62021CJ0510
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
6 юли 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Въздушен транспорт — Конвенция от Монреал — Член 17, параграф 1 — Отговорност на въздушните превозвачи при смърт или увреждане на пътник — Понятие „злополука“ — Оказана след злополука на борда на въздухоплавателно средство първа помощ, която е довела до влошаване на телесните увреждания“
По дело C‑510/21
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) с акт от 5 август 2021 г., постъпил в Съда на 19 август 2021 г., в рамките на производство по дело
DB
срещу
Austrian Airlines AG,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: K. Jürimäe, председател на състава, M. Safjan, N. Piçarra (докладчик), N. Jääskinen и M. Gavalec, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за DB, от L. Specht, Rechtsanwalt,
–
за Austrian Airlines AG, от A. Danner, Rechtsanwalt,
–
за германското правителство, от J. Möller, J. Heitz и M. Hellmann, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от G. Braun, K. Simonsson, G. Wilms и N. Yerrell, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 12 януари 2023 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 17, параграф 1 и членове 29 и 35 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, сключена в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. и одобрена от нейно име с Решение 2001/539/ЕО на Съвета от 5 април 2001 г. (ОВ L 194, 2001 г., стр. 38; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 112, наричана по-нататък „Конвенцията от Монреал“), която влиза в сила за Европейския съюз на 28 юни 2004 г.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между DB и въздушния превозвач Austrian Airlines AG по повод на иск, предявен от DB за поправяне на вредите, причинени от първата помощ, оказана му на борда на въздухоплавателно средство при полет, извършван от този превозвач.
Правна уредба
Международното право
3
Трето и пето съображение от Конвенцията от Монреал гласят:
„[Държавите — страни по конвенцията признават] значението на осигуряването на защита на интересите на потребителите при международния въздушен превоз и необходимостта от справедливо обезщетение въз основа на принципа на [поправяне на вредите];
[…]
[К]олективните действия на държавите за по-нататъшна хармонизация и систематизиране на някои правила, уреждащи международния въздушен превоз, чрез нова конвенция са най-подходящото средство за постигане на справедливо равновесие на интересите“.
4
Член 17 от тази конвенция е озаглавен „Смърт и увреждане на пътници — повреда на багаж“ и предвижда в параграф 1:
„Превозвачът е отговорен за вреда, понесена в случай на смърт или телесно увреждане на пътник, само при условие че злополуката, която е причинила смъртта или увреждането, е възникнала на борда на въздухоплавателното средство или по време на качване или слизане“.
5
Съгласно член 29, първо изречение от посочената конвенция, който е озаглавен „Основание за искове“:
„При превоза на пътници, багаж и товари всяко съдебно дело за обезщетения на каквото и да е основание било по тази конвенция, по договор, при закононарушение или на всяко друго основание може да се заведе само при условията и при съблюдаване на лимитите на отговорност, установени в тази конвенция […]“.
6
Член 35 от същата конвенция е озаглавен „Давностен срок за завеждане на дела“ и предвижда в параграф 1:
„Правото на обезщетение се погасява, ако не бъде заведен иск в срок две години, считано от датата на пристигане в местоназначението, или от датата, на която въздухоплавателното средство е трябвало да пристигне, или от датата, на която превозът е преустановен“.
Правото на Съюза
7
Съгласно член 3, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2027/97 на Съвета от 9 октомври 1997 година относно отговорността на въздушните превозвачи при въздушния превоз на пътници и на техния багаж (ОВ L 285, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 4, стр. 170), изменен с Регламент (ЕО) № 889/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 13 май 2002 г. (ОВ L 140, 2002 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 9, стр. 146), „[о]тговорността на даден въздушен превозвач на Общността по отношение на пътниците и техния багаж се урежда от всички разпоредби на Конвенцията от Монреал, отнасящи се до тази отговорност“.
Австрийското право
8
Съгласно член 1489 от Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Общ граждански кодекс) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „ABGB“), пострадалият може да предяви иск за обезщетение за вреди срещу причинителя на вредата в срок от три години.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
9
На 18 декември 2016 г. DB пътува от Тел Авив (Израел) до Виена (Австрия) с полет, изпълняван от Austrian Airlines. По време на полета кана с горещо кафе пада от използваната за обслужването на пътниците количка за сервиране и изгаря DB. Първа помощ му е оказана на борда на въздухоплавателното средство.
10
На 31 май 2019 г. DB предявява пред Handelsgericht Wien (Търговски съд Виена, Австрия) иск срещу Austrian Airlines, от една страна, за плащане на сумата от 10196 EUR като обезщетение за вреди и от друга страна, за установяване на отговорността на този въздушен превозвач за всички бъдещи вреди, произтичащи от влошаването на изгарянията му поради неадекватността на първата помощ, оказана на борда на въздухоплавателното средство. DB изтъква, че Austrian Airlines е отговорно не само за невниманието на неговия персонал, предизвикало падането на каната с кафе, но и за неадекватността на оказаната на борда на въздухоплавателното средство първа помощ за лечението на получените изгаряния. Тъй като тази първа помощ не можело да се квалифицира като „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, тя се уреждала от националното право. Следователно предвиденият в член 1489 ABGB тригодишен срок за предявяване на иск за обезщетение за вредите, причинени от посочената първа помощ, не бил изтекъл.
