Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(veľká
komora)
z 12. marca 2019 (*)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Európskej únie – Článok 20 ZFEÚ – Články 7 a 24 Charty základných práv Európskej únie – Štátne občianstvo členského štátu a tretieho štátu – Strata štátneho občianstva členského štátu a občianstva Únie zo zákona – Dôsledky – Proporcionalita“
Vo
veci C‑221/17,
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku
267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Raad
van
State
(Štátna
rada,
Holandsko) z 19. apríla
2017 a doručený
Súdnemu
dvoru
27. apríla
2017,
ktorý
súvisí s konaním:
M. G. Tjebbes,
G. J. M. Koopman,
E. Saleh
Abady,
L. Duboux
proti
Minister
van
Buitenlandse
Zaken,
Súdny
dvor
(veľká
komora),
v zložení:
predseda
K. Lenaerts,
predsedovia
komôr
A. Prechal, M. Vilaras,
K. Jürimäe a C. Lycourgos
(spravodajca),
sudcovia
A. Rosas,
E. Juhász,
J. Malenovský,
E. Levits,
L. Bay
Larsen a D. Šváby,
generálny
advokát:
P. Mengozzi,
tajomník: M.‑A. Gaudissart,
zástupca
tajomníka,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania a po
pojednávaní z 24. apríla
2018,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        M. G. Tjebbes, v zastúpení:
A. van
Rosmalen,
–        G. J. M. Koopman a P. Duboux, v zastúpení:
E. Derksen,
advocaat,
–        E. Saleh
Abady, v zastúpení:
N. van
Bremen,
advocaat,
–        holandská
vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen a J. Langer,
splnomocnení
zástupcovia,
–        Írsko, v zastúpení: M. Browne,
L. Williams a A. Joyce,
splnomocnení
zástupcovia,
–        grécka
vláda, v zastúpení:
T. Papadopoulou,
splnomocnená
zástupkyňa,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
H. Kranenborg a E. Montaguti,
splnomocnení
zástupcovia,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
12. júla
2018,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článkov 20 a 21
ZFEÚ,
ako
aj
článku 7
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporu,
ktorého
účastníkmi
sú
pani M. G. Tjebbesová,
pani
G. J. M. Koopmanová,
pani
E. Salehová
Abadyová a pani
L. Dubouxová
na
jednej
strane a Minister
van
Buitenlandse
Zaken
(Minister
zahraničných
vecí,
Holandsko)
(ďalej
len
„minister“)
na
druhej
strane,
vo
veci, v ktorej
tento
minister
odmietol
preskúmať
jednotlivé
žiadosti
uvedených
osôb o vydanie
národného
cestovného
pasu.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Dohovor o redukovaní počtu osôb bez štátnej príslušnosti
3        Dohovor o redukovaní
počtu
osôb
bez
štátnej
príslušnosti,
ktorý
bol
prijatý
30. augusta
1961 v New
Yorku a nadobudol
platnosť
13. decembra
1975
(ďalej
len
„dohovor o redukovaní
počtu
osôb
bez
štátnej
príslušnosti“),
sa v Holandskom
kráľovstve
uplatňuje
od
11. augusta
1985.
Článok
6
tohto
dohovoru
stanovuje:
„Ak
právne
predpisy
zmluvného
štátu
ustanovujú
stratu
štátnej
príslušnosti
manžela
(manželky)
alebo
detí v dôsledku
straty
alebo
odňatia
štátnej
príslušnosti
tejto
osobe,
takáto
strata
sa
podmieni
inou
štátnou
príslušnosťou
alebo
jej
nadobudnutím.“
4        Článok 7
ods. 3
až
6
uvedeného
dohovoru
stanovuje:
„3.      Podľa
bodov
[S výhradou
odsekov – neoficiálny
preklad]
4 a 5
tohto
článku
nemôže
štátny
príslušník
zmluvného
štátu
stratiť
svoju
štátnu
príslušnosť a stať
sa
osobou
bez
štátnej
príslušnosti z dôvodu
odchodu z krajiny,
usídlenia
sa v zahraničí,
zanedbania
zaregistrovania
sa
alebo z iného
podobného
dôvodu.
4.      Osoba,
ktorá
nadobudla
štátnu
príslušnosť
iného
štátu,
môže
stratiť
svoju
pôvodnú
štátnu
príslušnosť z dôvodu
pobytu v zahraničí
počas
obdobia
určeného
právnymi
predpismi
dotknutého
zmluvného
štátu,
najmenej
však
sedem
po
sebe
nasledujúcich
rokov,
ak
príslušnému
orgánu
neohlási
svoj
úmysel
ponechať
si
štátnu
príslušnosť.
5.      V prípade
štátneho
príslušníka
zmluvného
štátu,
ktorý
sa
narodil
mimo
jeho
územia,
právne
predpisy
tohto
štátu
môžu
pozastaviť
jeho
štátnu
príslušnosť
po
uplynutí
jedného
roka
od
dovŕšenia
plnoletosti a podmieniť
ju
miestom
bydliska v tom
čase
na
území
tohto
štátu
alebo
registráciou
na
príslušnom
orgáne.
6.      S výnimkou
okolností
uvedených v tomto
článku
nemôže
osoba
stratiť
štátnu
príslušnosť
zmluvného
štátu,
ak
by
takáto
strata
spôsobila,
že
by
sa
stala
osobou
bez
štátnej
príslušnosti,
bez
ohľadu
na
to,
že
takúto
stratu
iné
ustanovenie
tohto
dohovoru
nezakazuje.“
Dohovor o občianstve
5        Európsky
dohovor o občianstve,
ktorý
prijala
6. novembra
1997
Rada
Európy a ktorý
nadobudol
platnosť
1. marca 2000
(ďalej
len
„dohovor o občianstve“),
sa v Holandskom
kráľovstve
uplatňuje
od
1. júla
2001.
