62024TC0643
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. MARTÍN y PÉREZ DE NANCLARES
представено на 3 декември 2025 година (
1
)
Дело T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
срещу
Cristian General Serv SRL
(Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния)
„Преюдициално запитване — Данъчни въпроси — Данък върху добавената стойност (ДДС) —Член 2, параграф 1, буква в), член 24, параграф 1 и член 25 от Директива 2006/112/ЕО — Понятие „възмездна доставка на услуги“ — Колективно управление на авторски права — Възнаграждение за публично разгласяване на защитени музикални произведения — Надбавка, прилагана при липса на разрешение — Член 73 от Директива 2006/112 — Данъчна основа — Понятие „насрещна престация“
I. Въведение
1.
„Справедливата продажна цена се определя от общата оценка на хората“, обичаше да казва в Саламанка Франсиско де Витория (
2
). Не изключвам Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) да се е водил от тази мисъл на икономическата философия, за да ни сезира с цел да се определи in fine данъчната основа на данъка върху добавената стойност (ДДС) когато съществува норма, водеща до утрояване на цената на доставка.
2.
Настоящото запитване поставя по-конкретно два въпроса относно тълкуването на Директива 2006/112/ЕО (
3
), които се вписват в рамките на вече трайно установена съдебна практика.
3.
От една страна, следва да се провери дали е налице „възмездна доставка на услуги“, тоест дали в случая по същество е налице взаимна размяна на престации, когато ползвател, извършил публично разгласяване на защитени музикални произведения без предварително разрешение, е длъжен ex lege да плати възнаграждение за това разгласяване. От отговора ще зависи дали когато липсва разрешение ще са приложими съответно съображенията, изложени в решение от 21 януари 2021 г., UCMR - ADA (C‑501/19, наричано по-нататък решение UCMR, EU:C:2021:50), от които следва, че предоставянето на разрешение за такова разгласяване срещу заплащане на възнаграждение действително представлява облагаема с ДДС сделка.
4.
От друга страна, настоящото дело дава повод да уточня границите на понятието „насрещна престация“, когато част от възнаграждението има характеристики на санкция или обезщетение. Всъщност ползвателят, който е пропуснал да получи разрешение, е длъжен да плати тройния размер на основното възнаграждение. Ако се приеме, че в случая действително има „възмездна доставка на услуги“, ще трябва да се определи дали ДДС се дължи върху увеличения размер или само върху основния размер на това възнаграждение. Ето защо ще предложа да разгледам критериите, позволяващи да се определи дали връзката между надбавката и предоставената услуга е достатъчно пряка, за да се приеме, че има синалагматично правоотношение.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
5.
Съгласно член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112 на облагане с ДДС подлежи „доставката на услуги, извършвана възмездно на територията на държава членка от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество“.
6.
Според член 24, параграф 1 от тази директива „[д]оставка на услуги“ означава всяка сделка, която не представлява доставка на стоки“.
7.
Член 25 от посочената директива гласи:
„Доставката на услуги, наред с другото, може да включва една от следните сделки:
a)
прехвърляне на права върху нематериална вещ […];
б)
поемане на задължението […] за толериране на действие или състояние;
в)
извършването на услуги […] на основание на закон“.
8.
Член 73 от същата директива гласи, че „[п]о отношение на доставката на […] услуги, различни от посочените в членове 74—77, данъчната основа включва всичко, което представлява насрещна престация, получена или която следва да бъде получена от доставчика срещу доставката, от клиента […]“.
Б.
Румънското право
9.
Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Закон № 227/2015 за Данъчния кодекс) от 8 септември 2015 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 688 от 10 септември 2015 г.) в приложимата по спора в главното производство редакция съдържа в членове 268 и 271 разпоредби, с които се транспонират член 2, параграф 1, буква в), както и членове 24 и 25 от Директива 2006/112.
10.
Съгласно член 286, параграф 4, буква b) от този закон „[д]анъчната основа не включва […] неустойките и всяка друга претендирана сума за […] неизпълнение на договорни задължения, ако тя се събира в допълнение към договорените цени и/или тарифи“.
11.
Legea nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Закон № 8/1996 за авторското право и сродните му права, наричан по-нататък „Закон № 8/1996“) от 14 март 1996 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 60 от 26 март 1996 г.) в приложимата по спора в главното производство редакция определя в членове 98 и 121 някои права и задължения на носителите на авторски или сродни права. От тях следва по-специално, че тези носители имат изключителното право да забранят излъчването или публичното разгласяване на своето произведение, освен когато то вече е записано или излъчено.
12.
Освен това тези разпоредби предвиждат възнаграждение за използването на защитени произведения, което се събира от организация за колективно управление на авторски права, както и условията и реда за приемане на приложимите при определяне на размера на това възнаграждение методики.
13.
