62023CJ0743
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
11 декември 2025 година (
*1
)
[Текст, поправен с определение от 27 януари 2026 г.]
„Преюдициално запитване — Споразумение между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора — Работници мигранти — Социална сигурност — Приложимо законодателство — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 11 — Член 13, параграф 1 — Регламент (ЕО) № 987/2009 — Член 14, параграф 8 — Работник, който осъществява дейност като наето лице на територията на няколко държави, сред които са държава членка, Конфедерация Швейцария и трети страни — Понятието „значителна част от дейността“ — Отчитане на дейността, осъществявана в трети страни“
По дело C‑743/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Landessozialgericht für das Saarland (Областен социален съд за провинция Саар, Германия) с акт от 15 ноември 2023 г., постъпил в Съда на 4 декември 2023 г., в рамките на производство по дело
A
срещу
GKV-Spitzenverband,
при участието на:
Moguntia Food Group AG,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen (докладчик), председател на състава, T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функциите на съдия от първи състав, I. Ziemele, A. Kumin и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: D. Dittert, началник-отдел,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 5 март 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за A, от M. Blum, Rechtsanwältin,
–
за GKV-Spitzenverband, от C. Donus, в качеството на представител,
–
за Moguntia Food Group AG, от V. Ohlekopf и M. Schwind, Rechtsanwälte,
–
за германското правителство, от J. Möller и P.‑L. Krüger, в качеството на представители,
–
за белгийското правителство, от S. Baeyens, C. Jacob и L. Van den Broeck, в качеството на представители,
–
[поправено с определение от 27 януари 2026 г.] за френското правителство, от B. Fodda и T. Lechevallier, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от S. Delaude и B.‑R. Killmann, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 юни 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (OB L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в OB L 33, 2008 г., стр. 12), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (OB L 149, 2012 г., стр. 4) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004 (изменен)“), във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (OB L 284, 2009 г., стр. 1), изменен с Регламент № 465/2012 (наричан по-нататък „Регламент № 987/2009“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между А и GKV-Spitzenverband (Конфедерация на институциите за задължително здравно осигуряване, Германия) по повод на решението на последната да издаде на А формуляр А1, удостоверяващ, че за периода от 1 декември 2015 г. до 31 декември 2020 г. за него се е прилагала германската социалноосигурителна схема.
Правна уредба
Международното право
3
На 21 юни 1999 г. Европейската общност и Конфедерация Швейцария подписват седем споразумения, сред които е и Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора (ОВ L 114, 2002 г., стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 74, стр. 97), изменено в частност с Решение 1/2012 на Съвместния комитет, създаден със Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора, от 31 март 2012 година за замяна на приложение II към посоченото споразумение относно координацията на схемите за социална сигурност (ОВ L 103, 2012 г., стр. 51) (наричано по-нататък „ССДХ“).
4
Член 8 („Съгласуване на системите за социална сигурност“) от ССДХ предвижда:
„Договарящите се страни предоставят условия в съответствие с приложение II за съгласуване на системите за социална сигурност с конкретната цел да:
[…]
б)
се определи приложимото законодателство;
[…]“.
5
Приложение II от ССДХ е озаглавено „Координация на схемите за социална сигурност“ и член 1 от него гласи:
„1.   Договарящите страни се договарят във връзка с координацията на схемите за социална сигурност да прилагат помежду си правните актове на Европейския съюз, на които се прави позоваване и които са изменени с раздел А от настоящото приложение, или правила, равностойни на такива актове.
2.   Понятието „държава(и) членка(и)“, което се съдържа в правните актове, посочени в раздел А от настоящото приложение, се тълкува по такъв начин, че да включва Швейцария в допълнение към държавите, обхванати от съответните правни актове на Европейския съюз“.
6
Раздел A от приложение II към ССДХ е озаглавен „Правни актове, на които се прави позоваване“, и в него са посочени Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, заменили Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (OB L 149, 1971 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26).
Правото на Съюза
Регламент № 883/2004 (изменен)
7
Съгласно съображения 1, 3 и 45 от Регламент № 883/2004 (изменен):
„(1)
Правилата за координация на националните системи за социална сигурност се вписват в рамките на свободното движение на лица и следва да допринасят за подобряване на жизнения им стандарт и условията за заетост.
