62024CJ0485
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
11 decembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Convenția de la Roma privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale – Articolul 6 – Contract de muncă – Alegerea părților – Dispoziții imperative ale legii care ar fi aplicabilă în absența alegerii – Determinarea acestei legi – Loc de muncă obișnuit – Schimbarea locului de muncă obișnuit în cursul raportului de muncă – Legături mai strânse ale contractului de muncă cu o altă țară – Criterii de apreciere – Luarea în considerare a ultimului loc de muncă obișnuit”
În cauza C‑485/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation (Franța), prin decizia din 10 iulie 2024, primită de Curte la 10 iulie 2024, în procedura
Locatrans Sàrl
împotriva
ES,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul F. Biltgen, președinte de cameră, doamna I. Ziemele și domnii A. Kumin (raportor), S. Gervasoni și M. Bošnjak, judecători,
avocat general: domnul R. Norkus,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Locatrans Sàrl, de O. Coudray, M. Grévy și G. Thouvenin, avocats;
–
pentru ES, de A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen și F. Thiriez, avocats;
–
pentru guvernul francez, de B. Dourthe și M. Guiresse, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul ceh, de A. Pagáčová, M. Smolek și J. Vláčil, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de S. Noë și W. Wils, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 iulie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 3 și 6 din Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980 (JO 1980, L 266, p. 1, JO 2007, L 347, p. 3, denumită în continuare „Convenția de la Roma”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Locatrans Sàrl, pe de o parte, și ES, pe de altă parte, în legătură cu diverse cereri de despăgubire formulate de ES împotriva Locatrans, fostul său angajator, în urma încetării contractului său de muncă.
Cadrul juridic
Convenția de la Roma
3
Articolul 3 alineatul (1) din Convenția de la Roma prevede:
„Contractul este guvernat de legea aleasă de către părți. Această alegere trebuie să fie expresă sau să rezulte, cu un grad rezonabil de certitudine, din condițiile contractuale sau din împrejurările cauzei. Prin alegerea lor, părțile pot desemna legea aplicabilă întregului contract sau numai unei părți din acesta.”
4
Articolul 6 din această convenție, intitulat „Contractele individuale de muncă”, prevede:
„(1)   Sub rezerva dispozițiilor articolului 3, într‑un contract de muncă alegerea de către părți a legii aplicabile nu poate avea ca rezultat privarea angajatului de protecția care îi este asigurată prin normele imperative ale legii care ar fi aplicabilă în absența alegerii, în temeiul alineatului (2).
(2)   Sub rezerva dispozițiilor articolului 4 și în absența unei alegeri în conformitate cu articolul 3, contractul de muncă este supus:
(a)
legii țării în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca în executarea contractului, chiar dacă este angajat cu titlu temporar în altă țară;
sau
(b)
dacă angajatul nu își desfășoară în mod obișnuit munca într‑o singură țară, legii țării în care este situat sediul prin care a fost angajat,
cu excepția cazului în care reiese din ansamblul împrejurărilor că acel contract de muncă prezintă legături mai strânse cu o altă țară, caz în care contractul este supus legii acelei țări.”
5
Primul protocol privind interpretarea de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene a Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980 (JO 1989, L 48, p. 1, JO 2007, L 347, p. 18), prevede la articolul 2:
„Oricare dintre următoarele instanțe poate solicita Curții de Justiție să pronunțe o hotărâre preliminară asupra unei chestiuni ridicate într‑o cauză pendinte în fața instanței respective privind interpretarea dispozițiilor cuprinse în instrumentele menționate la articolul 1, în cazul în care această instanță apreciază că pentru a putea pronunța o hotărâre este necesară o decizie asupra acestei chestiuni:
[…]
(b) instanțele statelor contractante în cazul în care judecă în calitate de instanțe de recurs.”
Regulamentul Roma I
6
Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6, rectificare în JO 2009, L 309, p. 87, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”) a înlocuit Convenția de la Roma. Acest regulament se aplică contractelor încheiate începând cu 17 decembrie 2009.
7
Articolul 8 din Regulamentul Roma I, intitulat „Contractele individuale de muncă”, prevede:
„(1)   Contractul individual de muncă este reglementat de legea aleasă de părți în conformitate cu articolul 3. Cu toate acestea, o astfel de alegere nu poate priva angajatul de protecția acordată acestuia în temeiul dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă în temeiul alineatelor (2), (3) și (4) din prezentul articol.
