o to dôležitejšia, že trestnosť uvedená v článku 12 ods. 1 tohto legislatívneho dekrétu je široká a zdá sa, že umožňuje začatie trestného stíhania tak voči osobe, ktorá je vedená skutočným zločinným úmyslom, ako aj voči osobe, ktorá koná z ľudskosti alebo nevyhnutnosti.
109.
Treba teda zohľadniť mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje vyšetrovací orgán pri začatí trestného stíhania stanoveného v článku 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, a prípadne vnútroštátny súd pri úprave uplatniteľnej trestnej sankcie, ak páchateľ konal s cieľom poskytnúť humanitárnu pomoc alebo ak si tieto činnosti vyžadoval stav núdze alebo existencia rodinných väzieb. (
75
)
110.
V prejednávanej veci je zrejmé, že ak sa vedie trestné konanie proti matke, ktorá napomohla neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie dvoch rodinných príslušníkov, a to svojej dcéry a netere, pričom všetky tri pochádzajú z Konžskej republiky, takáto situácia vyvoláva otázku jej trestnosti a trestu, ktorý sa na ňu vzťahuje. Z porovnávacej štúdie judikatúry, ktorú vykonal UNODC, vyplýva, že táto situácia si vyžaduje dôkladné preskúmanie skutkových okolností súvisiacich so spáchaním tohto trestného činu, a najmä osobnosti a motívu jeho páchateľa. (
76
)
111.
Akýkoľvek systém, ktorý by neumožňoval vnútroštátnemu súdu pristúpiť k zváženiu dotknutých záujmov a rozlišovať medzi trestnosťou osoby, v prípade ktorej je preukázané, že konala z ľudskosti alebo nevyhnutnosti, výlučne v záujme svojich blízkych osôb, najmä jej detí, a trestnosťou osoby, ktorá je vedená výlučne zločinným úmyslom spáchať čin, ktorý je práve zákonom zakázaný, a mať z neho prospech, by porušoval zásadu proporcionality. Hoci je teda pravda, že vo veci samej dotknutá osoba konala s plnou znalosťou veci, zjavne premyslene a úmyselne, keď použila falošné pasy, tento úmysel nesmie zakryť možnú existenciu zúfalého činu a treba ho odlíšiť, s výhradou overenia, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, od činu osoby, ktorá koná v rámci zločineckej siete či organizácie alebo ohrozuje životy dotknutých osôb.
112.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd tvrdí, že článok 12 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, ktorý stanovuje dôvod na vylúčenie trestnej zodpovednosti v prospech činností záchrany a humanitárnej pomoci poskytovaných v Taliansku štátnym príslušníkom tretích krajín v zraniteľnej situácii, ktorí „sa v každom prípade nachádzajú na území štátu“, sa na základe tejto definície neuplatňuje na trestný čin napomáhania neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie. Naproti tomu talianska vláda uvádza, že tento článok vzhľadom na odkaz na článok 54 Trestného zákona, ktorý stanovuje imunitu v prípade stavu núdze, umožňuje oslobodiť od trestu konania, ktorých trestnosť by bola v rozpore so zásadou proporcionality uvedenou v článku 52 ods. 1 Charty. Ak by sa teda na záver konania preukázalo, že dotknutá osoba konala s cieľom zachrániť svoju dcéru a neter pred závažnými a nenapraviteľnými útokmi na ich osobu, bolo by možné konštatovať stav núdze a oslobodiť ju od trestnej sankcie.
113.
Vzhľadom na tieto skutočnosti bude v konečnom dôsledku úlohou vnútroštátneho súdu, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti týkajúce sa spáchania trestného činu, a najmä na osobnosť a dôvody, ktoré viedli konanie jeho páchateľa, určil, či existujú objektívne okolnosti odôvodňujúce spáchanie tohto trestného činu, ktoré by pri absencii týchto súvislostí boli trestné, a prípadne overil, či existujú pravidlá, ktoré môžu zaručiť vylúčenie trestnej zodpovednosti alebo oslobodenie od trestu či jeho zníženie stanovené v článku 12 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, aby táto sankcia bola primeraná požiadavkám verejného poriadku a zodpovedala tomu, čo je striktne nevyhnutné vzhľadom na závažnosť spáchaného trestného činu.
114.