Článok
7
tohto
dohovoru
stanovuje:
„1.      Zmluvný
štát
nemôže
vo
svojej
vnútroštátnej
právnej
norme
ustanoviť
stratu
občianstva
zo
zákona
alebo
na
základe
iniciatívy
zmluvného
štátu
okrem
týchto
prípadov:
…
e)      nedostatočná
skutočná
väzba
medzi
zmluvným
štátom a občanom s obvyklým
pobytom v zahraničí;
…
2.      Zmluvný
štát
môže
ustanoviť
stratu
občianstva u detí,
ktorých
rodičia
stratia
toto
občianstvo,
okrem
prípadov
zahrnutých v odseku
1 písm. c) a d).
Deti
však
toto
občianstvo
nestratia,
ak
si
ho
jeden z rodičov
ponechá.
…“
Právo Únie
6        Článok
20
ZFEÚ
stanovuje:
„1.
Týmto
sa
ustanovuje
občianstvo
Únie.
Občanom
Únie
je
každá
osoba,
ktorá
má
štátnu
príslušnosť
členského
štátu.
Občianstvo
Únie
dopĺňa
štátne
občianstvo a nenahrádza
ho.
2.
Občania
Únie
požívajú
práva a podliehajú
povinnostiam
ustanoveným v zmluvách.
Majú
okrem
iného:
a)      právo
na
slobodný
pohyb a pobyt
na
území
členských
štátov;
…
c)      právo
požívať
na
území
tretej
krajiny, v ktorej
nie
je
zastúpený
členský
štát,
ktorého
sú
štátnymi
príslušníkmi,
ochranu
diplomatických a konzulárnych
orgánov
ktoréhokoľvek
členského
štátu
za
rovnakých
podmienok
ako
štátni
príslušníci
tohto
štátu;
…“
7        Podľa
článku
7
Charty
má
každý
právo
na
rešpektovanie
svojho
súkromného a rodinného
života,
obydlia a komunikácie.
8        Článok
24
ods. 2
Charty
stanovuje:
„Pri
všetkých
opatreniach
prijatých
orgánmi
verejnej
moci
alebo
súkromnými
inštitúciami,
ktoré
sa
týkajú
detí,
sa
musia v prvom
rade
brať
do
úvahy
najlepšie
záujmy
dieťaťa.“
Holandské právo
9        Článok
6
ods. 1 písm. f)
Rijkswet
op
het
Nederlanderschap
(zákon o holandskom
štátnom
občianstve,
ďalej
len
„zákon o štátnom
občianstve“)
stanovuje:
„1.      Po
podaní
príslušného
písomného
vyhlásenia
urobeného
na
tieto
účely
potvrdením
uvedeným v ods. 3
nadobudne
holandské
štátne
občianstvo:…
f)
plnoletý
cudzinec,
ktorý
už v minulosti
mal
holandské
štátne
občianstvo… a má
povolenie
na
pobyt
na
dobu
neurčitú a má
trvalý
pobyt
najmenej
jeden
rok v Holandsku…,
pokiaľ
nestratil
holandské
štátne
občianstvo
podľa
článku
15
ods. 1 písm. d)
alebo
f).“
10      Článok
15
tohto
zákona
stanovuje:
„1.      Dospelá
osoba
stratí
holandské
štátne
občianstvo:
…
c)      ak
má
zároveň
občianstvo
iného
štátu a počas
svojej
plnoletosti
mala
počas
nepretržitého
obdobia
desiatich
rokov
obe
občianstva a jej
trvalé
bydlisko
sa
nachádzalo
mimo
Holandska… a mimo
území,
na
ktoré
sa
vzťahuje
[Zmluva o EÚ]…
…
3.      Lehota
uvedená v ods. 1 písm. c)
sa
považuje
za
neprerušenú,
keď
má
dotknutá
osoba
počas
obdobia
kratšieho
ako
jeden
rok
svoje
trvalé
bydlisko v Holandsku
alebo
na
územiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
[Zmluva o EÚ].
4.      Lehota
uvedená v ods. 1 písm. c)
sa
preruší
vydaním
osvedčenia o holandskom
štátnom
občianstve
alebo
cestovného
dokladu
či
holandského
občianskeho
preukazu v zmysle
[Paspoortwet
(zákon o cestovných
pasoch)].