(2)   În măsura în care legea aplicabilă contractului individual de muncă nu a fost aleasă de părți, contractul este reglementat de legea țării în care sau, în lipsă, din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea în executarea contractului. În cazul în care angajatul este angajat temporar într‑o altă țară, nu se consideră că și‑a schimbat locul de desfășurare a muncii în mod obișnuit.
(3)   În cazul în care legea aplicabilă nu poate fi determinată în temeiul alineatului (2), contractul este reglementat de legea țării în care este situată unitatea angajatoare.
(4)   În cazul în care reiese din circumstanțele de ansamblu ale cazului că respectivul contract are o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (2) sau (3), se aplică legea acelei alte țări.”
Convenția de la Bruxelles
8
Convenția de la Bruxelles din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderarea noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), prevede la articolul 5:
„Pârâtul domiciliat pe teritoriul unui stat contractant poate fi acționat în justiție, într‑un alt stat contractant:
1.
în materie contractuală, la instanțele locului unde a fost îndeplinită sau ar fi trebuit să fie îndeplinită obligația care stă la baza cererii; în materie de contract individual de muncă, acest loc este cel unde angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea; în cazul în care angajatul nu își desfășoară în mod obișnuit activitatea în nicio țară, angajatorul poate fi chemat la instanța locului în care este sau a fost situată unitatea care a angajat persoana;
[…]”
Regulamentul Bruxelles I
9
Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles I”) a înlocuit Convenția de la Bruxelles.
10
Articolul 19 din acest regulament prevede:
„Un angajator domiciliat pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție:
1.
înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat sau
2.
în alt stat membru:
(a)
înaintea instanțelor din locul în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea sau înaintea instanțelor din ultimul loc în care acesta și‑a desfășurat activitatea sau
(b)
dacă angajatul nu‑și desfășoară sau nu și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea pe teritoriul aceleiași țări, înaintea instanțelor din locul unde este sau a fost situată întreprinderea care l‑a angajat pe acesta.”
Regulamentul Bruxelles Ia
11
Regulamentul Bruxelles I a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles Ia”). Articolul 19 din Regulamentul Bruxelles I a devenit articolul 21 din Regulamentul Bruxelles Ia.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
12
Printr‑un contract de muncă încheiat la 15 octombrie 2002, ES a fost angajat în calitate de conducător auto de către Locatrans, societate de transport cu sediul în Bettembourg (Luxemburg), pentru un timp de lucru lunar de 166 de ore. Acest contract de muncă stipula că legea aplicabilă era legea luxemburgheză și că țările vizate în principal de transporturile efectuate de ES erau Germania, țările Benelux, Italia, Spania, Portugalia și Austria.
13
Prin scrisoarea din 14 ianuarie 2014, Locatrans l‑a informat pe ES cu privire la decizia sa de a reduce numărul de ore de muncă săptămânale ale acestuia din urmă la 35 de ore, pentru un total lunar de 151,55 ore, și aceasta începând cu 16 iulie 2014. ES s‑a opus acestei modificări.
14
Prin scrisoarea din 31 martie 2014, Locatrans l‑a informat pe ES că, în urma analizei activității salariate din ultimele 18 luni, constatase că acesta desfășura o parte semnificativă din aceasta, și anume peste 50 %, în Franța și că, în consecință, avea obligația de a‑l afilia la sistemul francez de securitate socială.
15
Prin scrisoarea din 17 aprilie 2014, Locatrans a confirmat că ES beneficia de o propunere de angajare în cadrul unei societăți franceze și i‑a indicat acestuia că nu va mai face parte din efectivele Locatrans începând cu 16 iulie 2014 din cauza refuzului său de a accepta reducerea timpului său de lucru.
16
La 8 ianuarie 2015, ES a sesizat conseil de prud’hommes de Dijon (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Dijon, Franța) cu o acțiune având ca obiect contestarea încetării contractului său de muncă și obținerea plății mai multor despăgubiri.
17
Prin sentința din 4 aprilie 2017, această instanță a respins cererile lui ES pentru motivul că legea luxemburgheză era aplicabilă executării și încetării contractului său de muncă, că demisia lui ES era clară și fără echivoc și că nu era necesară recalificarea acesteia în reziliere abuzivă.
18
ES a declarat apel împotriva acestei hotărâri la cour d’appel de Dijon (Curtea de Apel din Dijon, Franța), care, printr‑o hotărâre din 2 mai 2019, a infirmat sentința menționată.
