62024CO0372
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
12 декември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 99 от Процедурния правилник на Съда — Отговор, който може да бъде изведен недвусмислено от съдебната практика — Възнаграждение на съдиите от първоинстанционните съдилища — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Принцип на съдийската независимост — Компетентност на законодателната и изпълнителната власт на държавите членки да установяват правилата за определяне на възнаграждението на съдиите — Изискване за възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните функции — Задължение да се вземе предвид националният социално-икономически контекст“
По дело C‑372/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Upravni sud u Rijeci (Административен съд Риека, Хърватия) с акт от 22 май 2024 г., постъпил в Съда на 24 май 2024 г., в рамките на производство по дело
B. B.
срещу
Ministarstvo pravosuđa, uprave i digitalne transformacije Republike Hrvatske,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Schalin, председател на състава, M. Gavalec (докладчик) и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между хърватския съдия B. B. и Ministarstvo pravosuđa, uprave i digitalne transformacije Republike Hrvatske (Министерство на правосъдието, държавната администрация и цифровата трансформация на Република Хърватия) по повод изчисляването на възнаграждението му.
Правна уредба
3
Член 4 от Zakon o plaći i drugim materijalnim pravima pravosudnih dužnosnika (Закон за възнагражденията и другите материални права на служителите в съдебната система), в приложимата към спора в главното производство редакция (наричан по-нататък „Законът за възнагражденията на служителите в съдебната система“), гласи в първите три алинеи:
„Възнаграждението на служителите в съдебната система се определя чрез умножаване на основното възнаграждение по коефициента за съответната длъжност.
Основното възнаграждение за изчисляване на заплащането на служителите в съдебната система е 706,50 евро бруто.
Коефициентите за изчисляване на възнаграждението на служителите в съдебната система са:
[…]
8.
a)
за съдиите в общинските съдилища — 4,21,
b)
за съдиите в административните съдилища — 4,21,
c)
за съдиите в търговските съдилища — 4,21,
d)
за заместник общинските прокурори — 4,21“.
Спорът в главното производство, производството пред Съда и преюдициалните въпроси
4
B. B. е съдия в Upravni sud u Zagrebu (Административен съд Загреб, Хърватия). На 22 ноември 2023 г. той подава до Upravni sud u Rijeci (Административен съд Риека, Хърватия), който е запитващата юрисдикция, жалба за отмяна по-специално на решението на Министерството на правосъдието, държавната администрация и цифровата трансформация на Република Хърватия от 9 октомври 2023 г. за отхвърляне на подадената от него жалба по административен ред срещу решението на председателя на Upravni sud u Zagrebu (Административен съд Загреб) от 10 юли 2023 г., с което е определено възнаграждението му съгласно член 4, първа алинея от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система. B. B. твърди, че тази разпоредба нарушава принципа на съдийската независимост, произтичащ от член 19, параграф 2 ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата.
5
Запитващата юрисдикция отбелязва, че от 1 юли 2023 г. до 1 март 2025 г. брутното месечно възнаграждение на B. B. възлиза на 2974,37 евро, като тази сума се получава чрез умножаване на основното възнаграждение на съдиите и другите служители в съдебната система в размер на 706,50 евро по коефициента 4,21, предвиден в член 4, трета алинея от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система.
6
Според запитващата юрисдикция от данните, предоставени от хърватския Национален статистически институт, и от общоизвестни факти следва, че до влизането в сила на Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система заплатата на съдиите от първоинстанционните съдилища, като B. B., е била 2295,75 евро, като тази сума е получена чрез умножаване на основното възнаграждение на съдиите и другите служители в съдебната система в размер на 652,20 евро по коефициент 3,52. Тази юрисдикция добавя, че през последните двадесет години, от една страна, брутната заплата на съдиите от първоинстанционните съдилища се е увеличила от 2187,72 евро на 3063,61 евро и от друга, че тази заплата се увеличава с 0,5 % до 20 % за всяка пълна прослужена година след достигането на шест години трудов стаж. През същия двадесетгодишен период средната нетна месечна заплата в Хърватия е нараснала със 125 %, от 522,93 евро на 1163,00 евро. Така, докато при присъединяването на Република Хърватия към Европейския съюз брутното възнаграждение на съдиите от първоинстанционните съдилища в размер на 2187,72 евро се е равнявало на 2,08 пъти брутната заплата на работещите на трудов договор, която към онзи момент е била 1053,69 евро, това възнаграждение, което действително вече възлиза на 2974,37 евро, съответства едва на 1,77 пъти брутната заплата на работещите на трудов договор, чийто размер възлиза на 1679 евро. Що се отнася до нетната заплата на съдиите от първоинстанционните съдилища, тя е 2020,79 евро, отговаряща съответно на 1,67 пъти нетната заплата на работещите на трудов договор.
