62011CC0231
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г‑Н P. MENGOZZI
представено на 19 септември 2013 година (
1
)
Съединени дела C‑231/11 P, C‑232/11 P и C‑233/11 P
Европейска комисия
срещу
Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P)
Siemens Transmission & Distribution Ltd (C‑232/11 P)
Siemens Transmission & Distribution SAи
Nuova Magrini Galileo SpA (C‑233/11 P)
срещу
Европейска комисия
„Обжалване — Конкуренция — Картели — Пазар на проектите, свързани с комутационни апарати с газова изолация — Солидарна отговорност за плащане на глобата — Обхват на компетентност на Комисията и на националните съдилища — Понятие за предприятие — Принципи на лична отговорност и на индивидуализация на наказанията — Пълна юрисдикция на Общия съд — Правилото „ne ultra petita“ — Принцип на състезателност — Принципи на пропорционалност и на равно третиране“
1.
С всяка от трите жалби — предмет на настоящите съединени дела, се иска частичната отмяна на Решение на Общия съд от 3 март 2011 г. по дело Siemens AG Österreich и др./Комисия (
2
) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“). С това съдебно решение Общият съд е отменил частично и впоследствие е изменил Решение C (2006) 6762 окончателен на Комисията (
3
) (наричано по-нататък „спорното решение“), с което същата институция е установила наличието на антиконкурентно споразумение в сектора на комутационните апарати с газова изолация (gas insulated switch gear, наричани по-нататък „GIS“) (
4
) и е наложила поредица от глоби на предприятията, участвали в споразумението.
2.
Първата жалба, подадена от Комисията по дело C‑231/11 P, повдига важен правен въпрос, чийто отговор, от една страна, би могъл да повлияе на институционното равновесие между органи на Съюза и на държавите членки, доколкото става въпрос за съответните обхвати на компетентност на Комисията и на националните съдилища, и от друга страна, може да има значимо въздействие върху практическото прилагане от страна на Комисията на правилата на Съюза относно конкуренцията. В частност, с жалбата си Комисията оспорва Решението на Общия съд, доколкото, когато посочената институция санкционира няколко лица при условията на солидарност за нарушение на правилата относно конкуренцията, то ѝ признава правомощието и задължението да определи вътрешните отношения между солидарните длъжници по наложената от нея глоба (тоест т.нар. отношения на вътрешна солидарност (
5
)) и вследствие на това да установи за всеки солидарно санкциониран субект припадащата му се част от глобата, която той трябва да понесе.
3.
Втората (дело C‑232/11 P) и третата (дело C‑233/11 P) жалба от своя страна са подадени от три дружества, санкционирани за участие в споразумението относно GIS и целят главно оспорване на глобите, които Общият съд им е наложил при упражняване на своята пълна юрисдикция (
6
).
I – Факти
А – Жалбоподателите
4.
Жалбоподателите по втората и третата разглеждана жалба са три дружества, чието участие в споразумението не е оспорено и които през периода, в който същото е действало, а именно 1988—2004 г., са били предмет на различни сложни дружествени промени, които трябва да бъдат изложени накратко.
5.
В частност, жалбоподателят по дело C‑232/11 P, Siemens Transmission & Distribution Ltd (по-рано Reyrolle Ltd, а впоследствие VA Tech Reyrolle Ltd, наричано по-нататък „Reyrolle“) през периода 1988—1998 г. е бил дъщерно дружество на групата Rolls-Royce. На 20 септември 1998 г. то е придобито от VA Technologie AG (наричано по-нататък „VA Technologie“), което на свой ред на 13 март 2001 г. го апортира като непарична вноска — посредством изцяло притежавано от него дъщерно дружество, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (наричано по-нататък „KEG“) — в рамките на операция, целяща създаването на ново дружество, VA Tech Schneider High Voltage GmbH (наричано по-нататък „VAS“). Първоначално VA Technologie AG притежава 60 % от капитала на VAS, а Schneider Electric SA (наричано по-нататък „Schneider“) притежава 40 % от същия (
7
).
6.
До март 2001 г. двамата жалбоподатели по дело C‑233/11 P, Siemens Transmission & Distribution SA (наричано по-нататък „SEHV“) и Nuova Magrini Galileo SpA (наричано по-нататък „Magrini“), са дъщерни дружества, изцяло притежавани от Schneider. На тази дата, в рамките на създаването на VAS, Schneider апортира въпросните две дружества като непарична вноска (
8
).
7.
През октомври 2004 г. VA Technologie придобива от Schneider посредством KEG в пълен размер дружествения капитал на VAS (
9
). Накрая, през 2005 г. Siemens AG чрез своето дъщерно дружество Siemens AG Österreich (наричано по-нататък „Siemens Österreich“) придобива изключителен контрол върху групата, начело на която е било VA Technologie (която е включвала VAS, Reyrolle, SEHV, Magrini и KEG, наричани по-нататък заедно „групата VA Tech“). След това придобиване VA Technologie и впоследствие VAS се сливат в Siemens Österreich (
10
).
Б – Административното производство и спорното решение
8.
От точки 4—11 от обжалваното съдебно решение е видно, че вследствие на искане за намаляване на глобите, направено през март 2004 г. (
11
), в което се разкрива наличието на антиконкурентни практики в сектора на GIS, Комисията започва разследване, в хода на което извършва проверки по-конкретно в помещенията на дружествата, принадлежащи към групата VA Tech, сред които са и жалбоподателите по настоящите дела, и впоследствие връчва изложение на възраженията на 20 дружества, включително на жалбоподателите.
9.
На 24 януари 2007 г. Комисията приема спорното решение. В това решение Комисията установява, че в рамките на споразумението относно GIS участващите предприятия са постигнали съгласие, наред с останалото, относно разпределянето на пазарите на световно равнище (
12
), определянето на цените и обмена на чувствителна информация. Освен това Комисията установява, че споразумението е било с продължителност от 15 април 1988 г. до 11 май 2004 г. включително, но че участието на дружествата от групата VA Tech в него е било прекъснато между декември 2000 г. и април 2002 г. (
13
). Вследствие на тези констатации Комисията налага различни глоби на участващите в споразумението предприятия.
10.
По-конкретно, в член 1, букви м), р) и с) от спорното решение Комисията установява, че Reyrolle, SEHV и Magrini са участвали в нарушението от 15 април 1988 г. до 13 декември 2000 г. и от 1 април 2002 г. до 11 май 2004 г. В член 1, букви п) и у) от спорното решение Комисията установява, че Siemens Österreich и KEG са участвали в нарушението от 20 септември 1998 г. до 13 декември 2000 г. и от 1 април 2002 г. до 11 май 2004 г. В член 1, буква н) от спорното решение Комисията установява, че Schneider е участвало в нарушението от 15 април 1988 г. до 13 декември 2000 г.
11.
Съгласно член 2 от спорното решение за горепосочените нарушения Комисията е наложила следните глоби:
„[…]
й)
[Schneider]: 3600000 EUR;
к)
[Schneider]: солидарно с [SEHV] и [Magrini]: 4500000 EUR;
л)
[Reyrolle]: 22050000 EUR, от които
i)
солидарно с [SEHV] и [Magrini]: 17500000 EUR, и
ii)
солидарно с [Siemens Österreich] и [KEG]: 12600000 EUR“.
В – Първоинстанционното съдебно производство
12.
Сезиран с жалби от участвалите в групата VA Tech дружества срещу спорното решение, Общият съд, както ще стане ясно от подробното изложение по-долу, най-напред е отменил това решение в частите му, засягащи наложените на жалбоподателите глоби (
14
), и впоследствие го е изменил при упражняване на своята пълна юрисдикция, установявайки освен това за различните глоби размерите на припадащата се на всяко дружество част от сумите, което то трябва да понесе във вътрешните отношения между солидарните длъжници (
15
).
13.
Точки 2 и 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение гласят следното:
„2)
Отменя член 2, букви й), к) и л) от [спорното] решение.
3)
Налага следните глоби за нарушенията, констатирани в член 1, букви м), п), р), с) и у) от [спорното] решение:
—
[SEHV] и [Magrini], при условията на солидарна отговорност с [Schneider]: 8100000 EUR,
—
[Reyrolle], при условията на солидарна отговорност със [Siemens Österreich], [KEG], [SEHV] и [Magrini]: 10350000 EUR,
—
[Reyrolle], при условията на солидарна отговорност със [Siemens Österreich] и [KEG]: 2250000 EUR,
—
[Reyrolle]: 9450000 EUR“.
II – Производство пред Съда
14.
С акт от 13 май 2011 г. Комисията подава жалба по дело C‑231/11 P, като иска частичната отмяна на обжалваното съдебно решение. С отделни актове от 17 май 2011 г. Reyrolle, от една страна, и SEHV и Magrini, от друга, също подават жалба, съответно по дела C‑232/11 P и C‑233/11 P, като искат частичната отмяна на обжалваното съдебно решение.