19
Cour d’appel de Dijon (Curtea de Apel din Dijon) a arătat că părțile la contractul de muncă în cauză aleseseră să aplice raportului lor de muncă dreptul luxemburghez, dar că, în scrisoarea din 31 martie 2014 menționată la punctul 14 din prezenta hotărâre, Locatrans recunoscuse că ES efectua cea mai mare parte a muncii sale în Franța, împrejurare pe care ES ar fi confirmat‑o. Ținând seama de articolul 6 din Convenția de la Roma, această instanță a considerat că alegerea de către părți a legii luxemburgheze nu putea avea ca rezultat privarea lui ES de protecția pe care i‑o asigurau normele imperative ale legii franceze, în special cele privind modificarea și încetarea contractului de muncă.
20
În consecință, cour d’appel de Dijon (Curtea de Apel din Dijon) a recalificat încetarea contractului de muncă respectiv în concediere, a constatat că această concediere nu se întemeia pe o cauză reală și serioasă și a obligat societatea Locatrans să îi plătească lui ES mai multe despăgubiri.
21
Locatrans a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), care este instanța de trimitere.
22
Această instanță amintește că articolul 6 din Convenția de la Roma prevede la alineatul (1) că alegerea de către părți a legii aplicabile contractului de muncă nu poate avea ca rezultat privarea angajatului de garanțiile prevăzute de normele imperative ale legii care ar fi aplicabilă contractului în absența unei astfel de alegeri. Ea arată în plus că alineatul (2) al acestui articol 6 enunță criteriile de legătură ale contractului de muncă pe baza cărora trebuie determinată lex contractus în lipsa alegerii părților, criteriul prevăzut la respectivul articol 6 alineatul (2) litera (a) fiind cel al țării în care angajatul „își desfășoară în mod obișnuit munca”.
23
Instanța de trimitere arată de asemenea că, în Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punctul 50), Curtea a declarat că această din urmă dispoziție trebuie interpretată în sensul că, în ipoteza în care angajatul își desfășoară activitatea în mai multe state contractante, țara în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca în executarea contractului, în sensul dispoziției menționate, este cea în care sau din care, ținând seama de ansamblul elementelor care caracterizează activitatea respectivă, angajatul se achită de cea mai mare parte a obligațiilor sale față de angajatorul său.
24
În acea hotărâre, Curtea ar fi făcut de asemenea referire la jurisprudența sa referitoare la interpretarea criteriilor prevăzute la articolul 5 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles, ceea ce demonstrează, potrivit instanței de trimitere, voința Curții de a interpreta în mod univoc criteriile de legătură în materia conflictelor de competență și a conflictelor de legi.
25
Or, în ceea ce privește acest articol 5 punctul 1, Curtea a statuat, în Hotărârea din 27 februarie 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), că, în ceea ce privește un contract de muncă în temeiul căruia salariatul desfășoară aceleași activități în favoarea angajatorului său în mai multe state contractante, trebuie, în principiu, să se țină seama de întreaga durată a raportului de muncă pentru a stabili locul în care persoana interesată își desfășura în mod obișnuit activitatea, în sensul dispoziției menționate. Cu toate acestea, perioada de muncă cea mai recentă ar trebui reținută în cazul în care angajatul, după ce și‑a desfășurat munca pentru o anumită perioadă într‑un anumit loc, își desfășoară activitățile în mod durabil într‑un loc diferit, cu condiția ca, potrivit voinței clare a părților, acest din urmă loc să fie destinat să devină noul loc de muncă obișnuit, în sensul articolului 5 punctul 1 menționat.
26
Ținând seama de această jurisprudență, instanța de trimitere se întreabă dacă în speță, pentru a determina legea care ar fi aplicabilă în absența alegerii de către părți, trebuie să se țină seama de întreaga durată a raportului de muncă pentru a identifica locul în care persoana în cauză își desfășura în mod obișnuit munca, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma, sau numai de perioada de muncă cea mai recentă.
27
Potrivit acestei instanțe, chiar dacă criteriul ultimului loc în care salariatul își desfășura în mod obișnuit munca este relevant pentru a determina instanța pe care salariatul o poate sesiza, în măsura în care acest criteriu îi permite să intenteze o acțiune în justiție cu costuri mai mici, subzistă o îndoială dacă o astfel de abordare trebuie reținută și pentru a determina legea aplicabilă în absența alegerii de către părțile la contractul de muncă, din moment ce printre altele o astfel de abordare ar putea conduce la supunerea succesivă a aceluiași contract de muncă unor dispoziții imperative diferite, în funcție de schimbările locului de muncă al salariatului.
