62013CC0065
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PEDRA CRUZA VILLALÓNA,
predstavljeni 10. julija 2014 (
1
)
Zadeva C‑65/13
Evropski parlament
proti
Evropski komisiji
(Ničnostna tožba, ki jo je vložil Evropski parlament)
„Ničnostna tožba — Uredba (EU) št. 492/2011 — Izvedbeni sklep Komisije — Prekoračitev pooblastil Komisije — Razlaga členov 290 PDEU in 291 PDEU — Izvedbeni akti — Mreža EURES — Opredelitev normativne vsebine zakonodajnega akta“
1.
Ta zadeva daje Sodišču priložnost, da odloči o pomenu in obsegu „izvedbenih aktov“ iz člena 291 PDEU ob upoštevanju sodbe Komisija/Parlament in Svet, (
2
) v kateri se je veliki senat prvič izrekel glede razmejitve navedenih izvedbenih aktov in „delegiranih“ aktov iz člena 290 PDEU. Sodišče mora zdaj na podlagi sodne prakse, vzpostavljene z navedeno sodbo, odločiti o ničnostni tožbi, ki jo je Evropski parlament vložil zoper nekatere določbe Izvedbenega sklepa Komisije z dne 26. novembra 2012 (
3
) o izvajanju Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta (
4
) glede uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih ter postavitve mreže EURES (European Employment Services) na nove temelje. Natančneje, vprašanje v tej zadevi je osredotočeno na vsebino in obseg izvedbenih pooblastil iz člena 291 PDEU.
2.
Ne da bi moral podrobneje razčlenjevati ugotovitve, do katerih sem prišel v sklepnih predlogih o zadevi, na podlagi katere je bila sprejeta navedena sodba Sodišča z dne 18. marca 2014, (
5
) se bom osredotočil na proučitev vseh določb, ki so predmet te tožbe, da bi ugotovil, ali njihova vsebina ustreza pojmu „izvajanje“, ki v skladu z načeli, vzpostavljenimi z navedeno sodbo, določa področje uporabe člena 291 PDEU.
I – Pravni okvir
A – Uredba št. 492/2011
3.
V uvodni izjavi 8 Uredbe št. 492/2011 je navedeno:
„Mehanizmi za popolnitev prostih delovnih mest, predvsem preko neposrednega sodelovanja med centralnimi zavodi za zaposlovanje in tudi med regionalnimi službami, kakor tudi z usklajevanjem izmenjave informacij, na splošni ravni zagotavlja bolj jasno podobo trga dela. Delavci, ki se želijo preseliti, bi morali biti redno obveščeni o življenjskih in delovnih pogojih.“
4.
V uvodni izjavi 9 te uredbe je navedeno:
„Med prostim pretokom delavcev, zaposlovanjem in poklicnim usposabljanjem obstajajo tesne povezave, predvsem kadar je poklicno usposabljanje namenjeno temu, da se delavcem omogoči, da lahko sprejmejo ponudbe za zaposlitev iz drugih regij Unije. Takšne povezave zahtevajo, da problemov, ki zaradi njih nastanejo, ne proučujemo več ločeno, ampak je treba nanje gledati v njihovi soodvisnosti ob hkratnem upoštevanju problemov zaposlovanja na regionalni ravni. Zaradi vseh teh razlogov so potrebna neposredna prizadevanja držav članic za uskladitev njihovih politik zaposlovanja[.]“
5.
Člen 11 Uredbe št. 492/2011 določa:
„1.   […]
Centralni zavodi za zaposlovanje držav članic tesno sodelujejo med seboj in s Komisijo, da bi delovali skupaj pri popolnitvi prostih delovnih mest in prijavah za zaposlitev v Uniji in pri zaposlovanju, ki je rezultat tega sodelovanja.
2.   V ta namen države članice določijo strokovne službe, ki so zadolžene za organizacijo dela na področjih, navedenih v drugem pododstavku odstavka 1, in za medsebojno sodelovanje ter za sodelovanje s službami Komisije.
[…]“
6.
Člen 12 Uredbe št. 492/2011 določa:
„1.   Države članice Komisiji pošljejo informacije o problemih, ki se pojavijo v zvezi s prostim gibanjem in z zaposlovanjem delavcev, ter informacije o stanju in razvoju zaposlenosti.
2.   Komisija ob kar največjem upoštevanju mnenja Strokovnega odbora iz člena 29 (v nadaljevanju: Strokovni odbor) določi način zbiranja informacij iz odstavka 1 tega člena.
3.   V skladu s postopkom, ki ga Komisija določi ob kar največjem upoštevanju mnenja Strokovnega odbora, strokovna služba vsake države članice pošlje strokovnim službam drugih držav članic in Evropskemu uradu za usklajevanje iz člena 18 informacije glede življenjskih in delovnih pogojev in glede stanja na trgu dela, ki so takšne narave, da se delavci drugih držav članic po njih lahko ravnajo. Te informacije se redno posodabljajo.
[…]“
7.
Člen 13 Uredbe št. 492/2011 določa:
„1.   Strokovna služba vsake države članice redno pošilja strokovnim službam drugih držav članic in Evropskemu uradu za usklajevanje iz člena 18:
(a)
podatke o prostih delovnih mestih, ki bi jih lahko zasedli državljani drugih držav članic;
(b)
podatke o prostih delovnih mestih, o katerih so obveščene tretje države;
(c)
podatke o prijavah za zaposlitev, ki so jih vložile osebe, ki so formalno izrazile željo, da želijo delati v drugi državi članici;
(d)
informacije po regijah in panogah dejavnosti o prosilcih zaposlitve, ki so izjavili, da so dejansko pripravljeni sprejeti zaposlitev v drugi državi.
Strokovna služba vsake države članice te informacije čim prej pošlje ustreznim zavodom in agencijam za zaposlovanje.
2.   Podatke o prostih delovnih mestih in o prijavah za zaposlitev iz odstavka 1 se razširja v skladu z enotnim sistemom, ki ga ustanovi Evropski urad za usklajevanje iz člena 18 v sodelovanju s Strokovnim odborom.
Ta sistem se lahko ustrezno prilagodi, če je to potrebno.“
8.
Člen 15 navedene uredbe določa:
„1.   Operacije, opredeljene v členu 14, izvajajo strokovne službe. Vendar v kolikor imajo pooblastilo centralnih služb in v kolikor jim organizacija služb za zaposlovanje države članice in tehnike zaposlovanja to omogočajo:
[…]
(b)
službe, ki so po teritorialno pristojne za regije in mejijo na dve ali več držav članic, si na njihovi ravni redno izmenjujejo podatke o prostih delovnih mestih in prijavah za zaposlitev na njihovem območju ter, v skladu z njihovimi stiki z drugimi službami za zaposlovanje v njihovi državi, neposredno med seboj izvajajo operacije popolnitve prostih delovnih mest s prijavami za zaposlitev.
Službe, ki so teritorialno pristojne za obmejne regije, po potrebi vzpostavijo strukture za sodelovanje in opravljanje storitev z namenom:
—
uporabnikom nuditi čim več praktičnih informacij o različnih vidikih mobilnosti, in
—
socialnim in gospodarskim partnerjem, socialnim službam (zlasti javnim, zasebnim in službam, ki delujejo v javnem interesu) ter vsem zadevnim institucijam okvir usklajenih ukrepov v zvezi z mobilnostjo;
[…]
2.   Zadevne države članice Komisiji pošljejo seznam služb iz odstavka 1, ki ga soglasno sestavijo, in Komisija seznam in vsako njegovo spremembo objavi v Uradnem listu Evropske unije.“
9.
Člen 17 Uredbe št. 492/2011 določa:
„1.   Na podlagi poročila Komisije, ki se pripravi na podlagi informacij, ki jih predložijo države članice, države članice in Komisija vsaj enkrat letno skupaj analizirajo rezultate ureditev Unije v zvezi s prostimi delovnimi mesti in prijavami za zaposlitev.
2.   Države članice skupaj s Komisijo proučijo vse možnosti za prednostno zasedanje razpoložljivih delovnih mest s strani državljanov držav članic, da bi dosegle ravnovesje med prostimi delovnimi mesti in prijavami za zaposlitev na trgu dela v Uniji. V ta namen sprejmejo vse potrebne ukrepe.
3.   Komisija vsaki dve leti predloži Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru poročilo o izvajanju poglavja II, ki povzema prejete informacije in podatke, pridobljene iz študij in opravljenih raziskav, ter poudarja vse koristne točke v zvezi z razvojem trga dela Unije.“
10.
V skladu s prvim odstavkom člena 18 te uredbe je „[s]plošna naloga Evropskega urada za usklajevanje popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev (v nadaljnjem besedilu: Evropski urad za usklajevanje), ustanovljenega znotraj Komisije, […] spodbujanje popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev na ravni Unije. Zadolžen je predvsem za vse tehnične naloge na tem področju, ki so na podlagi te uredbe dodeljene Komisiji in zlasti za pomoč državnim zavodom za zaposlovanje.“
11.
Člen 19(1) Uredbe št. 492/2011 določa:
„Evropski urad za usklajevanje je zadolžen zlasti:
(a)
za koordinacijo konkretnih ukrepov, ki so na ravni Unije potrebni za popolnitev prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev ter za analizo gibanj delavcev, ki iz tega sledijo;
(b)
da v sodelovanju s Strokovnim odborom k doseganju teh ciljev prispeva z uporabo skupnih ukrepov na upravni in tehnični ravni;
(c)
da v dogovoru s strokovnimi službami izvede uskladitev prostih delovnih mest s prijavami za zaposlitev, katerih popolnitev bo izvedena s strani teh služb.“
12.
V skladu s členom 20 te uredbe lahko „Komisija […] v dogovoru s pristojnim organom vsake države članice in v skladu s pogoji in postopki, ki jih določi na podlagi mnenja Strokovnega odbora, organizira obiske in napotitve uradnikov drugih držav članic ter programe dodatnega izobraževanja za strokovne kadre.“
13.
