62024CJ0453
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
22 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Рамково решение 2005/214/ПВР — Взаимно признаване на финансови санкции — Член 7, параграф 2, буква ж) — Основание за отказ за признаване и изпълнение — Уведомяване на заинтересованото лице за правото му на оспорване и за предвидените за тази цел срокове — Член 7, параграф 3 — Задължение за консултиране с компетентния орган на решаващата държава“
Дело C‑453/24 [Хаденов] (
i
),
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски градски съд (България) с акт от 26 юни 2024 г., постъпил в Съда на 26 юни 2024 г., в рамките на наказателно производство срещу
BC,
при участието на
Софийска градска прокуратура,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: K. Jürimäe (докладчик), председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия във втори състав, F. Schalin, M. Gavalec и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Европейската комисия, от M. Wasmeier и И. Залогин, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 юли 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (ОВ L 76, 2005 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамково решение 2005/214“).
2
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (Окръжна администрация Нойзидъл ам Зее, Австрия) (наричана по-нататък „BHM“) за признаване и изпълнение в България на финансова санкция, наложена на българския гражданин BC поради неплащане на пътна такса на автомагистрала в Австрия.
Правна уредба
3
Съображения 1, 2, 4 и 5 от Рамково решение 2005/214 гласят:
„(1)
На заседанието си на 15 и 16 октомври 1999 г. в Тампере Европейският съвет подкрепи принципа на взаимното признаване, който да се превърне в крайъгълен камък на правното сътрудничество както по граждански, така и по наказателни дела [в Европейския съюз].
(2)
Принципът на взаимното признаване следва да важи за финансови санкции, които са наложени от съдебни или административни органи с цел улесняване изпълнението на такива финансови санкции в друга държава членка, различна от държавата членка, в която са били наложени.
[…]
(4)
Настоящото рамково решение обхваща и финансовите санкции, които се налагат за нарушения на правилата за движение.
(5)
Настоящото рамково решение зачита основните права и съблюдава принципите, които са заложени в член 6 [ДЕС] и намират израз и в [Хартата] за основните права на Европейския съюз […]“.
4
Член 1 от Рамковото решение е озаглавен „Определения“ и предвижда:
„По смисъла на настоящото рамково решение:
а)
„решение“ означава влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице, което:
[…]
iii)
е взето от несъдебен орган на държавата по отношение на действия, които по нейното законодателство се наказват като правонарушения, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела;
[…]
[…]“.
5
Член 4 от посоченото рамково решение е озаглавен „Предаване на решения и включване на централния орган“ и гласи:
„1.   Едно решение заедно с удостоверението, което е предвидено в настоящия член, може да бъде предадено на компетентните органи на държава членка, в която физическото или юридическото лице, срещу което е постановено решението, разполага с имущество или получава доходи, обичайно пребивава, респ. — в случай на юридическо лице — има регистрирано седалище.
2.   Удостоверението, за което се използва формулярът, който е даден в приложението, се подписва от компетентния орган на решаващата държава; при това органът удостоверява верността на съдържанието на удостоверението.
[…]“.
6
Съгласно член 6 от Рамково решение 2005/214, озаглавен „Признаване и изпълнение на решения“:
„Компетентните органи в изпълняващата държава признават решение, което е предадено в съответствие с член 4, без всякакви допълнителни формалности и незабавно предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, освен ако компетентният орган реши да предяви някоя от причините за отказ от признаване или от изпълнение по член 7“.
7
Член 7 от това рамково решение е озаглавен „Причини за отказ от признаване или изпълнение“ и предвижда:
„1.   Компетентните органи на изпълняващата държава могат да откажат признаването или изпълнението на решението, ако липсва удостоверението, предвидено в член 4, ако то е непълно или ако явно не съответства на решението.
