62002CC0346_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. V tem postopku zaradi neizpolnitve obveznosti Komisija prereka nacionalne določbe, ki predvidevajo obveznost vključitve sistema razvrstitve po premijskih stopnjah glede na škodne primere v pogodbe o avtomobilskem zavarovanju. Po njenem mnenju taka obveznost krši temeljno načelo prostega določanja premijskih stopenj.
2. Luksemburško in francosko pravo namreč določata, da bi morale pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil vsebovati zakonsko določen sistem za prilagoditev zavarovalnih premij glede na pogostost škodnih primerov. Komisija, ki se opira na Direktivo 92/49/EGS,(2) v tem vidi kršitev prostega določanja premijskih stopenj, ki po njenem mnenju izvira iz odprave preventivnega upravnega nadzora premijskih stopenj in pogojev, ker naj bi imeli taki obvezni sistemi neposreden učinek na ponujene premijske stopnje.
3. Komisija se pri tem opira predvsem na sodbo Sodišča z dne 25. februarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji,(3) ki je izrecno priznala načelo prostega določanja premijskih stopenj. Treba je torej predvsem razrešiti, ali načelo prostega določanja premijskih stopenj, ki ga je Sodišče izpeljalo iz členov 6, 29 in 39 Direktive 92/49, neposredno izključuje nacionalne določbe, kot so te, ki so tu sporne, ali pa jih je možno preučiti glede na sorazmernost na podlagi razlogov splošne koristi.
II – Pravni okvir
Pravo Skupnosti
4. V peti uvodni izjavi Direktive 92/49 je določeno:
„[...] ker predstavlja sprejeti pristop doseganje takega usklajevanja, ki je bistveno, potrebno in zadostno za izvedbo sistema vzajemnega priznavanja dovoljenj in nadzora varnega in skrbnega poslovanja in s tem omogoča podeljevanje enotnega dovoljenja, veljavnega v vsej Skupnosti, ter uporabo načela nadzora v matični državi članici;“
5. 19. uvodna izjava Direktive 92/49 določa:
„[...] ker je v okviru notranjega trga v interesu zavarovalca, da ima dostop do čim širšega izbora zavarovalnih proizvodov, ki so na razpolago v Skupnosti, tako da lahko izbere tistega, ki najbolje ustreza njegovim potrebam; ker naj država članica, v kateri je nevarnost, zagotovi, da ni ničesar, kar bi na njenem ozemlju preprečevalo trženje vseh zavarovalnih proizvodov, ki so na prodaj v Skupnosti, če niso v nasprotju s predpisi, ki varujejo splošne koristi, veljavne v državi članici, v kateri je nevarnost, in če splošne koristi niso zaščitene s pravili matične države članice, pod pogojem, da se morajo take določbe uporabljati brez razlikovanja za vsa podjetja, ki delujejo v tej državi članici, in so objektivno potrebne ter skladne s postavljenim ciljem;“
6. Člen 1 Direktive 92/49 določa:
„V tej direktivi:
[...]
c) matična država članica pomeni državo članico, v kateri je sedež zavarovalnice, ki krije nevarnost;
[...]“
7. V Naslovu II – Začetek zavarovalnih poslov – člen 6 Direktive 92/49 določa:
„Člen 8
[...]
3. Nobena določba iz te direktive ne preprečuje državam članicam, da ohranijo v veljavi ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki zahtevajo odobritev družbene pogodbe in akta o ustanovitvi ter predložitev drugih listin, potrebnih za normalno izvajanje nadzora.
Vendar države članice ne sprejmejo določb, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, o premijskih cenikih in obrazcih ter drugih tiskanih listinah, ki jih namerava podjetje uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci.
Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.
[...]“
8. Člen 28 Direktive 92/49 v Naslovu III – Uskladitev pogojev za opravljanje poslov – določa:
„Država članica, v kateri je nevarnost, ne preprečuje zavarovalcu, da sklene pogodbo z zavarovalnico, ki ima dovoljenje po pogojih člena 6 Direktive 73/239/EGS, če to ni v nasprotju s predpisi, ki varujejo splošne koristi v državi članici, v kateri je nevarnost.“
9. Člen 29 Direktive 92/49 v Naslovu III določa:
„Države članice ne sprejmejo predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahtevajo lahko le nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah zaradi preverjanja usklajenosti z nacionalnimi predpisi v zvezi z zavarovalnimi pogodbami in ta zahteva ne more predstavljati predhodnega pogoja za podjetje, da bi opravljalo svoje dejavnosti.
Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“
10. Člen 30(2) Direktive 92/49, ki se pojavi tudi v Naslovu III, določa:
„Ne glede na predpise, ki določajo drugače, lahko država članica, v kateri je zavarovanje obvezno, zahteva, da se splošni in posebni pogoji obveznega zavarovanja pred uporabo sporočijo njenim pristojnim organom.“
11. V Naslovu IV Direktive 92/49 – Določbe o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev – vsebuje člen 39(2) in (3) naslednjo določbo:
„2. Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne sprejme predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahteva lahko samo, da podjetje, ki predlaga, da bi na njenem ozemlju izvajalo zavarovalne posle iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev, pošlje nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah, zaradi preverjanja skladnosti z nacionalnimi predpisi o zavarovalnih pogodbah, ta zahteva pa ne more predstavljati predhodnega pogoja za nadaljevanje poslovanja podjetja.
3. Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne more ohraniti ali uvesti predhodnega obveščanja ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj, razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“
Nacionalna zakonodaja – Luksemburg
12. Uredba Velikega vojvodstva z dne 20. decembra 1994 o izvrševanju člena 17(2) in (3) spremenjenega zakona z dne 7. aprila 1976 o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o določitvi pogojev, ki jih morajo izpolnjevati pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil(4) uvaja predvsem sistem, v skladu s katerim se prispevki zmanjšajo po več letih brez škodnih primerov in povečajo s škodnim primerom (v nadaljevanju: sistem bonus-malus). Skladno s členom 3 te redbe so klavzule, ki določajo drugače, prepovedane.
13. V skladu s členom 7 uredbe se sistem bonus-malus uporablja za vse pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti, ki jih sklenejo posamezniki za motorna vozila, ki se običajno nahajajo v Velikem vojvodstvu Luksemburg. Temu primerno se sistem bonus-malus ne uporablja za pogodbe o zavarovanju avtomobilskega kaska in o zavarovanju pravne zaščite zaradi uporabe motornega vozila, ki jih sklenejo fizične osebe, in za katero koli vrsto pogodb o avtomobilskem zavarovanju, ki jih sklenejo pravne osebe.
14. V skladu s tem sistemom bonus-malus se vsak novi zavarovalec uvrsti na stopnjo 11 na lestvici bonus-malus, kar ustreza bonusu 0 %. Če ni nobenega škodnega primera med – načeloma enoletnim – referenčnim obdobjem, se zavarovalec pomakne na lestvici za eno stopnjo navzdol – največ do stopnje –3. Na tej točki na lestvici mora zavarovalec plačati samo 45 % referenčne premije. Po drugi strani pa vsak škodni primer povzroči premik po lestvici navzgor za tri stopnje, pri čemer se to naraščanje konča na stopnji 22, ki ustreza 250 % referenčne premije.