В случая приложимата методика е предвидена в Решение № 120/2016 на Oficiul Român pentru Drepturile de Autor (Румънска служба за авторски права), публикувано в Monitorul Oficial al României. Според нея размерът на възнаграждението зависи от критерии, като площта на обекта, в който се извършва публичното разгласяване, броя на стаите в обекта за настаняване, местоположението и вида на обекта.
14.
Тази сума трябва да се плати на съответната организация за колективно управление на авторски права въз основа на неизключително разрешение за използване на защитени произведения. Съгласно точка 3.12 от тази методика, ако за използването не е получено разрешение, сумата се дължи в троен размер.
III. Фактите в основата на спора и преюдициалното запитване
15.
Спорът в главното производство се води между Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Румънски център за управление на правата на артистите изпълнители, наричан по-нататък „Credidam“), който е организация за колективно управление на авторски права, и Cristian General Serv SRL, установено в Румъния дружество, по повод на възнаграждението, дължимо от последното за разпространение на защитени музикални произведения.
16.
Посоченото дружество разпространява такива произведения в обект за настаняване, без да е получило предварително необходимото разрешение от Credidam. Според румънската правна уредба в такива случаи възнаграждението се дължи в троен размер.
17.
Сезирана с въззивна жалба, запитващата юрисдикция посочва, че Credidam иска в претендираните суми да се включи ДДС, а според ответника в главното производство този данък не се дължи (
4
).
18.
Като има предвид практиката на Съда (
5
), запитващата юрисдикция счита, че е необходимо да се провери дали носителите на авторски права извършват сделка, която трябва да се квалифицира като „възмездна доставка на услуги“, облагаема с ДДС, когато дадено лице извършва публично разгласяване на защитени произведения, без да е получило необходимото разрешение от Credidam. За целите на изчисляване на дължимия ДДС евентуално трябвало да се определи дали насрещната престация за тази доставка включва единствено основния размер на възнаграждението, или ДДС трябва да се начисли върху тройния размер, който се дължи, когато няма разрешение.
19.
При това положение Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) решава да спре производството и да постави в рамките на производство по член 267 ДФЕС следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 2, параграф 1, буква в), член 24, параграф 1 и член 25, буква а) от Директива [2006/112] да се тълкуват в смисъл, че носителите на сродни права извършват възмездна доставка на услуги, когато ползвателят извършва публично разгласяване на защитени произведения без да притежава издадено за тази цел разрешение?
2)
Зависи ли отговорът на първия въпрос от обстоятелството, че съгласно националното право носителят на такова сродно право няма възможност да се противопостави на използването, а има право само на еднократно справедливо възнаграждение, или [зависи] от метода за изчисляване, използван за определяне на дължимите суми?“.
IV. Производството пред Съда и Общия съд
20.
Настоящото преюдициално запитване постъпва в секретариата на Съда на 22 ноември 2024 г. На основание член 50 б от Статута на Съда на Европейския съюз запитването е прехвърлено на Общия съд, който решава да се произнесе без провеждане на съдебно заседание за изслушване на устни състезания.
21.
Credidam, румънското правителство и Европейската комисия представят писмени становища.
V. Правен анализ
А.
Предварителни бележки
22.
Особеността на настоящото дело се състои в обстоятелството, че въпросите на запитващата юрисдикция се отнасят до проблеми, които са пряко продължение на разгледаните в решение UCMR (
6
).
23.
Делото, което е в основата на това решение — постановено по запитване от Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния) — по принцип се отнася до същата национална правна уредба като разглежданата в главното производство, а именно Закон № 8/1996. Освен това поставените въпроси са изисквали тълкуване на същите разпоредби от Директива 2006/112, по-конкретно член 2, параграф 1, буква в), от което по същество следва, че „възмездно“ извършените „доставки на услуги“ се облагат с ДДС.
24.
Ето защо поставените в настоящото производство въпроси следва да се разгледат през призмата на това решение.
25.
В това отношение ми се струва, че мотивите на преюдициалното запитване позволяват да се доизясни неговият точен обхват. От една страна, запитващата юрисдикция иска да се установи дали в случая носителите на авторски права, представлявани от организацията за колективно управление, са извършили „доставка на услуги“ и дали евентуално може да се счита, че тя е извършена „възмездно“, по-специално предвид регламентираните в румънската правна уредба условия и ред за определяне на дължимото от ползвателите възнаграждение. От друга страна, при утвърдителен отговор тази юрисдикция иска да се разгледа по-специално „възмездният“ характер на тази доставка, за да се определи дали ДДС трябва да се изчисли върху основния или върху тройния размер на възнаграждението.
26.