15.
С определение от 1 юли 2011 г. председателят на Съда съединява трите дела за целите на писмената и устната фаза на производството, както и на съдебното решение.
16.
На 2 май 2013 г. е проведено съдебното заседание пред Съда.
III – По жалбата, подадена от Комисията по дело C‑231/11 P
17.
В подкрепа на жалбата си Комисията изтъква седем основания, като всички са насочени към оспорване, макар и от различни гледни точки, на обжалваното съдебно решение, доколкото в него Общият съд е потвърдил, че Комисията има изключителното задължение да определи вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, наложена солидарно на няколко субекта за нарушение на правилата на конкуренция, както и доколкото Общият съд, извличайки конкретните последици от това потвърждаване по принцип, е определил припадащата се на всяко дружество част от наложената глоба на различните дружества, осъдени да отговарят солидарно за нейното заплащане.
18.
Преди да бъдат подробно анализирани различните правни основания на жалбата, повдигнати от Комисията, следва да се припомнят накратко основните елементи от съображенията на Общия съд в обжалваните части на решението, след което да се разгледат някои предварителни въпроси, свързани с предмета и обхвата на жалбата, отговорът на които може да се отрази на нейната допустимост и относимост.
А– Обжалваното съдебно решение
19.
В обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред излага в точки 137—167 мотивите за отмяната на спорното решение в частта му, която засяга наложените на жалбоподателите глоби. По-специално, след като е обсъдил и одобрил направения от Комисията анализ относно определянето на различните дружества, на които може да се вмени поведението на участващите в споразумението предприятия (
16
), Общият съд се занимава с въпроса за изчисляването на размера на глобите, които трябва да бъдат наложени на посочените дружества (
17
). В точки 150 и 151 от обжалваното съдебно решение Общият съд тръгва от поредица от принципи, които извлича от съдебната практика, за да изложи след това в точки 153—159 ред съображения относно солидарността във вътрешните отношения между съдлъжниците. Именно срещу тези съображения е изрично насочена жалбата на Комисията.
20.
В частност, Общият съд потвърждава, че от принципа на индивидуализация на наказанията произтича, че всяко дружество трябва да може да изведе чрез дедукция от решението, с което му се налага заплащането на глоба при условията на солидарна отговорност с още едно или повече дружества, припадащата му се част, която то трябва да понесе във вътрешните отношения със своите солидарни съдлъжници, след като бъде извършено плащането на Комисията. За тази цел Комисията трябва да уточни периодите, за които заинтересованите дружества са (съ)отговорни поради неправомерното поведение на участващите в картела предприятия, и евентуално степента на отговорност на посочените дружества за това поведение. Общият съд намира освен това, че понятието „солидарна отговорност за заплащането на глобите“ е самостоятелно понятие на правото на Съюза, което следва да се тълкува във връзка с целите на конкурентното право (
18
).
21.
В този контекст според Общия съд решението, с което Комисията налага на различни дружества солидарното заплащане на глоба, произвежда ipso iure всички последици, произтичащи от правния режим на глобите в конкурентното право, и то както в отношенията (външни) между кредитор и солидарни длъжници, така и в отношенията (вътрешни) между солидарни съдлъжници. Следователно единствено Комисията, когато упражнява правомощието си да налага глоби по силата на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 (
19
), може да определи припадащите се на различните дружества части от сумите, за чието заплащане съответните дружества отговарят солидарно, доколкото са част от едно и също предприятие, и тази задача не може да бъде оставена на националните съдилища (
20
).
22.
При липсата на констатация в решението на Комисията, че някои дружества са отговорни в по-голяма степен от други за участието на предприятието, от което са или са били част, в констатираното нарушение през определен период според Общия съд трябва да се приеме, че те са еднакво отговорни за посоченото поведение и поради това — че частта им от дължимите при условията на солидарна отговорност суми е еднаква (
21
).
23.
След като очертава по този начин правния режим на солидарната отговорност в областта на глобите за нарушение на правилата за конкуренция на Съюза, Общият съд, във връзка с конкретния случай посочва в точки 161—165 от обжалваното съдебно решение три групи незаконосъобразност при определянето на глобите от страна на Комисията (
22
). Като приема поради това, че Комисията е нарушила принципа на индивидуализация на наказанията, Общият съд отменя частично член 2 от спорното решение, както е посочено в точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение, възпроизведено в точка 13 по-горе.
24.
На второ място, в точки 236—264 от обжалваното съдебно решение Общият съд, при упражняване на своята пълна юрисдикция, изменя спорното решение. В това отношение е достатъчно тук да се отбележи, че освен да установи размерите на глобите, които жалбоподателите в първоинстанционното производство трябва да платят при условията на солидарна отговорност на Комисията, Общият съд в точки 245, 247, 261 и 263 е определил конкретно припадащата се част от глобата, която всяко дружество трябва да понесе във вътрешните отношения между солидарните съдлъжници. Общият съд мотивира изрично това определяне със съображенията в точки 158 и 159 от обжалваното съдебно решение (обобщени в точка 22 по-горе), като приема, че при липсата на констатация в спорното решение относно степента на отговорност на всяко от дружествата, глобата трябва да бъде понесена в еднакви части от дружествата, осъдени при условията на солидарна отговорност.
Б – По предмета на жалбата
25.
В жалбата си Комисията изрично потвърждава, че тя е насочена изключително срещу точки 153—159 от обжалваното съдебно решение (обобщени в точки 20—22 по-горе), както и срещу произтичащото от това определяне на припадащата се част от глобата, която всяко от дружествата трябва да понесе във вътрешните отношения между солидарните съдлъжници, направено от Общия съд в точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение въз основа на тези съображения. Ограничаването на предмета на жалбата на Комисията до тези два аспекта на обжалваното съдебно решение се потвърждава и от съдържанието на нейните искания (
23
).
26.
Трябва обаче да се констатира, че — както впрочем признава самата Комисия — нито изложените в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение съображения, свързани с регламентацията на вътрешната солидарност, нито последиците, които Общият съд, в точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение, извежда от тези съображения за изменение на глобите, при упражняване на своята пълна юрисдикция, са отразени формално в диспозитива на обжалваното съдебно решение. Действително, както е видно от точка 13 по-горе, диспозитивът на обжалваното съдебно решение не съдържа никакво изрично позоваване на определянето на припадащата се част от глобата, която всяко от дружествата, осъдени при условията на солидарна отговорност, трябва да понесе.
27.
Освен това съображенията, изразени от Общия съд в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение според мен дори не са пряко в основата на частичната отмяна на спорното решение, постановена в точка 2 от диспозитива. Действително трите вида незаконосъобразност, конкретизирани от Общия съд в точки 161—165 от обжалваното съдебно решение (
24
), които не са оспорени от Комисията пред Съда, засягат по-скоро нарушението на принципа на индивидуализация на наказанията във връзка с въпроси относно външния аспект на солидарната отговорност на осъдените дружества, тоест тяхната отговорност за заплащането на глобата на Комисията, отколкото въпроси относно вътрешните отношения между тях в качеството им на солидарни съдлъжници за заплащането на глобата (
25
). Въпреки че, както ще се види по-добре в подробното изложение по-долу, те несъмнено съставляват основанието за определяне от страна на Общия съд на конкретните припадащи се части в точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение, изразените в точки 153–159 от същото съдебно решение съображения изглежда съставляват един вид obiter dictum в мотивите на Общия съд, който води до частичната отмяна на спорното решение, постановена в точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение. Не споделям обаче твърдението на Комисията, че тези съображения съставляват съществените мотиви, на които е основана тази частична отмяна, и то независимо от факта, че Общият съд в точка 160 от обжалваното съдебно решение е упрекнал Комисията за това, че не е взела предвид „посочените по-горе принципи“.
28.
В светлината на тези съображения следва да се направи изводът, че дори ако Съдът, като уважи изцяло подадената от Комисията жалба, отмени точките от съдебното решение, срещу които същата е насочена, диспозитивът на съдебното решение във всички случаи няма да бъде формално изменен. Положение от този вид повдига поредица от въпроси, които заслужават по-задълбочен анализ.
1. По необходимостта от наличие за Комисията на правен интерес от подаване на жалбата
29.
На първо място, в случай че с жалбата си един жалбоподател не може ефективно да постигне отмяната на диспозитива на обжалваното съдебно решение, се поставя въпросът за неговия правен интерес от подаване на самата жалба. В това отношение обаче не мога да се въздържа да посоча, че съдебната практика далеч не е единна по въпроса дали е необходимо привилегирована институция или по-общо жалбоподател като Комисията да доказва наличието на правен интерес от подаването на жалба пред Съда срещу решение на Общия съд.