V skladu s členom 38 Uredbe št. 492/2011 „Komisija sprejme v skladu s to uredbo ukrepe za njeno izvajanje. V ta namen tesno sodeluje z osrednjimi javnimi organi držav članic.“
B – Izpodbijani sklep
14.
Besedilo izpodbijanih določb bo navedeno ob njihovi vsebinski analizi.
II – Ničnostna tožba in postopek pred Sodiščem
15.
Evropski parlament predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v delu, ki se nanaša na uravnoteženje ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih ter postavitev mreže EURES na nove temelje. Po njegovem mnenju je Komisija presegla izvedbena pooblastila, ki so ji bila podeljena s členom 38 Uredbe št. 492/2011, s čimer ni upoštevala meja, ki so značilne za izvedbeni akt v smislu člena 291 PDEU. Evropski parlament meni, da je ta določba v povezavi s členom 290 PDEU ustvarila nov okvir za razlago normativne vsebine navedenega člena 38, katere pomen ne more biti enak tistemu, ki ga je bilo v preteklosti mogoče pripisati drugim določbam, ki jih je bilo treba – kot člen 44 Uredbe (EGS) št. 1612/68, (
6
) ki ima enako besedilo – zaradi normativnega okvira, v katerem so bile sprejete, razlagati drugače. To ugotovitev je treba razširiti na izpodbijani sklep, za razliko od Odločbe 2003/8/ES, (
7
) s katero je bila tedaj prav tako opravljena reforma mreže EURES.
16.
Komisija pa tožbi nasprotuje in na splošno trdi, da je treba obseg izvedbenih pooblastil proučiti ob upoštevanju tako splošnih ciljev, določenih z Uredbo št. 492/2011, kot dolžnosti, ki Komisijo zavezuje k sprejetju potrebnih ali koristnih ukrepov za izvajanje te uredbe. V zvezi s tem Komisija poudarja, da je Uredba št. 492/2011 izraz deljene pristojnosti med Unijo in državami članicami ter da je treba njene cilje uresničevati z usklajevanjem nacionalnih politik s področja zaposlovanja. Po njenem mnenju se z mrežo EURES zgolj izvaja načelo sodelovanja, določeno v členu 11(1) Uredbe št. 492/2011, pri čemer se želi – v skladu s členom 291 PDEU – le zagotoviti enotne pogoje za sodelovanje držav članic med sabo in s Komisijo.
17.
Poleg splošnih preudarkov so očitki Evropskega parlamenta osredotočeni na šest členov izpodbijanega sklepa. Njegovi argumenti in argumenti Komisije v zvezi s tem bodo povzeti pri proučitvi posameznih očitkov.
18.
Evropski parlament zaključuje, da se – če bo Sodišče menilo, da je mogoče izpodbijane določbe ločiti od preostalega izpodbijanega sklepa – strinja z razglasitvijo delne ničnosti tega sklepa. Nazadnje predlaga, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov.
19.
Komisija pa predlaga zavrnitev tožbe in naložitev stroškov Evropskemu parlamentu. Podredno zatrjuje, da očitki Evropskega parlamenta ne upravičujejo razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa v celoti, saj se tožba nanaša na posebne vidike, ki jih je mogoče ločiti od preostalega izpodbijanega sklepa. Vsekakor predlaga, naj se, če bo izpodbijani sklep razglašen za ničen v delu ali v celoti, njegovi učinki ohranijo do uveljavitve – v razumnem roku – novega sklepa, ki bi ga nadomestil.
20.
Po opravljeni javni obravnavi 30. aprila 2014 so bile stranke pozvane, naj predložijo svoja stališča glede vpliva sodbe, izdane v zadevi Komisija/Parlament in Svet (C‑427/12), na to zadevo.
III – Presoja
A – Uvodne ugotovitve
1. Pravni okvir, ki je upošteven za proučitev izpodbijanega sklepa
21.
Ta ničnostna tožba temelji na morebitni kršitvi člena 38 Uredbe št. 492/2011, storjeni z izpodbijanim sklepom. Po mnenju Evropskega parlamenta navedena določba Komisijo pooblašča za sprejetje „ukrepov za […] izvajanje [te uredbe]“, to pomeni, da ji podeljuje strogo „izvedbena pooblastila“ v smislu člena 291 PDEU. Vendar naj Komisija v izpodbijanem sklepu ne bi le „izvajala“ Uredbe št. 492/2011, temveč naj bi „dopolnila nekatere nebistvene elemente“ te uredbe, za kar naj v skladu s členom 290 PDEU ne bi imela potrebnega pooblastila.
22.
Med strankama ni sporno, da so pooblastila, ki jih Komisiji podeljuje člen 38 Uredbe št. 492/2011, dejansko „izvedbena“ pooblastila v smislu člena 291 PDEU. To pomeni, da – kot trdi Evropski parlament – precejšnja podobnost med navedeno določbo in členom 44 Uredbe št. 1612/68 na eni strani ter izpodbijanim sklepom in odločbami, ki so bile tedaj sprejete ob izvajanju navedenega člena 44, na drugi ne presega identičnosti njihovih besedil, saj je razlaga njihovih pomenov odvisna od normativnega okvira, v katerem je bila vsaka posamezna določba vključena v pravo Unije. Uredba št. 1612/68 in odločbe, ki so bile predhodnice izpodbijanega sklepa, pa so bile sprejete pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe; to pomeni tedaj, ko je, kot je opomnilo Sodišče, „izraz ‚pristojnost za izvajanje‘ […] po eni strani zajemal pristojnost za izvajanje zakonodajnega akta Unije ali nekaterih njegovih določb na ravni Unije in po drugi strani, v nekaterih posebnih primerih, pristojnost za sprejemanje normativnih aktov, ki dopolnjujejo ali spreminjajo nebistvene elemente zakonodajnega akta“. (
8
) Evropska konvencija naj bi namreč predlagala „razlikovanje med tema dvema vrstama pristojnosti“, ki „je bil[o] končno vnesen[o] v Lizbonsko pogodbo v členih 290 PDEU in 291 PDEU“. (
9
)
23.
Zato to, da izpodbijani sklep v bistvu povzema vsebino predhodnih odločb, katerih zakonitosti se tedaj ni oporekalo, ne pove ničesar glede skladnosti navedenega sklepa s pravom. Navedene odločbe so bile sprejete v okviru, v katerem so, kot je bilo prikazano, „izvedbena pooblastila“ brez razlikovanja zajemala pooblastilo za sprejemanje aktov za strogo izvajanje in pooblastilo za sprejemanje določb, ki dopolnjujejo ali spreminjajo nebistvene elemente zakonodajnega akta. (
10
) Izpodbijani sklep pa je začel veljati, ko je primarno pravo prekinilo navedeno nerazlikovanje, tako da morajo biti „izvedbena pooblastila“, kakršna je člen 38 Uredbe št. 492/2011 podelil Komisiji za sprejetje izpodbijanega sklepa, v okviru meja, postavljenih s členom 291 PDEU, pri čemer ne morejo zajemati pooblastila za dopolnjevanje ali spreminjanje nebistvenih elementov same Uredbe št. 492/2011. Povedano drugače, ne more sprejeti „delegiranega akta“ v smislu člena 290 PDEU. Še toliko manj lahko izpodbijani sklep zajema pooblastilo za spreminjanje bistvenih elementov tega sklepa, ki je naloga, ki je, kot je očitno, pridržana za samega zakonodajalca.
24.
Zgoraj navedeno po mojem mnenju pomeni, da so razlike v različnih jezikovnih različicah člena 38 Uredbe št. 492/2011, na katere je opozoril Evropski parlament, neupoštevne. Evropski parlament namreč v točkah od 64 do 68 tožbe navaja, da različne jezikovne različice navedene določbe dopuščajo nekolikšne pomenske odtenke pri presoji naloge, ki jo je zakonodajalec nazadnje želel zaupati Komisiji. Tako v skladu s francosko različico člen 38 določa, da Komisija sprejme ukrepe, ki so „nécessaires à la mise en application“, kar zadeva Uredbo št. 492/2011. Angleška različica govori o ukrepih „pursuant to this Regulation for its implementation“, medtem ko se italijanska sklicuje na ukrepe, ki so „necessarie per l’applicazione del presente regolamento“. Nazadnje, v španski različici so navedeni „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento“. Menim, da razen pomenskih odtenkov, ki jih je mogoče razbrati iz vsakega od teh izrazov, ni toliko odločilno to, ali je bil zakonodajalec bolj ali manj jasen pri določitvi manevrskega prostora, zaupanega Komisiji, temveč bolj to, ali se je ta institucija gibala strogo znotraj meja „izvedbenih pooblastil“, ki ji jih zakonodajalec lahko podeli na podlagi člena 291(2) PDEU. Z drugimi besedami, za ugotovitev zakonitosti izpodbijanega sklepa je odločilno, ali njegova vsebina ustreza izvajanju resničnega izvedbenega pooblastila.
2. Predmet te tožbe
25.
V glavi tožbe Evropskega parlamenta je navedeno, da je predmet te tožbe „razglasitev ničnosti [izpodbijanega] sklepa“. Posledično se tožba zaključi s predlogom Sodišču, naj navedeni sklep razglasi za ničen. Kljub temu je Evropski parlament izpodbijal le zakonitost nekaterih določb izpodbijanega sklepa. Vendar – daleč od tega, da bi trdil, da navedenih določb ni mogoče ločiti od celotnega sklepa in da bi zato njihova ničnost morala pomeniti tudi ničnost izpodbijanega sklepa v celoti – v repliki (
11
) ni ugovarjal predlogu Komisije, da če bi bilo tožbi ugodeno, to ne bi pomenilo razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa v celoti.
26.
Glede na navedeno menim, da so lahko predmet tega postopka le konkretne določbe izpodbijanega sklepa, katerih nezakonitost je Evropski parlament izrecno uveljavljal.
27.