7
Освен това, по отношение на други професии в съдебната система запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че съдийските възнаграждения се намират на дванадесета от шестнадесетте степени на заплащане в държавната администрация и публичните служби и съответстват по размер на възнагражденията на заместник прокурорите към Općinski sud (Общински съд, Хърватия). От друга страна, в приложимата в Хърватия тарифа за адвокатските възнаграждения се предвижда, че за съставянето на жалба по административно дело и явяване в съдебно заседание адвокатът има право на възнаграждение в размер на 2500 евро с включен данък върху добавената стойност (ДДС).
8
Запитващата юрисдикция счита, че член 4 от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система нарушава принципа на съдийската независимост, произтичащ от член 19, параграфи 1 и 2 ДЕС и от член 47, втора алинея от Хартата. Всъщност размерът на заплатата на хърватските съдии от първоинстанционните съдилища е твърде нисък, както спрямо този на други юридически професии, спрямо средната заплата и стандарта на живот в Хърватия, така и спрямо актуалното към момента на присъединяването на Република Хърватия към Съюза съотношение между възнаграждението на съдиите и средната месечна заплата на работещите на трудов договор. Според тази юрисдикция заплатата на съдиите от първоинстанционните съдилища не е подходяща, което може да застраши тяхната независимост и принципа на ефективна съдебна защита. Освен това съдийските заплати се изплащат от бюджета на хърватската държава, което косвено накърнява принципа на независимост и автономност на съдебната власт, тъй като размерът им зависи от решенията на изпълнителната и законодателната власт.
9
Според B. B. възнаграждението на всеки независим съдия трябва да съответства на неговите отговорности, на факта, че той лично упражнява конституционно определена правораздавателна длъжност, и на стандарта на живот и социалното положение в държавата, в която упражнява функциите си. Член 4 от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система обаче не отговарял на тези изисквания. B. B. посочва, че през последните двадесет години заплатата му се е увеличила с по-малко от 30 %, докато средната нетна месечна заплата в Република Хърватия се е увеличила с почти 125 % и възлиза на около 1160 евро. B. B. подчертава, че след подаването на жалбата му са били приети нови разпоредби, целящи да увеличат значително заплатите на всички работещи в държавната администрация и публичните служби освен съдиите. Освен това, вследствие на значителното увеличение на тарифата за адвокатските възнаграждения през 2023 г., адвокат, натоварен само с две дела, можел да получи равностойно на съдийското възнаграждение.
10
При тези обстоятелства в решението си от 22 май 2024 г. Upravni sud u Rijeci (Административен съд Риека) решава да спре производството и да отправи до Съда пет преюдициални въпроса.
11
С решение на председателя на Съда от 27 август 2024 г. производството по настоящото дело е спряно до постановяване на решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė (C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109).
12
С писмо от 13 март 2025 г. секретариатът на Съда изпраща посоченото решение на запитващата юрисдикция и я приканва да посочи дали с оглед на това решение поддържа преюдициалното си запитване.
