62020CO0403
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
3 март 2021 година (
*1
)
„Обжалване — Член 181 от Процедурния правилник на Съда — Парично споразумение между Европейския съюз и Княжество Андора — Твърдяна небрежност на Комисията, що се отнася до съдържанието на споразумението — Твърдяна небрежност на Комисията в мониторинга по прилагането на споразумението — Иск за обезщетение — Отхвърляне на иска — Причинно-следствена връзка — Липса — Жалба, която е отчасти е явно недопустима и отчасти явно неоснователна“
По дело C‑403/20 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 26 август 2020 г.,
CF, с местожителство в Андора ла Веля (Андора),
TB, с местожителство в Андора ла Веля,
LO
SA, установено в Андора ла Веля,
UM
SL, установено в Андора ла Веля,
представлявани от J. Álvarez González и S. San Felipe Menéndez, abogados,
жалбоподатели,
като другата страна в производството е
Европейска комисия,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: A. Kumin, председател на състава, Aл. Арабаджиев (докладчик), председател на втори състав, и P. G. Xuereb, съдия,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 181 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
С жалбата си жалбоподателите CF, TB, LO SA и UM SL (ищци в първоинстанционното производство) искат отмяна на определението на Общия съд на Европейския съюз от 25 юни 2020 г., Noguer Enríquez и др./Комисия (T‑22/19, непубликувано, наричано по-нататък обжалваното определение, EU:T:2020:295), с което този съд отхвърля иска им за обезщетение за вредите, които твърдят, че са претърпели вследствие на небрежността на Европейската комисия, от една страна, по отношение на мониторинга по прилагането на Паричното споразумение между Европейския съюз и Княжество Андора (ОВ C 369, 2011 г., стр. 1, наричано по-нататък „Паричното споразумение между Съюза и Андора“), подписано в Брюксел на 30 юни 2011г., и от друга страна, по отношение на съдържанието на това споразумение.
Правна уредба
2
Член 10 от Паричното споразумение между Съюза и Андора предвижда:
„1.   Съдът на Европейския съюз притежава изключителна компетентност за решаването на всички спорове между страните, които могат да възникнат при прилагането на настоящото споразумение и които не са могли да бъдат уредени в рамките на Съвместния комитет.
2.   Европейският съюз, представляван от Европейската комисия и действащ въз основа на препоръката на делегацията на ЕС в Съвместния комитет, или Княжество Андора може да сезира Съда на ЕС, ако счита, че другата страна не е изпълнила задължение, произтичащо от настоящото споразумение. Решението на Съда е задължително за страните, които вземат необходимите мерки за неговото спазване в определения в решението срок, и не подлежи на обжалване.
3.   Ако в определения срок Европейският съюз или Княжество Андора не вземе необходимите мерки за спазване на решението, другата страна може да прекрати споразумението с предизвестие от три месеца“.
3
В член 11, параграфи 1—3 от това споразумение се посочва:
„1.   Създава се Съвместен комитет. Той е съставен от представители на Княжество Андора и Европейския съюз. Делегацията на Европейския съюз се състои от представители на Европейската комисия (която я председателства), Кралство Испания и Френската република, както и от представители на Европейската централна банка.
2.   Съвместният комитет заседава най-малко веднъж годишно. Председателството се осигурява всяка година на ротационен принцип от представител на Европейския съюз или представител на Княжество Андора. Съвместният комитет взема своите решения единодушно.
3.   Съвместният комитет извършва обмен на гледни точки и данни и приема решенията по членове 3 и 8. Делегацията на Европейския съюз информира Княжество Андора за законодателните проекти на Европейския съюз в областите по член 8, които са в процес на обсъждане. Освен това Съвместният комитет разглежда мерките, взети от Княжество Андора, и се стреми да разрешава евентуалните спорове, произтичащи от прилагането на настоящото споразумение“.
4
Член 12 от Паричното споразумение между Съюза и Андора уточнява, че „[б]ез да се засяга член 10, параграф 3, всяка страна може да прекрати настоящото споразумение с предизвестие от една година“.
