62002CJ0418_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑418/02,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundespatentgericht (Nemecko) z 15. októbra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 20. novembra 2002, týkajúci sa konania:
Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte AG
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann (spravodajca) a R. Schintgen, N. Colneric a J. N. Cunha Rodrigues,
generálny advokát: P. Léger,
tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. júla 2004,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
– Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte AG, v zastúpení: M. Schaeffer, Rechtsanwalt,
– francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A. Bodard‑Hermant, splnomocnení zástupcovia,
– rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
– vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Tappin, barrister,
– Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. B. Rasmussen a S. Fries, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. januára 2005,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 4 ods. 1 písm. b) a článku 5 ods. 1 písm. b) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92, ďalej len „smernica“).
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte AG (ďalej len „Praktiker Märkte“) a Deutsches Patent- und Markenamt (nemecký úrad pre patenty a ochranné známky), týkajúceho sa zápisu ochrannej známky pre služby poskytované v rámci maloobchodu.
Právny rámec
3. Článok 2 smernice stanovuje:
„Ochranná známka sa môže skladať z akéhokoľvek označenia, ktoré sa dá vyjadriť graficky. Predovšetkým sú to slová, vrátane mien osôb, vzory, písmená, číslovky, tvar tovaru alebo jeho obalu, za predpokladu, že tieto označenia sú spôsobilé rozlíšiť tovar alebo služby jedného podniku od tovaru alebo služieb iného podniku.“
4. Článok 4 ods. 1 tejto smernice znie:
„Ochranná známka nebude zapísaná do registra, a ak už bola zapísaná, musí byť vyhlásená za neplatnú:
a) ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou a tovary alebo služby, pre ktoré je táto ochranná známka podaná [prihlasovaná – neoficiálny preklad ], alebo pre ktoré je zapísaná, sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je chránená táto skoršia ochranná známka;
b) ak existuje z dôvodu totožnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a totožnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie so skoršou ochrannou známkou.“
5. Článok 5 ods. 1 stanovuje:
„Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali:
a) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná;
b) akékoľvek označenia, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej natoľko podobné, a zároveň sú si natoľko podobné príslušné tovary alebo služby, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie medzi označením a ochrannou známkou.“
6. Dvanáste odôvodnenie smernice stanovuje, že je nevyhnutné, aby ustanovenia tejto smernice boli úplne konzistentné s ustanoveniami Parížskeho dohovoru na ochranu priemyselného vlastníctva podpísaného 20. marca 1883 v znení dojednanom v Štokholme 14. júla 1967 v znení zmien a doplnení z 28. septembra 1979 ( Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zväzok 828, č. 11851, s. 305, ďalej len „Parížsky dohovor“), ktorý je záväzný pre všetky členské štáty Spoločenstva.
7. Niceská dohoda o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v znení neskorších zmien a doplnení (ďalej len „Niceská dohoda“) bola uzavretá na základe článku 19 Parížskeho dohovoru, ktorý vyhradzuje štátom Únie právo dojednávať oddelene medzi sebou osobitné dohody na ochranu priemyslového vlastníctva.
8. V rámci triedenia, ktoré zavádza (ďalej len „Niceské triedenie“), je trieda 35 pomenovaná ako nasledujúce služby:
„Reklama,
vedenie obchodnej činnosti,
správa obchodnej činnosti,
kancelárske práce.“ [ neoficiálny preklad ]
9. Vysvetlivka k tejto triede upresňuje:
„...
Táto trieda zahŕňa najmä:
…
– usporiadanie rozličných výrobkov (s výnimkou ich prepravy) v záujme tretích osôb tak, aby ich spotrebiteľ pohodlne zbadal a kúpil.
Táto trieda nezahŕňa najmä:
...
– činnosť podniku, ktorého prvotným poslaním je predaj tovarov, teda takzvaného obchodného podniku,
…“ [ neoficiálny preklad ]
10. Článok 2 Niceskej dohody znie:
„1. S výhradou záväzkov uložených touto dohodou je dosah triedenia taký, aký mu priznáva každý štát Osobitnej únie. Najmä medzinárodné triedenie nezaväzuje štáty Osobitnej únie, ani ak ide o posúdenie rozsahu ochrany známky, ani ak ide o uznanie známok služieb.