Ker pa se s strankama strinjam v njuni presoji, da razglasitev ničnosti izpodbijanih določb ne bi vplivala na celoten izpodbijani sklep ne na njegove bistvene elemente, (
12
) menim tudi, da to, da se Evropski parlament ni opredelil glede morebitne nezakonitosti določb, o katerih se ni izrecno izrekel, pomeni, da se po njegovem mnenju navedene določbe ne smejo šteti za nezakonite.
28.
Glede na to, da je določbe, katerih nezakonitost je bila predmet izrecne obrazložitve, mogoče izločiti, je namreč jasno, da razglasitev ničnosti preostalih določb ne bi mogla izvirati – zaradi povezanosti ali posledičnosti – iz nezakonitosti prvonavedenih določb, tako da bi morala biti njihova morebitna ničnost predmet samostojne obrazložitve. Ker take obrazložitve ni, je treba razumeti, da šteje tožnik določbe izpodbijanega sklepa, glede katerih se ni izrekel, za zakonite.
B – Določbe, ki se izpodbijajo
1. Tožbeni zahtevek
29.
Določitev predmeta tožbe, kakor sem ga opredelil zgoraj, je bistvena za razlago resničnega obsega tožbenega zahtevka Evropskega parlamenta.
30.
Vsakega od posameznih ugovorov Evropskega parlamenta je namreč treba razlagati v kontekstu, ki ga že v začetku označuje to, da tožeča institucija ne dvomi o zakonitosti člena 1 izpodbijanega sklepa (
13
) in s tem o sami vzpostavitvi mreže EURES. To pomeni, da navsezadnje Evropski parlament meni, da Komisija pri vzpostavitvi mreže EURES ni presegla izvajanja izvedbenega pooblastila v smislu člena 291 PDEU.
31.
Evropski parlament je v točkah od 28 do 33 tožbe sicer navedel, da je izpodbijani sklep zajet v normativni sklop, katerega namen je „reforma EURES“ in katerega del sta tudi dva predloga uredb, ki sta trenutno v obravnavi pred Evropskim parlamentom in ki se nanašata na financiranje dejavnosti mreže EURES. (
14
) Vendar Evropski parlament ne zatrjuje, da bi bil izpodbijani sklep nezakonit v delu, ki se nanaša na vzpostavitev mreže EURES, v smislu, da bi bil tak sklep lahko vsebovan le v okviru navedenih zakonodajnih predlogov, temveč zgolj v delu, v katerem posega v strukturo, naloge in vodenje navedene mreže bolj, kot to sme organ, ki so mu podeljena le izvedbena pooblastila.
32.
Vsekakor se mi zdi, da je nazadnje odločilno to, da tožba ni usmerjena izrecno zoper člen 1 izpodbijanega sklepa. Evropski parlament s tem, da izpodbija izbrane dele, skratka izpostavlja, da s tožbo nasprotuje le konkretnim vidikom mreže EURES, ki se nanašajo na njene cilje, sestavo ali naloge, vendar ne da bi izpodbijal (izvedbeno) pooblastilo Komisije za vzpostavitev navedene mreže. (
15
)
33.
Po mojem mnenju je ta pristop Evropskega parlamenta popolnoma utemeljen. Tako imenovana mreža EURES je sistem, vzpostavljen s ciljem oblikovanja „popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev“, kot je navedeno v naslovu poglavja II Uredbe št. 492/2011, v katerem je za Komisijo in države članice določena vrsta obveznosti, katerih izpolnjevanje je v skladu s členom 1 izpodbijanega sklepa cilj, ki upravičuje vzpostavitev te mreže.
34.
V skladu s poglavjem II Uredbe št. 492/2011 države članice ali Komisija dajejo pobudo ali skupaj začnejo raziskave glede zaposlenosti ali brezposelnosti (člen 11), si med seboj izmenjujejo informacije o problemih, ki se pojavijo v zvezi s prostim gibanjem in z zaposlovanjem delavcev (člen 12), vzpostavijo mehanizem za popolnitev prostih delovnih mest (členi od 13 do 16) in analizirajo rezultate ureditev Unije v zvezi s prostimi delovnimi mesti in prijavami za zaposlitev (člen 17), s členom 18 pa se znotraj Komisije ustanovi Evropski urad za usklajevanje, ki so mu zaupane vse tehnične naloge na tem področju, ki so dodeljene Komisiji.
35.
Ta skupek obveznosti se nujno odraža v pretoku informacij med specializiranimi službami držav članic za zaposlovanje na eni strani in Komisijo na drugi, ki ga je treba minimalno oblikovati, da bi lahko učinkovito služil uresničevanju cilja, ki mu sledi poglavje II Uredbe št. 492/2011, torej popolnitvi prostih delovnih mest in prijavam za zaposlitev v Uniji, skratka, boljši uresničitvi prostega gibanja in zaposlovanja delavcev.
36.
Glede na navedeno menim, da oblikovanje „evropske mreže služb za zaposlovanje“ kot izraz sodelovanja, naloženega državam članicam in Komisiji z Uredbo št. 492/2011, pomeni izvajanje tipičnega izvedbenega pooblastila v smislu člena 291(2) PDEU. Treba je upoštevati, da je to praktično nujna posledica tega, da je sam zakonodajalec tisti, ki je državam članicam in Komisiji naložil dolžnost sodelovanja s ciljem uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih, pri čemer se izpodbijani sklep načeloma omejuje na ureditev informacijskih in komunikacijskih mehanizmov, ki morajo omogočiti izpolnjevanje navedene dolžnosti.
37.
Vprašanje, ki ga je treba razrešiti, torej ni, ali je mreža EURES sama po sebi rezultat izvajanja pooblastila, ki ga ni mogoče opredeliti kot izvedbeno, temveč to, ali so konkretne določbe o navedeni mreži, ki jih je Evropski parlament izpodbijal, v skladu z mejami člena 291 PDEU.
2. Vpliv sodne prakse, nastale na podlagi sodbe, izrečene v zadevi Komisija/Parlament in Svet (C‑427/12, EU:C:2014:170), na obravnavano zadevo
38.
Medtem ko je bila v zadevi Komisija/Parlament in Svet Komisija tista, ki je sprožila vprašanje, ali bi morala biti normativna pristojnost, ki jo je zakonodajalec podelil Komisiji za sprejetje izvedbene uredbe, (
16
) podeljena s prenosom na podlagi člena 290 PDEU, pa je v tej zadevi Parlament tisti, ki sprašuje, ali je prišlo pri podelitvi izvedbenega pooblastila Komisiji do prekoračitve pooblastil, torej ali so bile prekoračene meje člena 291 PDEU.
39.
V teh okoliščinah je uporabnost tedanje odločitve Sodišča za obravnavani primer do neke mere omejena, saj je bilo tedaj pomembno predvsem ugotoviti, v katerih primerih se Komisiji podelita delegirano pooblastilo oziroma izvedbeno pooblastilo. Na to vprašanje je veliki senat odgovoril v smislu, da „ima zakonodajalec Unije diskrecijsko pravico, kadar se odloči na Komisijo prenesti delegirano pooblastilo na podlagi člena 290(1) PDEU ali izvedbeno pooblastilo na podlagi člena 291(2) PDEU“, tako da „se sodni nadzor omejuje na očitne napake pri presoji vprašanja, ali je zakonodajalec lahko razumno štel, da se po eni strani zahteva, da se pravni okvir, ki ga je vzpostavil v zvezi s sistemom pristojbin […], zaradi njegove izvedbe le natančno določi, ne da bi ga bilo treba spremeniti ali dopolniti z nebistvenimi elementi, in po drugi strani, da določbe Uredbe […] v zvezi s tem sistemom zahtevajo enotne pogoje izvajanja“. (
17
)
40.
Razen navedenega se Sodišče tedaj ni posebej opredelilo glede vprašanja meja izvedbenega pooblastila, določenega v členu 291 PDEU, ki je tisto, ki je v tem primeru resnično pomembno.
41.
Vseeno je v odločitvi Sodišča trditev, ki jo je treba izpostaviti. Sodišče namreč meni, da je treba z izvedbenim aktom „natančno določiti vsebino zakonodajnega akta“, in sicer „da bi zagotovila njegovo izvedbo pod enotnimi pogoji v vseh državah članicah“ (točka 39). Veliki senat je v nadaljevanju po preučitvi okoliščin tedaj obravnavane zadeve sklenil, da je iz teh okoliščin „razvidno, da je lahko zakonodajalec Unije razumno štel, da se s členom 80(1) Uredbe št. 528/2012 na Komisijo prenaša pooblastilo, da natančno določi njeno zakonodajno vsebino v skladu s členom 291(2) PDEU, ne pa da z nebistvenimi elementi dopolni ta zakonodajni akt“ (točka 52). (
18
)
42.
Gre torej za „natančno določitev vsebine zakonodajnega akta“, kar so besede, ki jih je mogoče primerjati s tistimi, ki so uporabljene v členu 290(1) PDEU pri sklicevanju na dejanje „dopolnitve zakonodajnega akta z nebistvenimi elementi“. Po mojem mnenju je ta navedba velikega senata zelo zgovorna v smislu, da se priznava nekaj, kar je tudi zelo težko zanikati, in sicer da je pri vsej formalni dejavnosti izvajanja mogoče najti normativni element – v vsebinskem pomenu besede. Vprašanje je torej, kje je meja med dejanskima stanoma teh dveh primerov.
43.
Na tej točki je treba proučiti vsak posamezen ugovor, ki ga je vložil Parlament, saj dobijo prej navedeni preudarki v zvezi z vsebino in obsegom izvedbenega pooblastila, ki jih je mogoče podati abstraktno, pravi pomen šele pri njihovi konkretni uporabi za posamičen primer.
3. Člen 2(b) in (d) izpodbijanega sklepa
44.
