62024CJ0245_RES
Vec C‑245/24
„Lukoil Bulgaria“ EOODa„Lukoil Neftohim Burgas“ AD
proti
Komisija za zaštita na konkurencijata,
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Administrativen săd Sofia‑oblast)
Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. decembra 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Článok 102 ZFEÚ – Zneužitie dominantného postavenia – Trh so skladovaním pohonných hmôt pre motorové vozidlá – Zneužívanie – Odmietnutie prístupu ku kľúčovej infraštruktúre vo vzťahu k podnikom v postavení tretích strán – Infraštruktúra financovaná z verejných zdrojov – Privatizácia tejto infraštruktúry“
Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Potreba prejudiciálneho rozhodnutia a relevantnosť položených otázok – Posúdenie vnútroštátnym súdom – Domnienka relevantnosti položených otázok
(Článok 267 ZFEÚ)
(pozri body 21 – 25)
Dominantné postavenie – Zneužitie – Odmietnutie podniku v dominantnom postavení poskytnúť prístup inému podniku k produktu alebo službe nevyhnutným na výkon jeho činnosti – Odmietnutie prístupu k infraštruktúre dopravy a skladovania ropných produktov – Odmietnutie vo vzťahu k podnikom v postavení tretích strán, zo strany dvoch spoločností, ktoré sú súčasťou podniku v dominantnom postavení – Odmietnutie, na ktoré sa vzťahujú viaceré delikty v zmysle vnútroštátneho práva – Zneužite dominantného postavenia – Posúdenie celkového správania, ktoré sa vytýka podniku v dominantnom postavení – Povinnosť vnútroštátneho orgánu na ochranu hospodárskej súťaže skúmať zneužitie dominantného postavenia vo vzťahu ku každému deliktu v zmysle vnútroštátneho práva – Neexistencia
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 30 – 42, bod 1 výroku)
Dominantné postavenie – Zneužitie – Odmietnutie podniku v dominantnom postavení poskytnúť prístup inému podniku k produktu alebo službe nevyhnutným na výkon jeho činnosti – Odmietnutie prístupu k infraštruktúre dopravy a skladovania ropných produktov – Infraštruktúra vybudovaná orgánmi verejnej moci predtým, ako ju podnik v dominantnom postavení nadobudol, alebo predtým, ako k nej tento podnik nadobudol výlučné práva – Posúdenie odmietnutia prístupu k tejto infraštruktúre ako zneužitie – Posúdenie podľa kritérií vypracovaných vo vzťahu k odmietnutiu prístupu k infraštruktúre, ktorú vybudoval podnik v dominantnom postavení pre potreby svojej vlastnej činnosti – Podmienky – Úplná rozhodovacia autonómia podniku v dominantnom postavení, pokiaľ ide o prístup k predmetnej infraštruktúre – Podnik v dominantnom postavení, ktorý nadobudol infraštruktúru alebo výlučné práva k tejto infraštruktúre za cenu a za podmienok vyplývajúcich zo súťažného konania
(Článok 102 ZFEÚ)
(pozri body 44 – 57, bod 2 výroku)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa vyjadril k podmienkam uplatnenia článku 102 ZFEÚ na odmietnutie prístupu – zo strany podniku v dominantnom postavení – ku kľúčovej infraštruktúre, ktorou tento podnik disponuje po privatizácii bývalého štátneho monopolu.
Na základe zmluvy o privatizácii uzavretej v roku 1999 sa hospodárska skupina Lukoil, do ktorej patria podniky „Lukoil Bulgaria“ EOOD (ďalej len „Lukoil Bulgaria“) a „Lukoil Neftohim Burgas“ AD (ďalej len „Lukoil Burgas“), stala vlastníkom infraštruktúry dopravy a skladovania ropných produktov, ktorú predtým prevádzkoval bulharský štátny podnik. Táto infraštruktúra pozostáva z troch ropovodov, siedmich ropných skladov, ako aj ropných terminálov.