5
Съгласно член 12, параграф 4 от паричното споразумение между Съюза и Княжество Монако (ОВ C 310 г., 2012 г., стр. 1, наричано по-нататък „Паричното споразумение между Съюза и Монако“), подписано в Брюксел на 29 ноември 2011 г.:
„Всички въпроси, отнасящи се до валидността на решенията на институциите и органите на Европейския съюз, взети при прилагане на настоящото споразумение, са от изключителната компетенция на Съда на Европейския съюз. В тази връзка всяко физическо или юридическо лице с местожителство на територията на Княжество Монако може да използва начините за обжалване, достъпни на физическите и юридическите лица на територията на Франция, [срещу] отнасящи се до тях юридически актове без значение от формата или естеството им“.
Фактическа обстановка
6
Жалбоподателите са акционери в Banca Privada de Andorra SA (наричана по-нататък „BPA“), в която притежават 75,52 % от акциите.
7
BPA е андорска банка, която упражнява дейност на международно равнище.
8
На 10 март 2015 г. Financial Crimes Enforcement Network (Мрежа за борба с финансовата престъпност, Съединени щати) решава да класифицира BPA сред чуждестранните организации, представляващи първостепенен повод за загриженост във връзка с изпирането на пари. На същата дата, в свое предложение за приемане на нормативна уредба, този орган предлага на финансовите институции да се забрани откриването, притежаването или управлението на сметки в Съединените щати от името или за сметка на BPA.
9
Вследствие на тези събития BPA среща финансови затруднения.
10
На 26 март 2015 г. BPA обявява спиране на плащанията и иска образуване на производство по несъстоятелност.
11
На 2 април 2015 г. Княжество Андора приема Llei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (Закон 8/2015 за спешни мерки за прилагане на механизми за възстановяване и преструктуриране на банковите институции) от 2 април 2015 г. (BOPA бр. 31 от 16 април 2015 г., стр. 1, наричан по-нататък „Закон 8/2015“), с който се транспонира частично Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на рамка за възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници и за изменение на Директива 82/891/ЕИО на Съвета и директиви 2001/24/ЕО, 2002/47/ЕО, 2004/25/ЕО, 2005/56/ЕО, 2007/36/ЕО, 2011/35/ЕС, 2012/30/ЕС и 2013/36/ЕС и на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 173, 2014 г., стр. 190). Закон 8/2015, който влиза в сила на 16 април 2015 г., създава Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (Държавна агенция за преструктуриране на банковите институции, Андора) (наричана по-нататък „AREB“).
12
На 27 април 2015 г. AREB започва процедура за преструктуриране на BPA, с което производството по несъстоятелност приключва.
13
На 21 април 2016 г. AREB приема решение за преструктуриране на BPA, като по-специално свежда капитала на тази банка до нула.
14
С писмо от 29 декември 2017 г. ищците в първоинстанционното производство приканват Комисията да предприеме различни действия за преустановяване на твърдените нарушения на Паричното споразумение между Съюза и Андора, допуснати от Княжество Андора, тъй като с приемането на Закон 8/2015 било осъществено частично и неправилно транспониране на Директива 2014/59. С това писмо ищците в първоинстанционното производство претендират също така Комисията да признае извъндоговорната си отговорност за вредата, която им е причинена поради нейната небрежност.
15
С писмо от 5 март 2018 г. Комисията отхвърля твърденията на ищците в първоинстанционното производство и отрича каквато и да е отговорност за вредите, които те твърдят, че са претърпели (наричано по-нататък „писмото от 5 март 2018 г.“).
16
С писма от 10 и 21 декември 2018 г. ищците в първоинстанционното производство излагат повторно исканията си пред Комисията, съдържащи се в писмото им от 29 декември 2017 г. Комисията не отговаря на това писмо.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
17
С искова молба, подадена в секретариата на Общия съд на 11 януари 2019 г., ищците в първоинстанционното производство предявяват иск за обезщетение за вредите, които твърдят, че са претърпели вследствие на небрежността на Комисията, от една страна, по отношение на мониторинга по прилагането на Паричното споразумение между Съюза и Андора, и от друга страна, по отношение на съдържанието на това споразумение.