Nová
desaťročná
lehota
začína
plynúť
odo
dňa
tohto
vydania.“
11      Článok
16
zákona o štátnom
občianstve
uvádza:
„1.      Maloletá
osoba
stratí
holandské
štátne
občianstvo:
…
d)      ak
jej
otec
alebo
matka
stratí
holandské
štátne
občianstvo
podľa
článku
15
ods. 1 písm. b),
c)
alebo
d)…
…
2.      K strate
holandského
štátneho
občianstva
uvedenej v odseku
1
nedôjde:
a)      pokiaľ
jeden z rodičov
má
holandské
štátne
občianstvo;
…
e)      ak
sa
maloletá
osoba
narodila v krajine,
ktorej
štátne
občianstvo
nadobudla a mala v tejto
krajine
svoj
trvalý
pobyt v čase
nadobudnutia
štátneho
občianstva…;
f)      ak
maloletá
osoba
má
alebo
mala
počas
nepretržitého
obdobia
piatich
rokov
svoj
trvalý
pobyt v krajine,
ktorej
štátne
občianstvo
nadobudla;
…“
12      Podľa
článku
IV
Rijkswet
tot
wijziging
Rijkswet
op
het
Nederlanderschap
(verkrijging,
verlening
en
verlies
van
het
Nederlanderschap)
[zákon,
ktorým
sa
mení
zákon o holandskom
štátnom
občianstve
(nadobudnutie,
udelenie a strata
holandského
štátneho
občianstva)] z 21. decembra
2000
začne
desaťročná
lehota
uvedená v článku
15
ods. 1
zákona o občianstve
plynúť
až
od
1. apríla
2003.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
13      Pani
Tjebbesová
sa
narodila
29. augusta
1984
vo
Vancouveri
(Kanada) a od
svojho
narodenia
má
holandské a kanadské
štátne
občianstvo.
Dňa
9. mája
2003
jej
bol
vydaný
holandský
cestovný
pas.
Platnosť
tohto
pasu
sa
skončila
9. mája
2008.
Dňa
25. apríla
2014
podala
pani
Tjebbesová
na
holandskom
konzuláte v Calgary
(Kanada)
žiadosť o vydanie
cestovného
pasu.
14      Pani
Koopmanová
sa
narodila
23. marca 1967 v Hoorne
(Holandsko).
Dňa
21. mája
1985
sa
usadila
vo
Švajčiarsku a 7. apríla
1988
sa
vydala
za
pána
P. Dubouxa,
ktorý
mal
švajčiarske
štátne
občianstvo.
Týmto
sobášom
nadobudla
pani
Koopmanová
aj
švajčiarske
štátne
občianstvo.
Bola
držiteľkou
holandského
pasu,
ktorý
jej
bol
vydaný
10. júla
2000 a ktorý
platil
do
10. júla
2005.
Pani
Koopmanová
podala
8. septembra
2014
na
veľvyslanectve
Holandského
kráľovstva v Berne
(Švajčiarsko)
žiadosť o vydanie
cestovného
pasu.
15      Pani
Salehová
Abadyová
sa
narodila
25. marca 1960 v Teheráne
(Irán).
Narodením
získala
iránske
štátne
občianstvo.
Na
základe
kráľovského
nariadenia z 3. septembra
1999
nadobudla
aj
holandské
štátne
občianstvo.
Dňa
6. októbra
1999
jej
bol
poslednýkrát
vydaný
holandský
cestovný
pas s platnosťou
do
6. októbra
2004.
Od
3. decembra
2002
prestala
byť
evidovaná v registri
obyvateľstva z dôvodu
emigrácie.
Od
tohto
dňa
mala
pani
Salehová
Abadyová
svoje
trvalé
bydlisko
údajne
nepretržite v Iráne.
Dňa
29. októbra
2014
podala
na
veľvyslanectve
Holandského
kráľovstva v Teheráne
(Irán)
žiadosť o vydanie
cestovného
pasu.
16      Pani
Dubouxová
sa
narodila
13. apríla
1995 v Lausanne
(Švajčiarsko).
Narodením
nadobudla
holandské
štátne
občianstvo, a to
na
základe
dvojitého
občianstva
svojej
matky,
pani
Koopmanovej,
ako
aj
švajčiarske
štátne
občianstvo
na
základe
švajčiarskeho
štátneho
občianstva
svojho
otca,
pána
P. Dubouxa.
Pani
Dubouxovej
nikdy
nebol
vydaný
holandský
cestovný
pas.
Ako
maloletá
však
bola
zapísaná v pase
svojej
matky,
ktorý
bol
vydaný
10. júla
2000 a platil
do
10. júla
2005.
Pani
Dubouxová
dosiahla
plnoletosť
13. apríla
2013.
Dňa
8. septembra
2014,
teda v rovnakom
čase
ako
jej
matka,
podala
na
veľvyslanectve
Holandského
kráľovstva v Berne
(Švajčiarsko)
žiadosť o vydanie
cestovného
pasu.
17      Na
základe
štyroch
rozhodnutí
vydaných 2. mája
2014,
16. septembra
2014,
20. januára
2015 a 23. februára
2015
minister
odmietol
posúdiť
žiadosti o vydanie
cestovných
pasov,
ktoré
podali
pani
Tjebbesová,
pani
Koopmanová,
pani
Salehová
Abadyová a pani
Dubouxová.
Dospel
totiž k záveru,
že
tieto
osoby
zo
zákona
stratili
holandské
štátne
občianstvo
podľa
článku
15
ods. 1 písm. c)
alebo
článku
16
ods. 1 písm. d)
zákona o štátnom
občianstve.
18      Keďže
minister
zamietol
sťažnosti
podané
proti
týmto
rozhodnutiam,
žalobkyne
vo
veci
samej
podali
štyri
samostatné
žaloby
na
Rechtbank
Den
Haag
(súd v Haagu,
Holandsko).
Rozsudkami
vydanými
24. apríla,
16. júla a 6. októbra
2015
Rechtbank
Den
Haag
(súd v Haagu)
vyhlásil
žaloby,
ktoré
podali
panie
Tjebbesová,
Koopmanová a Salehová
Abadyová,
za
nedôvodné.
Rozsudkom
zo
4. februára
2016
tento
súd
naopak
vyhlásil
žalobu,
ktorú
podala
pani
Dubouxová,
za
dôvodnú a zrušil
rozhodnutie
ministra,
ktoré
prijal v nadväznosti
na
jej
sťažnosť,
pričom
zachoval
právne
účinky
tohto
rozhodnutia.
