Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 10 iulie 2025(1)
Cauza C‑797/23
Meta Platforms Ireland Limited
împotriva
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
cu participarea
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Società italiana degli autori ed editori (SIAE),
Gedi Gruppo Editoriale SpA
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia)]
„ Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Drept de autor și drepturi conexe – Directiva
(UE) 2019/790 – Articolul
15 – Protejarea publicațiilor de presă în cazul utilizărilor online – Legislație națională care prevede plata unei compensații echitabile – Obligații impuse prestatorilor de servicii ale societății informaționale – Competențe conferite unei autorități administrative independente – Evaluare comparativă a drepturilor fundamentale – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul
17 alineatul (2) – Dreptul fundamental la protecția proprietății intelectuale – Articolul 16 – Libertatea de a desfășura o activitate comercială – Articolul
11 – Libertatea de exprimare și de informare ”
Introducere
1.        Printre sectoarele economiei afectate de revoluția digitală și de apariția internetului –
și puține dintre acestea nu sunt afectate – sectorul mass‑media, mai ales cel al presei scrise, ocupă un loc special. Astfel, acest sector se confruntă cu schimbări semnificative. Aceste schimbări își au originea, în primul rând, în evoluția obiceiurilor utilizatorilor, care nu numai că înlocuiesc presa pe hârtie cu un acces online la conținuturi, dar diversifică și sursele acestor conținuturi, alegerea lor fiind aproape nelimitată în mediul digital. În al doilea rând, ele sunt cauzate de apariția serviciilor de revista presei, adesea oferite de marile platforme online. Aceste servicii creează un „efect de substituție”, permițând utilizatorilor să ia cunoștință, chiar dacă în mod superficial, de conținuturile jurnalistice fără a accesa sursele originale, și anume site‑urile ziarelor și ale periodicelor. În al treilea rând, ele privesc concurența exercitată față de mass‑media tradițională de noile canale de distribuție a informației devenite posibile datorită internetului, în special „social media”.
2.        Aceste schimbări au condus la o scădere drastică a veniturilor editorilor de presă, care nu mai sunt în măsură să suporte costurile legate de modelul lor de afaceri tradițional. Această scădere se datorează atât prăbușirii vânzărilor de exemplare pe hârtie ale ziarelor și periodicelor, cât și pierderii veniturilor din publicitate, în prezent captate în special de marile platforme online.
3.        Însă consecințele crizei mass‑mediei tradiționale nu sunt doar economice. Mass‑media are un rol fundamental în funcționarea societăților democratice: ea constituie atât principala sursă fiabilă de informații pentru publicul larg, cât și cel mai eficient instrument de asigurare a controlului opiniei publice asupra comportamentului actorilor din viața politică. Slăbirea și înlocuirea acesteia cu noi actori, a căror calitate a informațiilor este cel puțin variabilă, contribuie în mod semnificativ la grave probleme sociale și politice.
4.        Din acest motiv, în țări terțe(2), dar și în state membre, și anume în Germania și în Spania, au fost întreprinse inițiative de intervenție legislativă în favoarea editorilor de presă. Aceste din urmă măsuri nu și‑au respectat însă promisiunile din cauza unor probleme legate atât de legalitatea, cât și de ineficiența lor(3).
5.        Astfel, situația editorilor de presă în raport cu platformele online nu este atât de simplă pe cât pare la prima vedere. Deși aceste platforme cauzează prejudicii intereselor editorilor, în special prin „efectul de substituție” și prin concurența pe care o constituie, ele produc și un „efect de expansiune” pozitiv prin atragerea unui public nou. Or, s‑a dovedit că obiceiurile utilizatorilor s‑au schimbat într‑o asemenea măsură încât o parte foarte semnificativă dintre aceștia accesează în prezent conținuturi jurnalistice numai prin intermediul diferitelor platforme. Prin urmare, editorii sunt în mare parte dependenți de platformele respective pentru a câștiga noi clienți, ceea ce face indispensabilă prezența conținuturilor lor pe acestea. În schimb, contrariul nu este valabil: prezența acestor conținuturi nu este esențială pentru platformele online. Prin urmare, editorii se află într‑o poziție de vulnerabilitate față de aceste platforme, ceea ce face ineficiente încercările de remediere a situației prin acordarea unor noi drepturi de proprietate intelectuală editorilor respectivi. Pe de altă parte, nu toți editorii de presă sunt vizați în același mod: în timp ce marile titluri sunt afectate mai mult de efectul de substituție, editorii mici, în special locali, profită mai degrabă de efectul de expansiune, având acces la un public la care nu ar fi putut ajunge prin mijloacele tradiționale.
6.        Prin urmare, nu este surprinzător că dispozițiile dreptului Uniunii care fac obiectul prezentei cauze, care instituie un nou drept de proprietate intelectuală pentru editori, au făcut obiectul unor virulente critici, atât în cadrul procedurii de adoptare a acestora, cât și după intrarea lor în vigoare(4). Situația a fost chiar comparată cu cea din celebrul basm al lui Hans Christian
Andersen „Hainele cele noi ale împăratului”(5).
7.        Cu ocazia transpunerii dispozițiilor dreptului Uniunii în discuție, anumite state membre au adoptat totuși măsuri, precum măsurile italiene în discuție în litigiul principal, pentru a consolida poziția de negociere a editorilor de presă și pentru a îmbrăca astfel împăratul cu haine adevărate. Sarcina Curții este acum de a defini limitele impuse de dreptul Uniunii pe care aceste măsuri nu trebuie să le depășească.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
8.        Articolul
15 din Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală și de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE(6) prevede printre altele:
„(1)      Statele membre acordă editorilor de publicații de presă stabiliți într‑un stat membru drepturile prevăzute la articolul
2 și la articolul
3 alineatul
(2) din Directiva
2001/29/CE[(7)] pentru utilizarea online a publicațiilor lor de presă de către prestatorii de servicii ale societății informaționale.
Drepturile prevăzute la primul paragraf nu se aplică utilizării publicațiilor de presă în scop privat sau necomercial de către utilizatori individuali.
Protecția acordată în temeiul primului paragraf nu se aplică actelor de introducere de hyperlinkuri.
[…]
(4)      Drepturile prevăzute la alineatul
(1) expiră după doi ani de la publicarea publicației de presă. Respectivul termen se calculează începând de la data de
1 ianuarie a anului care urmează datei în care respectiva publicație de presă a fost publicată.
[…]”
Dreptul italian
9.        Articolul 43
bis din legge n. 633 – Protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio (Legea nr. 633 privind protecția dreptului de autor și a altor drepturi conexe cu exercitarea acestuia) din 22 aprilie 1941(8), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea nr. 633/1941”), prevede printre altele:
„1.      Editorilor de publicații de presă, fie în formă individuală, fie în formă de asociație sau de consorțiu, le sunt recunoscute, pentru utilizarea online a publicațiilor lor de presă de către prestatorii de servicii ale societății informaționale […], inclusiv de către întreprinderile care realizează monitorizarea presei și revista presei, drepturile exclusive de reproducere și de comunicare prevăzute la articolele 13 și 16.
[…]
6.      Drepturile prevăzute la alineatul 1 nu se aplică utilizării publicațiilor de presă în scop privat sau necomercial de către utilizatori individuali, nici actelor de introducere de hyperlinkuri, nici în cazul utilizării unor cuvinte individuale sau a unor extrase foarte scurte dintr‑o publicație de presă.