18
С обжалваното определение Общият съд отхвърля иска като явно лишен от правно основание.
Исканията на жалбоподателите
19
Жалбоподателите искат от Съда главно да отмени обжалваното определение и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, като върне делото на Общия съд за ново разглеждане, а при условията на евентуалност, искат Съдът да уважи жалбата.
По жалбата
20
Съгласно член 181 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е изцяло или частично явно недопустима или явно неоснователна, Съдът може във всеки един момент, по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат, с мотивирано определение да отхвърли изцяло или частично жалбата.
21
Тази разпоредба следва да бъде приложена по настоящото дело.
22
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват по същество пет основания, с които оспорват съдържащите се в обжалваното определение съображения на Общия съд, първо, относно допустимостта на доводите им, свързани с принципите на правна сигурност и на прозрачност, с основните принципи, на които се основава европейската интеграция, с доверието в Комисията и с основните права, второ, относно допустимостта на доводите им, свързани с писмото от 5 март 2018 г., трето, относно твърдяната небрежност на Комисията във връзка със съдържанието на Паричното споразумение между Съюза и Андора, четвърто, относно твърдяната небрежност на Комисията при мониторинга по прилагането на това споразумение, и пето, относно възможността за прекратяване на производството посредством приемането на определение.
По второто основание, свързано със съображенията на Общия съд относно допустимостта на доводите на жалбоподателите във връзка с писмото от 5 март 2018 г.
Доводи на жалбоподателите
23
В рамките на второто си основание, което следва да се разгледа на първо място, жалбоподателите изтъкват, че следва да се отмени правното съображение на обжалваното определение, съгласно което доводите им относно писмото от 5 март 2018 г. трябва да се отхвърлят като недопустими, тъй като по никакъв начин не уточняват причините, поради които това писмо ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза, ако подобни доводи все пак се поддържат.
24
Всъщност жалбоподателите подчертават, че никога не са твърдели, че писмото от 5 март 2018 г. е в основата на ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза и че изложените в първоинстанционното производство доводи в това отношение целят само да изпреварят доводите в писмената защита на Комисията. Следователно жалбата трябвало да се обяви за допустима, що се отнася до съдържащите се в нея основания.
Съображения на Съда
25
В рамките на второто си основание жалбоподателите изрично твърдят, че искът им в първоинстанционното производство не съдържа нито основания, нито доводи, съгласно които писмото от 5 март 2018 г. е в основата на ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза.
26
Следователно второто основание, което цели да оспори съображенията на Общия съд относно допустимостта на подобни основания или доводи, изложени в първоинстанционното производство, не може да донесе полза на жалбоподателите. Всъщност, от една страна, според твърденията на самите жалбоподатели искът им в първоинстанционното производство не е съдържал такова основание, нито такъв довод, който може да се обяви за допустим. От друга страна, тези съображения на Общия съд по никакъв начин не засягат допустимостта на други доводи, изтъкнати в посочения иск, които Общият съд е разгледал отделно.
27
Впрочем съгласно постоянната съдебна практика наличието на правен интерес на жалбоподателя предполага жалбата да може чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (решение от 24 юни 2015 г., Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2015:416, т. 46).
28
От това следва, че поради липса на правен интерес на жалбоподателите второто основание трябва да се отхвърли като явно недопустимо.
По четвъртото основание, свързано с преценката на Общия съд относно твърдяната небрежност на Комисията по отношение на мониторинга по прилагането на Паричното споразумение между Съюза и Андора
Доводи на жалбоподателите
29
В рамките на четвъртото си основание, което следва да се разгледа на второ място, жалбоподателите поддържат, че с подписването на Паричното споразумение между Съюза и Андора Комисията е поела конкретни задължения в областта на контрола, мониторинга и прекратяването на това споразумение, присъщи на ролята ѝ на гарант на последното, които се вписват в рамките на институционалното ѝ задължение, предвидено в член 17 ДЕС.