19      Žalobkyne
vo
veci
samej
preto
podali
proti
týmto
rozsudkom
samostatné
odvolania
na
Raad
van
State
(Štátna
rada,
Holandsko).
20      Tento
súd
uvádza,
že
rozhoduje o otázke,
či
je
strata
holandského
štátneho
občianstva
zo
zákona
zlučiteľná s právom
Únie, a najmä s článkami
20 a 21
ZFEÚ, s prihliadnutím
na
rozsudok z 2. marca 2010,
Rottmann
(C‑135/08,
EU:C:2010:104). V tejto
súvislosti
totiž
konštatuje,
že
tieto
články
sú
uplatniteľné
na
vec
samu, i keď v tejto
veci
strata
postavenia
občana
Únie
vyplýva
zo
straty
štátneho
občianstva
členského
štátu
zo
zákona a nie z výslovného
individuálneho
rozhodnutia, v dôsledku
ktorého
došlo k odňatiu
občianstva,
ako
to
bolo v prípade, v ktorej
bol
vyhlásený
uvedený
rozsudok.
21      Raad
van
State
(Štátna
rada)
si
kladie
otázku,
či
je
možné
preskúmať
súlad
vnútroštátnej
právnej
úpravy,
ktorá
stanovuje
stratu
občianstva
členského
štátu
zo
zákona,
so
zásadou
proporcionality,
na
ktorú
odkazuje
Súdny
dvor v bode
55
rozsudku
uvedeného v predchádzajúcom
bode, a prípadne
akým
spôsobom
sa
má
tento
súlad
preskúmať.
Hoci
si
preskúmanie
proporcionality
dôsledkov
vyplývajúcich
zo
straty
holandského
štátneho
občianstva
na
situáciu
dotknutých
osôb z hľadiska
práva
Únie
môže
vyžadovať
preskúmanie
každého
jednotlivého
prípadu,
tento
súd
nevylučuje,
ako
uviedol
minister,
že
takéto
preskúmanie
proporcionality
by
mohlo
byť
obsiahnuté
vo
všeobecnej
zákonnej
úprave, v prejednávanom
prípade
právnej
úprave
stanovenej
zákonom o štátnom
občianstve.
22      Raad
van
State
(Štátna
rada)
usudzuje,
že
pokiaľ
ide o situáciu
plnoletých
osôb,
existujú
tvrdenia,
ktoré
svedčia v prospech
súladu
článku
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve
so
zásadou
proporcionality a v prospech
jeho
zlučiteľnosti s článkami
20 a 21
ZFEÚ. V tejto
súvislosti
tento
súd
uvádza,
že
dané
ustanovenie
stanovuje
dostatočne
dlhé
obdobie
desiatich
rokov
pobytu v zahraničí
pred
tým,
než
dôjde k strate
holandského
štátneho
občianstva,
na
základe
čoho
možno
predpokladať,
že
dotknuté
osoby
už
nemajú
väzbu
alebo
majú
len
veľmi
slabú
väzbu s Holandským
kráľovstvom, a teda s Európskou
úniou.
Okrem
toho
holandské
štátne
občianstvo
si
možno
ponechať
veľmi
jednoduchým
spôsobom,
pretože
plynutie
desaťročnej
lehoty
sa
preruší,
ak
má
dotknutá
osoba v priebehu
tohto
obdobia
bydlisko
najmenej
jeden
rok
nepretržite v Holandsku
alebo v Európskej
únii
alebo
dotknutá
osoba
získa
osvedčenie o holandskom
štátnom
občianstve,
cestovný
doklad
alebo
holandský
občiansky
preukaz v zmysle
holandského
zákona o cestovných
pasoch.
Vnútroštátny
súd
navyše
uvádza,
že
každý,
kto
spĺňa
požadované
podmienky
na
„opciu“ v zmysle
článku
6
zákona o štátnom
občianstve,
môže
nadobudnúť
holandské
štátne
občianstvo,
ktoré
už
mal v minulosti,
na
základe
potvrdenia.
23      Raad
van
State
(Štátna
rada)
predbežne
zastáva
názor,
že
holandský
zákonodarca
nekonal
svojvoľne,
keď
prijal
článok
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve a neporušil
teda
článok
7
Charty
týkajúci
sa
rešpektovania
súkromného a rodinného
života.
24      Podľa
názoru
Raad
van
State
(Štátna
rada)
však
vzhľadom
na
to,
že
nie
je
vylúčené,
že
preskúmanie
proporcionality
dôsledkov
straty
holandského
štátneho
občianstva
na
situáciu
dotknutých
osôb
si
vyžaduje
preskúmanie
každého
jednotlivého
prípadu,
nie
je
isté,
či
je
všeobecná
zákonná
právna
úprava,
akou
je
zákon o štátnom
občianstve, v súlade s článkami
20 a 21
ZFEÚ.
25      Pokiaľ
ide o situáciu
maloletých
osôb,
vnútroštátny
súd
uvádza,
že
článok
16
ods. 1 písm. d)
zákona o občianstve
odzrkadľuje
dôležitosť,
ktorú
vnútroštátny
zákonodarca
prikladá
jednotnosti
štátneho
občianstva v rámci
rodiny. V tejto
súvislosti
sa
pýta,
či
je
primerané
maloletej
osobe
odňať
postavenie
občana
Únie a s tým
súvisiace
práva
iba z dôvodu
zachovania
jednotnosti
štátneho
občianstva v rámci
rodiny a do
akej
miery
hrá v tejto
súvislosti
úlohu
najlepší
záujem
dieťaťa v zmysle
článku
24
ods. 2
Charty.