V skladu s to določbo „v korist iskalcev zaposlitve, delavcev in delodajalcev EURES spodbuja, če je primerno, v sodelovanju z drugimi evropskimi službami ali mrežami: […] (b) uravnoteženje ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih ter posredovanje delovnih mest na nadnacionalni, medregionalni in čezmejni ravni prek izmenjave prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev ter sodelovanje v ciljnih dejavnostih mobilnosti na ravni EU; […] (d) razvoj ukrepov za spodbujanje in olajšanje mobilnost[i] mladih delavcev“.
a) Trditve strank
45.
Evropski parlament izpodbija člen 2(b) in (d), ker mlade delavce obravnava prednostno, kar po njegovem mnenju ni določeno v osnovnem aktu, ki naj Komisije ravno tako ne bi pooblaščal za načrtovanje delovanja mehanizma za uravnoteženje. Evropski parlament tudi navaja, da se je pojem „dejavnosti mobilnosti“ na zakonodajni ravni prvič pojavil v predlogu uredbe PSCI, katerega člen 20 potrjuje, da navedene dejavnosti dopolnjujejo Uredbo št. 492/2011 v smislu člena 290 PDEU.
46.
Komisija odgovarja, da člen 2(d) izpodbijanega sklepa ne širi obveznosti, ki so že določene v členih od 13 do 16 Uredbe št. 492/2011, niti ne dopolnjuje normativnega okvira te uredbe, temveč zgolj zagotavlja usklajevanje politik, ki jih države članice že vodijo na nacionalni ravni, pri čemer poudarja vlogo, ki jo ima lahko mreža EURES s podpiranjem gospodarskih možnosti mladih, če Komisija ali države članice v okviru mreže EURES izvajajo posle, katerih namen je prizadevanje za to skupino.
47.
Ciljno usmerjeni programi mobilnosti, na katere se nanaša člen 2(b) izpodbijanega sklepa, naj bi bili tudi del področja uporabe sodelovanja znotraj mreže EURES, saj Komisija meni, da so le še dodaten način za izpolnjevanje potreb iskalcev zaposlitve ali podjetij, ki iščejo kvalificirano delovno silo v tujini. Poleg tega naj bi njihova omemba v predlogu uredbe PSCI pomenila le finančno podporo tovrstnim dejavnostim in naj ne bi imela nobenega učinka na naravo in obseg pooblastil, ki jih je Komisija izvajala pri sprejetju izpodbijanega sklepa.
b) Analiza
48.
Zdi se mi očitno, da se naloga spodbujanja „uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih ter posredovanja delovnih mest na nadnacionalni, medregionalni in čezmejni ravni prek izmenjave prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev“ popolnoma ujema z odločitvijo zakonodajalca, da uredi sistem komunikacije ter uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih v Uniji. Še več, ta določba člena 2(b) izpodbijanega sklepa pomeni natančno izpolnitev vseh obveznosti, ki so Komisiji naložene v poglavju II Uredbe št. 492/2011.
49.
Menim, da Evropski parlament zgoraj navedenega ne izpodbija, temveč so njegovi očitki osredotočeni bolj na napotilo na „sodelovanje v ciljnih dejavnostih mobilnosti na ravni EU“ v določbi. To napotilo se ponovi v členu 4(3)(a), točka 5, izpodbijanega sklepa in po mnenju Evropskega parlamenta pomeni možnost, da Komisija opravi politično izbiro in dejavnost mreže usmerja v korist nekaterih kategorij delavcev. Gre za izbiro, ki jo je poleg tega glede na besedilo točke (d) člena 2 izpodbijanega sklepa že opravila v korist mladih delavcev.
50.
Strinjam se z Evropskim parlamentom, ki trdi, da Komisija pri izvajanju izvedbenega pooblastila, kakršno ji podeljuje člen 38 Uredbe št. 492/2011, ne sme usmerjati dejavnosti mreže EURES v korist posebnih kategorij delavcev. Tega ne sme preprosto zato, ker Uredba št. 492/2011 ni nikakor razlikovala med kategorijami, tako da dajanje prednosti neki skupini delavcev pomeni politično izbiro, ki se lahko opravi le pri izvajanju zakonodajne oblasti, (
19
) ali če je to primerno, prek ustreznega pooblastila, ki ga v zvezi s tem prenese zakonodajalec.
51.
Člen 2(b) izpodbijanega sklepa s tem, da določa, da mreža EURES spodbuja „sodelovanje v ciljnih dejavnostih mobilnosti na ravni EU“, mreže EURES ne pooblašča v pravem pomenu besede za vzpostavitev ali opredelitev takih dejavnosti, temveč le za spodbujanje sodelovanja pri tistih, ki se lahko vzpostavijo. Ta določba se namreč nanaša na ciljne dejavnosti mobilnosti in torej dejansko izhaja iz obstoja nekaterih dejavnosti, glede katerih predpisuje le, da če obstajajo, mora mreža EURES spodbujati sodelovanje pri njih.
52.
Kar zadeva posebej „razvoj ukrepov za spodbujanje in olajšanje mobilnost[i] mladih delavcev“ (člen 2(d) izpodbijanega sklepa), je treba upoštevati, da se navedena dejavnost v določbi predstavlja kot predmet dolžnosti spodbujanja. Člen 2(d) namreč določa, da „EURES spodbuja […] razvoj ukrepov za spodbujanje in olajšanje mobilnost[i] mladih delavcev“. Gre torej za dolžnost spodbujanja ukrepov za spodbujanje. Po mojem mnenju in zaradi navedenega v zvezi s členom 2(b) izpodbijani sklep ni upoštevna normativna pot za določitev usmeritve mreže EURES v korist posebne kategorije delavcev, zato tudi ne v korist mladih delavcev.
53.
Če države članice na nacionalni ravni opravljajo posebne dejavnosti spodbujanja mobilnosti mladih delavcev, nič ne preprečuje – temveč ravno nasprotno – da so take dejavnosti predmet usklajevanja prek mreže EURES. V tem okviru pomeni določitev, da mreža spodbuja „razvoj ukrepov za spodbujanje in olajšanje mobilnost[i] mladih delavcev“, enako kot to, da bi bilo določeno, da mreža spodbuja te nacionalne politike. Ob pravilnem razumevanju, ponavljam, da mreža EURES ni zadolžena za vzpostavitev ali opredelitev teh politik, temveč le za spodbujanje njihovega izvajanja, če že obstajajo. Skratka, gre za dejavnost, ki je tako brez resnične politične ali normativne vsebine, da nikakor ne more biti instrument za uresničitev politične izbire.
54.
Glede na te preudarke menim, da očitkom Evropskega parlamenta ni mogoče ugoditi.
4. Člen 3(c) izpodbijanega sklepa
55.
Člen 3(c) določa: „EURES obsega naslednje kategorije: […] (c) partnerji EURES v skladu s členom 15(1) Uredbe (EU) št. 492/2011; partnerje EURES določijo posamezni člani EURES in lahko vključujejo javne ali zasebne ponudnike storitev, ki so dejavni na ustreznem področju posredovanja delovnih mest in zaposlovanja, ter sindikate in organizacije delodajalcev. Kandidati za status partnerjev EURES se morajo obvezati, da bodo izpolnjevali naloge in pristojnosti iz člena 7“.
a) Trditve strank
56.
Evropski parlament to določbo izpodbija, ker mrežo EURES odpira za zasebne subjekte, saj osnovni akt določa, da so njegov predmet le akterji iz javnega sektorja. Znova poudarja, da navedeni predlog uredbe PSCI potrjuje, da ne gre za izvedbeni sklep v smislu člena 291 PDEU, temveč za politično izbiro. Tako naj bi izhajalo iz besedila člena 21 predloga uredbe PSCI, ki je izrecno določal, da se EURES odpre zasebnim subjektom.
57.
Komisija pa nasprotuje temu, da so v skladu s členom 11(2) Uredbe št. 492/2011 le države članice pristojne za določitev specializiranih služb za zaposlovanje, ki morajo na nacionalni ravni sodelovati za uresničitev ciljev iz poglavja II Uredbe št. 492/2011. Sklicevanje na zasebne ponudnike storitev naj ne bi ničesar dodalo k okviru, ki je vnaprej določen z navedeno uredbo, saj naj bi pomenilo le posodobitev razvrščanja ponudnikov storitev mreže EURES glede na realnost, ki že obstaja na nacionalni ravni, konkretno po sodbi Sodišča z dne 11. decembra 1997. (
20
) Izpodbijani sklep naj bi mrežo EURES zasebnemu sektorju odpiral le v obsegu, v katerem to že počnejo države članice, in to zaradi ohranjanja delovanja mreže.
58.
Evropski parlament v repliki v zvezi s tem trdi, da je iz spremne dokumentacije k predlogu uredbe PSCI razvidno, da je Komisija možnosti preučila ob upoštevanju sodbe Job Centre (EU:C:1997:603). Navedena izbira naj bi se odražala v uvodni izjavi 7 in členu 3 izpodbijanega sklepa, pri čemer Evropski parlament zaključuje, da lahko „posodobitev“ zakonodajnega akta, ki pomeni njegovo spremembo zaradi neke sodbe, opravi le sam zakonodajalec.
59.
Komisija v dupliki navedenemu nasprotuje in meni, da čeprav se Uredba št. 492/2011 sicer ne nanaša na zasebni sektor, pa niti ne določa, da morajo biti zadevni ponudniki storitev javni subjekti.
b) Analiza
60.
Člen 3 izpodbijanega sklepa je z Uredbo št. 492/2011 skladen v vseh točkah, razen v tisti, v kateri določa, da člani mreže EURES „lahko vključujejo […] zasebne ponudnike storitev“. Uredba št. 492/2011 se namreč vseskozi nanaša na javne službe. Seveda, kot trdi Komisija, ta uredba izrecno ne določa, da gre lahko le za javne službe. Vendar tudi če bi bilo iz tega mogoče sklepati, da navedena uredba dopušča tudi vključitev zasebnih služb, pa uresničitev te možnosti pomeni politično izbiro, ki se ne more opraviti s povsem izvedbenim predpisom, kot naj bi bil izpodbijani sklep.
61.