30
Комисията обаче не била изпълнила задълженията си, тъй като, знаейки добре за частичното транспониране на Директива 2014/59 със Закон 8/2015, в ущърб на основните права на андорските граждани и на Съюза, тази институция била пренебрегнала задължението си да предприеме действия, от което произтекли значителни вреди на жалбоподателите. Що се отнася обаче до спазването на тези задължения, Комисията не можела да се позовава на никаква дискреционна власт, за да обоснове небрежността си и бездействието си.
31
Следователно отговорността на Комисията трябвало да бъде ангажирана, тъй като в нарушение както на институционалните си задължения, така и на задължението си, произтичащо от Паричното споразумение между Съюза и Андора, и по-специално от член 10, параграф 2 и член 11, параграф 3 от него, тази институция била допуснала незаконосъобразно транспониране на посочената директива, което е частично, защитава конкретни интереси, има обратно действие и причинява вреди.
32
Всъщност, противно на приетото от Общия съд, тълкуването на Паричното споразумение между Съюза и Андора в смисъл, че не налага на Комисията никакво задължение да предприеме действия в случай на неизпълнение на задължения от страна на Княжество Андора, щяло да лиши това споразумение от съдържание и да попречи на постигането на неговите цели. Освен това, що се отнася до съдържанието на член 17 ДЕС, Съдът бил постановил, че като пазител на Договорите и на сключените въз основа на тях споразумения Комисията е длъжна да се увери в правилното прилагане от трета държава на задълженията ѝ по споразумение, сключено със Съюза, посредством способите, предвидени в разглежданото споразумение, или посредством приетите въз основа на него решения.
33
Комисията имала подобни задължения, още повече че на андорските граждани не била предоставена възможност да се позовават на непосредственото действие на разпоредбите на Директива 2014/59, нито разполагали с възможността да се обърнат към национална юрисдикция, за да поискат тя да сезира Съда с преюдициален въпрос, нито пък можели да предявят пряк иск срещу увреждащите ги актове, за разлика от гражданите на Монако, за които тази възможност била предвидена в член 12, параграф 4 от Паричното споразумение между Съюза и Монако.
34
По този начин бездействието на Комисията било позволило на андорските органи да нарушат правото на собственост на жалбоподателите, което предполагало, че тази институция носи отговорност за нарушаването на посоченото право. Липсата на предприемане на действия от страна на тази институция включвала и нарушение на оправданите правни очаквания на жалбоподателите относно спазването от страна на Комисията на задълженията ѝ да упражнява контрол по силата на Паричното споразумение между Съюза и Андора.
35
Противно на постановеното от Общия съд, според жалбоподателите е очевидно, че вредите, произтичащи от това бездействие, се изразяват в разликата между това, което те са получили след преструктурирането на BPA, и това, което биха получили, ако Комисията беше изискала Директива 2014/59 да се транспонира правилно в андорското право. В този смисъл условията за ангажиране на отговорността на Съюза били изпълнени.
36
Всъщност, макар непълното транспониране на тази директива, довело до посочените вреди, да е извършено от Княжество Андора, това недостатъчно транспониране било възможно поради бездействието на Комисията, поради което последната трябвало да поеме отговорността си.
37
В това отношение от практиката на Съда следвало, че отговорността на Съюза може да бъде ангажирана поради обстоятелството, че макар и мълчаливо, неговите институции са допуснали наличието на актове, които са причинили вреди на жалбоподателите. Ако обаче Комисията била изпълнила задълженията си, Княжество Андора щяло да бъде задължено да транспонира пълно и точно Директива 2014/59.
Съображения на Съда
38
Най-напред следва да се отбележи, от една страна, че с доводите, обобщени в точки 29—34 от настоящото определение, жалбоподателите оспорват съображенията на Общия съд за липса на съществено нарушение от страна на Комисията на правото на Съюза, а от друга страна, с доводите, обобщени в точки 35—37 от настоящото определение, те оспорват съображенията на Общия съд за липса на причинно-следствена връзка между твърдените нарушения от страна на Комисията на правото на Съюза и вредата, която жалбоподателите твърдят, че са претърпели.