[…]
(3)
Регламент [№ 1408/71] е изменян и осъвременяван многократно, за да се вземе предвид не само развитието на равнище на Общността, включително решенията на Съда на Европейските общности, но също и промените в законодателството на национално ниво. Такива фактори изиграха своята роля за усложняването и утежняването на правилата за координация на Общността. Поради това, заменянето на тези правила, като се модернизират и опростяват, е от основно значение за постигане на целта за свободното движение на лица.
[…]
(45)
Тъй като целта на предложеното действие, а именно приемането на мерки за координация, които да гарантират, че правото на свободно движение на хора може да се упражнява ефективно, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки и, следователно, поради мащаба и ефекта на това действие може да бъде по-успешно осъществена на равнище на Общността, Общността може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарността, посочен в член 5 от Договора. […]“.
8
Дял II („Определяне на приложимото законодателство“) от този регламент, който заменя разпоредбите на дял II от Регламент № 1408/71, съдържа членове 11—16.
9
Член 11 от посочения регламент е озаглавен „Общи правила“ и гласи:
„1.   Лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с настоящия дял.
[…]
3.   [Без да се засягат] членове 12—16:
a)
спрямо лице, осъществяващо дейност като наето или като самостоятелно заето лице в една държава членка се прилага законодателството на тази държава членка;
б)
държавен служител е подчинен на законодателството на държавата членка, което се прилага спрямо наелата го на работа администрация;
в)
спрямо лице, получаващо обезщетения за безработица в съответствие с член 65 съгласно законодателството на държавата членка по пребиваване, се прилага законодателството на тази държава членка;
г)
спрямо лице, повикано за отбиване на редовна служба или на преподготовка във въоръжените сили или на гражданска служба в държава членка, се прилага законодателството на тази държава членка;
д)
всяко друго лице, към което букви a)—г) не се прилагат, е подчинено на законодателството на държавата членка по пребиваване, без да се засягат останалите разпоредби на настоящия регламент, гарантиращи му обезщетения съгласно законодателството на една или повече други държави членки.
4.   За целите на настоящия дял, обичайно осъществяваната дейност като наето или самостоятелно заето лице на борда на морски плавателен съд под флага на държава членка се счита за дейност, упражнявана в посочената държава членка. Въпреки това, лице, наето на борда на плавателен съд под флага на държава членка и получаващо възнаграждение за тази дейност от предприятие или лице, чието седалище или място на дейност се намира в друга държава членка, е подчинено на законодателството на последната държава членка, ако то пребивава в тази държава. Предприятието или лицето, което изплаща възнаграждението се счита за работодател за целите на посоченото законодателство“.
10
Член 12 от същия регламент е озаглавен „Специални правила“ и предвижда:
„1.   Лице, което осъществява дейност като наето лице в държава членка от името на работодател, който обичайно осъществява дейността си в нея, и което е командировано от този работодател в друга държава членка, за да осъществява там дейност от името на същия работодател, продължава да е подчинено на законодателството на първата държава членка, при условие че предвидената продължителност на тази работа не превишава 24 месеца и че не е изпратено да замества друго командировано лице.
2.   Лице, което обичайно осъществява дейност като самостоятелно заето лице в държава членка и което отива да осъществява подобна дейност в друга държава членка продължава да бъде подчинено на законодателството на първата държава членка, при условие че предвиденото времетраене на тази дейност не превишава двадесет и четири месеца“.
11
Съгласно член 13 („Осъществяване на дейност в две или повече държави членки“), параграфи 1 и 2 от Регламент № 883/2004 (изменен):
„1.   Лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, е подчинено:
a)
на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако то осъществява значителна част от дейността си в тази държава членка; или
б)
ако не осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване:
i)
на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, ако лицето е наето от едно предприятие или работодател; или
ii)
на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятията или работодателите, ако лицето е наето от две или повече предприятия или работодатели, чието седалище или място на дейност се намира само в една държава членка; или
iii)
на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, различна от държавата членка на пребиваване, ако лицето е наето от две или повече предприятия или работодатели, чието седалище или място на дейност се намира в две държави членки, една от които е държавата членка на пребиваване; или
iv)
на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако лицето е наето от две или повече предприятия или работодатели, на поне двама от които седалището или мястото на дейност се намира в други държави членки, различни от държавата членка на пребиваване.
2.   Лице, което обичайно осъществява дейност като [самостоятелно] заето лице в две или повече държави членки е подчинено на:
a)
законодателството на държавата членка по пребиваване, ако то осъществява значителна част от дейността си в тази държава членка;
или
б)
законодателството на държавата членка, в която е съсредоточена дейността му, ако то не пребивава в една от държавите членки, в която осъществява значителна част от дейността си“.