Po tejto privatizácii Lukoil Burgas, hlavný výrobca ropných produktov v Bulharsku, prevádzkuje rafinériu v Burgase a má koncesiu na prevádzkovanie prístavného terminálu Rosenec. Lukoil Bulgaria, ktorá sa zaoberá distribúciou ropných produktov, disponuje skladmi rozmiestnenými po celom území Bulharska, daňovými skladmi, ako aj vnútroštátnou sieťou čerpacích staníc.
Po tom, ako sa zistilo, že v marci 2020 bol pokles maloobchodnej ceny pohonných hmôt v Bulharsku podstatne menší ako pokles kurzu ropy na svetových trhoch, bola Komisija za zaštita na konkurencijata (Komisia na ochranu hospodárskej súťaže, Bulharsko) (ďalej len „bulharský orgán na ochranu hospodárskej súťaže“) požiadaná o to, aby vyšetrila, či došlo k porušeniu práva hospodárskej súťaže v súvislosti s určovaním maloobchodných predajných cien pohonných hmôt.
V závere vyšetrovania tento orgán konštatoval, že v období rokov 2016 až 2021 sa Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas dopustili viacerých foriem zneužitia dominantného postavenia so spoločným protisúťažným cieľom, keď iným výrobcom alebo dovozcom pohonných hmôt odmietli prístup k dopravnej a skladovacej infraštruktúre, ktorú prevádzkujú. Odmietli im okrem iného prístup k daňovým skladom, námorným skladom, ako aj k ropovodom, ktorými disponujú (ďalej len „sporné konania“).
Bulharský orgán na ochranu hospodárskej súťaže konštatoval, že niektoré z týchto konaní treba kvalifikovať ako „neodôvodnené odmietnutie dodať tovar alebo poskytnúť službu“ v zmysle bulharského zákona o ochrane hospodárskej súťaže, zatiaľ čo iné treba kvalifikovať ako „obmedzovanie výroby, obchodu a technického rozvoja na úkor spotrebiteľov“ v zmysle tohto zákona. Vzhľadom na to, že tieto konania boli podľa názoru uvedeného orgánu súčasťou spoločnej stratégie skupiny Lukoil, tento orgán ich posúdil ako jediné porušenie tak článku 102 ZFEÚ, ako aj ustanovení zákona o ochrane hospodárskej súťaže. Ako sankciu uložil tento orgán spoločnostiam Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas pokuty.
Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas toto rozhodnutie napadli na Administrativen săd Sofija‑oblast (Správny súd Sofia‑okolie, Bulharsko) a tento súd sa rozhodol položiť Súdnemu dvoru viaceré prejudiciálne otázky týkajúce sa preskúmania sporných konaní z hľadiska článku 102 ZFEÚ.
Posúdenie Súdnym dvorom
Vnútroštátny súd, ktorý pritom pripomenul, že podľa bulharského orgánu na ochranu hospodárskej súťaže niektoré sporné konania predstavujú odmietnutie prístupu k zariadeniam, ktoré sú súčasťou tej istej kľúčovej infraštruktúry, zatiaľ čo iné predstavujú obmedzenia obchodu, sa v prvom rade pýta, či kvalifikácia sporných konaní ako zneužitia dominantného postavenia v zmysle článku 102 ZFEÚ vyžaduje, aby bulharský orgán na ochranu hospodárskej súťaže preukázal, že podmienky stanovené v tomto ustanovení sú splnené tak vo vzťahu ku konaniam kvalifikovaným ako obmedzenia obchodu, ako aj vo vzťahu ku konaniam kvalifikovaným ako odmietnutie prístupu k predmetným zariadeniam.