Kljub temu bi bilo na podlagi tega, da so bili – kot je navedeno v uvodni izjavi 7 izpodbijanega sklepa – ukinjeni monopoli na področju ponudnikov storitev zaposlovanja, mogoče misliti, da v resnici molka Uredbe št. 492/2011 o zasebnih službah ni mogoče razumeti kot izključitve teh služb, temveč – prej nasprotno – kot obveznost, da se štejejo za vključene.
62.
Kot zatrjuje Evropski parlament, ukinitev monopola ne pomeni nujno, da zakonodajalec ne more izbrati, da mehanizme za popolnitev prostih delovnih mest zaupa neposrednemu sodelovanju med centralnimi zavodi za zaposlovanje in regionalnimi službami, kot je navedeno v uvodni izjavi 8 Uredbe št. 492/2011. To, da ni več nujno, da so službe za zaposlovanje le javne, ne pomeni, da države članice ne morejo mreže EURES oblikovati kot sredstvo za pretežno javno sodelovanje.
63.
Vseeno možnost obstoja zasebnih služb za zaposlovanje dopušča, da jih lahko države članice za namene nalog, določenih v poglavju II Uredbe št. 492/2011, določijo kot „specializirane službe“. Izbiro v zvezi s tem imajo ponovno države članice, in sicer popolnoma neodvisno od tega, kaj določa člen 3(c) izpodbijanega sklepa, ki v tem smislu ne pomeni normativne podlage, na kateri bi države članice sprejele odločitev za določitev zasebne službe kot specializirane službe, temveč gre le za izraženje, da mreža EURES ne bo izključila zasebne službe, če se država članica odloči vključiti jo v mrežo.
64.
Ponavljam, zadevno določbo je mogoče razlagati tako, da izpodbijani sklep ne uzakonja odločitve s politično vsebino, ki jo je sprejela Komisija, temveč pomeni pot za učinkovitost politične odločitve, ki jo je mogoče pripisati državam članicam.
65.
Zato menim, da očitkom ni mogoče ugoditi.
5. Člen 4(3)(b) izpodbijanega sklepa
66.
V skladu s členom 4(3)(b) izpodbijanega sklepa je Evropski urad za usklajevanje zadolžen za „analizo geografske in poklicne mobilnosti z vidika doseganja ravnotežja med ponudbo in povpraševanjem ter pripravo splošnega pristopa k mobilnosti v skladu z evropsko strategijo zaposlovanja“.
a) Trditve strank
67.
Evropski parlament to določbo izpodbija, ker meni, da oblikovanje „splošnih smernic za mobilnost“ precej presega diskrecijsko pravico, ki jo ima Komisija na podlagi člena 291 PDEU v zvezi z izvajanjem Uredbe št. 492/2011. Po njegovem mnenju je iz členov 18 in 19 te uredbe razvidno, da ima navedeni urad povsem praktično funkcijo, zaradi česar naj ne bi bilo potrebno sprejetje splošnih smernic, ki bi že po sami naravi vsebovale politične izbire.
68.
Komisija v zvezi s tem očitkom trdi, da dejavnosti, navedene v izpodbijani določbi, spadajo v okvir nalog, ki so Evropskemu uradu za usklajevanje dodeljene na podlagi člena 18 Uredbe št. 492/2011, ki mu kot „splošno nalogo“ nalaga spodbujanje popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev na ravni Unije. Del te „splošne naloge“ naj bi bilo izpolnjevanje tehničnih nalog, dodeljenih Komisiji. Na podlagi te „splošne naloge“ naj bi zakonodajalec v členu 19 Uredbe št. 492/2011 določil neizčrpni seznam nalog, za katere naj bi bil zadolžen Evropski urad. Dejavnosti, naštete v izpodbijani določbi, naj bi prispevale k splošni nalogi, ki je omenjena v členu 18, prvi odstavek, Uredbe št. 492/2011, in h koordinaciji konkretnih ukrepov, omenjenih v členu 19(1)(a) te uredbe. Poleg tega naj bi bila analiza geografske in poklicne mobilnosti element, ki je potreben za pripravo in podporo dela, ki ga mora v skladu s členi od 12 do 17 te uredbe opraviti Komisija.
b) Analiza
69.
Izpodbijanje Evropskega parlamenta se ne razteza na celotno točko (b) člena 4(3), temveč le na del določbe, ki omenja „pripravo splošnega pristopa k mobilnosti v skladu z evropsko strategijo zaposlovanja“. Evropski parlament v točki 27 replike seveda trdi, da bi se lahko veljavnost celotnega člena 4(3) izpodbijala iz formalnih razlogov, ker ta člen s tem, da vzpostavlja skupek abstraktnih pravil, dejansko dopolnjuje vsebino členov 18 in 19 Uredbe št. 492/2011, s čimer prekoračuje meje izvedbenega pooblastila na podlagi člena 291 PDEU.
70.
Kljub temu sam Evropski parlament v nadaljevanju zatrjuje, da – kar zadeva njihovo vsebino – ne ugovarja nalogam, dodeljenim Uradu v členu 4(3)(a), podtočke od 1 do 4, in priznava, da gre za tehnične in praktične dejavnosti, zaradi česar želi raje „tožbo usmeriti“ (
21
) na točko (b) navedenega člena, konkretno na del, ki se nanaša na „pripravo splošnega pristopa k mobilnosti v skladu z evropsko strategijo zaposlovanja“.
71.
Strinjam se s presojo Komisije, da je lahko ta pristop nekoliko nejasen, (
22
) vendar menim, da je navsezadnje pomembno, da Evropski parlament s tem, da priznava tehničnost nalog, navedenih v točki (a), podtočke od 1 do 4, priznava, da njihova morebitna abstraktnost ni taka, da bi se lahko konkretizirala le prek odločb, ki vsebujejo politično izbiro. Želim povedati, da prav njihova tehničnost že od začetka izključuje možnost diskrecijske pravice, ki ne bi bila primerna za izvajanje izvedbenega pooblastila. V tem smislu ni mogoče reči, da so te naloge „abstraktne“.
72.
Nazadnje je pomembno tudi, da v tožbi ni navedeno nič v zvezi z nalogo, ki je Uradu dodeljena v točki (c) člena 4(3), zaradi česar menim, da kakršno koli ugotavljanje morebitne neveljavnosti te določbe ni primerno.
73.
Zadnjič, v tem delu tožbe se tudi ni posebej izpodbijala naloga iz podtočke 5 točke (a), čeprav je bila ta določba posredno omenjena pri obrazložitvi izpodbijanja člena 2(b) in (d), tako da se sklicujem na preudarke, navedene pri preučitvi veljavnosti tega člena.
74.
Če se predmet izpodbijanja določi tako, se strinjam z Evropskim parlamentom, da naloga priprave splošnega pristopa k mobilnosti vsebuje element „odločanja“, ki ni v skladu z izvedbeno naravo pooblastila, ki ga Komisiji podeljuje člen 38 Uredbe št. 492/2011.
75.
Člen 18 Uredbe št. 492/2011 določa, da je „splošna naloga Evropskega urada za usklajevanje […] spodbujanje popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev“, pri čemer je ta urad „zadolžen […] predvsem za vse tehnične naloge na tem področju, ki so na podlagi te uredbe dodeljene Komisiji“. Člen 19 pa Urad zadolžuje „zlasti“„(a) za koordinacijo konkretnih ukrepov, ki so […] potrebni za popolnitev prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev ter za analizo gibanj delavcev, ki iz tega sledijo; (b) da […] k doseganju teh ciljev prispeva z uporabo skupnih ukrepov na upravni in tehnični ravni; (c) da v dogovoru s strokovnimi službami izvede uskladitev prostih delovnih mest s prijavami za zaposlitev, katerih popolnitev bo izvedena s strani teh služb“.
76.
Po mojem mnenju so vse te naloge izjemno tehnične in praktične, pri njihovem opravljanju pa ni prostora za nikakršno izvajanje diskrecijske – politične – presoje in zato za izbiro med različnimi možnostmi.
77.
Nasprotno „priprava splošnega pristopa k mobilnosti v skladu z evropsko strategijo zaposlovanja“ pomeni kvalitativni preskok od dejavnosti, ki so zaupane Uradu. Konkretno pomeni, da Urad dejavno sodeluje pri oblikovanju politike o mobilnosti. Gre za politiko, ki jo bo na splošno zaznamovala evropska strategija zaposlovanja, vendar zares le na splošno, kot je to primerno za tovrstne smernice, tako da polje proste presoje, znotraj katerega se mora Urad gibati v tem okviru, ni nikakor zanemarljivo, tako da je Komisija v tej točki storila več kot zgolj „natančno določila normativno vsebino“ zakonodajnega akta v smislu točk 39 in 52 sodbe Komisija/Parlament in Svet (EU:C:2014:170).
78.
Evropski urad za usklajevanje mora biti zaradi izvajanja tehničnih nalog, ki mu jih dodeljuje Uredba št. 492/2011 in pod njenim vplivom celoten izpodbijani sklep, v položaju, da političnim akterjem zagotavlja potrebne informacije, da ti lahko oblikujejo politične strategije o mobilnosti delavcev v Uniji, vendar njegova funkcija ne sme presegati te instrumentalne podpore niti ne sme postati ustvarjalec ali aktivni sodelavec pri oblikovanju teh politik.
79.
Zato menim, da je treba tožbi v tej točki ugoditi.
6. Člen 7(2) in (3) izpodbijanega sklepa
80.
Člen 7 izpodbijanega sklepa opredeljuje storitve, ki jih mora zagotavljati mreža EURES. V odstavku 2 določa, da se navedene storitve „podrobneje določijo v katalogu storitev EURES, ki je del statuta EURES, kakor je določen v členu 10“ izpodbijanega sklepa. Odstavek 3 člena 7 pa se nanaša na dve vrsti storitev: univerzalne storitve na eni strani in „[d]opolnilne storitve[, ki] niso obvezne v smislu poglavja II Uredbe […] št. 492/2011, vendar zapolnjujejo pomembne potrebe trga dela“, na drugi.
a) Trditve strank
81.