13
В отговора си от 24 април 2025 г. тази юрисдикция уведомява Съда, че поддържа преюдициалното си запитване, тъй като настоящото дело се различава значително от това, по което е постановено посоченото решение. Така според запитващата юрисдикция, за разлика от националните правни уредби, разглеждани по делата, по които е постановено това решение, Законът за възнагражденията на служителите в съдебната система не предвижда обективни критерии за определянето на възнаграждението на съдиите. Освен това запитващата юрисдикция посочва особеностите на контекста в Хърватия. В това отношение тя изтъква, че икономическата криза, обосновала намаляване на възнагражденията на съдиите, е приключила през 2016 г., така че повече няма основателна причина за отлагане на актуализирането на техните възнаграждения. Посочената юрисдикция счита също по същество и по аналогия с решение от 20 април 2021 г., Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 64 и 65), че намаляването на съотношението между брутната заплата на съдиите от първоинстанционните съдилища и средната заплата на работещите на трудов договор в периода между присъединяването на Република Хърватия към Съюза и датата, на която B. B. подава жалбата си, представлява намаляване на защитата на съдийската независимост.
14
Накрая запитващата юрисдикция посочва, че Законът за възнагражденията на служителите в съдебната система действително е изменен отново, считано от 1 март 2025 г., като изменението има за цел да уеднакви основата за изчисляване на възнаграждението на съдиите с основата, приложима за възнагражденията на служителите в държавната администрация и публичните служби. Въпреки тази реформа обаче брутното възнаграждение на съдиите от първоинстанционните съдилища съответства на третата степен на заплащане, предвидена за държавните служители и за работещите в държавната администрация, и то без да се вземат предвид всички допълнителни възнаграждения, от които се ползват някои категории държавни служители. Освен това въпреки посоченото ново изменение на Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система съдиите все още не могат да упражняват каквато и да било друга дейност и да получават подаръци и всякакви други доходи. Впрочем те все още не получават същото обезщетение за неработоспособност поради заболяване, каквото е изплащано на държавните служители и на работещите в публичните служби. В крайна сметка хърватските съдии продължават да получават по-ниско възнаграждение от това на много техни колеги с висше образование, независимо от професията им.
15
С оглед на новите обстоятелства, които посочва в отговора си от 24 април 2025 г., Upravni sud u Rijeci (Административен съд Риека) адаптира текста на преюдициалните си въпроси, както следва:
„1)
Трябва ли принципът на съдийската независимост, установен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47, втора алинея от [Хартата], да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредбите на член 4 от [Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система], въз основа на които е прието обжалваното от жалбоподателя [в главното производство] решение и които определят основното възнаграждение (без добавки), тоест определят основата и коефициента на възнаграждението на съдиите от първоинстанционните съдилища в [Хърватия]?
2)
Ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен, но неприлагането на член 4 от [този закон] би довело до още по-неблагоприятен резултат от гледна точка на независимостта на съдиите от първоинстанционните съдилища, а държавата членка непрекъснато избягва да установи режим на заплащането, който да отговаря на изискванията за независимост на съдебната власт, трябва ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата да се тълкуват в смисъл, че националният съд е длъжен да вземе всички правно допустими мерки, за да осигури независимостта на съдиите, включително да определи за периода от 1 юли 2023 г. до 1 март 2025 г. основното брутно възнаграждение на жалбоподателя като съдия в първоинстанционен съд, без добавки, в размер на брутното месечно възнаграждение за текущата година, получено чрез умножаване на размера на средното брутно месечно възнаграждение за предходната година за работещите на трудови договори в [Хърватия] по коефициент (2,08), който отговаря на съотношението между брутното възнаграждение на съдиите от първоинстанционните специализирани съдилища и средното брутно възнаграждение на работещите на трудови договори в [Хърватия] към момента на присъединяването на Република Хърватия към [Съюза]?
3)
Трябва ли принципът на съдийската независимост, установен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата, да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредба от националното право (включително последното изменение на Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система, в сила от 1 март 2025 г.), която не предвижда никакво прилагане на предвидения от Съюза критерий относно степените на заплащане на съдиите, нито определя степента на заплащане (от общо [шестнадесет] степени на заплащане), приложима за държавните служители и служителите в публичната администрация, която би била подходяща за възнаграждението на съдиите от първоинстанционните съдилища?