Vzhľadom na vyššie uvedené je teda podľa môjho názoru potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku tak, že zásada primeranosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 3 Charty bráni systému, ktorý vnútroštátnemu súdu neumožňuje, aby v prípade trestného konania vedeného proti matke, štátnej príslušníčke tretej krajiny, ktorá vedome napomohla neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie dvoch maloletých detí, jej rodinných príslušníkov, a to použitím falošných dokladov totožnosti, zvážil dotknuté záujmy a rozlišoval medzi trestnosťou osoby, ktorá preukázateľne konala z ľudskosti alebo nevyhnutnosti, výlučne v záujme maloletých, a osobou, ktorá je vedená výlučne zločinným úmyslom spáchať čin, ktorý je práve zákonom zakázaný, a dosiahnuť finančnú výhodu.
115.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vykonal konkrétne preskúmanie primeranosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá vo vzťahu ku každej osobe, ktorá poskytuje pomoc pri neoprávnenom vstupe na vnútroštátne územie, stanovuje uloženie trestu odňatia slobody na dva až šesť rokov a peňažného trestu vo výške 15000 eur za každú dotknutú osobu, a to najmä z hľadiska možnosti zbaviť trestnej zodpovednosti osoby, ktoré preukázateľne konali nezištne, z altruizmu, zo súcitu alebo solidarity, z humanitárnych dôvodov alebo z dôvodu rodinných väzieb, alebo prispôsobiť režim sankcií, ktorý sa na ne vzťahuje.
V. Návrh
116.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunale di Bologna (súd v Bologni, Taliansko), takto:
1.
Článok 1 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2002/90/ES z 28. novembra 2002, ktorá definuje napomáhanie neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
konanie, ktorým matka, štátna príslušníčka tretej krajiny, vedome napomohla neoprávnenému vstupu dvoch rodinných príslušníkov, svojej dcéry a netere, maloletých v jej starostlivosti, na územie členského štátu, a to použitím falošných dokladov totožnosti, predstavuje trestný čin.
2.
Preskúmanie prvej prejudiciálnej otázky neodhalilo žiadnu skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť platnosť článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 z hľadiska zásad zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov zakotvených v článku 49 ods. 1 a 3 Charty základných práv Európskej únie.
3.
Zásada primeranosti trestných činov a trestov zakotvená v článku 49 ods. 3 Charty základných práv bráni systému, ktorý vnútroštátnemu súdu neumožňuje, aby v prípade trestného konania vedeného proti matke, štátnej príslušníčke tretej krajiny, ktorá vedome napomohla neoprávnenému vstupu na vnútroštátne územie dvoch maloletých detí, jej rodinných príslušníkov, a to použitím falošných dokladov totožnosti, zvážil dotknuté záujmy a rozlišoval medzi trestnosťou osoby, ktorá preukázateľne konala z ľudskosti alebo nevyhnutnosti, výlučne v záujme maloletých, a osobou, ktorá je vedená výlučne zločinným úmyslom spáchať čin, ktorý je práve zákonom zakázaný, a dosiahnuť finančnú výhodu.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vykonal konkrétne preskúmanie primeranosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá vo vzťahu ku každej osobe, ktorá poskytuje pomoc pri neoprávnenom vstupe na vnútroštátne územie, stanovuje uloženie trestu odňatia slobody na dva až šesť rokov a peňažného trestu vo výške 15000 eur za každú dotknutú osobu, a to najmä z hľadiska možnosti zbaviť trestnej zodpovednosti osoby, ktoré preukázateľne konali nezištne, z altruizmu, zo súcitu alebo solidarity, z humanitárnych dôvodov alebo z dôvodu rodinných väzieb, alebo prispôsobiť režim sankcií, ktorý sa na ne vzťahuje.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov prejednávanej veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Ú. v. ES L 328, 2002, s. 17; Mim. vyd. 19/006, s. 64. Komisia 28. novembra 2023 predložila návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa stanovujú minimálne pravidlá predchádzania uľahčovaniu neoprávneného vstupu, tranzitu a pobytu v Únii a boja proti takémuto uľahčovaniu a ktorou sa nahrádza smernica Rady 2002/90/ES a rámcové rozhodnutie Rady 2002/946 SVV [COM(2023) 755 final].