Ето защо ще предложа на Общия съд да преформулира поставените въпроси по следния начин: първият цели да се установи дали член 2, параграф 1, буква в), член 24, параграф 1 и член 25, букви б) и в) от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че нормативно установеното задължение да се толерира срещу възнаграждение публичното разгласяване на защитени произведения от страна на ползвател, който не е получил предварително необходимото за тази цел разрешение, трябва да се квалифицира като „възмездна доставка на услуги“, а вторият цели да се определи дали член 2, параграф 1, буква в) във връзка с член 73 от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че възнаграждението, което се дължи за публичното разгласяване на защитени произведения и което се състои от основно възнаграждение и надбавка, прилагана когато преди това разгласяване не е получено разрешение, може да се квалифицира като „насрещна престация“.
27.
За целите на настоящото заключение най-напред ще анализирам наличието на доставка на услуги и нейния възмезден характер (Б), а след това специфичните проблеми, свързани с размера на възнаграждението (В).
Б.
По наличието на „възмездна доставка на услуги“
28.
Както следва от решение UCMR, разрешението за публично разгласяване на защитени произведения чрез предоставяне на лицензия срещу възнаграждение представлява „възмездна доставка на услуги по смисъла на член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112“ (
7
).
29.
В мотивите на това решение обаче липсва самостоятелен анализ на въпроса дали в светлината на определението и неизчерпателните примери, дадени в членове 24 и 25 от Директива 2006/112, тази дейност трябва да се квалифицира като „доставка на услуги“. Всъщност Съдът се е съсредоточил върху тълкуването на термина „възмездно“, като е разгледал паричните задължения на ползвателите, които разгласяват публично защитени произведения.
30.
В частност решение UCMR припомня, че доставката на услуги се извършва възмездно, когато в рамките на едно правоотношение доставчикът получава възнаграждение, което представлява действителната равностойност на предоставената услуга, и случаят е такъв, ако съществува пряка връзка между това възнаграждение и тази определяема услуга. Разглежданата в делото, по което е постановено това решение, румънска правна уредба отговаря на тези критерии, тъй като в нея е уредено синалагматично правоотношение между носителите на авторски права, представлявани от организация за колективно управление на авторски права, и ползвателите на защитените произведения. Всъщност лицензите, предоставени от тази организация по силата на законово задължение, разрешават публичното разгласяване на тези произведения срещу заплащане на възнаграждение (
8
).
31.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали изложените в решение UCMR съображения могат да се приложат към настоящото дело, доколкото ответникът в главното производство не е поискал разрешение, преди да пристъпи към публичното разгласяване на защитените произведения.
32.
Предлагам да разгледам този въпрос на два етапа. Най-напред ще се спра на тълкуването на понятието „доставка на услуги“ (1), а след това на тълкуването на критерия за възмездния характер на такива доставки (2).
1. Понятието „доставка на услуги“
33.
Що се отнася до въпроса дали по настоящото дело е извършена „доставка на услуги“, отбелязвам — с уговорката, че запитващата юрисдикция трябва да направи проверка — че Закон № 8/1996 предвижда, от една страна, че ако няма разрешение, носителите на правата са длъжни да толерират публичното разгласяване на защитените произведения, и от друга страна, че ползвателят трябва да заплати като насрещна престация възнаграждение в определен размер (
9
). Според преюдициалното запитване така румънската правна уредба обвързва правото на ползвателите на разгласяване със задължението им да платят за упражняването на това право.
34.
Според мен предвиденото в националното право законово задължение да се толерира определено действие може лесно да се приравни на задължителното предоставяне на разрешение, предвидено в решение UCMR. То съответства поне на две от трите сделки, посочени в член 25 от Директива 2006/112 като примери за доставки на услуги (
10
). Става въпрос за сделките по букви б) и в) от този член, а именно съответно поемане на задължението за толериране на действие и извършването на услуга на основание на закон.
35.
По-общо, квалифицирането на дадено действие, което позволява упражняването на правото на публично разгласяване на защитени произведения, като „доставка на услуги“, се подкрепя от естеството на ДДС като „общ данък върху потреблението“, чиято цел е „да се обложи финансовият разход за придобиването на потребителска стока […][,] тоест потребителско благо, независимо дали става въпрос за материална вещ, както в случая на доставка на стоки, или за нематериално благо, както в случая на доставка на услуги“ (
11
).
2. Възмездният характер на доставката
36.
От друга страна, считам, че доставката на услуги, която идентифицирах по-горе, се извършва възмездно. В това отношение е достатъчно да се посочи, че румънската правна уредба създава пряка връзка между доставката на тази услуга и плащането на възнаграждението. Така тази правна уредба установява правоотношение, в рамките на което се разменят насрещни престации (
12
). В това отношение липсата на договорно правоотношение между носителите на авторските права и ползвателите е без значение. Всъщност според съдебната практика правоотношението между доставчика на услуга и нейния получател може по естеството си да е публичноправно, установено със закон, както впрочем обяснява член 25, буква в) от Директива 2006/112. Следователно правната природа на това правоотношение не оказва влияние върху съществуването на пряка връзка между извършената доставка на услуги и получената насрещна престация (
13
).
37.
