62024CJ0744
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
23 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Договори за потребителски кредити — Директива 2008/48/ЕО — Член 3, буква й) — Член 10, параграф 2, буква е) — Понятие „лихвен процент“ — Понятие „сума на усвоения кредит“ — Член 3, буква ж) — Понятие „общи разходи по кредита за потребителя“ — Събиране на лихви върху сума, съответстваща на разход по кредита — Застрахователна премия“
По дело C‑744/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Rejonowy we Włodawie (Районен съд Влодава, Полша) с акт от 20 септември 2024 г., постъпил в Съда на 24 октомври 2024 г., в рамките на производство по дело
P.W.
срещу
Bank Polska Kasa Opieki S.A.,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Schalin, председател на състава, M. Gavalec и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за P.W., от A. Bieniek, adwokat,
–
за Bank Polska Kasa Opieki S.A., от A. Cudna-Wagner, radca prawny, и B. Miąskiewicz, adwokat,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel, P. Ondrůšek и M. Owsiany-Hornung, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, буква й) и член 10, параграф 2, букви е) и ж) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66), изменена с Директива (ЕС) 2021/2167 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2021 г. (ОВ L 438, 2021 г., стр. 1) (наричана по-нататък „Директива 2008/48“), разглеждани предвид принципа на ефективност, член 3, параграфи 1 и 2, член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между потребителя P.W. и банковата институция Bank Polska Kasa Opieki S.A. (наричана по-нататък „банката“) във връзка с погасяване на дълг, произтичащ от потребителски кредит.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 93/13
3
Член 1, параграф 1от Директива 93/13 гласи:
„Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.
4
В член 3 от тази директива се предвижда следното:
„1.   В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, [тя] се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
2.   Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия.
[…]“.
5
Съгласно член 4 от същата директива:
„1.   Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.   Преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и стоките, които ще се доставят или услугите, които ще се предоставят в замяна, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
6
Член 5 от Директива 93/13 е формулиран така:
„При договори, в които всички или определени клаузи се предлагат на потребителя в писмен вид, тези условия се съставят на ясен и разбираем език. При наличие на съмнение за смисъла на определена клауза, тя се тълкува в най-благоприятен за потребителя смисъл. Настоящото правило не се прилага във връзка с процедурите по реда на член 7, параграф 2“.
Директива 2008/48
7
В съображения 19, 31 и 43 от Директива 2008/48 се посочва следното:
„(19)
За да се даде възможност на потребителите да взимат своите решения при пълно знание за фактите, те следва да получават адекватна информация относно условията и стойността на кредита и относно техните задължения, преди да бъде сключен договорът за кредит, която те могат да вземат със себе си и да обмислят. С оглед осигуряване на възможно най-пълна прозрачност и сравнимост на предложенията за сключване на договор, тази информация следва да включва по-специално годишния процент на разходите [(ГПР)], приложим за кредита и определян по еднакъв начин навсякъде в Общността. Тъй като на този етап [ГПР] може да бъде илюстриран само чрез пример, този пример следва да бъде представителен. […]
[…]
(31)
За да се даде възможност на потребителя да познава своите права и задължения по договор за кредит, този договор следва да съдържа цялата необходима информация по ясен и кратък начин.
[…]
(43)
[…] Въпреки еднаквата математическа формула за изчисляване на [ГПР], предвиден[…] в [Директива 87/102/ЕИО на Съвета от 22 декември 1986 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно потребителския кредит (ОВ L 42, 1987 г., стр. 48; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 252)], [ГПР] все още не е напълно сравним навсякъде в Общността. В отделни държави членки за неговото изчисляване се вземат предвид различни фактори. Затова настоящата директива следва ясно и изчерпателно да дефинира общите разходи по кредита за потребителя“.
8
Член 1 от Директива 2008/48, озаглавен „Предмет“, е формулиран така:
„Целта на настоящата директива е да хармонизира някои аспекти на законите, подзаконовите актове и административните процедури на държавите членки, отнасящи се до договорите за потребителски кредит“.