12
Член 76 („Сътрудничество“), параграф 4 от този регламент гласи:
„Институциите и лицата, обхванати от настоящия регламент, имат задължението за взаимно информиране и сътрудничество за осигуряване на правилното прилагане на настоящия регламент.
[…]“.
Регламент № 987/2009
13
Член 14, параграфи 5—11 от Регламент № 987/2009 предвижда:
„5.   За целите на прилагането на член 13, параграф 1 от [Регламент № 883/2004] лице, което „обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки“, означава лице, което осъществява, едновременно или последователно, в полза на едно предприятие или работодател или на различни предприятия или работодатели, една или няколко отделни дейности в две или повече държави членки.
[…]
6.   За целите на прилагането на член 13, параграф 2 от [Регламент № 883/2004], лице, което „обичайно осъществява дейност като самостоятелно заето лице в две или повече държави членки“ се отнася, по-специално, до лице, което едновременно извършва или редува една или повече отделни дейности като самостоятелно заето лице, независимо от естеството на тези дейности, в две или повече държави членки.
7.   За целите на разграничаването на дейностите по параграфи 5 и 6 от положенията, описани в член 12, параграфи 1 и 2 от [Регламент № 883/2004], определящ критерий е продължителността на дейността в една или повече други държави членки (независимо дали е от постоянно естество или от еднократно или временно естество). За тази цел се прави цялостна оценка на всички приложими факти, включително и по-специално, когато става въпрос за заето лице — мястото на работа, определено в договора за заетост.
8.   За целите на прилагането на член 13, параграфи 1 и 2 от [Регламент № 883/2004], „значителна част от дейността като заето или самостоятелно заето лице“, упражнявана в държава членка означава, че значителна като количество част от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице се извършва там, без непременно да представлява основната част от тези дейности.
За да се определи дали значителна част от дейностите се упражняват в държава членка, се вземат предвид следните примерни критерии:
a)
в случай на извършване на дейност като заето лице — работното време и/или възнаграждението; и
[…].
В рамките на цялостната оценка, по-малък от 25 % дял по отношение на посочените по-горе критерии представлява показател за това, че в съответната държава членка не се извършва значителна част от дейностите.
9.   За целите на прилагането на член 13, параграф 2, буква б) от [Регламент № 883/2004], „мястото на съсредоточаване“ на дейността, извършвана в качество на самостоятелно заето лице, се определя, като се вземат предвид всички аспекти на професионалната дейност на това лице и по-специално местонахождението на постоянното седалище, обичайното естество или продължителността на упражняваната дейност, броят на предоставените услуги и намерението на съответното лице, за което свидетелстват всички обстоятелства.
[…]
11.   Ако едно лице извършва дейност като заето лице в две или повече държави членки от името на работодател, установен извън територията на Съюза, и това лице пребивава в държава членка без да упражнява значителна дейност в нея, спрямо него се прилага законодателството на държавата членка на пребиваване“.
14
Съгласно член 16, параграф 2 от Регламент № 987/2009:
„Определената институция по мястото на пребиваване незабавно определя законодателството, приложимо спрямо съответното лице, като взема предвид член 13 от [Регламент № 883/2004] и член 14 от [Регламент № 987/2009] […]“.
15
Член 19 („Предоставяне на информация на съответните лица и на работодателите“), параграф 2 от този регламент гласи:
„По искане на съответното лице или на работодателя компетентната институция на държавата членка, чието законодателство е приложимо по силата на дял II от [Регламент № 883/2004], предоставя атестация, че такова законодателство е приложимо и, където е уместно, посочва до коя дата и при какви условия“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
16
В периода от 1 декември 2015 г. до 31 декември 2020 г. (наричан по-нататък „спорният период“) А (жалбоподател в първоинстанционното производство и въззиваем пред запитващата юрисдикция, наричан по-нататък „жалбоподателят“), който тогава е с местоживеене в Германия, работи като наето лице на пълно работно време за Moguntia Food Group AG, установено в Базел (Швейцария) дружество.
17
Видно от акта за преюдициално запитване, той осъществява тази дейност като наето лице в Швейцария (по 10,5 дни на тримесечие), дистанционно от дома си в Германия (по 10,5 дни на тримесечие) и в трети страни. Размерът на месечното му възнаграждение не варира в зависимост от мястото, където упражнява дейността си.