30.
Действително по несъмнен начин произтича от първоначалната съдебна практика, която може да се проследи до Решение по дело Anic Partecipazioni (
26
), че независимо от обстоятелството дали са били или не страни в спора пред първата инстанция, „институциите на Общността не трябва […] да доказват никакъв правен интерес, за да могат да подадат жалба срещу решение на Общия съд“ (
27
). Това принципно изявление, основано на разпоредбата на член 56, трета алинея от Статута на Съда (
28
), впоследствие е изрично възпроизведено в последващи решения на Съда (
29
), едно от които постановено от голям състав (
30
).
31.
Въпреки това в други решения Съдът, сезиран с жалба срещу решение на Общия съд, анализира наличието на предпоставката правен интерес от обжалването за привилегированите жалбоподатели и в частност за Комисията, като дори обявява някои жалби за частично недопустими поради липса на правен интерес от обжалване за съответната институция (
31
).
32.
Между двете гореспоменати течения в съдебната практика съм склонен да възприема първото. Действително, от една страна, ми изглежда, че числящите се към това течение решения, за разлика от принадлежащите към другото течение, представляват точен избор на Съда, който впоследствие е бил потвърден с решение, постановено от голям състав. От друга страна, приемам, че по аналогия с предвиденото в областта на жалбата за отмяна, която според постоянната съдебна практика може да се подава от привилегировани жалбоподатели, без те да са длъжни да доказват наличието на правен интерес от обжалването (
32
), благоприятното третиране на тези жалбоподатели в областта на обжалването на решение на Общия съд може да намери своето основание в особеното положение, което те заемат в рамките на правния ред на Съюза и което може да обоснове признаването в тяхна полза на легитимация за обжалване, независима от доказването на собствен правен интерес да обжалват (
33
).
33.
Това основание е отразено и в разпоредбите на член 56, втора и трета алинея от Статута, който предвижда за институциите на Съюза и за държавите членки отклонение от условията за упражняване на правото на жалба с цел да се улесни нейното подаване. Това обаче не означава, както впрочем ще стане ясно и в следващата точка, че тези жалбоподатели разполагат с неограничена възможност да обжалват решенията на Общия съд пред Съда (
34
).
2. По последиците на евентуалното уважаване на жалбата за диспозитива на обжалваното съдебно решение
34.
На второ място и независимо от въпроса за правния интерес от обжалването, в положение като посоченото в точка 28 по-горе следва да се постави въпросът доколко е възможно да се подаде жалба, макар и в качеството на привилегирован жалбоподател, която да е насочена към отмяната на части от мотивите на решението, без отмяната да има формално въздействие върху диспозитива му. Действително, от една страна, според съдебната практика жалба срещу точки от мотивите, които нямат въздействие върху диспозитива на обжалваното съдебно решение, трябва да бъде отхвърлена като неотносима (
35
). Освен това именно с оглед да се предотврати подаването на жалби, които имат за предмет само оспорването на мотивите на решението на Общия съд, е съставен член 169 от новия процедурен правилник на Съда (
36
). От друга страна, възможността да се поиска от Съда да замести мотивите е подложена в съдебната практика на много стриктни ограничения (
37
).
35.
Същевременно считам, че в настоящия случай не може да се приеме, че жалбата е насочена срещу точки от мотивите, които нямат влияние върху диспозитива на обжалваното съдебно решение. Наистина, макар, както е отбелязано в точка 25 по-горе, жалбата на Комисията да е насочена само срещу правни съображения, съдържащи се в мотивите на съдебното решение, както и срещу съответните последици, изведени от Общия съд от тези съображения за конкретния случай — съображения и последици, които не са изрично отразени в диспозитива на обжалваното съдебно решение, така че уважаването на жалбата не води непременно до формално изменение на посочения диспозитив — считам все пак, че както споменатите съображения, така и съответните последици, въпреки че не са изрично посочени в неговия диспозитив, съставляват неделима част от правното решение, обявено в обжалваното съдебно решение (
38
), и поради това представляват необходим елемент на прочит и тълкуване на това решение и по-конкретно на диспозитива на същото.
36.
Действително, когато диспозитивът на съдебното решение гласи в своята точка 3, че различните дружества са осъдени „при условията на солидарна отговорност“ да платят глобите — в размера им, определен от Общия съд — това не може да се чете отделно от установеното в точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е определил припадащата се част от глобата, която всяко дружество — солидарен длъжник, трябва да понесе във вътрешните отношения с останалите солидарни съдлъжници. Наистина в настоящия случай, въпреки че диспозитивът не съдържа изрично позоваване на вътрешното разпределение на глобата между солидарните длъжници, обявената в него от Общия съд солидарна отговорност на дружествата може да се разбере само в светлината на установеното в горепосочените точки от обжалваното съдебно решение, които впрочем намират изрично и по необходимост своето основание в правните съображения, развити от Общия съд в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение и поради това са неделими от същите.
37.
В това отношение следва да се припомни също така, че от съдебната практика произтича, че диспозитивът на едно съдебно решение трябва да се тълкува в светлината на мотивите, от които произтича, и че той е тяхно необходимо потвърждение, в смисъл че те са абсолютно необходими, за да се определи точният смисъл на обявеното в диспозитива (
39
).
38.
Впрочем все според съдебната практика мотивите на обжалваното съдебно решение, които представляват необходимата основа на неговия диспозитив, от който поради това са неделими, придобиват сила на пресъдено нещо (
40
) и Комисията е длъжна да ги зачита, доколкото те са абсолютно необходими, за да се определи точният смисъл на диспозитива на съдебното решение (
41
). Следователно, както изтъква Комисията, частите на обжалваното съдебно решение, които са предмет на нейната жалба и които засягат нейното правомощие да определя вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, могат да придобият сила на пресъдено нещо и да обвързват Комисията при бъдещото практическо прилагане на санкционния режим в областта на конкуренцията.
39.
В заключение, с оглед на гореизложените съображения приемам, че жалбата на Комисията е допустима, но е неотносима (
42
) в частта ѝ, в която цели отмяната на точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение. Действително, както е отбелязано в точка 27 по-горе, съображенията, съдържащи се в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение, срещу които е изрично насочена жалбата, не са в основата на отмяната на член 2 от спорното решение, така че дори ако Съдът трябваше, уважавайки жалбата на Комисията, да отмени тези точки от съдебното решение, това не би имало никакво въздействие върху точка 2 от диспозитива на същото.
40.
Приемам обаче, че жалбата на Комисията е допустима и относима в частта ѝ, която е насочена към отмяната на точка 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение. Действително, както произтича от съображенията, развити в точки 35—38 по-горе, евентуалното уважаване от страна на Съда на това искане и произтичащата от това отмяна на определянето на припадащите се части от глобата, извършено от Общия съд при упражняване на неговата пълна юрисдикция, би повлияло върху тълкуването на точния смисъл на обявеното от Общия съд в точка 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение. В този контекст трябва да се обяви за допустимо и относимо и искането на Комисията, предявено при условията на евентуалност, целящо отмяната на обжалваното съдебно решение, доколкото в точки 153—159 от същото се потвърждава, че тази институция трябва да определи припадащите се части, които отделните солидарни длъжници трябва да платят от глобата, тъй като това потвърждение съставлява необходимата и неделима основа за определянето на посочените суми в точка 3 от диспозитива на съдебното решение, чиято отмяна се иска.
41.
От това следва, че по-нататък анализът на жалбата на Комисията ще бъде ограничен до тези два аспекта, тоест определянето на припадащите се части от глобата, извършено от Общия съд при упражняване на неговата пълна юрисдикция, и правните съображения, развити в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение, доколкото те съставляват необходимата и неделима основа за това определяне.
В – По съществото на жалбата
1. По първото правно основание на жалбата, изведено от правна грешка при тълкуването на член 23 от Регламент № 1/2003 относно съответния обхват на компетентност на Комисията и на националните съдилища
42.
Комисията поддържа, че Общият съд е допуснал правна грешка в тълкуването на член 23 от Регламент № 1/2003, тъй като установявайки в обжалваното съдебно решение, че тя трябва да определи припадащите се части на солидарните длъжници за плащането на глоба, наложена за нарушение на правилата за конкуренция на Съюза, ѝ е предоставил компетентности и ѝ е наложил задължения, които надхвърлят необходимото за преследване на нарушенията на тези правила, и по този начин засягат правния ред на всяка държава членка. Според Комисията определянето на вътрешните отношения между съдлъжници, включително евентуални права на обезщетение между тях, попада в приложното поле на правото на държавите членки, и поради това решаването на свързаните с това спорове е от компетентността на националните съдилища.
43.
Първото правно основание на настоящата жалба повдига въпроси относно разпределението на правомощията между органи на Съюза, по-специално Комисията, и на държавите членки, в частност националните съдилища, както и въпроси относно съответното приложно поле на правото на Съюза и на правото на държавите членки.
