62000CC0087_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Predložitveno sodišče s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predloži vprašanje glede skupne ureditve trgov v sektorju sladkorja. Ta ureditev zajema določitev različnih cen sladkorja in sladkorne pese, ki so višje za območja s primanjkljajem kot za območja s presežki. Pri naši zadevi je v ospredju pojem porabe, uporabljen v izračunu, ki ga morajo narediti pristojne institucije, da bi določile, ali ima območje presežek ali primanjkljaj. Na Sodišče se naslovi vprašanje, ali je dejstvo, da se sladkor, vsebovan v proizvodih, predelanih v tej državi in namenjenih za izvoz, ni štel za porabljenega v državi članici, povzročilo neveljavnost uredbe, ki za tržno leto 1998/99 Italije ni vključila med območja Skupnosti s primanjkljajem.
I – Pravni okvir, dejstva, postopek in vprašanji za predhodno odločanje
2. V skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe Sveta (EGS) št. 1785/81 z dne 30. junija 1981 o skupni ureditvi trgov v sektorju sladkorja(2) (v nadaljevanju: temeljna uredba), ki se uporablja v tem primeru, je cilj te ureditve poleg delovanja in razvoja skupnega trga kmetijskih proizvodov „zagotovitev, da bodo imeli pridelovalci sladkorne pese in sladkornega trsa v Skupnosti še naprej potrebna jamstva v zvezi z zaposlitvijo in življenjskim standardom“, zato je „treba stabilizirati trg sladkorja“. Gre za pravila, zlasti glede cen in kvot.
3. Glede cen belega sladkorja je v členu 3(1) temeljne uredbe določeno, da se letno določi intervencijska cena za območja brez primanjkljaja in izpeljana intervencijska cena za vsako od območij s primanjkljajem. V skladu s členoma 4 in 5 temeljne uredbe so za sladkorno peso –osnovno surovino, iz katere se pridobiva sladkor – letno določene minimalne cene, ki so za območja s primanjkljajem povečane za znesek, enak razliki med izpeljano intervencijsko ceno na zadevnem območju in intervencijsko ceno, znesek, ki je določen s količnikom 1,30.
4. V členih 24 in 25 temeljne uredbe je določena dodelitev vsaki državi članici kvote A in kvote B za pridelavo sladkorja in izoglukoze. Te kvote so po državah članicah dodeljene podjetjem po merilih predpisov Skupnosti. V členu 9 navedene uredbe je določeno, da so intervencijski organi, ki jih določijo države članice, obvezani odkupiti sladkor, pridelan v mejah kvot, po intervencijskih ali izvedenih intervencijskih cenah, kar daje cenovna in prodajna jamstva. Končno, v skladu s členom 26 te uredbe za sladkor, pridelan izven kvot (sladkor C), ni jamstva in mora biti načeloma izvožen brez pravice do nadomestila ali dan na trg Skupnosti ob tem, da se uveljavijo carinske dajatve na uvoženi sladkor.
5. Tretja uvodna izjava Uredbe (ES) št. 1361/98(3), s katero so določene intervencijske cene za tržno leto 1998/99 (v nadaljevanju: izpodbijana uredba)in ki je bila sprejeta v skladu s temeljno uredbo, natančneje določa, „da je situacija pomanjkljive dobave predvidljiva na območju Irske, Združenega kraljestva, Španije, Portugalske in Finske“. S členom 1 izpodbijane uredbe dejansko ni bila določena izpeljana intervencijska cena za Italijo.
6. V tej zadevi je Roberto Nicoli družbi Eridania SpA (v nadaljevanju: družba Eridania) prodal svoj pridelek sladkorne pese za tržno leto 1998/99. Zanj je družba Eridania tožeči stranki plačala znesek, ki ne vključuje povišanja, ki bi se uporabilo, če bi bila Italija uvrščena med območja s primanjkljajem. R. Nicoli je družbo Eridania pozval pred sodišče, da bi slednje naložilo plačilo tega povišanja.