15. Za namene tega sistema se upošteva samo take škodne primere, ki zajemajo plačilo zavarovatelja poškodovani tretji osebi. Torej ne pride do nobenega premika po lestvici navzgor, če je znesek terjatve poškodovane tretje osebe nižji kot morebitna franšiza, če velja v danem primeru, ali če zavarovalec povrne zavarovatelju plačane zneske najpozneje v roku štirih mesecev potem, ko je bil obveščen o plačilu.
Nacionalna zakonodaja – Francija
16. V Franciji člen L.111‑4 zakonika o zavarovanju(5) pooblašča ministra za gospodarstvo in finance, da odredi vključitev splošnih pogojev v zavarovalne pogodbe. Minister je uporabil to pooblastilo pri tako imenovani klavzuli bonus‑malus:(6) člen A.121‑1 zakonika o zavarovanju v glavnem določa, da morajo pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil vsebovati klavzulo bonus-malus v skladu z določbami v prilogi (v nadaljevanju: sistem bonus-malus).
17. V skladu s klavzulo, določeno v členu A.121-1 zakonika o zavarovanju, določa izhodiščno premijo zavarovatelj. Dejanska premija, ki jo plača zavarovalec, se izračuna tako, da se izhodiščna premija pomnoži s količnikom zmanjšanja oziroma povečanja, glede na ugotovljeno pogostost škodnih primerov. Vrednost tega količnika je v skladu z obvezujočo klavzulo med 0,5 in 3,5, pri čemer vsak škodni primer – z izjemo prvega po triletnem obdobju brez škodnih primerov, kjer je količnik 0,5 – povzroči povečanje količnika za 25 %, medtem ko odsotnost škodnih primerov v odločilnem – enoletnem – referenčnem obdobju povzroči zmanjšanje količnika za 5%.
18. Kot posledica domneve o vključitvi navedene klavzule v pogodbe, določene v členu L.111-4 francoskega zakonika o zavarovanju, veljajo morebitne klavzule, ki bi od tega odstopale ali temu nasprotovale, za nenapisane.(7)
III – Dejansko stanje, predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
19. Ker je Komisija menila, da v Luksemburgu in Franciji veljavni pravni predpisi, ki se nanašajo na avtomobilsko zavarovanje – in sicer predvsem obveznost vključitve sistemov razvrstitve po premijskih stopnjah glede na škodne primere v pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki jo vsebujejo ti predpisi –, nasprotujejo prostemu določanju premijskih stopenj, ki izhaja iz Direktive 92/49, je 7. julija 1997 na francosko vlado in 25. julija 2001 na luksemburško vlado naslovila pisna opomina z zahtevo, naj zavzameta stališče v roku dveh mesecev.
20. Ker po pisnih odgovorih francoske vlade z dne 23. oktobra 1997 in z dne 31. julija 1998(8) sum Komisije o kršitvi Pogodbe ni bil odpravljen, je z dopisom z dne 20. aprila 2001 na Francosko republiko in z dne 20. decembra 2001 na Veliko vojvodstvo Luksemburg naslovila obrazloženo mnenje, v katerem je očitala kršitev Direktive 92/49, in pozvala obe državi, naj v roku dveh mesecev sprejmeta potrebne ukrepe. Francoska vlada je odgovorila z dopisom z dne 18. julija 2001; luksemburška vlada z dopisom z dne 6. marca 2002.
21. Ker je Komisija ugotovila, da Francoska republika in Veliko vojvodstvo Luksemburg nista izpolnila obveznosti, je na Sodišču z vlogo z dne 30. septembra 2002, ki je bila pri sodnem tajništvu vpisana isti dan, skladno s členom 226 ES vložila tožbo proti Francoski republiki in Velikemu vojvodstvu Luksemburg.
22. V zadevi C-346/02, ki se nanaša na Veliko vojvodstvo Luksemburg, Komisija Sodišču predlaga, naj:
– ugotovi, da Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da je v nasprotju z načelom prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega nadzora premijskih cenikov in pogodb, določenim v členih 6(3), 29 in 39 Direktive 92/49, uvedlo in ohranilo sistem bonus-malus, ki ima avtomatične in obvezujoče učinke na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe o avtomobilskem zavarovanju, ki jih sklenejo fizične osebe, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg in zavarovalnicami, ki tam izvajajo svojo dejavnost s podružnico oziroma z opravljanjem storitev, ni izpolnilo obveznosti iz Direktive 92/49;
– Velikemu vojvodstvu Luksemburg naloži plačilo stroškov.
23. V zadevi C-347/02, ki se nanaša na Francosko republiko, Komisija Sodišču predlaga, naj:
– ugotovi, da Francoska republika s tem, da je v nasprotju z načelom prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega nadzora premijskih cenikov in pogodb, določenim v členih 6(3), 29 in 39 te direktive, uvedla in ohranila sistem bonus-malus, ki ima avtomatične in obvezujoče učinke na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe o avtomobilskem zavarovanju, sklenjene na ozemlju Francije, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Franciji in zavarovalnicami, ki tam izvajajo svojo dejavnost s podružnico oziroma z opravljanjem storitev, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/49;
– Francoski republiki naloži plačilo stroškov.
IV – Pravna presoja
A – Uvodne ugotovitve glede sprejetega pristopa
24. Ker so pritožbe Komisije in utemeljitve držav članic v bistvu v obeh zadevah enake, bi želela podati skupno presojo. Samo če se pritožbe in utemeljitve nanašajo na svojevrstne okoliščine zadevne države članice, se zdi potrebna ločena presoja.
25. Po mnenju Komisije oboji, luksemburški in francoski predpisi, enako kršijo Direktivo 92/49, ker zahteva po tem, da je treba upoštevati pogostost škodnih primerov, kot to določajo sistemi razvrstitve po premijskih stopnjah glede na škodne primere, avtomatično in obvezujoče učinkuje na premijske stopnje. Tako je kršeno načelo prostega določanja premijskih stopenj, ki izhaja iz Direktive 92/49. Luksemburška in francoska vlada poudarjata, da zadevni nacionalni predpisi že zaradi tega ne kršijo načela prostega določanja premijskih stopenj, ker lahko zavarovatelji sami prosto določijo (osnovno) premijsko stopnjo. V vsakem primeru so nacionalni predpisi utemeljeni z nujnimi razlogi splošne koristi. Komisija nasprotno meni, da ni prostora za takšno utemeljitev, saj Direktiva izčrpno ureja načelo prostega določanja premijskih sto penj.
26. Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da ti zadevi v bistvu sprožata tri pravna vprašanja. Prvič, zdi se, da je treba obravnavati obseg načela prostega določanja premijskih stopenj. Samo tako se lahko ugotovi, ali Direktiva vsebuje izčrpna pravila glede predpisov o določanju premijskih stopenj s posledico, da morebitni predpisi, ki to presegajo, ne bi mogli biti upravičeni iz nujnih razlogov splošne koristi.
27. Če bi se izkazalo, da načelo prostega določanja premijskih stopenj načeloma ne nasprotuje sistemu bonus-malus, bi bilo treba dalje preučiti, koliko zadevni predpisi nacionalnega prava omejujejo temeljne svoboščine, določene v primarnem pravu in ki jih je v zavarovalniški sektor vpeljala predvsem Direktiva 92/49.