9
Член 3 от тази директива, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
ж)
„общи разходи по кредита за потребителя“ означава всички разходи, включително лихва, комисиони, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора, с изключение на нотариалните разходи; разходите за допълнителни услуги, свързани с договора за кредит, по-специално застрахователни премии, също се включват, ако в допълнение към това сключването на договор за услугата е задължително условие за получаване на кредита или получаването му при предлаганите условия;
з)
„обща сума, дължима от потребителя“ означава сборът от общия размер на кредита и общите разходи по кредита за потребителя;
и)
[ГПР] означава общите разходи по кредита за потребителя, изразени като годишен процент от общия размер на кредита и, когато е приложимо, включително разходите, посочени в член 19, параграф 2;
й)
„лихвен процент“ означава лихвеният процент, изразен или като фиксиран, или като променлив процент, който се прилага на годишна основа към сумата на усвоения кредит;
[…]
л)
„общ размер на кредита“ означава горната граница или общата сума, предоставена по договора за кредит;
[…]“.
10
В член 10 от посочената директива, озаглавен „Информация, която следва да се съдържа в договорите за кредит“, се предвижда следното:
„1.   Договорите за кредит се изготвят на хартиен или друг траен носител.
Всяка от страните по договора получава екземпляр от договора за кредит. Настоящият член не засяга националните правила, отнасящи се до действителността на сключването на договорите за кредит, които са в съответствие с правото на Общността.
2.   Договорът за кредит посочва по ясен и кратък начин:
[…]
г)
общия размер на кредита и условията за усвояването на кредита;
[…]
е)
лихвения процент, условията за прилагането на лихвения процент и показателя или базовия лихвен процент, приложим за първоначалния лихвен процент, ако има такъв, както и периодите, условията и процедурите за промяна на лихвения процент, както и ако при различни обстоятелства се прилагат различните лихвени проценти, горепосочената информация за всички приложими лихвени проценти;
ж)
[ГПР] и общата сума, дължима от потребителя, изчислена при сключването на договора за кредит; посочват се всички допускания, използвани за изчисляването на този процент;
[…]“.
11
Член 19 от Директива 2008/48, озаглавен „Изчисляване на [ГПР]“, предвижда следното в параграфи 1 и 2:
„1.   [ГПР], който на годишна база е равен на текущата стойност на всички ангажименти (усвоявания, погасявания и разходи), бъдещи или съществуващи, договорени между кредитора и потребителя, се изчислява в съответствие с математическата формула, съдържаща се в част I от приложение I.
2.   За целите на изчисляването на [ГПР] се определят общите разходи по кредита за потребителя, с изключение на сумите, дължими от потребителя за неспазване на някое от задълженията му според договора за кредит, и разходите, различни от дължимата цена за покупка на стоки или услуги, независимо дали плащането по съответната сделка се извършва в брой или чрез кредит.
Разходите за поддържане на сметка за регистриране на погасяванията и усвояванията, разходите за използване на разплащателни средства за погасяванията и усвояванията и другите разходи, свързани с платежните операции, се включват в общите разходи по кредита за потребителя, освен ако откриването на сметката […] е по избор и разходите по нея са посочени ясно и отделно в договора за кредит или в друг договор, сключен с потребителя“.
12
В член 22 от тази директива, озаглавен „Хармонизация и императивен характер на настоящата директива“, се посочва следното:
„1.   Доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки не могат да запазят или да въвеждат в националното си законодателство разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива. Въпреки това член 16а, параграфи 3 и 4 не възпрепятстват държавите членки да запазят или да въведат по-строги разпоредби с цел защита на потребителите.
[…]
3.   Държавите членки освен това гарантират, че разпоредбите, които приемат за изпълнение на настоящата директива, не могат да бъдат заобиколени в резултат на начина, по който са формулирани договорите, по-конкретно чрез включване на усвоявания или договори за кредит, попадащи в приложното поле на настоящата директива, в договори за кредит, чийто характер или цел би позволил да се избегне изпълнението ѝ.
[…]“.
13
Съгласно част I от приложение I към посочената директива:
„[…]
Базисното уравнение, с което се изчислява [ГПР], изравнява на годишна основа общата текуща стойност на усвояванията, от една страна, и общата текуща стойност на погасяванията и [плащанията на] разходите, от друга страна […]“.
