62022CC0227
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 13 юли 2023 година (
1
)
Дело C‑227/22
IL
срещу
Регионална дирекция „Автомобилна администрация“ Плевен
(Преюдициално запитване, отправено от Административен съд Габрово (България)
„Преюдициално запитване — Транспорт — Директива 2006/126/ЕО — Свидетелство за управление на моторно превозно средство — Физическа и умствена годност за управление — Честота на медицинските прегледи за установяване на психическата и умствената годност на водачите — Документ, удостоверяващ психологическата годност на водачите“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Административен съд Габрово, се отнася до тълкуването на разпоредбите на Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства (
2
).
2.
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, IL, български гражданин, и от друга страна, Регионална дирекция „Автомобилна администрация“ Плевен (България) по повод на издадено на IL наказателно постановление за това, че при пътна проверка не е бил в състояние да представи валидно удостоверение за психологическа годност, каквото се изисква от националното право.
3.
Настоящото дело е повод Съдът да се произнесе относно обхвата на хармонизацията, която се цели с Директива 2006/126, както и относно компетентността на държавите членки да приемат по-строги мерки, за да гарантират пътната безопасност. Съдът ще трябва да установи дали удостоверението за психологическа годност, изисквано от българското законодателство, представлява мярка, която се вписва в предвидените в тази директива механизми, или по-скоро трябва да се счита за необоснована пречка пред свободното движение на хора и следователно за мярка, несъвместима с една от основните цели, преследвани от законодателя на Съюза. Ключов аспект на настоящото дело е да се установи функцията на разглежданото удостоверение за психологическа годност и да се определи дали този документ е излишен предвид доказателствената стойност на свидетелството за управление на превозно средство.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
4.
Член 7 от Директива 2006/126 предвижда:
„1.   Свидетелства за управление на превозно средство се издават само на кандидатите:
a)
които са взели изпит по умения и поведение и теоретичен изпит и отговарят на медицинските стандарти в съответствие с разпоредбите на приложения II и III;
[…]
2.
а)
Считано от 19 януари 2013 г. свидетелства, издадени от държави членки за категории АМ, А1, А2, А, В, В1 и ВЕ имат срок на административна валидност 10 години.
Държава членка може да избере да издава такива свидетелства със срок на административна валидност до 15 години.
б)
Считано от 19 януари 2013 г. свидетелства, издадени от държави членки за категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E имат срок на административна валидност 5 години
[…]
3.   Подновяването на свидетелства за управление на превозно средство, когато техния срок изтече, подлежи на:
a)
продължаващо спазване на минималните стандарти на физическа и умствена годност за управление, постановени в приложение III за свидетелства за управление на превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E; и
[…]
Държавите членки могат да ограничат срока на административна валидност, постановен в параграф 2, на свидетелства за управление на превозно средство за нови водачи от всички категории, за да прилагат специфични мерки към такива водачи с цел подобряване на пътната безопасност.
Държавите членки могат да ограничат срока на административна валидност на издаденото първо свидетелство за управление на превозно средство на нови водачи за категории С и D до 3 години, за да могат да прилагат специфични мерки към такива водачи с цел подобряване на пътната безопасност.
Държавите членки могат да ограничат срока на административна валидност, постановен в параграф 2, на индивидуалните свидетелства за управление на превозно средство за всички категории, ако счетат за необходимо да прилагат увеличена честота на медицински проверки или други специфични мерки, като ограничения за нарушители на пътното движение.
[…]“.
5.
Приложение III към тази директива, озаглавено „Минимални изисквания за физическа и психическа годност за управление на превозно средство със силово задвижване“, гласи:
„ДЕФИНИЦИИ
1.
По смисъла на настоящото приложение, водачите се класифицират в две групи:
1.1.
Група 1:
водачи на превозни средства от категории А, А1, А2, АМ, В, В1 и ВЕ.
1.2.
Група 2:
водачи на превозни средства от категории C, CЕ, С1, С1Е, D, DE, D1, D1E.
[…]
МЕДИЦИНСКИ ПРЕГЛЕДИ
[…]
4.
Група 2:
Кандидатите преминават медицински преглед преди свидетелството за управление С да им бъде издадено за първи път и след това преминават периодични медицински прегледи съгласно предвиденото в националното законодателство.
5.
Стандартите, установени от държавите членки за издаване и всяко едно последващо подновяване на свидетелствата за управление, могат да бъдат по-строги от изложените в настоящото приложение.
[…]
ПСИХИЧНИ ЗАБОЛЯВАНИЯ
Група 1:
13.1.
Свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи, страдащи от:
дълбоки психични разстройства, независимо дали вродени или причинени от заболяване, травма или неврохирургически операции;
силно изоставане в умственото развитие;
тежки поведенчески проблеми поради старост; или личностни недостатъци, водещи до силно влошаване на разсъдъка, поведението или адаптивността
освен ако молбата е подкрепена от квалифицирано медицинско заключение и ако е необходимо, при условие провеждането на редовни медицински прегледи.
Група 2:
13.2.
Компетентният медицински орган внимателно отчита допълнителните рискове и опасности, свързани с управлението на моторните превозни средства, попадащи в дефиницията на тази група.
[…]“.
Б.
Българското право
6.
Член 51, алинея 4 от Закона за българските лични документи гласи:
„Срокът на валидност на свидетелството за управление на моторно превозно средство за категории С, СЕ, С1, С1Е, D, DE, D1, D1E и Т е 5 години“.
7.
Член 8, алинея 1 от Наредба № 36 от 15 май 2006 г. за изискванията за психологическа годност и условията и реда за провеждане на психологическите изследвания на кандидати за придобиване на правоспособност за управление на МПС, на водачи на МПС и на председатели на изпитни комисии и за издаване на удостоверения за регистрация за извършване на психологически изследвания (наричана по-нататък „Наредба № 36“) гласи:
„При всяко постъпване на работа и при извършване на дейността като водач на таксиметрови автомобили или водач на автомобили за обществен превоз на пътници или товари, както и за председател на изпитна комисия, лицата представят удостоверение за психологическа годност“.
8.
Член 8, алинея 2 от Наредба № 36 предвижда:
„Удостоверението за психологическа годност е валидно за срок три години от датата на неговото издаване […]“.
9.