39
На първо място следва да се разгледат доводите относно посочената причинно-следствена връзка.
40
В това отношение трябва да се припомни, че според постоянната практика на Съда, за да се ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза по смисъла на член 340, втора алинея от ДФЕС, трябва да са изпълнени три кумулативни условия, а именно неправомерност на поведението, за което се упрекват институциите на Съюза, наличие на вреда и наличие на причинно-следствена връзка между твърдяното поведение и претендираната вреда (решение от 25 март 2010 г., Sviluppo Italia Basilicata/Комисия, C‑414/08 P, EU:C:2010:165, т. 138).
41
По-специално, свързаното с причинно-следствената връзка условие, предвидено в член 340, втора алинея ДФЕС, се отнася до наличието на достатъчно пряка връзка на причина и следствие между поведението на институциите на Съюза и настъпилата вреда, за която връзка жалбоподателят трябва да представи доказателства, така че поведението, за което е упреквана съответната институция, трябва да бъде основната причина за настъпването на вредата (решение от 13 декември 2018 г., Европейски съюз/ASPLA и Armando Álvarez, C‑174/17 P и C‑222/17 P, EU:C:2018:1015, т. 23).
42
В настоящия случай от точки 64, 68, 72, 92, 99 и 101 от обжалваното определение следва, че Общият съд е приел, първо, че разглеждането от страна на Комисията на Закон 8/2015 и сезирането на Съвместния комитет, посочен в член 10, параграф 2 и член 11, параграф 3 от Паричното споразумение между Европейския съюз и Андора, сами по себе си не биха гарантирали, че твърдяната вреда нямаше да настъпи, второ, че дори Съюзът да беше прекратил действието на това споразумение, не е сигурно, че Княжество Андора е щяло да измени този закон, трето, че същото може да се твърди и по отношение на евентуална промяна на приложенията към посоченото споразумение, и четвърто, че действие на Комисията на основание на член 17 ДЕС, дори да е предприето с оглед на евентуална защита на оправданите правни очаквания на ищците в първоинстанционното производството или още с оглед на особеното положение на андорските граждани, нямаше да може да постигне тази цел, тъй като посочената институция е трябвало да предприеме действия, използвайки способите, предвидени в същото споразумение.
43
Нито един от доводите, изложени от жалбоподателите, не може да постави под въпрос съображенията на Общия съд. Всъщност доводите, обобщени в точки 35—37 от настоящото определение, не доказват грешка на Общия съд при тълкуването на Паричното споразумение между Съюза и Андора, а предполагат, че Комисията може да наложи на андорските органи транспониране на Директива 2014/59, което жалбоподателите считат за пълно и правилно.
44
Както обаче правилно отбелязва Общият съд в точки 62—64 от обжалваното определение, от текста на член 11, параграф 3 от Паричното споразумение между Съюза и Андора следва най-напред, че Съвместният комитет трябва да разгледа мерките, предприети от Княжество Андора, и да се опита да разреши евентуалните спорове, произтичащи от прилагането на това споразумение. По-нататък, от параграф 1 от този член следва, че Комисията не представлява сама Съюза в Съвместния комитет, а е член на делегация, включваща и представители на Кралство Испания, на Френската република и на Европейската централна банка (ЕЦБ). Накрая, съгласно член 10, параграф 2 от посоченото споразумение само въз основа на препоръката на делегацията на Съюза в Съвместния комитет Комисията може да сезира Съда от името на Съюза, ако Съюзът счита, че Княжество Андора не е изпълнило задължение, произтичащо от същото споразумение.
45
Следователно по силата на посочените разпоредби Комисията не разполага с никакво правомощие, чрез което може пряко да принуди Княжество Андора да транспонира по специфичен начин директива на Съюза.
46
Следователно не е опорочена от грешка при прилагане на правото преценката на Общия съд за липса на причинно-следствена връзка между съществените нарушения на правото на Съюза, за които се твърди, че са извършени от Комисията, и вредата, която жалбоподателите твърдят, че са претърпели.