Предвид съдебната практика, по същество по същите съображения въпросите на запитващата юрисдикция относно регламентираните условия и ред за определяне на размера на дължимото възнаграждение въз основа на предварително установени критерии, според мен не са определящи (
14
).
38.
Бих искал да добавя, че съдебната практика потвърждава, че евентуалната незаконосъобразност на публичното разгласяване, извършено в настоящия случай, също не е определящ елемент при преценката за наличие на възмездна доставка на услуги. Всъщност принципът на данъчен неутралитет не допуска да се прави общо разграничение между законните и незаконните сделки, което предполага, че на критерия за наличие на правоотношение трябва да се придава широко значение, което включва правоотношенията, възникнали по силата на правна норма (
15
).
39.
По гореизложените съображения считам, че член 2, параграф 1, буква в), член 24, параграф 1 и член 25, букви б) и в) от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че законовото задължение да се толерира срещу възнаграждение публичното разгласяване на защитени произведения от ползвател, който не е получил предварително изискваното за тази цел разрешение, трябва да се квалифицира като „възмездна доставка на услуги“.
В.
По наличието на „пряка връзка“ между услугата и надбавката, прилагана към основния размер на възнаграждението
40.
Сега ще разгледам въпроса дали „насрещната престация“ за разглежданата в главното производство услуга включва само основния размер на дължимото от ползвателите на защитени произведения възнаграждение, или следва да се приеме, че ДДС трябва да се определи въз основа на увеличения размер на това възнаграждение.
41.
Преди да разгледам този въпрос, припомням, че с оглед на посоченото в точки 36—38 от настоящото заключение ми се струва, че може да се приеме за установено, че основният размер на възнаграждението трябва да се квалифицира като „насрещна престация“. При това положение остава да се провери дали това понятие може да се приложи и към сумата над този размер, която се дължи допълнително, когато ползвател не е получил разрешение преди публичното разгласяване на защитените произведения. Следователно ще съсредоточа анализа си върху квалификацията на тази надбавка от гледна точка на ДДС.
42.
Според мен определящият за тази квалификация елемент е посоченото в точка 30 от настоящото заключение наличие на „пряка връзка“ между извършената услуга и получената равностойност. Очертанията на това изискване са обект на съдебна практика, която е колкото изобилна, толкова и казуистична (
16
). Въпреки това считам, че от нея могат да се извлекат няколко по-общи критерия, които да позволят на Общия съд, или по-скоро на запитващата юрисдикция (
17
) да определи дали в случая надбавката има достатъчно пряка връзка с разглежданата доставка на услуга.
43.
Предвид тези съображения ще анализирам релевантността на критериите, свързани съответно с реалната доставка на услуга (1), с размера на полученото възнаграждение (2) и с каузата и целите на плащанията (3).
1. Реалната доставка на услуга
44.
Считам, че относимата съдебна практика в тази област позволява да се разграничат две хипотези.
45.
От една страна, е хипотезата на плащания, които се извършват независимо от доставката на услуга, поради което липсва облагаема сделка. Такъв е например случаят при обезщетение, платено като компенсация за забавено плащане (
18
). Същото се отнася до земеделските помощи, изплащани за съкращаване на производството, които са разгледани в решения от 29 февруари 1996 г., Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, т. 21 и 22), и от 18 декември 1997 г., Landboden-Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, т. 23 и 24), тъй като липсва потребителско благо. Склонен съм да считам, че събирането на курортна такса от община също би могло да попадне в тази категория, ако тази такса не финансира определяема услуга, а допринася общо за функционирането на общината (
19
).
46.
От друга страна, когато потребителско благо (
20
) реално е предоставено на едно лице (
21
), както е в настоящия случай, по принцип е съвсем ясно, че плащанията, направени prima facie за това благо, трябва да се квалифицират като „насрещна престация“. Има обаче множество ситуации, при които тази квалификация изобщо не е очевидна. Колебанията при идентифицирането на „пряка връзка“ между предоставената услуга и получените от доставчика плащания често са следствие от националната правна уредба, която моделира правоотношението между страните и невинаги позволява да се определят еднозначно каузата и целта на тези плащания (
22
).
47.
В такива сиви зони се разполага съдебната практика относно понятието „насрещна престация“, развита досега от Съда (
23
), сред която по-специално в решения от 18 юли 2007 г., Société thermale d’Eugénie-les-Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440), и от 20 януари 2022 г., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37), които ми изглеждат особено релевантни за анализа на настоящото дело. В първото решение задатъкът, платен от клиент на хотел, който се отказва от престоя, е квалифициран като „необлагаемо предварително определено обезщетение“. Във второто е прието, че „таксите за контрол“, дължими в случай на неправилно паркиране на паркинг, представляват насрещна престация за доставка на услуги.
48.