Член 8, алинея 4 от тази наредба гласи:
„Лицата по ал. 1 подлежат на психологическо изследване на всеки три години след датата на издаване на предходното удостоверение за психологическа годност“.
10.
Член 13, алинея 1 от Наредба № 1‑157 от 1 октомври 2002 г. за условията и реда за издаване на свидетелство за управление на моторни превозни средства, отчета на водачите и тяхната дисциплина (наричана по-нататък „Наредба № 1‑157“) гласи следното:
„Първоначалното издаване на свидетелство за управление на МПС се извършва въз основа на служебно изпратен от съответните областни отдели на ДАИ оригинален протокол за успешно положен изпит, като лицето представя:
1. заявление по образец и приложени документи съгласно ПИБЛД [Правилник за издаване на българските лични документи];
[…]
3. карта за оценка на физическата годност на водач/кандидат за придобиване на свидетелство/правоспособност за управление на МПС, издадена от общопрактикуващия лекар, от транспортните областни лекарски експертни комисии (ТОЛЕК) или от Транспортната централна лекарска експертна комисия (ТЦЛЕК);
4. копие на удостоверение за психологическа годност за издаване на свидетелство за управление на МПС от категории С1, С, D1, D и Ттм (трамвайна мотриса);
5. копие на удостоверение за завършен курс по първа долекарска помощ при пътно-транспортни произшествия (ПТП) за водачи на МПС;
6. декларация, че обичайното му пребиваване не е в друга държава — членка на Европейския съюз, и че не е притежател на валидно свидетелство, издадено от държава — членка на Европейския съюз;
7. копие от документ за завършен най-малко първи гимназиален етап на средно образование, а в случай че образованието е завършено в чужда държава - уверение по чл. 110, ал. 2 от Наредба № 11 от 1 септември 2016 г. за оценяване на резултатите от обучението на учениците […]“.
11.
Член 15, алинея 2 от Наредба № 1‑157 предвижда:
„За подмяната по ал. 1 водачите подават документите, посочени в чл. 13, ал. 1, т. 1, 3 и 6, както и старото свидетелство за управление на МПС“.
12.
Съгласно член 178в, алинея 5 от Закона за движението по пътищата наказва се с глоба в размер 500 лв. (приблизително 255 евро) водач, който извършва таксиметрови, превози за собствена сметка или обществени превози на пътници или товари без валидно удостоверение за психологическа годност.
13.
Съгласно параграф 35, точка 3 от Допълнителните разпоредби на Закона за изменение и допълнение на Закона за движението по пътищата, законът въвежда изискванията на Директива 2006/126.
III. Фактите по спора, главното производство и преюдициалните въпроси
14.
IL притежава свидетелство за управление на моторно превозно средство, валидно за превозни средства от категории A, A1, А2, АМ, В, В1, ВЕ, С, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E и Ткт. Свидетелството му е със срок на валидност от 28 ноември 2019 г. до 28 ноември 2024 г.
15.
На 4 август 2021 г. IL е спрян за проверка от контролните органи, докато управлявал композиция от влекач и прикачено към същия полуремарке, осъществявайки обществен превоз на товари. При проверката се е установило, че той не е в състояние да представи валидно удостоверение за психологическа годност. Последното притежавано от него удостоверение за психологическа годност е било издадено на 7 октомври 2017 г. и е било със срок на валидност 7 октомври 2020 г.
16.
Контролните органи са съставили акт за установяване на административно нарушение поради нарушение на член 8, алинея 1 от Наредба № 36, тъй като IL не е представил валидно удостоверение за психологическа годност. Основавайки се на този акт, директорът на Регионалната дирекция „Автомобилна администрация“ Плевен е издал наказателно постановление от 24 август 2021 г., с което за констатираното нарушение на член 8, алинея 1 от Наредба № 36, на основание член 178в, алинея 5 от Закона за движение по пътищата е наложил на IL административно наказание — глоба в размер на 500 лева (около 255 евро).
17.
IL оспорва това наказание пред Районен съд Севлиево (съд от първа съдебна инстанция), като най-общо доводите му са, че разпоредбата на член 8 от Наредба № 36 и санкционната норма на член 178в, алинея 5 от Закона за движение по пътищата са в противоречие с нормите на Директива 2006/126. Този съд, като се е позовал на точка 4 от приложение III към тази директива, е възприел, че държава членка може да налага допълнителни по-строги изисквания към водачите по отношение на времето на извършване на периодичния преглед. С тези разсъждения Районен съд Севлиево е стигнал до извода, че не е налице противоречие между националното и съюзното право и е потвърдил обжалваното пред него наказателно постановление с решение от 10 декември 2021 г.
18.
IL подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция, Административен съд Габрово, като изтъква, че първоинстанционният съд е приложил неправилно Директива 2006/126.
19.
Запитващата юрисдикция счита, че разпоредбите на Директива 2006/126 са неясни и в известен смисъл са противоречиви. От една страна, тя подчертава, че съгласно съображение 9 от тази директива доказателството за спазване на минималните стандарти за физическата и умствена годност за управление на превозни средства, предназначени за транспорт на пътници или стоки, следва да се предоставя, когато свидетелството се издава и периодично след това. В него изрично е препоръчано медицинските прегледи в това отношение да съвпадат с подновяването на свидетелствата за управление и поради това да се определят от срока на валидност на свидетелството. От друга страна, тя уточнява, че точка 4 от приложение III към Директива 2006/126 дава възможност на държавите членки да предвиждат в законодателството си периодичност на медицинските прегледи за водачите от Група 2 (категории С, СЕ, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E), каквато считат за целесъобразна, и че тази периодичност може да се различава от срока на валидност на свидетелството за управление.
20.
С оглед на гореизложеното запитващата юрисдикция иска да се установи дали в съответствие с разпоредбите на Директива 2006/126 държавите членки имат право да изискват от водачите от посочените категории да преминават медицински прегледи с цел установяване на тяхната психическа и умствена годност през интервали от време, по-къси от срока на валидност на свидетелството за управление, и да изискват отделен документ, различен от свидетелство за управление, който удостоверява тази годност, или притежанието на валидно свидетелство за управление за тези категории е достатъчно, за да се удостовери посочената годност, тъй като тя вече е била установена при издаването или подновяването на свидетелството за управление.