28. Končno bi bilo treba preučiti, ali bi lahko bile utemeljitve, ki sta jih predložili toženi državi članici, sprejemljive in ali bi vzdržale preizkus sorazmernosti.
B – Načelo prostega določanja premijskih stopenj
1. Izpeljava načela prostega določanja premijskih stopenj
a) Predmet Direktive 92/49
29. Direktiva 92/49 je dokončala vzpostavitev notranjega trga za premoženjsko zavarovanje, ki se je začelo s prvima dvema generacijama direktiv.(9) Cilj tega pravnega okvira je bil spodbuditi združevanje trga in hkrati zagotavljati zavarovalcem ustrezno zaščito.(10)
30. Zakonodajalec Skupnosti je menil, da je za dosego tega cilja nujno, da se opredelijo pogoji za izvajanje zavarovalniške dejavnosti na notranjem trgu s pravnimi akti Skupnosti. To se je zgodilo s sprejetjem skupnega okvira za uskladitev bistvenih načel prava o nadzoru zavarovanja. Jedro tega okvira je koncentracija pristojnosti nadzora v matični državi članici.(11) Ta nadzorni sistem dovoljuje zavarovalnicam, da začnejo poslovati v vsaki drugi državi članici v skladu z načelom svobode ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev.
31. S tem je stopil nadzor plačilne sposobnosti zavarovalnic – kasneje tudi zavarovalniških skupin(12) in finančnih konglomeratov(13) – v ospredje, medtem ko prvotno ni bilo nobenega nadzora nad dejavnostjo zavarovalnih posrednikov,(14) nadzor nad proizvodi in premijskimi stopnjami, če sploh, pa je bil omejen na splošni nadzor zlorabe.(15) Sistem Single-Licence obsega namreč odpravo predhodnega nadzora zavarovalnih pogojev in premijskih stopenj.(16)
32. Treba je tudi poudariti, da gre pri okviru prava Skupnosti, ki je tu upošteven, za resnično ozko obliko usklajevanja. S tretjo generacijo direktiv naj bi se predvsem usklajevalo nacionalne nadzorne sisteme; usklajevanje prava nadzora je nastopilo temu ustrezno samo toliko, kot se je štelo za potrebno za vzpostavitev notranjega trga.(17) Ta razvoj je le postransko vplival na zavarovalniško pogodbeno pravo:(18) pravo Skupnosti ureja samo kolizijska pravila in dolžnost obveščanja ob sklepanju zavarovalnih pogodb.
33. Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da ima prosto določanje premijskih stopenj svoje korenine v odpravi predhodnega nadzora zavarovalnih pogojev in premijskih stopenj. Zdi se tudi pomembno, da se Direktiva 92/49 ni lotila obsežnega usklajevanja vseh določb, ki bi lahko bile pomembne za določitev premijskih stopenj. Enako je treba poudariti, da je z odpravo predhodnega nadzora splošnih zavarovalnih pogojev in premijskih stopenj Direktiva 92/49 skušala doseči svobodno trženje zavarovalnih proizvodov v Skupnosti.(19) Devetnajsta uvodna izjava te Direktive določa: „[...] ker je v okviru notranjega trga v interesu zavarovalca, da ima dostop do čim širšega izbora zavarovalnih proizvodov, ki so na razpolago v Skupnosti, tako da lahko izbere tistega, ki najbolje ustreza njegovim potrebam;“ Glede sistemov bonus-malus, ki sta sporna v tej zadevi, je treba dodati, da je zakonska določitev upoštevnosti pogostosti škodnih primerov za namene določitve premije v obliki togega sistema popustov pri premijah ali prilagoditev premij nujno povezana z zmanjšanjem izbire proizvodov, saj zavarovalnice v tem smislu ne bi mogle ponuditi lastnih modelov.
b) Sodba v zadevi Komisija proti Italiji (C-59/01)
34. V tej zadevi(20) je Komisija prerekala nacionalno ureditev, ki je uvedla sistem zamrznitve cen, ki je veljal za vse pogodbe o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki so krile tveganje na italijanskem ozemlju, brez razlikovanja med domačimi zavarovalnicami in tistimi, ki so svojo dejavnost opravljale s podružnico ali v okviru prostega pretoka storitev.
35. Italijanska vlada je priznala omejitev svobode zavarovalnic pri določanju premijskih stopenj, vendar se je sklicevala na izjemo, določeno v členu 8(3) Prve Direktive 73/239/EGS(21) v korist splošnega sistema nadzora cen.
36. Sodišče je v točki 28 sodbe opomnilo na to, da bi smele „države članice skladno s členom 8(3), pododstavek 3 Direktive 73/239, s členoma 29(2) in 39(3) Direktive 92/49 uvesti ali ohraniti predhodno obveščanje ali odobritev predlaganih povečanj premijskih stopenj samo v sklopu splošnega sistema nadzora cen“.
37. Po mnenju Sodišča „[iz tega] jasno izhaja, da je imel zakonodajalec Skupnosti namen zagotoviti načelo prostega določanja premijskih stopenj v zavarovalniškem sektorju (z izjemo življenjskega zavarovanja), vključno z obveznim zavarovanjem, kot je obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. To načelo zajema prepoved kakršne koli ureditve predhodnega ali sistematičnega obveščanja ali odobritve premijskih stopenj, ki jih namerava zavarovalnica uporabiti pri poslovanju z zavarovalci.“(22)
38. V zvezi z dopustnimi izjemami je Sodišče razložilo, da „se edina izjema od tega načela, ki je dovoljena z Uredbo 92/49, nanaša na predhodno obveščanje in odobritev ‚povečanja premijskih stopenj‘ v okviru ‚splošnega sistema nadzora cen‘“.(23)
Sodišče je nadaljevalo: „Res je, da člen 28 Direktive 92/49 omogoča državi članici, v kateri je tveganje, da prepreči zavarovalcu, da bi sklenil pogodbo z zavarovalnico, če bi to nasprotovalo pravnim določbam, ki varujejo splošno korist v tej državi.
Vendar se te določbe ne sme razlagati tako, kot da bi odvzela učinkovitost določbam, navedenim zgoraj v točki 28, ki izrecno določajo podlago, ki utemeljuje izjemo od načela, da bi morale biti zavarovalnice proste pri določanju premijskih stopenj. Ta zaključek je podkrepljen z dejstvom, da se člen 28 Direktive 92/49 nahaja neposredno pred določbo v istem poglavju, ki izrecno ponovi, da države članice ne smejo omejiti prostega določanja premijskih stopenj, razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“(24)
39. V tej sodbi je Sodišče izrecno priznalo načelo prostega določanja premijskih stopenj. Pri tem se je očitno pustilo voditi povezavi med odpravo predhodnega nadzora in prostim določanjem premijskih stopenj. Ker je bila v zadevi Komisija proti Italiji omejitev prostega določanja premijskih stopenj nesporna, se postavlja vprašanje o obsegu tega načela. V teh dveh zadevah je namreč tudi vprašljivo, ali je načelo prostega določanja premijskih stopenj sploh prizadeto.