Uvádza,
že
maloletá
osoba
má
len
malý
vplyv
na
ponechanie
si
svojho
holandského
štátneho
občianstva a že
možnosti
na
prerušenie
plynutia
niektorých
lehôt
alebo
na
získanie
napríklad
osvedčenia o holandskom
štátnom
občianstve
nepredstavujú
dôvody
na
udelenie
výnimky
pre
maloleté
osoby.
Nemožno
tak
jasne
preukázať
súlad
článku
16
ods. 1 písm. d)
zákona o štátnom
občianstve
so
zásadou
proporcionality.
26      Za
týchto
podmienok
Raad
van
State
(Štátna
rada)
rozhodla
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Majú
sa
články
20 a 21
ZFEÚ,
najmä s prihliadnutím
na
článok
7
[Charty],
vykladať v tom
zmysle,
že z dôvodu
neexistencie
individuálneho
preskúmania
na
základe
zásady
proporcionality,
pokiaľ
ide o dôsledky
straty
štátneho
občianstva
na
situáciu
dotknutej
osoby z hľadiska
práva
Únie,
bránia
takej
právnej
úprave, o akú
ide v spore
vo
veci
samej,
na
základe
ktorej:
a)      plnoletá
osoba,
ktorá
má
zároveň
občianstvo
tretieho
štátu,
stratí
zo
zákona
štátne
občianstvo
členského
štátu, a teda
postavenie
občana
Únie,
pretože
počas
nepretržitého
obdobia
desiatich
rokov
mala
svoje
trvalé
bydlisko v zahraničí a mimo
[Únie],
hoci
existujú
možnosti,
ako
prerušiť
plynutie
tejto
desaťročnej
lehoty;
b)      maloletá
osoba v dôsledku
straty
štátneho
občianstva
svojho
rodiča
zo
zákona
za
určitých
okolností
stráca
štátne
občianstvo
svojho
členského
štátu, a tým
postavenie
občana
Únie,
ako v prípade
uvedenom… v písm. a)?“
O prejudiciálnej otázke
27      Vnútroštátny
súd
sa
svojou
otázkou v podstate
pýta,
či
sa
majú
články
20 a 21
ZFEÚ s prihliadnutím
na
článok
7
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
právnej
úprave
členského
štátu, o akú
ide
vo
veci
samej,
ktorá
za
určitých
podmienok
stanovuje
stratu
občianstva
tohto
členského
štátu
zo
zákona,
čo v prípade
osôb,
ktoré
nemajú
štátne
občianstvo
aj
iného
členského
štátu,
vedie k strate
ich
postavenia
občana
Únie a s tým
súvisiacich
práv
bez
toho,
aby
sa z hľadiska
práva
Únie
na
základe
zásady
proporcionality
individuálne
preskúmali
dôsledky
takejto
straty
na
situáciu
týchto
osôb.
28      Na
úvod
je
potrebné
uviesť,
že
vzhľadom
na
to,
že z rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu
nevyplýva,
že
žalobkyne
vo
veci
samej
vykonávali
svoje
právo
na
voľný
pohyb v rámci
Únie,
nie
je
potrebné
odpovedať
na
položenú
otázku z hľadiska
článku
21
ZFEÚ.
29      Po
tomto
spresnení
možno
konštatovať,
že
zákon o štátnom
občianstve v článku
15
ods. 1 písm. c)
stanovuje,
že
plnoletá
osoba
stratí
holandské
štátne
občianstvo,
ak
má
zároveň
štátne
občianstvo
iného
štátu a počas
svojej
plnoletosti
mala
počas
nepretržitého
obdobia
desiatich
rokov
obe
štátne
občianstva a jej
trvalé
bydlisko
sa
nachádzalo
mimo
Holandska a území,
na
ktoré
sa
vzťahuje
Zmluva o EÚ.
Článok
16
ods. 1 písm. d)
tohto
zákona
navyše
stanovuje,
že
maloletá
osoba v zásade
stratí
holandské
štátne
občianstvo,
ak
jej
otec
alebo
matka
stratí
holandské
štátne
občianstvo
najmä
podľa
článku
15
ods. 1 písm. c)
uvedeného
zákona.
30      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
hoci
definovanie
podmienok
nadobudnutia a straty
štátneho
občianstva
patrí v súlade s medzinárodným
právom
do
právomoci
každého
členského
štátu,
skutočnosť,
že
určitá
oblasť
spadá
do
právomoci
členských
štátov,
nebráni
tomu,
že v situáciách,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
musia
dotknuté
vnútroštátne
právne
normy
byť v súlade s týmto
právom
(rozsudok z 2. marca 2010,
Rottmann, C‑135/08,
EU:C:2010:104,
body
39 a 41,
ako
aj
citovaná
judikatúra).
31      Článok
20
ZFEÚ
pritom
priznáva
každej
osobe,
ktorá
má
štátne
občianstvo
členského
štátu,
postavenie
občana
Únie,
ktoré
má
byť
podľa
ustálenej
judikatúry
základným
postavením
štátnych
príslušníkov
členských
štátov
[rozsudok z 8. mája
2018,
K.A. a i. (Zlúčenie
rodiny v Belgicku), C‑82/16,
EU:C:2018:308,
bod
47,
ako
aj
citovaná
judikatúra].