21.
Запитващата юрисдикция посочва, че пред нея се поставя и въпросът дали предвиденото в българската правна уредба санкциониране на водач, чието свидетелство за управление на превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E и Tкт е валидно, но не може да представи на контролните органи удостоверение за психологическа годност, тъй като същото е изтекло, противоречи на въведения синхронизиран срок на административна валидност на свидетелствата за управление и медицинските прегледи за физическа и умствена годност съгласно Директива 2006/126, или прилагането на националните правила от санкционния орган води до нарушение на правото на Съюза.
22.
При тези условия Административен съд Габрово решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Дават ли нормите на Директива 2006/126 възможност на държавите членки да изискат от водачите, управляващи превозни средства от категории С, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E, да преминават медицински прегледи, които да установят тяхната психическа и умствена годност през интервали от време, по-къси от срока на валидност на свидетелството за управление на МПС и в тази връзка да изискват отделен документ (различен от свидетелството за управление), който да удостоверява годността им? Или притежанието на валидно свидетелство за управление на превозно средство от посочените категории удостоверява и психическата и умствена годност на водача, тъй като тази годност е вече установена при издаването, съответно подновяването на свидетелството за управление?
2)
Допускат ли чл. 7, параграф 1 от Директива [2006/126] и Съображения 8 и 9 от нейната преамбюлна част, национална правна уредба като разглежданата в настоящото производство, която предвижда допълнителни условия, извън минималните изисквания към изпитите за придобиване на свидетелство за управление на превозно средство (приложение II към Директива [2006/126]) и минималните стандарти за физическа и умствена годност (приложение III към Директива [2006/126]), ориентирани към удостоверяване [на] психологическата годност на водачите на превозни средства, транспортиращи пътници и/или стоки?
3)
При утвърдителен отговор на [втория] въпрос - следва ли тези изисквания да бъдат подчинени на режима, установен с Директива [2006/126], и по-специално на Съображение 9, изр. 4-то и чл. 7, параграф 3 от Директива [2006/126], относно синхронизирането на административната валидност на свидетелствата за управление на превозни средства и медицинските прегледи, свързани с прилагането на минималните стандарти за физическа и умствена годност?“.
IV. Производството пред Съда
23.
Актът за преюдициално запитване от 22 март 2022 г. постъпва в секретариата на Съда на 31 март 2022 г.
24.
С определение от 27 май 2022 г., постъпило в секретариата на 30 май 2022 г., запитващата юрисдикция изпраща допълнение към акта за преюдициално запитване.
25.
В указания в член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз срок писмени становища представят IL, българското правителство и Европейската комисия.
26.
Съгласно член 61, параграф 1 от Процедурния правилник на 14 февруари 2023 г. Съдът приканва българското правителство да отговори писмено на въпрос. Отговорът на този въпрос е подаден в определения срок.
27.
В съдебното заседание от 3 май 2023 г. устни становища представят процесуалният представител на IL, представителите на българското правителство и на Комисията.
V. Правен анализ
А.
Предварителни бележки
28.
Правилата за свидетелствата за управление на превозни средства са съществен елемент на общата транспортна политика, като допринасят за подобряване на пътната безопасност и улесняват свободното движение на хора. В практиката си Съдът признава, че притежаването на надлежно признато от приемащата държава свидетелство за управление може да се отрази на ефективното упражняване от лицата, за които се прилага правото на Съюза, на много професионални дейности като наети или самостоятелно заети лица (
3
). Съдът също така е постановил, че притежателят на свидетелство за управление може да го използва, за да докаже гражданството си пред органите на приемащата държава, все едно е документ, еквивалентен на лична карта или паспорт (
4
). Важно е да се отбележи този аспект, тъй като притежаването на тези документи е формално изискване, предвидено в законодателството, за да може да се упражнява правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки. От тази гледна точка може да се твърди, че свидетелството за управление на моторно превозно средство допринася за осъществяването на правата на гражданите на ЕС в рамките на вътрешния пазар.
29.
Независимо от постигнатия напредък в хармонизирането на правилата относно свидетелствата за управление все още между държавите членки остават различия при правилата относно периодичността на подновяване на свидетелствата и относно подкатегориите на превозните средства, които е необходимо да се хармонизират по-пълно, за да допринесат за прилагането на политиките на Съюза. Това е целта, преследвана от законодателя на ЕС при приемането на Директива 2006/126. Ето защо е разбираемо, че национални мерки, които, изглежда, се отклоняват от предвидените в тази директива, са обект на задълбочен контрол. Това важи особено за изискванията за издаване на свидетелство за управление, независимо от правомощието на държавите членки да налагат по-строги изисквания в определени случаи.
30.
Както посочих във въведението, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи какви са изискванията, наложени с Директива 2006/126, и дали предвиденото в българското законодателство удостоверение за психологическа годност се вписва в предвидените в тази директива механизми, или по-скоро трябва да се счита за необоснована пречка пред свободното движение на хора и следователно за мярка, несъвместима с една от посочените по-горе законодателни цели (
5
). Това зависи основно от функцията, предоставена на този документ. Вторият въпрос, поставен впоследствие от запитващата юрисдикция, изглежда, има за цел да внесе някои уточнения по първия, докато третият въпрос се поставя само при утвърдителен отговор на втория. Считам, че е логично въпросите да бъдат разгледани в реда, в който са били поставени.
Б.
По първия преюдициален въпрос
31.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали разпоредбите на правото на Съюза, и по-конкретно Директива 2006/126, предоставят на държавите членки възможността да изискват от водачите на превозни средства от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E да преминават медицински прегледи, които да установят тяхната психическа и умствена годност през интервали от време, по-къси от срока на валидност на свидетелството за управление, и в тази връзка да изискват отделен документ, който да удостоверява годността им, различен от свидетелството за управление, или да се потвърди, че притежаването на свидетелство за управление удостоверява също психическата и умствена годност на водача, доколкото тя е била проверена при издаването или подновяването на това свидетелство.
32.
Разглеждането на този въпрос изисква най-напред да се установи дали предвиденото в българската правна уредба изискване за психологическа годност попада в приложното поле на Директива 2006/126. Едва след като се установи този аспект, на второ място трябва да се определи на какви изисквания трябва да отговаря разглежданата българска правна уредба.