Полското право
Законът за Гражданския кодекс
14
Съгласно член 3851, параграф 1 от Ustawa Kodeks cywilny (Закон за Гражданския кодекс) от 23 април 1964 г., в приложимата му към спора в главното производство редакция (Dz. U., 2022 г., позиция 1360):
„Клаузите на сключен с потребител договор, които не са договорени индивидуално, не обвързват потребителя, ако определят правата и задълженията му в противоречие с добрите нрави, като грубо нарушават неговите интереси (забранени клаузи). Това не се отнася за клаузите, които определят главните задължения на страните, включително цената или възнаграждението, ако са формулирани еднозначно“.
Законът за потребителския кредит
15
С Ustawa o kredycie konsumenckim (Закон за потребителския кредит) от 12 май 2011 г. (Dz. U., 2011 г., бр. 126, позиция 715) в полския правен ред се транспонира Директива 2008/48.
16
Член 5, точки 6, 6a и 10 от този закон, в приложимата му към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „Законът за потребителския кредит“), гласи следното:
„6)   общи разходи по кредита [са] всички разходи, които потребителят е длъжен да заплати във връзка с договора за кредит, и по-специално:
a)
лихви, такси, комисиони, данъци и надбавки, ако са известни на кредитора, и
b)
разходи за допълнителни услуги, по-специално застраховки, ако заплащането им е необходимо за получаването на кредита или за получаването му при предлаганите условия,
с изключение на заплащаните от потребителя разходи за нотариални такси;
6a)   нелихвени разходи по кредита [са] всички разходи, заплащани от потребителя във връзка с договора за потребителски кредит, с изключение на лихвите;
[…]
(10)   лихвен процент [е] лихвеният процент, изразен като фиксиран или променлив процент, който се прилага за усвоената сума съгласно договора за кредит на годишна основа“.
17
В член 30 от посочения закон се предвижда следното:
„1.   В договора за потребителски кредит задължително се посочват:
[…]
6)
лихвеният процент, условията за прилагането му и периодите, условията и процедурата за промяна на лихвения процент, включително индексът или референтният процент, доколкото е приложим за първоначалния лихвен процент по кредита; ако договорът за потребителски кредит предвижда различни лихвени проценти, тази информация се предоставя за всички прилагани лихвени проценти през съответния срок на действие на договора;
[…]“.
18
Член 45, параграф 1 от Закона за потребителския кредит гласи:
„Ако кредиторът наруши член 29, параграф 1, член 30, параграф 1, точки 1—8, 10, 11 и 14—17, и членове 31—33, 33a и 36a—36c, потребителят, след като направи писмено изявление пред кредитора, връща кредита без лихвите и другите разходи по кредита, дължими на кредитора, в срока и по начина, определени в договора“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
19
На 26 май 2022 г. P.W. и банката сключват договор за потребителски кредит, явяващ се типов договор. Договорните клаузи не са договаряни индивидуално между P.W. и банката. Размерът на така договорения от P.W. потребителски кредит възлиза на 150000 полски злоти (PLN) (около 34400 евро). От тази сума 133214,92 PLN (около 30550 евро) са изплатени реално на P.W., а останалите 16785,08 PLN (около 3850 евро) са предназначени за заплащане на кредитна застраховка, наречена „доброволна“. Сключването на тази доброволна застраховка се придружава от намаляване на лихвения процент по кредита.
20
Общата сума, която P.W. трябва да погаси, възлиза на 207073,53 PLN (около 47500 евро), като съгласно член 6, параграф 1 от договора за кредит общите разходи по кредита възлизат на 73858,61 PLN (около 16950 евро). Тези разходи включват лихви в размер на 57073,53 PLN (около 13100 евро) и застрахователната премия, посочена в предходната точка, в размер на 16785,08 PLN (около 3850 евро). Лихвеният процент възлиза на 8,49 % годишно (формира се от основен лихвен процент от 4,36 % и надбавка от 4,13 %). Този лихвен процент е начислен върху сумата, която е изплатена реално на P.W. в изпълнение на договора, увеличена със сумата на застрахователната премия. Посоченият в договора за кредит ГПР е 12,57 %. Срокът на договора е определен на 96 месеца.