18
На 19 ноември 2015 г. жалбоподателят се обръща към GKV-Spitzenverband, която в съответствие с член 16, параграф 2 от Регламент № 987/2009 е определената институция по мястото му на пребиваване в Германия за целите на определянето на приложимото законодателство, когато професионалната дейност на съответното лице обичайно се осъществява в две или повече държави членки, като посочва, че работи в Швейцария за сметка на Moguntia Food Group и осъществява в Германия по-малко от 25 % от дейността си.
19
В писмо от 22 февруари 2016 г. Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (Служба за социалноосигурителни вноски на кантон Базел-Щат, Швейцария) отчита факта, че на 1 декември 2015 г. жалбоподателят е сключил договор за задължително здравно осигуряване в Швейцария.
20
При все това, след като констатира, че жалбоподателят осъществява обичайно дейността си като наето лице в две или повече държави членки и че значителна част от тази дейност се осъществява в Германия, където той пребивава, с решение от 18 август 2016 г. GKV-Spitzenverband приема, че съгласно Регламент № 883/2004 (изменен) през спорния период е приложимо германското законодателство в областта на социалната сигурност, и следователно издава удостоверение A1 на жалбоподателя.
21
С решение от 18 декември 2020 г. GKV-Spitzenverband отхвърля подадената от жалбоподателя жалба по административен ред срещу решението от 18 август 2016 г. и потвърждава, че в съответствие с Регламенти № 883/2004 (изменен) и № 987/2009 през спорния период спрямо жалбоподателя се е прилагало германското социалноосигурително законодателство. В това отношение, най-напред, GKV-Spitzenverband припомня, че съгласно член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004, когато дадено лице осъществява професионална дейност в две или повече държави членки, то е подчинено на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако осъществява значителна част от дейността си като наето лице в тази държава членка. По-нататък, GKV-Spitzenverband уточнява, че в съответствие с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 се счита, че значителна част от дейността като наето или самостоятелно заето лице се упражнява в държава членка, ако при цялостната преценка на положението на съответното лице се констатира, че то прекарва поне 25 % от работното си време в държавата членка на пребиваване и/или получава там поне 25 % от възнаграждението си. Считайки, че за целта са релевантни само дейностите, осъществявани в държавите, попадащи в териториалния обхват на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, GKV-Spitzenverband взема предвид само работното време, прекарано от жалбоподателя в Германия и Швейцария, и прави извод от това, че 50 % от работното му време е прекарвано в Германия, която е държавата му на пребиваване, като този дял представлява значителна част от дейността му като наето лице.
22
На 28 декември 2020 г. жалбоподателят обжалва това решение пред Sozialgericht (социален съд, Германия), изтъквайки, че за целите на определянето на приложимото през спорния период социалноосигурително законодателство следва да се вземат предвид не само периодите му на дейност в Германия и Швейцария, но и прекарваните в трети страни и че при всички положения през спорния период той вече е бил обхванат от швейцарската социалноосигурителна схема.
23
С решение от 4 август 2022 г. този съд отменя решенията от 18 август 2016 г. и 18 декември 2020 г. и постановява, че съгласно член 13, параграф 1, буква б) от Регламент № 883/2004 (изменен), който предвижда, че за съответното лице се прилага законодателството на държавата членка, където се намира седалището на наелото го предприятие, през спорния период за жалбоподателя се е прилагало швейцарското социалноосигурително законодателство. Всъщност този съд приема, че жалбоподателят не е осъществявал значителна част от дейността си в своята държава членка на пребиваване по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 и на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, тъй като само 10,5 работни дни на тримесечие (тоест 16 % от общото му работно време) са отработвани в Германия.
24
На 6 септември 2022 г. GKV-Spitzenverband обжалва това съдебно решение пред Landessozialgericht für das Saarland (Областен социален съд за провинция Саар, Германия), който е запитващата юрисдикция.
25
Запитващата юрисдикция счита, че за целите на идентифицирането на социалноосигурителното законодателство, приложимо през спорния период, се поставя въпросът дали член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен), разглеждан във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали значителна част от дейността на съответното лице се осъществява в дадена държава членка, следва да се вземе предвид само неговата дейност като наето лице в държавите членки и в приравнените на тях държави, или следва да се вземе предвид и дейността, осъществявана в трети страни. Според нея съществуващата практика на Съда не дава отговор на този въпрос.
