62023CJ0381
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
6 юни 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност във връзка със задължения за издръжка — Регламент (ЕО) № 4/2009 — Член 12, параграф 1 — Висящ процес — Член 13 — Свързани искове — Понятие“
По дело C‑381/23 [Geterfer] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт, Германия) с акт от 19 юни 2023 г., постъпил в Съда на 19 юни 2023 г., в рамките на производство по дело
ZO
срещу
JS
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei, председател на състава, J.‑C. Bonichot и L. S. Rossi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Европейската комисия, от J. Vondung и W. Wils, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 12 от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (OB L 7, 2009 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между ZO, дете, навършило пълнолетие в хода на производството, и неговата майка JS относно плащането на издръжка.
Регламент № 4/2009
3
Съображения 15 и 44 от Регламент № 4/2009 гласят следното:
„(15)
За да се защитят интересите на взискателите по вземания за издръжка и да се улесни доброто упражняване на правосъдие в Европейския съюз, следва да бъдат адаптирани правилата относно компетентността, произтичащи от Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (OB L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)]. […]
[…]
(44)
Настоящият регламент следва да измени Регламент (ЕО) № 44/2001, като замени неговите разпоредби, приложими за задълженията за издръжка. При спазване на преходните разпоредби на настоящия регламент, за въпросите, свързани със задължения за издръжка, държавите членки следва да прилагат разпоредбите на настоящия регламент относно компетентността, признаването, изпълнителната сила и изпълнението на решенията и правната помощ на мястото на Регламент (ЕО) № 44/2001, считано от датата на прилагане на настоящия“.
4
Член 1, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Настоящият регламент се прилага към задълженията за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство“.
5
Глава II от посочения регламент е озаглавена „Компетентност“ и съдържа членове 3—14.
6
Член 3 от същия регламент гласи:
„Компетентни по искове за задължения за издръжка в държавите членки са:
а)
съдът по обичайно местопребиваване на ответника, или
б)
съдът по обичайно местопребиваване на взискателя, или
в)
съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за гражданското състояние на лицата, когато искът за издръжка допълва този иск, освен ако компетентността не се основава единствено на гражданството на едната от страните, […]
[…]“.
7
Член 12 от Регламент № 4/2009 е озаглавен „Висящ процес (Lis pendens)“ и предвижда:
„1.   Когато искове с едни и същи предмет и между едни и същи страни са заведени в съдилища на различни държави членки, съдът, сезиран след първия сезиран съд, спира служебно производството до установяване на компетентността на първия сезиран съд.
2.   След установяване на компетентността на първия сезиран съд, всеки друг сезиран съд се отказва от компетентност в полза на този съд“.
8
Съгласно член 13 от този регламент, озаглавен „Свързани искове“:
„1.   Когато свързани помежду си искове са висящи пред съдилища на различни държави членки, всеки съд, сезиран след първия, може да спре разглеждането на делото.
2.   Когато тези искове са висящи на първа инстанция, всеки съд, сезиран след първия, може също по молба на една от страните да се откаже от компетентност, при условие че първият сезиран съд е компетентен да се произнася по въпросните искове и правото му допуска тяхното обединяване.
3.   По смисъла на настоящия член се считат за свързани искове, при които има толкова тясна връзка помежду им, че е целесъобразно да бъдат разгледани и решени заедно, за да се избегне рискът от несъвместими решения, постановени в отделни производства“.
9
Член 24 от посочения регламент е озаглавен „Основания за отказ за признаване“ и първа алинея, буква в) от него гласи следното:
„Съдебно решение не се признава, ако:
[…]
в)
то е несъвместимо с решение, постановено между същите страни в държавата членка, в която се иска признаване“.
10
От член 68, параграф 1 от Регламент № 4/2009 следва, че при спазване на преходните разпоредби, предвидени в член 75, параграф 2 от него, този регламент изменя Регламент № 44/2001, като заменя разпоредбите на последния във връзка със задълженията за издръжка.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
11
ZO, ищцата в главното производство, е родена през ноември 2001 г. от брака, сключен между баща ѝ и JS, ответницата в главното производство. Бракът е окончателно прекратен през ноември 2010 г.
12
Бащата на ZO живее в Германия, а майка ѝ — в Белгия.
13
След раздялата на родителите ѝ ZO най-напред живее с майка си, като бащата трябва да плаща на майката месечна издръжка за ZO и брат ѝ в съответствие с решение от 17 декември 2014 г. на Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен, Белгия).
14
С решение от 31 август 2017 г. Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен) прехвърля на бащата „правото децата да живеят основно при него“.