21
С писмо от 18 август 2023 г. на основание член 45, параграф 1 от Закона за потребителския кредит P.W. прави изявление пред банката, за да се възползва от т.нар. санкция „безплатен кредит“. Всъщност според него банката не е изпълнила задълженията си по-специално тъй като основата за начисляване на лихви не била определена точно, тъй като бил посочен погрешен ГПР и тъй като кредиторът можел впоследствие едностранно да промени таксите и комисионите. Поради това той иска да му се върне сумата, която вече е платена за разходи по кредита, в размер на 14428,83 PLN (около 3310 евро), по което искане банката не взима отношение.
22
На 25 октомври 2023 г. P.W. предявява иск пред Sąd Rejonowy we Włodawie (Районен съд Влодава, Полша), който е запитващата юрисдикция, с претенция, от една страна, да се установи, че кредитът подлежи на погасяване без лихвите и другите свързани с него разходи в сроковете и по правилата, определени в договора, и от друга страна, банката да бъде осъдена да му заплати сумата от 30051,76 PLN (около 6900 евро), а именно размера на вече погасените договорни лихви и размера на застрахователната премия, ведно със законните лихви за забава. В подкрепа на претенцията си P.W. по-специално твърди, че лихвеният процент е начислен върху сума, съответстваща на нелихвен разход по кредита.
23
Според банката ГПР е изчислен правилно. В молбата си за отпускане на кредит P.W. поискал банката да включи в кредита разхода за застраховката, а това довело до увеличаване на размера на кредита. Банката подчертава също, че информацията, видно от която лихвеният процент се начислявал върху този така определен размер, е присъствала в договора за кредит. Тя добавя, че P.W. не е заплатил никаква комисиона и че разходите по кредита се формират единствено от договорните лихви и застрахователната премия, като тези разходи били описани подробно в „[и]нформационния формуляр за потребителския кредит“, който бил неразделна част от договора за кредит.
24
Запитващата юрисдикция изразява съмнения в съответствието с Директива 2008/48 на тази практика на банката, която се изразява в събиране на лихви върху сума, включваща, освен главницата по кредита, и нелихвените разходи по кредита, тоест върху сума, която не е изплащана цялата на кредитополучателя. В това отношение тя уточнява, че „нелихвените разходи по кредита“ по смисъла на член 5, точка 6a от Закона за потребителския кредит включват по-специално таксите, комисионите, данъците и надбавките, ако са известни на кредитора, както и разходите за свързаните услуги — конкретно застраховките — когато те са абсолютно необходими за получаването на кредита или за получаването му при условията, предвидени в офертата.
25
При това положение Sąd Rejonowy we Włodawie (Районен съд Влодава) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 10, параграф 2, буква е) във връзка с член[3], буква й) от [Директива 2008/48] […] — в контекста на принципа на ефективност на правото на Съюза и целта на тази директива, както и в светлината на член 3, параграфи 1 и 2 във връзка с член 4, параграф 1 от [Директива 93/13] […] — да се тълкува в смисъл, че не допуска практиката в договорите за потребителски кредит, чието съдържание не е резултат от индивидуално договаряне между търговеца (кредитора) и потребителя (кредитополучателя), да се включват клаузи, в които се предвижда начисляване на лихва не само върху изплатената на потребителя сума, но и върху нелихвените разходи по кредита (тоест комисионата или другите такси, които не са компоненти на изплатената на потребителя сума на кредита, но са част от общата сума, дължима от потребителя в изпълнение на задълженията му по договора за потребителски кредит)?