2. Obseg načela prostega določanja premijskih stopenj
a) Bistvene trditve strank
40. Komisija trdi, da sporni sistem bonus-malus krši načelo prostega določanja premijskih stopenj. S sklicevanjem na zgoraj navedeni sodbi v zadevah Komisija proti Franciji(25) in Komisija proti Italiji(26) izpelje to načelo na eni strani iz odprave predhodnega nadzora zavarovalnih pogojev in premijskih stopenj ter na drugi strani iz cilja prostega trženja zavarovalnih proizvodov v Skupnosti, ki ga zasleduje Direktiva.
41. Po njenem mnenju to načelo nasprotuje nacionalnim pravilom, v skladu s katerimi bi morale določene okoliščine med veljavnostjo zavarovalne pogodbe nujno vplivati na znesek premijskih stopenj do zakonsko določene mere. Komisija vendarle poudarja, da ne izpodbija možnosti, ki jo imajo države članice, da uvedejo lestvico, ki upošteva škodne primere, ki jih je povzročil zavarovanec, ali celo da uporabijo enoten sistem razvrstitve po premijskih stopnjah glede na škodne primere. Torej bi obravnavala kot neproblematično razvrstitev, ki bi temeljila na pogostosti škodnih primerov brez predpisanih količnikov, ki bi povečevali ali zmanjševali premije, saj bi to dopustilo zavarovalnicam, da prosto presodijo finančne posledice posamičnih dejavnikov, kot so na primer število nesreč, resnost povzročene škode ali nesposobnost voznika.
42. Luksemburška vlada je nasprotno mnenja, da načelo prostega določanja premijskih stopenj nasprotuje obveznosti predhodnega ali sistematičnega obveščanja ali odobritve. Torej se lahko izključi, da luksemburški sistem bonus-malus škoduje temu načelu, saj ne vsebuje obveznosti te vrste. Luksemburška vlada glede tega poudarja, da bi se zavarovalne premije v Velikem vojvodstvu lahko prosto določale. Sporni zakonski predpisi naj bi se nanašali zgolj na njihovo prilagoditev glede na pogostost škodnih primerov. Sistem bonus-malus zato prizadene le en del premijske stopnje, tako da bi se lahko izključila omejitev konkurence premijskih stopenj.
43. Trditve francoske vlade so v bistvenem enake luksemburškim. Francoska vlada svari pred tem, da bi se načelo prostega določanja premijskih stopenj absolutiziralo. V vsakem primeru bi bilo treba člene 6, 29 in 39 Direktive 92/49 razlagati v smislu člena 28 te direktive.
44. Francoska vlada se dalje sklicuje na sodbo v zadevi Komisija proti Italiji(27) in na sodbo v zadevi Cullet,(28) katerih rešitev naj bi bila uporabljiva tudi v tej zadevi.
b) Presoja
45. Spor o načelu prostega določanja premijskih stopenj se dejansko nanaša manj na veljavnost načela in bolj na dopustne izjeme od tega načela. Če se namreč izhaja iz tega, da Direktiva 92/49 poleg odprave predhodnega nadzora premijskih stopenj in zavarovalnih pogojev predvideva tudi splošno svobodo določanja premijskih stopenj, potem iz tega sledi, da v tem smislu Direktiva vsebuje izčrpna pravila – s posledico, da bi bile dopustne samo take izjeme od tega načela, ki bi bile izrecno predvidene z Direktivo 92/49 samo. Če se izhaja, nasprotno, iz omejenega obsega načela prostega določanja premijskih stopenj, je treba preučiti, koliko se lahko pravila držav članic, ki se nanašajo na določanje premijskih stopenj, utemelji s pomembnejšimi razlogi splošne koristi.
46. Vnaprej je treba omeniti, da sodba v zadevi Komisija proti Italiji(29) tega vprašanja ni dokončno razjasnila, saj je bilo nesporno, da je treba sporno zakonodajo v vsakem primeru obravnavati kot omejitev prostega določanja premijskih stopenj.
47. Francoska vlada poudarja – ne brez razloga –, da Direktiva 92/49 ne omenja izrecno načela prostega določanja premijskih stopenj. Člen 8(3)
Direktive 73/239, kot je bila spremenjena z Direktivo 92/49, tam predvidene izjeme ne navezuje na prosto določanje premijskih stopenj na splošno, ampak (samo) na morebitne predhodne nadzorne mehanizme oziroma obveznosti sistematičnega obveščanja.
48. Če je načelo prostega določanja premijskih stopenj vendarle izraz odprave predhodnega nadzora premijskih stopenj in morebitnih obveznosti sistematičnega obveščanja, je njegova veljavnost skladno s sodbo v zadevi Komisija proti Italiji jasna. Vprašljivo ostane samo, ali to načelo nasprotuje tudi pravilom držav članic, ki čeprav se nanašajo na to, da zavarovalnice oblikujejo premijske stopnje – kot recimo v tem primeru z določbami, ki se nanašajo na posamična merila za določanje stopenj –, se vseeno ne morejo izenačiti s predhodnim nadzorom premijskih stopenj ali z obveznostjo sistematičnega obveščanja.
49. V teh okoliščinah se sklicevanje na cilj svobode trženja zavarovalnih proizvodov v Skupnosti, ki ga zasleduje Direktiva 92/49, ne zdi v pomoč. Ta svoboda trženja velja namreč s pridržkom člena 28 Direktive 92/49, to pomeni s pridržkom uporabe veljavnih pravnih predpisov, ki varujejo splošne koristi v državi članici, v kateri je tveganje (z omejitvijo na matično državo članico v smislu člena 1(c) Direktive 92/49). Direktiva 92/49 s tem na splošno priznava razloge, ki utemeljujejo omejitev temeljnih svoboščin, določenih v Pogodbi.(30)
50. Vendar se ne moremo opirati na člen 28 Direktive, če se izhaja iz tega, da je Direktiva uskladila vse določbe, ki se nanašajo na premijske stopnje.(31) Iz razširitve obsega načela prostega določanja premijskih stopenj – v skladu z razlago, ki ji je Komisija bolj naklonjena – sledi, da prosto določanje premijskih stopenj preseže svoje bistvo (odprava predhodnega nadzora premijskih cenikov in izključitev obveznosti sistematičnega obveščanja) in izključuje vsako pravilo države članice, ki se nanaša na premijske stopnje. Komisija je s tem, da zahteva prenos rešitve iz sodbe z dne 25. februarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, dosledna: samo splošni sistem nadzora cen se lahko uporabi za utemeljitev izjeme od načela prostega določanja premijskih stopenj v širšem smislu; člen 28 ne bi smel odvzeti praktične učinkovitosti tega povezovanja med pravilom in izjemo.
51. Vendar je vprašljivo, ali je lahko širše razumevanje prostega določanja premijskih stopenj – in s tem področja, ki ga Direktiva usklajuje – prepričljivo.
52. Glede čezmerne razširitve načela prostega določanja premijskih stopenj je treba biti previden, saj ne bi dovolj upoštevala tako besedila kot tudi sistematike Direktive 92/49, poleg tega pa bi lahko povzročila resna protislovja in težave pri razmejitvi.