7. Predložitveno sodišče je 28. februarja 2000 zastavilo tri predhodna vprašanja, ki so na Sodišče prispela 7. marca 2000. V svojem predlogu se je sklicevalo zlasti na naslednjo utemeljitev: država članica, ki mora uvoziti sladkor za zadovoljitev svojih potreb, se mora šteti za območje s primanjkljajem in se zanjo določi izpeljana intervencijska cena; če se sladkor, ki je v Italiji dodan živilom, izvoženim v druge države članice, šteje za porabljenega v slednjih, naj bi bila veljavnost izpodbijane uredbe dvomljiva glede na navedeno stanje primanjkljaja, ker bi Italija lahko imela potrebo po uvozu sladkorja, ne da bi bila deležna ugodnosti določitve izpeljane intervencijske cene; to naj bi povzročilo ničnost izpodbijane uredbe.
8. Sodišče je s sklepom predsednika Sodišča z dne 13. aprila 2000 prekinilo odločanje in čakalo na zaključek zadeve Italija proti Svetu, ki se je nanašala na veljavnost izpodbijane uredbe glede uvrstitve Italije kot območja s presežkom. V tej zadevi je bila 14. marca 2002 izdana sodba(4), ki jo je sodno tajništvo Sodišča posredovalo predložitvenemu sodišču, ki ga je Sodišče vprašalo, ali namerava ob upoštevanju te sodbe vztrajati pri svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Predložitveno sodišče je, potem ko je zaslišalo zastopnike strank v postopku v glavni stvari, s sklepom z dne 30. julija 2002 odločilo ohraniti drugo in tretje vprašanje, vendar pa umakniti prvo. Predložitveno sodišče je presodilo, da v navedeni sodbi Sodišča ni bila opredeljena razlaga pojma „poraba na določenem območju“ in da je zato ostalo odprto tudi vprašanje veljavnosti, „ne samo z vidika utemeljitve, ampak tudi in predvsem, ker v [izpodbijani] uredbi ni določena izpeljana intervencijska cena za vsa območja v Italiji“.
9. Vprašanji za predhodno odločanje, predloženi Sodišču, sta torej:
„[1.]	Ali je treba [temeljno] uredbo razlagati tako, da se območje s primanjkljajem določi po načinu izračuna, ki za sladkor, porabljen na tem območju, šteje sladkor, vsebovan v predelanem proizvodu, celo če je slednji zaužit v drugi državi, ali pa mora biti območje s primanjkljajem določeno po načinu izračuna, ki sladkorja, ki je vsebovan v predelanem proizvodu, vendar je zaužit v drugi državi, ne šteje za porabljenega na tem območju?
[2.] Ali je [sporna] uredba veljavna, ker v njej ni določena izpeljana intervencijska cena za vsa območja Italije glede na člene 3(1), 5(3) in 6(2) [temeljne] uredbe in v tem pogledu ne vsebuje nobene utemeljitve?“
II – Stališča strank
10. Komisija, Svet in družba Eridania zatrjujejo, da je bilo na predhodna vprašanja že odgovorjeno v zgoraj navedeni sodbi Italija proti Svetu. Svet in družba Eridania tako predlagata sprejetje sklepa na podlagi člena 104(3) Poslovnika, saj naj bi bili vprašanji enaki vprašanjem, o katerih je Sodišče že odločilo. Svet opozarja tudi na možnost razglasitve predloga za nedopustnega. Italjanska vlada in R. Nicoli pa menita, da navedena sodba ne reši predhodnih vprašanj.