[…]
8.      Pentru utilizarea online a publicațiilor de presă, prestatorii de servicii ale societății informaționale acordă entităților menționate la alineatul 1 o compensație echitabilă. În termen de 60 de zile de la data intrării în vigoare a prezentei dispoziții, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Autoritatea de Supraveghere în domeniul Comunicațiilor, Italia)
(denumită în continuare „AGCOM”) adoptă un regulament prin care definește criteriile de referință pentru stabilirea compensației echitabile menționate în prima teză, ținând seama printre altele de numărul de consultări online ale articolului respectiv, de anii de activitate și de importanța pe piață a editorilor menționați la alineatul 3 și de numărul jurnaliștilor angajați, precum și de costurile suportate de ambele părți pentru investiții în tehnologie și în infrastructură și de beneficiile economice care decurg, pentru ambele părți, din publicația în cauză în ceea ce privește vizibilitatea și veniturile din publicitate.
9.      Negocierea în vederea încheierii contractului având ca obiect utilizarea drepturilor menționate la alineatul 1, între, pe de o parte, prestatorii de servicii ale societății informaționale, inclusiv întreprinderile care realizează monitorizarea presei și revista presei, și, pe de altă parte, editorii menționați la alineatul 3, se efectuează ținând seama și de criteriile definite de regulamentul menționat la alineatul 8. În cursul negocierii, prestatorii de servicii ale societății informaționale nu limitează vizibilitatea conținutului editorilor în rezultatele căutării. Limitarea nejustificată a acestor conținuturi în etapa negocierii poate fi evaluată în cadrul verificării respectării obligației de bună‑credință prevăzute la articolul
1337 din Codul civil.
10.      Fără a aduce atingere dreptului de a sesiza instanța de drept comun menționată la alineatul 11, în cazul în care, în termen de 30 de zile de la cererea de inițiere a negocierilor formulată de una dintre părțile interesate, nu se ajunge la un acord cu privire la cuantumul compensației, fiecare parte se poate adresa [AGCOM] în scopul stabilirii compensației echitabile, precizând în cerere propunerea sa economică. În termen de 60 de zile de la cererea părții interesate, inclusiv în cazul în care o parte, deși a fost convocată în mod corespunzător, nu s‑a prezentat, [AGCOM] indică, pe baza criteriilor definite de regulamentul menționat la alineatul 8, care dintre propunerile economice formulate respectă criteriile menționate anterior sau, în cazul în care apreciază că niciuna dintre propuneri nu le respectă, stabilește din oficiu cuantumul compensației echitabile.
11.      Atunci când, în urma stabilirii compensației echitabile de către [AGCOM], părțile nu ajung la încheierea contractului, fiecare parte poate sesiza instanța de drept comun, secția specializată în materie comercială […], inclusiv pentru introducerea acțiunii prevăzute la articolul
9 din Legea nr. 192 din 18 iunie 1998.
12.      Prestatorii de servicii ale societății informaționale, inclusiv întreprinderile care realizează monitorizarea presei și revista presei, sunt obligați să pună la dispoziție, la cererea părții interesate, inclusiv prin intermediul organismelor de gestiune colectivă sau al entităților de gestiune independente […], dacă sunt mandatate, sau al [AGCOM], datele necesare pentru stabilirea cuantumului compensației echitabile. Îndeplinirea obligației prevăzute în prima teză nu scutește editorii menționați la alineatul 3 de respectarea confidențialității informațiilor cu caracter comercial, industrial și financiar de care au luat cunoștință. [AGCOM] supraveghează îndeplinirea obligației de informare care revine prestatorilor de servicii. În cazul în care aceste date nu sunt comunicate în termen de 30 de zile de la cererea formulată potrivit primei teze, autoritatea aplică entității care nu și‑a îndeplinit obligațiile o sancțiune pecuniară administrativă de până la 1 % din cifra de afaceri realizată în ultimul exercițiu financiar încheiat înainte de notificarea reclamației […]
[…]
14.      Drepturile prevăzute la prezentul articol se sting după doi ani de la publicarea operei cu caracter jurnalistic […]”
10.      Delibera n. 3/23/CONS (Decizia nr. 3/23/CONS), adoptată de AGCOM la 19 ianuarie 2023, a cărei anexă A conține regolamento in materia di individuazione dei criteri di riferimento per la determinazione dell’equo compenso per l’utilizzo online di pubblicazioni di carattere giornalistico di cui all’articolo 43-bis della Legge 22 aprile 1941, n. 633 (Regulamentul de definire a criteriilor de referință pentru stabilirea compensației echitabile pentru utilizarea online a publicațiilor de presă, în conformitate cu articolul 43
bis din Legea nr. 633/1941):
–        definește criteriile pentru stabilirea cuantumului compensației echitabile, care includ definirea unei baze de calcul bazate pe veniturile din publicitate ale prestatorilor de servicii ale societății informaționale rezultate din utilizarea online a publicațiilor de presă ale editorului, din care se scad veniturile editorului rezultate din redirecționarea traficului pe site‑ul său internet (articolul
4);
–        stabilește un procent de până la 70 % care trebuie aplicat la cuantumul de bază pentru determinarea cuantumului compensației echitabile, pe baza unei serii de criterii suplimentare definite la articolul
4 alineatul
2;
–        detaliază obligațiile de punere la dispoziție a datelor, definește competențele de inspecție ale AGCOM și prevede aplicabilitatea unei sancțiuni pecuniare administrative împotriva entității care nu și‑a îndeplinit obligațiile, care poate ajunge până la 1 % din cifra de afaceri realizată pe piața națională în cursul ultimului exercițiu financiar încheiat înainte de notificarea reclamației (articolul
5);
–        reglementează procedura care trebuie urmată pentru a solicita AGCOM să stabilească cuantumul compensației echitabile și normele procedurale aferente, acordând AGCOM posibilitatea de a stabili în mod unilateral cuantumul respectiv (articolele 8-12).
Litigiul principal, procedura și întrebările preliminare
11.      Societatea Meta Platforms Ireland Limited (denumită în continuare „Meta”), cu sediul în Irlanda, furnizează servicii ale societății informaționale, printre altele în calitate de operator al rețelei sociale online Facebook.
12.      Prin cererea introdusă la instanța de trimitere, Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), Meta a formulat o acțiune având ca obiect anularea Deciziei nr. 3/23/CONS, precum și a anexelor la aceasta.
13.      În susținerea acțiunii formulate, Meta arată printre altele că articolul
43
bis din Legea nr. 633/1941 și decizia în litigiu sunt contrare articolului
15 din Directiva 2019/790, care nu consacră drepturi de remunerare, ci drepturi de natură exclusivă. Pe de altă parte, ca urmare a obligațiilor impuse prestatorilor de servicii ale societății informaționale, a restrângerilor semnificative ale libertății contractuale a operatorilor economici, precum și a rolului și competențelor încredințate AGCOM, această reglementare ar fi contrară și libertății de a desfășura o activitate comercială, garantată la articolul
16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și în special principiului liberei concurențe. Meta subliniază în fața instanței de trimitere lipsa proporționalității și a caracterului adecvat al măsurilor adoptate de legiuitorul italian care împiedică sau cel puțin fac mult mai puțin atractivă în Italia prestarea de servicii de către societăți stabilite în alte state membre.
14.      În aceste condiții, Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 15 [din Directiva 2019/790] poate fi interpretat în sensul că se opune introducerii unor dispoziții naționale precum cele prevăzute la articolul 43-bis din Legea [nr. 633/1941] și cele prevăzute în Decizia [AGCOM] nr. 3/23/CONS în măsura în care:
a)      în sarcina [prestatorilor de servicii ale societății informaționale (PSSI)] sunt prevăzute obligații de remunerare (compensație echitabilă), pe lângă drepturile exclusive menționate la articolul 15 [din Directiva 2019/790], în beneficiul editorilor;
b)      în sarcina acelorași [PSSI] sunt stabilite obligații:
–        de a iniția negocieri cu editorii;
–        de a furniza editorilor respectivi și [AGCOM] informațiile necesare pentru stabilirea compensației echitabile,
–        precum și de a nu limita vizibilitatea conținutului editorului în rezultatele căutării până la finalizarea negocierii;
c)      autorității de reglementare [AGCOM] îi sunt conferite:
–        competența de supraveghere și de sancționare;
–        competența de a defini criteriile de referință pentru stabilirea compensației echitabile;
–        competența de a stabili, în lipsa unui acord între părți, cuantumul exact al compensației echitabile?