1. По приложимостта ratione materiae на Директива 2006/126
а) По медицинските прегледи за установяване на физическата и умствената годност за управление на моторно превозно средство
33.
Както следва от член 4, параграф 1 от Директива 2006/126, свидетелството за управление разрешава управлението на превозни средства със силово задвижване в определените в посочената директива категории. С други думи, необходимо е водачът да притежава свидетелство за управление на превозно средство от съответната категория, за да упражнява професионална дейност в областта на автомобилния превоз на пътници и стоки.
34.
По силата на член 7, параграф 1, буква а) от Директива 2006/126 свидетелства за управление на превозно средство се издават само на кандидатите, които са взели изпит по умения и поведение, както и теоретичен изпит и отговарят на минималните стандарти за физическа и умствена годност, посочени в приложение III към Директивата. Освен това съгласно член 7, параграф 3, буква а) от тази директива за подновяването на свидетелството за управление се изисква да са спазени тези минимални стандарти за физическа и умствена годност на притежателите на свидетелства за управление на превозни средства от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E.
35.
От прилагането на релевантните разпоредби на Директива 2006/126 следва, че умствената годност на притежателите на свидетелства за управление на превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E, и по-специално на лицата, които работят като професионални водачи, вече е била оценена и удостоверена към момента на издаването и подновяването на тези свидетелства. С оглед на тази констатация изглежда странно да се изисква от притежателите на валидно свидетелство за управление да притежават освен това отделно удостоверение за умствена годност.
36.
Изискването за притежаване на такова удостоверение представлява допълнителна тежест, тъй като целите на тези удостоверения вече са обхванати от медицинските прегледи на психичното здраве, изисквани от Директива 2006/126. Всъщност необходимостта да се отговори на изискванията за пътна безопасност, свободното движение на хора, необходимостта да се избегне нарушаване на конкуренцията и специфичната отговорност на водачите, като цели, посочени в съображения 8 и 9 от Директива 2006/126, които обосновават изискването да се докаже спазването на минималните стандарти за умствена годност при издаването на свидетелство за управление, вече са защитени по хармонизиран начин по силата на член 7, параграфи 1 и 3, както и на приложение III към тази директива.
37.
Няма никаква обективна причина да се предполага, че дейността на професионалния водач поставя специфични проблеми, свързани с пътната безопасност, които все още не са обхванати от предвидения в Директива 2006/126 преглед за умствена годност. В това отношение следва да се отбележи, че притежателите на повечето свидетелства за управление за категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E ги получават именно за да упражняват дейност като професионални водачи. Тъй като Директива 2006/126 определя и минимални стандарти за умствената годност на водачите на превозни средства от тези категории, очевидно е, че тези изисквания включват и стандартите, на които водачите трябва да отговарят от психическа гледна точка, за да упражняват професионалната си дейност.
38.
Не може също така да се твърди, че извършената с Директива 2006/126 хармонизация оставя място за въвеждането на изисквания относно „психологическата годност“, които не попадат в категорията на умствената годност. Психичното здраве и следователно умствената годност в крайна сметка включват емоционалното, психологическото и социалното благосъстояние, а следователно и понятията „психическо здраве“ и „психическа годност“.
39.
Директива 2006/126 има за цел да хармонизира минималните стандарти за умствена годност и уточнява в точки 13.1 и 13.2 от своето приложение III психичните заболявания, които трябва да се вземат предвид в това отношение. По-специално в точка 13.1 става въпрос конкретно за „дълбоки психични разстройства […], травма“, като терминът „травма“ може да се тълкува в широк смисъл, включващ по-специално остро или хронично събитие от емоционално, психологическо и социално естество. Това показва, от една страна, че „психологическата годност“ може да попадне в приложното поле на тази директива като част от „умствената годност“, и от друга страна, че законодателят на Съюза вече е преценил до каква степен психичните заболявания трябва да се вземат предвид за целите на издаването на свидетелство за управление.
б) По българската правна уредба относно изследването за психологическа годност
40.
Както ще изложа по-нататък, доводите на българското правителство не опровергават този извод.
41.
Първо, българското правителство изтъква, че „психологическата годност“ по смисъла на националната правна уредба не трябва да се разбира като „психично здраве“ и отсъствие на психично разстройство, а като годност за извършване на дадена професия/дейност. Според българското правителство психологическите изследвания не са медицински прегледи. Ставало въпрос за самостоятелна процедура и съвсем различен тип експертиза. По-конкретно ставало дума за процедура за професионален подбор, извършван по чисто психологически, а не медицински критерии от психолози, като се използват методи на експерименталната и диференциалната психология.
42.
Следва обаче да се отбележи, че българското правителство признава, че българската правна уредба „има за цел да установи психологическата годност за управление на моторни превозни средства без опасност от допускане на пътнотранспортни произшествия, като се изследват професионалнозначими психологически качества“. Ето защо изследването за психологическа годност изглежда има за цел и да удостовери емоционалното, психологическото и социалното благосъстояние на съответното лице, което е абсолютно необходимо изискване, за да може то да управлява превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E. Доколкото двата вида прегледи са неразривно свързани с управлението на конкретно превозно средство, те имат за цел да гарантират пътната безопасност. От тази гледна точка изглежда, че нищо съществено не разграничава уреденото в българската правна уредба изследване за психологическа годност от предвидения в Директива 2006/126 преглед.
43.
Второ, българското правителство изтъква, че разглежданата национална правна уредба вече е била в сила преди приемането на тази директива. Макар да обяснява, че разглежданата национална правна уредба „никъде не включва позоваване на Директива 2006/126“, то пропуска да посочи дали българските власти са извършили проверка за съвместимост при транспонирането на Директивата, за да установят дали разглежданата правна уредба се вписва в предвидените от нея механизми. При липсата на такава проверка за съвместимост остават съмнения по отношение на този аспект.
44.
Трето, държа да отбележа известна непоследователност в доводите на българското правителство, тъй като, от една страна, то обяснява, че по време на психологическото изследване, предвидено в националната правна уредба, „професионалните водачи на МПС задължително представят валидно свидетелство за управление на МПС, което имплицитно предполага съответствието им на всички базисни изисквания, в т.ч. на минималните стандарти за физическа и умствена годност за управление на превозни средства“. От друга страна, българското правителство подчертава необходимостта от психологическа оценка, за да се получи прогноза за бъдещото поведение на съответното лице по пътя и за риска от допускане на произшествия.