47
При тези условия, на второ място, доводите, обобщени в точки 29—34 от настоящото определение, трябва да се отхвърлят като неотносими с оглед на напомнената в точка 40 от настоящото определение съдебна практика.
48
В следствие на това четвъртото основание следва да се отхвърли като явно неоснователно.
По третото основание, свързано с преценката на Общия съд във връзка с твърдяната небрежност на Комисията относно съдържанието на Паричното споразумение между Съюза и Андора
Доводи на жалбоподателите
49
В рамките на третото си основание, което следва да се разгледа на трето място, жалбоподателите отбелязват, че една от основните пречки, с които се сблъскват, е че не разполагат с пряк способ за защита, посредством който могат да поискат правен анализ на съответствието на Закон 8/2015 с разпоредбите на Директива 2014/59 или анализ за спазването на Паричното споразумение между Съюза и Андора и че не могат да искат преразглеждането на подобни анализи от Съда, нито да се позовават на непосредственото действие на дадена директива.
50
Всъщност, като се имало предвид, че противно на приетото от Общия съд в точка 51 от обжалваното определение, не съществувал правен способ за защита пред андорските юрисдикции, позволяващ да се изисква правилно транспониране на правото на Съюза в правния ред на Андора, единственият механизъм, позволяващ да се провери дали Княжество Андора изпълнява задълженията си, произтичащи от Паричното споразумение между Съюза и Андора, бил този Комисията да проверява, реагира, разкрива или разпорежда и евентуално да иска намесата на Съда.
51
Следователно неспазването от страна на Комисията на тези задължения имало за непосредствен резултат нарушение на правата на граждани като жалбоподателите, тъй като исковете, предявени пред андорските юрисдикции, не можели да бъдат ефективни в това отношение.
52
За сметка на това член 12, параграф 4 от Паричното споразумение между Съюза и Монако позволявал на всяко физическо или юридическо лице с местожителство на територията на Княжество Монако да използва начините за обжалване, достъпни за гражданите на Съюза, и също така предвиждал, че Съдът има пряка компетентност по отношение на всички жалби във връзка с дейността на институциите на Съюза, отнасяща се до това споразумение.
53
Тъй като обаче такава разпоредба гарантирала именно правото на ефективни правни средства за защита, подобна разпоредба трябвало задължително да се съдържа в този вид международни споразумения. Ето защо, като не е включила такава разпоредба в Паричното споразумение между Съюза и Андора, Комисията не е положила дължимата грижа при договарянето и подписването на това споразумение. Поради това посоченото споразумение способствало за нарушение на правото на ефективни правни средства за защита и водело до дискриминация на андорските граждани в сравнение с гражданите на Монако, противно на това, което неправилно бил приел Общият съд в точка 50 от обжалваното определение.
54
По-специално, обратно на приетото от Общия съд, искът пред този съд бил предявен с оглед на действията на андорските органи, а с оглед на неизпълнение от страна на Комисията на нейните задължения.
Съображения на Съда
55
Противно на твърденията на жалбоподателите в рамките на третото основание, от текста на точки 267—274 от иска в първоинстанционното производство следва, че в рамките на изтъкнатото при условията на евентуалност основание ищците в първоинстанционното производство поддържат, че Комисията не е изпълнила задължението си за полагане на дължимата грижа при договарянето и подписването на Паричното споразумение между Съюза и Андора, тъй като не е включила разпоредба, позволяваща на всяко физическо или юридическо лице, установено в Андора, да използва срещу актовете на андорските органи всички възможни правни средства за защита, предоставени на гражданите на Съюза, като съответно им предостави достъп до Съда.