11
В своя защита Austrian Airlines изтъква, че уврежданията на DB са били лекувани подходящо и че тъй като Конвенцията от Монреал е приложима в случая, предвиденият в член 35, параграф 1 от нея двегодишен срок за предявяване на иска за обезщетение за вреди е изтекъл.
12
Handelsgericht Wien (Търговски съд Виена) отхвърля иска с решение от 17 юни 2020 г. Последното е потвърдено във въззивно производство с решение на Oberlandesgericht Wien (Висш областен съд Виена, Австрия) от 28 октомври 2020 г., който постановява, че претърпените от DB увреждания са следствие на „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, въпреки че тези увреждания вероятно са могли да бъдат намалени и дори избегнати, ако DB бе получил подходяща първа помощ. Така този съд приема, че предявеният от DB иск за обезщетение за вреди попада в приложното поле на тази конвенция и че съгласно член 35, параграф 1 от нея двугодишният срок за предявяване на този иск е изтекъл.
13
DB подава ревизионна жалба срещу това решение пред Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), запитващата юрисдикция, като твърди, че оказаната на борда на въздухоплавателно средство първа помощ не попада в обхвата на понятието „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, поради което тази конвенция не е приложима в случая. Към предявения от него иск за обезщетение за вреди следователно се прилагала тригодишната давност, предвидена в член 1489 от ABGB.
14
Тази юрисдикция счита, че падането на кана за кафе от количката за сервиране, използвана за обслужването на пътниците, настъпило на борда на въздухоплавателно средство и причинило изгаряния на пътник, представлява „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, както е тълкуван в решение от 19 декември 2019 г., Niki Luftfahrt (C‑532/18, EU:C:2019:1127). Тя обаче иска да се установи дали оказаната на борда на въздухоплавателното средство първа помощ поради такава злополука представлява отделно от злополуката вредоносно събитие, или тези две събития представляват една-единствена „злополука“ по смисъла на тази разпоредба.
15
Според запитващата юрисдикция понятието „причинно-следствена връзка“ в член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, както и структурата и целта на уеднаквяването ѝ, подкрепят тълкуване, съгласно което в случая падането на каната за кафе, от една страна, и първата помощ, оказана на борда на въздухоплавателното средство, от друга страна, трябва да се считат като част от една и съща „злополука“ по смисъла на тази разпоредба. Всъщност, ако падането на каната за кафе не се бе осъществило, първата помощ нямаше да бъде оказана и следователно нямаше да има нито други телесни увреждания, нито влошаване на претърпените телесни увреждания. Тази юрисдикция уточнява, че ако се възприеме тезата за единствената злополука, предявеният от DB иск за обезщетение за вреди ще е погасен по давност по силата на член 35, параграф 1 от тази конвенция.
16
Посочената юрисдикция обаче не изключва падането на каната за кафе и първата помощ, оказана на борда на въздухоплавателното средство поради причиненото от това падане телесно увреждане, да могат да се разглеждат като отделни вредоносни събития и иска от Съда да се произнесе в това отношение.
17
В тази хипотеза запитващата юрисдикция иска да се установи дали с оглед на член 29 от Конвенцията от Монреал може да се предяви иск за обезщетение за вреди на основание на националното право за поправянето на вредите, причинени на пътник от посочената първа помощ. Според тази юрисдикция такъв иск би могъл да се предяви въз основа на националното право само ако Конвенцията от Монреал трябва да се тълкува в смисъл, че не обхваща — като отделно вредоносно събитие — телесните увреждания, претърпени от пътник на борда на въздухоплавателно средство без злополука или независимо от каквато и да е злополука.
18
При тези условия Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли първата помощ, която е оказана на борда на въздухоплавателното средство след злополука по смисъла на член 17, параграф 1 от [Конвенцията от Монреал] и е довела до друго телесно увреждане на пътника, което може да бъде разграничено от същинските последици от злополуката, да се разглежда, заедно с вредоносното събитие, като една-единствена злополука?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос:
Изключва ли член 29 от [Конвенцията от Монреал] правото на обезщетение за причинената от първата помощ вреда, когато това право е предявено в рамките на давностния срок по националното право, но след изтичането на срока по член 35 от Конвенцията за предявяване на иск?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
19
С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал трябва да се тълкува в смисъл, че предоставянето, на борда на въздухоплавателно средство, на неадекватна първа помощ на пътник, която е довела до влошаване на причинените от „злополука“ по смисъла на тази разпоредба телесни увреждания, трябва да се счита за включено в тази злополука.