(
3
)	Pozri Úrad OSN pre drogy a kriminalitu (UNODC): Women in Migrant Smuggling; A Case‑law Analysis, 2019, s. 18. Z tejto analýzy tiež vyplýva, že hoci ženy môžu byť zapojené do sietí prevádzačov, najčastejšie uľahčujú nezákonné presuny osôb, ktoré osobne poznajú a s ktorými udržiavajú úzke osobné väzby, bez toho, aby za to očakávali finančnú alebo materiálnu výhodu (s. 22, tretí a štvrtý odsek).
(
4
)	Ďalej len „Charta“.
(
5
)	Pozri rozsudok z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 65 a citovaná judikatúra).
(
6
)	Ú. v. ES L 328, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 61.
(
7
)	Jednotná akcia z 21. decembra 1998 prijatá Radou na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii, ktorou sa stanovuje, že účasť v zločineckej organizácii je v členských štátoch Európskej únie trestným činom (Ú. v. ES L 351, 1998, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 113).
(
8
)	Dohovor nadobudol platnosť 22. apríla 1954 [Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, ktorý bol uzavretý v New Yorku 31. januára 1967 a nadobudol platnosť 4. októbra 1967.
(
9
)	Riadny doplnok GURI č. 191 z 18. augusta 1998, zmenený legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (zákon č. 94 o ustanoveniach v oblasti verejnej bezpečnosti) z 15. júla 2009 (riadny doplnok GURI č. 170 z 24. júla 2009), ďalej len „legislatívny dekrét č. 286/1998“.
(
10
)	„may decide not to impose sanctions“ v anglickej jazykovej verzii, „può decidere di non adottare sanzioni“ v talianskej jazykovej verzii.
(
11
)	Podľa Gérarda Cornua je trestnosť opatrením trestnej politiky spočívajúcim v tom, že príslušný orgán (v zásade zákonodarná moc) povýši určité konanie na trestný čin tým, že určí jeho základné znaky a uplatniteľný trest [CORNU, G.: Vocabulaire juridique. 15. vyd., Paris: PUF, 2024].
(
12
)	Normotvorca Únie totiž stanovuje trestnosť napomáhania nelegálnemu prisťahovalectvu, pokiaľ sa týka vstupu „na územie členského štátu“, pričom tento normotvorca už skôr v odôvodnení 2 smernice 2002/90 uvádza, že je potrebné prijať opatrenia na boj proti napomáhaniu nelegálnemu prisťahovalectvu v súvislosti so samotným neoprávneným prekračovaním hranice „v prísnom slova zmysle“.
(
13
)	Napríklad článok 225‑5 ods. 1 francúzskeho Code pénal (Trestný zákon) vymedzuje trestný čin kupliarstva ako „skutočnosť, že akákoľvek osoba akýmkoľvek spôsobom… napomáha prostitúcii iného, účastní sa jej alebo ju chráni“.
(
14
)	Vo svojom oznámení s názvom Lutter contre le trafic de migrants vers l’Union européenne, principaux instruments, apríl 2016, dostupnom na tejto internetovej adrese: http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016%29581391_FR.pdf, Európsky parlament zdôrazňuje, že „pašovanie migrantov je zložitý problém a spôsob fungovania prevádzačov je často veľmi flexibilný a mení sa. Je preto dôležité, aby sa tento jav riešil globálnym prístupom“ (s. 14). Pozri tiež pracovný dokument útvarov Komisie z 22. marca 2017 o hodnotení REFIT právneho rámca EÚ na zabránenie napomáhaniu neoprávneného vstupu, tranzitu a pobytu: balík opatrení proti prevádzačom (smernica 2002/90/ES a rámcové rozhodnutie 2002/946/SVV), [SWD(2017) 117 final], dostupný v anglickom jazyku na tejto internetovej adrese: https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Pozri oznámenie Európskeho parlamentu uvedené v poznámke pod čiarou 14 vyššie (s. 9), a Generálne riaditeľstvo pre migráciu a vnútorné záležitosti Európskej komisie: Étude sur le trafic illicite de migrants: Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale, september 2015 (bod 1.3.2).
(
16
)	Pojem „vedome“ je v ostatných jazykových verziách smernice 2002/90 bez rozdielu preložený výrazmi „úmyselne“, „schválne“ alebo „zámerne“.
(
17
)	Pozri pracovný dokument útvarov Komisie uvedený v poznámke pod čiarou 14 vyššie (s. 9).
(
18
)	Pozri oznámenie Európskeho parlamentu uvedené v poznámke pod čiarou 14 vyššie (s. 2, 6 a 14).