45.
Доводите, изтъкнати от българското правителство в подкрепа на тезата, че изследването за психологическа годност, предмет на националната правна уредба, се различава значително от предвидения в Директива 2006/126 преглед на умствената годност, според мен не са убедителни, тъй като е очевидно, че е налице припокриване на функциите между двата вида документи (свидетелството за управление и удостоверението за психологическа годност) и следователно риск от объркване по отношение на практическата им полза. Това обстоятелство обаче осезаемо компрометира функцията на свидетелството за управление като документ, установяващ годността за управление на моторно превозно средство. Всъщност, както потвърди българското правителство в съдебното заседание, на българска територия се изисква да се притежават и двата документа, при положение че само свидетелството за управление би трябвало да е достатъчно, за да бъде разрешено управлението на моторно превозно средство в целия Съюз.
46.
От гореизложеното следва, че доколкото разглежданата българска правна уредба по същество се отнася до аспекти, които вече са предмет на минимална хармонизация, трябва да се приеме, че тази правна уредба попада в приложното поле на Директива 2006/126. Като се има предвид, че тази директива хармонизира минималните стандарти относно умствената годност за управление на превозни средства от посочената по-горе категория, не виждам никаква обективна причина, която да оправдава налагането на допълнителни изисквания, когато управлението на превозно средство представлява професионална дейност.
47.
Както ще изложа по-подробно, считам, че член 7, параграфи 1 и 3 и приложение III към Директива 2006/126/ЕО не разрешават национални мерки, изискващи от водачите, които предоставят определени транспортни услуги, да притежават и отделно допълнително свидетелство за умствена годност, при положение че притежаването на валидно свидетелство за управление вече удостоверява умствената годност на водача.
2. По изискванията на Директива 2006/126 относно националните законодателства
а) По възможността да се изисква доказателство за допълнителна психическа и умствена годност при подновяване на свидетелство за управление
48.
Психическата и умствената годност на водача обикновено се проверява при издаването на свидетелството за управление. Възниква обаче въпросът дали държавите членки могат да изискват и на по-късен етап доказателство за допълнителна психическа и умствена годност, по-специално при подновяването на свидетелството за управление.
49.
В това отношение следва да се отбележи, че точка 4 от приложение III към Директива 2006/126 предвижда (в текста на френски език), че „[l]es candidats doivent faire l'objet d'un examen médical avant la délivrance initiale d'un permis et [que], par la suite, les conducteurs sont contrôlés conformément au système national en vigueur dans l'État membre de résidence normale où a lieu le renouvellement de leur permis de conduire“. Сравнителният анализ на текстовете на различните езици води до заключението, че това изречение трябва да се тълкува в смисъл, че въпросният преглед трябва да се проведе при подновяване на свидетелството за управление (
6
).
50.
Следва да се отбележи, че текстът на тази разпоредба на български език не съответства изцяло на текстовете на останалите езици на Директива 2006/126, тъй като последното изречение липсва. Този пропуск обаче не може да доведе до различно тълкуване на правото на Съюза. Съгласно постоянната съдебна практика необходимостта от еднакво прилагане, а следователно и от еднакво тълкуване на акт на Съюза, изключва възможността той да се разглежда отделно според текста на един от езиците, а напротив, изисква да се тълкува в зависимост както от действителната воля на неговия автор, така от преследваната от този автор цел, в светлината по-специално на текстовете на всички езици (
7
).
51.
При това положение, въпреки пропуска, от който е опорочена тази разпоредба на български език, от текста на Директива 2006/126 на другите езици ясно следва, че законодателят на Съюза се стреми да осигури съвпадане на медицинските прегледи с подновяването на свидетелството за управление. Както правилно отбелязва запитващата юрисдикция в преюдициалното си запитване, съображение 9, четвърто изречение от тази директива подкрепя това тълкуване, тъй като в него изрично се посочва, че „тези прегледи следва да съвпадат с подновяването на свидетелствата за управление и поради това да се определят от срока на валидност на свидетелството“.
52.
Ето защо не съществува противоречие между съображение 9 и точка 4 от приложение III към Директива 2006/126, тъй като тези две разпоредби се отнасят до необходимостта медицинските прегледи да съвпадат с момента на подновяване на свидетелството за управление.
б) По възможността да се изисква доказателство за допълнителна психическа и умствена годност на интервали от време, по-кратки от срока на валидност на свидетелството за управление
53.
По-нататък следва да се провери дали това обстоятелство допуска възможността държавите членки да изискват доказателството за допълнителна психическа и умствена годност на интервали от време, по-кратки от срока на валидност на свидетелството за управление (
8
).
54.
В това отношение е необходимо да се разграничат различните категории превозни средства. Съгласно член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2006/126 свидетелствата, издадени от държавите членки за категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E, които са в основата на настоящото дело, имат срок на административна валидност 5 години.
55.
Както отбелязах в настоящото заключение, точка 4 от приложение III към Директива 2006/126 гласи, че „[к]андидатите преминават медицински преглед преди свидетелството за управление да им бъде издадено за първи път и [че] след това преминават периодични медицински прегледи съгласно предвиденото в националното законодателство [при подновяването на свидетелството им за управление]“. Изхождайки от предпоставката, че текстът на дадена разпоредба е отправна точка за всяко тълкуване, според мен се налага изводът, че съвместният прочит на посочените по-горе разпоредби не оставя никаква свобода на тълкуване. Всъщност разглежданите разпоредби не се отнасят до възможността държавите членки да определят по-кратки срокове за медицинските прегледи на водачите от група 2.
56.
Макар точка 5 от приложение III към Директива 2006/126 да гласи, че „[с]тандартите, установени от държавите членки за издаване и всяко едно последващо подновяване на свидетелствата за управление, могат да бъдат по-строги от изложените в настоящото приложение“ (курсивът е мой), важно е да се уточни, че тази разпоредба се отнася до възможността да се налагат изисквания, които надхвърлят предвидените в това приложение „минимални изисквания за физическа и психическа годност за управление на [моторно] превозно средство“. С други думи, самото заглавие на приложението показва кои аспекти са предмет на минимална хармонизация с Директива 2006/126. Това са изискванията за физическа и психическа годност (
9
).