56
Това следва по-специално от точки 271, 272 и 274 от иска в първоинстанционното производство, които имат следното съдържание:
„271
[Ищците] търпят вреда, причинена пряко от тези нарушения, тъй като не са в състояние да съобщят за очевидното нарушение от страна на Княжество Андора на правната уредба на Съюза, която то е длъжно да транспонира, и съответно на Паричното споразумение [между Съюза и Андора]. Ако съдът на Съюза можеше да обяви, че действията на андорската държава са незаконосъобразни, това би предоставило пряк правен способ за защита с оглед на ангажирането на имуществената отговорност на Княжество Андора пред андорските съдилища […]
272
[…] Всъщност, ако имуществената отговорност на Княжество Андора беше ангажирана заради неправомерното прилагане на Закон 8/2015 с обратно действие, който съставлява незаконосъобразна и приета ad hoc правна уредба с цел (теоретично) да се транспонира Директива 2014/59 […], по отношение на дружество, което е било в производство по несъстоятелност […], [ищците в първоинстанционното производство] са щели да си възвърнат положението, в което биха били при липса на прилагане на тази незаконосъобразна процедура (а именно на производството по несъстоятелност).
[…]
274
Поради това [ищците в първоинстанционното производство] искат от Общия съд да обяви, че Комисията носи отговорност поради липсата на положена от нея дължима грижа при подписването на паричното споразумение [между Съюза и Андора], което е възпрепятствало установените в Андора лица, засегнати от нарушения на [това] парично споразумение, да сезират съда на Съюза с подобни нарушения […]“.
57
От това следва, от една страна, че жалбоподателите неправилно упрекват Общия съд, че не е взел предвид доводите им в първоинстанционното производство, и от друга страна, че доводите им, изтъкнати в рамките на третото им основание, трябва да бъдат отхвърлени като недопустими, доколкото съдържат упрек, че Общият съд не е констатирал, че Комисията е била длъжна да включи в Паричното споразумение между Съюза и Андора разпоредба, която недвусмислено дава възможност на всяко физическо или юридическо лице, установено в Андора, да използва срещу андорските нормативни актове всички предоставени на гражданите на Съюза способи за обжалване, като съответно предостави достъп до Съда на тези граждани.
58
Всъщност съгласно постоянната практика на Съда, след като контролът на Съда при обжалване на съдебни актове на Общия съд се свежда до проверка на правните изводи по основанията и доводите, разисквани пред първата инстанция, страните не могат да изтъкват за първи път пред Съда довод, който не са посочили пред Общия съд (решение от 26 септември 2018 г., Philips и Philips France/Комисия, C‑98/17 P, непубликувано, EU:C:2018:774, т. 42 и цитираната съдебна практика).
59
За изчерпателност следва да се добави, че в точка 53 от обжалваното определение Общият съд констатира, че дори жалбоподателите да са имали възможност да използват предоставените от правото на Съюза способи за защита срещу актове, приети от андорските органи, с оглед на твърдяно нарушение от страна на Княжество Андора на Паричното споразумение, тази възможност не би могла да гарантира, че вредата, на която се позовават жалбоподателите, вероятно е нямало да настъпи, като това важи и за включването в разглежданото парично споразумение на клауза като предвидената в член 12, параграф 4 от Паричното споразумение между Съюза и Монако, дори тя да се тълкува с смисъла, посочен от жалбоподателите пред Съда.
60
С оглед обаче и на констатациите, направени в точки 43—45 от настоящото определение, от които е видно, че Паричното споразумение между Съюза и Андора не предоставя на Комисията никакво пряко правомощие за принуда по отношение на андорските органи, трябва да се приеме за установено, че жалбоподателите не са изтъкнали нито един довод, който може да постави под въпрос констатацията на Общия съд в точка 53 от обжалваното определение.
61
Следователно с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 40 от настоящото определение, доводите им при всички положения трябва да се отхвърлят като неотносими.
62
Предвид предходните съображения третото основание следва да се отхвърли по същество.