2. Každý zo štátov Osobitnej únie si vyhrádza možnosť použiť triedenie buď ako systém hlavného, alebo pomocného systému.
3. Príslušné úrady štátov Osobitnej únie uvádzajú v úradných listinách a úradných publikáciách o zápisoch známok čísla tried triedenia, do ktorých patria výrobky alebo služby, pre ktoré sa známka zapisuje.
...“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
11. Praktiker Märkte podal na Deutsches Patent- und Markenamt prihlášku ochrannej známky Praktiker okrem iného pre službu „maloobchod so stavebnými, dielenskými a záhradkárskymi potrebami a inými spotrebnými tovarmi v sektore ‚do-it-yourself‘“.
12. Deutsches Patent- und Markenamt túto prihlášku zamietol. Usúdil, že prihlasovaný pojem „maloobchod“ neoznačuje nezávislé služby, ktoré by mali samostatný hospodársky význam. Týka sa len distribúcie tovarov ako takých. Keďže podstatou distribúcie tovarov je hospodárska činnosť, najmä ich nákup a predaj, touto činnosťou nie sú služby, ktoré by boli spôsobilé na ich zápis ako ochrannej známky. Ochranu prostredníctvom ochranných známok by z tohto hľadiska bolo možné dosiahnuť len prihlásením ochrannej známky označujúcej jednotlivé predávané tovary.
13. Praktiker Märkte podal proti zamietavému rozhodnutiu žalobu na Bundespatentgericht. Okrem iného tvrdil, že hospodársky vývoj smerujúci ku spoločnosti služieb vyžaduje nové posúdenie maloobchodu ako služby. Rozhodnutie o kúpe, ktoré robí spotrebiteľ, čím ďalej tým viac ovplyvňuje nielen disponibilita a cena výrobku, ale tiež ďalšie aspekty ako výber a usporiadanie tovarov, ich prezentácia, služby poskytované personálom, reklama, vzhľad a umiestnenie obchodu, atď. Týmito službami poskytovanými v rámci maloobchodu sa môžu maloobchodníci odlíšiť od svojich konkurentov. Takéto plnenia by malo byť možné chrániť ochrannou známkou pre služby. V tomto zmysle teda ochranu prostredníctvom ochranných známok uznáva pre služby poskytnuté maloobchodníkom nielen Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ďalej len „ÚHVT“), ale tiež väčšina členských štátov. Nevyhnutnosťou je jednotné posúdenie tejto otázky v rámci Spoločenstva.
14. Preto Bundespatentgericht rozhodol konanie vo veci samej prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Predstavuje maloobchod s tovarmi službu v zmysle článku 2 smernice?
Ak je odpoveď na túto otázku kladná:
2. V akom rozsahu sa má obsah takých služieb, ktoré maloobchodník poskytuje, upresniť, aby sa zaručila určitosť predmetu ochrany ochrannej známky, ako to vyžaduje:
a) funkcia ochrannej známky definovaná v článku 2 smernice, spočívajúca v schopnosti rozlíšiť tovar alebo služby jedného podniku od tovaru alebo služieb iného podniku,
b) nevyhnutnosť vymedzenia oblasti ochrany takej ochrannej známky pre prípad sporu?
3. V akom rozsahu treba vymedziť oblasť podobnosti [článok 4 ods. 1 písm. b) a článok 5 ods. 1 písm. b) smernice] medzi takými službami poskytovanými maloobchodníkom a:
a) inými službami poskytovanými v rámci distribúcie tovarov
alebo
b) tovarmi distribuovanými dotknutým maloobchodníkom?“
15. Vnútroštátny súd pripomína, že článok 2 smernice neobsahuje definície pojmov „tovary“ a „služby“ používaných touto smernicou.
16. Vnútroštátny súd sa domnieva, že podstata nezávislej činnosti maloobchodníka, prostredníctvom ktorej priamo konkuruje iným distributérom tovarov a pre ktorú by sa mohla ukázať ako nevyhnutná samostatná ochrana prostredníctvom ochrannej známky pre služby, je redukovaná na špecifické činnosti predaja, ktoré umožňujú distribúciu tovarov bez toho, že by sa obmedzovali na jej uskutočňovanie. V tomto prípade ide o usporiadanie tovarov pochádzajúcich od rôznych podnikov tak, aby sa vytvoril sortiment a jeho ponuka na úrovni distribučného subjektu, či už ako tradičného obchodu alebo predaja na diaľku alebo elektronického obchodu. Aj keď predmetné služby nie sú zákazníkovi účtované samostatne, možno na ne hľadieť ako na odplatné vzhľadom na obchodnú maržu.