44.
В това отношение е полезно да се припомни, както вече бе отбелязано в точки 21 и 22 по-горе, че Общият съд въз основа на съображенията, развити в точки 153—156 от обжалваното съдебно решение, е потвърдил в точка 157 от същото, че единствено Комисията, когато упражнява правомощието си да налага глоби по силата на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, определя припадащите се на различните дружества части от сумите, за чието заплащане съответните дружества отговарят солидарно, доколкото принадлежат към едно и също предприятие, и тази задача не може да бъде възложена на националните съдилища. Същевременно от точки 158 и 159 от обжалваното съдебно решение е видно, че при липсата на констатация в решението на Комисията, че някои дружества носят по-голяма отговорност от други, трябва да се приеме, че те са еднакво отговорни, поради което припадащите им се части от наложената при условията на солидарна отговорност глоба трябва да бъдат еднакви.
45.
В светлината на изложеното трябва предварително да отбележа, че макар Комисията да твърди неколкократно в жалбата си, че Общият съд ѝ е наложил „задължение“ да определи вътрешните отношения на солидарност между солидарните длъжници на глобата (
43
), формулировката на решението на Общия съд в действителност изобщо не е ясна по отношение на налагането на задължение в собствен смисъл. Наистина, въпреки че използваните в точка 153 (
44
) термини изглежда предпоставят наличието на такова задължение, употребата на израза „Комисията може“ (
45
) в точка 157 оставя съмнения относно намерението на Общия съд да наложи задължение в собствен смисъл на тази институция, още повече че във всеки случай в системата на разсъждение на Общия съд неупражняването на това правомощие изглежда не води до отмяна на решението, а по-скоро до автоматичното прилагане на правилото, според което отговорността (и следователно припадащата се част от глобата) се счита разделена на равни части между съдлъжниците.
46.
При това положение е несъмнено, че в изградената от Общия съд система е призната изключителна компетентност на Комисията да извърши това определяне, с произтичащото от нея изключване на компетентността на националните съдилища. Впрочем в посочената система тази компетентност може по принцип да бъде упражнявана във всеки случай, в който Комисията осъди няколко субекта при условията на солидарна отговорност да заплатят глоба за нарушение на правилата на конкуренция, като неупражняването на тази компетентност води действително до прилагането на правилото за разпределяне в равни части на отговорността и на глобата.
47.
Първото правно основание на жалбата трябва да се анализира именно в светлината на тези предпоставки.
а) По компетентността на Комисията
48.
Преди всичко следва да се припомни, че по силата на принципа на предоставената компетентност Съюзът действа единствено в границите на компетентност, която държавите членки са му предоставили с Договорите, с оглед постигане на поставените в тези Договори цели (член 5, параграф 2, първо изречение ДЕС). Всяка компетентност, която не е предоставена на Съюза с Договорите, принадлежи на държавите членки (член 4, параграф 1 и член 5, параграф 2, второ изречение от ДЕС). В частност, съгласно член 3, параграф 1, буква б) ДФЕС Съюзът разполага с изключителна компетентност в установяването на правила относно конкуренцията, необходими за функциониране на вътрешния пазар.
49.
Упражняването на компетентността на Съюза се основава на принципа на пропорционалност, според който съдържанието и формата на дейност на Съюза не надхвърлят необходимото за постигане на целите на Договорите. Институциите на Съюза са длъжни да прилагат този принцип (член 5, параграф 4 ДЕС). Освен това всяка институция действа в кръга на правомощията, които са ѝ предоставени с Договорите (член 13, параграф 2, първо изречение ДЕС).
50.
Нормативното основание за предоставеното на Комисията правомощие да санкционира нарушенията на разпоредбите на Съюза относно конкуренцията е член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, който е приет въз основа на член 103 ДФЕС (предишен член 83 ЕО). От параграф 2, буква a) от последната разпоредба се извежда, че предоставената на Съюза компетентност да налага глоби има за цел да се гарантира спазването на забраните, съдържащи се в разпоредбите на ДФЕС относно конкуренцията. Освен това Съдът изяснява, че целта на посочената разпоредба е по-конкретно да гарантира ефективността на контрола над споразуменията и над злоупотребите с господстващо положение (
46
).
51.
Правомощието да налага глоби на предприятията, които умишлено или виновно нарушават членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС, е правомощие на Комисията, произтичащо от разпоредбите на Договора (
47
). То съставлява едно от предоставените ѝ средства за изпълнение на задължението за контрол, възложено ѝ от правото на Съюза (
48
), както и на нейната роля на институция, отговорна за провеждането и насоките на политиката на Съюза в областта на конкуренцията (
49
).
52.
По-конкретно, възможността на Комисията да осъди при условията на солидарна отговорност за плащането на глобата субектите, които в рамките на икономическа единица, каквато е предприятието, са участвали пряко или косвено в нарушението, не е изрично предвидена в нито една норма на Съюза в областта на конкуренцията. Тази възможност обаче е призната на Комисията от съдебната практика, доколкото механизмът на солидарната отговорност съставлява допълнителен правен инструмент, обусловен от необходимостта да се гарантира ефективността на нейните действия, насочени към гарантиране на ефективното провеждане на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, както и санкционирането на тяхното нарушаване (
50
). Действително механизмът на солидарната отговорност, като увеличава броя на лицата, от които Комисията може да изисква плащането на глобата в пълен размер, благоприятства ефективното изпълнение на санкциите, намалявайки рисковете от неплатежоспособност и от извършени с измама операции, предназначени за избягване на нейното заплащане, поради което участва, както впрочем е отбелязано в точка 151 от обжалваното съдебно решение, във възпиращата цел, насочена към гарантиране на спазването от страна на предприятията на правилата на Съюза относно конкуренцията (
51
).
53.
Следователно правомощието да санкционира няколко субекта, принадлежащи към едно и също предприятие, за нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, налагайки (външно) задължение за солидарност между тях, несъмнено попада според мен в обхвата на санкционните правомощия на Комисията, предвидени в член 103, параграф 2, буква a) ДФЕС и конкретизирани в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, което впрочем не се оспорва по настоящото дело.
54.
Що се отнася по-конкретно до определянето на т.нар. отношения на вътрешна солидарност, отбелязвам, че нито от буквата, нито от духа на член 103, параграф 2, буква a) ДФЕС и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 произтича какъвто и да е елемент, който да възпрепятства Комисията при упражняването на нейното правомощие да налага глоби на предприятията за нарушения на правилата за конкуренция, да определя припадащата се част, която всеки съдлъжник, осъден при условията на солидарна отговорност за заплащането на глобата, трябва да понесе, доколкото същата счете това за необходимо в даден случай, за да гарантира постигането на целта, с която е свързано упражняването на санкционното правомощие, тоест да гарантира спазването на забраните, съдържащи се в разпоредбите на Съюза относно конкуренцията. Поради това в границите, в които е необходимо за постигането на тази цел, според мен не може да се отрече абстрактно на Комисията правомощието в рамките на санкционната ѝ компетентност да определя вътрешното разпределение на глобата между солидарните длъжници (
52
).
55.
В някои случаи определянето на припадащите се части на длъжниците, осъдени при условията на солидарна отговорност за плащането на глобата, според мен дори е необходимо във връзка с изискванията за спазването на принципи като този на правна сигурност или на индивидуализация на наказанията, както например в случая — разгледан по-подробно в рамките на третото правно основание на жалбата (
53
) — в който към момента на приемане на решението извършилото нарушението стопанско образувание вече не съществува под формата, в която е съществувало, когато е извършено нарушението, и Комисията възнамерява в обхвата на дискреционната си власт да санкционира за това нарушение при условията на солидарна отговорност юридически лица, които вече не са обвързани с икономически, организационни и правни отношения, които да обосноват принадлежността към едно и също предприятие по смисъла на конкурентното право.
56.
При това положение все пак считам, че не може да се приеме, че Комисията може да определя системно вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, и още по-малко, че същата има задължение в това отношение. Обикновено и с изключение на специфични случаи такова определяне действително не почива на основание, аналогично на споменатото в точка 52 по-горе, което да обосновава налагането на отношения на външна солидарност. Всъщност, след като глобата е платена от страна на едно от лицата, съставляващи предприятието и осъдени при условията на солидарна отговорност, и следователно след като е гарантирано конкретното събиране на санкцията, предвидена за нарушението на правилата за конкуренция на Съюза, присъщите за предоставената на Комисията санкционна компетентност цели за гарантиране на ефективното прилагане на тези правила и за възпиране на бъдещи нарушения обикновено са постигнати, така че определянето на отношенията на вътрешна солидарност между солидарните длъжници на глобата не изглежда поначало необходима за постигането на тези цели.