28
În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolele 3 și 6 din [Convenția de la Roma] trebuie interpretate în sensul că, în ipoteza în care salariatul desfășoară aceleași activități în favoarea angajatorului său în mai multe state contractante, pentru a determina legea care ar fi aplicabilă în absența alegerii de către părți este necesar să se țină seama de întreaga durată a raportului de muncă pentru a determina locul în care persoana în cauză își desfășura în mod obișnuit munca sau ar trebui luată în considerare perioada de muncă cea mai recentă în cazul în care angajatul, după ce și‑a desfășurat munca pentru o anumită perioadă într‑un anumit loc, își desfășoară ulterior munca în mod durabil într‑un loc diferit, destinat, potrivit voinței clare a părților, să devină un nou loc de muncă obișnuit?”
Cu privire la întrebarea preliminară
29
Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că ES, fără a invoca în mod explicit inadmisibilitatea întrebării preliminare, contestă premisa factuală pe care se întemeiază această întrebare, susținând că, în realitate, locul său de muncă nu s-a schimbat în cursul raportului său de muncă. Dimpotrivă, acesta ar fi fost determinat să își desfășoare activitatea de transport în mai multe locuri, dar în cadrul unei legături semnificative cu Franța, Locatrans nefăcând, în definitiv, decât să confirme această situație de fapt la momentul încetării contractului său de muncă. Întrebarea adresată nu ar fi, așadar, pertinentă.
30
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 267 TFUE instituie o procedură de cooperare directă între Curte și instanțele statelor membre. În cadrul acestei proceduri, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauză este de competența instanței naționale, care trebuie să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții, în timp ce Curtea este abilitată să se pronunțe numai asupra interpretării sau a validității unui text al Uniunii pornind de la faptele care îi sunt indicate de instanța națională [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie 1978, Oehlschläger_104/77, EU:C:1978:69, punctul 4, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Schrems (Comunicarea de date către publicul larg), C‑446/21, EU:C:2024:834, punctul 42 și jurisprudența citată].
31
Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată ținând seama de faptele pe care se întemeiază, astfel cum au fost prezentate de instanța de trimitere.
32
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 3 și 6 din Convenția de la Roma trebuie interpretate în sensul că, atunci când angajatul, după ce și‑a desfășurat munca o anumită perioadă într‑un anumit loc, este determinat să își desfășoare munca într‑un loc diferit, destinat să devină noul loc de muncă obișnuit al acestui angajat, trebuie să se țină seama de acest din urmă loc în cadrul stabilirii legii care ar fi aplicabilă în lipsa alegerii părților.
33
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit mai întâi că, în conformitate cu norma generală prevăzută la articolul 3 din Convenția de la Roma, contractul este guvernat de legea aleasă de părți.
34
Articolul 6 din Convenția de la Roma stabilește norme de conflict speciale referitoare la contractul individual de muncă care derogă de la această regulă generală, pe de o parte, în cadrul alineatului (1) al acestui articol, prin limitarea libertății de alegere de către părți a legii aplicabile și, pe de altă parte, în cadrul alineatului (2) al articolului menționat, prin stabilirea criteriilor de determinare a acesteia în lipsa unei astfel de alegeri.
35
Astfel, potrivit alineatului (1) al acestui articol 6, în contractul de muncă, alegerea de către părți a legii aplicabile în conformitate cu articolul 3 din Convenția de la Roma nu poate avea ca rezultat privarea angajatului de protecția care îi este asigurată prin normele imperative ale legii care ar fi aplicabilă, în absența alegerii, în temeiul alineatului (2) al articolului menționat.
36
Acest din urmă alineat enunță criteriile de legătură ale contractului de muncă pe baza cărora trebuie determinată lex contractus, în absența alegerii părților. Cu toate acestea, din trimiterea efectuată de alineatul (1) al articolului 6 din Convenția de la Roma la alineatul (2) al acestui articol rezultă că criteriile menționate în acest din urmă alineat sunt relevante și atunci când părțile au ales legea aplicabilă contractului. Astfel, inclusiv în această ipoteză, aceste criterii permit, în scopul de a‑i garanta angajatului, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Convenția de la Roma, protecția dispozițiilor imperative ale legii care ar fi aplicabilă în temeiul acestor criterii, să se determine care este această lege. Aplicarea acestor criterii poate conduce, așadar, la aplicarea unei alte legi decât cea aleasă de părțile la contract.