2.   Освен това компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже признаването и изпълнението на решението, когато е доказано, че:
[…]
ж)
съгласно предвиденото в член 4 удостоверение в случай на писмено производство и в съответствие със законодателството на издаващата държава заинтересованото лице не е било уведомено лично или чрез упълномощен съгласно националното законодателство представител за правото си на оспорване и за предвидените за тази цел срокове;
[…]
3.   В случаите, посочени в параграф 1 и параграф 2, букви в), ж), и) и й), преди компетентният орган на изпълняващата държава да вземе решение за отказ за признаване и изпълнение на решение изцяло или частично, той се консултира по подходящ начин с компетентния орган на издаващата държава и при целесъобразност отправя искане за незабавно предоставяне на цялата необходима информация“.
8
Член 9 от посоченото рамково решение е озаглавен „Приложим закон за изпълнението“ и параграф 1 от него гласи:
„Без да се засяга параграф 3 от настоящия член, както и член 10, изпълнението на решението се урежда от закона на изпълняващата държава по същия начин както при финансови санкции, които са наложени от изпълняващата държава. Единствено органи на изпълняващата държава могат да вземат решения относно процедурата за изпълнение и да определят свързаните с него мерки; това важи и за основанията за прекратяване на изпълнението“.
9
Съгласно член 12 от същото рамково решение, озаглавен „Приключване на изпълнение“:
„1.   Компетентният орган от решаващата държава незабавно уведомява компетентния орган на изпълняващата държава за решението или мярката, въз основа на която решението престава да е изпълнимо или е оттеглено от изпълняващата държава по други причини.
2.   Изпълняващата държава прекратява изпълнението на решението, когато бъде уведомена от компетентния орган на решаващата държава за това решение или мярка“.
10
Член 20 от Рамково решение 2005/214 е озаглавен „Прилагане“ и параграф 3 от него предвижда:
„Всяка държава членка може да откаже приемането и изпълнението на решения, когато удостоверението по член 4 дава основание да се предполага, че са нарушени основни права или общи правни принципи съгласно член 6 от Договора. В този случай се прилага процедурата по член 7, параграф 3“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11
С решение от 24 ноември 2023 г. BHM налага на българския гражданин BC финансова санкция в размер на 350 евро за това, че е нарушил редица разпоредби на Bundesstraβen Mautgesetz 2002 (Закон за пътните такси по федералните пътища) от 16 юли 2002 г. (BGBl. I, 155/2021).
12
Софийски градски съд (България), запитващата юрисдикция, е сезиран от BHM с искане за признаване и изпълнение на решението от 24 ноември 2023 г. в качеството си на изпълняващ орган по Рамково решение 2005/214.
13
Видно от удостоверението, издадено съгласно член 4 от Рамково решение 2005/214 и придружаващо решението от 24 ноември 2023 г., производството по случая е било писмено, като на 28 декември 2023 г. съобразно австрийското право BC е бил уведомен лично или чрез упълномощен представител за правото си да обжалва решението и за сроковете за упражняване на това право. В удостоверението се уточнява, че BC не е обжалвал в приложимия срок и че решението от 24 ноември 2023 г. е влязло в сила на 12 януари 2024 г.
14
В посоченото удостоверение обаче е отбелязано „без доказателство за доставка“, поради което запитващата юрисдикция не е сигурна дали това решение е било реално връчено на BC.
15
Тази юрисдикция също така посочва, че в преписката няма никакви данни, от които да се установява, че е осъществено връчване. В производството по признаване и изпълнение на упоменатото решение тя констатира по този въпрос, че BC не живее на адреса, на който то е било изпратено, че не се установява и BC да живее на втория адрес, който е обявил пред общинските власти, и че не е във връзка със служебния си защитник.
16
Въз основа на това запитващата юрисдикция заключава, че BC не е бил уведомен лично или чрез упълномощен представител за решението от 24 ноември 2023 г., нито за правото си да го обжалва. При тези обстоятелства тя приема, че на основание член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214 би могла да откаже признаване и изпълнение на това решение.
17
Освен това тази юрисдикция смята, че тази липса на уведомяване води и до нарушение на член 20, параграф 3 от Рамково решение 2005/214.