57.
В това отношение следва да се припомни и че, както постоянно се отбелязва в съдебната практика, конкурентното право на Съюза засяга дейността на предприятията (
54
), които са адресатите на правилата за конкуренция на Съюза. Тези правила обаче не регламентират по принцип отношенията между съставляващите предприятието образувания.
58.
Освен това от практическа гледна точка трябва да се отбележи, че налагането на общо задължение на Комисията да определя във всеки случай припадащата се част от отговорността на юридическите лица, които са част от извършилата нарушението стопанска единица, осъдени при условията на солидарна отговорност да заплатят съответната глоба, би създало опасност да се забавят значително разследванията на Комисията, като се застраши ефективността на провеждането на правилата за конкуренция на Съюза (
55
), на които обаче, както бе посочено в точка 52 по-горе, всъщност е посветен правният инструмент на солидарната отговорност.
59.
В заключение следователно приемам, че не може да се отрече абстрактно, че Комисията при упражняване на правомощието си да налага санкции може да определя вътрешното разпределение на глобата между солидарните длъжници (т.нар. отношения на вътрешна солидарност). Същевременно, доколкото дейността на Комисията при упражняване на това предоставено ѝ от Договорите правомощие е обвързана, по силата на гореспоменатия принцип на пропорционалност, с необходимото за постигане на целта, присъща на въпросното правомощие, Комисията може да определя отношенията на вътрешна солидарност между солидарните длъжници на глобата само доколкото това е необходимо за постигането на тази цел, тоест за да се гарантира спазването на забраните, предвидени в разпоредбите на конкурентното право на Съюза. Тя може съобразно случаите да прецени изискването да извърши това определяне, освен в случаи като споменатия в точка 55 по-горе и обсъден по-подробно в точка 83 и сл. по-горе, в които това е необходимо.
60.
От гореизложеното според мен произтича, от една страна, че не може да се сподели тезата на Комисията, насочена към пълно отричане на наличието на компетентност от този вид в нейна полза, и от друга страна, че не може да се приеме също така, както е видно при прочита на точки 153—159 от обжалваното съдебно решение, че Комисията може поначало да определя припадащите се части на солидарните длъжници, осъдени за плащането на глобата.
б) По компетентността на националните съдилища
61.
Що се отнася обаче до обхвата на компетентност на националните съдилища, трябва да се отбележи, че те могат да участват на различно основание в прилагането на правилата за конкуренция на Съюза (
56
) според правомощията, които са им предоставени от съответната национална правна уредба. Те действително могат да бъдат призвани да прилагат тези правила по спорове между частноправни субекти или пък могат да действат в качеството на органи, на които е възложено прилагането на тези правила в обществен интерес, или като съдилища, сезирани с жалби срещу административни решения.
62.
Същевременно специфичната функция на националните съдилища в прилагането на правилата за конкуренция на Съюза се състои в защитата на субективните права, гарантирани от тези правила в споровете между частноправни субекти (
57
). Националните съдилища изпълняват от тази гледна точка допълнителна роля, различна от тази, изразяваща се в прилагането по административен ред, в обществен интерес, на общностното право на конкуренция (
58
).
63.
Предварително отбелязвам, че както подходът, следван от Общия съд в обжалваното съдебно решение (
59
), така и следваният от Комисията в жалбата ѝ подход изхождат от идеята за наличието на изключителна компетентност за определяне на припадащите се части за всеки от солидарните длъжници на глобата, която Общият съд приема за принадлежаща на Комисията, а последната от своя страна смята, че принадлежи на националните съдилища. Не виждам обаче никаква причина, поради която да е стриктно необходимо да се възприеме подход, насочен към установяване за един орган на изключителна компетентност, която изключва наличието на компетентността в полза на другия. В това отношение дори отбелязвам, че системата на прилагане на правилата за конкуренция се основава — още повече след модернизирането на приложението на тези правила с Регламент № 1/2003 — на система на конкуриращи се и успоредни правомощия на Комисията и на националните органи на държавите членки (включително националните юрисдикции) (
60
).
64.
От тази гледна точка приемам следователно, че доколкото в дело пред национален съд се повдигат въпроси, свързани с отношения на вътрешна солидарност за плащането на глоба за нарушение на правилата за конкуренция на Съюза, които съдържат изискване за защита на субективни права на съдлъжника, националният съд може да се счита за компетентен да реши тези въпроси, при условие че те все още не са предмет на упражняване от страна на Комисията на нейната компетентност в това отношение.
65.
Впрочем на този етап следва да се изясни дали — и на какво основание — солидарният съдлъжник, който е платил изцяло глобата на Комисията, разполага със субективно право на регресен иск срещу останалите съдлъжници за припадащата им се част от глобата, което — ако въпросът за вътрешната солидарност не е бил разгледан от Комисията — може да предяви пред национален съд.
66.
В това отношение заявявам, че съм съгласен с Общия съд, когато в точка 155 от обжалваното съдебно решение потвърждава, че „понятието „солидарна отговорност за заплащането на глобите“ е самостоятелно понятие [на правото на Съюза], което трябва да се тълкува с оглед на целите и системата на конкурентното право, от което то е част“. Освен това от съображенията, развити в точки 52—59 по-горе, следва недвусмислено, че понятието за солидарна отговорност трябва да се тълкува в светлината на тези цели и система (
61
).
67.
Независимо от това обаче следва да се отбележи, че решението на Комисията, с което се осъждат заедно при условията на солидарна отговорност няколко субекта да заплатят глоба, несъмнено поражда някои правни последици, които могат да създадат отношения на длъжник/кредитор между тези субекти. Действително решението на Комисията създава за всички тези субекти съвместно и солидарно задължение за плащането на глобата. Тъй като плащането от страна на един от тях на цялата сума на глобата, за която е осъден заедно с други субекти, освобождава всички останали съдлъжници към Комисията, то поражда право на регресен иск в полза на съдлъжника, който е платил. Възникването на това право ми изглежда логична последица от плащането от страна само на един субект на дълг, за който той е задължен съвместно и солидарно с други субекти, които са били осъдени за същото неправомерно индивидуално поведение, извършено в нарушение на правна уредба на Съюза (по-конкретно тази относно конкуренцията).
68.
Същевременно това право на регресен иск не може според мен да се опише като право, предоставено на частноправните субекти от правото на Съюза, чиято съдебна защита съдилищата според практиката на Съда трябва да гарантират (
62
). Всъщност не виждам нито един елемент, поради който да приема, че правилата на Съюза в областта на конкуренцията предоставят пряко на солидарния длъжник право на възстановяване на припадащите се на всеки от останалите съдлъжници части от глобата, която той е платил изцяло. Дори мисля, че става въпрос по-скоро за обикновено право на вземане, произтичащо от изпълнението на задължение, което следва от акт на Съюза и тежи съвместно върху няколко субекта. Поради това съществуването и упражняването на това право на вземане по мое мнение не се уреждат от правото на Съюза, а са в приложното поле на националното право.
69.
Следователно националният съд, сезиран с регресен иск, е този, който съгласно правилата на националното право трябва да определи условията за евентуалното съществуване на право на регресен иск в полза на солидарния длъжник, който е платил изцяло глобата, както и да приложи съответните правила, както материалноправни, така и процесуални, необходими за упражняването на това право. При упражняването на това правомощие националният съд несъмнено би могъл при необходимост да се ползва от инструментите за сътрудничество с Комисията, които му предоставя Регламент № 1/2003.
70.
Очевидно националният съд може да определи правото на съдлъжника на регресен иск и вследствие на това да определи вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, само доколкото това определяне не е извършено от Комисията при упражняването на нейната компетентност според посочения в точка 59 по-горе критерий. В последния случай ролята на националния съд ще бъде ограничена до това да бъде съд по изпълнението.
в) Заключение по първото правно основание на жалбата
71.
В заключение, що се отнася до настоящото дело, от всичко гореизложено произтича според мен, че доколкото Общият съд е установил в точка 157 от обжалваното съдебно решение, че единствено Комисията, когато упражнява правомощието си да налага глоби, може да определи припадащата се на отделното дружество част от сумите, за чието заплащане съответните дружества отговарят солидарно, и че тази задача не може да бъде оставена на националните съдилища, той е допуснал грешка при прилагане на правото. Конкретните последици от тази грешка ще бъдат обсъдени в точка 125 и сл. по-долу.
2. По третото и седмото правно основание на жалбата, отнасящи се съответно до правни грешки при тълкуването на принципите на индивидуализация на наказанията и на отговорността на предприятията за нарушения на правилата за конкуренция на Съюза с произтичащо от това засягане на правомощието на Комисията да определя правните субекти, на които да вмени отговорността за нарушението
72.