37
Aceste criterii sunt cel al țării în care angajatul „își desfășoară în mod obișnuit munca”, prevăzut la articolul 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma, iar în lipsa unui astfel de loc, cel al sediului „prin care a fost angajat”, astfel cum prevede articolul 6 alineatul (2) litera (b) din această convenție.
38
În plus, potrivit ultimei teze a alineatului (2) menționat, aceste două criterii de legătură nu sunt aplicabile atunci când din ansamblul împrejurărilor reiese că contractul de muncă prezintă legături mai strânse cu o altă țară, caz în care contractul este supus legii acelei țări
39
Prin urmare, atunci când este chemată să aplice articolul 6 din Convenția de la Roma, instanța trebuie, într‑o primă etapă, să determine legea aplicabilă pe baza criteriilor de legătură specifice care figurează la literele (a) și (b) ale alineatului (2) al acestui articol, care răspund cerinței generale de previzibilitate a legii și, prin urmare, de securitate juridică în raporturile contractuale (Hotărârea din 12 septembrie 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punctul 35 și jurisprudența citată).
40
Referitor, în această privință, la litera (a) a alineatului (2) al articolului 6 din Convenția de la Roma, Curtea a statuat că criteriul țării în care angajatul „își desfășoară în mod obișnuit munca”, prevăzut de această literă, trebuie interpretat în mod larg, în timp ce criteriul „sediului prin care a fost angajat”, prevăzut la litera (b) a alineatului (2) al aceluiași articol, ar trebui să se aplice atunci când instanța sesizată nu este în măsură să determine țara în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca (Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punctul 43, și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punctul 35).
41
Astfel, în ipoteza unui angajat care își desfășoară activitatea în mai multe state contractante, criteriul cuprins la acest articol 6 alineatul (2) litera (a) are vocație să se aplice și în cazul în care instanța sesizată poate să determine statul cu care munca are o legătură semnificativă (Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punctul 44, și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punctul 36).
42
Într‑un astfel de caz, criteriul țării în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca trebuie să fie înțeles ca referindu‑se la locul în care sau din care angajatul își desfășoară în mod efectiv activitățile profesionale și, în lipsa unui centru al afacerilor, la locul în care acesta își desfășoară cea mai mare parte a activităților sale (Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, punctul 45, și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punctul 37).
43
Cu toate acestea, trebuie să se arate că fiecare dintre cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), privea un salariat care și‑a desfășurat activitățile, pe întreaga durată a raportului său de lucru, în mai mult de un stat contractant și pentru care criteriul legăturii conducea la determinarea unuia și aceluiași loc de muncă obișnuit. În schimb, ținând seama de cadrul factual, astfel cum este descris acesta de instanța de trimitere, cauza principală privește situația unui salariat care își desfășura de asemenea activitatea în mai multe state, dar pentru care locul de muncă obișnuit s‑a deplasat pe teritoriul unui alt stat contractant în ultima perioadă de executare a contractului său de muncă.
44
În ceea ce privește o situație precum cea menționată la punctul precedent, trebuie să se constate că modul de redactare a articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma nu aduce nicio precizare cu privire la perioada raportului de muncă care trebuie reținută pentru a determina țara în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca, în sensul acestei dispoziții. În lipsa unei astfel de precizări, este, așadar, necesar ca, în vederea acestei determinări, să se țină seama de raportul de muncă în ansamblul său.
45
Or, atunci când, în cursul raportului de muncă în ansamblul său, a intervenit o schimbare în ceea ce privește locul de muncă obișnuit, nu poate fi identificată nicio țară, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma.