11. Glede temelja R. Nicoli in italijanska vlada podpirata utemeljitev predložitvenega sodišča iz točke 7 zgoraj. R. Nicoli trdi, da če je pojem porabe, ki se je uporabil v izračunu, vključeval sladkor, vsebovan v proizvodih, predelanih v državi članici, ki so namenjeni v drugo državo članico, naj bi se Italija štela za območje s primanjkljajem. Po podatkih italijanskega ministrstva za kmetijske in gozdne vire, ki jih je predložila Komisija, naj bi obstajala razlika v višini 135.360 ton med sladkorjem, ki je vsebovan v proizvodih, predelanih v Italiji in potem izvoženih (326.210 ton), in sladkorjem, ki je vsebovan v proizvodih, predelanih v ostalih državah in potem uvoženih v Italijo (190.860 ton). Če bi se ta razlika (135.360 ton) dodala znesku porabe, bi se Italija za leto 1998/99 štela za območje s primanjkljajem, ker bi bila poraba večja od proizvodnje. Torej bi bilo treba za Italijo predvideti izpeljano intervencijsko ceno. Posledice uporabljenega pojma porabe naj bi bile za državo, kot je Italija, ki je velika proizvajalka in izvoznica predelanih proizvodov, precejšnje.
12. R. Nicoli trdi, da je prisotnost sladkorja v predelanih proizvodih oblika porabe, ki je pri presoji sposobnosti države članice za zadovoljitev lastnih potreb po sladkorju, ki vključujejo tudi potrebe predelovalne industrije, ne bi smeli zanemariti. Italijanska vlada se strinja s tem stališčem. Meni, da je edini pomembni dejavnik za to, da se lahko državo opredeli za državo s primanjkljajem, dejstvo, da bi bila prisiljena kupiti beli sladkor od držav s presežkom, kar je odvisno od celotne nacionalne potrebe, vključujoč povpraševanje izvozno usmerjene industrije. Pojem porabe, ki so ga uporabile pristojne institucije, naj bi bil v nasprotju s ciljem temeljne uredbe. Sprejeti ta pojem porabe bi pomenilo očitno napako pri presoji, ki naj bi imela za posledico ničnost izpodbijane uredbe.
13. Družba Eridania meni, da je odgovor na predhodno vprašanje dan z Uredbo Komisije (ES) št. 779/96 z dne 29. aprila 1996 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 1785/81 v zvezi s poročili v sektorju sladkorja(5) . V skladu s Prilogo II k tej uredbi sladkor, vsebovan v proizvodih, predelanih v eni državi, a izvoženih v tujino, ne spada v kategorijo sladkorja, porabljenega v zadevni državi.
14. Glede temelja Komisija in Svet predložita podobna stališča. Komisija navaja, da je namen določitve povišane izpeljane intervencijske cene za območja s primanjkljajem omogočiti oskrbo območij s primanjkljajem s sladkorjem iz območij brez primanjkljaja. Izpeljana intervencijska cena naj bi zajemala tudi delno nadomestilo stroškov prevoza. Namen določitve izpeljane cene naj bi bil tudi izognitev zmanjšanju pridelave sladkorne pese, kar naj bi v naslednjih tržnih letih povzročilo še večji primanjkljaj.
15. Komisija zatrjuje, da imajo institucije Skupnosti na tem področju široko diskrecijsko pravico. Za oceno predvidenega primanjkljaja sladkorja na nekem geografskem območju naj bi bilo več postopkov, od katerih ima vsak svoje prednosti in slabosti. Komisija meni, da dejstvo, da Uredba (ES) št. 1260/2001(6), ki je nadomestila temeljno uredbo, ni niti spremenila niti podrobneje določila pojma porabe, potrjuje razlago tega pojma v praksi institucij. Ta pojem je enakovreden pojmu, uporabljenemu za ostale mehanizme skupne ureditve trgov sladkorja, zlasti za obvestila o podatkih, določena z navedeno Uredbo št. 779/96, ki so uporabljena za izračun proizvodnih dajatev in za upravljanje z izvoznimi nadomestili. Končno, Svet in Komisija menita, da naj bi sprejetje načina izračuna, ki ga priporoča R. Nicoli, prekoračilo diskrecijsko pravico institucij in da naj bi pomenilo zlorabo pooblastil. Taka sprememba brez spremembe temeljne uredbe naj bi privedla do izvajanja pristojnosti določanja izpeljane intervencijske cene za namene, ki so drugačni od namenov zakonodajalca, z edinim ciljem povečati donos italijanskih pridelovalcev sladkorne pese.