Според мен тази съдебна практика може да подскаже, че обстоятелството, че плащане, което — както в настоящото дело, изглежда, има поне отчасти характер на обезщетение — се вписва в контекста на доставката на услуги, е силна индиция за квалифицирането му като „насрещна престация“. Това е още по-явно, когато на критерия за наличие на правоотношение, означаващо размяна на насрещни престации, трябва да се придаде широко значение, както припомних в точка 38 от настоящото заключение.
49.
Ето защо в случая следва да се установи дали въпреки доставката на услуга част от полученото възнаграждение, а именно надбавката, не може да се квалифицира като „насрещна престация“. Такъв би бил случаят, ако тя следва да се квалифицира като „обезщетение, което няма пряка връзка с посочената услуга“.
2. Размерът на полученото възнаграждение
50.
Що се отнася до размера на разглежданото в главното производство плащане, от преюдициалното запитване следва, че запитващата юрисдикция придава определено значение на факта, че надбавката далеч надхвърля основното възнаграждение. Ето защо тя, изглежда, се пита дали размерът на цената, която трябва да се плати, е от значение, за да се определи дали е налице насрещна престация.
51.
За отговора на тези въпроси ми се струва уместно да припомня, че понятието „насрещна престация“, използвано в член 73 от Директива 2006/112 за определяне на данъчната основа, е определящо и за въпроса дали доставка на услуги е извършена „възмездно“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква в) от тази директива. Всъщност, ако няма насрещна престация, няма и данъчна основа, а системата на ДДС е неприложима (
24
).
52.
Тази „насрещна престация“ представлява субективната, т.е. действително получената стойност, а не стойност, определена според обективни критерии. При това положение, както по същество отбелязва генерален адвокат Ruiz-Jarabo Colomer (
25
), размерът на тази престация е без значение. Всъщност обстоятелството дали той е равен, по-голям или по-малък от направените от доставчика разходи не може да засегне пряката връзка между доставката на услуги и получената насрещна престация (
26
).
53.
Наистина, до определена степен може да е необходимо да се вземе предвид полученият от доставчика на услуга размер на възнаграждението. Такъв по-специално е случаят, когато възнаграждението е толкова малко, че покрива съвсем малка част от направените разходи. Въпреки това, според мен развитата с течение на времето съдебна практика, сред която по-конкретно са решения от 30 март 2023 г., Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279), и от същата дата Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), показва, че преценката дали възнаграждението е достатъчно не е част от проверката за наличието на насрещна престация, както може да се предположи от прочита на първото предложение във второто изречение от точка 49 от решение от 2 юни 2016 г., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) (
27
). Всъщност аз считам, че размерът на получените от доставчика плащания всъщност е само един от релевантните елементи при преценката за наличие на икономическа дейност (
28
).
54.
Струва ми се, че тези съображения показват, че в случая надбавката не следва да се разграничава от основния размер на разглежданото възнаграждение, тъй като на организацията за колективно управление на авторски права действително се дължи сборът от двете. При всички положения високият размер на надбавката е без значение за отговора на въпроса дали тя е част от получената насрещна престация.
3. Каузата и целта на плащанията
55.
Второто изречение от точка 49 от решение от 2 юни 2016 г., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392), е интересно и по друга причина, доколкото второто предложение от него (
29
) подсказва, че може да има „фактори“, които, в случай че бъдат взети предвид при определяне на размера на възнаграждението за дадена услуга, биха могли да поставят под съмнение пряката връзка между двете. Склонен съм да считам, че тази формулировка би могла да се разглежда като препратка към целите на дължимите от получателя на услугата плащания, които могат да се изведат от националната правна уредба, от която са част.
56.
В това отношение държа да припомня от самото начало, че не е толкова важно дали националното право квалифицира сумите, които трябва да се платят на доставчика на услуга, като възнаграждение, като обезщетение или като санкция. Преценката дали дадено плащане се извършва като насрещна престация за доставка на услуги е въпрос на правото на Съюза (
30
).
57.
Юридическата кауза, или по-скоро правното основание за плащанията, обаче е елемент, който трябва да се вземе предвид при определяне дали е налице насрещна престация (
31
). Същото се отнася и до преследваната цел, макар според мен тя да е само допълнителна индиция, която сама по себе си не може да е определяща. За целите на преценката на тези два елемента е необходимо освен това да се отчита и действителното икономическо положение на сделките (
32
).
58.
Целта на плащанията заема важна част от съображенията на Съда по делото, по което е постановено решение Tolsma (
33
), от което се установява, че дребните монети, които минувачите дават на добра воля на уличен музикант, не са насрещна престация за услуга. Въпреки това, тази цел не е била определяща сама по себе си, както се потвърждава в точка 17 от това решение, в която се подчертава липсата на правоотношение между този музикант и неговата публика (
34
).
59.