26
Тази юрисдикция отбелязва, че в случая, ако трябва да се отчитат само дейностите, осъществявани от жалбоподателя в държави членки през спорния период, би следвало да се приеме, че в неговата държава членка на пребиваване е прекарано 50 % от работното му време, тоест значителна част от дейността му като наето лице по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009. За сметка на това, ако трябва да се отчетат всички дейности, осъществявани от жалбоподателя както в държави членки, така и в трети страни, само 16 % от работното му време би трябвало да се счита за прекарано в държавата членка на пребиваване, което не съставлява значителна част от дейността му като наето лице.
27
При това положение Landessozialgericht für das Saarland (Областен социален съд за провинция Саар) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 13, параграф 1 от [Регламент № 883/2004 (изменен)] във връзка с член 14, параграф 8 от [Регламент № 987/2009] да се тълкува в смисъл, че при преценката дали значителна част от дейността се осъществява в държава членка, следва да се вземат предвид всички дейности на работника, включително дейността му в трети [страни]?
2)
[Дали] член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че при преценката дали значителна част от дейността се осъществява в държава членка, следва да се вземат предвид само дейностите на работника, осъществявани в държави членки?“.
По преюдициалните въпроси
28
Като начало следва да се отбележи, че съгласно член 8 от ССДХ и приложение II към него Съюзът и Конфедерация Швейцария прилагат помежду си Регламенти № 883/2004 и № 987/2009 и че в този контекст присъстващият в тези регламенти термин „държава членка“ следва да се прилага и към Конфедерация Швейцария.
29
Така с двата си преюдициални въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали лице, което осъществява дейност като наето лице в няколко държави членки, сред които е неговата държава членка на пребиваване, както и в няколко трети страни, извършва значителна част от тази дейност в своята държава членка на пребиваване по смисъла на посочения член 13, параграф 1, следва да се вземат предвид само дейността като наето лице, осъществявана от него в държавите членки, или също така и дейността, осъществявана в третите страни.
30
Най-напред, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика разпоредбите на дял II („Определяне на приложимото законодателство“) от Регламент № 883/2004, от който са част членове 11—16, представляват пълна и единна система от стълкновителни норми, чиято цел е не само да се избегне едновременното прилагане на няколко национални законодателства и усложненията, които могат да възникнат от това, но и да не се допусне лицата, попадащи в приложното поле на този регламент, да бъдат лишени от защита в областта на социалната сигурност поради липса на приложимо по отношение на тях законодателство (вж. в този смисъл решение от 16 ноември 2023 г., Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, т. 50 и цитираната съдебна практика).
31
Както следва от съображения 1, 3 и 45 от Регламент № 883/2004, с него се модернизират и опростяват съдържащите се в Регламент № 1408/71 правила, като същевременно се запазват същите цели, сред които е целта да се координират националните системи за социална сигурност, за да се гарантира ефективното упражняване на правото на свободно движение на хора и така да се допринесе за подобряването на жизнения стандарт и условията за заетост на лицата, които се движат в рамките на Съюза (вж. в този смисъл решения от 5 юни 2014 г., I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, т. 41, и от 4 септември 2025 г., Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, т. 38 и цитираната съдебна практика).
32
В изпълнение на тази цел член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) предвижда, че лицата, за които се прилага този регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка в областта на социалната сигурност, като това законодателство се определя в съответствие с дял II от посочения регламент.
33
Освен това член 11, параграф 3, буква а) от този регламент установява принципа, че който осъществява дейност като наето лице на територията на една държава членка, е подчинен на законодателството на тази държава членка.
34
Този принцип обаче е формулиран, „[без да се засягат] членове 12—16“ от Регламент № 883/2004 (изменен), тъй като в някои особени случаи простото прилагане на този принцип би довело не до избягване, а напротив, до пораждане както за работника, така и за работодателя и за социалноосигурителните органи, на административни усложнения, които могат да попречат на упражняването на свободното движение на лицата, попадащи в приложното поле на този регламент (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 43).
35
Сред тези особени случаи присъства и предвиденият в член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен), който се отнася до определянето на законодателството, приложимо спрямо лицето, осъществяващо обичайно дейност като наето лице в две или повече държави членки.
36
Според буква а) от този параграф 1 въпросното лице е подчинено на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако то осъществява там „значителна част от дейността си“. За сметка на това, ако лицето не осъществява там „значителна част от дейността си“, буква б) от посочения параграф 1 го подчинява на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, ако лицето е наето от едно предприятие или един работодател (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2025 г., Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, т. 43).