17. Podľa Bundespatentgericht však na to, aby sa naplnila pôvodná funkcia ochrannej známky, treba predmet ochrany vymedziť s dostatočnou určitosťou. Všeobecné pojmy ako „služby v maloobchode“ nespĺňajú požiadavku určitého charakteru výhradných práv. Obmedzenia výhradne na distribuované tovary neeliminujú neurčitý charakter pojmu „maloobchod“ v predmetnej oblasti. Ponechávajú otvorenú otázku, ktorých z uvedených služieb idú nad rámec samotného predaja týchto tovarov. Analogicky možno formulovať námietky, čo sa týka upresnení týkajúcich sa povahy predajného miesta, napríklad „veľkopredajne“ alebo „supermarketu“.
18. Pri zápise ochranných známok je nevyhnutnosť vymedziť obsah pojmu „služby poskytované maloobchodníkom“ ešte väčšia pri výklade pojmu „pravdepodobnosť zámeny“ uvedenom v článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 5 ods. 1 písm. b) smernice. V skutočnosti aj adekvátne upresnenie obsahu pojmu „služby poskytované maloobchodníkom“ pri zápise ochrannej známky je napokon nedostatočné, ak sa ochranná známka pre služby zapisuje pre oblasť nekontrolovateľnej ochrany z dôvodu širokého výkladu pojmu „podobnosť tovarov alebo služieb“.
O prejudiciálnych otázkach
O prvých dvoch otázkach
19. Týmito prvými dvoma otázkami, ktoré treba posúdiť spoločne, sa Bundespatentgericht v podstate pýta, či sa má pojem „služby“ uvedený v smernici, najmä v jej článku 2, vykladať v tom zmysle, že zahŕňa služby poskytované v rámci maloobchodu s tovarmi, a ako áno, či sa pri zápise ochrannej známky pre služby požadujú s ohľadom na poskytované plnenia nejaké upresnenia.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
20. Praktiker Märkte sa domnieva, že maloobchod s tovarmi je službou v zmysle smernice. Ochranná známka chrániaca ho ako službu je spôsobilá plniť pôvodnú funkciu ochrannej známky. Na účely vymedzenia predmetu ochrany nie je nevyhnutné špecifikovať obsah poskytovaných služieb.
21. Francúzska vláda počas ústnej časti konania uviedla, že pripúšťa, že určité špecifické plnenia sprevádzajúce maloobchodný predaj, ktorých obsah by sa mal upresniť, môžu tvoriť popri predaji samostatné plnenia, a teda sú spôsobilé požívať ochranu prostredníctvom ochrannej známky.
22. Rakúska vláda tvrdí, že jadrom maloobchodu, t. j. predaja tovarov, nie je služba spôsobilá byť ako taká predmetom ochrany prostredníctvom ochrannej známky, čo podľa nej potvrdzuje vysvetlivka k triede 35 Niceského triedenia. Ako ochrannú známku pre služby možno zapísať jedine plnenia presahujúce uvedené jadro, pričom ich obsah by sa mal upresniť.
23. Vláda Spojeného kráľ ovstva tvrdí, že ochrannú známku možno pre službu platne zapísať, ak sa pod touto ochrannou známkou poskytuje spotrebiteľom identifikovateľná služba nad rámec samotnej distribúcie tovarov. Vysvetlivka k triede 35 Niceského triedenia potvrdzuje, že samotná distribúcia tovarov nie je identifikovateľnou službou, ale že aspekty maloobchodnej činnosti týkajúce sa usporiadania rozličných tovarov v záujme tretích osôb, ktoré spotrebiteľovi umožňuje tieto tovary pohodlne zbadať a kúpiť, môžu tvoriť službu spôsobilú byť chránenou prostredníctvom ochrannej známky. Aby ju bolo možné zapísať, treba osobitne uviesť aspekty činnosti tvoriacej službu, ako aj pokrytú oblasť alebo oblasti maloobchodnej činnosti, čím sa zaručí určitosť predmetu ochrany.
24. Komisia tvrdí, že maloobchod s tovarmi predstavuje službu v zmysle smernice, pretože sú splnené podmienky článku 50 ES. Ochranu prostredníctvom ochrannej známky pre služby možno uplatniť na všetky činnosti, ktoré nie sú čisto predajnými činnosťami. Všetky predmetné služby nie je možné vymenovať vyčerpávajúcim spôsobom. Tieto môžu zahŕňať usporiadanie tovarov, umiestnenie, ponúkanú ľahkú dostupnosť, postoj a angažovanosť personálu, pozornosť venovanú zákazníkom.