(
19
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
20
)	Pozri rozhodnutie Rady 2001/87/ES z 8. decembra 2000 o podpise Dohovoru Organizácie spojených národov proti nadnárodnému organizovanému zločinu, ako aj pripojených protokolov o boji proti obchodovaniu s ľuďmi, najmä so ženami a deťmi, a o prevádzaní migrantov po zemi, vzduchom a po mori v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 30, 2001, s. 44; Mim. vyd. 11/036, s. 125); rozhodnutie Rady 2006/616/ES z 24. júla 2006 o uzavretí v mene Európskeho spoločenstva Protokolu proti pašovaniu migrantov po súši, po mori a letecky, ktorým sa dopĺňa Dohovor Organizácie Spojených národov proti nadnárodnému organizovanému zločinu týkajúci sa ustanovení protokolu, pokiaľ ustanovenia tohto protokolu patria do rozsahu pôsobnosti článkov 179 a 181a Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 262, 2006, s. 24), a rozhodnutie Rady 2006/617/ES z 24. júla 2006 o uzavretí v mene Európskeho spoločenstva Protokolu proti pašovaniu migrantov po súši, po mori a letecky, ktorým sa dopĺňa Dohovor Organizácie Spojených národov proti nadnárodnému organizovanému zločinu týkajúci sa ustanovení protokolu, pokiaľ ustanovenia tohto protokolu patria do rozsahu pôsobnosti časti III hlavy IV Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 262, 2006, s. 34).
(
21
)	Pozri tiež odôvodnenie 5 smernice 2002/90.
(
22
)	V článku 1 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia, ako aj v odôvodneniach 2 smernice 2002/90 a uvedeného rámcového rozhodnutia sa jasne a jednoznačne prejavuje pôvod tohto balíka opatrení, ktorý bol prijatý po hroznom náleze 58 mŕtvych tiel Číňanov, potenciálnych nelegálnych prisťahovalcov, v Doveri (Spojené kráľovstvo) v júni 2000, v zapečatenom kontajneri nákladného vozidla prihláseného v Holandsku, pričom členské štáty následne poverili Francúzsku republiku, ktorá bola vo vtedajšom predsedníctve Únie, aby navrhla opatrenia s cieľom bojovať proti takýmto zločinom a proti rýchlemu rozvoju sietí nelegálneho prisťahovalectva v Únii.
(
23
)	(C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202).
(
24
)	Rozsudok z 10. apríla 2012, Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, body 44 a 45). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
25
)	Iniciatíva Francúzskej republiky v súvislosti s prijímaním smernice Rady, ktorá definuje napomáhanie neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (Ú. v. ES C 253, 2000, s. 1).
(
26
)	Pozri vysvetľujúcu poznámku 10711/00 z 28. júla 2000, ktorá sa týka tohto návrhu. Článok 4 uvedeného návrhu stanovoval: „Každý členský štát môže v prípade trestných činov uvedených v článkoch 1 a 2 upustiť od sankcionovania osôb majúcich s cudzincom, ktorému bola poskytnutá pomoc uvedená…, tieto väzby: …jej priami príbuzní po vzostupnej línii, priami potomkovia, súrodenci, ako aj ich manžel/manželka_… jej manžel alebo osoba, o ktorej je známe, že s ňou žije v partnerskom vzťahu“.
(
27
)	Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísaný v Schengene 19. júna 1990, ktorý nadobudol platnosť 26. marca 1995 (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9), zmenený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 265/2010 z 25. marca 2010 (Ú. v. EÚ L 85, 2010, s. 1), ako aj nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 610/2013 z 26. júna 2013 (Ú. v. EÚ L 182, 2013, s. 1).
(
28
)	Pozri záverečnú správu A5‑0315/2000 Európskeho parlamentu z 25. októbra 2000 o iniciatíve Francúzskej republiky v súvislosti s prijímaním smernice Rady, ktorá definuje napomáhanie neoprávnenému vstupu, tranzitu a pobytu (pozmeňujúci návrh č. 8 týkajúci sa článku 1 tejto iniciatívy).
(
29
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 4. mája 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, body 33 a 34, ako aj citovaná judikatúra). V rozsudku zo 6. októbra 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 97 a citovaná judikatúra), Súdny dvor zdôraznil, že „prísnosť sankcie musí zodpovedať závažnosti dotknutého porušenia, pričom táto požiadavka vyplýva tak z článku 52 ods. 1 Charty, ako aj zo zásady primeranosti trestov zakotvenej v jej článku 49 ods. 3“.