2)      Articolul 15 [din Directiva 2019/790] se opune unor dispoziții naționale precum cele menționate la prima întrebare, care impun [PSSI] o obligație de divulgare a datelor, care face obiectul supravegherii de către aceeași [AGCOM] și a cărei nerespectare conduce la aplicarea unor măsuri administrative de sancționare?
3)      Principiile […] libertății de a desfășura o activitate comercială, prevăzut la articolele 16 și 52 din [cartă], liberei concurențe, prevăzut la articolul 109 TFUE, și proporționalității, prevăzut la articolul 52 din [cartă], se opun unor dispoziții naționale precum cele menționate anterior, care:
a)      introduc drepturi la remunerație, pe lângă drepturile exclusive prevăzute la articolul 15 [din Directiva 2019/790], a căror punere în aplicare este însoțită de prevederea deja amintită, în sarcina [PSSI], a unei obligații de a iniția negocieri cu editorii, a unei obligații de a furniza editorilor și/sau [AGCOM] informațiile necesare pentru stabilirea unei compensații echitabile, precum și a unei obligații de a nu limita vizibilitatea conținutului editorului în rezultatele căutării până la finalizarea negocierilor respective;
b)      conferă [AGCOM]:
–        competența de supraveghere și de sancționare;
–        competența de a defini criteriile de referință pentru stabilirea compensației echitabile;
–        competența de a stabili, în lipsa unui acord între părți, cuantumul exact al compensației echitabile?”
15.      Cererea de decizie preliminară a fost primită de Curte la 21 decembrie 2023. Meta, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), guvernele italian, belgian, danez și francez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Meta, FIEG, Società italiana degli autori ed editori (SIAE, Uniunea italiană a autorilor și a editorilor), Gedi Gruppo Editoriale SpA, guvernele italian francez și polonez, precum și Comisia au participat la ședința care a avut loc la 10 februarie 2025.
Analiză
16.      Instanța de trimitere adresează în prezenta cauză trei întrebări preliminare. Primele două întrebări, pe care le vom analiza împreună, privesc compatibilitatea cu articolul
15 din Directiva 2019/790 a diferitelor măsuri adoptate de legiuitorul italian în ceea ce privește natura remunerației datorate editorilor de presă, obligațiile care revin prestatorilor de servicii ale societății informaționale (denumiți în continuare „PSSI”) care utilizează publicații de presă, precum și competențele AGCOM. A treia întrebare se referă la compatibilitatea acestor măsuri cu articolele 16 și 52 din cartă, precum și cu articolul 109 TFUE.
17.      Cu titlu de considerație preliminară privind toate întrebările adresate, observăm că atât litigiul principal, cât și cererea de decizie preliminară, precum și observațiile depuse în prezenta procedură evidențiază un dezacord profund între părțile interesate în ceea ce privește interpretarea care trebuie dată dispozițiilor dreptului italian în discuție în litigiul principal. Acest dezacord opune, pe de o parte, Meta, a cărei interpretare pare să fie împărtășită de instanța de trimitere, și, pe de altă parte, guvernul italian, organizațiile editorilor interveniente, precum și, potrivit informațiilor furnizate de Comisie, AGCOM. El privește, pe de o parte, natura remunerației editorilor de presă prevăzută de aceste dispoziții
și, pe de altă parte, caracterul obligatoriu al obligațiilor impuse PSSI, precum și al competențelor conferite AGCOM. În cadrul procedurii preliminare, Curtea nu va putea decât să definească condițiile în care dispozițiile menționate pot fi considerate conforme cu dreptul Uniunii, interpretarea dispozițiilor de drept intern fiind de competența exclusivă a instanțelor naționale. Vom sublinia acest principiu în prezentele concluzii, amintind totodată instanței de trimitere obligația care revine oricărei instanțe dintr‑un stat membru de a interpreta dreptul său național, în măsura posibilului, în conformitate cu dreptul Uniunii.
Cu privire la prima și la a doua întrebare preliminară
18.      Prin intermediul primelor două întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să verifice compatibilitatea cu articolul
15 din Directiva 2019/790: 1) a obligației de remunerare echitabilă a editorilor de presă pretins impusă PSSI [prima întrebare litera a)], 2) a altor obligații impuse PSSI [prima întrebare litera b)] și 3) a competențelor AGCOM în procesul de negociere între PSSI și editorii de presă [prima întrebare litera c) și a doua întrebare]. Înainte de a începe analiza acestor diferite aspecte, dorim să formulăm câteva considerații generale cu privire la articolul
15 din Directiva 2019/790.
Cu privire la articolul 15 din Directiva 2019/790
19.      În primul rând, în ceea ce privește natura drepturilor conferite editorilor de presă la articolul
15 din Directiva 2019/790, primul paragraf al alineatului (1) al acestui articol menționează „drepturile prevăzute la articolul 2 și la articolul 3 alineatul (2) din Directiva [2001/29]”. Amintim că aceste din urmă dispoziții conferă dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice orice formă de reproducere a obiectului protejat (dreptul de reproducere) și, respectiv, dreptul exclusiv de a pune la dispoziția publicului obiecte protejate astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment (dreptul de punere la dispoziția publicului).
20.      În opinia Meta, această formulare a articolului
15 din Directiva 2019/790, care face trimitere la dispozițiile Directivei 2001/29, implică faptul că drepturile editorilor de presă au exact aceeași natură ca drepturile conexe prevăzute de această directivă, și anume drepturi exclusive care permit titularilor să interzică sau să autorizeze, eventual în schimbul unei remunerații, utilizarea obiectelor protejate de către persoane care doresc să le utilizeze, pe baza libertății contractuale a celor două părți și fără nicio intervenție a autorităților publice.
21.      Nu suntem însă convinși că articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în acest mod. Astfel, dacă obiectivul legiuitorului Uniunii ar fi fost doar să creeze noi drepturi conexe dreptului de autor în beneficiul editorilor de presă, ar fi fost suficient ca acesta să extindă listele titularilor care figurează la articolul
2 și la articolul
3 alineatul
(2) din Directiva 2001/29 și să adapteze eventual durata de protecție a drepturilor exclusive stabilite astfel de Directiva 2006/116/CE(9). Or, în opinia noastră, obiectivul acestui articol
15 nu se limitează la aceasta.
22.      Astfel, Directiva 2019/790 are ca finalitate, după cum reiese în special din considerentul (3) al acesteia, completarea dreptului de autor al Uniunii cu privire la mai multe aspecte distincte, în vederea soluționării unor probleme specifice legate printre altele de dezvoltările tehnologice și economice rapide în mediul digital. În ceea ce privește, mai precis, motivele adoptării articolului
15 din directiva menționată, acestea sunt prezentate în special în considerentele (54) și (55) ale acesteia, potrivit cărora prima preocupare a legiuitorului Uniunii a fost aceea de a remedia dificultățile menționate în introducerea prezentelor concluzii.
23.      Desigur, este adevărat că, în acest scop, legiuitorul amintit a ales să acorde editorilor de presă drepturi exclusive de reproducere și de punere la dispoziția publicului și că, potrivit considerentului (57) al Directivei 2019/790, aceste drepturi trebuie „să aibă același domeniu de aplicare ca și drepturile [respective] prevăzute în Directiva [2001/29]”. Această din urmă afirmație este însă contrazisă de însuși modul de redactare a articolului
15 din directiva menționată.