4)
Ако отговорът на предишния въпрос е утвърдителен, трябва ли принципът на съдийската независимост, установен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата, да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредба от вътрешното право, която предвижда възнаграждението на съдиите да се изплаща от държавния бюджет, който се приема и управлява от правителството и парламента на Република Хърватия като носители на изпълнителната и законодателната власт, които по този начин упражняват косвено влияние върху независимостта на съдебната власт[?]
5)
Трябва ли принципът на съдийската независимост, установен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 47, втора алинея от Хартата, да се тълкува в смисъл, че при приемането на разпоредби за съдийските възнаграждения законодателят на Република Хърватия е длъжен така да определя възнаграждението на съдиите, че нарастването на съдийските възнаграждения да следва съотношението на нарастване на средната заплата в [Хърватия] за същия период?“.
По преюдициалните въпроси
16
Съгласно член 99 от Процедурния правилник на Съда, когато отговорът на преюдициален въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика или отговорът не оставя място за разумно съмнение, Съдът може във всеки един момент да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат.
17
Следва също да се припомни, че съдебното сътрудничество, въведено с член 267 ДФЕС, е основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. От една страна, Съдът е оправомощен не да прилага нормите на правото на Съюза към определен случай, а само да се произнася по тълкуването на Договорите и на актовете на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза (вж. в този смисъл решение от 18 май 2021 г., Asociaţia Forumul Judecătorilor din România и др., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 и C‑397/19, EU:C:2021:393, т. 201 и цитираната съдебна практика). От друга страна, съгласно точка 11 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C 380, 2019 г., стр. 1) националните юрисдикции са тези, които трябва да направят във висящия пред тях спор конкретните изводи от предоставените от Съда насоки за тълкуване (вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2018 г., Roche Lietuva, C‑413/17, EU:C:2018:865, т. 43).
18
В случая въпреки изразените от запитващата юрисдикция съмнения Съдът счита, че поисканото от запитващата юрисдикция тълкуване на правото на Съюза се налага недвусмислено от решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė (C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109). Следователно по настоящото дело трябва да се приложи член 99 от Процедурния правилник.
19
Както следва от точка 17 от настоящото определение, запитващата юрисдикция е тази, която в спора по главното производство трябва да направи конкретните изводи от насоките за тълкуване, произтичащи от тази практика на Съда.
По първия, третия, четвъртия и петия въпрос
20
С първия, третия, четвъртия и петия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на съдийската независимост не допуска правна уредба на държава членка, по силата на която възнаграждението на съдиите се определя от законодателната и изпълнителната власт на тази държава членка чрез умножаване на основното възнаграждение на съдиите и другите служители в съдебната система по коефициент, отговарящ на категорията на съответния съдия.
21
На първо място, въпреки че в съответствие с принципа на разделение на властите, характерен за функционирането на правовата държава, трябва да се гарантира независимостта на съдилищата спрямо законодателната и изпълнителната власт на дадена държава членка, самият факт, че тези власти участват в определянето на възнаграждението на съдиите, сам по себе си не може да създаде зависимост на съдиите по отношение на тези власти, нито да породи съмнения относно тяхната независимост или безпристрастност. Всъщност при изготвянето на бюджета си и при избора между различните пера на бюджетните разходи държавите членки разполагат с широка свобода на преценка, която включва определянето на метода за изчисляване на тези разходи, и по-специално на възнаграждението на съдиите. Националните законодателни и изпълнителни органи действително са в най-добра позиция да вземат предвид специфичния социално-икономически контекст на държавата членка, в която трябва да се изготви този бюджет и да се гарантира независимостта на съдиите (решения от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 51, и от 5 юни 2025 г., Curtea de Apel Bucureşti (Премахване на обезщетение при пенсиониране на съдиите), C‑762/23, EU:C:2025:400, т. 22).