(
30
)	Pozri najmä GALLI, F., WEYEMBERGH, A.: Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward. Bruxelles: Éditions de l’Université de Bruxelles, 2013, a ZOUMPOULAKIS, K.: The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law? In: Boom Strafblad. Zv. 6, Amsterdam: Boom uitgevers, s. 315 – 318.
(
31
)	Pozri v tomto zmysle bod 1 oznámenia Komisie s názvom Usmernenie Komisie k vykonávaniu pravidiel EÚ týkajúcich sa definície a prevencie napomáhania neoprávneného vstupu, tranzitu a pobyt (Ú. v. EÚ C 323, 2020, s. 1). Pozri v právnej vede najmä WEYEMBERGH, A.: Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction. In: Revue internationale de droit pénal. Zv. 77, č. 1 a 2, Toulouse: Éres, 2006, s. 185 – 192. Podľa tejto autorky „okrem demokratického deficitu, ktorým značne trpia, sú aproximačné práce ovplyvnené aj nedostatkom koherentnosti a tendenciou reagovať na udalosti. Sú tiež poznačené jasnou represívnou orientáciou, ako to ilustruje použitie rozšírených definícií už existujúcich trestných činov, o čom svedčí definícia napomáhania neoprávnenému vstupu. … Takéto definície alebo koncepcie zamerané na účinnosť boja proti príslušným formám trestnej činnosti spôsobujú riziká zneužitia a zabúdajú na iné obavy spojené s naplnením trestnej spravodlivosti, najmä požiadavky patriace do hmotnoprávnej zložky zásady zákonnosti, ktorá pritom bola uznaná za základné právo“ (s. 192).
(
32
)	Pozri najmä rozsudok z 5. decembra 2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, body 51 až 56 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Podpísaný 4. novembra 1950 v Ríme, ďalej len „EDĽP“. Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP, 15. novembra 1996, Cantoni v. Francúzsko (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, bod 29); rozsudok ESĽP, 7. februára 2002, E.K. v. Turecko (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, bod 51); rozsudok ESĽP, 29. marca 2006, Achour v. Francúzsko (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, bod 41), a rozsudok ESĽP, 20. septembra 2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Rusko (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, body 567 až 570).
(
34
)	Pozri rozsudky z 3. mája 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, body 49 a 50, ako aj citovaná judikatúra); z 5. mája 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 38), ako aj z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 49 a nasl., ako aj citovaná judikatúra).
(
35
)	Pozri PERISTERIDOU, C.: Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law. In: The Principle of Legality in European Criminal Law. Cambridge: Intersentia, 2015, s. 177 – 220, najmä s. 182 a 199.
(
36
)	Pozri PERISTERIDOU, C.: c. d., s. 199.
(
37
)	Pozri najmä KAIAFA‑GBANDI, M.: Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law. In: GALLI, F., WEYEMBERGH, A.: c. d., najmä s. 103, a PERISTERIDOU, C.: c. d., s. 199.
(
38
)	(C‑308/06, EU:C:2008:312).
(
39
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 7. septembra 2005 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia (Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 11).
(
40
)	Rozsudok z 3. júna 2008, Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 73).
(
41
)	Rozsudok z 3. júna 2008, Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 74).
(
42
)	Rozsudok z 3. júna 2008, Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 78).
(
43
)	Pozri najmä rozsudok z 20. decembra 2017, Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, bod 56 a citovaná judikatúra).
(
44
)	Pozri ZOUMPOULAKIS, K.: Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase? In: New Journal of European Criminal Law. Zv. 13, č. 3, Intersentia, Mortsel, 2022, s. 333 – 345.
(
45
)	Pozri v tomto zmysle PERISTERIDOU, C.: The principle of Lex certa in national law and European perspectives. In: KLIP, A., H.: Substantive Criminal Law of the European Union. Anvers: Maklu, 2011, s. 69 – 95, najmä s. 91. WIECZOREK, I.: EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation. In: Maastricht Journal of European and Comparative Law. Londres: Sage Publications, 2018, č. 6, s. 655 – 671, najmä s. 659 a 660.
(
46
)	Pozri rozsudok z 30. apríla 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 45).
(
47
)	Pozri najmä WEYEMBERGH, A.: Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction, c. d., podľa ktorého aproximácia predstavuje úspešnejší spôsob právnej integrácie než koordinácia a spolupráca, pri ktorých vnútroštátne práva zostávajú rovnaké, ale menej nátlakový ako unifikácia, pri ktorej nová norma trestného práva nahrádza už existujúce vnútroštátne normy, čo zodpovedá prípadu prenosu právomoci (s. 186).