18
Тъй като това основание за отказ обаче е факултативно, запитващата юрисдикция смята, че на практика е изправена пред избор. Тя би могла да откаже признаване и изпълнение на решението от 24 ноември 2023 г. с риск да застраши механизма на съдебно сътрудничество по наказателни дела и да благоприятства безнаказаността, или пък би могла да признае и изпълни това решение в ущърб на правата, които BC черпи от правото на Съюза.
19
При тези обстоятелства тази юрисдикция обмисля трети подход, а именно да си сътрудничи с решаващия орган, за да провери дали предвид липсата на редовно връчване на решението от 24 ноември 2023 г. BC все още разполага с правото да подаде възражение срещу това решение. Ако отговорът е утвърдителен, запитващата юрисдикция смята сама да предприеме действия — използвайки средствата, които ѝ предоставя българското право — за връчването на решението от 24 ноември 2023 г. на BC и за уведомяването му за срока за възражение.
20
Запитващата юрисдикция обаче не е сигурна дали е възможно да тълкува Рамково решение 2005/214 в този смисъл.
21
При тези условия Софийски градски съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Задължението за признаване по чл. 6 от Рамково решение 2005/214, възможността за провеждане на консултации по чл. 7, ал. 3 от Рамковото решение, както и принципът за избягване на ненаказуемостта, може ли да се тълкуват като предоставящи възможност на изпълняващия орган, след като констатира, че е налице факултативно основание за отказ по чл. 7, ал. 2, б. ж), т. „i“ от Рамковото решение:
1)
да проведе консултация с решаващия орган по реда на чл. 7, ал. 3 от Рамковото решение, с цел установяване дали [заинтересованото] лице разполага с актуална възможност да подаде възражение против решението за налагане на финансова санкция;
2)
при положителен отговор да връчи на [заинтересованото] лице решението за налагане на финансова санкция и да му разясни правото на възражение;
3)
да изчака резултата от евентуалното възражение, като го отчете при постановяване на акта си по същество?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
22
Комисията повдига възражение за недопустимост на преюдициалното запитване поради хипотетичност на първия въпрос и поддържа, че е необходимо той да се преформулира, за да може да се отговори на втория и третия от въпросите.
23
Всъщност Комисията смята, че запитващата юрисдикция вече е констатирала наличието на факултативното основание за отказ за изпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214, без преди това да проведе задължителната консултация с компетентния орган на решаващата държава съгласно член 7, параграф 3 от Рамковото решение.
24
В това отношение следва да се припомни, че въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоките за тълкуването на правото на Съюза, които са им необходими за разрешаване на висящия пред тях спор. Основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор (вж. решения от 1 декември 1965 г., Schwarze_16/65, EU:C:1965:117, стр. 1094, от 18 октомври 1990 г., Dzodzi, C‑297/88 и C‑197/89, EU:C:1990:360, т. 33, и от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44).
25
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване следва, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да получи пояснения относно предмета и обхвата на задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава, предвидено в член 7, параграф 3 от Рамково решение 2005/214, за да може, след като проведе тази консултация, да се произнесе по евентуалната приложимост на основанието за отказ за признаване и изпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамковото решение.
26
От това личи, че запитващата юрисдикция все още не се е произнесла по приложимостта на това факултативно основание за отказ и възнамерява да проведе задължителната консултация с компетентния орган на решаващата държава, преди да вземе решение. Следователно първият въпрос не е хипотетичен.
27
Ето защо преюдициалното запитване е допустимо.
По първия въпрос
28
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че като част от задължението за предварително консултиране преди вземането на решение за отказ за признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция компетентният орган на изпълняващата държава е длъжен при съмнение в ефективното уведомяване на заинтересованото лице за правото му на оспорване на решението, с което му е наложена санкцията, и за предвидените за тази цел срокове да провери при компетентния орган на решаващата държава дали все още е възможно такова оспорване.