46
În acest context, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă criteriul țării în care angajatul „își desfășoară în mod obișnuit munca”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma, poate fi interpretat în mod analog criteriului „locului în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea”, care figurează la articolul 5 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles, astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 27 februarie 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47
Instanța de trimitere arată că, în această din urmă privință, Curtea a declarat că, în ceea ce privește un contract de muncă în executarea căruia salariatul desfășoară aceleași activități în favoarea angajatorului său în mai multe state contractante, trebuie în principiu să se țină seama de întreaga durată a raportului de muncă pentru determinarea locului în care persoana în cauză își desfășura în mod obișnuit activitatea, în sensul acestui articol 5 punctul 1 (Hotărârea din 27 februarie 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punctul 58). Cu toate acestea, perioada de muncă cea mai recentă ar trebui reținută în cazul în care angajatul, după ce și‑a desfășurat munca pentru o anumită perioadă într‑un anumit loc, își desfășoară activitatea în mod durabil într‑un loc diferit, dacă, potrivit voinței clare a părților, acest din urmă loc ar fi destinat să devină noul loc de muncă obișnuit, în sensul articolului 5 punctul 1 menționat (Hotărârea din 27 februarie 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, punctul 54).
48
În această privință, este, desigur, adevărat că, la punctul 33 din Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151), Curtea a făcut referire la interpretarea articolului 5 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles în vederea interpretării articolului 6 alineatul (2) din Convenția de la Roma.
49
Or, deși este, cu siguranță, de dorit ca domeniul de aplicare material și dispozițiile Convenției de la Roma să fie coerente cu Convenția de la Bruxelles, nu este necesar ca aceste dispoziții să fie interpretate în lumina celor ale Convenției de la Bruxelles (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, punctul 63 și jurisprudența citată).
50
Astfel, Convenția de la Roma și Convenția de la Bruxelles urmăresc obiective distincte. În timp ce dispozițiile Convenției de la Roma sunt aplicabile, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din aceasta, obligațiilor contractuale în situațiile în care există un conflict de legi, pentru a determina dreptul material aplicabil, Convenția de la Bruxelles stabilește norme care permit determinarea instanței competente să se pronunțe asupra unui litigiu în materie civilă și comercială.
51
Pentru acest motiv, chiar dacă, în materia contractului individual de muncă, cele două convenții prevăd norme care urmăresc protecția angajatului în calitate de parte vulnerabilă în raportul contractual, nu este întotdeauna posibil ca interpretarea dispozițiilor unei convenții să fie transpusă dispozițiilor celeilalte.
52
Nu se poate printre altele preconiza interpretarea criteriului țării în care angajatul „își desfășoară în mod obișnuit munca”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma, în mod analog cu interpretarea dată de Curte, în Hotărârea din 27 februarie 2002, Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122), criteriului „locului în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea”, în sensul articolului 5 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles.
53
Astfel, trebuie arătat că acest articol 5 punctul 1 a devenit articolul 19 din Regulamentul Bruxelles I, apoi articolul 21 din Regulamentul Bruxelles Ia, aceste din urmă dispoziții referindu‑se în mod expres atât la „locul în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea”, cât și la „ultimul loc în care acesta și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea”. În schimb, articolul 6 din Convenția de la Roma a devenit, la rândul său, articolul 8 din Regulamentul Roma I, care nu operează o astfel de distincție, întrucât legiuitorul Uniunii s‑a abținut să alinieze această dispoziție la cea a articolului 19 din Regulamentul Bruxelles I.
54
În măsura în care nu este posibil să se determine țara în care angajatul își desfășoară în mod obișnuit munca, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Convenția de la Roma, trebuie, așadar, să se facă referire la criteriul „sediului prin care a fost angajat”, prevăzut la articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Convenția de la Roma, care se situează în speță la Bettembourg.
55
Cu toate acestea și în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) ultima teză din Convenția de la Roma, atunci când din ansamblul împrejurărilor rezultă că un contract de muncă prezintă legături mai strânse cu o altă țară decât cea identificată pe baza criteriilor de legătură prevăzute la articolul 6 alineatul (2) literele (a) și (b) din Convenția de la Roma, instanța națională este obligată să înlăture aceste criterii și să aplice legea acestei alte țări (a se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punctul 36). Situația este aceeași atunci când părțile au ales, precum în speță, o lege în contract, dacă aceasta îl privează pe angajat de protecția normelor imperative ale acestei alte legi.
56
În acest scop, instanța națională trebuie să țină seama de toate elementele ce caracterizează raportul de muncă și să aprecieze care este sau care sunt, în opinia sa, cele mai semnificative. Printre aceste elemente se numără țara unde salariatul își achită impozitele și taxele aferente venitului obținut din activitatea sa, precum și cea în care este afiliat la sistemul de securitate socială și la diverse regimuri de pensii, de asigurări de sănătate și de invaliditate. Instanța națională trebuie de asemenea să țină cont de ansamblul împrejurărilor cauzei, cum ar fi printre altele elementele legate de stabilirea salariului sau a celorlalte condiții de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punctele 40 și 41).