16. Pred obravnavo je Sodišče Svetu in Komisiji postavilo vprašanje, ki zahteva pisni odgovor. Ti instituciji sta morali Sodišču sporočiti, ali bi se morala po njunih predvidevanjih Italija šteti za območje s primanjkljajem za tržno leto 1998/99, če bi bila poraba izračunana tako, da bi se sladkor, ki je vsebovan v predelanem proizvodu, a je pozneje izvožen, štel za porabljenega na določenem območju.
17. Ti dve instituciji sta priznali, da naj bi se ob uporabi take razlage pojma porabe Italija štela za območje s primanjkljajem za tržno leto 1998/99. Po podatkih Komisije naj bi bil predvideni primanjkljaj Italije 47.800 ton sladkorja, če bi se v porabi upošteval sladkor, vsebovan v proizvodih, namenjenih za izvoz, in izvzel sladkor, vsebovan v proizvodih, predelanih na drugih območjih in uvoženih v Italijo, kot se zdi logično, če se sprejme pojem porabe, kot ga predlaga R. Nicoli.
18. Pisnim stališčem R. Nicolija, družbe Eridania, italijanske vlade, Sveta in Komisije so bila dodana še njihova stališča na obravnavi 25. marca 2004, ki se bodo prav tako upoštevala pri presoji zadeve.
III – Presoja
19. Najprej je treba preoblikovati vprašanji, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče. Zdi se, da je slednje zastavilo Sodišču dve različni vprašanji, in sicer naj bi se prvo nanašalo na razlago, drugo pa na veljavnost. Vendar prvo vprašanje ni neodvisno, saj predložitveno sodišče od Sodišča ne zahteva, naj razloži predpis prava Skupnosti, ki bi ga moralo uporabiti v zadevi v glavni stvari. To prvo vprašanje je le eden od dveh vzrokov, ki bi lahko povzročila neveljavnost izpodbijane uredbe. Zato je treba zastavljeni vprašanji razumeti kot eno samo vprašanje, s katerim naj bi se Sodišču predlagalo, da odloči o veljavnosti izpodbijane uredbe, ker ne določa izpeljane intervencijske cene za Italijo, upoštevajoč njeno utemeljitev in pojem porabe, uporabljen za njeno sprejetje.
20. Po preoblikovanju vprašanj je treba določiti posledice veljavnosti zgoraj navedene sodbe Italija proti Svetu na to vprašanje. V zvezi s tem se mi zdi utemeljitev Komisije, Sveta in družbe Eridania, da naj bi bilo s to sodbo odgovorjeno na vprašanja, upravičena samo glede utemeljitve izpodbijane uredbe. Iz točk od 56 do 63 zgoraj navedene sodbe Italija proti Svetu dejansko izhaja, da je Sodišče presodilo utemeljitev uredbe v skladu z zahtevami iz člena 253 ES. Zato naj njene veljavnosti ne bi bilo mogoče postaviti pod vprašaj na podlagi kršitve zahtev po utemeljitvi odločitve o tem, da se za Italijo ne določi izpeljana intervencijska cena. Ta vidik tega vprašanja se lahko torej uredi že zgolj s sklicevanjem na navedeno sodbo.
21. Drugače velja za razlog neveljavnosti glede pojma porabe, ki ni bil preučen v zgoraj navedeni sodbi Italija proti Svetu. Kot zatrjuje predložitveno sodišče, ta sodba ni odgovorila na vprašanje, ali je treba sladkor, vsebovan v predelanih proizvodih, namenjenih za izvoz, šteti za porabo in ali je treba izpodbijano uredbo razglasiti za nično zaradi uporabljenega pojma porabe.