37
Така стълкновителните норми, предвидени в член 13, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 883/2004 (изменен), гарантират на лицето, което осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, защита в областта на социалната сигурност посредством прилагане на законодателството на една от съответните държави членки, а именно или законодателството на държавата членка на пребиваване на това лице, или законодателството на държавата членка, където е установен работодателят му.
38
По този начин посоченият член е съобразен с целта, припомнена в точки 30 и 31 от настоящото решение, доколкото, опростявайки въведените с предходната правна уредба правила, той предвижда правила, които дерогират правилото по член 11, параграф 3, буква а) от този регламент, именно за да се избегнат усложненията, които иначе биха могли да възникнат, ако последното правило се прилага към положения, в които дейностите се осъществяват в две или повече държави членки (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2025 г., Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, т. 45 и цитираната съдебна практика).
39
От тази гледна точка дерогиращите правила, предвидени в член 13, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 883/2004 (изменен), имат за цел да гарантират, че в съответствие с правилото за приложимост само на едно законодателство, припомнено в точка 32 от настоящото решение, за работниците, които извършват дейност в две или повече държави членки, се прилага законодателството само на една държава членка, като за тази цел посочените правила определят критерии за привързване, които отчитат обективното положение на тези работници, за да се улесни свободата им на движение (решение от 4 септември 2025 г., Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, т. 46 и цитираната съдебна практика).
40
В настоящия случай запитващата юрисдикция поставя въпрос за тълкуването на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) и на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, и по-специално дали понятието „дейност“, присъстващо в израза „значителна част от дейността [на лицето] в държавата членка на пребиваване“, препраща само към дейността като наето лице, осъществявана от това лице в държавите членки, или и към дейността, осъществявана в третите страни.
41
В съответствие с постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решения от 6 октомври 1982 г., Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, т. 20, и от 4 септември 2025 г., Kwizda Pharma II, C‑451/24, EU:C:2025:663, т. 55).
42
Що се отнася до текста на член 13, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004 (изменен), тази разпоредба предвижда, че лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки, е подчинено на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако осъществява там значителна част от дейността си.
43
Що се отнася до член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, той предвижда, най-напред, че за целите на прилагането на член 13, параграфи 1 и 2 от Регламент № 883/2004 (изменен), значителна част от дейността като наето или самостоятелно заето лице, упражнявана в държава членка, означава, че значителна като количество част от всички дейности на наето или самостоятелно заето лице се извършва там, без непременно да представлява основната част от тези дейности. По-нататък, във въпросния член 14, параграф 8 се уточнява, че за да се определи дали значителна част от дейностите се упражняват в държава членка, се вземат предвид, в случаите на дейност като наето лице, работното време и/или трудовото възнаграждение. Накрая, видно от същия член 14, параграф 8, в рамките на цялостната оценка, по-малък от 25 % дял по отношение на посочените по-горе критерии представлява показател за това, че в съответната държава членка не се извършва значителна част от дейностите.
44
Ето защо следва да се констатира, че ако се разглежда единствено текстът им, член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) и член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 не ограничават изрично отчитането на осъществяваната дейност като наето или самостоятелно заето лице само до дейността в държави членки. Това личи по-специално от употребата в текста на френски език на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 на изразите „ensemble des activités du travailleur salarié ou non salarié“ и „dans le cadre d’une évaluation globale“, като за тези изрази има еквивалентни по същество изрази в текстовете на тази разпоредба на редица други езици, а именно в текстовете на български, чешки, датски, гръцки, английски, испански, фински, ирландски, хърватски, италиански, латвийски, малтийски, румънски, словашки, словенски и шведски език.