32      Na
situáciu
občanov
Únie,
akými
sú
žalobkyne
vo
veci
samej,
ktorí
majú
štátne
občianstvo
len
jedného
členského
štátu a ktorým
stratou
tohto
občianstva
hrozí
strata
postavenia,
ktoré
im
priznáva
článok
20
ZFEÚ,
ako
aj s tým
súvisiacich
práv,
sa
preto
na
základe
jej
povahy a dôsledkov
vzťahuje
právo
Únie.
Členské
štáty
tak
musia
pri
výkone
svojej
právomoci v oblasti
štátneho
občianstva
konať v súlade s právom
Únie
(rozsudok z 2. marca 2010,
Rottmann, C‑135/08,
EU:C:2010:104,
body
42 a 45).
33      Za
takýchto
okolností
Súdny
dvor
už
rozhodol,
že
je
legitímne,
že
členský
štát
chce
chrániť
osobitný
vzťah
solidarity a lojality
medzi
ním
samým a jeho
štátnymi
príslušníkmi,
ako
aj
reciprocitu
práv a povinností,
ktoré
sú
základom
väzby
štátnej
príslušnosti
(rozsudok z 2. marca 2010,
Rottmann, C‑135/08,
EU:C:2010:104,
bod
51).
34      V prejednávanej
veci z rozhodnutia
vnútroštátneho
súdu
vyplýva,
že
holandský
zákonodarca
prijatím
článku
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve
chcel
zaviesť
systém
na
odstránenie
nežiaducich
účinkov
vyplývajúcich
zo
skutočnosti,
že
jedna
osoba
má
viacero
štátnych
občianstiev.
Holandská
vláda
vo
svojich
pripomienkach,
ktoré
predložila
Súdnemu
dvoru,
navyše
spresňuje,
že
medzi
cieľmi
zákona o občianstve
sa
nachádza
cieľ
spočívajúci v zabránení
situácii,
keď
osoby
nadobudnú
alebo
si
ponechajú
holandské
štátne
občianstvo,
hoci
nemajú
väzbu s Holandským
kráľovstvom
alebo
ich
väzba
už
zanikla.
Samotný
cieľ
článku
16
ods. 1 písm. d)
tohto
zákona
spočíva v obnovení
jednotnosti
štátneho
občianstva v rámci
rodiny.
35      Ako
uvádza
aj
generálny
advokát v bodoch
53 a 55
svojich
návrhov,
členský
štát
je
pri
výkone
svojej
právomoci, v rámci
ktorej
môže
definovať
podmienky
nadobudnutia a straty
štátneho
občianstva,
oprávnený
vychádzať z predpokladu,
že
štátne
občianstvo
je
prejavom
skutočnej
väzby
medzi
ním a jeho
štátnymi
príslušníkmi, a v dôsledku
toho
spojiť
neexistenciu
alebo
zánik
takejto
skutočnej
väzby
so
stratou
svojho
štátneho
občianstva.
Je
tiež
legitímne,
ak
chce
členský
štát
chrániť
jednotnosť
štátneho
občianstva v rámci
rodiny.
36      V tejto
súvislosti
kritérium, o aké
ide v článku
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve,
ktoré
sa
zakladá
na
obvyklom
bydlisku
štátnych
príslušníkov
Holandského
kráľovstva
nepretržite
počas
obdobia
desiatich
rokov
mimo
tohto
členského
štátu a území,
na
ktoré
sa
vzťahuje
Zmluva o EÚ,
možno
považovať
za
prejav
neexistencie
takejto
skutočnej
väzby. V súvislosti s článkom
16
ods. 1 písm. d)
tohto
zákona
možno
tiež
konštatovať,
ako
to
uvádza
holandská
vláda,
že
neexistencia
skutočnej
väzby
medzi
rodičmi
maloletého
dieťaťa a Holandským
kráľovstvom v zásade
predpokladá
neexistenciu
tejto
väzby
medzi
týmto
dieťaťom a týmto
členským
štátom.
37      Legitímnosť
straty
občianstva
členského
štátu v takýchto
situáciách v zásade
potvrdzujú
aj
ustanovenia
článku
6 a článku
7
ods. 3
až
6
dohovoru o redukovaní
počtu
osôb
bez
štátnej
príslušnosti,
ktoré v podobných
situáciách
stanovujú,
že
osoba
môže
stratiť
občianstvo
zmluvného
štátu
pod
podmienkou,
že
sa
nestane
osobou
bez
štátnej
príslušnosti.
Nebezpečenstvo
vzniku
postavenia
osoby
bez
štátneho
občianstva v prejednávanej
veci
vylučujú
vnútroštátne
ustanovenia
vo
veci
samej,
keďže
ich
uplatnenie
je
podmienené
tým,
že
dotknutá
osoba
má
okrem
holandského
štátneho
občianstva
aj
štátne
občianstvo
iného
štátu.
Takisto
článok
7
ods. 1 písm. e) a článok
7
ods. 2
Dohovoru o občianstve
stanovuje,
že
zmluvný
štát
môže
stanoviť
stratu
občianstva
najmä v prípade
dospelej
osoby,
ak
chýba
nedostatočná
skutočná
väzba
medzi
týmto
štátom a občanom s obvyklým
pobytom v zahraničí, a v prípade
maloletej
osoby, u detí,
ktorých
rodičia
stratia
občianstvo
tohto
štátu.