53. Prvič, iz besedila in sistematike Direktive 92/49 ni razvidno, da bi zakonodajalec Skupnosti želel poleg odprave predhodnega nadzora zavarovalnih pogojev in premijskih stopenj ter vsake obveznosti sistematičnega obveščanja zagotoviti absolutno svobodo določanja premijskih stopenj, tako da bi bile določbe držav članic, ki bi se nanašale na premijske stopnje, načelno nedopustne.(32)
54. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je zavarovanje kot tako čisto pravna tvorba s posledico, da se vsak poseg v pogodbeno svobodo – pa naj bo z določitvijo najmanjše ravni kritja ali s prepovedjo določenih pogojev, ki med drugim določajo obseg kritja – nanaša na sam proizvod in ima temu ustrezno – čeprav zgolj posredno – učinke na premijske stopnje. Podlaga širokega razumevanja prostega določanja premijskih stopenj pa prisili ravno k razlikovanju, katerega izvedljivost je težavna in tehnično neutemeljena, med takimi določbami, ki se prvotno nanašajo na pogodbene pogoje – in imajo kot take na premijske stopnje učinek, ki se ga le težko ugotovi(33) – in takimi, ki učinkujejo na premijske stopnje, ker urejajo merila za določanje stopenj. Ravno sistemi bonus-malus verjetno sodijo v obe kategoriji.
55. Obenem se kaže, da sta prosto določanje premijskih stopenj in pogodbena svoboda na področju zavarovanj povezana. Komisija nikoli ni menila, da naj bi se pogodbena svoboda razumela tako, da naj bi načeloma prepovedovala vsako omejevanje pogodbene svobode – na primer v obliki nacionalnega zavarovalniškega pogodbenega prava. Veliko bolj je splošno priznano, da se lahko katere koli omejitve svobode trženja zavarovalnih proizvodov, ki izhajajo iz nacionalnih določb, sprejetih za zaščito zavarovalcev, utemeljijo toliko, da gre pri teh določbah za določbe v splošno korist.
56. Končno absolutna svoboda določanja premijskih stopenj, kar trdi Komisija, ne more biti prepričljiva, ker si v drugih okoliščinah – na podlagi drugega vrednotenja – sama prizadeva za ureditev določenih meril za določanje premij: tu se bomo zadovoljili zgolj z njeno pobudo za izključitev določenih meril za določanje premij, ki razlikujejo glede na spol.(34)
3. Vmesni sklep
57. Načelo prostega določanja premijskih stopenj v skladu s členi 6, 29 in 39 Direktive 92/49 načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v zadevi Komisija proti Luksemburgu oziroma kakršna je tista v zadevi Komisija proti Franciji.
58. Vseeno pa je treba preučiti, ali je Komisija lahko določila druge upoštevne ovire cilja oblikovanja notranjega trga zavarovanja na podlagi spornih nacionalnih pravil.
C – Sistemi bonus-malus, ki avtomatično in obvezujoče učinkujejo na premijske stopnje, kot ovire za oblikovanje notranjega trga zavarovanja
1. Bistvene trditve strank
59. V skladu z mnenjem francoske vlade, potrjenim v odgovoru na tožbo, je treba glede na neupoštevnost prostega določanja premijskih stopenj sistem bonus-malus presoditi glede na svobodo opravljanja storitev v skladu s členom 49 ES.
60. Tudi luksemburška vlada je trdila, s sklicevanjem na peto uvodno izjavo Direktive 92/49, da naj bi bilo usklajevanje, ki je rezultat te direktive, nepopolno in v bistvu omejeno na elemente zavarovalnega nadzora. Iz tega sledi, da naj zavarovalne premijske stopnje ne bi bile predmet tega usklajevanja, tako da bi lahko Veliko vojvodstvo ohranilo veljavni sistem bonus-malus iz razlogov splošne koristi. To trditev podpirata člen 28 in 19. uvodna izjava Direktive.
61. Komisija ni izrecno odgovorila na te trditve francoske in luksemburške vlade. Vendar se lahko iz njenih stališč razbere, da če bi Sodišče ugotovilo, da ni usklajevanja v zvezi z sistemi bonus-malus, bi bilo treba utemeljitev kakršnih koli omejitev temeljnih svoboščin, določenih v Pogodbi in izvedenih z Direktivo 92/49, presoditi v skladu s členom 28 Direktive 92/49.
2. Presoja
62. Vnaprej je treba omeniti, da se zdi stališče francoske vlade v vsakem primeru neprepričljivo. Če naj bi Sodišče izhajalo iz tega, da sistemi bonus-malus niso zajeti v delno usklajevanje zavarovalniškega prava, ki ga zasleduje Direktiva, ne bi moglo v nobenem primeru presoditi spornega sistema bonus-malus v skladu z zahtevami primarnega prava, saj Komisija ni zahtevala takšne ugotovitve. V skladu z obstoječo sodno prakso Sodišča(35) bi bilo torej treba tožbo Komisije zavrniti.
63. Na splošno je treba pripomniti, da se sistem bonus-malus ne nanaša samo na svobodno opravljanje storitev, ampak tudi – in predvsem(36) – na svobodo ustanavljanja v skladu s členom 43 ES.
a) Svobodno trženje zavarovalnih proizvodov kot izraz sekundarnega prava svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev
64. Ker je namen Direktive 92/49 dokončno oblikovati notranji trg zavarovanja, je treba ugotoviti, da Direktiva skrbi za izvajanje temeljnih svoboščin v tem sektorju – namreč svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev – in jih s tem pomaga varovati.
65. Zadevni državi članici ne oporekata, da njuna zadevna sistema bonus-malus ovirata svobodno trženje zavarovalnih proizvodov – v tej zadevi pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil – s tem, da silita domače podružnice zavarovalnic s sedežem v drugi državi članici ali tuje družbe, ki ponujajo storitve v okviru svobode opravljanja storitev, da ustrezno spremenijo pogoje in premijske stopnje.(37)
66. Treba je poudariti, da okoliščina, da sekundarno pravo Skupnosti ni v celoti uskladilo pravnih predpisov, ki se nanašajo na premijske stopnje, sploh ne izključuje kršitve načela svobodnega trženja. To je pomembno glede dopustnosti izjem.
b) Sklep glede merila presoje
67. Direktiva 92/49 zagotavlja poleg prostega določanja premijskih stopenj z odpravo predhodnega nadzora premijskih cenikov in izključitvijo morebitnih obveznosti sistematičnega obveščanja – zadeva, ki tu ni sporna – tudi svobodno trženje zavarovalnih proizvodov. Pri presoji, ali sta sistema bonus-malus, ki sta predmet postopka, v nasprotju s pravom Skupnosti, je Komisija kot merilo presoje pravilno uporabila Direktivo 92/49.
68. Če ta sistema ovirata svobodo trženja zavarovalnih proizvodov v Skupnosti, potem s tem kršita Direktivo 92/49, razen če veljata za pravne predpise, ki varujejo splošne koristi v smislu člena 28 Direktive 92/49.
D – Utemeljitev iz razlogov splošnih koristi
1. Bistvene trditve strank
69. Luksemburška in francoska vlada menita, da pomenita sporna sistema bonus-malus pravne predpise, ki varujejo splošne koristi.
70. Komisija v skladu s svojim mnenjem, da je takšna utemeljitev izključena, upošteva ta vidik zgolj kot drugo možnost.
a) Bistvene trditve v zadevi C-346/02
71. Luksemburška vlada se sklicuje zlasti na sodbo v zadevi Gräbner(38) in navaja, da so nacionalni ukrepi, ki omejujejo izvajanje temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo, dopustni samo, če so izpolnjeni štirje pogoji: uporabijo se nediskriminatorno, ustrezajo nujnim razlogom splošnih koristi, morajo biti primerni za dosego zasledovanih ciljev in ne smejo presegati tega, kar je potrebno za dosego tega cilja.