Evropski parlament na eni strani trdi, da odstavek 2 s tem, da za podrobno določitev storitev napotuje na katalog storitev mreže EURES, ne zagotovi učinka Uredbe št. 492/2011. Na drugi strani tožnik navaja, da se v isti določbi priznava, da dopolnilne storitve niso predmet Uredbe št. 492/2011, ki se nanaša le na univerzalne storitve. Vsekakor je treba po mnenju Evropskega parlamenta – še vedno v primeru, da Uredba št. 492/2011 zajema dopolnilne storitve – opozoriti, da navedena uredba ne razlikuje med različnimi storitvami glede na njihovo obveznost ali neobveznost, pri čemer člen 6(5) izpodbijanega sklepa dokazuje, da imajo neobvezne dopolnilne storitve še vedno pravne učinke. (
23
)
82.
Komisija glede pojma „dopolnilne storitve“ trdi, da ta spada v okvir sodelovanja v mreži med Komisijo in službami za zaposlovanje držav članic, določenega v členih od 11 do 13 Uredbe št. 492/2011. V zvezi s tem opozarja, da je v skladu s členom 15(1) te uredbe nabor storitev, ki se ponujajo na nacionalni ravni, zelo širok in se lahko razlikuje glede na potrebe, zaradi česar naj nič ne bi preprečevalo, da so te storitve, če so na voljo na nacionalni ravni, tudi predmet sodelovanja, ki omogoča skupno delovanje v skladu z določbami člena 11(1) navedene uredbe. Napotilo na te storitve pa naj bi služilo za zagotovitev usklajenega in enotnega uveljavljanja ciljev sodelovanja med državami članicami za izpolnjevanje potreb delodajalcev in zaposlenih ter ohranjanje funkcionalnosti mreže EURES, kot je opredeljena v Uredbi št. 492/2011.
83.
Evropski parlament odgovarja Komisiji in poudarja, da člen 15(1)(b), drugi pododstavek, Uredbe št. 492/2011 vsebuje izraz „po potrebi“. Argument Komisije naj ne bi vplival na storitve, ki niso tiste, ki jih ponujajo službe, ki so „teritorialno pristojne za regije in mejijo na dve ali več držav članic“. Kljub temu naj izpodbijana določba ne bi bila omejena na dejanski stan te določbe, temveč naj bi bil člen 7, nasprotno, napisan abstraktno. Poleg tega naj bi izpodbijani sklep določal, da mora vsak partner mreže EURES brez izjeme navesti „svojo ponudbo storitev iz kataloga storitev EURES“ (člena 6(3) in 10(2)(a)) in poskrbeti, da „so zahtevki za navedeno storitev [dopolnilno storitev iz kataloga EURES] preusmerjeni k drugim partnerjem EURES, ki navedeno storitev zagotavljajo“ (člen 6(5)). Zato naj ne bi šlo za potrebo po zagotovitvi vzpostavitve mreže EURES v celoti.
84.
V zvezi z navedenim Komisija v dupliki vztraja pri trditvi, da pojem „dopolnilne storitve“ ne dodaja ničesar v okvir Uredbe št. 492/2011, kamor spada, pri čemer opozarja, da Evropski parlament izpodbijanje opira na to, da je določba napisana abstraktno, vendar da pri tem ne pojasni, zakaj bi moralo to samo po sebi izključevati, da lahko ta določba zagotovi enotne pogoje za izvajanje, na katere se nanaša člen 291 PDEU.
b) Analiza
85.
Evropski parlament na eni strani očita, da v izpodbijani določbi niso natančno določene vse storitve mreže EURES, in se za to sklicuje na prihodnji statut mreže EURES. Na drugi strani očita tudi, da se izpodbijani sklep sklicuje na neko vrsto storitev – dopolnilne storitve – ki niso navedene v Uredbi št. 492/2011.
86.
Kar zadeva prvi očitek, menim, da ga je treba obravnavati ob preučitvi člena 10 izpodbijanega sklepa, ki se prav tako izpodbija in katerega predmet je statut mreže EURES.
87.
Kar zadeva sklicevanje na dopolnilne storitve, je po mojem mnenju odločilno to, da take storitve – kot je navedeno v izpodbijani določbi – „niso obvezne v smislu poglavja II Uredbe […] št. 492/2011“. Izpodbijani sklep torej ne nalaga razvoja dopolnilnih storitev. Uredba št. 492/2011 pa se na tovrstne storitve sklicuje v členu 15(1)(b), pri čemer jih obravnava kot možnost v primeru, da bi bilo potrebno, da službe, ki so teritorialno pristojne za obmejne regije, vzpostavijo strukture za sodelovanje in opravljanje storitev za zagotavljanje nekaterih informacij in omogočanje usklajevanja ukrepov na področju mobilnosti. Razen te možnosti, za katero velja pogoj, da je to potrebno, Uredba št. 492/2011 torej državam članicam ne nalaga nobene dolžnosti glede razvoja dopolnilnih storitev.
88.
Če pa se države članice odločijo, da bodo take storitve imele, se mi zdi nesporno, da izpodbijani sklep pri svoji nalogi sprejetja „ukrepov za izvajanje“ Uredbe št. 492/2011 v skladu s členom 38 te uredbe določa njihovo vključitev v katalog združenih storitev v celi Uniji prek mreže EURES.
89.
Za boljše uresničevanje cilja popolnitve prostih delovnih mest in prijav za zaposlitev, ki mu sledijo določbe poglavja II Uredbe št. 492/2011, je nujno, da mreža, prek katere se je mogoče seznaniti s temi prostimi delovnimi mesti in prijavami za zaposlitev ter jih uskladiti, pridobi vse informacije, ki so na voljo različnim nacionalnim službam. Če te poleg univerzalnih storitev zaradi odločitve posamezne države članice razpolagajo tudi z dopolnilnimi storitvami, nima nobenega smisla, da zato, ker gre za storitve, ki jih Uredba št. 492/2011 ne nalaga, ne bi imele mesta v strukturi mreže, ki bi sicer imela premalo informacij, kar bi nazadnje ogrozilo uresničevanje glavnega cilja Uredbe št. 492/2011.
90.
Torej, ker izpodbijani sklep ne nalaga razvoja dopolnilnih storitev, temveč določa le vključitev že obstoječih storitev v mrežo, menim, da z njim niso bila prekoračena pooblastila, kar očita Evropski parlament.
91.
Člen 6(5) izpodbijanega sklepa res določa, da partnerji mreže EURES, ki ne zagotavljajo neke dopolnilne storitve, poskrbijo, da so zahtevki za navedeno storitev preusmerjeni k drugim partnerjem, ki navedeno storitev zagotavljajo. Evropski parlament meni, da se s tem dopolnilnim storitvam zagotavlja pravna varnost, čeprav jih izpodbijani sklep opredeljuje kot neobvezne. V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da člen 6(5) potrjuje prav to, da izpodbijani sklep ne nalaga razvoja dopolnilnih storitev, saj določa le, da mora partner, ki teh storitev ne zagotavlja, zahtevke v zvezi z njimi posredovati partnerjem, ki navedene storitve zagotavljajo. Drugič, pravna varnost, na katero se sklicuje Evropski parlament, je omejena natančno na to obveznost posredovanja zahtevkov, ki jim partner, ki ne zagotavlja dopolnilnih storitev, ne more ugoditi. Po mojem mnenju gre za minimalno pravno varnost, za katero je mogoče najti podlago v splošni dolžnosti posredovanja informacij, ki je razvidna iz poglavja II Uredbe št. 492/2011 v celoti.
92.
Zato menim, da očitku v tej točki ni mogoče ugoditi.
7. Člen 8 izpodbijanega sklepa
93.
S členom 8 izpodbijanega sklepa se ustanovi upravni odbor mreže EURES, ki ga sestavlja po en predstavnik vsake države članice. Navedeni odbor določi svoje delovne metode, sprejme svoj poslovnik in se sestane dvakrat na leto, svoja stališča pa sprejme z navadno večino. Ima predsednika in tajnika. Odstavek 7 tega člena natančneje določa, da se „Komisija […] posvetuje z upravnim odborom EURES glede vprašanj, ki se nanašajo na strateško načrtovanje, razvoj, izvajanje, spremljanje ter ocenjevanje storitev in dejavnosti iz tega sklepa, vključno s: (a) statutom EURES v skladu s členom 10; (b) strategijami, operativnimi cilji in delovnimi programi za mrežo EURES; […]“.
a) Trditve strank
94.
Evropski parlament trdi, da zadevna določba na mestu, kjer člen 38 Uredbe št. 492/2011 določa le, da Komisija „tesno sodeluje z osrednjimi javnimi organi držav članic“, ne da bi jo pri tem pooblaščal za uvedbo novega institucionaliziranega postopkovnega okvira, da bi izvajala te ukrepe, vzpostavlja „kvazikomitološko“ strukturo. V tem smislu se Evropski parlament sprašuje, ali lahko izvedbeni akt na splošno sam po sebi vzpostavi institucionalni okvir, ki pogojuje postopek, ki ga je treba izvesti za sprejetje drugih aktov, tudi če bi ti bili strogo izvedbeni.
95.
Poleg tega Evropski parlament trdi, da se del vprašanj, o katerih se je treba posvetovati z upravnim odborom, nanaša na elemente, ki po njegovem mnenju niso ne občasni ne zgolj tehnični, temveč dopolnjujejo zakonodajni akt. Celo pod popolnoma hipotetično predpostavko, da statut mreže EURES vključuje ukrepe, ki pomenijo izvedbene akte, ki bi jih Komisija lahko sprejela v skladu s členom 38 Uredbe št. 492/2011, Evropski parlament v repliki trdi, da člen 10(1) izpodbijanega sklepa s tem, da določa posvetovanje z upravnim odborom mreže EURES, dodaja nov procesni pogoj za sprejetje takih ukrepov, ki ne izhaja iz navedenega člena 38. Poleg tega naj bi med pristojnostmi svetovalnega odbora in strokovnega odbora, ki sta omenjena v členih 21 in 29 Uredbe št. 492/2011, na eni strani in pristojnostmi upravnega odbora mreže EURES na drugi prišlo do potencialnega prekrivanja. Evropski parlament zagovarja stališče, da je zakonodajalec že ustanovil organe, ki morajo Komisiji pomagati pri izvajanju politike v zvezi z navedeno uredbo, ne da bi bila Komisija pooblaščena za dopolnitev institucionalnega okvira, določenega s to uredbo.