38      Túto
legitímnosť
potvrdzuje
aj
skutočnosť,
ako
uvádza
vnútroštátny
súd,
že
ak
dotknutá
osoba
žiada
počas
obdobia
desiatich
rokov
uvedenom v článku
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve o vydanie
osvedčenia o holandskom
štátnom
občianstve,
cestovného
dokladu
alebo
holandského
občianskeho
preukazu v zmysle
zákona o cestovných
pasoch,
holandský
zákonodarca
sa
domnieva,
že
táto
osoba
si
chce
zachovať
skutočnú
väzbu s Holandským
kráľovstvom,
ako
to
potvrdzuje
skutočnosť,
že
podľa
článku
15
ods. 4
zákona o štátnom
občianstve
vydanie
niektorého z týchto
dokumentov
prerušuje
plynutie
uvedenej
lehoty a bráni
preto
strate
holandského
štátneho
občianstva.
39      Za
týchto
podmienok
právo
Únie v zásade
nebráni
tomu,
aby v situáciách,
na
ktoré
sa
vzťahuje
článok
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve a článok
16
ods. 1 písm. d)
tohto
zákona,
členský
štát
stanovil z dôvodov
všeobecného
záujmu
stratu
svojho
štátneho
občianstva,
hoci
táto
strata
vedie u dotknutej
osoby
aj k strate
jej
postavenia
občana
Únie.
40      Príslušným
vnútroštátnym
orgánom a vnútroštátnym
súdom
však
prislúcha
overiť,
či
strata
občianstva
dotknutého
členského
štátu,
keď
vedie k strate
postavenia
občana
Únie a práv,
ktoré z toho
vyplývajú,
je v súlade
so
zásadou
proporcionality,
pokiaľ
ide o dôsledky,
ktoré
má z hľadiska
práva
Únie
na
situáciu
dotknutej
osoby a prípadne
na
situáciu
členov
jej
rodiny
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 2. marca 2010,
Rottmann, C‑135/08,
EU:C:2010:104,
body
55 a 56).
41      Strata
občianstva
členského
štátu
zo
zákona
by
bola
nezlučiteľná
so
zásadou
proporcionality,
ak
by
príslušné
vnútroštátne
právne
predpisy
vôbec
neumožňovali
individuálne
preskúmanie
dôsledkov
vyplývajúcich z tejto
straty
na
dotknuté
osoby z hľadiska
práva
Únie.
42      Z toho
vyplýva,
že v situácii, o akú
ide
vo
veci
samej,
keď k strate
občianstva
členského
štátu
dochádza
zo
zákona a vedie k strate
postavenia
občana
Únie,
príslušné
vnútroštátne
orgány a súdy
musia
mať
možnosť
incidenčne
preskúmať
dôsledky
tejto
straty
štátneho
občianstva a prípadne
zabezpečiť,
aby
dotknutá
osoba
opätovne
ex
tunc
nadobudla
štátne
občianstvo v prípade,
že
táto
osoba
požiada o vydanie
cestovného
dokladu
alebo
iného
dokumentu
osvedčujúceho
jej
štátnu
príslušnosť.
43      Okrem
toho
vnútroštátny
súd v podstate
uvádza,
že
tak
minister,
ako
aj
príslušné
súdy
majú
podľa
vnútroštátneho
práva
preskúmať
možnosť
ponechania
si
holandského
štátneho
občianstva v rámci
konania
týkajúceho
sa
žiadostí o obnovu
cestovného
pasu
tým,
že
vykonajú
úplne
posúdenie z hľadiska
zásady
proporcionality
zakotvenej v práve
Únie.
44      Takéto
preskúmanie
si
vyžaduje
posúdenie
individuálnej
situácie
dotknutej
osoby,
ako
aj
jej
rodiny,
aby
bolo
možné
určiť,
či
strata
občianstva
dotknutého
členského
štátu,
ak
zahŕňa
stratu
postavenia
občana
Únie,
vyvoláva
dôsledky,
ktoré
by v porovnaní s cieľom
sledovaným
vnútroštátnym
zákonodarcom
neprimerane z hľadiska
práva
Únie
narúšali
normálny
vývoj
jej
rodinného a profesijného
života.
Takéto
dôsledky
nemôžu
byť
hypotetickej
či
náhodnej
povahy.
45      V rámci
tohto
preskúmania
proporcionality
príslušným
vnútroštátnym
orgánom a prípadne
vnútroštátnym
súdom
prislúcha,
aby
sa
uistili,
že
takáto
strata
štátneho
občianstva
je v súlade
so
základnými
právami
zaručenými
Chartou,
ktorej
dodržiavanie
Súdny
dvor
zaručuje, a konkrétne s právom
na
rešpektovanie
rodinného
života,
ako
ho
vyjadruje
článok
7
Charty,
pričom
tento
článok
sa
musí
vykladať v spojení s povinnosťou
zohľadniť
najlepší
záujem
dieťaťa
uznaný v článku
24
ods. 2
Charty
(rozsudok z 10. mája
2017,
Chavez‑Vilchez a i., C‑133/15,
EU:C:2017:354,
bod 70).
46      Pokiaľ
ide o okolnosti
súvisiace s individuálnou
situáciou
dotknutej
osoby,
ktoré
môžu
byť
relevantné
na
účely
posúdenia,
ktoré
majú
príslušné
vnútroštátne
orgány a súdy
vykonať v prejednávanej
veci,
treba
predovšetkým
poukázať
na
skutočnosť,
že
po
strate
holandského
štátneho
občianstva a postavenia
občana
Únie
zo
zákona,
dotknutá
osoba
bude
čeliť
obmedzeniam
vo
výkone
jej
práva
voľného
pohybu a pobytu
na
území
členských
štátov,
ktoré
môžu
prípadne
zahŕňať
osobitné
ťažkosti
pri
ďalších
návštevách
Holandska
alebo
iného
členského
štátu,
aby
si
zachovala
skutočné a pravidelné
väzby s členmi
svojej
rodiny v týchto
štátoch,
vykonávala
svoju
profesijnú
činnosť
alebo
vyvíjala
potrebné
kroky
na
výkon
takejto
činnosti v týchto
štátoch.