24.      Astfel, dacă dreptul de reproducere, în sensul articolului
2 din Directiva 2001/29, privește „reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte” a obiectului protejat și dreptul de punere la dispoziția publicului, în sensul articolului
3 alineatul
(2) din această directivă, include orice act de punere la dispoziția publicului a obiectului protejat astfel încât oricine să poată avea acces la acesta din orice loc și în orice moment, drepturile editorilor de presă, prevăzute la articolul
15 din Directiva 2019/790, au un domeniu de aplicare mult mai limitat. Așadar, aceste drepturi privesc numai utilizarea online a publicațiilor editorilor de presă de către PSSI. Sunt excluse în mod explicit utilizarea de către utilizatori individuali a acestor servicii în scop privat sau necomercial, precum și „actel[e] de introducere de hyperlinkuri”(10). Pe de altă parte, drepturile editorilor de presă nu se aplică utilizării unor cuvinte izolate sau a unor extrase foarte scurte din publicațiile lor, limitare care nu pare să se aplice altor drepturi conexe dreptului de autor(11). În schimb, toate excepțiile și limitările aplicabile în temeiul articolului 5 din Directiva 2001/29 sunt aplicabile și drepturilor editorilor de presă. În sfârșit, durata de protecție a acestor drepturi, care este de 2 ani, este mult mai scurtă decât cea a altor drepturi conexe, care sunt în principiu protejate timp de 50 de ani(12).
25.      Prin urmare, drepturile editorilor de presă nu au caracterul general al drepturilor de autor sau al altor drepturi conexe, ci sunt orientate spre realizarea obiectivului articolului
15 din Directiva 2019/790. Or, acest obiectiv nu constă doar în a permite editorilor de presă să se opună utilizării publicațiilor lor de către PSSI fără o contraprestație financiară, întrucât acest lucru ar fi fost eventual mai prejudiciabil pentru editori decât pentru PSSI, ci în stabilirea condițiilor în care aceste publicații sunt utilizate efectiv, permițând în același timp editorilor să primească o parte echitabilă din veniturile obținute de PSSI din această utilizare. În consecință, deși aceste drepturi rămân în esență drepturi exclusive și preventive de a autoriza sau de a interzice, considerăm că statele membre trebuie să dispună, în cadrul punerii lor în aplicare, de o marjă de apreciere extinsă care să le permită să ia în considerare obiectivul articolului
15 din Directiva 2019/790, cu toate dificultățile legate de realizarea acestuia, și să prevadă măsuri care depășesc ceea ce este prevăzut în mod normal pentru punerea în aplicare a drepturilor de autor și a drepturilor conexe, printre altele de Directiva 2004/48/CE(13).
26.      În al doilea rând, considerăm că este util să oferim câteva precizări în ceea ce privește aplicabilitatea articolului
15 din Directiva 2019/790 în cazul PSSI precum Meta, și anume în cazul prestatorilor așa‑numitelor servicii „social media”. Astfel, considerăm că dezbaterea care a avut loc în această privință, în urma unei întrebări adresate de Curte participanților la ședință, a scos la iveală anumite neînțelegeri. Or, deși este adevărat, așa cum subliniază Comisia, că procedura principală nu privește un caz concret de aplicare a dispozițiilor dreptului italian adoptate pentru punerea în aplicare a articolului
15 din această directivă, ci controlul abstract al legalității lor, precizările respective vor permite, în opinia noastră, o mai bună înțelegere a domeniului de aplicare al acestui articol, precum și a mizelor legate de punerea sa în aplicare.
27.      Astfel, este clar, desigur, că un serviciu de rețea socială precum Facebook, oferit de Meta, corespunde definiției de „serviciu al societății informaționale”, cuprinsă la articolul
2 punctul 5 din Directiva 2019/790 coroborat cu articolul
1 alineatul
(1) litera (b) din Directiva (UE) 2015/1535(14). Modelul de funcționare a acestui serviciu se bazează însă pe conținuturile încărcate de utilizatori. Or, articolul
15 alineatul
(1) al doilea paragraf din Directiva 2019/790 exclude din domeniul de aplicare al drepturilor editorilor de presă utilizarea publicațiilor lor de către utilizatorii serviciilor societății informaționale în scop privat sau necomercial. În acest context, se ridică problema în ce măsură utilizarea publicațiilor de presă în cadrul unei rețele sociale trebuie considerată ca intrând sub incidența drepturilor prevăzute la articolul
15 din această directivă.
28.      Utilizatorii unei rețele sociale pot să partajeze publicații de presă pe conturile lor. În cazul în care acest lucru are loc în scop privat (cu alte cuvinte atunci când conținutul este vizibil numai pentru un cerc limitat de destinatari care poate fi calificat drept privat) sau necomercial (cu alte cuvinte fără legătură cu o activitate lucrativă a utilizatorului în cauză), aceste acte nu intră sub incidența drepturilor exclusive ale editorilor de presă, în temeiul articolului
15 alineatul
(1) al doilea paragraf din Directiva 2019/790.
29.      Cu toate acestea, așa cum au subliniat mai mulți participanți la ședință, rețeaua Facebook nu se limitează să fie un loc pasiv de partajare a conținuturilor între utilizatori. Cu ajutorul unor algoritmi sofisticați, ea oferă utilizatorilor conținuturi concrete în funcție de presupusele lor centre de interes, fără ca acești utilizatori să fi efectuat căutări cu privire la conținuturile respective sau ca acestea să le fie oferite de alți utilizatori. Prin urmare, Facebook este un veritabil furnizor autonom de conținuturi, a cărui specificitate constă în faptul că conținuturile nu sunt nici create, nici achiziționate de acesta: ele sunt încărcate de utilizatori și ulterior Facebook este cel care se ocupă de oferirea acestor conținuturi utilizatorilor. În opinia noastră, o astfel de utilizare nu poate fi atribuită utilizatorilor, ci trebuie considerată ca fiind efectuată de PSSI, care este Meta, și, în consecință, în măsura în care privește publicații de presă, ca intrând sub incidența drepturilor exclusive ale editorilor.
30.      În schimb, atunci când editorii de presă partajează ei înșiși propriile publicații pe o rețea socială precum Facebook, aceștia nu pot pretinde nicio remunerație în temeiul drepturilor prevăzute la articolul
15 din Directiva 2019/790, inclusiv pentru utilizările subsecvente ale acestor publicații de către rețeaua socială în cadrul prevăzut în condițiile de furnizare a serviciului în cauză. Acest lucru rezultă din natura acestor drepturi ca drepturi exclusive. Astfel, ar trebui să se presupună că titularul unui asemenea drept care a pus el însuși la dispoziția publicului obiectul protejat pe o rețea socială sau orice alt serviciu al societății informaționale și‑a dat autorizația pentru utilizările acestui obiect în conformitate cu condițiile de furnizare a serviciului în cauză(15).
Cu privire la dreptul la o compensație echitabilă
31.      Prin intermediul primei întrebări litera a), instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
15 din Directiva 2019/790 se opune acordării în favoarea editorilor de presă a dreptului la o „compensație echitabilă” care s‑ar adăuga la dreptul exclusiv prevăzut la acest articol
sau l-ar înlocui. Astfel, Meta susține, în acțiunea principală, precum și în observațiile sale în speță, că un asemenea drept a fost instituit prin dispozițiile dreptului italian adoptate pentru transpunerea acestui articol. Instanța de trimitere pare să împărtășească punctul de vedere menționat. În schimb, guvernul italian afirmă că această interpretare a dispozițiilor naționale în discuție este eronată, întrucât „compensația echitabilă” despre care este vorba nu este decât rezultatul negocierilor dintre editorii de presă și PSSI referitoare la utilizarea publicațiilor de presă de către aceștia din urmă.