V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že spor vo veci samej sa týka jednostranného konania dvoch spoločností patriacich do toho istého podniku, ktoré boli individuálne sankcionované v podstate z toho dôvodu, že odmietli poskytnúť prístup k viacerým zariadeniam pod ich kontrolou, ktoré spoločne tvoria na relevantnom trhu kľúčovú infraštruktúru. Spoločnostiam Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas sa preto vytýka, že sa z hľadiska článku 102 ZFEÚ dopustili rovnakého druhu zneužívajúceho konania, a nie odlišných druhov konania.
Súdny dvor pripomenul, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že právo Únie v oblasti hospodárskej súťaže tým, že sa zameriava na činnosti podnikov, stanovuje ako rozhodujúce kritérium existenciu jednotnosti správania na trhu, pričom formálne oddelenie rôznych spoločností vyplývajúce z ich odlišnej právnej subjektivity nemôže brániť takejto jednotnosti na účely uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže.
Vzhľadom na tieto úvahy Súdny dvor vnútroštátnemu súdu odpovedal tak, že na to, aby orgán na ochranu hospodárskej súťaže mohol dospieť k záveru, že konania dvoch spoločností, ktoré sú súčasťou toho istého podniku v dominantnom postavení, spočívajúce podľa tohto orgánu v odmietnutí poskytnúť prístup k zariadeniam, ktoré sa dostali pod ich kontrolu – pričom tieto zariadenia sú súčasťou jednej kľúčovej infraštruktúry, ktorá je pod kontrolou tohto podniku –, a v obmedzení obchodu v tejto súvislosti, predstavuje zneužitie dominantného postavenia, ktoré je na základe článku 102 ZFEÚ zakázané, uvedený orgán nie je povinný konštatovať, že podmienky tohto ustanovenia sú splnené tak vo vzťahu ku konaniam kvalifikovaným ako odmietnutie prístupu k takýmto zariadeniam, ako aj vo vzťahu ku konaniam kvalifikovaným ako obmedzenia obchodu, a to za predpokladu, že vie preukázať, že tieto podmienky sú splnené v súvislosti s celkovým zneužívajúcim správaním, ktoré sa tomuto podniku vytýka.
V druhom rade sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 102 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že podmienky stanovené v bode 41 rozsudku Bronner (
1
), na základe ktorých sa dá usudzovať, že odmietnutie poskytnúť prístup k infraštruktúre môže predstavovať zneužitie dominantného postavenia, sa neuplatňujú v prípade, že túto infraštruktúru nevybudoval podnik v dominantnom postavení pre potreby svojich vlastných činností, ale vybudovali ju orgány verejnej moci, a buď na ňu štát tomuto podniku udelil koncesiu na služby, alebo ju tento podnik nadobudol na základe privatizácie.
Súdny dvor v bode 41 rozsudku Bronner v podstate rozhodol, že odmietnutie poskytnúť prístup k infraštruktúre, ktorú vybudoval podnik v dominantnom postavení pre potreby svojej vlastnej činnosti a ktorú tento podnik vlastní, môže predstavovať zneužitie dominantného postavenia, a to pod podmienkou, že nielenže je toto odmietnutie spôsobilé vylúčiť akúkoľvek hospodársku súťaž na relevantnom trhu zo strany žiadateľa o prístup a že toto odmietnutie nemôže byť objektívne odôvodnené, ale tiež že samotná infraštruktúra je nevyhnutná na výkon činnosti tohto žiadateľa v tom zmysle, že za túto infraštruktúru neexistuje žiadna skutočná alebo potenciálna náhrada.
V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že je to predovšetkým potreba naďalej nabádať podniky v dominantnom postavení, aby investovali do vývoja kvalitných produktov alebo služieb v záujme spotrebiteľov, čo odôvodňuje uplatnenie podmienok uvedených v bode 41 rozsudku Bronner za predpokladu, že podnik v dominantnom postavení jednak vybudoval infraštruktúru pre potreby svojich vlastných činností a jednak túto infraštruktúru vlastní. Keďže tieto dve posledné uvedené kritériá sú kumulatívne, stačí, aby jedno z nich nebolo splnené a podmienky uvedené rozsudku Bronner sa neuplatňujú.