22. Že branje točk od 71 do 78 navedene sodbe zadostuje za dokaz tega dejstva. Italijanska vlada meni, da bi bilo treba presojo stanja utemeljiti na količini surovega uvoženega sladkorja, zmanjšanega za izvoz („italijanski“ način), in ne po načinu, ki primerja proizvodnjo in porabo na vsakem območju („skupnostni“ način). Pristojne institucije naj bi od tržnega leta 1998/99 naprej uporabljale skupnostni način, česar niso utemeljile. Glede tega je Sodišče ugotovilo, da „italijanska vlada ni pravno zadostno dokazala […] spremembe načina (točka 72). V nadaljevanju je ugotovilo, da sta Komisija in Svet za dve tržni leti pred tržnim letom 1998/99 uporabila isti način kot za zadevno tržno leto v tej zadevi, „tako, da sta primerjala proizvodnjo in porabo, predvideni za prihodnje tržno leto“ (točka 76). Zato je zavrnilo „tožbeni razlog pomanjkanja utemeljitve domnevne spremembe načina ocene“ (točka 78). Zdi se torej očitno, da ta sodba ne razlaga pojma porabe. Glede tega je torej nacionalno sodišče upravičeno vztrajalo pri svojem vprašanju, ki ga je zdaj treba preučiti.
23. Najprej je treba poudariti, da temeljna uredba ne določa pojma porabe. Dejansko ne določa niti, kaj je treba razumeti kot „območja s primanjkljajem“ in „s presežkom“, ker je zakonodajalec te podrobnosti prepustil upravni praksi. Zdi se, da je le v Prilogi II k uredbi, ki se nanaša na poročila v sektorju sladkorja(7), ki se je uporabljala v času dejstev v glavni stvari, določeno, da sladkor, vsebovan v predelanih proizvodih, izvoženih v druge države članice ali v tretje države, ni del porabe na določenem območju. Torej namen Priloge II k navedeni uredbi ni določiti pojma porabe, ki ga je treba uporabiti za določitev primanjkljaja ali presežka na nekem območju, ampak skuša samo vzpostaviti skupen model za sporočanje podatkov, ki se uporabijo za več mehanizmov skupne ureditve trgov sladkorja. Zato ne vpliva na zastavljeno vprašanje.
24. Ob tem, da to ni urejeno s predpisi, bi lahko domnevali, kot je na obravnavi navedel Svet, da naj bi bil sodni nadzor take upravne prakse zelo omejen ali celo nemogoč. Vseeno se mi zdi, da če se pri izvajanju določenega predpisa sprejmejo take odločitve, je treba pri tem upoštevati cilje tega predpisa. V naši zadevi so torej morale pristojne institucije pri njihovi izbiri pojma porabe pri izračunih, izvedenih za sprejetje izpodbijane uredbe, upoštevati cilje temeljne uredbe. Sodišče mora preveriti, ali so to storile.
25. V tem pogledu je treba natančneje določiti stopnjo ustreznega sodnega nadzora. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, kadar izvajanje kmetijske politike s strani institucij Skupnosti, zlasti v sektorju sladkorja, implicira potrebo po oceni kompleksne gospodarske situacije, se njihova diskrecijska pravica ne uporablja izključno glede značaja in obsega predpisov, ki se jih sprejme, ampak do neke mere tudi glede ugotavljanja osnovnih podatkov. Pri nadzoru izvajanja te pristojnosti se mora sodni organ omejiti na ugotavljanje, ali pri izpodbijanem aktu ni očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil(8) .
26. Ta sodna praksa je v tej zadevi upoštevna, saj je pojem porabe, ki se uporabi pri oceni primanjkljaja ali presežka na območjih Skupnosti, eden od dejavnikov kompleksne ekonomske presoje. Sodišče mora torej spoštovati gospodarske izbire pristojnih institucij, svoje presoje ne sme nadomestiti z njihovo in mora svoje posredovanje omejiti na vprašanja iz prejšnje točke.