След като бяха изяснени въпросите относно компетентността, които имат логически предварителен характер спрямо останалите въпроси, смятам за уместно да разгледам третото правно основание на подадената от Комисията жалба и едновременно с това седмото правно основание, което по мое мнение съставлява добавка към третото. Тези правни основания на жалбата всъщност повдигат няколко принципни въпроса, които трябва да се анализират най-напред, преди останалите правни основания.
73.
C третото правно основание на жалбата Комисията поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е приел, че от принципа на индивидуализация на наказанията произтича, че всеки адресат на решение, с което е осъден да заплати при условията на солидарна отговорност глоба за нарушение на правилата за конкуренция, трябва да може да извлече от това решение припадащата му се част, която трябва да понесе във вътрешните отношения със солидарните съдлъжници, след като бъде извършено плащането на Комисията. Определянето на индивидуалната отговорност на всяко дружество, което е в основата на определянето на припадащата се част на всеки от солидарните длъжници, наложено от Общия съд на Комисията, според тази институция е несъвместимо с понятието за предприятие, което е адресат на забраните по членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС и е отговорно за нарушенията на предвидените забрани. Със седмото правно основание на жалбата Комисията изтъква, че задължението, наложено от Общия съд на Комисията освен това накърнява ненужно правомощието ѝ да определя правните субекти, на които да вмени в рамките на предприятието отговорността за нарушението.
74.
Най-напред, следва да се припомни, че принципът на индивидуализация на наказанията, върху който, както е видно от точка 20 по-горе, Общият съд в точка 153 от обжалваното съдебно решение е основал изискването за Комисията да определи припадащата се част на всяко от дружествата съдлъжници за плащането на глобата, е взаимно свързан с принципа на личната отговорност и съставлява заедно с него основна гаранция в наказателното право, която ограничава упражняването на ius puniendi на публичните власти (
63
). Тези принципи намират приложение в конкурентното право, включително и за юридически лица (
64
), поради „квазинаказателното“ естество на санкциите, които Комисията може да налага, за да наказва антиконкурентни действия (
65
).
75.
По-конкретно, по силата на принципа на личната отговорност, на свой ред взаимно свързан с принципа на вината (
66
), всеки е отговорен само за своите собствени действия (
67
). По силата на принципа на индивидуализация на наказанията по-специално, едно лице може да бъде санкционирано само за факти, които могат да му бъдат индивидуално приписани (
68
). По силата на този принцип обаче само извършителят на нарушението може да понесе наказание за такова нарушение (
69
) и следователно тази санкция не може да бъде понесена от лице, различно от виновния (
70
).
76.
Освен това, както вече посочих в точка 57 по-горе, конкурентното право на Съюза засяга дейността на предприятията. Според постоянната съдебна практика понятието за предприятие обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от неговия правен статут и начин на финансиране (
71
). В това отношение Съдът уточнява и че понятието за предприятие, поставено в този контекст, трябва да се схваща в смисъл, че обозначава стопанска единица — с оглед на съгласието — дори от правна гледна точка тя да е съставена от няколко физически или юридически лица (
72
).
77.
Все съгласно постоянната съдебна практика, когато нарушава правилата в областта на конкуренцията, тази стопанска единица е длъжна според принципа на личната отговорност да отговаря за нарушението (
73
). От това следва, че принципът на личната отговорност се прилага най-напред към предприятието, което като адресат на правилата за конкуренция на Съюза, ако извърши — умишлено или поради небрежност — нарушение на тези правила, трябва като индивидуална стопанска единица, макар и не непременно снабдена със собствена правосубектност, да отговаря за него лично (
74
).
78.
Когато обаче предприятието, извършило нарушението на правилата за конкуренция, се състои от различни юридически лица, се поставя въпросът за субекта или субектите, които могат да бъдат привлечени да отговарят конкретно за това нарушение чрез налагането на глоба в тяхна тежест. Всъщност, макар че правилата на Съюза в областта на конкуренцията се отнасят за предприятията и са непосредствено приложими към тях, независимо от тяхната правноорганизационна форма, от необходимостта от ефективно провеждане на тези правила произтича, че решението на Комисията, целящо санкциониране на нарушението, трябва да бъде насочено към конкретни субекти-лица, спрямо които е възможно да се предприеме изпълнение, за да се осъществи плащането на съответната глоба (
75
).
79.
Именно тази двойнственост между понятието за предприятие като стопанска единица, адресат на правилата за конкуренция, от една страна, и отделните юридически лица, които са осъдени да заплатят глобата, поради което отговарят конкретно за нарушението, от друга страна, създава известна несигурност относно конкретното приложно поле на горепосочените принципи, които, въпреки практиката на Съда, спомената в точка 77 по-горе, често се прилагат не във връзка с предприятието като такова, а във връзка с отделните юридически лица, от които то е съставено (
76
).
80.
В това отношение приемам същевременно, че може да се счита, че в случай на предприятие, съставено от различни юридически лица, субектите, които са участвали в споразумението, както и лицето, което упражнява определящо влияние върху същите, могат да бъдат съвместно считани за правни субекти, съставни части на единно предприятие по смисъла на конкурентното право, които могат да бъдат приети за отговорни за действията на същото (
77
). Поради това, когато Комисията докаже, че предприятието е извършило умишлено или поради небрежност нарушение на правилата за конкуренция на Съюза, тя може да установи съвместната лична отговорност на всички правни субекти, които съставляват стопанската единица (
78
) и които посредством единно поведение са участвали пряко или косвено (
79
) в извършването на нарушението.
81.
Именно поради това Съдът приема за съответстващо на принципа на личната отговорност — както и на целта за ефективно прилагане на правилата за конкуренция — да се привлекат към солидарна отговорност участвалите в нарушението юридически лица и заедно с тях лицето, упражнявало определящо влияние върху същите, и то именно доколкото посочените лица са част от една и съща стопанска единица и следователно формират едно предприятие по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 76 по-горе (
80
). Все поради общата им принадлежност към предприятието и с цел да се гарантира ефективността на изпълнението на санкцията, Съдът е признал на Комисията дискреционна власт да решава дали да санкционира само дъщерното дружество, участвало в нарушението, или само дружеството, контролиращо групата през периода на участие в нарушението (
81
), или пък и двете при условията на солидарна отговорност (
82
).
82.
От гореизложените съображения, както и от основанието, присъщо на солидарната отговорност, посочено в точка 52 по-горе, следва, че признатата в съдебната практика възможност на Комисията да осъди няколко лица солидарно за плащането на глоба за нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията произтича от самото понятие за предприятие и е обоснована само доколкото въпросните субекти са или са били част от единната стопанска единица, привлечена към отговорност за това нарушение. С други думи, предпоставка за това Комисията да може да осъди солидарно за плащането на глоба, наложена за нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, е солидарно осъдените субекти да принадлежат към една и съща стопанска единица, извършила нарушението, поради което е привлечена да отговаря лично (
83
). Следователно тези правни субекти, които съставляват единно предприятие по смисъла на конкурентното право, могат да се считат за лично и евентуално солидарно отговорни за действията на същото (
84
).
83.
Същевременно какво би било положението, ако едно (или повече) от юридическите лица, участвали в нарушението на правилата за конкуренция като части от стопанска единица, вече не е част от нея, например — както в конкретния случай във връзка с SEHV и с Magrini — вследствие на прехвърляне, извършено през периода на действие на картела, така че към момента на приемане на решението на Комисията същото вече не е част от стопанската единица, извършила нарушението? Може ли Комисията все още да осъди това това юридическо лице за посоченото нарушение при условията на солидарна отговорност със субектите, с които е било част от единното стопанско образувание?
84.
Преди всичко приемам, че в подобен случай, съгласно установеното в точка 80 по-горе, правните субекти, от които се е състояла стопанската единица, запазват своята лична съвместна отговорност за действията на стопанското образувание, от което са били част, през периода на съществуването му (
85
). Освен това, тъй като единството на поведението на стопанското образувание на пазара обосновава вменяването на солидарна отговорност за неправомерното поведение в неговата цялост на всяко от съставящите го или съставялите го при възникването на това поведение юридически лица, същите остават външно отговорни към Комисията за плащането на глобата в пълен размер (
86
).
85.
Когато обаче стопанската единица във формата, съществувала при извършване на нарушението, вече не съществува към момента на приемане на решението на Комисията, в случай на солидарно осъждане за плащането на глобата принципът на индивидуализация на наказанията според мен поставя изискване за правна сигурност във връзка с определянето на санкцията за субектите, които вече не съставляват една стопанска единица. Тези субекти, дори да останат външно отговорни към Комисията за плащането на глобата в пълен размер за нарушението, извършено от предприятието, тъй като вече не са част от единна стопанска единица към момента на приемане на решението, трябва да могат да узнаят припадащата им се част, която трябва да понесат във вътрешните отношения със солидарните си съдлъжници, с които вече нямат икономическа, организационна и правна връзка, достатъчна за да обоснове включването в една стопанска единица с тях (
87
).