57.
Следователно държавите членки могат да определят как да се извършват медицинските прегледи и да бъдат по-строги, що се отнася до умствената годност на водачите от група 2, за да се вземат предвид специфичните нужди за безопасност на тази категория превозни средства. За сметка на това не е възможно едностранно да се дерогира уреденият в член 7, параграф 2, буква б) от Директива 2006/126 срок на валидност на свидетелството за управление, за да се изиска доказателство за допълнителнa психическa и умственa годност.
58.
Въпреки че член 7, параграф 3, пета алинея от Директива 2006/126 разрешава по изключение на държавите членки да ограничат срока на административна валидност на индивидуалните свидетелства за управление на превозно средство за всички категории, „ако счетат за необходимо да прилагат увеличена честота на медицински проверки“, за да се гарантира пътната безопасност, важно е да се отбележи, че тази разпоредба потвърждава вече посочения принцип, че медицинските прегледи трябва да съвпадат с подновяване на свидетелството за управление и следователно да се определят въз основа на срока на валидност на това свидетелство.
59.
От гореизложеното следва, че държавите членки нямат компетентност да изискват доказателство за допълнителна психическа и умствена годност на интервали от време, по-кратки от срока на валидност на свидетелството за управление.
в) По възможността да се изисква отделен документ (различен от свидетелството за управление), удостоверяващ психическата и умствена годност
60.
Заключенията от направения по-горе анализ позволяват да се отговори на въпроса дали държавите членки имат право да изискват отделен документ (различен от свидетелство за управление), който удостоверява психическата и умствена годност.
61.
Първо, както обясних в настоящото заключение, целите на изискваното от българското законодателство свидетелство за умствена годност вече са обхванати от предвидените в Директива 2006/126 медицински прегледи във връзка с психичното здраве. При това положение свидетелството за управление, както е уредено в тази директива, притежава необходимата доказателствена стойност относно психическата и умствена годност за управление на моторно превозно средство от съответната категория.
62.
Второ, посочих, че Директива 2006/126 изисква медицинските прегледи да се извършват, преди свидетелството за управление да бъде издадено за първи път и при подновяването му. Ето защо според мен няма място за издаване на документ като удостоверението за психологическа годност в различен от предвидения в тази директива момент.
63.
Трето, следва да се отбележи, че макар Директива 2006/126 да установява само минимална хармонизация на националните разпоредби относно условията, при които може да се издаде свидетелство за управление, тя извършва в замяна изчерпателна хармонизация на документите, доказващи съществуването на право на управление, които трябва да бъдат признати от държавите членки съгласно член 2, параграф 1 от нея (
10
). Това обстоятелство логично изключва съвместното съществуване на свидетелството за управление с всеки друг национален документ, изпълняващ същата функция.
64.
С оглед на изложените по-горе съображения изглежда ненужно да се изисква от водачите да представят отделен документ, удостоверяващ психическата и умствена годност. Нещо повече, струва ми се, че не може да се изключи възможността изискването да се снабдят с такова удостоверение да се превърне в допълнителна административна тежест, която може да представлява необоснована пречка и следователно да накърни свободното движение на хора, което запитващата юрисдикция следва да провери. Наличието на такава пречка е очевидно, когато административното производство изисква заплащането на допълнителна такса (
11
), какъвто е настоящият случай, както потвърди българското правителство в съдебното заседание в отговор на поставен от Съда въпрос.
3. Отговор на първия преюдициален въпрос
65.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на първия въпрос да се отговори, че член 7, параграфи 1 и 3 и приложение III към Директива 2006/126 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка да задължава притежателя на валидно свидетелство за управление на превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E да преминава медицински преглед, който да установи неговата умствена годност през интервали от време, по-кратки от срока на валидност на свидетелството му за управление, и да изиска в това отношение, освен свидетелството за управление, отделен документ, удостоверяващ умствената му годност.
В.
По втория преюдициален въпрос
1. По правомощието на държавите членки да приемат по-строги мерки
66.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2006/126 е съвместим с национална правна уредба, която предвижда допълнителни изисквания — освен минималните изисквания към изпитите за придобиване на свидетелство за управление на превозно средство (приложение II към тази директива) и минималните стандарти за физическа и умствена годност за управление на моторно превозно средство (приложение III към същата директива) — за удостоверяване на психологическата годност на водачите на превозно средство, предназначено за транспорт на пътници или стоки.
67.
В самото начало следва да се отбележи, че мотивите, накарали запитващата юрисдикция да постави двата допълнителни въпроса, са изложени съвсем накратко, което затруднява разбирането им. Очевидно е обаче, че вторият въпрос има за цел да преформулира и изясни първия въпрос. В този смисъл изглежда, че запитващата юрисдикция иска да получи информация за вида на проверките, които дадена държава членка може да въведе в рамките на националното си законодателство, какъвто е случаят в главното производство. Въз основа на тази информация запитващата юрисдикция ще може да прецени дали националната правна уредба е в съответствие с разпоредбите на Директива 2006/126. Фактът, че тази юрисдикция изрично посочва, че разглежданата българска правна уредба предвижда „допълнителни условия“ към предвидените в тази директива, ми се струва важен елемент, който трябва да се вземе предвид при разглеждането на този въпрос.
68.
Както посочих по-горе, от член 7, параграф 1, буква а) от Директива 2006/126 следва, че свидетелства за управление на превозно средство се издават само на кандидатите, които са взели изпит по умения и поведение и теоретичен изпит и отговарят на медицинските стандарти в съответствие с разпоредбите на приложения II и III към тази директива. Член 7, параграф 3, буква а) от посочената директива изисква за подновяването на свидетелство за управление да продължават да се спазват минималните стандарти на физическа и умствена годност за управление, посочени в приложение III към същата директива.
69.
Като се има предвид, че разпоредбите в приложения II и III към Директива 2006/126 налагат задължения на държавите членки, според мен е необходимо те да бъдат внимателно разгледани. Приложение II съдържа минималните изисквания към изпитите за придобиване на свидетелство за управление на превозно средство, за да се гарантира, че кандидатите притежават знанията и уменията и имат поведението, необходими за управление на превозно средство. Така въведеният изпит трябва да включва теоретичен изпит и изпит за проверка на уменията и поведението.