27. Če je v tej zadevi namen določitve višje izpeljane intervencijske cene za območja s primanjkljajem, kot v svojih stališčih zatrjuje Komisija, po eni strani omogočiti oskrbo teh območij s sladkorjem iz območij brez primanjkljaja, upoštevajoč med drugim stroške prevoza, in po drugi strani izognitev zmanjšanju pridelave sladkorne pese, ki bi lahko imelo za posledico še večji primanjkljaj v naslednjih tržnih letih, je treba priznati, da se pojem porabe, ki so ga uporabile pristojne institucije, na prvi pogled zdi v nasprotju s tem namenom.
28. Uporabljen pojem porabe dejansko povzroči, da se območje lahko šteje za območje s presežkom, čeprav ima v bistvu potrebo po oskrbi s sladkorjem iz ostalih območij Skupnosti. Ob tej predpostavki to območje ne bo deležno določitve višje izpeljane intervencijske cene, kar je v nasprotju z namenom, ki ga ima določitev take cene. Tako očitno razhajanje med cilji tega dejavnika skupne ureditve trgov sladkorja in sredstvi za njeno izvajanje pomeni očitno napako pri presoji, razen če pristojne institucije uspejo pojasniti razloge za svojo odločitev.
29. Komisija je v svojih stališčih navedla, da je pojem porabe, ki se uporablja ob določitvi presežka ali primanjkljaja na nekem območju, tisti, ki se uporablja za izračun proizvodnih dajatev in za upravljanje z izvoznimi nadomestili, ne da bi navedla druge razloge za izbiro in ne da bi obrazložila, zakaj bi bilo treba v tej zadevi pri zadevnem mehanizmu uporabiti isti pojem porabe. Na obravnavi je dodala, da bi uporaba pojma porabe, kot ga za ugotovitev, ali ima območje primanjkljaj ali presežek, priporoča R. Nicoli, lahko imela negativne učinke za sistem izvoznih nadomestil, ki se financira z dajatvami pridelovalcev sladkorja. Komisija trdi, da bi Italija, če bi imela status območja s primanjkljajem, manj prispevala k financiranju navedenih nadomestil, čeprav bi bila deležna več izvoznih nadomestil.
30. Vendar pa te utemeljitve ne zadoščajo za upravičenje takega razhajanja med nameni in izvedbo temeljne uredbe. Dejstvo, da je bil pojem porabe uporabljen za druge vidike skupne ureditve trgov sladkorja, pri določitvi izpeljane intervencijske cene ne sme avtomatično povzročiti uporabe pojma, ki je v nasprotju s svojim ciljem. Pojem porabe, ki je v tem primeru ustrezen, prav tako ne sme biti nujno tisti, ki ga je treba uporabiti v okviru uporabe drugih določb temeljne uredbe. Zato je nepovezanost med različnimi mehanizmi skupne ureditve trgov sladkorja, do katere naj bi po mnenju Komisije prišlo zaradi uporabe pojma porabe, kot ga priporoča R. Nicoli, le dozdevna.
31. Za podoben pojem, ki bolje ustreza namenu izpeljane intervencijske cene za območja s primanjkljajem, ni očitno, da bi negativno vplival na izračun proizvodnih dajatev in izvoznih nadomestil, na kar se sklicuje Komisija. Zelo tehnična in nejasna utemeljitev Komisije me ne prepriča. Dejansko ni dokazala, da obstaja neposredna zveza med namenom določitve izpeljane intervencijske cene za območja s primanjkljajem in nameni drugih navedenih mehanizmov. Še več, Komisija ni zadostno razložila, zakaj naj uporaba natančnejšega pojma porabe za določitev presežka ali primanjkljaja na nekem območju ne bi bila v skladu z drugimi mehanizmi skupne ureditve trgov v sektorju sladkorja. Navsezadnje sta Svet in Komisija priznala, da bi bilo čisto mogoče sprejeti pojem, ki ga je predlagal R. Nicoli, sklicujoč se na široko diskrecijsko pravico, ki jo imajo te institucije na tem področju.