(
48
)	Pozri rozsudok ESĽP, 15. novembra 1996, Cantoni v. Francúzsko (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, body 31 a 32), týkajúci sa zákonnej definície pojmu „liek“ obsiahnutej v článku L. 511 francúzskeho Code de la santé publique (Zákonník verejného zdravia), ktorý platil v tom čase.
(
49
)	REBUT, D.: Le principe de la légalité des délits et des peines. In: Libertés et droits fondamentaux. Paris: Dalloz, 2005, s. 595 – 610, najmä bod 753.
(
50
)	Pozri na ilustráciu rozsudok z 30. apríla 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 49 a citovaná judikatúra).
(
51
)	Pozri rozsudok z 3. júna 2008, Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312, bod 71 a citovaná judikatúra).
(
52
)	Pozri rozsudky z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 167 a citovaná judikatúra), a z 5. mája 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 41).
(
53
)	(C‑178/22, EU:C:2024:371).
(
54
)	Pozri rozsudok z 30. apríla 2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, bod 45).
(
55
)	Pozri rozsudok zo 6. októbra 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 98 a citovaná judikatúra).
(
56
)	Pozri rozsudok z 26. januára 2021, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 a C‑423/19, EU:C:2021:63, bod 70).
(
57
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 2. marca 2023, PrivatBank a i. (C‑78/21, EU:C:2023:137, bod 72 a citovaná judikatúra), a z 29. júla 2024, BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, bod 73 a citovaná judikatúra).
(
58
)	To odlišuje článok 1 ods. 1 písm. a) smernice 2002/90 od článku 117 kanadského zákona o prisťahovalectve a ochrane utečencov, ktorý bol zrušený Najvyšším súdom Kanady v rozsudku R. v. Appulonappa z 27. novembra 2015. Keďže totiž cieľom tohto zákona bol boj proti obchodovaniu s ľuďmi spojenému s nadnárodnou organizovanou trestnou činnosťou, tento súd rozhodol, že tým, že kvalifikoval ako trestný čin nabádanie, pomoc alebo podporu k neoprávnenému vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín aj v prípade, že bol tento čin vykonaný na účely poskytnutia vzájomnej pomoci, pomoci rodinnému príslušníkovi alebo z humanitárnych dôvodov, porušil zásadu proporcionality (body 70, 72 až 74, 77 a 84).
(
59
)	Toto ustanovenie treba podľa môjho názoru prirovnať k ustanoveniam, ktoré vo vnútroštátnych trestných zákonníkoch všeobecne vymedzujú trestné činy a delikty predtým, ako sa spresní ich rozsah, pravidlá vzniku zodpovednosti, poľahčujúce alebo priťažujúce okolnosti, odôvodňujúce skutočnosti a sankcie [napríklad článok 221‑1 francúzskeho Code pénal (Trestný zákon), ktorý kvalifikuje ako trestný čin „úmyselné usmrtenie iného“, alebo článok 311‑1 tohto zákona, ktorý kvalifikuje ako trestný čin „podvodné odcudzenie veci inému“].
(
60
)	Členské štáty sú najmä povinné konať tak, aby nebránili vstupu žiadateľov o medzinárodnú ochranu na svoje územie (pozri článok 6 rámcového rozhodnutia 2002/946). V rozsudku zo 16. novembra 2021, Komisia/Maďarsko (Kvalifikácia pomoci žiadateľom o azyl ako trestný čin) (C‑821/19, EU:C:2021:930, bod 136 a citovaná judikatúra), Súdny dvor pripomenul, že každý štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti má právo podať žiadosť o medzinárodnú ochranu na území členského štátu, vrátane jeho hraníc alebo tranzitných priestorov, aj keď sa na tomto území zdržiava neoprávnene. Toto právo mu musí byť priznané bez ohľadu na vyhliadky na úspech takejto žiadosti.
(
61
)	Pozri správu Spoločného výboru na úrovni výboru podľa článku 36 z 3. a 4. mája 2001 pre Spoločný výbor na úrovni veľvyslancov (dokument 8632/01), s. 3.