15
През седмицата ZO живее в пансион в Германия и живее основно при баща си по време на училищните ваканции. Съгласно данните в акта за преюдициално запитване ZO продължава да има адресна регистрация в общината в Белгия, в която живее майка ѝ, но отказва да има контакти с последната.
16
В главното производство ZO иска от майка си да ѝ плати издръжка, чийто размер предстои да бъде конкретизиран, за периода от ноември 2017 г. до неопределена дата. Майката повдига възражение за висящ процес.
17
Всъщност към датата на образуване на главното производство, пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен) вече е имало висящо дело, образувано по инициатива на майката срещу бащата на ZO. В рамките на това производство майката иска осъждането на бащата да ѝ плати сума за това, че от 1 август 2017 г. до 31 декември 2018 г. дъщеря ѝ е живяла при нея и е била на нейна издръжка.
18
С определение от 3 ноември 2021 г. Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт, Германия) приема, че е компетентен да разгледа иска на ZO на основание член 3, буква б) от Регламент № 4/2009. Той обаче отхвърля този иск като недопустим поради наличието на висящ процес, тъй като преди това майката е завела дело пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен). Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт) отбелязва по-специално, че и двете производства са за плащане на издръжка за дете, като освен това уточнява, че в Белгия в съответствие с членове 203 и 203 bis от Code civil (Граждански кодекс) родителите, по силата на задължение за съвместен принос, са длъжни да издържат децата си до завършване на образованието им дори и след като са навършили пълнолетие на 18‑годишна възраст.
19
С определение от 26 април 2022 г. Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд Дюселдорф, Германия) уважава въззивната жалба, подадена от ZO срещу определението на Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт), с мотива, че двете производства не са между едни и същи страни и нямат един и същи предмет. Той връща делото на Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт) за повторно разглеждане.
20
Като се основава на решение от 19 май 1998 г., Drouot assurances (C‑351/96, EU:C:1998:242), последният съд, който е запитващата юрисдикция, счита, че интересите на ищцата в главното производство и на нейния баща, ответник в производството пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен), са до такава степен идентични, че тези лица могат да се считат за една и съща страна за целите на въпроса дали е налице висящ процес. Освен това двете висящи производства имат един и същ предмет, а именно иск за плащане на издръжка. Запитващата юрисдикция обаче има съмнения относно тълкуването на член 12 от Регламент № 4/2009 и прилагането на този член в главното производство.
21
При тези обстоятелства Amtsgericht Mönchengladbach-Rheydt (Районен съд Мьонхенгладбах-Райт) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Налице ли е съгласно Регламент (ЕО) № 4/2009 […] висящо производство с един и същ предмет пред друг съд, ако в Белгия се води процес за издръжка при страни бащата на детето и майката на детето, а в Германия на по-късен етап е заведено дело за издръжка от междувременно навършилото пълнолетие дете срещу неговата майка?“.
По преюдициалния въпрос
22
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че предвидените в тази разпоредба условия за признаване на наличие на висящ процес, а именно исковете да имат един и същи предмет и да са между едни и същи страни, са изпълнени, когато към датата, на която дете, което междувременно е навършило пълнолетие, предявява срещу майка си иск за плащане на издръжка пред съд на държава членка, майката вече е предявила пред съд на друга държава членка иск за осъждането на бащата на детето да ѝ плати сума за това, че детето е живяло с нея и е било на нейна издръжка.
23
Като начало е важно да се припомни, че както следва от член 68, параграф 1 и член 75, параграф 2 от Регламент № 4/2009, този регламент заменя във връзка със задълженията за издръжка Регламент № 44/2001, който от своя страна заменя в отношенията между държавите членки Брюкселската конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последващите конвенции във връзка с присъединяването на нови държави членки към нея (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).
24
Както Комисията изтъква по същество в писменото си становище, даденото от Съда тълкуване на разпоредбите на един от тези правни актове важи и за тези на останалите, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като „еквивалентни“ (вж. в този смисъл решение от 20 юни 2022 г., London Steam-Ship Owners’Mutual Insurance Association, C‑700/20, EU:C:2022:488, т. 42).
25
Такъв е случаят с разпоредбите относно висящия процес, които се съдържат съответно в член 21, първа алинея от Брюкселската конвенция, в член 27 от Регламент № 44/2001, както и, в областта на задълженията за издръжка, в член 12 от Регламент № 4/2009, и които разпоредби са със сходен текст.
26
Така, аналогично на член 21, първа алинея от Брюкселската конвенция и на член 27, параграф 1 от Регламент № 44/2001, член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 предвижда, че когато искове с един и същи предмет и между едни и същи страни са заведени в съдилища на различни държави членки, съдът, сезиран след първия сезиран съд, спира служебно производството до установяване на компетентността на първия сезиран съд.