86.
От гореизложеното следва, че в случая, когато в рамките на гореспоменатото си дискреционно правомощие да решава кой от отговорните субекти да санкционира за действията, за които предприятието отговаря, Комисията възнамерява да установи солидарна отговорност между субектите, съставлявали стопанска единица към момента на извършване на нарушението, но които към момента на приемане на решението вече не са част от същата стопанска единица, тази институция не може да се отклони от задължението да установи припадащата се част от глобата, която субектът, който вече няма връзки, обосноваващи неговото включване в стопанската единица, трябва да понесе във вътрешните отношения с останалите съдлъжници. В това отношение следва да се отбележи, че санкционирането на тези субекти при условията на солидарна отговорност съставлява просто възможност, предоставена на свободната преценка на Комисията (
88
).
87.
От тази гледна точка приемам, че ако Комисията избере тази възможност, във всеки конкретен случай трябва да извърши анализ, целящ да се определи степента на виновна отговорност на този субект в рамките на единното поведение на предприятието. В това отношение самата Комисия споменава редица обстоятелства, които, макар да са били отхвърлени в съдебната практика относно анализа, целящ да се определи наличието на решаващо влияние на едно дружество майка върху неговото дъщерно дружество, могат все пак да се вземат предвид при определянето на относителната виновна отговорност между дружество майка и дъщерно дружество. Комисията споменава по-специално факта, че дружеството майка не е участвало пряко в нарушението, че същото не притежава интереси в сектора на действие на картела, че не е знаело за нарушението или че дъщерните дружества, въпреки указанията да се дистанцират от поведението, са участвали по същия начин (
89
). Приемам по-нататък, че аналогично впрочем с определянето на глобите, на Комисията трябва да бъде призната известна свобода на преценка, в зависимост от особеностите на всеки конкретен случай, при определянето на релевантността и значимостта на тези фактори, които според мен не могат да бъдат изброени по изчерпателен и обвързващ начин.
88.
Струва ми се, че необходимостта от анализ за всеки конкретен случай, която произтича пряко от прилагането на принципите на лична отговорност и на индивидуализация на наказанията, изключва възможността да се предвиди правило като установеното от Общия съд в точки 158 и 159 от обжалваното съдебно решение, съгласно което при липсата на констатации относно степента на отговорност на отделните юридически лица за участието на предприятието, следва да се приеме, че те са еднакво отговорни. Това правило, което изглежда е заимствано от правния режим на солидарното задължение в гражданското право на някои държави членки (
90
), не само е несъвместимо според мен с горепосочените принципи на лична отговорност и на индивидуализация на наказанията (
91
), доколкото предвижда един вид презумпция за равна отговорност между солидарните длъжници за глобата за участието в единно поведение на предприятието, което не е непременно едно и също за всички разглеждани субекти, но освен това е лишено от правна основа или поне от принципно и адекватно основание. За да се обоснове такова правило обаче, според мен не е достатъчно общо позоваване на правния режим на солидарното задължение в гражданското право при липса на каквито и да е други обяснения относно причините, поради които един изведен от този режим принцип би бил приложим в областта на конкуренцията, макар че, както самият Общ съд отбелязва, естеството на задължението за плащане, което тежи върху дружествата, на които Комисията е наложила глобите при условията на солидарна отговорност за нарушение на конкурентното право, е различно от това на частноправните солидарни длъжници.
89.
В това отношение трябва да отбележа по-нататък, че се затруднявам да призная релевантността на позоваването в точка 158 от обжалваното съдебно решение на точки 100 и 101 от Решение по дело Aristrain/Комисия (
92
). Действително в това решение Съдът по никакъв начин не е признал принципа, установен от Общия съд в посочената точка от обжалваното съдебно решение. Той по-скоро критикува Общия съд за това, че не е санкционирал липсата на мотиви на решението на Комисията, което налага глоба на дружество, като му вменява поведение на друго свързано с него дружество, без обаче да е доказано наличието на стопанско единство между тях (
93
). Следователно в този случай не се предвижда дори солидарното осъждане на няколко субекта.
90.
Изисквания за правна сигурност във връзка с определянето на санкцията като споменатите в точка 85 ми изглеждат обаче поставени по много по-ограничен начин в случая, когато към момента на приемане на решението на Комисията санкционираните при условията на солидарна отговорност субекти продължават да принадлежат към същата стопанска единица, тоест към същото предприятие, което е извършило нарушението. Всъщност, макар че не може да се изключи напълно възникването на спорове между субекти, принадлежащи към същата единна стопанска единица, осъдени солидарно, що се отнася до припадащите им се части от глобата, която всеки от тях трябва да заплати, тези въпроси могат да се разглеждат от вътрешногрупова гледна точка. Докато стопанската единица не бъде разединена, преди всичко предприятието като такова отговаря лично за извършването на нарушението и признатата на Комисията възможност за солидарно осъждане за заплащането на съответната глоба не е подчинена на изисквания за правна сигурност, аналогични на тези, които се поставят в случай на прекъсване на икономическото единство. Освен това, както вече бе отбелязано в точки 57 и 76 по-горе, правилата за конкуренция на Съюза не регламентират по принцип отношенията между съставляващите предприятието образувания.
91.
В светлината на всички гореизложени съображения намирам, че в обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че от принципа на индивидуализация на наказанията произтича, че всеки адресат на решение, с което му се налага заплащането на глоба при условията на солидарност за нарушение на правилата на конкуренция, трябва винаги да може да изведе чрез дедукция от това решение припадащата му се част, която той трябва да понесе във вътрешните отношения със своите солидарни съдлъжници, след като бъде извършено плащането на Комисията, и като е установил впоследствие конкретно, въз основа на това съображение и на основание правилото за разпределяне на равни части, припадащата се част от глобата за всяко отделно дружество, разглеждано в случая (
94
). Същевременно от предходните съображения е видно, че при солидарно осъждане на субекти, които към момента на приемане на решението вече не принадлежат към извършилата нарушението стопанска единица, е необходимо да се определят припадащите им се части от глобата. Конкретните последици от тази грешка ще бъдат подробно обсъдени в точка 125 и сл. по-долу.
3. По второто правно основание на жалбата, съгласно което Общият съд е надвишил правомощията, предоставени му по силата на неговата пълна юрисдикция да правораздава
92.
Комисията изтъква, че като е изтълкувал член 23 от Регламент № 1/2003 в смисъл, че същият включва и правомощието, или дори задължението, да се уреждат въпросите за вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, и като е определил на тази основа конкретните припадащи се части на различните дружества жалбоподатели, Общият съд е надвишил правомощията, които му предоставя неговата пълна юрисдикция да правораздава. С настоящото правно основание Комисията по същество оспорва, че определянето на припадащата се част, която всеки солидарен длъжник на глобата трябва да понесе в своите вътрешни отношения с останалите съдлъжници, попада в обхвата на пълната юрисдикция, предоставена на юрисдикциите на Съюза в член 261 ДФЕС и член 31 от Регламент № 1/2003.
93.
В това отношение трябва най-напред да се припомни, че според вече консолидирана съдебна практика пълната юрисдикция легитимира Общия съд, извън обикновения контрол за законосъобразност, който позволява единствено да се отхвърли жалбата за отмяна или да се отмени обжалваният акт, да измени същия, тоест да замени преценката на Комисията със своята собствена, дори при липсата на отмяна, като вземе предвид всички фактически обстоятелства, с цел да отмени, намали или увеличи размера на наложената глоба (
95
). Пълната юрисдикция изпълнява функция на допълнителна гаранция за предприятията, че размерът на наложената им глоба е предмет на възможно най-строг контрол от страна на независим и безпристрастен съд (
96
).
94.
Следователно от съдебната практика произтича, че когато упражнява своята пълна юрисдикция, Общият съд разполага с пълно правомощие, което трябва да засяга всички аспекти на определянето на глобата. Смятам обаче, че доколкото Общият съд при упражняването на това правомощие е овластен да „замени преценката на Комисията със своята собствена“ (
97
), това може да се извърши само в границите на компетентността, предоставена на тази институция от Договорите. С други думи, като изменя санкцията, Общият съд не може да упражнява компетентност, надвишаваща тази, предоставена на Комисията.
95.
При анализа на първото правно основание на жалбата (
98
) отбелязах, че Комисията разполага с компетентност да определи вътрешното разпределение на глобата между солидарните длъжници само доколкото това е необходимо, за да се гарантира спазването на забраните, предвидени в разпоредбите на конкурентното право на Съюза, и че в някои специфични случаи, както в случая, когато тя възнамерява да санкционира солидарно дружествата, принадлежащи към същата стопанска единица към момента на извършване на нарушението, но преустановили участието си в нея към момента на приемане на решението, тя е длъжна да извърши това определяне. Поради това само в тези граници според мен Общият съд може да упражнява своята пълна юрисдикция относно определянето на вътрешните отношения между солидарните съдлъжници.