22
Все пак националните правила относно възнаграждението на съдиите не трябва да пораждат оправдани съмнения у правните субекти в неподатливостта на съответните съдии на влиянието на външни фактори и в неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси. За тази цел хартите, докладите и другите документи, изготвени от органите на Съвета на Европа или произтичащи от системата на Организацията на обединените нации, могат да предоставят релевантни насоки за тълкуването на правото на Съюза при наличието на национални разпоредби, приети в тази област (решения от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 52 и 53, и от 5 юни 2025 г., Curtea de Apel Bucureşti (Премахване на обезщетение при пенсиониране на съдиите), C‑762/23, EU:C:2025:400, т. 23).
23
На второ място, принципът на съдийската независимост, разглеждан във връзка с принципа на правна сигурност, изисква правилата за определяне на възнаграждението на съдиите да са обективни, предвидими, стабилни и прозрачни, така че да се изключи всяка произволна намеса на законодателната и изпълнителната власт на съответната държава членка (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 56).
24
Впрочем, като предвижда, че размерът на възнаграждението на съдиите се определя чрез умножаване на основен размер по коефициент, считан за отразяващ значимостта на функциите на съдията, член 4, първа алинея от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система, изглежда, отговаря на условията, посочени в предходната точка, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
25
Впрочем по делата, по които е постановено решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė (C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 10 и 25), Съдът не поставя под въпрос такива правила за изчисляване на възнаграждението на полските и литовските съдии. Във всеки случай нищо в акта за преюдициално запитване не позволява да се разбере защо предвидените в Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система правила за изчисляване на възнаграждението на хърватските съдии не са обективни.
26
На трето място, съдиите трябва да получават възнаграждение, съответстващо на значимостта на техните функции, което налага да се вземе предвид социално-икономическият контекст на съответната държава членка, с други думи, нейното икономическо, социално и финансово положение. В този смисъл е подходящо средното възнаграждение на съдиите да се сравни със средната заплата в посочената държава. Освен това, макар да трябва да се вземат предвид заплатите на други юридически професии, от това не може да се направи извод, че възнаграждението на съдиите не може да бъде по-ниско от средното възнаграждение на други практикуващи юристи, по-специално на упражняващите свободна професия, каквито са адвокатите, тъй като те очевидно се намират в положение, различно от това на съдиите. Освен това трябва да се вземат предвид различните премии и надбавки, получавани от съдиите в допълнение към обичайната им основна заплата (решения от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 58 и 61—64, и от 5 юни 2025 г., Curtea de Apel Bucureşti (Премахване на обезщетение при пенсиониране на съдиите), C‑762/23, EU:C:2025:400, т. 35 и 36).
27
Макар в рамките на производството по член 267 ДФЕС да не следва да прилага нормите на правото на Съюза към определен случай, Съдът може, за да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, да ѝ даде насоки, които са изведени от преписките в главните производства и от представените пред него писмени становища, които да позволят на тази юрисдикция да се произнесе (вж. в този смисъл решения от 20 юни 1991 г., Newton, C‑356/89, EU:C:1991:265, т. 10, и от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 77).
28
В случая следва да се отбележи по-специално, че основната брутна заплата на съдиите от първоинстанционните съдилища се равнява на 1,77 пъти от брутната заплата на работещите на трудов договор, за която впрочем не се уточнява дали съответства на средната брутна заплата в тази държава членка, и че това съотношение е значително.
29
Освен това запитващата юрисдикция, изглежда, не е взела предвид надбавките, които получават хърватските съдии от първоинстанционните съдилища, и по-специално надбавката за прослужено време, която води до увеличаване на заплатата на съдиите с 0,5 % до 20 % за всяка пълна прослужена година след достигането на шест години трудов стаж и може значително да увеличи тяхното възнаграждение.