25. Otázka upresnenia obsahu služieb sa pri zápise ochrannej známky podľa Komisie kladie z formálno-právneho hľadiska. Táto otázka spadá do právomoci členských štátov, čo vyplýva aj z piateho odôvodnenia smernice, podľa ktorého môžu členské štáty voľne určovať procesné ustanovenia týkajúce sa zápisu, pričom môžu napríklad určovať formu zápisu ochranných známok. Z tohto hľadiska prichádza do úvahy pre zápis ochrannej známky pre maloobchod len trieda 35 Niceského triedenia. Niceská dohoda ako taká neukladá požiadavky na opis služieb.
Odpoveď Súdneho dvora
26. Z prvého odôvodnenia smernice vyplýva, že jej cieľom je aproximovať právne predpisy členských štátov, aby sa odstránili rozdiely, ktoré môžu brániť voľnému pohybu tovaru a slobodnému poskytovaniu služieb a ktoré môžu skresľovať hospodársku súťaž v rámci spoločného trhu.
27. V súlade s jej článkom 1 sa smernica uplatňuje na „ochranné známky pre tovary“ a „ochranné známky pre služby“.
28. Neobsahuje definíciu pojmu „služby“, ktorý článok 50 ES opisuje ako „plnenia, ktoré sa bežne poskytujú za odplatu“.
29. Neupresňuje ani podmienky zápisu ochrannej známky pre služby, pokiaľ taký zápis upravuje vnútroštátna právna úprava.
30. Z tohto hľadiska je vhodné uviesť, že piate odôvodnenie smernice stanovuje, že členské štáty majú úplnú slobodu pri určovaní procesných ustanovení týkajúcich sa zápisu ochranných známok, pričom môžu napríklad určovať formu zápisu ochranných známok. Siedme odôvodnenie však zdôrazňuje, že dosiahnutie cieľov, na ktoré je táto aproximácia právnych predpisov zameraná, predpokladá, aby boli podmienky dosiahnutia a udržania zapísanej ochrannej známky vo všetkých členských štátoch vo všeobecnosti zhodné.
31. Pritom určenie povahy a obsahu služby spôsobilej byť predmetom ochrany prostredníctvom zapísanej ochrannej známky nepodlieha procesným ustanoveniam o zápise ochranných známok, ale hmotnoprávnym podmienkam pre nadobudnutie práva z ochrannej známky.
32. Ak by pojem „služby“ spadal do právomoci členských štátov, mohli by z toho podľa dotknutých vnútroštátnych právnych predpisov vyplývať rôzne podmienky zápisu ochranných známok pre služby. Cieľ nadobudnutia práva na ochrannú známku za „zhodných podmienok“ vo všetkých členských štátoch by sa nenaplnil.
33. Súdnemu dvoru teda prináleží, aby v právnom poriadku Spoločenstva jednotne vyložil pojem „služby“ v zmysle smernice (pozri analogicky rozsudok z 20. novembra 2001, Zino Davidoff a Levi Strauss, C‑414/99 až C‑416/99, Zb. s. I‑8691, body 42 a 43).
34. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že cieľom maloobchodu je predaj tovarov spotrebiteľom. Tento obchod okrem právneho aktu predaja zahŕňa aj každú činnosť podnikateľa podnecujúcu k uzavretiu takého aktu. Táto činnosť pozostáva najmä z výberu tovarov ponúkaných na predaj a ponuky rôznych plnení, ktorých účelom je naviesť spotrebiteľa na to, aby uvedený akt uzavrel s predmetným obchodníkom, a nie jeho konkurentom.
35. Žiadna požiadavka vyplývajúca zo smernice alebo všeobecných zásad práva Spoločenstva neodporuje tomu, aby takéto plnenia spadali do pojmu „služby“ v zmysle smernice, a tomu, aby obchodník mal právo prostredníctvom zápisu svojej ochrannej známky získať jej ochranu ako označenia pôvodu poskytovaných služieb.