2)
Трябва ли член 10, параграф 2, букви е) и ж) от [Директива 2008/48] — в контекста на принципа на ефективност на правото на Съюза и целта на тази директива, както и в светлината на член 5 от [Директива 93/13] — да се тълкува в смисъл, че не допуска практиката в договорите за потребителски кредит, чието съдържание не е резултат от индивидуално договаряне между търговеца (кредитора) и потребителя (кредитополучателя), да се включват клаузи, в които се посочва единствено лихвеният процент по кредита и изразената като абсолютна сума обща стойност на капитализираните лихви, дължими от потребителя в изпълнение на задълженията му по този договор, без същевременно потребителят изрично да се информира, че основата, върху която се изчисляват капитализираните лихви (изразени като абсолютна сума), е друга сума, а не реално изплатената на потребителя сума на кредита, и по-конкретно че това е сборът от изплатената на потребителя сума на кредита и нелихвените разходи по кредита (тоест комисионата или другите такси, които не са компоненти на изплатената на потребителя сума на кредита, но са част от общата сума, дължима от потребителя в изпълнение на задълженията му по договора за потребителски кредит)?“.
26
В писмо от 20 ноември 2025 г. банката посочва, че се е съгласила с претенцията на жалбоподателя в главното производство, изложена в точка 22 от настоящото решение. С писмо от 18 декември 2025 г. в отговор на поставен от Съда въпрос запитващата юрисдикция прави уточнението, че главното производство продължава да е висящо.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
27
Банката оспорва допустимостта на преюдициалните въпроси.
28
Най-напред, според банката, поставените от запитващата юрисдикция въпроси са хипотетични, тъй като почиват на погрешното отправно виждане, че договорните клаузи, за които се отнасят въпросите, не били договаряни. Освен това, вторият въпрос бил ирелевантен, тъй като предоставената на P.W. информация за обстоятелството, че разходите за доброволната застраховка генерират лихви, ясно и разбираемо била видна както от договора за кредит, така и от информационния формуляр.
29
По-нататък, хипотетичният характер на преюдициалните въпроси се дължал на факта, че делото в главното производство се отнасяло не за комисиона или други такси, събирани от банката, а за доброволна застрахователна премия, която без изобщо да се явявала разход по кредита, понасян от кредитополучателя в полза на банката, била внасяна пряко по сметката на застрахователя. Съгласно определението за „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж) от Директива 2008/48, такава премия съответствала на разходи за допълнителни услуги, свързани с договора за кредит, и според същото определение спадала към отделна категория разходи.
30
На последно място, банката твърди, че запитващата юрисдикция не е предоставила на Съда необходимите данни от фактическа или правна страна, за да може той да даде полезен отговор на поставените въпроси, поради което запитването не отговаряло на изискванията по член 94 от Процедурния правилник на Съда. По-конкретно, запитващата юрисдикция само изложила гледните точки на страните, без да ги проверява, и използвала понятието „нелихвени разходи по кредита“ непоследователно, прилагайки критерия, съгласно който тези разходи се формират от всички суми, включени в кредита, без да са пряко изплащани на потребителя. Запитващата юрисдикция съответно не отчитала факта, че средствата, използвани за погасяването на заеми, тоест консолидирането на дългове, също не се изплащат на потребителя, за да разполага с тях по свое усмотрение, а нямало никакво съмнение, че те могат да генерират лихви.
31
В това отношение трябва да се припомни, от една страна, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, за чието очертаване отговорност носи последният и чиято точност Съдът не следва да проверява, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 19 декември 2024 г., Tudmur, C‑185/24 и C‑189/24, EU:C:2024:1036, т. 26 и цитираната съдебна практика).
32
В разглеждания случай съгласно акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция разглежда иск, предявен от P.W. срещу банката, по-специално, за да се установи, че кредитът подлежи на погасяване без лихвите и другите свързани с него разходи, тъй като договорни лихви са събирани върху сума, съответстваща на нелихвен разход по кредита. Запитващата юрисдикция уточнява, че изпитва съмнения в съответствието с Директива 2008/48 на тази практика на банката, позволяваща ѝ да събира лихви върху сума, включваща главницата по кредита и нелихвените разходи по него, при положение че сумата, съответстваща на последните, не била изплащана на кредитополучателя.
33
Именно в този контекст с въпросите си запитващата юрисдикция пита Съда как трябва да се тълкуват редица разпоредби от Директива 2008/48, разглеждани предвид принципа на ефективност и някои разпоредби от Директива 93/13.
34
Следователно тези въпроси действително се отнасят за тълкуването на норми от правото на Съюза, които са от значение за разрешаването на спора в главното производство. Тъй като запитващата юрисдикция сама очертава правната и фактическа рамка на споровете в главното производство на своя собствена отговорност, Съдът не следва да проверява отправните виждания, на които се основават тези въпроси.