70.
Приложение III към Директива 2006/126 определя минимални изисквания за физическа и психическа годност. Точки 13.1 и 13.2 от раздел „Психични заболявания“ определят минималните изисквания за психическа годност за управление на моторно превозно средство. Точка 13.1 уточнява при кои обстоятелства на кандидатите или водачите от група 1 не се издава и не се подновява свидетелство за управление, а именно в случаите на дълбоки психични разстройства, силно изоставане в умственото развитие, тежки поведенчески проблеми поради старост или личностни недостатъци, водещи до силно влошаване на разсъдъка, поведението или адаптивността. Свидетелство за управление на превозно средство може да бъде издадено или подновено на такива кандидати или водачи на превозно средство само „ако молбата е подкрепена от квалифицирано медицинско заключение и ако е необходимо, при условие провеждането на редовни медицински прегледи“.
71.
Що се отнася до водачите от група 2, за които става въпрос в настоящото преюдициално запитване, точка 13.2 от приложение III допълва разпоредбата на посочената точка 13.1 и позволява на компетентните медицински органи на държавите членки да вземат предвид допълнителните рискове и опасности, свързани с управлението на моторните превозни средства, попадащи в дефиницията на тази група.
72.
С оглед на гореизложеното може да се твърди, че Директива 2006/126 не препятства държавите членки да въведат по-строги условия по отношение на прегледите за умствена годност за водачите на превозни средства от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E само за водачите от група 2, доколкото тези по-строги условия са необходими за удостоверяване на липсата на психично разстройство предвид допълнителните рискове и опасности, свързани с управлението на тези категории превозни средства.
73.
Всъщност от точка 4 от посоченото приложение III следва, че водачите от група 2 преминават периодичните медицински прегледи, предвидени в националното законодателство, при подновяване на свидетелствата им за управление. Най-важното обаче е, че в точка 5 от същото приложение III изрично се посочва, че установените от държавите членки стандарти за издаване или всяко последващо подновяване на свидетелства за управление могат да бъдат по-строги от посочените в приложението.
74.
Поради това, когато определят медицинските прегледи, на които трябва да се подложат водачите от група 2, държавите членки могат да въведат по-строги изисквания за водачите от група 2, отколкото за водачите от група 1, за да се установят евентуални „психични заболявания“, както е посочено в точка 13.2 от приложение III към Директива 2006/126. Целта на такъв подход е медицинските прегледи, чието предназначение е да удостоверят умствената годност на водачите, да се адаптират към специфичните нужди за безопасност при тази категория превозни средства.
2. По ограниченията, които правото на Съюза налага на правомощията на държавите членки
75.
От това обаче би било погрешно да се направи извод, че Директива 2006/126 предоставя неограничено правомощие на държавите членки. Напротив, приетите от държавите членки мерки трябва да се вписват в целите на тази директива. При тълкуване на член 7 във връзка с приложение III към Директивата може да се стигне до извода, че това изключва по-конкретно налагането на допълнителни произволни изисквания, различни от предвидените в тази директива медицински прегледи, с цел да се установи годността за управление на моторно превозно средство.
76.
Държавите членки също така не могат да определят нови категории изисквания, различни от предвидените в приложения II и III към Директива 2006/126, тъй като биха застрашили постигането на нейната цел за хармонизация. В съображение 8, второ изречение изрично се посочва, че е „[н]еобходимо […] критериите за изпитите за управление на превозно средство и издаване на свидетелство за управление да бъдат хармонизирани“. Като предвидят нови изисквания за умствена годност обаче, държавите членки биха възпрепятствали именно тази цел.
77.
Също така следва да се припомни, че когато налагат изисквания, надхвърлящи минималната хармонизация, държавите членки са обвързани от общите принципи на правото на Съюза, включително основните права и основните свободи на вътрешния пазар (
12
). Следователно, ако националните органи решат да въведат по-строга проверка, за да гарантират, че няма психични разстройства, които могат да създадат риск за пътната безопасност, те трябва да се уверят, че всяко ограничение на свободното движение на хора, което може да произтече от това, е надлежно обосновано и в съответствие с принципа на пропорционалност (
13
).
78.
В това отношение следва да се констатира, че по настоящото дело българското правителство изхожда от позицията, че предвиденият в националната му правна уредба психологически тест се различава значително от предвидения в Директива 2006/126 преглед на умствената годност, без обаче да доказва истинността на твърдението си или без въпросният психологически тест действително да носи добавена стойност към пътната безопасност. Освен това следва да се отбележи, че българското правителство не е изразило становище по направеното в съдебното заседание изявление на Комисията, че правото на Съюза вече съдържа достатъчна правна уредба, а именно в областта на признаването на професионалните квалификации, за да се отчетат изискванията за безопасност, свързани с превоза на стоки и пътници (
14
). Поради тези причини допълнителната административна тежест, която за водачите означава, че трябва да се снабдят с удостоверение за психологическа годност, ми се струва трудно да се обоснове, освен ако запитващата юрисдикция установи друго.
79.
Освен това, дори предвиденият в българската национална правна уредба психологически тест всъщност да се различава значително от предвидения в Директива 2006/126 преглед за умствена годност, което запитващата юрисдикция следва да провери, се съмнявам, че въвеждането на психологически тест, чиято цел е да се получи прогноза за бъдещото поведение на съответното лице на пътя и на риска да извърши произшествия, който тест не се основава на изискванията на Директива 2006/126, може да се счита за съвместим с правото на Съюза. Всъщност въпросният психологически тест цели да се създаде нова категория изисквания и прегледи, които не са медицински прегледи за установяване на липсата на психични заболявания, които могат да застрашат пътната безопасност, което именно е изключено от Директива 2006/126.
3. Отговор на втория преюдициален въпрос
80.
Поради изложените по-горе съображения предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че член 7, параграфи 1 и 3 от Директива 2006/126, както и приложение III към нея, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба да въвежда нови категории допълнителни условия, освен минималните стандарти за умствена годност, предвидени в приложение III, чиято цел е да удостоверят психологическата годност на водачите на моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и стоки.
Г.