Според мен този извод се налага и по делото, по което е постановено решение Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
35
). Всъщност от това решение следва, че според приложимото в главното производство национално право задатъкът не е неразделна част от договора за настаняване, сключен между клиента и хотелиера. Последният е длъжен да направи резервация за престоя независимо от внасянето на задатък, което потвърждава, че задатъкът не е насрещна престация за услуга, а предварително определено обезщетение (
36
).
60.
Друг такъв пример е делото, по което е постановено решение MEO — Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
), в което се разглежда разпоредба от договор с определен срок, която предвижда незабавна изискуемост на оставащите месечни вноски в случай на предсрочно прекратяване на договора. Целта на тази разпоредба, а именно да разубеди клиента да не спази минималния срок на обвързаност, не е от такова естество, че да засегне юридическата кауза на плащанията на това основание. Всъщност те са предвидено в договора минимално възнаграждение, което трябва да се квалифицира като „насрещна престация“ (
38
).
61.
Накрая в делото, по което е постановено решение Apcoa Parking Danmark (
39
), налагането на „такси за контрол“ на ползватели на паркинг е немислимо без предоставянето на паркомясто. Освен това Съдът подчертава, че доброто функциониране на паркинга действително изисква контрол при неправилно паркиране и че ползвател, който паркира своя автомобил в нарушение на нормалните условия за използване, е длъжен да плати тези такси. Те отразяват по-високите оперативни разходи, предизвикани от това поведение (
40
).
62.
Склонен съм да считам, че в случая сме в ситуация, която е сходна не с разглежданата в делото, по което е постановено решение Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
41
), а с тази, която се разглежда в делото, по което е постановено решение Apcoa Parking Danmark (
42
). Всъщност според моя прочит на преюдициалното запитване прилаганата надбавка е просто резултат от различен начин на изчисляване на възнаграждението, което се дължи за публичното разгласяване на защитените произведения, въз основа на законови условия, доведени до знанието на ползвателите. Евентуално би могло да се счита, че в случаите, при които не е получено разрешение преди разгласяването, надбавката е неразделна част от това възнаграждение.
63.
Друга индиция в този смисъл би могло да е обстоятелството, че от гледна точка на икономическото положение надбавката, изглежда, отчита по-високия разход, който организацията за колективно управление на авторски права трябва да направи, от една страна, поради нарушението на законовото задължение на ползвателите да се снабдят с изискуемите разрешения, и от друга страна, за да следи за спазването на това задължение (
43
).
64.
В крайна сметка проверката на елементите, които биха могли да потвърдят наличието на „пряка връзка“ между предоставената услуга и получената „насрещна престация“, като разглежданата в главното производство надбавка, е от компетентността на запитващата юрисдикция. Тя следва да извърши преценка на националното право и на правния и икономическия контекст, в който се вписва сделката между организацията за колективно управление на авторски права и ползвателя, който е разгласил защитените произведения, без предварително да е получил необходимото разрешение (
44
).
65.
По гореизложените съображения считам, че член 2, параграф 1, буква в) във връзка с член 73 от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че възнаграждението, което се дължи за публичното разгласяване на защитени произведения и което се състои от основно възнаграждение и надбавка, прилагана когато преди това разгласяване не е получено разрешение, може да се квалифицира като „насрещна престация“, което следва да се провери от запитващата юрисдикция, по-специално в светлината на правната кауза и целите на това възнаграждение.
VI. Заключение
66.
Предвид гореизложеното предлагам на Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния) да се отговори по следния начин:
„1)
Член 2, параграф 1, буква в), член 24, параграф 1 и член 25, букви б) и в) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
законовото задължение да се толерира срещу възнаграждение публичното разгласяване на защитени произведения от ползвател, който не е получил предварително изискваното за тази цел разрешение, трябва да се квалифицира като „възмездна доставка на услуги“.
2)
Член 2, параграф 1, буква ) във връзка с член 73 от Директива 2006/112
трябва да се тълкува в смисъл, че
възнаграждението, което се дължи за публичното разгласяване на защитени произведения и което се състои от основно възнаграждение и надбавка, прилагана когато преди това разгласяване не е получено разрешение, може да се квалифицира като „насрещна престация“, което следва да се провери от запитващата юрисдикция, по-специално в светлината на правната кауза и целите на това възнаграждение“.
José Martín y Pérez de Nanclares
Представено в открито съдебно заседание в Люксембург на 3 декември 2025 година.
Подписи
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Вж. съображенията в De Iustitia относно „продажбата“ (въпрос 77), възпроизведени в Beltrán de Heredia, V., Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, tomes I à VI, Biblioteca de Teólogos Españoles, Salamanque, 1932 à 1952. Философско-икономическото учение на Франсиско де Витория е развито през 1527/1528 и 1535/1536 академични години в Университета на Саламанка. Въпреки че самият той не публикува нито една от лекциите си, мащабното му учение е възпроизведено въз основа на бележките на неговите ученици, събрани и описани от Beltrán de Heredia. В това отношение вж. от същия автор „Hacia un inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV-XVII, conservados en España y en el extranjero“, Revista Española de Teología, 1943, p. 59—88.