96.
Po mnenju Komisije daje upravni odbor mreže EURES Komisiji smernice pri njeni vlogi „Evropskega urada za usklajevanje“, s čimer prispeva k izpolnjevanju izvršilnih nalog, ki so Komisiji zaupane za usklajeno izvajanje določb Uredbe št. 492/2011. Šlo naj ne bi za komitološko strukturo, ker naj njen namen ne bi bil zagotoviti nadzor držav članic nad izvedbenimi pooblastili Komisije. Šlo naj bi za funkcionalen in instrumentalen organ glede izvedbenih pooblastil Komisije, ki naj bi se ga ta v okviru svojih pristojnosti odločila uporabiti za zagotovitev prilagoditve ukrepov, potrebnih za izvajanje ciljev, določenih z Uredbo št. 492/2011.
97.
Komisija v dupliki dodaja, da je upravni odbor mreže EURES zadolžen za to, da ji pomaga pri splošnem spodbujanju razvoja mreže EURES, medtem ko je strokovni odbor iz člena 29 Uredbe št. 492/2011 zadolžen za tehnična vprašanja s področja prostega gibanja in zaposlovanja delavcev na splošno.
b) Analiza
98.
Kot sem navedel v točkah od 33 do 36, je mreža EURES izraz ureditve pretoka informacij, za katerega Uredba št. 492/2011 želi, da poteka med specializiranimi službami držav članic za zaposlovanje ter med njimi in Komisijo, da bi se olajšalo uravnoteženje ponudbe in povpraševanja po delovnih mestih v korist prostega gibanja delavcev v Uniji.
99.
Po mojem mnenju je treba to institucionalizacijo izvesti na podlagi organov in institucij, že ustanovljenih s samo Uredbo št. 492/2011, in torej udejanjiti z vzpostavitvijo strukture odnosa in komuniciranja med njimi. Z besedo „mreža“ je pravilno izražena ta odnosna komponenta sistema mreže EURES, saj se z njo skuša v praksi omogočiti „sodelovanje med državami članicami in s Komisijo“ in uvesti „mehanizem za popolnitev prostih delovnih mest“, ki sta predmet oddelkov iz poglavja II Uredbe št. 492/2011.
100.
Sama Uredba št. 492/2011 je določila, kdo so akterji mehanizma za popolnitev prostih delovnih mest in kdo so organi, prek katerih je treba izvajati sodelovanje med državami članicami ter med temi in Komisijo, in sicer so to nacionalne specializirane službe in Evropski urad za usklajevanje.
101.
Glede na te ugotovitve izvedbeno pooblastilo, ki ga Komisiji podeljuje člen 38 Uredbe št. 492/2011, ne more zajemati pooblastila za ustanovitev novih organov poleg že navedenih ali tistih, ki jih je ustanovil zakonodajalec, saj bi se s tem – spet v skladu s točko 52 zgoraj navedene sodbe Komisija/Parlament in Svet – preseglo to, kar pomeni izvajanje izvedbenega pooblastila, in zlasti naloga „natančno določiti normativno vsebino“ zakonodajnega akta. Povedano drugače, Uredba št. 492/2011 je tista, ki je odločila, kateri organi in institucije sodelujejo v sistemu komunikacije in uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po prostih delovnih mestih v Uniji, pri čemer je Komisija tista, ki mora ob izvajanju svojega izvedbenega pooblastila oblikovati in urediti odnos med temi organi in institucijami, s čimer omogoči vzpostavitev mreže, v kateri so vsi ti dejansko medsebojno povezani.
102.
V okviru Uredbe št. 492/2011 in kakor je navedeno v njenem členu 38, se morajo „ukrepi za izvajanje“ določb, ki jih mora sprejeti Komisija, nanašati na primer na natančno določitev vsebine nalog in odgovornosti organov, ustanovljenih na podlagi te uredbe, kot to velja za Evropski urad za usklajevanje, ki je bil ustanovljen s členom 18 Uredbe št. 492/2011 in katerega naloge so določene v členu 19 te uredbe, podrobneje pa opredeljene v členu 4 izpodbijanega sklepa. Njihov cilj je lahko razmejitev nalog in odgovornosti nacionalnih specializiranih služb, ki morajo v skladu z navedeno uredbo zagotavljati sodelovanje držav članic med sabo in s Komisijo, kot je to določeno v členu 5 izpodbijanega sklepa. Lahko pa, navsezadnje, določajo oblikovanje kataloga storitev, ki jih mreža zagotavlja, kot je to določeno v členu 7 izpodbijanega sklepa.
103.
Kljub temu izvedbeno pooblastilo ni zadostna podlaga za ustanovitev novega organa, ki se mu zaupa izvajanje iste vrste vsebinskih nalog, kot jih Uredba št. 492/2011 pripisuje organom, ki jih sama priznava kot ključne akterje pri popolnitvi prostih delovnih mest in prijavah za zaposlitev. Komisija skratka ne more ustanoviti organa, funkcionalno enakovrednega Evropskemu uradu za usklajevanje, ali službe, ki bi ji bile podeljene pristojnosti, ki pripadajo nacionalnim službam za zaposlovanje.
104.
Po mojem mnenju upravni odbor mreže EURES ne ustreza tovrstni „institucionalizaciji“. Gre bolj za organ, katerega funkcija je omejena na svetovanje Komisiji glede vprašanj, povezanih izključno z delovanjem same mreže kot sistema za odnos in komuniciranje med ključnimi akterji sistema.
105.
Naloga tega odbora je v skladu s členom 8(1) izpodbijanega sklepa pomagati „Komisiji, Evropskemu koordinacijskemu uradu in nacionalnim koordinacijskim uradom pri pospeševanju in nadziranju razvoja EURES“ (
24
), v skladu z odstavkom 7 tega člena pa svetovati Komisiji „glede vprašanj, ki se nanašajo na strateško načrtovanje, razvoj, izvajanje, spremljanje ter ocenjevanje storitev in dejavnosti iz tega sklepa“, kot so lahko strategije, operativni cilji in delovni programi za mrežo ali poročila v skladu s členom 17 Uredbe št. 492/2011.
106.
Naloga „pospeševanja in nadziranja razvoja EURES“ se strogo nanaša na delovanje mreže kot take, brez vpliva na njene ključne akterje in brez vmešavanja v delovanje njenih sistemov za komuniciranje ali mehanizem za popolnitev prostih delovnih mest. Gre torej za zagotovitev, da sistem, ki tvori mrežo, učinkovito služi boljšemu odnosu med akterji sistema.
107.
Svetovanje na področju strateškega načrtovanja, razvoja, izvajanja, spremljanja in ocenjevanja dejavnosti in storitev mreže EURES spada po mojem mnenju v isto sfero kot pospeševanje in nadziranje razvoja mreže. V tem smislu menim, da z navedenim svetovanjem ni prekoračeno izvajanje izvedbenega pooblastila.
108.
Zlasti se mi ne zdi – v nasprotju s tem, kar trdi Evropski parlament – da bi se lahko naloge upravnega odbora mreže EURES prekrivale z nalogami strokovnega odbora ali svetovalnega odbora. Svetovalni odbor v skladu s členom 21 Uredbe št. 492/2011 Komisiji pomaga pri „proučevanju vprašanj, ki lahko nastanejo pri izvrševanju [PDEU] in sprejemanju ukrepov v zvezi s tem na področju prostega gibanja in zaposlovanja delavcev“. Strokovni odbor pa v skladu s členom 29 te uredbe Komisiji pomaga „pri pripravljanju, uveljavljanju in spremljanju vseh tehničnih opravil in ukrepov za uporabo te uredbe in morebitnih dopolnilnih ukrepov“. Po mojem mnenju se v obeh primerih naloge obeh odborov izvajajo na vsebinskem področju, ki je širše (svetovalni odbor) ali bolj specifično (strokovni odbor) od področja upravnega odbora mreže EURES (ki je omejeno na delovanje mreže kot tako).
109.
Glede na navedeno menim, da tožbi v zvezi s členom 8 izpodbijanega sklepa ni mogoče ugoditi.
8. Člen 10 izpodbijanega sklepa
110.
Člen 10 izpodbijanega sklepa določa:
„1.   Komisija sprejme statut EURES v skladu s postopki iz člena 12(2), člena 13(2), člena 19(1) in člena 20 Uredbe (EU) št. 492/2011 po posvetovanju z upravnim odborom EURES, ustanovljenim v skladu s členom 8 tega sklepa.
2.   Ob upoštevanju načela, da morajo biti vsa prosta delovna mesta in prijave za zaposlitev, ki jih objavi kateri koli član EURES, dostopni na celotnem ozemlju Unije, statut EURES vsebuje zlasti:
(a)
katalog storitev EURES z opisom univerzalnih in dopolnilnih storitev, ki jih zagotavljajo člani in partnerji EURES, vključno s storitvami za usklajevanje ponudbe in povpraševanja na trgu dela, kot je individualno svetovanje strankam, t.j. iskalcem zaposlitve, delavcem ali delodajalcem;
[…]
(d)
operativne cilje mreže EURES, standarde kakovosti, ki jih je treba uporabljati, ter obveznosti članov in partnerjev EURES, kar vključuje:
[…]
(ii)
vrsto informacij, na primer o trgih dela, življenjskih razmerah in delovnih pogojih, ponudbah in povpraševanju za zaposlitev, pripravništvih in vajeništvih, ukrepih za spodbujanje mobilnosti mladih, pridobivanju spretnosti ter ovirah za mobilnost, ki jih morajo zagotoviti svojim strankam in preostalemu delu mreže, v sodelovanju z drugimi zadevnimi evropskimi službami ali mrežami;
(iii)
opise nalog in merila za imenovanje nacionalnih koordinatorjev, svetovalcev EURES in drugega ključnega osebja na nacionalni ravni;
(iv)
izobrazbo in kvalifikacije, zahtevane za osebje EURES, ter pogoje in postopke za organizacijo obiskov in službenih potovanj uradnikov in specializiranega osebja;
[…]“
a) Trditve strank
111.