45
Всъщност в текстовете на тези езици се използват съответно изразите „от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице“ и „В рамките на цялостната оценка“ в текста на български език, „všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné“ и „v rámci celkového hodnocení“ в текста на чешки език, „af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter“ и „I forbindelse med en samlet vurdering“ в текста на датски език, „του συνόλου των δραστηριοτήτων του μισθωτού ή μη“ и „Στο πλαίσιο συνολικής αξιολόγησης“ в текста на гръцки език, „of all the activities of the employed or self-employed person“ и „In the framework of an overall assessment“ в текста на английски език, „del conjunto de sus actividades por cuenta propia o ajena“ и „En el contexto de una evaluación global“ в текста на испански език, „palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta“ и „kokonaisarvioinnissa“ в текста на фински език, „de ghníomhaíochtaí uile an duine fhostaithe nó fhéinfhostaithe“ и „I réim measúnaithe foriomláin“ в текста на ирландски език, „svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe“ и „Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno“ в текста на хърватски език, „dell’insieme delle attività del lavoratore subordinato o autonomo“ и „Nel quadro di una valutazione globale“ в текста на италиански език, „ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu“ и „Saskaņā ar vispārēju novērtējumu“ в текста на латвийски език, „tal-attivitajiet kollha tal-persuna impjegata jew li taħdem għal rasha“ и „Fil-qafas ta’ evalwazzjoni globali“ в текста на малтийски език, „a tuturor activităților persoanei salariate sau persoanei care desfășoară activități independente“ и „În cadrul unei evaluări globale“ в текста на румънски език, „všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte“ и „V rámci celkového posúdenia“ в текста на словашки език, „vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe“ и „Če je delež, ugotovljen med splošno presojo“ в текста на словенски език, както и „allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare“ и „Inom ramen för en samlad bedömning“ в текста на шведски език.
46
Така текстовете на тези различни езици водят до извода, че съгласно формулировката на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, за да се определи дали гражданин на Съюза, който пребивава в държава членка и осъществява дейност на наето лице в няколко държави, сред които са неговата държава членка на пребиваване, друга държава членка и трети страни, осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, е важно да се отчетат всички негови дейности като наето лице, включително дейностите в трети страни.
47
Това езиково тълкуване се подкрепя от контекста, в който се вписват член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) и член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, както и от преследваната с тези разпоредби цел.
48
Всъщност следва да се припомни, че прилагането на националното законодателство на държавата членка, където се упражнява дейността, съставлява общото правило, което регулира въведената с Регламент № 883/2004 система (вж. по аналогия решение от 27 септември 2012 г., Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, т. 49 и 57), а прилагането на законодателството на държавата членка на пребиваване на работника се явява акцесорно правило, до чието прилагане се стига единствено когато това законодателство има връзка с трудовото правоотношение (вж. в този смисъл решение от 19 март 2015 г., Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, т. 58 и цитираната съдебна практика). Понятието „място на упражняване“ на дейност трябва да се разбира като означаващо мястото, в което съответното лице извършва конкретно действията, свързани с тази дейност (вж. по аналогия решение от 27 септември 2012 г., Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, т. 57).
49
При това положение, както генералният адвокат посочва в точка 36 от заключението си, за да се определи приложимото по отношение на работника законодателство в областта на социалната сигурност, трябва да се изследва действителното положение на този работник и да се вземат предвид всички осъществявани дейности, включително упражняваните в трети страни, тъй като отчитането само на дейностите, осъществявани в държави членки, би въвело правна фикция, отдалечена от конкретното действително положение относно дейността, осъществявана в държавата членка на пребиваване.
50
Освен това Съдът е постановил, че за да се прецени дали даден работник попада в обхвата на понятието „лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки“ по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен), следва да се вземе предвид евентуалното разминаване между, от една страна, съдържащата се в разглежданите трудови договори информация, и от друга страна, начина, по който договорните задължения са били конкретно изпълнявани. Ако от други релевантни фактори, различни от договорните документи, личи, че положението на работника всъщност се различава от описаното в тези документи, съответната институция е длъжна — за целите на правилното прилагане на Регламент № 883/2004 и независимо от формулировката на договорните документи — да основе своите констатации върху действителното положение на работника (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др., C‑610/18, EU:C:2020:565, т. 57—59 и цитираната съдебна практика).
51
Ако се вземе предвид единствено дейността като наето лице в държавите членки, за да се определи дали съответното лице осъществява значителна част от дейността си в своята държава членка на пребиваване, не би се отчело обстоятелството, че както следва от съдебната практика, припомнена в точки 41 и 48 от настоящото решение, определянето на приложимото законодателство в съответствие със стълкновителните норми, предвидени в частност в член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен), зависи не от свободния избор на работника, на предприятията или на компетентните национални органи, а от обективното положение, в което се намира този работник.
52
Следователно в рамките на цялостната оценка, изисквана от член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, дейността като наето лице, осъществявана от съответното лице в трети страни, трябва да се вземе предвид по същия начин като осъществяваната в държавите членки, за да се определи общото работно време, прекарано от това лице във всички държави членки и трети страни, където е упражнявало дейността си като наето лице, а оттам и за да се провери впоследствие дали 25 % от това работно време е било (или не) прекарано в неговата държава членка на пребиваване.