27
Това правило относно наличието на висящ процес, подобно на правилото по член 21, първа алинея от Брюкселската конвенция и това по член 27 от Регламент № 44/2001, цели в интерес на доброто правораздаване, както този интерес е припомнен по-специално в съображение 15 от Регламент № 4/2009, да се минимизира възможността от паралелни производства пред съдилища на различни държави членки и да се гарантира, че няма да се произнасят противоречащи си решения, когато няколко съдилища са компетентни да разгледат един и същ спор (вж. по аналогия решения от 14 октомври 2004 г., Mærsk Olie Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, т. 31, и от 22 октомври 2015 г., Aannemingsbedrijf Aertssen и Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, т. 39).
28
Съответно член 12 от Регламент № 4/2009 цели да се предотврати, доколкото е възможно, положение като визираното в член 24, първа алинея, буква в) от този регламент, а именно непризнаването на съдебно решение поради несъвместимост с решение, постановено между същите страни в замолената държава членка (вж. в този смисъл по аналогия решение от 14 октомври 2004 г., Mærsk Olie Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, т. 31).
29
Този механизъм за разрешаване на случаите на висящ процес има обективен и автоматичен характер и се основава на хронологичния ред, в който са сезирани съответните съдилища (вж. по аналогия решение от 22 октомври 2015 г., Aannemingsbedrijf Aertssen и Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, т. 48 и цитираната съдебна практика).
30
Освен това, като се има предвид, че член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 не препраща към правните системи на държавите членки, а към няколко материалноправни условия като елементи от определението за случай на висящ процес, използваните в член 12 понятия трябва да се считат за самостоятелни (вж. в този смисъл по аналогия решение от 8 декември 1987 г., Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, EU:C:1987:528, т. 11).
31
Както следва от текста на член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009, припомнен в точка 26 от настоящото решение, за да се определи дали е налице висящ процес, трябва да са изпълнени няколко кумулативни условия. Съответно той е налице, когато исковете са „между едни и същи страни“ и са „с един и същи предмет“.
32
В главното производство запитващата юрисдикция иска да се установи дали са изпълнени условията за идентичност на страните и идентичност на предмета на исковете, предявени в двете висящи паралелни производства.
33
На първо място, що се отнася до условието исковете да са предявени между „едни и същи страни“, съмненията на запитващата юрисдикция се дължат на обстоятелството, че спорът пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен) е между майката и бащата на детето, а спорът, с който тя е сезирана, е между детето, което междувременно е навършило пълнолетие, и майка му, така че формално тези страни не са идентични.
34
В това отношение Съдът действително вече е постановил, че по принцип е важно страните по споровете да бъдат идентични, независимо от качеството на едната или другата от тях в двете паралелни производства (вж. в този смисъл по аналогия решение от 22 октомври 2015 г., Aannemingsbedrijf Aertssen и Aertssen Terrassements, C‑523/14, EU:C:2015:722, т. 41 и цитираната съдебна практика).
35
Както обаче отбелязва запитващата юрисдикция, в решение от 19 май 1998 г., Drouot assurances (C‑351/96, EU:C:1998:242, т. 19, 23 и 25), което се отнася до тълкуването на член 21, първа алинея от Брюкселската конвенция, Съдът приема, че формално различни страни, а именно застраховател и застраховано лице, могат с оглед на предмета на двата разглеждани спора да имат толкова еднакви и неотделими интереси, че съдебно решение, постановено за едната, да има сила на пресъдено нещо по отношение на другата, поради което те трябва да се считат за една и съща страна за целите на прилагането на тази разпоредба.
36
Аналогично тълкуване на понятието „едни и същи страни“ може да бъде възприето във връзка с член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009.
37
Всъщност с оглед на материалния предмет на този регламент, който, както се посочва в член 1, параграф 1 от него, се отнася до задълженията за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство, и следователно често се отнася до вземания за издръжка на ненавършило пълнолетие дете, които са предявени от други лица, като единия и/или другия от родителите му или от публичен орган в областта на социалните плащания, встъпил по право в правата на взискателя, следва да се приеме, че в някои случаи формално различни страни могат с оглед на предмета на двата разглеждани спора да имат толкова еднакъв и неделим интерес, а именно интересът на съответното дете в качеството му на взискател по вземане за издръжка, че съдебно решение, постановено за една от тези страни, би имало сила на пресъдено нещо по отношение на другата. В такъв случай трябва да може да се приеме, че тези страни са една и съща страна по смисъла на член 12 от посочения регламент.