Relevantná
je
jednak
aj
skutočnosť,
že
dotknutá
osoba
sa
nemohla
vzdať
štátneho
občianstva
tretieho
štátu, a z toho
dôvodu
spadá
do
pôsobnosti
článku
15
ods. 1 písm. c)
zákona o štátnom
občianstve, a jednak
aj
vážne
nebezpečenstvo
spočívajúce v podstatnom
zhoršení
jej
ochrany
alebo
slobody
pohybu,
ktorému
by
dotknutá
osoba
mohla
čeliť,
pretože
jej
nie
je
umožnené
požívať
na
území
tretieho
štátu, v ktorom
má
táto
osoba
bydlisko,
konzulárnu
ochranu
na
základe
článku
20
ods. 2 písm. c)
ZFEÚ.
47      Pokiaľ
ide o maloleté
osoby,
príslušné
správne
alebo
súdne
orgány
musia
okrem
iného v rámci
svojho
individuálneho
preskúmania
zohľadniť
prípadnú
existenciu
okolností, z ktorých
vyplýva,
že
strata
holandského
štátneho
občianstva u dotknutej
maloletej
osoby,
ktorú
vnútroštátny
zákonodarca
spojil
so
stratou
holandského
štátneho
občianstva u jedného z jej
rodičov,
aby
zachoval
jednotnosť
štátneho
občianstva v rámci
rodiny,
nezodpovedá z dôvodu
dôsledkov
vyplývajúcich z tejto
straty
na
túto
maloletú
osobu z hľadiska
práva
Únie
najlepšiemu
záujmu
dieťaťa,
ako
je
zakotvený v článku
24
Charty.
48      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
treba
na
položenú
otázku
odpovedať
tak,
že
článok
20
ZFEÚ
sa
má s prihliadnutím
na
články
7 a 24
Charty
vykladať v tom
zmysle,
že
nebráni
právnej
úprave
členského
štátu, o akú
ide
vo
veci
samej,
ktorá
za
určitých
podmienok
stanovuje
stratu
štátneho
občianstva
tohto
členského
štátu
zo
zákona,
čo v prípade
osôb,
ktoré
nemajú
štátne
občianstvo
iného
členského
štátu,
vedie k strate
ich
postavenia
občana
Únie a s tým
súvisiacich
práv,
pokiaľ
majú
príslušné
vnútroštátne
orgány,
prípadne
vrátane
vnútroštátnych
súdov,
možnosť
incidenčne
preskúmať
dôsledky
tejto
straty
štátneho
občianstva a prípadne
zabezpečiť,
aby
dotknuté
osoby
opätovne
nadobudli
štátne
občianstvo
ex
tunc,
keď
tieto
osoby
požiadajú o vydanie
cestovného
dokladu
alebo
akéhokoľvek
iného
dokumentu
osvedčujúceho
ich
štátnu
príslušnosť. V rámci
tohto
preskúmania
musia
tieto
orgány a súdy
overiť,
či
strata
občianstva
dotknutého
členského
štátu,
ak
vedie k strate
postavenia
občana
Únie,
je z hľadiska
práva
Únie v súlade
so
zásadou
proporcionality,
pokiaľ
ide o dôsledky,
ktoré
má
na
situáciu
každej
dotknutej
osoby a prípadne
na
situáciu
členov
jej
rodiny.
49      Vzhľadom
na
odpoveď
na
položenú
otázku
nie
je
potrebné
rozhodnúť o návrhu
holandskej
vlády,
ktorý
predložila
na
pojednávaní,
aby
Súdny
dvor z časového
hľadiska
obmedzil
účinky
rozsudku,
ktorý
by
bol
prijatý v prípade,
že
dospeje k záveru o nezlučiteľnosti
holandskej
právnej
úpravy s článkom
20
ZFEÚ.
O trovách
50      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný
charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(veľká
komora)
rozhodol
takto:
Článok 20 ZFEÚ s prihliadnutím na články 7 a 24 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá za určitých podmienok stanovuje stratu štátneho občianstva tohto členského štátu zo zákona, čo v prípade osôb, ktoré nemajú štátne občianstvo iného členského štátu, vedie k strate ich postavenia občana Európskej únie a s tým súvisiacich práv, pokiaľ majú príslušné vnútroštátne orgány, prípadne vrátane vnútroštátnych súdov, možnosť incidenčne preskúmať dôsledky tejto straty štátneho občianstva a prípadne zabezpečiť, aby dotknuté osoby opätovne nadobudli štátne občianstvo ex
tunc, keď tieto osoby požiadajú o vydanie cestovného dokladu alebo akéhokoľvek iného dokumentu osvedčujúceho ich štátnu príslušnosť. V rámci tohto preskúmania musia tieto orgány a súdy overiť, či strata občianstva dotknutého členského štátu, ak vedie k strate postavenia občana Únie, je z hľadiska práva Únie v súlade so zásadou proporcionality, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré má na situáciu každej dotknutej osoby a prípadne na situáciu členov jej rodiny.
Podpisy
*      Jazyk konania: holandčina.