32. Če je cilj določitve izpeljane intervencijske cene za območja s primanjkljajem tak, kot je naveden zgoraj, in če je treba presežek ali primanjkljaj na nekem območju ugotoviti „tako, da se poveže ocenjeno proizvodnjo in porabo za prihodnje tržno leto“(9), ni logično, da se sladkor, vsebovan v proizvodih, namenjenih za izvoz, ne šteje za porabljenega na določenem območju. Logika sistema in še posebej logika določitve izpeljane intervencijske cene, katere namen je stabilizacija trgov sladkorja(10), nasprotuje taki izbiri. Glede na pojasnila, dana pred Sodiščem, menim, da mora prevladati trditev R. Nicolija. Ob določitvi presežka ali primanjkljaja na nekem območju mora torej pojem porabe vključevati sladkor, vsebovan v proizvodih, predelanih na tem območju in namenjenih izvozu, razen sladkorja, vsebovanega v proizvodih, predelanih v drugih državah članicah in uvoženih in porabljenih na tem območju.
33. Postopek, ki ga je uporabila Komisija ob svojem odgovoru na vprašanje, navedeno v točkah 16 in 17 zgoraj, dokazuje, da se lahko tak izračun izvede s podatki, ki jih države članice sporočijo v skladu z zgoraj navedeno Uredbo št. 779/96 glede poročil v sektorju sladkorja. Podatki, ki jih je predložila Komisija v odgovoru na vprašanje Sodišča, dokazujejo, da bi bilo treba izpodbijano uredbo razglasiti za nično, če bi se Sodišče odločilo slediti pristopu, ki ga predlagajo ti sklepni predlogi. Končno je družba Eridania na obravnavi prerekala podatke, ki jih je predložila Komisija v svojem odgovoru na vprašanje Sodišča, vendar je omenjena institucija pojasnila, da so bili to podatki, ki bi jih bilo treba uporabiti za sprejetje izpodbijane uredbe, če bi bil sprejet pojem porabe, kot ga je predlagal R. Nicoli.
34.
Na obravnavi sta Svet in Komisija vztrajala na dejstvu, da naj bi se pojem porabe, ki ga prereka R. Nicoli, uporabljal v preteklosti in da naj mu Italijanska republika ne bi nasprotovala. Ta ugovor se mi ne zdi utemeljen. Tudi, če bi bilo tako, to R. Nicoliju ne bi smelo preprečiti, da izpodbija ukrep, ki ga zadeva in za katerega šteje, da je v nasprotju s temeljno uredbo. Sodišča se tu ne naproša, da bi odločilo v sporu med državo članico in institucijo. V vsakem primeru morebitna odobritev določene politične rešitve s strani države članice ne sme prizadeti pravic posameznikov. Spomnimo tudi, da je Sodišče v sodbi v zadevi Van Gend & Loos zavzelo stališče, da „je skrb zainteresiranih posameznikov za varovanje svojih pravic učinkovit nadzor, ki ga 169 in 170 [Pogodbe ES, ki sta postala člena 226 ES in 227 ES] poverjata Komisiji in državam članicam“(11) .