36. Takéto odôvodnenie je založené na vysvetlivke k triede 35 Niceského triedenia, v zmysle ktorej táto trieda zahŕňa „usporiadanie rozličných výrobkov... v záujme tretích osôb tak, aby ich spotrebiteľ pohodlne zbadal a kúpil“ („the bringing together, for the benefit of others, of a variety of goods… enabling customers to conveniently view and purchase those goods“ podľa anglického znenia vysvetlivky).
37. Pokiaľ ide o nariadenie Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), je vhodné si všimnúť, že ÚHVT pripúšťa, že služby poskytované maloobchodníkmi sú ako také spôsobilé byť zapísané ako ochranné známky Spoločenstva a že spadajú do triedy 35 Niceského triedenia (pozri oznámenie predsedu ÚHVT č. 3/01 z 12. marca 2001 o zápise ochranných známok Spoločenstva pre služby v maloobchode).
38. Napokon treba uviesť, že jednak všetky oprávnené osoby, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, pripustili, že prinajmenšom niektoré služby poskytované v rámci maloobchodu môžu predstavovať služby v zmysle smernice a na druhej strane, že na základe informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, na takomto posúdení v súčasnosti spočíva široko zaužívaná prax v členských štátoch.
39. Treba teda vyvodiť záver, že pojem „služby“ v zmysle smernice zahŕňa služby poskytované v rámci maloobchodu s tovarmi.
40. Vyvstáva otázka, či v osobitnom prípade maloobchodu treba pojem „služby“ v zmysle smernice upresniť.
41. V tejto súvislosti bolo v pripomienkach predložených Súdnemu dvoru uvedené, že služby, ktoré môžu byť chránené ako služby v maloobchode, je potrebné identifikovať na základe ich odlíšenia od služieb, ktoré, viažuc sa úzko k predaju tovarov, nemôžu byť predmetom zápisu ochrannej známky. Ďalej bolo zdôraznené, že prihláška ochrannej známky bude musieť konkrétne označiť službu alebo služby, pre ktoré sa navrhovateľ domáha ochrany.
42. Potvrdilo sa, že také upresnenia budú nevyhnutné najmä na účely zachovania základnej funkcie ochrannej známky, t. j. zachovania identity pôvodu tovarov alebo služieb označovaných ochrannou známkou, a aby sa predišlo tomu, že sa ochranným známkam pre služby v maloobchode udelí príliš široká a neurčitá ochrana.
43. O zložitosti takto vznesených otázok svedčia rozdielne návrhy odpovedí predložené oprávnenými osobami v ich pripomienkach, ako aj informácie o súčasnej praxi v členských štátoch, ktoré má Súdny dvor k dispozícii.
44. Z ďalej uvedených dôvodov nie je namieste opierať sa o pojem „služby v maloobchode“ v zmysle smernice v užšom rozsahu, ako to vyplýva z opisu v bode 34 tohto rozsudku.
45. Predovšetkým je vhodné uviesť, že rozlíšenie medzi rôznymi kategóriami služieb poskytovanými pri príležitosti predaja tovarov, predpokladajúce užšie vymedzenie pojmu „služby v maloobchode“, by sa vzhľadom na realitu významnej hospodárskej oblasti, ktorú tento obchod predstavuje, javilo ako umelé. Nevyhnutne by to viedlo k ťažkostiam, pokiaľ ide o všeobecnú definíciu kritérií, ako aj pri uplatnení týchto kritérií v praxi.
46. Určite je vhodné pripustiť, že užšie vymedzenie pojmu „služby v maloobchode“ zužuje ochranu priznanú majiteľovi ochrannej známky, a tým znižuje počet prípadov, pri ktorých sa kladú otázky týkajúce sa uplatnenia článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 1 smernice.
47. Takáto úvaha však nemôže odôvodniť zužujúci výklad.
48. V skutočnosti nič nenaznačuje, že prípadné problémy nasledujúce po zápise ochranných známok pre služby v maloobchode by nemohli byť vyriešené na základe oboch dotknutých ustanovení smernice tak, ako ich interpretuje Súdny dvor. Z tohto hľadiska je vhodné pripomenúť, že podľa jeho judikatúry treba pravdepodobnosť zámeny posúdiť globálne, berúc do úvahy všetky relevantné faktory daného prípadu (pozri rozsudky z 11. novembra 1997, SABEL, C‑251/95, Zb. s. I‑6191, bod 22, a z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507, bod 16). V rámci tohto globálneho posúdenia je možné v prípade potreby zohľadniť osobitosti pojmu „služby v maloobchode“ viazané na ich širokú oblasť uplatnenia, berúc do úvahy legitímne záujmy všetkých zúčastnených osôb.