32.      Este adevărat că utilizarea termenului „compensație echitabilă” la articolul 43-bis alineatul 8 din Legea nr. 633/1941 nu este oportună, în măsura în care acest termen nu evocă un drept exclusiv cu caracter preventiv, precum cele prevăzute la articolul 15 din Directiva 2019/790, ci un simplu drept la remunerație sau la compensație, fără posibilitatea ca titularul să se opună utilizării obiectului protejat(16). Or, potrivit unei jurisprudențe în prezent constantă, titularii unui drept exclusiv cu caracter preventiv, care ține de dreptul de autor sau de drepturile conexe, nu pot fi privați, nici măcar în schimbul unei contraprestații financiare, de posibilitatea de a‑și da sau nu autorizația înainte de orice utilizare a obiectelor protejate, sub rezerva excepțiilor și a limitărilor acestui drept prevăzute de dispozițiile dreptului Uniunii relevante(17). Deși modalitățile acestei autorizări pot fi adaptate, inclusiv prin recurgerea la gestiunea colectivă a drepturilor sau la prezumții (cu caracter relativ), principiul consimțământului prealabil este menținut(18). Astfel, în măsura în care drepturile editorilor de presă, prevăzute la articolul 15 din Directiva 2019/790, sunt drepturi exclusive cu caracter preventiv, transformarea acestor drepturi într‑un simplu drept de a obține o compensație echitabilă pentru utilizarea publicațiilor editorilor de către PSSI, fără posibilitatea editorilor de a se opune acestei utilizări, ar fi contrară acestei dispoziții.
33.      Pe de altă parte, asemenea altor dispoziții ale dreptului Uniunii care stabilesc drepturi conexe dreptului de autor, articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat, în opinia noastră, ca o măsură de armonizare completă a conținutului material al drepturilor conferite de acesta(19). Prin urmare, statele membre nu au posibilitatea de a prevedea dreptul la o compensație echitabilă suplimentar față de aceste drepturi. În special, PSSI nu pot fi obligați să plătească o astfel de compensație atunci când nu utilizează publicații de presă protejate în temeiul acestei dispoziții.
34.      În sfârșit, considerentul (82) al Directivei 2019/790 enunță că nicio dispoziție din aceasta nu ar trebui interpretată ca o interdicție pentru titularii de drepturi de autor și de drepturi conexe de a autoriza utilizarea gratuită a operelor sau a altor obiecte protejate ale acestora. Presupunând că acest lucru privește și drepturile prevăzute la articolul
15 din directiva menționată, acest articol ar trebui interpretat în sensul că editorii de presă sunt liberi să acorde licențe pentru utilizarea publicațiilor lor fără a solicita o compensație pecuniară. Acest lucru este inerent naturii înseși a unui drept exclusiv, care nu cuprinde un drept inalienabil la remunerație.
35.      Alineatul (8) al acestui articol trebuie interpretat în lumina tuturor dispozițiilor articolului
43
bis din Legea nr. 633/1941, precum și a dispozițiilor de punere în aplicare. Or, în ceea ce privește sistemul instituit prin aceste dispoziții, se pare că este necesară o autorizație prealabilă din partea editorilor de presă pentru utilizarea publicațiilor lor de către PSSI, această autorizație trebuind să fie acordată la finalul negocierilor libere, deși asistate, dintre părți. Pe de altă parte, acest articol nu pare să se opună printre altele ca editorii să refuze să își dea autorizația și nici ca aceștia să o dea cu titlu gratuit. În ceea ce privește obligația care revine PSSI de a încheia un contract cu editorii de presă, aceasta pare să fie legată de utilizarea efectivă a publicațiilor de presă de către PSSI sau cel puțin de intenția unei asemenea utilizări. Prin urmare, nu este vorba despre o plată fără utilizare.
36.      Așadar, din lectura dispozițiilor italiene în discuție pare să reiasă că termenul „compensație echitabilă” desemnează, în conformitate cu ceea ce susține guvernul italian, remunerația pe care editorii de presă o pot obține din partea PSSI pentru utilizarea publicațiilor lor care intră sub incidența drepturilor protejate în temeiul articolului
15 din Directiva 2019/790. Astfel, legiuitorul italian ar fi plecat de la principiul că această remunerație ar trebui să fie echitabilă.
37.      În orice caz, articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unor dispoziții interne ale unui stat membru care prevăd dreptul editorilor de presă de a obține o remunerație echitabilă în schimbul autorizației lor de utilizare
a publicațiilor lor de către PSSI, cu condiția ca aceste dispoziții, pe de o parte, să nu priveze editorii de posibilitatea de a refuza să își dea autorizația sau de a o da cu titlu gratuit și, pe de altă parte, să nu impună PSSI nicio plată fără legătură cu o utilizare efectivă sau preconizată a publicațiilor de presă. Sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite, ținând seama de obligația care revine oricărei instanțe dintr‑un stat membru de a interpreta dreptul său național, în măsura posibilului, în conformitate cu dreptul Uniunii, revine instanței de trimitere.
Cu privire la obligațiile care revin PSSI
38.      Prin intermediul primei întrebări litera b), instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că se opune ca PSSI să aibă obligația de a iniția negocieri cu editorii, de a furniza informațiile necesare pentru stabilirea remunerației datorate și de a nu limita vizibilitatea conținuturilor editorilor în perioada negocierilor. Îndoielile instanței de trimitere țin de faptul că legiuitorul italian a depășit conținutul normativ al acestei dispoziții și a introdus mecanisme de intervenție publică într‑un domeniu care ar trebui, în opinia sa, să fie guvernat numai de voința părților interesate exprimată în cadrul unor negocieri libere.
39.      Considerăm însă că acest lucru nu este suficient pentru a constata incompatibilitatea legislației italiene cu articolul
15 din Directiva 2019/790.
40.      Astfel, deși, așa cum am menționat deja, trebui să se considere că dispozițiile dreptului de autor al Uniunii care stabilesc drepturi protejate, precum articolul
15 din Directiva 2019/790, constituie o măsură de armonizare completă a conținutului material al acestor drepturi(20), acest lucru nu este valabil în ceea ce privește măsurile de punere în aplicare a drepturilor respective. Astfel, directivele sunt obligatorii pentru statele membre în ceea ce privește rezultatul care trebuie atins, lăsându‑le acestora posibilitatea de a alege forma și mijloacele.
41.      Prin urmare, dacă statele membre apreciază că este necesar, ele au posibilitatea de a adapta exercitarea drepturilor exclusive astfel încât să asigure eficacitatea acestora. Acest lucru este valabil printre altele în ceea ce privește drepturile prevăzute la articolul 15 din Directiva 2019/790, al cărui obiectiv este de a stabili condițiile care permit editorilor de presă să obțină o remunerație pentru utilizarea online a publicațiilor lor(21). Ținând seama de dezechilibrul semnificativ care există pe piață între acești editori și PSSI, statele membre au dreptul să adopte măsuri pentru a‑l remedia, impunându‑le printre altele prestatorilor obligații concrete în ceea ce privește continuarea negocierilor în vederea obținerii autorizației de utilizare a acestor publicații.
42.      Prin urmare, astfel de obligații suplimentare nu sunt contrare articolului
15 din Directiva 2019/790, cu condiția ca ele să nu afecteze printre altele caracterul drepturilor prevăzute de această dispoziție ca drepturi exclusive cu caracter preventiv. Considerăm că obligațiile impuse PSSI vizate de prima întrebare litera b) nu sunt în contradicție cu această condiție.
43.      Astfel, obligația de a iniția negocieri cu editorii de presă, care, potrivit Meta, rezultă din lectura articolului
43
bis alineatele 8-10 din Legea nr. 633/1941, pare să se aplice numai în cazul unei utilizări efective sau preconizate a publicațiilor de presă de către un PSSI. În măsura în care articolul
15 din Directiva 2019/790 acordă editorilor drepturi exclusive pentru asemenea utilizări, este firesc ca PSSI să trebuiască să obțină autorizația prealabilă din partea editorilor, ale cărei modalități de acordare trebuie negociate între persoanele interesate.