29
В самото начало следва да се припомни, че както става ясно по-конкретно от членове 1 и 6, както и от съображения 1 и 2 от Рамково решение 2005/214, то има за цел да създаде ефикасен механизъм за трансгранично признаване и изпълнение на влезли в сила решения за налагане на финансова санкция на физическо или юридическо лице вследствие на извършването на някое от изброените в член 5 от него правонарушения (решение от 14 ноември 2013 г., Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, т. 27).
30
По силата на член 6 от Рамково решение 2005/214 принципът на взаимно признаване, на който се основава системата на това рамково решение, предполага, че държавите членки по принцип са длъжни да признават без всякакви допълнителни формалности решението за налагане на финансова санкция, което е предадено в съответствие с член 4 от въпросното рамково решение, и незабавно да предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, а причините за отказ за признаване или изпълнение на такова решение трябва да се тълкуват ограничително (вж. в този смисъл решения от 14 ноември 2013 г., Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, т. 29, и от 6 октомври 2021 г., LU (Събиране на глоби, свързани с движението по пътищата), C‑136/20, EU:C:2021:804, т. 38).
31
Член 7, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2005/214 изброява причините да се откаже признаване и изпълнение на решенията, които попадат в обхвата на това рамково решение.
32
По-конкретно, член 7, параграф 2, буква ж) от посоченото рамково решение предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже признаването и изпълнението на решение за налагане на финансова санкция, когато е доказано, че съгласно предвиденото в член 4 удостоверение в случай на писмено производство и в съответствие със законодателството на решаващата държава заинтересованото лице не е било уведомено лично или чрез упълномощен съгласно националното законодателство представител за правото си на оспорване на решението, с което му се налага финансова санкция, и за сроковете за упражняване на това право.
33
Като препраща към законодателството на държавите членки, законодателят на Съюза оставя на тях да решат по какъв начин да се уведомява заинтересованото лице за правото му на оспорване на решението, с което му се налага финансова санкция, за предвидения срок за упражняването на това право и за датата, от която той започва да тече, стига връчването да е ефективно и да са гарантирани правото на ефективна съдебна защита и упражняването на правото на защита (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции), C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 35).
34
Освен това следва да се отбележи, че съгласно член 3 от Рамково решение 2005/214 то не накърнява задължението за зачитане на основните права и на общите правни принципи по член 6 ДЕС, поради което и член 20, параграф 3 от това рамково решение предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция в случай на нарушение на основните права или на общите правни принципи, посочени в член 6 ДЕС (решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции), C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 37).
35
В това отношение посоченият в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС принцип на ефективната съдебна защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, представлява общ принцип на правото на Съюза, който произтича от общите конституционни традиции на държавите членки, провъзгласен е в членове 6 и 13 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., и понастоящем е потвърден в член 47 от Хартата на основните права (решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 35, и от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции), C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 38).
36
Съдът обаче е постановил, че спазването на правото на ефективна съдебна защита изисква всяко решение за налагане на финансова санкция да е действително и ефективно получено от заинтересованото лице, тоест да му е връчено при условия, които му дават възможност да се запознае точно с мотивите за това решение, със способите за оспорването му по смисъла на член 1, буква а), подточка iii) от Рамково решение 2005/214 и с предвидения срок за използването им, за да може ефективно да защити правата си и да реши, разполагайки с цялата необходима информация, дали има смисъл да оспорва решението по съдебен ред (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2021 г., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, т. 34 и цитираната съдебна практика).
37
Ето защо, преди да признае и изпълни решението за налагане на финансова санкция, компетентният орган на изпълняващата държава има задачата да провери, че решението е действително и ефективно получено в описания в предходната точка смисъл.
38
Съгласно принципа на взаимно признаване, на който се основава системата на Рамково решение 2005/214, както беше припомнено в точка 30 от настоящото решение, тази проверка се извършва въз основа на информацията, която се съдържа в удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214.