53
Следва да се добави, че отчитането на всички дейности като наето лице, осъществявани от съответното лице в трети страни, по никакъв начин не противоречи на предвиденото в член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) правило за прилагане само на едно законодателство, според което работник, който пребивава в държава членка и осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки трябва да бъде подчинен на социалноосигурителното законодателство само на една държава членка.
54
Всъщност, дори да се предположи, че този работник осъществява значителна част от дейността си като наето лице не в своята държава членка на пребиваване, а в трета страна, той ще бъде подчинен само на едно социалноосигурително законодателство, което ще бъде това на държавата членка, където е установен работодателят му, в съответствие с член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен). Ако се окаже, че този работодател е установен в трета страна, работникът ще бъде подчинен на законодателството само на една държава членка, тъй като съгласно член 14, параграф 11 от Регламент № 987/2009, в случай че лице, пребиваващо в държава членка, извършва дейност като наето лице в две или повече държави членки от името на работодател, установен извън територията на Съюза, спрямо него се прилага законодателството на държавата членка на пребиваване, дори то да не упражнява там значителна част от дейността си като наето лице.
55
В допълнение, когато (както е в главното производство) седалището на работодателя се намира в държава, в която се прилага Регламент № 883/2004, информацията за дейността на този работник в трети страни, необходима, за да се прецени дали той осъществява значителна част от дейността си в своята държава членка на пребиваване, може лесно да бъде получена, така че отчитането на дейността, осъществявана в трети страни, не води до „повишена опасност от злоупотреба“, противно на твърденията на GKV-Spitzenverband, както и на германското и белгийското правителство.
56
Всъщност, както генералният адвокат подчертава в точка 45 от заключението си, от практиката на Съда следва, че правилното функциониране на установената с Регламент № 883/2004 система изисква ефективно и тясно сътрудничество както между компетентните институции на различните държави членки, така и между тези институции и лицата, попадащи в приложното поле на този регламент (решение от 16 ноември 2023 г., Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, т. 53). Следователно компетентната институция на държавата членка на пребиваване, в рамките на цялостната оценка, която трябва да направи съгласно член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, може да поиска институцията на държавата членка, където се намира седалището на работодателя, да провери при последния действителното полагане на труд от работника в трети страни, по-специално като поиска доказателства като превозни документи или фактури.
57
Що се отнася до опасенията на GKV-Spitzenverband и на германското и белгийското правителство, че отчитането по член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) на дейността като наето лице в трети страни не е възможно, тъй като за самостоятелно заетите лица такова отчитане е невъзможно по член 13, параграф 2 от този регламент, достатъчно е да се отбележи, както прави генералният адвокат в точка 44 от заключението си, че правилата, приложими спрямо наетите лица и самостоятелно заетите лица, не са сходни във всички отношения, поради което възприетото за първите решение не се прилага по аналогия за вторите.
58
В настоящия случай, от акта за преюдициално запитване е видно, че частта от дейността, осъществявана от жалбоподателя в неговата държава членка на пребиваване през спорния период, е 16 % от всички негови дейности, осъществявани както в държавите членки, така и в третите страни. Ако действително е така, което следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция, би трябвало да се счита, че жалбоподателят не е осъществявал значителна част от дейността си като наето лице в своята държава членка на пребиваване и следователно по силата на член 13, параграф 1, буква б) от Регламент № 883/2004 (изменен) спрямо него се прилага социалноосигурителното законодателство на държавата членка, в която се намира седалището на работодателя му, а именно Конфедерация Швейцария.
59
По всички изложени съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004 (изменен) във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се определи дали лице, което осъществява дейност като наето лице в няколко държави членки, сред които е неговата държава членка на пребиваване, както и в няколко трети страни, извършва значителна част от тази дейност в своята държава членка на пребиваване по смисъла на посочения член 13, параграф 1, следва да се вземе предвид не само дейността като наето лице, осъществявана от него в държавите членки, но и дейността, осъществявана в третите страни.
По съдебните разноски
60
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г., във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент № 465/2012,
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да се определи дали лице, което осъществява дейност като наето лице в няколко държави членки, сред които е неговата държава членка на пребиваване, както и в няколко трети страни, извършва значителна част от тази дейност в своята държава членка на пребиваване по смисъла на посочения член 13, параграф 1, следва да се вземе предвид не само дейността като наето лице, осъществявана от него в държавите членки, но и дейността, осъществявана в третите страни.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.