72. Luksemburška vlada meni, da luksemburški sistem bonus-malus izpolnjuje te pogoje. Uporablja se nediskriminatorno. Razlog splošne koristi, ki ga upravičuje, naj bi bilo varstvo potrošnikov, ki ga je Sodišče priznalo,(39) in varnost v cestnem prometu, ki jo je Sodišče tudi sprejelo.(40)
73. Po mnenju Velikega vojvodstva Luksemburg sistem bonus-malus prispeva k varstvu potrošnikov s tem, da spodbuja transparentnost premijskih stopenj, in s tem, da omejuje obseg povečanja premij na podlagi pogostosti škodnih primerov ali neizkušenosti voznika. Ker sistem omogoča upoštevanje pogostosti škodnih primerov, to dodatno spodbuja previdno in odgovorno vožnjo.
74. Sporni sistem tudi ne presega tega, kar je potrebno za dosego tega cilja. Velja samo za fizične osebe in pušča zavarovalnicam svobodo, da določijo osnovno premijo v skladu z lastnimi izračuni.
75. Komisija meni, da bi se lahko omenjeni cilji dosegli z manj radikalnimi sredstvi, zlasti z opustitvijo zakonske opredelitve posledic uvrstitve v določen razred glede na pogostost škodnih primerov za premijske stopnje. Dalje naj bi bila primernost sistema za spodbujanje varnosti v cestnem prometu dvomljiva, saj velja samo za omejen krog oseb in ne upošteva vseh škodnih primerov.
b) Bistvene trditve v zadevi C-347/02
76. Francoska vlada se sklicuje na sodbo v zadevi SETTG(41) in opozarja na to, da sme biti svobodno opravljanje storitev omejeno samo na podlagi pravil, ki so utemeljena z nujnimi razlogi splošnih koristi in ki veljajo za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost v namembni državi članici. Zlasti bi morale biti omejitve primerne, da zagotovijo uresničitev ciljev, ki jih zasledujejo, in ne smejo prekoračiti tega, kar je potrebno za njihovo uresničitev.
77. Francoski sistem bonus-malus velja enako za vse družbe, ki opravljajo svojo dejavnost v Franciji. Kot razloga splošne koristi prideta v poštev varstvo potrošnikov in varnost cestnega prometa.(42)
78. Glede varovanja potrošnikov francoska vlada poudarja zmanjšano nihanje premijskih stopenj kot posledico tega sistema, kar zopet pozitivno učinkuje na povečanje stopnje in zmanjša tveganje nezavarovanih voznikov. Poleg tega naj bi se ugotovila določena transparentnost premijskih stopenj.
79. Glede varnosti cestnega prometa je francoska vlada predložila študije, iz katerih izhaja, da upoštevanje pogostosti škodnih primerov pri določanju premijskih stopenj pozitivno učinkuje na vedenje zavarovanih voznikov.
80. Manj radikalni ukrepi naj ne bi obstajali, saj naj bi pozitivni učinki sistema na varovanje potrošnikov in varnost cestnega prometa izhajali ravno iz njegovega brezpogojnega značaja.
81. Komisija zastopa tu v bistvu enako stališče kot proti luksemburški vladi v zadevi C-346/02.
2. Presoja
82. Kjer so si utemeljitve obeh držav članic podobne, se zdi primerno, da se uporabi navzkrižno sklicevanje zaradi izogibanja ponavljanju. Na splošno pa je ločena presoja posamičnega sistema bonus-malus neizogibna zaradi upoštevanja njunih posebnih značilnosti.
83. Utemeljitev – ugotovljenih – omejitev svobodnega trženja zavarovalnih proizvodov v Skupnosti,(43) ki izhajajo iz spornih sistemov bonus-malus, predpostavlja, da so uporabljene nediskriminatorno; dalje bi morale ustrezati nujnim razlogom splošne koristi, morale bi biti primerne za dosego zasledovanih ciljev in ne bi smele presegati tega, kar je potrebno za dosego tega cilja. Poleg tega je treba zagotoviti, da sporna sistema ne podvojita enakovrednih določb v matični državi članici.(44)
a) Transparentnost premijskih stopenj in varstvo potrošnikov
84. Ni sporno, da se varstvo potrošnikov šteje za razlog splošne koristi, ki bi lahko upravičil omejitve temeljnih svoboščin.(45) Komisija tudi ni dvomila o tem, da gre pri obeh spornih sistemih za ukrepe, ki veljajo brez razlike.
i) V zadevi C-346/02
85. Pojasnila luksemburške vlade, ki se nanašajo na primernost in ustreznost nacionalnega sistema bonus-malus glede na zasledovanje cilja varstva potrošnikov, se ne zdijo tehtna.
86. Utemeljitev transparentnosti premijskih stopenj je v protislovju s pojasnili luksemburške vlade v zvezi s prostim določanjem premijskih stopenj, ki – po njenem mnenju – načeloma prevladuje v Velikem vojvodstvu. Če bi lahko zavarovalnice, ki poslujejo v Velikem vojvodstvu, načeloma prosto določale zavarovalne premije in se sistem bonus-malus nanaša zgolj na eno samo merilo, upoštevno za določanje stopenj, potem ni razvidno, koliko bi ta sistem vplival na transparentnost zavarovalnih premij in prispevkov. Z drugimi besedami: enotna določitev količnikov, ki upoštevajo pogostost škodnih primerov, in njihova uporaba pri tako imenovani izhodiščni premiji nima učinka na kakršno koli primerljivost te izhodiščne premije s premijami drugih ponudnikov.
87. Tudi utemeljit ev, ki se nanaša na omejitve nihanja premij, ni prepričljiva iz več razlogov.
88. Če sistemi bonus-malus z določitvijo najvišjega količnika postavijo omejitev glede obsega, do katerega se upošteva visoka pogostost škodnih primerov oziroma neizkušenost določenih zavarovalcev, potem vsekakor prispevajo k zagotovitvi obstoja ponudbe zavarovanj, ki takšnih voznikov ne odvrača od sklenitve zavarovanja iz finančnih razlogov. Kot je opazila že Komisija, pa se ne zdi, da bi bilo empirično dokazano, da bi odprava obveznih sistemov razvrstitve po premijskih stopnjah glede na škodne primere pripeljala do povečanja števila nezavarovanih voznikov. Dalje, kot navaja Komisija, omogočajo dopustni količniki od 0,5 do 2,5 nihanje premij v razmerju 1 proti 5 in s tem dovoljujejo velika nihanja, tako da se zdi jamstvo zavarovalnih premij, ki si jih lahko vsak privošči, malce hipotetično.
89. Poleg tega se je treba spomniti na to, da je varstvo pred nezavarovanimi vozniki vsebina Direktive o zavarovanju motornih vozil,(46) tako se enostranske nacionalne pobude zlasti na tem področju načeloma ne bi zdele neproblematične.