35
От друга страна, за да може Съдът да предостави тълкуване на правото на Съюза, което да е полезно за националния съд, в член 94 от Процедурния правилник е предвидено, че преюдициалното запитване трябва да съдържа, по-специално, кратко изложение на предмета на спора в главното производство и на релевантните факти, така както са установени от запитващата юрисдикция, или поне изложение на фактите, на които се основават въпросите. Запитването трябва да съдържа и изложение на причините, поради които запитващата юрисдикция има въпроси относно тълкуването или валидността на някои разпоредби от правото на Съюза, както и установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо по спора в главното производство.
36
От акта за преюдициално запитване е видно, че макар запитващата юрисдикция да излага собствените си констатации твърди сбито, за разлика от разминаващите се гледни точки на страните в главното производство, това не променя факта, че предвид данните, изложени в точки 32 и 33 от настоящото решение, Съдът разполага с необходимите данни, за да даде полезен отговор на поставените въпроси.
37
Следователно преюдициалните въпроси са допустими.
По същество
38
В самото начало, доколкото запитващата юрисдикция квалифицира застрахователната премия, разглеждана в главното производство, като „нелихвен разход по кредита“, трябва да се припомни, най-напред, че това понятие е предвидено не в Директива 2008/48, а в полското право, и по-конкретно в член 5, точка 6a от Закона за потребителския кредит (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, т. 40 и 42).
39
Съдът се позовава на това понятие в свое решение от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236), посочвайки в точка 40 от него, че то се явява подкатегория на „общите разходи по кредита“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48, които обхващат всички разходи, включително лихвите.
40
По-нататък, трябва да се отбележи, че преюдициалните въпроси се отнасят за общите разходи по кредита, отпуснат на P.W., които включват, освен лихвите, и сума в размер на 16785,08 PLN, предназначена за заплащане на кредитна застраховка, наречена „доброволна“. Запитващата юрисдикция изпитва съмнения в съответствието с Директива 2008/48 на практика на банката, изразяваща се в събиране на лихви върху сумата, която е изплатена на P.W. в изпълнение на договора, увеличена с нелихвените разходи по кредита, уточнявайки, че последните обхващат, по-специално, разходите за свързаните с договора услуги — конкретно застраховките — когато те са абсолютно необходими за получаването на кредита или за получаването му при условията, предвидени в офертата.
41
В това отношение е важно да се отбележи, че „доброволността“ на кредитната застраховка, разглеждана в главното производство, предполага, че тя не е изисквана за получаването на кредита като такъв. След като обаче сключването на тази застраховка се придружава от намаляване на лихвения процент по кредита, въпросната кредитна застраховка се изисква за получаването на кредита при условията, предвидени в офертата за него. При това положение застрахователната премия, която съгласно член 6, параграф 1 от договора за кредит е част от общите разходи по кредита, попада в обхвата на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48.
42
Накрая, доколкото запитващата юрисдикция приравнява „нелихвените разходи по кредита“ на сума, която не е изплащана на кредитополучателя, трябва да се подчертае, че квалифицирането като „общи разходи по кредита за потребителя“, предвидено в посочения член 3, буква ж), на определена сума, която трябва да се поеме от кредитополучателя в съответствие с договора за кредит, не зависи от това дали сумата е изплатена по банкова сметка на кредитополучателя.
43
Всъщност, обстоятелството, че заетите суми най-напред се изплащат по банкова сметка на кредитополучателя преди да бъдат използвани, за да се уреди покупката на стоки или услуги или покрият някои разходи, или че кредиторът ги превежда пряко на лицата, на които кредитополучателят е длъжник, има несигурен характер и само по себе си не може да повлияе на тяхното квалифициране като разходи по кредита.
По първия въпрос
44
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да разреши разглеждания от него спор. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира зададените му въпроси. В това отношение той следва да изведе от цялата информация, предоставена от националната юрисдикция, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, разпоредбите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора (вж. решения от 29 ноември 1978 г., Redmond_83/78, EU:C:1978:214, т. 26, от 28 ноември 2000 г., Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, т. 18, и от 2 декември 2025 г., Russmedia Digital и Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, т. 44 и цитираната съдебна практика).