57
În această privință, locul în care angajatul și‑a desfășurat munca în ultima perioadă a executării contractului său de muncă, ce urmează să devină un nou loc de muncă obișnuit, constituie un element pertinent care trebuie luat în considerare în cadrul examinării ansamblului împrejurărilor efectuate în temeiul articolului 6 alineatul (2) ultima teză din Convenția de la Roma.
58
Această interpretare a articolului 6 alineatul (2) ultima teză din Convenția de la Roma este conformă cu obiectivele urmărite de această dispoziție, precum și de această convenție în ansamblul său.
59
Pe de o parte, în măsura în care obiectivul articolului 6 din Convenția de la Roma este de a asigura o protecție adecvată angajatului, această dispoziție trebuie să garanteze că contractului de muncă îi este aplicabilă legea țării cu care acest contract prezintă cele mai strânse legături (Hotărârea din 12 septembrie 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, punctul 34).
60
Faptul de a lua în considerare, printre elementele relevante în cadrul examinării ansamblului împrejurărilor efectuate în temeiul articolului 6 alineatul (2) ultima teză din această convenție, locul în care angajatul și‑a desfășurat munca în mod durabil în ultima perioadă a executării contractului său de muncă, ce urmează să devină un nou loc de muncă obișnuit, este conform cu acest obiectiv.
61
Pe de altă parte, obiectivul Convenției de la Roma în ansamblul său este ridicarea nivelului securității juridice întărind încrederea în stabilitatea relațiilor dintre părțile la contract, ceea ce presupune ca sistemul de determinare a legii aplicabile să fie clar și ca aceasta din urmă să fie previzibilă cu un anumit grad de certitudine (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2009, ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, punctul 44).
62
În această privință, trebuie arătat că aplicarea criteriului de legătură prevăzut la articolul 6 alineatul (2) ultima teză din Convenția de la Roma trebuie, în conformitate cu cerința securității juridice și a previzibilității, să se întemeieze pe elemente obiective. Constituie un astfel de element, susceptibil să facă obiectul unei constatări obiective, împrejurarea că angajatul, după ce și‑a desfășurat munca o anumită perioadă într‑un loc determinat, își desfășoară activitățile în mod durabil într‑un loc diferit, destinat să devină un nou loc de muncă obișnuit.
63
În speță, revine astfel instanței de trimitere sarcina de a determina dacă, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) ultima teză din Convenția de la Roma, din ansamblul circumstanțelor rezultă că contractul de muncă în discuție în litigiul principal prezintă legături mai strânse cu Franța decât cu Luxemburgul, a cărui lege a fost aleasă de părți ca fiind legea aplicabilă acestui contract și pe teritoriul căruia se află sediul prin care a fost angajat ES. În cadrul acestei examinări, va trebui să se țină seama de toate elementele care caracterizează raportul de muncă, precum ultimul loc de muncă obișnuit al lui ES și obligația de afiliere la asigurările sociale franceze.
64
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, se impune ca la întrebarea adresată să se răspundă că articolele 3 și 6 din Convenția de la Roma și în special ultima teză a articolului 6 alineatul (2) trebuie interpretate în sensul că, atunci când angajatul, după ce și‑a desfășurat munca o anumită perioadă într‑un anumit loc, este determinat să își desfășoare activitățile într‑un loc diferit, destinat să devină noul loc de muncă obișnuit al acestui angajat, trebuie să se țină seama de acest din urmă loc în cadrul examinării ansamblului împrejurărilor în vederea stabilirii legii care ar fi aplicabilă în lipsa alegerii părților.
Cu privire la cheltuielile de judecată
65
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Articolele 3 și 6 din Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980, și în special ultima teză a articolului 6 alineatul (2) trebuie interpretate în sensul că, atunci când angajatul, după ce și‑a desfășurat munca pentru o anumită perioadă într‑un anumit loc, este determinat să își desfășoare activitățile într‑un loc diferit, destinat să devină noul loc de muncă obișnuit al acestui angajat, trebuie să se țină seama de acest din urmă loc în cadrul examinării ansamblului împrejurărilor în vederea stabilirii legii care ar fi aplicabilă în lipsa alegerii părților.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.