По третия преюдициален въпрос
81.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали допълнителните изисквания, разрешени от Директива 2006/126, трябва да имат същия срок като срока на валидност на свидетелствата за управление. Този въпрос, изглежда, се припокрива с първия въпрос, поставен от запитващата юрисдикция, и вече получи отговор по същество при разглеждането на първия и втория въпрос.
82.
Всъщност анализът на тези въпроси показа, че всяко въведено по-строго изискване — при спазване на целите на Директива 2006/126, както и на принципа на пропорционалност (
15
) — на национално равнище по отношение на физическата и умствената годност на водачите на превозно средство, предназначено за превоз на пътници и стоки, трябва да бъде приведено в съответствие с административната валидност на свидетелствата за управление и медицинските прегледи, извършени при издаването или подновяването им (
16
).
83.
С оглед на подробния анализ в настоящото заключение, както и на отговорите, които предлагам да се дадат на първите два въпроса, считам, че не е необходимо да се дава отделен конкретен отговор на третия въпрос.
VI. Заключение
84.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Административен съд Габрово, по следния начин:
„1)
Член 7, параграфи 1 и 3 и приложение III към Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат държава членка да задължава притежателя на валидно свидетелство за управление на превозно средство от категории C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 и D1E да преминава медицински преглед, който да установи неговата умствена годност през интервали от време, по-кратки от срока на валидност на свидетелството му за управление, и да изисква в това отношение, освен свидетелството за управление, отделен документ, удостоверяващ умствената му годност.
2)
Член 7, параграфи 1 и 3 и приложение III към Директива 2006/126
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба да въвежда нови категории допълнителни условия, освен минималните стандарти за умствена годност, предвидени в приложение III, чиято цел е да удостоверят психологическата годност на водачите на моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и стоки. Това обаче не е пречка държавите членки да приемат по-строги мерки в рамките на медицинските прегледи, предвидени в тази директива“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 403, 2006 г., стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 216.
(
3
)	Вж. решение от 29 април 2004 г., Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261, т. 71).
(
4
)	Вж. решение от 17 февруари 2005 г., Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, т. 28—35).
(
5
)	Съгласно постоянната практика на Съда минималната хармонизация не е пречка държавите членки да запазват или да приемат по-строги мерки, стига същите да не могат да застрашат сериозно постигането на предписания от съответната директива резултат и да са в съответствие с Договора за функционирането на ЕС. Във връзка с последното Съдът посочва, че подобни мерки могат, въпреки че са ограничаващи, да бъдат оправдани, стига да отговарят на императивно изискване от общ интерес, да са в състояние да гарантират осъществяването на преследваната с тях цел и да не надхвърлят необходимото за нейното постигане (вж. решение от 7 юли 2016 г.Muladi (C‑447/15, EU:C:2016:533, т. 43 и 44).
(
6
)	Вж. текстовете на испански („cada vez que renueven su permiso de conducción“), датски („ved hver fornyelse af kørekortet“), немски („bei jeder Erneuerung ihrer Fahrerlaubnis“), естонски („igal juhiloa uuendamisel“), английски („whenever their driving license is renewed“), италиански („in occasione del rinnovo della patente“), нидерландски („bij elke verlenging van het rijbewijs“), полски („przy okazji przedłużania ważności prawa jazdy“) и португалски език („sempre que a carta de condução seja renovada“).
(
7
)	Вж. решения от 12 декември 2013 г., X (C‑486/12, EU:C:2013:836, т. 19), и от 15 май 2014 г., Timmel (C‑359/12, EU:C:2014:325, т. 63).
(
8
)	В писмения си отговор българското правителство посочва, че разглежданата национална правна уредба е била изменена впоследствие, така че удостоверението за психологическа годност да стане безсрочно. Освен това посоченото удостоверение може да бъде обезсилвано и издавано наново само в някои определени случаи. Както обаче обяснява и българското правителство, това изменение на правната уредба няма за последица отпадане на предмета на спора по главното производство, тъй като не обхваща случаи като този на жалбоподателя в главното производство, в който е безспорно, че последният не притежава валиден сертификат, когато му е наложена административна санкция. Поради тези причини считам за уместно да разгледам преюдициалните въпроси въз основа на националната правна уредба, приложима ratione temporis към обстоятелствата, довели до спора в главното производство.
(
9
)	Вж. в това отношение Rebler, A. Die Gegenseitige Anerkennung von Fahrerlaubnissen in der EU. Neue Zeitschrift für Verkehrsrecht, vol. 25, № 11, 2021, р. 517.
(
10
)	Вж. решения от 26 октомври 2017 г., I (C‑195/16, EU:C:2017:815, т. 57), и от 29 април 2021 г., Stadt Pforzheim (Информация в свидетелството за управление) (C‑56/20, EU:C:2021:333, т. 42).
(
11
)	Вж. решения от 15 юли 2010 г., Bâtiments и Ponts Construction и WISAG Produktionsservice (C‑74/09, EU:C:2010:431, т. 54), и от 18 юни 2019 г., Австрия/Германия (C‑591/17, EU:C:2019:504, т. 164) относно ограниченията на основните свободи във връзка с налагането на такса и на допълнителни/прекомерни административни разходи.
(
12
)	Вж. в това отношение точка 30 от настоящото заключение, както и цитираната съдебна практика.
(
13
)	Вж. в този смисъл Szydło, M. EU legislation on driving licenses: does it accelerate or slow down the free movement of persons? — German Law Journal, vol. 13, № 3, 2012, р. 365.
(
14
)	Комисията се позовава конкретно на Директива 2003/59/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2003 година относно начална квалификация и продължаващо обучение на водачи на някои пътни превозни средства за превоз на товари или пътници, за изменение на Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета и Директива 91/439/ЕИО на Съвета и за отмяна на Директива 76/914/ЕИО на Съвета (ОВ L 226, 2003 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 12, стр. 86., стр. 48). Тази директива, която е в сила до 11 януари 2023 г., е отменена и заменена с Директива (ЕС) 2022/2561 на Европейския парламент и на Съвета от 14 декември 2022 година относно начална квалификация и продължаващо обучение на водачи на някои пътни превозни средства за превоз на товари или пътници (ОВ L 330, 2022 г., стр. 46).
(
15
)	Вж. точка 75 и сл. от настоящото заключение.
(
16
)	Вж. точка 53 и сл. от настоящото заключение.