45
В разглеждания случай запитващата юрисдикция разглежда спор, в който трябва да се произнесе по съответствието с Директива 2008/48 на практика на банката, която се изразява в събиране на лихви върху сума, включваща, освен главницата по кредита, и нелихвените разходи по кредита, тоест върху сума, която не е изплащана цялата на кредитополучателя.
46
Ето защо трябва да се приеме, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, букви ж) и й) във връзка с член 10, параграф 2 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска включването в договорите за потребителски кредит на клаузи, в които се предвижда, че лихвеният процент се начислява не само върху общия размер на кредита, но и върху суми, които са предназначени за заплащане на свързани с този креди разходи и поради това спадат към общите разходи по кредита за потребителя.
47
Трябва да се припомни, че съгласно член 1 от Директива 2008/48 целта с нея е да се хармонизират някои аспекти от правилата на държавите членки при договорите за потребителски кредит.
48
Освен това съгласно член 22, параграф 1 от тази директива, доколкото тя съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки не могат да запазват или въвеждат национални разпоредби, различни от предвидените в нея.
49
Както следва от съдържащите се в член 3 от посочената директива определения, понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ е свързано с понятията „общ размер на кредита“ и „обща сума, дължима от потребителя“ с оглед на изчисляването на ГПР (решение от 16 юли 2020 г., Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, т. 38).
50
Тъй като за тези понятия член 3 от същата директива не съдържа никаква препратка към националното право, всяко от тях трябва да се счита за явяващо се самостоятелно понятие от правото на Съюза, което следва да се тълкува еднакво на територията му (решение от 16 юли 2020 г., Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, т. 39 и цитираната съдебна практика).
51
Най-напред, що се отнася до понятието „общ размер на кредита“ по смисъла на Директива 2008/48, то е определено в член 3, буква л) от нея като горната граница или общата сума, предоставена по договора за кредит.
52
По-нататък, както следва от практиката на Съда, за да се осигури по-голяма защита на потребителя, в член 3, буква ж) от тази директива законодателят на Съюза възприема широко определение на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ като обхващащо всички разходи, включително лихви, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора, с изключение на нотариалните разходи (решение от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, т. 39 и цитираната съдебна практика). Освен това съгласно член 3, буква и) от посочената директива ГПР означава „общите разходи по кредита за потребителя“, изразени като годишен процент от общия размер на кредита, и когато е приложимо, включително разходите, посочени в член 19, параграф 2 от същата директива.
53
Накрая, трябва да се отбележи, че след като понятието „обща сума, дължима от потребителя“ е определено в член 3, буква з) от Директива 2008/48 като означаващо „сборът от общия размер на кредита и общите разходи по кредита за потребителя“, то понятията „общ размер на кредита“ и „общи разходи по кредита за потребителя“ взаимно се изключват и поради това „общият размер на кредита“ не може да включва никоя от сумите, влизащи в общите разходи по кредита за потребителя (решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 85, и от 16 юли 2020 г., Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, т. 42).
54
Следователно Директива 2008/48 съдържа цялостна концепция за разпределянето на сумите по договорите за потребителски кредит (решение от 16 юли 2020 г., Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, т. 43).
55
Що се отнася до „лихвения процент“, който е определен в член 3, буква й) от Директива 2008/48 като означаващ „лихвеният процент […], който се прилага […] към сумата на усвоения кредит“, трябва да се отбележи, че общият размер на кредита и размерът на усвояването по кредита включват всички предоставени на разположение на потребителя суми и поради това не включват тези, които заемодателят използва за покриване на свързаните със съответния кредит разходи и които реално не се изплащат на потребителя (решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 91).
56
Всъщност в точки 87 и 88 от решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283) — след като подчертава, че изчисляването на ГПР зависи от общия размер на кредита и че съгласно Директива 2008/48 базисното уравнение, с което се изчислява ГПР, изравнява на годишна основа общата текуща стойност на усвояванията по кредита, от една страна, и общата текуща стойност на погасяванията и плащанията на разходи, от друга страна — Съдът съответно приема, че размерът на усвояването по кредита по смисъла на част I от приложение I към тази директива съответства на общия размер на кредита по смисъла на член 3, буква л) от нея.