35. Rad bi pojasnil, da Sodišče z razglasitvijo ničnosti izpodbijane odločbe iz zgoraj navedenih razlogov svoje presoje ne bi nadomestilo s presojo pristojnih institucij. Čeprav imajo slednje na tem področju široko diskrecijsko pravico, je prišlo pri presoji v tej zadevi do očitne napake. Sodišče bi ostalo v mejah svojih nalog, ker bi bil uporabljen pojem porabe lahko ohranjen, če bi bila temeljna uredba spremenjena tako, da bi se odstranila opažena protislovja. Dejansko mora Sodišče, čeprav je res, da predpis glede tega ni posebej pregleden in jasen, kljub temu nadzorovati veljavnost aktov Skupnosti s sredstvi, ki so mu na voljo. V tej zadevi pojem porabe, ki se je uporabil za potrebe sprejetja sporne uredbe, ne ustreza namenu določitve izpeljane intervencijske cene. Ni razumne povezave med sredstvom in ciljem, protislovje pa ni bilo upravičeno z drugimi prepričljivimi razlogi. Predlagana rešitev se torej omejuje na ugotovitev, da uporabljeni pojem porabe ni združljiv z namenom določitve izpeljanih intervencijskih cen, kot izhaja iz temeljne uredbe.
36. Zahteva po razumni povezavi med ciljem temeljne uredbe in sredstvi za njegovo dosego je nujno potreben pogoj za veljavnost. Dejansko taka zahteva Sodišču omogoča, da nadzoruje, ali obstaja zadostna povezava med določenimi cilji in sredstvi, ki so na voljo. Če ne bi bilo treba ugotoviti take zveze, posamezniki ne bi imeli varstva pred takimi izbirami, ker ne bi mogli nadzorovati povezave med sprejetimi ukrepi in zasledovanimi cilji. Pri tem je vloga Sodišča tudi zagotoviti, da so politične izbire institucij jasne in pregledne ter da jih posamezniki lahko izpodbijajo in zahtevajo nadzor nad njimi. V teh okoliščinah lahko zakonodajalec sicer sprejme nov predpis, v katerem bi bil bolj jasen glede svojih izbir in sredstev za njihovo izvedbo. Sodišče s svojim posredovanjem posredno spodbuja večjo transparentnost v zakonodaji glede skupne kmetijske politike, transparentnost, ki je potrebna za industrijo in kmetovalce, pa tudi za potrošnike in državljane. Na tem in na drugih področjih je to posredovanje bistveno za zagotovitev pravilnega delovanja mehanizmov politične odgovornosti v demokratični ureditvi.
IV – Predlog
37. Glede na zgoraj navedeno se Sodišču predlaga, da Giudice di Pace di Genova odgovori takole:
„Uredba Sveta (ES) št. 1361/98 z dne 26. junija 1998, ki za tržno leto 1998/99 določa izpeljane intervencijske cene za beli sladkor, intervencijsko ceno za surovi sladkor, minimalne cene za sladkorno peso tipa A in B in znesek nadomestila za stroške skladiščenja, ni veljavna, ker ne določa izpeljane intervencijske cene za vsa območja v Italiji.“
(1) .
(2)
–	UL L 177, str. 4.
(3)
–	Uredba Sveta z dne 26. junija 1998, s katero so za tržno leto 1998/99 določene izpeljane intervencijske cene za beli sladkor, intervencijska cena za surovi sladkor, minimalne cene za sladkorno peso A in B in znesek nadomestila za stroške skladiščenja (UL L 185, str. 3).
(4)
–	C-340/98, Recueil, str. I-2663.
(5)
­– 	UL L 106, str. 9.
(6)
–	Uredba Sveta z dne 19. junija 2001 o skupni ureditvi trgov za sladkor (UL L 178, str. 1).
(7)
–	Uredba št. 779/96.
(8)  –	Glej zlasti sodbi z dne 6. julija 2000 v zadevi Eridania (C-289/97, Recueil, str. I-5409, točka 48) in z dne 29. oktobra 1980 v zadevi Roquette Frères proti Svetu (138/79, Recueil, str. 3333, točka 25).
(9)
–	Zgoraj navedena sodba z dne 14. marca 2002 Italija proti Svetu, točka 76.
(10)
–	Glej tretjo uvodno izjavo temeljne uredbe, zapisano tudi v točki 2 teh sklepnih predlogov.
(11)
–	Sodba z dne 5. februarja 1963 (26/62, Recueil, str. 1, str. 25).