Pokiaľ ide o kritérium, podľa ktorého podnik v dominantnom postavení musí predmetnú infraštruktúru vlastniť, Súdny dvor uviedol, že skutočnosť, že podnik v dominantnom postavení nemá úplnú rozhodovaciu autonómiu, pokiaľ ide o prístup k infraštruktúre, ktorú prevádzkuje, stačí na to, aby sa vylúčilo, že by ho bolo možné považovať za podnik, ktorý túto infraštruktúru vlastní, a v dôsledku toho na to, aby sa vylúčilo uplatnenie podmienok stanovených v bode 41 rozsudku Bronner. V takejto situácii vzhľadom na to, že dané dve kritériá uplatnenia týchto podmienok sú kumulatívne, je otázka, či bola predmetná infraštruktúra vybudovaná pre potreby vlastnej činnosti podniku v dominantnom postavení, úplne irelevantná.
V rozpore s tým, čo tvrdia Lukoil Bulgaria a Lukoil Burgas, je to tak aj v prípade, keď infraštruktúra, vo vzťahu ku ktorej podnik v dominantnom postavení nemá plnú rozhodovaciu autonómiu, bola vytvorená a vybudovaná orgánmi verejnej moci z verejných prostriedkov a následne ju tento podnik nadobudol za cenu stanovenú v súlade s pravidlami hospodárskej súťaže, pričom do tejto infraštruktúry uvedený podnik uskutočnil investície, a to bez ohľadu na výšku zaplatenej ceny a hodnotu uskutočnených investícií.
Naproti tomu v prípade, že podnik v dominantnom postavení takúto plnú rozhodovaciu autonómiu má, nemožno usudzovať, že skutočnosť, že infraštruktúra bola vytvorená alebo vybudovaná orgánmi verejnej moci alebo z verejných prostriedkov, stačí na to, aby sa v každom prípade vylúčilo uplatnenie podmienok uvedených v bode 41 rozsudku Bronner. Keďže totiž podnik v dominantnom postavení nadobudol túto infraštruktúru alebo výhradné práva, ktoré mu poskytujú rozhodovaciu autonómiu umožňujúcu mu úplne kontrolovať prístup k takejto infraštruktúre, za cenu a za podmienok, ktoré boli v súlade s pravidlami hospodárskej súťaže, možno ju postaviť na roveň infraštruktúre vytvorenej alebo vybudovanej týmto podnikom. Naopak, ak sa preukáže, že privatizačný proces nebol schopný zaručiť, aby boli ceny a podmienky nadobudnutia v súlade s pravidlami hospodárskej súťaže, takéto postavenie na roveň by muselo byť vylúčené.
Vzhľadom na vyššie uvedené Súdny dvor vnútroštátnemu dvoru odpovedal tak, že článok 102 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky stanovené v bode 41 rozsudku Bronner, na základe ktorých je možné usudzovať, že odmietnutie poskytnúť prístup k infraštruktúre môže predstavovať zneužitie dominantného postavenia, sa uplatňujú na takú infraštruktúru, ktorá bola vybudovaná orgánmi verejnej moci predtým, ako ju podnik v dominantnom postavení nadobudol na základe privatizácie, alebo predtým, ako ju tento podnik začal využívať na základe výlučných práv, ktoré naň tieto orgány verejnej moci previedli, a to pod podmienkou, že po prvé sa táto privatizácia alebo prevod výlučných práv uskutočnili za podmienok, ktoré boli schopné zaručiť to, aby boli cena a ostatné podmienky tejto privatizácie v súlade s pravidlami hospodárskej súťaže, a po druhé, že uvedený podnik má plnú rozhodovaciu autonómiu, pokiaľ ide o prístup k tejto infraštruktúre.
(
1
)	Rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).