По първото основание, свързано с преценката от Общия съд на допустимостта на доводите на жалбоподателите, свързани с принципите на правна сигурност и на прозрачност, с основните принципи, на които се основава европейската интеграция, с доверието в Комисията и с основните права
Доводи на жалбоподателите
63
В рамките на първото си основание, което следва да се разгледа на четвърто място, жалбоподателите поддържат, че противно на приетото от Общия съд, те са изложили подробни доводи в подкрепа на обстоятелството, че поведението на Комисията — доколкото тя не следи за спазването на международните споразумения, сключени с трети държави, и не изисква от последните такова спазване — накърнява принципите на правна сигурност и на прозрачност, основните принципи, на които се основава европейското интегриране, доверието в Комисията и основните права. По-специално в качеството си на ищци в първоинстанционното производство те били посочили, че отнемането на собствеността им въз основа на частично транспониране на директива, което е осъществено с обратно действие и в техен ущърб, застрашава правната сигурност и основните права на правните субекти.
64
Така жалбоподателите твърдят, че отхвърлянето от Общия съд на тези доводи като недопустими е незаконосъобразно и трябва да бъде заменено с констатацията за тяхната допустимост.
Съображения на Съда
65
Жалбоподателите изтъкват, че Общият съд неправилно е обявил за недопустими доводите им, изложени в първоинстанционното производство, насочени към установяване на нарушения на принципите на правна сигурност и на прозрачност, на основните принципи, на които се основава европейската интеграция, на доверието в Комисията и на основните права, произтичащи от пропуска на Комисията да изпълни задълженията си, като гарантира, че трета държава възприема поведение, съответстващо на ангажиментите, поети в рамките на сключените със Съюза споразумения.
66
Ето защо се налага изводът, че тези претенции са свързани със същото твърдяно поведение на Комисията, за което се отнася третото основание. В това отношение обаче в точки 43—46 от настоящото определение бе установено, че жалбоподателите не са изтъкнали никакъв довод, който да може да постави под въпрос констатацията на Общия съд, че не е налице причинно-следствена връзка между това поведение и вредата, която жалбоподателите твърдят, че са претърпели.
67
При това положение с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 40 от настоящото определение, доводите, изтъкнати в рамките на първото основание, във всички случаи също трябва да се отхвърлят като неотносими и следователно като явно неоснователни.
По петото основание, свързано с преценката на Общия съд относно възможността производството да приключи с постановяване на определение
Доводи на жалбоподателите
68
В рамките на петото си основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд неправилно е приел, че жалбата им е явно лишена от всякакво основание. Следователно Общият съд не трябвало да постановява обжалваното определение, а да продължи производството, като проведе съдебно заседание и изиска представянето на поисканите от жалбоподателите доказателства.
Съображения на Съда
69
Съгласно член 126 от Процедурния правилник на Общия съд, когато счита, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, Общият съд може във всеки един момент да реши да се произнесе с мотивирано определение въз основа на тази разпоредба.
70
Съгласно постоянната съдебна практика прилагането на процедурата, предвидена в член 126 от Процедурния правилник на Общия съд, сама по себе си не засяга надлежния и ефективен съдебен процес, тъй като тази разпоредба се прилага само по делата, по които подадената до Общия съд жалба явно подлежи на отхвърляне (решение от 5 март 2020 г., Credito Fondiario/ЕСП, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, т. 56).
71
В случая, противно на твърденията на жалбоподателите, нито един от доводите им не може да постави под въпрос основателността на избора на Общия съд да прибегне до член 126 от своя процедурен правилник, както е видно от анализа на първите четири правни основания.
72
Следователно петото основание трябва да се отхвърли по същество.
73
С оглед на гореизложените съображения жалбата следва да се отхвърли отчасти като явно недопустима и отчасти като явно неоснователна.
По съдебните разноски
74
Съгласно член 137 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, Съдът се произнася по съдебните разноски в определението, с което слага край на производството.
75
В случая, тъй като настоящото определение е постановено, преди жалбата да бъде връчена на Комисията и следователно преди тази институция да е направила съдебни разноски, следва да се постанови, че жалбоподателите ще понесат направените от тях съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) определи:
1)
Отхвърля жалбата отчасти като явно недопустима и отчасти като явно неоснователна.
2)
CF, TB, LO SA и UM SL понасят направените от тях съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.