44.      În schimb, această dispoziție a dreptului național nu poate fi interpretată în conformitate cu articolul
15 din Directiva 2019/790 în sensul că ar impune PSSI să negocieze autorizarea de către editorii de presă pentru utilizări pe care PSSI nu le au în vedere sau să utilizeze publicațiile editorilor atunci când ei nu doresc acest lucru.
45.      O asemenea obligație nu pare să reiasă printre altele din interdicția impusă PSSI, în timpul negocierilor în discuție, de a ascunde publicațiile editorilor de presă în rezultatele căutărilor. Astfel, în primul rând, dacă este vorba despre publicații care apar în rezultatele căutării, se poate prezuma că acestea sunt utilizate în condițiile prevăzute la articolul
15 din Directiva 2019/790. În al doilea rând, din moment ce această interdicție se aplică în cadrul negocierilor dintre prestatori și editori, negocierile respective par să constituie evenimentul prealabil declanșării acestei interdicții. Nu este vorba, așadar, despre o obligație generală a PSSI de a utiliza publicațiile de presă într‑un mod care ține de drepturile exclusive prevăzute la acest articol.
46.      Prin urmare, această interdicție pare destinată numai prevenirii oricărui comportament abuziv al PSSI care, ca urmare a poziției lor dominante pe piață, ar putea încerca să exercite o presiune asupra editorilor sau să ascundă valoarea economică pe care o reprezintă pentru ei utilizarea publicațiilor de presă.
47.      În sfârșit, obligația de a divulga anumite informații are în mod clar ca obiectiv să remedieze dezechilibrul în această privință dintre editorii de presă și PSSI. Astfel, numai PSSI dispun de informații care permit evaluarea valorii economice pe care o reprezintă utilizarea online a publicațiilor de presă. Or, pe o piață pe care simplul joc al cererii și ofertei nu își poate îndeplini rolul, din cauza situației de cvasimonopol a celor mai importanți PSSI și a dependenței editorilor de acești prestatori, transparența privind accesul la aceste informații pare indispensabilă pentru a garanta caracterul echitabil al negocierilor privind autorizația din partea editorilor pentru utilizarea publicațiilor lor.
48.      În schimb, o asemenea obligație nu este nicidecum incompatibilă cu caracterul exclusiv și preventiv al drepturilor conferite editorilor de presă la articolul
15 din Directiva 2019/790. Astfel, faptul că titularii sunt liberi să autorizeze utilizarea obiectelor lor protejate și că potențialii utilizatori sunt liberi să solicite o asemenea autorizație nu împiedică legiuitorul să adopte măsuri pentru a asigura caracterul echitabil al negocierilor, odată ce părțile interesate decid să le inițieze.
49.      În concluzie, articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că nu se opune diferitelor obligații impuse PSSI de dispozițiile italiene în discuție în litigiul principal, sub rezerva respectării condițiilor menționate la punctul 37 din prezentele concluzii.
Cu privire la competențele AGCOM
50.      Prin intermediul primei întrebări litera c), precum și al celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții naționale care, în cadrul negocierilor desfășurate în vederea acordării de către editorii de presă a autorizației de utilizare a publicațiilor lor de către PSSI, conferă unei entități publice precum AGCOM anumite competențe, și anume competența de supraveghere și de sancționare, cea de a defini criteriile de referință pentru stabilirea remunerației datorate editorilor de către PSSI, cea de a stabili cuantumul exact al unei astfel de compensații în cazul lipsei unui acord între părți și, în sfârșit, cea de a sancționa nerespectarea de către un PSSI a obligației de divulgare a informațiilor.
51.      La fel ca în cadrul întrebării privind obligațiile impuse PSSI, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea unei astfel de puteri de ingerință a unei entități publice cu principiul negocierilor libere între părți care decurge, în opinia sa, din caracterul exclusiv și preventiv al drepturilor conferite editorilor de presă la articolul
15 din Directiva 2019/790.
52.      Din nou, considerăm că o asemenea putere de ingerință nu poate fi considerată contrară acestei dispoziții. Astfel, în general, ca urmare a marjei largi de manevră de care dispun în transpunerea dispozițiilor unei directive, precum articolul
15 din Directiva 2019/790, statele membre pot prevedea măsuri de intervenție publică privind negocierile în vederea acordării autorizațiilor de utilizare, cu condiția ca această intervenție să nu priveze părțile de libertatea de a solicita, de a acorda și de a stabili condițiile de acordare a acestor autorizații. În consecință, dispozițiile naționale în discuție în litigiul principal, pentru a fi conforme cu acest articol, trebuie interpretate în sensul că nu conferă autorității publice – în speță AGCOM – competențe de constrângere în ceea ce privește încheierea contractului și termenii acestuia, ci numai competențe de asistență pentru părți și, eventual, de control al respectării de către acestea a obligațiilor care le revin.
53.      Mai precis, considerăm că criteriile stabilite de AGCOM pentru determinarea cuantumului remunerației pe care trebuie să o plătească PSSI, precum și a cuantumului care poate fi eventual determinat din oficiu de această autoritate în lipsa unui acord între părți nu sunt obligatorii pentru acestea, care rămân libere să încheie sau nu contractul pe baza propunerilor respective sau să stabilească un cuantum diferit pentru această remunerație. Apreciem că o astfel de intervenție publică, limitată la măsuri de asistență pentru părți, este justificată, din moment ce este vorba despre drepturi nou create, a căror valoare de piață nu este, așadar, încă bine determinată, și despre o piață pe care există o relație de dominanță și de dependență între actori. În plus, apreciem că, în măsura în care părțile rămân libere să stabilească în mod definitiv termenii relațiilor lor, această intervenție nu este incompatibilă cu caracterul exclusiv și preventiv al drepturilor acordate editorilor de presă la articolul
15 din Directiva 2019/790.
54.      În ceea ce privește competența AGCOM de control și de sancționare în ceea ce privește respectarea obligației de divulgare a informațiilor care revine PSSI, amintim(22) că, în opinia noastră, această obligație este conformă cu articolul
15 din Directiva 2019/790. În consecință, o competență de control al respectării acestei obligații de către o autoritate publică, însoțit de eventuale sancțiuni în cazul nerespectării sale, nu poate fi considerată contrară acestei dispoziții, sub rezerva respectării principiului proporționalității.
55.      Astfel, articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că, la fel ca în cazul obligațiilor impuse PSSI, el nu se opune competențelor AGCOM prevăzute de dispozițiile italiene în discuție în litigiul principal, din moment ce acestea nu privează părțile interesate de libertatea de a solicita și de a acorda o autorizație pentru utilizarea online a publicațiilor de presă, precum și de a stabili cuantumul unei eventuale remunerații pentru această autorizație.
Considerații finale privind articolul 15 din Directiva 2019/790 și răspunsul la întrebări
56.      Pentru a completa analiza privind articolul
15 din Directiva 2019/790 considerăm că sunt necesare două remarci.
57.      Pe de o parte, observăm că, în temeiul articolului
43
bis alineatul
11 din Legea
nr.633/1941, atunci când părțile nu reușesc să ajungă la un acord nici măcar pe baza cuantumului remunerației stabilit de AGCOM, fiecare dintre acestea poate introduce o acțiune în justiție. Întrucât această problemă nu a fost ridicată de instanța de trimitere, obiectul unei astfel de acțiuni nu este pe deplin clar. Este adevărat că această dispoziție vizează o acțiune specifică de drept italian care, potrivit guvernului acestui stat membru, permite numai constatarea unui abuz din partea uneia dintre părți privind dependența economică a celeilalte părți. Această indicație este însă precedată de termenul „inclusiv”(23), ceea ce ar putea sugera că sunt posibile de asemenea acțiuni având alte obiecte.