(
62
)	Pozri tiež správu, ktorú v roku 2014 vypracovala Agentúra Európskej únie pre základné práva (FRA): Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them, najmä s. 16: „Mali by sa zvážiť praktické usmernenia na pomoc členským štátom pri vykonávaní smernice v súlade so základnými právami. Tieto usmernenia by mali výslovne oslobodiť od sankcií humanitárnu pomoc pri vstupe (záchrana na mori a pomoc utečencom do bezpečia), ako aj neziskovú humanitárnu pomoc (napr. stravu, prístrešie, lekársku starostlivosť, právne poradenstvo) nelegálnym migrantom.“ (voľný preklad)
(
63
)	V súlade s ustálenou judikatúrou musia členské štáty pri výkone svojej právomoci dodržiavať právo Únie a jeho všeobecné zásady, ako vyplýva z článku 3 smernice 2002/90, pri dodržaní zásady proporcionality [pozri rozsudok zo 6. októbra 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 84 a citovaná judikatúra)].
(
64
)	Pozri, pokiaľ ide o článok 20 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/67/EÚ z 15. mája 2014 o presadzovaní smernice 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb, ktorou sa mení nariadenie (EÚ) č. 1024/2012 o administratívnej spolupráci prostredníctvom informačného systému o vnútornom trhu („nariadenie o IMI“) (Ú. v. EÚ L 159, 2014, s. 11), rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 16 až 32).
(
65
)	Podľa ustálenej judikatúry, hoci smernica ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri prijímaní spôsobov jej vykonania, možno sa domnievať, že ustanovenie tejto smernice je bezpodmienečné a presné, pokiaľ jednoznačne ukladá členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorá nie je viazaná žiadnou podmienkou týkajúcou sa uplatnenia pravidla, ktoré stanovuje [pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 19)].
(
66
)	Pozri analogicky rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 23 a 24).
(
67
)	Podľa Súdneho dvora výklad, podľa ktorého potreba prebratia požiadavky primeranosti sankcií stanovenej v dotknutej smernici môže zbaviť túto požiadavku jej bezpodmienečnej povahy, by viedol k tomu, že by sa dotknutým jednotlivcom zabránilo odvolávať sa v prípade potreby na zákaz schvaľovania neprimeraných sankcií, ktorý táto požiadavka stanovuje. Bolo by pritom nezlučiteľné so záväzným účinkom, ktorý smernici priznáva článok 288 ZFEÚ, ak by sa zásadne vylúčilo, aby sa dotknuté osoby mohli odvolávať na takýto zákaz [pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, body 25 a 26)].
(
68
)	Podľa judikatúry Súdneho dvora členský štát vykonáva právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty pri plnení povinnosti uvedenej v ustanovení práva Únie stanoviť účinné, primerané a odradzujúce sankcie voči osobám zodpovedným za porušenia práva uvedené v tomto ustanovení [pozri rozsudok z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 43 a citovaná judikatúra)].
(
69
)	Pozri rozsudok z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 65 a citovaná judikatúra).
(
70
)	Pozri rozsudok zo 4. októbra 2018, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, bod 45).
(
71
)	Pozri DE BONDT, W.: The Missing Link between „Necessity“ and „Approximation of Criminal Sanctions“ in the EU. In: European Criminal Law Review. Munich: Beck, 2014, č. 4, s. 147 – 168.
(
72
)	Pozri rozsudok z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, EU:C:2023:791, bod 68 a citovaná judikatúra).
(
73
)	Chcem pripomenúť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, ak členský štát prekročí svoju voľnú úvahu prijatím vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej neprimerané sankcie v prípade porušenia vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe určitej smernice, dotknutá osoba musí mať možnosť priamo sa odvolávať na požiadavku primeranosti sankcií stanovenú v článku 20 tejto smernice proti takejto právnej úprave [pozri rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok) (C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 30 a citovaná judikatúra)].
(
74
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. marca 2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 55), a z 5. mája 2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, bod 50).
(
75
)	Pozri rozsudok z 20. marca 2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 58).
(
76
)	Ak sa zistí, že pomoc bola poskytnutá výlučne v záujme blízkych, a najmä detí, niektoré krajiny pripúšťajú, že svojou povahou ide o humanitárny čin, ktorý si vyžaduje beztrestnosť činu, zatiaľ čo pre iné krajiny existencia rodinných väzieb nebráni tomu, aby bola matka uznaná za vinnú (pozri analýzu UNODC uvedenú v poznámke pod čiarou 3 vyššie, s. 19).