90. Če se navaja, da sistemi bonus-malus omejujejo z določitvijo najmanjšega količnika popust ob odsotnosti škodnih primerov, ki se ponudi dobrim voznikom, , da bi se zagotovila solidarnost med zavarovanci, zadošča pripomba, da je tudi v odsotnosti vrste sistema bonus-malus, ki je sporen v tej zadevi, nadzornim oblastem prepuščeno, da v okviru tako imenovanega nadzora nepravilnosti ukrepajo proti prekomernim popustom, ki bi lahko v določenih okoliščinah ogrozili trajno zmožnost zavarovalnic, da izpolnjujejo obveznosti, nastalih zaradi škodnih primerov.
ii) V zadevi C-347/02
91. Ugotovitve, ki se nanašajo na strukturo luksemburškega sistema bonus-malus, bi lahko v celoti veljale za strukturo francoskega sistema bonus-malus – seveda pod pogojem, da omogočajo količniki med 0,5 in 3,5, ki so dopustni v francoskem sistemu, nihanje v premijah ali prispevkih v razmerju 1 proti 7.
b) Varnost cestnega prometa
92. Spodbujanje cestne varnosti sodi med priznane razloge splošne koristi.(47) Vprašljivo je, ali sporna sistema bonus-malus zasledujeta ta cilj v skladu z načelom sorazmernosti.
i) V zadevi C-346/02
93. Primernost luksemburškega sistema bonus-malus, da spodbuja varnost cestnega prometa, se zdi v dveh pogledih dvomljiva.
94. Prvič je področje uporabe luksemburškega sistema omejeno na fizične osebe. Če se upošteva velik delež zakupa v Velikem vojvodstvu,(48) je treba ugotoviti, da luksemburški sistem bonus-malus ne velja za znaten delež uporabnikov cest.
95. Drugič, skladno z luksemburškim sistemom je uvrstitev v premijski cenik vezana na upoštevno vozilo. Tako se uvrstitev prenese na nadomestna vozila; pri nakupu drugega vozila pa je prenos uvrstitve izključen. Ni jasno, zakaj bi bil zavarovani voznik različno uvrščen glede na to, katero vozilo uporablja, še posebej ker ta razlika v uvrstitvi ne izhaja iz statistično dokazane „verjetnosti nezgode“ za določeno vozilo.
96. Če bi država članica želela zagotoviti varnost cestnega prometa s strukturo zavarovalnih premij, so sistemi, v okviru katerih pridejo do izraza morebitni odbitki točk v sistem vozniškega dovoljenja, ki temelji na točkah – ki obstajajo tako v Luksemburgu kot tudi v Franciji – pri določanju premij in ki bi hkrati manj ovirali zasnovo proizvoda in prosto določanje premijskih stopenj, verjetni. Mogoče bi taki sistemi dovoljevali boljše upoštevanje dejanskega vedenja voznikov.
ii) V zadevi C-347/02
97. Zgornje ugotovitve se lahko prenesejo tudi na francoski sistem.
98. Poleg tega je francoska vlada v svojih ugotovitvah pokazala, da upoštevanje pogostosti škodnih primerov – v obliki merila za določanje premij – pri izračunu zavarovalnih premij ali prispevkov prispeva k varnosti cestnega prometa s tem, da so zavarovani vozniki finančno udeleženi v posledicah njihovega vedenja za volanom. Fenomen moralnega tveganja (moral hazard), v skladu s katerim se skrbnost zavarovane osebe z obveznim zavarovanjem civilne odgovornosti zmanjša po sklenitvi zavarovanja, je vendarle splošni pojav pri zavarovanju civilne odgovornosti, tako da vedno obstaja tehnična potreba po vzpostavitvi ustreznih spodbud v obliki klavzul o izključitvi odgovornosti ali klavzul o franšizi. Francoski vladi pa ni uspelo dokazati, da je za preprečitev tega moralnega tveganja potreben zakonski sistem. Bolj se zdi verjetno, da bi trg, tudi če samo na tehnični podlagi, ponudil ustrezne – enako učinkovite – sisteme.(49)
99. Francoska vlada tudi ni mogla dokazati, da je število žrtev prometnih nesreč v državah članicah z zakonskim sistemom bonus-malus nižje kot v državah članicah, kjer taki sistemi izhajajo iz prakse trga ali kjer zakonska ureditev ne posega v strukturo premijskih stopenj.(50)
100. Torej lahko sklenem, da je posledica spornih sistemov bonus-malus omejitev svobodnega trženja zavarovalnih proizvodov v Skupnosti, ki se ne zdi utemeljena z razlogi splošne koristi.
V – Stroški
101. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Velikemu vojvodstvu Luksemburg in Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi nista uspela, se jima naloži plačilo stroškov.
VI – Predlog
102. Sodišču torej predlagam, naj odloči:
1. V zadevi C-346/02
– Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da je v nasprotju z načelom svobodnega trženja zavarovalnih proizvodov, določenim v členih 6(3), 29 in 39 Direktive 92/49/EGS, uvedlo in ohranilo sistem bonus-malus, ki avtomatično in obvezujoče učinkuje na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki jih sklenejo fizične osebe, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg in zavarovalnicami, ki tam izvajajo svojo dejavnost s podružnico ali z opravljanjem storitev, ni izpolnilo obveznosti iz Direktive 92/49/EGS;
– Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.
2. V zadevi C-347/02
– Francoska republika s tem, da je v nasprotju z načelom svobodnega trženja zavarovalnih proizvodov, določenim v členih 6(3), 29 in 39 Direktive 92/49/EGS, uvedla in ohranila sistem bonus-malus, ki avtomatično in obvezujoče učinkuje na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki jih sklenejo fizične osebe, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Francoski republiki in zavarovalnicami, ki tam izvajajo svojo dejavnost s podružnico ali z opravljanjem storitev, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 92/49/EGS;
– Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
(1) .
(2) –	Direktiva Sveta z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) (UL L 228, str. 1).
(3) –	C-59/01, Recueil, str. I‑1759. K tej sodbi glej Binon, Jean-Marc, „Assurance et responsabilité“, Chronique de droit européen, RGAR 2003, 13785, točka 8.
(4)
–	Mémorial
A, 1994, str. 2776.
(5)
–	V različici zakona št. 94-5 z dne 4. januarja 1994 (JORF z dne 5. januarja 1994, str. 236). S tem zakonom je bila med drugim v francosko pravo vpeljana Direktiva 92/49.
(6)
–	„Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations“.
(7)
–	Sodba Kasacijskega sodišča, prvi civilni senat, z dne 20. marca 1984 (RGAT 1984, str. 120) z opombo Bigota. K temu glej tudi Bigot, Traité de droit des assurances, Zvezek III: Le contrat d’assurance,
Pariz 2002, točka 343.
(8)
–	Luksemburška vlada ni odgovorila na pisni opomin Komisije.
(9)
–	Pri nepremoženjskem zavarovanju je treba omeniti predvsem Prvo Direktivo Sveta z dne 24. julija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (UL L 228, str. 3, v nadaljevanju: Direktiva 73/239), Direktivo Sveta 73/240/EGS z dne 24. julija 1973 o odpravi omejitve svobode ustanavljanja na področju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (UL L 228, str. 20) in Drugo direktivo Sveta 88/357/EGS z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev in o spremembah Direktive 73/239/EGS (UL L 172, str. 1).