58.      Or, în opinia noastră, ar fi problematic dacă una dintre părțile interesate, în special un PSSI, ar putea constrânge cealaltă parte, pe cale jurisdicțională, să încheie un contract și să își dea autorizația pentru utilizarea publicațiilor de presă. O asemenea posibilitate ar fi astfel în contradicție cu caracterul exclusiv al drepturilor conferite editorilor de presă la articolul
15 din Directiva 2019/790. Pentru a fi conform cu această dispoziție, dreptul intern al unui stat membru trebuie interpretat, așadar, în sensul că exclude o asemenea posibilitate.
59.      Pe de altă parte, Meta susține în observațiile sale că măsurile adoptate de legiuitorul italian pentru punerea în aplicare a articolului
15 din Directiva 2019/790 se îndepărtează într‑o asemenea măsură de modul de redactare a acestui articol, precum și de măsurile adoptate în acest scop de alte state membre, încât conduc la o fragmentare a pieței interne în ceea ce privește drepturile editorilor de presă, punând astfel în pericol obiectivul de armonizare urmărit de legiuitorul Uniunii.
60.      Considerăm însă că o anumită fragmentare a pieței interne este inerentă dreptului de autor și drepturilor conexe, cel puțin în stadiul actual de dezvoltare a dreptului Uniunii în acest domeniu. Astfel, acordarea licențelor de exploatare a obiectelor protejate se face în mod normal pentru un anumit stat membru, iar gestiunea colectivă a acestor drepturi este organizată pe o bază națională. Așadar, armonizarea în acest domeniu privește în principal conținutul drepturilor protejate(24), în timp ce modalitățile de exploatare a acestor drepturi rămân reglementate de sistemele juridice naționale și, prin urmare, pot fi diferite de la un stat membru la altul.
61.      Drepturile editorilor de presă, prevăzute la articolul
15 din Directiva 2019/790, nu constituie în acest caz o excepție. Autorizațiile pentru utilizarea publicațiilor de presă trebuie să fie negociate și obținute în conformitate cu normele în vigoare în fiecare stat membru, care sunt în mod necesar diferite de cele din alte state membre. Considerăm însă că acest lucru nu aduce atingere obiectivului de armonizare prevăzut la articolul menționat, care privește conținutul drepturilor editorilor. Pe de altă parte, Republica Italiană nu este, din câte știm, singurul stat membru care a adoptat norme care depășesc simpla afirmare a drepturilor exclusive în favoarea editorilor de presă(25).
62.      Prin urmare, propunem să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul
15 din Directiva 2019/790 trebuie interpretat în sensul că nu se opune dispozițiilor interne ale unui stat membru care
–        prevăd, pentru editorii de presă, dreptul de a obține o remunerație echitabilă în schimbul autorizației pentru utilizarea publicațiilor lor de către PSSI;
–        impun PSSI care doresc să utilizeze astfel de publicații anumite obligații în ceea ce privește negocierile cu editorii respectivi, divulgarea de informații și buna‑credință în cadrul negocierilor;
–        conferă unei entități publice competența de reglementare, de control și de sancționare, inclusiv posibilitatea de a propune criterii pentru stabilirea remunerației datorate editorilor sau cuantumul acestei remunerații,
cu condiția ca aceste dispoziții să nu lipsească editorii de posibilitatea de a refuza acordarea unei astfel de autorizații sau de a o acorda cu titlu gratuit, să nu impună PSSI nicio plată fără legătură cu o utilizare efectivă sau preconizată a unor astfel de publicații și să nu limiteze în mod obligatoriu libertatea contractuală a părților. Sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite, ținând seama de obligația care revine oricărei instanțe dintr‑un stat membru de a interpreta dreptul său național, în măsura posibilului, în conformitate cu dreptul Uniunii, revine instanței de trimitere.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
63.      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 16 și 52 din cartă, precum și „[p]rincipi[ul] liberei concurențe, prevăzut la articolul 109 TFUE”, trebuie interpretate în sensul că se opun unor dispoziții naționale, astfel cum sunt descrise la punctul 62 din prezentele concluzii, adoptate pentru transpunerea articolului
15 din Directiva 2019/790.
64.      Trebuie remarcat de la bun început că articolul 109 TFUE nu conține un asemenea principiu, întrucât privește competențele instituțiilor Uniunii de a adopta măsuri de punere în aplicare a articolelor 107 și 108 TFUE, referitoare la ajutoarele de stat. În schimb, în motivarea deciziei sale, instanța de trimitere se referă printre altele la articolul 119 TFUE ca izvor al acestui principiu. Meta se raportează de asemenea, în observațiile sale, la această din urmă dispoziție. Totuși, deși este adevărat că articolul 119 TFUE menționează, în două rânduri, o „economi[e] de piață deschis[ă], în care concurența este liberă”, acesta se află în partea introductivă a titlului VIII, intitulat „Politica economică și monetară”, din Tratatul FUE și se referă la modul în care statele membre trebuie să își coordoneze politicile economice. Prin urmare, acest articol nu este relevant pentru controlul măsurilor adoptate de statele membre pentru transpunerea dispozițiilor de armonizare într‑un domeniu precum dreptul de autor.
65.      Având în vedere că nici articolul 119 TFUE, nici, cu atât mai puțin, articolul 109 TFUE nu sunt relevante în scopul controlului conformității dispozițiilor naționale în discuție în litigiul principal, vom limita analiza celei de a treia întrebări numai la dispozițiile cartei.
66.      Articolul 16 din cartă prevede că „[l]ibertatea de a desfășura o activitate comercială este recunoscută în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”(26). Curtea a avut deja ocazia să observe că, având în vedere modul de redactare a acestei dispoziții, care este diferit de modul de redactare a celorlalte libertăți fundamentale consacrate în titlul II din cartă, fiind însă apropiat de modul de redactare a anumitor dispoziții din titlul IV din aceasta, libertatea de a desfășura o activitate comercială poate face obiectul unei serii ample de intervenții ale autorității publice, susceptibile să stabilească, în interesul general, limitări privind exercitarea activității economice și trebuie să fie luată în considerare din perspectiva funcției sale în societate. Această circumstanță se reflectă în special în modul în care trebuie pus în aplicare principiul proporționalității în temeiul articolului 52 alineatul (1) din cartă(27). Pe de altă parte, trebuie să se asigure un echilibru just între libertatea de a desfășura o activitate comercială și alte drepturi fundamentale, printre altele protecția proprietății intelectuale consacrată la articolul 17 alineatul (2) din cartă(28).
67.      În ceea ce privește conținutul libertății de a desfășura o activitate comercială, Curtea a statuat că aceasta include printre altele libertatea de a desfășura o activitate economică sau comercială, libertatea contractuală și libera concurență(29).
68.      Astfel, restrângerile libertății de a desfășura o activitate comercială introduse într‑un scop de interes general pot fi considerate contrare acestei libertăți doar cu titlu excepțional, și anume atunci când sunt vădit disproporționate sau aduc atingere conținutului său(30).
69.      În opinia noastră, această situație nu se regăsește în cazul măsurilor naționale în discuție în speță, astfel cum sunt descrise la punctul 62 din prezentele concluzii, din moment ce ele îndeplinesc condițiile enumerate la acest punct. Măsurile respective au fost adoptate cu obiectivul de interes general, recunoscut de legiuitorul Uniunii în cadrul adoptării Directivei 2019/790, de a consolida poziția editorilor de presă, actori importanți în orice societate democratică, față de PSSI. În măsura în care dispozițiile italiene nu impun persoanelor interesate să încheie relații comerciale în condiții determinate în mod obligatoriu, nu vedem în ce mod acestea ar aduce atingere conținutului libertății de a exercita o activitate economică sau celui al libertății contractuale. Apreciem că nici diferitele obligații impuse PSSI, nici competențele de care dispune AGCOM nu sunt vădit disproporționate având în vedere dificultățile cu care se confruntă editorii de presă pentru a primi veniturile datorate pentru utilizarea publicațiilor lor online.