39
Както обаче отбелязва по същество генералният адвокат в точки 50 и 52 от заключението си, когато удостоверението съдържа противоречиви отбелязвания, които биха могли да породят съмнение дали е било връчено решението, за което се иска признаване и изпълнение, компетентният орган на изпълняващата държава трябва в съответствие с член 7, параграф 3 от Рамковото решение да се консултира с компетентния орган на решаващата държава, преди да приложи предвиденото в член 7, параграф 2, буква ж) основание за отказ за признаване и изпълнение. При тази консултация първият от посочените органи трябва да поиска да получи данни, които да отстранят несигурността по въпроса дали заинтересованото лице е било ефективно уведомено в съответствие с националното законодателство на решаващата държава за правото си на оспорване и за сроковете за упражняване на това право.
40
Освен това, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 56 от заключението си, срокът за оспорване може — според законодателството на решаващата държава — да започва да тече едва от датата, на която решението за налагане на финансова санкция е било ефективно връчено на заинтересованото лице и същото е било уведомено за правото си на оспорване и за сроковете за упражняване на това право. В такъв случай липсата на уведомяване на заинтересованото лице би могла да постави под въпрос влизането в сила на това решение.
41
Признаването и изпълнението на подобно решение в изпълняващата държава обаче зависят от това то да е влязло в сила. Всъщност в контекста на Рамково решение 2005/214 член 1, буква а) дефинира „решението“ като „влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице“. Обстоятелството, че в тази разпоредба е отбелязано, че съответното решение е „влязло в сила“, подчертава особеното значение, което се придава на необжалваемостта на това решение (вж. по аналогия решение от 25 януари 2017 г., Van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, т. 27). Тези обстоятелства подкрепят възприетото в точка 39 от настоящото решение тълкуване на задължението за консултиране.
42
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че като част от задължението за предварително консултиране преди вземането на решение за отказ за признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция компетентният орган на изпълняващата държава е длъжен при съмнение в ефективното уведомяване на заинтересованото лице за правото му на оспорване на решението, с което му е наложена санкцията, и за предвидените за тази цел срокове да провери при компетентния орган на решаващата държава дали все още е възможно такова оспорване.
По втория и третия въпрос
43
С втория и третия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато от консултацията с компетентния орган на решаващата държава става ясно, че заинтересованото лице не е било уведомено за правото си на оспорване на решението, с което му е наложена финансова санкция, нито за предвидените за тази цел срокове и че все още е възможно такова оспорване, компетентният орган на изпълняващата държава може, от една страна, да предаде тази информация на заинтересованото лице, а от друга страна, да спре образуваното пред себе си производство по признаване и изпълнение, за да изчака резултата от това оспорване или изтичането на приложимия срок за оспорване.
44
На първо място, що се отнася до предаването на информацията на заинтересованото лице, следва да се констатира, че в Рамково решение 2005/214 няма разпоредба, която да уточнява кой орган би бил компетентен да осъществи предаването ѝ. При все това, от една страна, от член 7, параграф 2, буква ж) от Рамковото решение следва, че уведомяването на заинтересованото лице за правото му на оспорване и за предвидените за тази цел срокове трябва да се извършва в съответствие със законодателството на решаващата държава.
45
От друга страна, следва да се отбележи, че член 6 от Рамково решение 2005/214 предвижда компетентните органи в изпълняващата държава да признават решението, което е предадено в съответствие с член 4, и незабавно да предприемат необходимите действия за неговото изпълнение. В това отношение член 9, параграф 1 от Рамковото решение предвижда, че производството по признаване и изпълнение се урежда от закона на изпълняващата държава по същия начин, както при финансови санкции, които са наложени от нея, и че единствено органите на тази държава могат да вземат решения относно изпълнението и да определят свързаните с него мерки, като това важи и за основанията за прекратяване на изпълнението.
46
От тези разпоредби следва, че както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 69 от заключението си, е необходимо да се провежда разграничение между етапа на налагането на финансовата санкция и етапа на признаването и изпълнението на санкцията. Докато на първия етап са компетентни органите на решаващата държава, на втория етап са компетентни органите на изпълняващата държава.