38
В подкрепа на това тълкуване е член 3, буква в) от Регламент № 4/2009. Всъщност тази разпоредба допуска възможността иск за издръжка да бъде предявен и допълнително към иск за гражданското състояние на лицата, като например в бракоразводно дело, страните по което неминуемо са родителите на съответното дете, като поне един от родителите представлява интересите на детето в рамките на акцесорния иск за издръжка.
39
Следователно в главното производство запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали с оглед на предмета на паралелните производства и на обстоятелството, че ищцата в главното производство е навършила пълнолетие в хода на производството, интересите на тази ищца са до такава степен неотделими от тези на нейния баща, ответник пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен), че решение, постановено по едно от тези дела за една от тези страни, ще има сила на пресъдено нещо по отношение на другата страна.
40
На второ място, що се отнася до условието предметът на исковете да е един и същ, важно е да се припомни, че това условие означава, че целта на исканията трябва да бъде една и съща, като се вземат предвид съответните претенции на ищците във всеки един от споровете, а не основанията, евентуално изтъкнати в защита от ответника (вж. в този смисъл по аналогия решение от 8 май 2003 г., Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, т. 25 и 26 и цитираната съдебна практика).
41
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че пред Tribunal de première instance d’Eupen (Първоинстанционен съд Ойпен) майката иска от бащата да възстанови разходите по отглеждане и издръжка на дъщеря им, направени между 1 август 2017 г. и 31 декември 2018 г., докато пред запитващата юрисдикция ищцата в главното производство иска от майка си да ѝ плати в брой издръжка за периода от 1 ноември 2017 г. до неопределена дата, която обаче може да е след ноември 2019 г. — месец, през който ищцата в главното производство е навършила пълнолетие.
42
Ето защо, както твърди Комисията в писменото си становище, не е очевидно, че исканията, направени във всяко от разглежданите паралелни производства, са с един и същи предмет. Всъщност, макар тези производства да се отнасят общо до плащането на издръжка, претенциите на ищците нямат една и съща цел и не се отнасят до един и същи период.
43
Следователно, тъй като условията по член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 са кумулативно предвидени, с оглед на данните, с които разполага Съдът, не може да се заключи, че става въпрос за наличие на висящ процес.
44
Въпреки това е важно да се подчертае, както правилно отбелязва Комисията, че липсата на висящ процес не е пречка за прилагането на член 13 от Регламент № 4/2009, ако запитващата юрисдикция смята, че между разглежданите искове има достатъчно тясна връзка, за да може да се считат за свързани по смисъла на член 13, параграф 3, поради което този съд би могъл да спре производството, тъй като е сезиран след първия съд.
45
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че предвидените в тази разпоредба условия за признаване на наличие на висящ процес, а именно исковете да имат един и същи предмет и да са между едни и същи страни, не са изпълнени, когато към датата, на която дете, което междувременно е навършило пълнолетие, предявява срещу майка си иск за плащане на издръжка пред съд на държава членка, майката вече е предявила пред съд на друга държава членка иск за осъждането на бащата на детето да ѝ плати сума за това, че детето е живяло с нея и е било на нейна издръжка, тъй като претенциите на ищците нямат една и съща цел и не се припокриват от времева гледна точка. Липсата на висящ процес по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 обаче не е пречка за прилагането на член 13 от този регламент, ако между разглежданите искове има достатъчно тясна връзка, за да може да се считат за свързани по смисъла на член 13, параграф 3, поради което запитващата юрисдикция би могла да спре производството, тъй като е сезирана след първия съд.
По съдебните разноски
46
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
Член 12, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка,
трябва да се тълкува в смисъл, че
предвидените в тази разпоредба условия за признаване на наличие на висящ процес, а именно исковете да имат един и същи предмет и да са между едни и същи страни, не са изпълнени, когато към датата, на която дете, което междувременно е навършило пълнолетие, предявява срещу майка си иск за плащане на издръжка пред съд на държава членка, майката вече е предявила пред съд на друга държава членка иск за осъждането на бащата на детето да ѝ плати сума за това, че детето е живяло с нея и е било на нейна издръжка, тъй като претенциите на ищците нямат една и съща цел и не се припокриват от времева гледна точка. Липсата на висящ процес по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент № 4/2009 обаче не е пречка за прилагането на член 13 от този регламент, ако между разглежданите искове има достатъчно тясна връзка, за да може да се считат за свързани по смисъла на член 13, параграф 3, поради което запитващата юрисдикция би могла да спре производството, тъй като е сезирана след първия съд.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.