Evropski parlament se na pravkar navedene odstavke člena 10 sklicuje zaradi izpodbijanja določbe v delu, v katerem ta določa, da Komisija v skladu s postopkom, določenim v navedenem členu 10, torej postopkom, ki ga določi sama, sprejme tako imenovani „statut EURES“. Komisija s tem po mnenju tožnika preseže zgolj izvajanje, saj „samo sebe pooblasti“ za sprejetje novega izvedbenega akta. Po mnenju Evropskega parlamenta člen 10 s tem, da stoji med Uredbo št. 492/2011 in prihodnjim statutom mreže EURES, izgubi vsakršno izvedbeno naravo v smislu člena 291 PDEU. Kar zadeva vsebino člena 10, Evropski parlament očita, da se z njim na način, ki ni primeren za izvedbeni akt, dopolnjuje vsebina osnovnega akta.
112.
Komisija trdi, da je edina vrsta informacij, vsebovanih v statutu, tista, ki je določena v členu 12(1) Uredbe št. 492/2011. Naloge in merila za imenovanje nacionalnega osebja naj bi bili že določeni v vsaki državi članici. Kar zadeva izobraževanje osebja mreže EURES, naj bi se statut omejeval na to, kar je že določeno v členu 20 navedene uredbe. Statut po mnenju Komisije glede na opredelitve iz člena 10 izpodbijanega sklepa zgolj določa tehnične standarde, potrebne za izvajanje člena 12(3) Uredbe št. 492/2011 v praksi. Ker naj ne bi bil zavezujoč akt, naj ne bi vseboval „ločene“ obveznosti zagotavljanja informacij, temveč naj bi le napotoval na obveznosti, že določene v členu 12 navedene uredbe, in zagotavljal njihovo enotno izvajanje v praksi.
b) Analiza
113.
Člen 10 izpodbijanega sklepa je vsekakor posebna določba. V njem se ne vzpostavlja tako imenovani „statut EURES“, temveč določa le, da Komisija sprejme navedeni statut, in ji daje usmeritve glede njegove vsebine.
114.
Po mojem mnenju izpodbijani sklep s tem ni določil ukrepa za izvajanje Uredbe št. 492/2011, temveč ga je le napovedal. Šele ko se bo ta napoved uresničila, bo mogoče ugotoviti, ali je Komisija ravnala v skladu z izvedbenim pooblastilom, ki ji ga je podelil člen 38 Uredbe št. 492/2011.
115.
Pod temi pogoji je mogoče ugotoviti, da je tožba v tej točki nedopustna, ker je usmerjena zoper določbo, ki v resnici ni imela nobenega pravnega učinka, saj na eni strani sama po sebi ne vzpostavlja statuta mreže EURES, na drugi strani pa Komisijo zavezuje k temu, k čemur je zavezana že na podlagi člena 38 Uredbe št. 492/2011, in sicer k sprejetju ukrepa, potrebnega za izvajanje navedene uredbe v praksi. To zadnje velja, če je statut mreže EURES dejansko potreben ukrep; če to ni, potem si je Komisija naložila obveznost, ki se je lahko zakonito odveže.
116.
Člen 10 zato nikakor nima nobenega pravnega učinka, saj je v njem določena obveznost bodisi odvečna bodisi – ker si jo je Komisija sama naložila – neobstoječa.
117.
Zato gre v skladu z rešitvijo, sprejeto v sodbi Španija/Komisija, (
25
) zgolj za izraz namena, ki ga je treba konkretizirati v prihodnjih normativnih aktih; ti so edini, ki bodo, če bo to primerno, glede na zmožnost povzročitve pravnih učinkov lahko predmet izpodbijanja pred Sodiščem.
118.
Zato je treba tožbo v tej točki šteti za nedopustno.
119.
Zaradi povezanosti s to določbo menim, da je treba za nedopusten šteti tudi očitek, usmerjen zoper člen 7(2) izpodbijanega sklepa, v delu, v katerem Komisiji nalaga opis kataloga storitev mreže EURES. To pa zato, ker se s tem le napoveduje, da bo Komisija sprejela ukrep za izvajanje, to pomeni, se ne ustvarja drugačne obveznosti od tiste, ki je že naložena s členom 38 Uredbe št. 492/2011, zaradi česar gre za določbi, ki sami po sebi nista zavezujoči.
120.
Navedeno se ne nanaša na odstavek 3 člena 7, katerega posledica je – kot je razvidno iz točk od 87 do 91 – možnost vključitve dopolnilnih storitev, obstoječih v državah članicah, v mrežo.
IV – Učinki razglasitve ničnosti
121.
Iz razlogov, navedenih v točkah od 25 do 28, in ker se strinjam s strankama, da gre za določbe, ki jih je popolnoma mogoče ločiti od celotnega izpodbijanega sklepa, menim, da je mogoče razglasitev ničnosti, ki jo predlagam Sodišču, omejiti na določbi, na katerih nezakonitost sem opozoril.
122.
Glede na vsebino določbe, katere razglasitev ničnosti predlagam, menim, da njenih učinkov ni treba ohraniti do uveljavitve določbe, ki jo lahko nadomesti.
V – Stroški
123.
V skladu s členom 138(2) Poslovnika predlagam, naj Sodišče odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
VI – Predlog
124.
Ob upoštevanju navedenih preudarkov Sodišču predlagam, naj:
1.
očitke, ki se nanašajo na člena 7(2) in 10 izvedbenega sklepa Komisije z dne 26. novembra 2012 (Sklep 2012/733/EU), razglasi za nedopustne;
2.
razglasi ničnost člena 4(3)(b) izvedbenega sklepa Komisije z dne 26. novembra 2012 (Sklep 2012/733/EU) v delu, v katerem Evropskemu uradu za usklajevanje zaupa „pripravo splošnega pristopa k mobilnosti v skladu z evropsko strategijo zaposlovanja“;
3.
tožbo v preostalem zavrne;
4.
odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	C‑427/12, EU:C:2014:170.
(
3
)	Sklep 2012/733/EU (UL L 328, str. 21). V nadaljevanju: izpodbijani sklep.
(
4
)	Uredba z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji (UL L 141, str. 1).
(
5
)	Sklepni predlogi Komisija/Parlament in Svet (C‑427/12, EU:C:2013:871).
(
6
)	Uredba Sveta z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2432/92 z dne 27. julija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 69).
(
7
)	Odločba Komisije z dne 23. decembra 2002 o izvedbi Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 glede uravnoteženja ponudbe in povpraševanja po delovnih mestih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 289).
(
8
)	Sodba Komisija/Parlament in Svet (EU:C:2014:170, točka 36).
(
9
)	Prav tam.
(
10
)	Okoliščina, ki jo je izpostavil generalni pravobranilec N. Jääskinen v točki 49 sklepnih predlogov v združenih zadevah Svet in Komisija/Stichting Natuur en Milieu in Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P in C‑405/12 P, EU:C:2014:309).
(
11
)	Točka 9.
(
12
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso to velja za nujen pogoj za razglasitev delne ničnosti akta Unije. Glede vseh glej sodbo Francija/Parlament in Svet (C‑244/03, EU:C:2005:299, točke od 12 do 21).
(
13
)	Člen 1 izpodbijanega sklepa določa, da „[z]a izpolnitev obveznosti iz poglavja II Uredbe (EU) št. 492/2011 Komisija in države članice vzpostavijo in upravljajo Evropsko mrežo zavodov za zaposlovanje, imenovano EURES“.
(
14
)	Gre za predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o Evropskem socialnem skladu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1081/2006 (COM(2011) 607 final/2 – 2011/0268 (COD), z dne 14. marca 2012) in predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o Programu Evropske unije za socialne spremembe in inovacije (v nadaljevanju: predlog uredbe PSCI) (COM(2011) 609 final, z dne 6. oktobra 2011).
(
15
)	Natančneje, za nadaljnje vzpostavljanje, saj je bila navedena mreža ustvarjena z Odločbo Komisije 93/569/EGS z dne 22. oktobra 1993 o izvajanju Uredbe št. 1612/68 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15) in spremenjena z Odločbo Komisije 2003/8/ES z dne 23. decembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 289).
(
16
)	V skladu s členom 80(1) Uredbe (EU) št. 528/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o dostopnosti na trgu in uporabi biocidnih proizvodov (UL L 167, str. 1) Komisija sprejme izvedbeno uredbo, v kateri določi pristojbine, ki se plačujejo Evropski agenciji za kemikalije, pogoje plačila in pravila, ki med drugim določajo pogoje za nižje pristojbine.
(
17
)	Sodba Komisija/Parlament in Svet (EU:C:2014:170, točka 40).
(
18
)	Moj poudarek.
(
19
)	Glej na primer sodbo Parlament/Svet (C‑355/10, EU:C:2012:516, točka 65).
(
20
)	C‑55/96, EU:C:1997:603.
(
21
)	Točka 29 replike.
(
22
)	Točke od 20 do 22 duplike.
(
23
)	Člen 6(5) izpodbijanega sklepa določa, da „[p]artner EURES, ki ne zagotavlja posebne dopolnilne storitve, vključene v katalog storitev EURES, poskrbi, da so zahtevki za navedeno storitev preusmerjeni k drugim partnerjem EURES, ki navedeno storitev zagotavljajo“.
(
24
)	Moj poudarek.
(
25
)	C‑443/97, EU:C:2000:190, točke od 27 do 36.