(10)
–	Glej tretjo uvodno izjavo Direktive 92/49.
(11)
–	Tako imenovana „Single Licence“ oz. „Passeport unique“.
(12)
–	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/78/ES z dne 27. oktobra 1998 o dopolnilnem nadzoru nad zavarovalnicami v zavarovalniški skupini (UL L 330, str. 1).
(13)
–	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/87/ES z dne 16. decembra 2002 o dopolnilnem nadzoru kreditnih institucij, zavarovalnic in investicijskih družb v finančnem konglomeratu, ki spreminja direktive Sveta 73/239/EGS, 79/267/EGS, 92/49/EGS, 92/96/EGS, 93/6/EGS in 93/22/EGS ter direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 98/78/ES in 2000/12/ES (UL 2003, L 35, str. 1).
(14)
–	Glej Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2002/92/ES z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju (UL 2003, L 9, str. 3).
(15)
–	Glej namesto dolgega seznama pregled v Feyock/Jacobsen/Lemor, Kraftfahrtversicherung, 2. izdaja, München 2002, zlasti točke 143 in naslednje.
(16)
–	Členi 6, 29 in 39 Direktive 92/49.
(17)
–	Peta uvodna izjava Direktive 92/49 določa: „[...] ker predstavlja sprejeti pristop doseganje takega usklajevanja, ki je bistveno, potrebno in zadostno za izvedbo sistema vzajemnega priznavanja dovoljenj in nadzora varnega in skrbnega poslovanja in s tem omogoča podeljevanje enotnega dovoljenja, veljavnega v vsej Skupnosti, ter uporabo načela nadzora v matični državi članici;“
(18)
–	18. uvodna izjava Direktive 92/49: „[...] ker uskladitev zavarovalniškega pogodbenega prava ni predpogoj za doseganje notranjega trga zavarovanja;“
(19)
–	Glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji (C-296/98, Recueil, str. I‑3025, točka 29): „Dolžnost sistematičnega obveščanja [določenih] podatkov je zahteva, ki je v nasprotju s svobodnim trženjem zavarovalnih proizvodov v Skupnosti, ki naj bi ga uresničili Direktivi 92/49 in 92/96.“
(20)
–	Sodba, navedena v opombi 3.
(21)
–	Navedena v opombi 9, kot spremenjena z Direktivo 92/49.
(22)
–	Sodba, navedena v opombi 3 (točka 29).
(23)
–	Ibidem, točka 29.
(24)
– Ibidem, točka 30 in naslednje.
(25)
–	Navedena v opombi 19.
(26)
–	Navedena v opombi 3.
(27)
–	Sodba z dne 7. junija 1983 v zadevi Komisija proti Italiji (78/82, Recueil, str. 1955). Sodišče naj bi v tej sodbi ugotovilo, da določitev nujne trgovske marže na prodajo tobačnih izdelkov v okviru državnega prodajnega monopola ne ovira svobode proizvajalca, da prosto določa trgovsko maržo.
(28)
–	Sodba z dne 29. januarja 1985 (231/83, Recueil, str. 305).
(29)
–	Navedena v opombi 3.
(30)
–	Za razlago te določbe glej Sporočilo Komisije o razlagi – prosti pretok storitev in splošne koristi v zavarovalništvu (UL 2000, C 43, str. 5). Glej tudi obsežen članek Dubuissons, L’intérêt général en droit communautaire de l’assurance, RGAT 1995, str. 809.
(31)
–	Glede posledic glej zgoraj točko 45.
(32)
–	Izključitev vseh predpisov držav članic, ki se nanašajo na premijske stopnje, bi vsekakor lahko izhajala iz utemeljitve predloga direktive, glej k temu Dubuisson (naveden v opombi 30), točka 42.
(33)
–	Na primer prepoved klavzule o izključitvi kritja, ki se šteje za nepošteno.
(34)
–	Glej predlog Komisije z dne 5. novembra 2003 Direktive Sveta za izvrševanje načela enakega obravnavanja žensk in moških pri dostopu in dobavi blaga in storitev (KOM (2003) 657 konč.).
(35)
–	Glej sodbo z dne 5. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji (C-145/01, Recueil, str. I‑5581, točka 17): „Še posebej naj bi pisni opomin v predhodnem postopku omejil predmet pravnega spora in državi članici, ki je bila pozvana, naj predloži svoje stališče, dal nujne podatke za pripravo njene obrambe.“
(36)
–	S praktičnega vidika bi lahko bilo trženje pogodb za obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil v okviru svobodnega opravljanja storitev absolutna izjema.
(37)
–	Da francoski sistem upošteva svobodno trženje, izhaja enako jasno iz dejstva, da je bila pravna podlaga, na kateri so predpisane standardne klavzule – člen L.111-4 zakonika o zavarovanju, pred tem člen L.310-7 –, prenesena iz dela zakonika o zavarovanju, ki se nanaša na pravni nadzor, v tisti del zakonika, ki se nanaša na pogodbe. Ta prenos naj bi zagotovil, da bi lahko tudi tuji ponudniki – po uvedbi tako imenovanega „Home-country-control“ –
sodili v ureditev bonus-malus. Glej k temu Bigot, Traité de droit des assurances, Zvezek 3, točka 343, opomba 256.
(38)
–	Sodba z dne 11. julija 2002 (C-294/00, Recueil, str. I‑6515).
(39)
–	Luksemburška vlada se sklicuje glede tega na sodbo z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji (205/84, Recueil, str. 3755).
(40)
–	Tu se luksemburška vlada sklicuje na sodbo z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Van Schaik (C‑55/93, Recueil, str. I‑4837).
(41)
–	Sodba z dne 5. junija 1997 (C-398/95, Recueil, str. I‑3091).
(42)
–	Po mnenju francoske vlade naj bi bila ta razloga priznana kot legitimna v sodbah z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Danski (252/83, Recueil, str. 3713) in z dne 11. junija 1987 v zadevi Gofette in Gilliard (406/85, Recueil, str. 2525).
(43)
–	Glej zgoraj, točka 65.
(44)
–	Sodba z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji (navedena zgoraj v opombi 39), točka 47.
(45)
–	Predvsem glede zavarovalniškega sektorja se zdi primerno napotiti na sodbi v zadevah Komisija proti Danski (navedena zgoraj v opombi 42, točka 20) in Komisija proti Nemčiji (navedena zgoraj v opombi 39, točka 30).
(46)
–	Glej člen 3(1) Direktive Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (UL L 103, str. 1).
(47)
–	K varnosti v cestnem prometu kot utemeljitvenemu razlogu: sodba v zadevi C-55/93 (navedena v opombi 40).
(48)  –	Tu naj se samo opozori na ponavljajočo se problematiko tako imenovane „rumene tablice“; glej sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Van Lent (C-232/01, Recueil, I-0000).
(49)
–	V tem smislu tudi Dubuisson (naveden v opombi 30), točka 44.
(50)
–	Kot Dubuisson (naveden v opombi 30), točka 44, že domneva, je vendarle število mrtvih v prometnih nesrečah v državi članici brez zakonskega bonus-malus sistema, kot npr. v Zvezni republiki Nemčiji, po podatkih nemškega zveznega urada za statistiko – tako absolutno kot tudi glede na gostoto prometa – manjše kot v Franciji.