57
Следователно никоя от сумите, предназначени за изпълнение на ангажиментите, договорени по съответния кредит, като например административните разходи, лихвите, комисионите и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати, не може да се включи нито в общият размер на кредита по смисъла на член 3, буква л) и член 10, параграф 2 от Директива 2008/48, нито в размера на усвояването по кредита по смисъла на член 3, буква й) от Директива 2008/48 (вж. в този смисъл решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 86).
58
Това се отнася и за разходите за застраховка, квалифицирани от запитващата юрисдикция като нелихвени разходи по кредита, които, както следва от точки 39 и 41 от настоящото решение, се явяват подкатегория на „общите разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48.
59
Трябва да се направи уточнението, че това разрешение, изведено от решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236), и от 16 юли 2020 г., Soho Group (C‑686/19, EU:C:2020:582), не води до ограничаване на видовете разходи или такси, които кредиторът може да наложи на потребителя по договора за кредит.
60
Кредиторът всъщност може да не прилага договорния лихвен процент за суми, съответстващи на даден разход по кредита, избягвайки същевременно постепенното обезценяване на парите във времето чрез прилагане на пропорционално по-голям лихвен процент, който отразява разхода за несъбиране на лихви върху суми, съответстващи на разход по кредита. Така кредиторът може да направи кредита достъпен и за потребители, които не разполагат с никакъв първоначален капитал, за да финансират разходите, наложени от сключването на договора за кредит.
61
Такова разрешение освен това съответства на целите на Директива 2008/48.
62
Всъщност, следва да се припомни, че тази директива е приета с двойната цел да се осигури високо и равностойно равнище на защита на интересите на всички потребители в Съюза и да се улесни появата на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителския кредит. Съгласно съображение 19 от тази директива тя трябва да гарантира по-специално, че преди сключването на договора за кредит, потребителят ще получи адекватна информация, в частност за ГПР навсякъде в Съюза, позволяваща му да сравни прилаганите проценти (решение от 16 юли 2020 г., Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, т. 49 и цитираната съдебна практика).
63
Както впрочем се посочва по същество в съображения 31 и 43 от Директива 2008/48, информирането на потребителя за цялостния разход по кредита под формата на процент, изчислен по единна математическа формула, е от съществено значение. Всъщност, от една страна, тази информация допринася за прозрачността на пазара, тъй като позволява на потребителя да сравни офертите за кредит. От друга страна, тя му позволява да прецени обхвата на своя ангажимент (решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, т. 90 и цитираната съдебна практика).
64
Тази прозрачност на пазара би се оказала подкопана, ако бе възможно да се прави разграничение между няколко лихвени процента, и по-специално между лихвения процент, който се прилага за сумата на усвоения кредит, и други лихвени проценти, прилагани в държавите членки за кредитирани суми, които не попадат в това определение за сумата на усвоения кредит.
65
С оглед на гореизложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, букви ж) и й) във връзка с член 10, параграф 2 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска включването в договорите за потребителски кредит на клаузи, в които се предвижда, че лихвеният процент се начислява не само върху общия размер на кредита, но и върху суми, които са предназначени за заплащане на свързани с този креди разходи и поради това спадат към общите разходи по кредита за потребителя.
По втория въпрос
66
След като разходите за застраховка като съставна част от „общите разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48 не могат да бъдат включени в размера на усвояването по кредита по смисъла на член 3, буква й) от тази директива, на втория въпрос не следва да се дава отговор.
По съдебните разноски
67
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
Член 3, букви ж) и й) във връзка с член 10, параграф 2 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета, изменена с Директива (ЕС) 2021/2167 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2021 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска включването в договорите за потребителски кредит на клаузи, в които се предвижда, че лихвеният процент се начислява не само върху общия размер на кредита, но и върху суми, които са предназначени за заплащане на свързани с този креди разходи и поради това спадат към общите разходи по кредита за потребителя.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.