49. Za týchto podmienok, aby mohla byť ochranná známka pokrývajúca služby poskytované v rámci maloobchodu zapísaná, nie je nevyhnutné konkrétne označiť službu alebo služby, pre ktoré sa zápis žiada. Na ich identifikovanie postačí použiť všeobecné slovné spojenia ako „usporiadanie rozličných tovarov umožňujúce, aby ich spotrebiteľ pohodlne zbadal a kúpil“.
50. Naopak treba od navrhovateľa požadovať, aby špecifikoval tovary alebo druhy tovarov, ktorých sa služby týkajú, napríklad prostredníctvom takých údajov, ktoré sú obsahom prihlášky ochrannej známky podanej v spore vo veci samej (pozri bod 11 tohto rozsudku).
51. Také upresnenia uľahčia uplatňovanie článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 1 smernice bez podstatného obmedzenia ochrany, ktorú poskytuje ochranná známka. Zároveň uľahčia uplatnenie článku 12 ods. 1 smernice, podľa ktorého „ochranná známka bude vymazaná, ak nebola počas nepretržitého obdobia piatich rokov skutočne používaná na tovary alebo služby, pre ktoré bola zapísaná, s výnimkou prípadu, ak bolo toto nepoužívanie primerane odôvodnené. Žiadna osoba však nesmie žiadať, aby majiteľove práva na ochrannú známku boli zrušené, ak v období medzi uplynutím päťročného obdobia a podaním návrhu na výmaz sa začala ochranná známka skutočne používať alebo sa jej používanie obnovilo. ...“
52. Na prvé dve otázky je preto potrebné odpovedať tak, že pojem „služby“ uvedený v smernici, najmä v jej článku 2, zahŕňa služby poskytované v rámci maloobchodu s tovarmi.
Aby bolo možné ochrannú známku pre také služby zapísať, nie je nevyhnutné konkrétne označiť predmetnú službu alebo služby. Nevyhnutné sú však upresnenia, pokiaľ ide o predmetné tovary alebo ich druhy, ktorých sa služby týkajú.
O tretej otázke
53. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má pojem „podobnosť“ uvedený v článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 5 ods. 1 písm. b) smernice, ktorý môže prípadne vyvolať pravdepodobnosť zámeny v zmysle týchto ustanovení, vykladať pomocou osobitných zužujúcich kritérií vzhľadom na ochranné známky pre služby chrániace služby poskytované v rámci maloobchodu s tovarmi.
54. Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že vo veci samej bola prihláška ochrannej známky Praktiker pre služby v maloobchode zamietnutá, pretože prihlasovaný pojem „maloobchod“ neopisoval služby spôsobilé byť predmetom zápisu ochrannej známky.
55. Návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiaden oporný bod, na základe ktorého by vnútroštátny súd mohol byť vedený k tomu, aby sa vyjadril k pojmu „podobnosť“ uvedenému v článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 5 ods. 1 písm. b) smernice v súvislosti s pravdepodobnosťou zámeny v zmysle týchto ustanovení.
56. Aj keď sú uvedené ustanovenia relevantné pre zodpovedanie prvých dvoch otázok, nespadajú do rámca tretej otázky.
57. Súdny dvor pritom nie je príslušný na zodpovedanie prejudiciálnych otázok, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nijako nesúvisí so skutkovým stavom alebo predmetom sporu vo veci samej, ak je problém hypotetickej povahy, alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii údaje týkajúce sa skutkového a právneho rámca nevyhnutné na účelné zodpovedanie položených otázok (pozri najmä rozsudok zo 16. októbra 2003, Traunfellner, C‑421/01, Zb. s. I‑11941, bod 37).
58. Za týchto okolností treba tretiu prejudiciálnu otázku považovať za hypotetickú vzhľadom na konanie vo veci samej, a preto ju treba vyhlásiť za neprípustnú.
O trovách
59. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1. Pojem „služby“ uvedený v prvej smernici Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok, najmä jej článku 2, zahŕňa služby poskytované v rámci maloobchodu s tovarmi.
2. Aby mohla byť ochranná známka pre také služby zapísaná, nie je nevyhnutné konkrétne označiť predmetnú službu alebo služby. Nevyhnutné sú však upresnenia, pokiaľ ide o predmetné tovary alebo ich druhy, ktorých sa služby týkajú.