20
В самото начало следва да се припомни, че по силата на изменения с Регламент № 889/2002 член 3, параграф 1 от Регламент № 2027/97 отговорността на даден въздушен превозвач на Съюза по отношение на пътниците се урежда от всички разпоредби на Конвенцията от Монреал, отнасящи се до тази отговорност.
21
Съгласно член 17, параграф 1 от тази конвенция въздушният превозвач е отговорен за вреда, понесена в случай на смърт или телесно увреждане на пътник, само при условие че злополуката, която е причинила смъртта или увреждането, е възникнала на борда на въздухоплавателното средство или по време на качване или слизане.
22
Понятието „злополука“ трябва да се разбира като неумишлено, увреждащо и непредвидено събитие, което не изисква вредата да се дължи на настъпването на риск, присъщ на въздушния транспорт, или да съществува връзка между злополуката и експлоатацията или движението на въздухоплавателното средство (вж. в този смисъл решения от 19 декември 2019 г., Niki Luftfahrt, C‑532/18, EU:C:2019:1127, т. 35 и 41, и от 2 юни 2022 г., Austrian Airlines (Освобождаване на въздушния превозвач от отговорност), C‑589/20, EU:C:2022:424, т. 20).
23
В това отношение следва да се констатира, че невинаги е възможно настъпването на вредата да се отдаде на изолирано събитие, когато тази вреда е последица от група взаимозависими събития. Така при наличието на съвкупност от неразривно свързани събития, които следват без прекъсване в пространството и във времето, тази съвкупност трябва да се разглежда като съставляваща една и съща „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал.
24
Това е така, когато, както в случая, падането на кана с горещо кафе е причинило изгаряния на пътник и е наложило незабавното предоставяне на първа помощ от кабинния екипаж. Всъщност, като се има предвид пространствената и времева последователност, свързваща падането на тази кана и първата помощ, оказана на така увредения пътник, наличието на причинно-следствена връзка между това падане и влошаването на причинените от посоченото падане телесни увреждания след предоставянето на неадекватна първа помощ не може да се оспори.
25
Това тълкуване съответства на преследваните от Конвенцията от Монреал цели. Всъщност съгласно трето съображение от тази конвенция държавите — страни по нея, съзнавайки „значението на осигуряването на защита на интересите на потребителите при международния въздушен превоз и необходимостта от справедливо обезщетение въз основа на принципа на [поправяне на вредите]“, са решили да предвидят режим на обективна отговорност на въздушните превозвачи. Както следва от пето съображение от посочената конвенция, този режим все пак означава да се запази „справедливо равновесие на интересите“ на въздушните превозвачи и на пътниците (решение от 12 май 2021 г., Altenrhein Luftfahrt, C‑70/20, EU:C:2021:379, т. 36).
26
Като ограничава понятието „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал до група неразривно свързани събития, които следват без прекъсване в пространството и във времето, тази разпоредба позволява пътниците да бъдат лесно и бързо обезщетени, без обаче на въздушните превозвачи да бъде наложено много тежко задължение за поправяне на вредите, което е трудно установимо и с трудно изчислим размер и би могло да наруши и дори да парализира икономическата им дейност (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2019 г., Niki Luftfahrt, C‑532/18, EU:C:2019:1127, т. 40).
27
Обстоятелството, че съответният въздушен превозвач е нарушил задълженията си за полагане на грижа и старание, дори да се приеме за установено, не може да постави под въпрос тези констатации (вж. в този смисъл решение от 2 юни 2022 г., Austrian Airlines (Освобождаване на въздушния превозвач от отговорност), C‑589/20, EU:C:2022:424, т. 22). Всъщност, за да се квалифицира като „злополука“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал, е достатъчно събитието, причинило смъртта или телесното увреждане на пътник, да е настъпило на борда на въздухоплавателното средство или по време на качване или слизане.
28
С оглед на изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 17, параграф 1 от Конвенцията от Монреал трябва да се тълкува в смисъл, че предоставянето на борда на въздухоплавателно средство на неадекватна първа помощ на пътник, която е довела до влошаване на причинените от „злополука“ по смисъла на тази разпоредба телесни увреждания, трябва да се счита за включено в тази злополука.
По втория въпрос
29
Тъй като вторият въпрос е поставен само в случай че на първия въпрос се даде отрицателен отговор, не следва да му се отговаря.
По съдебните разноски
30
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
Член 17, параграф 1 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, сключена в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. и одобрена от нейно име с Решение 2001/539/ЕО на Съвета от 5 април 2001 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
предоставянето на борда на въздухоплавателно средство на неадекватна първа помощ на пътник, която е довела до влошаване на причинените от „злополука“ по смисъла на тази разпоредба телесни увреждания, трябва да се счита за включено в тази злополука.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.