70.      În ceea ce privește libera concurență, element al libertății de a desfășura o activitate comercială la care fac referire Meta și instanța de trimitere, trebuie să se observe că aceasta cuprinde printre altele interdicția abuzului de poziție dominantă pe piață, consacrată în dreptul Uniunii la articolul 102 TFUE. Or, PSSI au un dublu rol față de editorii de presă: ei sunt atât prestatorii lor, în ceea ce privește diferitele servicii de comunicare online, cât și concurenții lor, atât pe piața difuzării de informații, cât și pe cea a publicității. Prin urmare, în această dublă calitate, PSSI pot abuza de eventuala lor poziție dominantă pe diferite piețe pe care își desfășoară activitatea și editorii de presă. Astfel, trebuie să se considere că măsurile destinate să consolideze puterea de negociere a editorilor nu aduc atingere liberei concurențe, ci o favorizează.
71.      În consecință, considerăm că articolul
16 din cartă, precum și articolul
52 din aceasta, care nu face decât să confirme posibilitatea, inerentă libertății de a desfășura o activitate comercială, de a prevedea restrângeri ale drepturilor consacrate de cartă, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unor dispoziții naționale, astfel cum sunt descrise la punctul 62 din prezentele concluzii, sub rezerva condițiilor enumerate la acest punct.
Concluzie
72.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) după cum urmează:
Articolul
15 din Directiva (UE) 2019/790 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 privind dreptul de autor și drepturile conexe pe piața unică digitală și de modificare a Directivelor 96/9/CE și 2001/29/CE, precum și articolele 16 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
trebuie interpretate în sensul că:
nu se opun dispozițiilor interne ale unui stat membru care
–        prevăd, pentru editorii de presă, dreptul de a obține o remunerație echitabilă în schimbul autorizației pentru utilizarea publicațiilor lor de către prestatorii de servicii ale societății informaționale,
–        impun prestatorilor de servicii ale societății informaționale care doresc să utilizeze astfel de publicații anumite obligații în ceea ce privește negocierile cu editorii, divulgarea de informații și buna‑credință în cadrul negocierilor,
–        conferă unei entități publice competența de reglementare, de control și de sancționare, inclusiv posibilitatea de a propune criterii pentru stabilirea remunerației datorate editorilor sau cuantumul acestei remunerații,
cu condiția ca aceste dispoziții să nu lipsească editorii de presă de posibilitatea de a refuza acordarea unei astfel de autorizații sau de cea de a o acorda cu titlu gratuit, să nu impună prestatorilor de servicii ale societății informaționale nicio plată fără legătură cu o utilizare efectivă sau preconizată a unor astfel de publicații și să nu limiteze în mod obligatoriu libertatea contractuală a părților.
1      Limba originală: franceza.
2      Exemplul News Media Bargaining Code australien este adesea citat ca referință.
3      A se vedea printre altele Rosati, E., „Neighbouring Rights for Publishers: are National and (possible) EU Initiatives Lawful?”, International review of intellectual property and competition law, 2016, vol. 47(5), p. 569. De altfel, dispozițiile germane au făcut obiectul unei proceduri judiciare ca urmare a lipsei notificării lor ca norme privind serviciile (a se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2019, VG Media, C‑299/17, EU:C:2019:716). În schimb, editorii spanioli s‑au confruntat cu șantajul exercitat de operatorul celui mai mare motor de căutare pe internet care a încetat să includă publicațiile lor în serviciul său de agregare.
4      A se vedea în special IVIR Institute for Information Law, Academics Against Press Publishers’ Right, scrisoarea deschisă din 24 aprilie 2018 (https://www.ivir.nl/academics‑against‑press‑publishers‑right); Geiger, Ch., Bulayenko, O., Frosio, G. F., „The Introduction of a Neighbouring Right for Press Publishers at EU Level: the Unneeded (and Unwanted) Reform”, European Intellectual Property Review, 2017, vol. 39(4), p. 202; Colangelo, G., Torti, V., „Copyright, Online News Publishing and Aggregators: a Law and Economics Analysis of the EU Reform”, International Journal of Law and Information Technology, 2019, vol. 27(1), p. 75; Sganga, C., Contardi, M., „When Harmonisation Leads to Fragmentation (and Potential Invalidity Claims): Snapshots from the Implementation of the New Press Publishers’ Right”, European Intellectual Property Review, 2022, vol. 44(8), p. 472, precum și, recent, Balasingham, B., Kozak, M., Ruiz Palacios, T. A., „Fair P(l)ay in the Digital Arena – In Search of a Balanced Relationship Between Press Publishers and Digital News Aggregators”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 6 mai 2025.
5      Furgał, U., „The Emperor Has No Clothes: How the Press Publishers’ Right Implementation Exposes Its Shortcomings”, GRUR International, 2023, vol. 72(7), p. 650.
6      JO 2019, L 130, p. 92.
7      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
8      GURI nr. 166 din 16 iulie 1941.
9      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (JO 2006, L 372, p. 12, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 7).
10      Fără a se preciza dacă este vorba și despre hiperlinkuri care, în temeiul Hotărârii din 8 septembrie 2016, GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644), constituie acte de comunicare publică, în sensul articolului
3 din Directiva 2001/29.
11      A se vedea Hotărârea din 29 iulie 2019, Pelham ș.a. (C‑476/17, EU:C:2019:624, punctul 1 din dispozitiv).
12      Articolul
3 din Directiva 2006/116.
13      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56).
14      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO 2015, L 241, p. 1).
15      A se vedea prin analogie Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctele 35 și urm.).
16      Potrivit anumitor autori din doctrină, această „alunecare terminologică” se explică prin asocierea făcută cu compensația pentru excepția privind copia privată. A se vedea Sganga, C., Contardi, M., „The new Italian Press Publishers’ Right: Creative, Fairness‑oriented … and Invalid?”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2022, nr. 5, p. 421-428. Astfel, „compensația echitabilă” este menționată la articolul
16 din Directiva 2019/790, care prevede că editorii de presă au dreptul să primească o parte din această compensație plătită pentru operele pentru care editorii respectivi au dobândit drepturi de utilizare.
17      A se vedea cel mai recent Hotărârea din 6 martie 2025, ONB ș.a. (C‑575/23, EU:C:2025:141, punctele 105 și 106, precum și jurisprudența citată).
18      A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2019, Spedidam (C‑484/18, EU:C:2019:970, punctele 42 și 43).
19      A se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iulie 2019, Pelham ș.a. (C‑476/17, EU:C:2019:624, punctul 5 din dispozitiv).
20      Hotărârea din 29 iulie 2019, Pelham ș.a. (C‑476/17, EU:C:2019:624, punctul 5 din dispozitiv).
21      A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
22      A se vedea punctele 47 și 48 din prezentele concluzii.
23      Amintim că, potrivit acestei dispoziții, „[a]tunci când, în urma stabilirii compensației echitabile de către [AGCOM], părțile nu ajung la încheierea contractului, fiecare parte poate sesiza instanța de drept comun, secția specializată în materie comercială […], inclusiv pentru introducerea acțiunii prevăzute la articolul
9 din Legea nr. 192 din 18 iunie 1998”.
24      Precum și, într‑o măsură mai mică, protecția și gestiunea colectivă a acestora.
25      Măsuri în acest sens au fost adoptate, printre altele, în Belgia, în Franța și în Spania (a se vedea: Furgał, U., op.cit.).
26      Sublinierea noastră.
27      Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punctele 45-47).
28      A se vedea în special Hotărârea din 15 septembrie 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punctele 81-83).
29      Hotărârea din 2 iunie 2022, Skeyes (C‑353/20, EU:C:2022:423, punctul 48).
30      A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, punctele 82-88).