47
Връчването на решението за финансовата санкция на заинтересованото лице и уведомяването на същото за правото му на оспорване и за сроковете за упражняване на това право спадат към етапа на налагането на финансовата санкция и затова са в правомощията на компетентния орган на решаващата държава. Оттук следва, че съгласно Рамково решение 2005/214 органът на изпълняващата държава не разполага с никакво правомощие да уведомява заинтересованото лице за правото му на оспорване и за сроковете за упражняване на това право.
48
На второ място, що се отнася до възможността за спиране на производството по признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция, Рамково решение 2005/214 не предвижда подобно правомощие за компетентния орган на изпълняващата държава.
49
Както обаче следва от отговора на първия преюдициален въпрос, когато консултацията, провеждана на основание член 7, параграф 3 от Рамковото решение, покаже, че заинтересованото лице все още може да оспорва решението, с което му е наложена финансова санкция, производството по признаване и изпълнение не може да се развие поради липсата на влязло в сила решение по смисъла на член 1, буква а) от Рамковото решение.
50
В такъв случай ново производство по признаване и изпълнение ще може да започне едва когато влезе в сила решението за налагане на финансовата санкция. Тогава, ако иска това решение да бъде изпълнено в определена държава членка, компетентният орган на решаващата държава ще трябва да изпрати ново удостоверение по член 4 от Рамково решение 2005/214, след като заинтересованото лице евентуално упражни правото си на оспорване и спорът бъде решен или пък след като изтече срокът за оспорване.
51
Това тълкуване намира потвърждение в член 12, параграф 1 от Рамковото решение, който задължава компетентния орган на решаващата държава незабавно да уведомява компетентния орган на изпълняващата държава за решението или мярката, въз основа на която решението престава да е изпълнимо или е оттеглено от изпълняващата държава по други причини. Съгласно член 12, параграф 2, който е формулиран в сегашно време в изявително наклонение, изпълняващата държава няма друг избор, освен да прекрати изпълнението на решението, когато бъде уведомена от компетентния орган на решаващата държава за подобно решение или мярка.
52
Оттук следва, че компетентният орган на изпълняващата държава не може да спре производството по признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция, за да изчака резултата от евентуалното оспорване на това решение от заинтересованото лице или изтичането на приложимия срок за оспорване.
53
По изложените съображения на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато от консултацията с компетентния орган на решаващата държава става ясно, че заинтересованото лице не е било уведомено за правото си на оспорване на решението, с което му е наложена финансова санкция, нито за предвидените за тази цел срокове и че все още е възможно такова оспорване, компетентният орган на изпълняващата държава не може сам да предаде тази информация на заинтересованото лице, нито да спре образуваното пред себе си производство по признаване и изпълнение, за да изчака резултата от това оспорване или изтичането на приложимия срок за оспорване. Всъщност този орган е длъжен да прекрати посоченото производство.
По съдебните разноски
54
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
като част от задължението за предварително консултиране преди вземането на решение за отказ за признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция компетентният орган на изпълняващата държава е длъжен при съмнение в ефективното уведомяване на заинтересованото лице за правото му на оспорване на решението, с което му е наложена санкцията, и за предвидените за тази цел срокове да провери при компетентния орган на решаващата държава дали все още е възможно такова оспорване.
2)
Член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214, изменено с Рамково решение 2009/299,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
когато от консултацията с компетентния орган на решаващата държава става ясно, че заинтересованото лице не е било уведомено за правото си на оспорване на решението, с което му е наложена финансова санкция, нито за предвидените за тази цел срокове и че все още е възможно такова оспорване, компетентният орган на изпълняващата държава не може сам да предаде тази информация на заинтересованото лице, нито да спре образуваното пред себе си производство по признаване и изпълнение, за да изчака резултата от това оспорване или изтичането на приложимия срок за оспорване. Всъщност този орган е длъжен да прекрати посоченото производство.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: български.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.