(
3
)	Директива на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7).
(
4
)	Отбелязвам, че в писменото си становище, представено пред Общия съд, Credidam твърди, че не се дължи ДДС.
(
5
)	Вж. по-специално решение UCMR, точки 34 и 35.
(
6
)	Вж. първи бележки по това решение в Simon, D. Fiscalité — Gestion collective des droits d’auteur. — Revue Europe, 2021, no 3, commentaire no 101; за подробен анализ вж. Finken, B. Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 — C‑501/19, UCMR-ADA — Mehrwertsteuerrecht, 2024, no 10, p. 414—417, а в по-общ план Aliaga Agullo, E. Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales („Droit de Suite) — Revista española de derecho financiero, 2023, no 199, p. 37—77.
(
7
)	Решение UCMR, точки 30—37 и 39.
(
8
)	Решение UCMR, точки 30—37 и 39.
(
9
)	Условията и редът за изчисляване на това възнаграждение и обстоятелството, че неговият размер се утроява, ако няма разрешение, ще бъдат разгледани съответно в раздели Б. 2 и В от настоящото заключение.
(
10
)	Що се отнася до член 25 от Директива 2006/112, вж. решение от 4 юли 2024 г., Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, т. 34).
(
11
)	Заключение на генерален адвокат Kokott по дело Файненшъл България (С‑744/23, EU:C:2025:332, т. 39).
(
12
)	Вж. в този смисъл решение от 4 юли 2024 г., Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, т. 39 и 40), що се отнася до правоотношението между носителите на авторски права и организацията за колективно управление на тези права, предвидено в Закон № 8/1996. По този въпрос вж. още Pollaud-Dulian, F. TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE — Revue trimestrielle de droit commercial, 2024, no 3, p. 642—647.
(
13
)	Решения от 29 октомври 2015 г., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, т. 39), от 2 юни 2016 г., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, т. 42), и от 15 април 2021 г., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, т. 39). Вж. още заключението на генерален адвокат Kokott по дело Файненшъл България (C‑744/23, EU:C:2025:332, т. 40): „[ДДС] не е данък върху правния оборот или пък данък върху договорите […]“.
(
14
)	Вж. в този смисъл решения от 2 юни 2016 г., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, т. 46 и 49), и от 15 април 2021 г., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, т. 43).
(
15
)	Вж. решение от 27 април 2023 г., Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, т. 28—33). Вж. обаче решение от 14 юли 2005 г., British American Tobacco и Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, т. 42): „Кражбата на стоки не представлява „възмездна доставка на стоки“. За по-подробен анализ на проблемите, свързани с незаконното потребление вж. Beretta, G. Taxable and Non-Taxable Transactions — In: Kofler, G., et al. (éd.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Vienne, 2024, p. 113—162 (p. 131—136).
(
16
)	За преглед и анализ на релевантната в това отношение съдебна практика вж. Tumpel, J. „Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis — In: Kirchmayr, S., Mayr, G., Hirschler, K. (éd.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Linde, Vienne, 2023, p. 45—55 et p. 72—81.
(
17
)	Решение от 29 октомври 2015 г., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, т. 34).
(
18
)	Решение от 1 юли 1982 г., BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, т. 8). Вж. обаче относно облагането на лихви, платени на доставчик, за да приеме да отложи датата на плащане, решение от 27 октомври 1993 г., Muys' en De Winter's Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, т. 18).
(
19
)	Вж. решение от 13 юли 2023 г., Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, т. 33—39), в което обаче е идентифицирана определяема услуга, както и коментара на това решение в Pezet, F. Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie — Droit fiscal, 2023, no 37, commentaire no 285.
(
20
)	Вж. точка 35 от настоящото заключение, в която припомням, че ДДС е данък върху потреблението.
(
21
)	Вж. решения от 20 януари 2022 г., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, т. 43), и от 28 ноември 2024 г., rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, т. 25).
(
22
)	Вж. в този смисъл Lamouroux, G. Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont-elles soumises à la TVA? — Revue de droit fiscal, 2025, no 9, p. 44—49, 44—53 (p. 44—51, 44—52).