30
Освен това, за да провери до каква степен възнаграждението на съдиите съответства на значимостта на техните функции, запитващата юрисдикция може да вземе предвид данните, съдържащи се в Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейската централна банка, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите (COM (2025) 375 final) от 1 юли 2025 г., озаглавено „Информационно табло на [Европейския съюз] в областта на правосъдието за 2025 г.“ (вж. по аналогия решение от 5 юни 2025 г., Curtea de Apel Bucureşti (Премахване на обезщетение при пенсиониране на съдиите), C‑762/23, EU:C:2025:400, т. 43). От графика 35 в това съобщение обаче е видно, че съотношението между началното брутно възнаграждение на хърватските съдии от първоинстанционните съдилища и средната заплата в тази държава членка, което е 1,77, е сравнимо със съотношението, което се наблюдава в други държави членки, като Кралство Белгия, Италианска република, Република Литва, Унгария, Република Австрия, Република Полша, Република Финландия или Кралство Швеция. Това съотношение е дори по-високо от съществуващото в Германия, Франция, Люксембург, Нидерландия или Словения.
31
Освен това фактът, че по бюджетни съображения законодателят на дадена държава членка не е увеличил възнаграждението на националните съдии, така че въпросното съотношение е намаляло, не може непременно да се разглежда като намаляване на защитата на правовата държава като ценност в тази държава членка. Само особени обстоятелства, обосноваващи волята на този законодател да засегне принципа на съдийската независимост, и по-специално приемането на национални разпоредби относно организацията на правораздаването и засягащи гаранциите за независимост на съдиите, биха могли да докажат нарушение на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и на член 47 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 64 и 65).
32
Накрая, що се отнася до довода във връзка с факта, че за изготвянето на жалба в рамките на административен спор и явяването им в съдебно заседание адвокатите в Хърватия получават възнаграждение в размер на 2500 евро с ДДС, несъмнено, както следва от доклада за оценка на европейските съдебни системи, изготвен през 2020 г. от Европейската комисия за ефективност на правосъдието (CEPEJ) (стр. 67), за да се гарантира независимостта на съдиите, и в по-общ план, качеството на правосъдието в правовата държава, „[п]олитиките в областта на правосъдието следва също да вземат предвид заплатите на други правни професии, за да направят съдийската професия привлекателна за висококвалифицирани практикуващи юристи“. Както обаче бе подчертано в точка 26 от настоящото определение, принципът на съдийската независимост допуска възнаграждението на съдиите да се определи на равнище, което е под средното възнаграждение на други практикуващи юристи, тъй като те очевидно се намират в положение, различно от това на съдиите.
33
В този смисъл и без да се засягат проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, не изглежда член 4, първа алинея от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система да е в нарушение на изискванията, произтичащи от принципа на съдийската независимост, който следва от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС (вж. по аналогия решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 83).
34
С оглед на гореизложените съображения на първи, трети, четвърти и пети въпрос следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на съдийската независимост допуска правна уредба на държава членка, по силата на която възнаграждението на съдиите се определя от законодателната и изпълнителната власт на тази държава членка чрез умножаване на основното възнаграждение на съдиите и другите служители в съдебната система по коефициент, отговарящ на категорията на съответния съдия, ако това определяне не е упражняване на произволна власт, а се основава на обективни, предвидими, стабилни и прозрачни правила и осигурява на съдиите възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, като се имат предвид икономическото, социалното и финансовото положение на посочената държава членка и средната заплата в нея.
По втория въпрос
35
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи как би могла да възстанови правото на съдиите да получават възнаграждение, съответстващо на значимостта на техните функции, в случай че член 4 от Закона за възнагражденията на служителите в съдебната система нарушава принципа на съдийската независимост, произтичащ от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС.
36
Предвид отговора на първи, трети, четвърти и пети въпрос и при липсата на доказателства, че член 4 от този закон нарушава принципа на съдийската независимост, не следва да се отговаря на втория въпрос.
По съдебните разноски
37
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
принципът на съдийската независимост допуска правна уредба на държава членка, по силата на която възнаграждението на съдиите се определя от законодателната и изпълнителната власт на тази държава членка чрез умножаване на основното възнаграждение на съдиите и другите служители в съдебната система по коефициент, отговарящ на категорията на съответния съдия, ако това определяне не е упражняване на произволна власт, а се основава на обективни, предвидими, стабилни и прозрачни правила и осигурява на съдиите възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, като се имат предвид икономическото, социалното и финансовото положение на посочената държава членка и средната заплата в нея.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: хърватски.