(
23
)	Вж. относно квалифицирането като „насрещна престация“ (1) на цената на услуга, когато получателят на услугата отказва действителното ѝ извършване като прекратява предсрочно договора решения от 22 ноември 2018 г., MEO — Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, т. 50, 51, 61 и 62), от 3 юли 2019 г., УниКредит Лизинг (C‑242/18, EU:C:2019:558, т. 70—76), и от 11 юни 2020 г., Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, т. 33—40), (2) на цената на неизползвания самолетен билет решение от 23 декември 2015 г., Air France — KLM и Hop!-Brit Air (C‑250/14 и C‑289/14, EU:C:2015:841, т. 28, 30 и 34), (3) на плащания в случай на кражба на електроенергия решение от 27 април 2023 г., Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, т. 28—33), (4) на субсидии за грижите за лица, настанени в заведение за настаняване на възрастни хора решение от 27 март 2014 г., Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, т. 32), и (5) на адвокатското възнаграждение, получено от адвокат на загубилата делото страна, който е представлявал клиента си безвъзмездно, решение от 23 октомври 2025 г., Файненшъл България (C‑744/23, EU:C:2025:816, т. 33 и 35). Обратно, вж. за липса на „насрещна престация“ (1) когато на спечелилия конно надбягване се полага награда решение от 10 ноември 2016 г., Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, т. 36—39), и (2) в случай на субсидии с фиксиран размер за услуга за обществен превоз решение от 8 май 2025 г., Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Услуги за обществен транспорт) (C‑615/23, EU:C:2025:320, т. 23—30).
(
24
)	Вж. в този смисъл решения от 5 февруари 1981 г., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, т. 11), и от 1 април 1982 г., Hong-Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, т. 10 и 11).
(
25
)	Заключение по дело Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, т. 35).
(
26
)	Става въпрос за постоянна съдебна практика. Вж. решения от 5 февруари 1981 г., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, т. 13), от 20 януари 2022 г., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, т. 45), и от 1 август 2025 г., Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, т. 92).
(
27
)	Това предложение е със следния текст: „Запитващата юрисдикция трябва по-специално да се увери, че таксата, предвидена от жалбоподателите в главното производство, не представлява само частично възнаграждение за доставките на услуги, които са или трябва да бъдат извършени […]“.
(
28
)	Решения от 30 март 2023 г., Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, т. 31, 32, 38 и 40), и от същата дата, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, т. 37, 40, 46 и 49).
(
29
)	Това предложение е със следния текст: „Запитващата юрисдикция трябва по-специално да се увери […], че равнището на [възнаграждението] не е било определено поради наличието на други възможни фактори, които евентуално да могат да поставят под съмнение пряката връзка между доставките на услуги и насрещната им престация“.
(
30
)	Решение от 20 януари 2022 г., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, т. 46 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. в този смисъл още Deboissy, F. Indemnités contractuelles et TVA: suite — Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, no 16, p. 807—808. Вж. още Beiser, R. Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer? — Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, no 168, p. 214—217 (p. 217), който счита по същество, че Съдът привързва понятието „насрещна престация“ по смисъла на член 73 от Директива 2006/112 към националното гражданско право.
(
32
)	Решение от 22 ноември 2018 г., MEO — Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, т. 41—45).
(
33
)	Решение от 3 март 1994 г. (C‑16/93, EU:C:1994:80, т. 16—19).
(
34
)	Вж. автентично тълкуване в решение от 23 октомври 2025 г., Файненшъл България (C‑744/23, EU:C:2025:816, т. 30). Вж. още von Streit, G., Streit, T. Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen — UmsatzsteuerRundschau, 2020, no 4, p. 525—535 (p. 526), които считат, че в делото Tolsma няма доставка на услуги.
(
35
)	Решение от 18 юли 2007 г. (C‑277/05, EU:C:2007:440, т. 19—32).
(
36
)	Вж. автентичното тълкуване на това решение в точка 24 от решение от 28 ноември 2024 г., rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994). По въпроса дали задатъкът следва да се разграничава от „гаранция за резервация“ и последната да се квалифицира като „насрещна престация за услуга“ вж. Bédier, J.‑L. La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA — Revue de droit fiscal, 2024, no 45, p. 370‑23—370‑27 (p. 370‑27).
(
37
)	Решение от 22 ноември 2018 г. (C‑295/17, EU:C:2018:942, т. 61 и 62).
(
38
)	За подобен пример вж. решение от 3 юли 2019 г., УниКредит Лизинг (C‑242/18, EU:C:2019:558, т. 75 и 76).
(
39
)	Вж. решение от 20 януари 2022 г. (C‑90/20, EU:C:2022:37, т. 33 и 34), и заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по това дело (EU:C:2021:449, т. 61).
(
40
)	Вж. Критиката на Dodos, P. EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz-Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt — Mehrwertsteuerrecht, 2022, no 6, p. 240—244 (p. 243, 244).
(
41
)	Решение от 18 юли 2007 г. (C‑277/05, EU:C:2007:440).
(
42
)	Решение от 20 януари 2022 г. (C‑90/20, EU:C:2022:37).
(
43
)	Отбелязвам, че преписката, с която разполага Общият съд, не съдържа информация в това отношение.
(
44
)	Относно компетентността на националния съд да тълкува собственото си право вж. решения от 3 юли 2019 г., УниКредит Лизинг (C‑242/18, EU:C:2019:558, т. 47), и от 29 октомври 2015 г., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, т. 34), вече посочено в точка 42 от настоящото заключение.