96.
По-конкретно, в настоящото дело според мен трябва да се разграничи положението на дружествата, които първоначално са участвали в групата Schneider и впоследствие през 2001 г. са придобити от групата VA Tech (тоест SEHV и Magrini), в предхождащия придобиването им период, от това на останалите дружества, принадлежащи към групата VA Tech (
99
).
97.
Всъщност към момента на приемане на спорното решение дружествата SEHV и Magrini вече не са били част от предприятието, оглавявано от Schneider, което Комисията е искала да санкционира за нарушението, извършено в периода април 1988—декември 2000 г. От съображенията, изложени при анализа на първото и третото правно основание на жалбата, произтича, че при тези обстоятелства, ако Комисията е възнамерявала да осъди тези дружества при условията на солидарна отговорност със старото дружество майка (тоест Schneider), тя е трябвало да конкретизира припадащата се част от глобата, която всяко от тези дружества е трябвало да понесе във вътрешните отношения между солидарни съдлъжници, които вече не принадлежат към същото предприятие.
98.
При изменението на глобата в рамките на упражняването на пълната си юрисдикция Общият съд е осъдил солидарно Schneider, SEHV и Magrini да заплатят глоба на обща стойност 8,1 милиона евро, като е определил съответните припадащи се части, които следва да се понесат във вътрешните отношения. Тъй като Комисията, както бе отбелязано в предходната точка, е длъжна в подобни случаи да определи тези припадащи се части, по мое мнение не може да се приеме, че Общият съд, като установява вътрешните отношения между тези длъжници, е надхвърлил собствената си пълна юрисдикция (
100
). Освен това в съответствие с отбелязаното в точки 87 и 88 по-горе приемам, че като е приложил правилото за разпределяне на глобата на равни части, установено от самия него в точки 158 и 159 от обжалваното съдебно решение, Общият съд все пак е допуснал грешка в определянето на тези припадащи се части.
99.
Що се отнася обаче до дружествата, принадлежащи към групата VA Tech, няма никаква причина, която да налага извода, че определянето на съответните припадащи се части от глобата за тези дружества е свързана с необходимостта да се гарантира спазването на забраните, съдържащи се в разпоредбите на Съюза относно конкуренцията. Общият съд освен това не е направил никаква констатация в това отношение. Следователно при тези обстоятелства приемам, че като е определил съответните припадащи се части, които тези дружества трябва да понесат в техните вътрешни отношения, Общият съд е надхвърлил границите на своята пълна юрисдикция.
100.
Накрая, следва да се разгледа още въпросът за упражняването на пълната юрисдикция от страна на Общия съд в настоящия случай. Действително Комисията подчертава, че макар да е изменил глобата, Общият съд в крайна сметка е оставил непроменен общия размер на глобата, наложена на две от санкционираните предприятия (предприятието, състоящо се от дружествата от групата VA Tech (
101
), и предприятието, състоящо се от Schneider, SEHV и Magrini преди прехвърлянето на последните (
102
)). Следователно Общият съд всъщност е извършил само различно „вътрешно разпределение“ на глобатa между дружествата — солидарни длъжници (
103
). При тези условия можем да се запитаме дали това попада в обхвата на компетентността, предоставена на съда на Съюза в член 31 от Регламент № 1/2003, която му позволява да „отмени, намали или увеличи“ размера на наложената глоба.
101.
Мисля, че на този въпрос трябва да се даде положителен отговор. Действително пълната юрисдикция позволява на Общия съд да „измени“ размера на наложената глоба (
104
). Макар да е вярно, че съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 глобите за нарушения на правилата за конкуренция се налагат на предприятията като адресати на тези правила, също така е вярно, както бе отбелязано в точка 78 по-горе, че когато предприятието се състои от различни юридически лица, санкцията се налага на последните. Затова при отмяна на глобата вследствие на констатирани грешки от страна на Комисията, по мое мнение в правомощията за упражняване на контрол от Общия съд, който, както стана ясно, е пълен и засяга всички аспекти на определянето на санкцията, се включва определяне на нов размер на глобата, при което, макар да се запазва образуването на същия, както е установено от Комисията за предприятието, се изменя размера за юридическите лица, които са конкретно задължени да я заплатят.
102.
Впрочем, що се отнася по-конкретно за настоящото дело, е необходимо да се отбележи, че Общият съд е изменил глобата, като е увеличил размера ѝ, дължим от две дружества, които вече не принадлежат към предприятието, извършило нарушението. Наистина, приемайки SEHV и Magrini за солидарно отговорни към Комисията за заплащането на сума от 8,1 милиона евро вместо 4,5 милиона евро, Общият съд е изменил глобата, като е увеличил размера ѝ, дължим от тези дружества.
103.
В светлината на всички гореизложени съображения приемам, че и второто правно основание трябва да се уважи, доколкото, от една страна, що се отнася до дружествата от групата VA Tech, Общият съд е надхвърлил границите на своята пълна юрисдикция, и от друга, по отношение на Schneider и SEHV и Magrini преди тяхното прехвърляне през 2001 г., е допуснал грешка при упражняването на тази юрисдикция. Конкретните последици от това уважаване ще бъдат обсъдени в точка 125 и сл. по-долу.
4. По четвъртото правно основание на жалбата, свързано с нарушението на принципа „ne ultra petita“
104.
C четвъртото правно основание на жалбата си Комисията поддържа, че Общият съд в обжалваното съдебно решение е нарушил принципа „ne ultra petita“. Всъщност Общият съд по своя инициатива и без жалбоподателите да са поискали, от една страна, в точка 157 от обжалваното съдебно решение е направил констатацията, че Комисията трябва да определи припадащите се части на всеки солидарен длъжник на глобата, и__ от друга, при упражняване на своята пълна юрисдикция е определил конкретно припадащите се части на жалбоподателите в точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение.
105.
В това отношение е безспорно, че съдът на Съюза, от който е поискано да се произнесе по жалба за отмяна, е обвързан от принципа „ne ultra petita“, съгласно който постановената от него отмяна не може да надхвърля поисканото от жалбоподателя (
105
).
106.
Същевременно, както бе отбелязано в точка 41 по-горе, анализът на жалбата е ограничен до определянето на припадащите се части от глобата от страна на Общия съд при упражняване на неговата пълна юрисдикция и до правните съображения в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение, само доколкото те съставляват необходимото и неделимо основание за това определяне.
107.
Както обаче вече имах неотдавна случай да поддържам, смятам, че правилото „ne ultra petita“ и произтичащото от него ограничаване на правомощията на съда до въпроси, които са му поставени от страните, играе много ограничена роля при упражняването на пълна юрисдикция от съда на Съюза по смисъла на член 261 ДФЕС (
106
). Действително, след като страните веднъж са поискали нова оценка на размера на глобата, Общият съд трябва да се приеме за овластен, в границите на своята компетентност, да извърши пълен анализ „по същество“ на размера на глобата, който се разпростира отвъд задълженията, присъщи на контрола за законосъобразност (
107
).
108.
В настоящия случай, независимо от факта, че определянето на припадащата се част може според мен да се счита за включено в искане за изменение на глобата, във всеки случай трябва да се отбележи, че пред Общия съд всички жалбоподатели са оспорили размера на наложената им глоба, като са поискали да бъде намалена поради мотиви, свързани с налагането от страна на Комисията на солидарно задължение, което следователно включва по изричен или мълчалив начин (
108
) въпроса за вътрешните отношения между субектите, обвързани с това задължение.
109.
От това по мое мнение следва, че в настоящия случай принципът „ne ultra petita“ не е могъл да попречи на Общия съд да направи правна преценка като съдържащата се в точка 157 от обжалваното съдебно решение и впоследствие да извлече от нея съответните последици в рамките на изменението на размера на глобата при упражняване на своята пълна юрисдикция. Това не променя факта, че смятам тази преценка, както и посоченото определяне, за опорочени от грешки при прилагането на правото и че Общият съд частично е надхвърлил границите на своята пълна юрисдикция (
109
).
110.
Въз основа на гореизложеното четвъртото правно основание на жалбата според мен трябва да бъде отхвърлено.
5. По петото правно основание на жалбата, свързано с нарушение на принципа на състезателност
111.
Според Комисията Общият съд е нарушил принципа на състезателност, като не ѝ е дал възможност да изрази становище по същество относно тълкуването, което той е възнамерявал да даде на член 23 от Регламент № 1/2003 в смисъл на възлагането в нейна тежест на задължение да определи вътрешните отношения между солидарните длъжници. По този начин Общият съд е възложил на Комисията напълно нови задължения, без тя да е имала възможност да изрази в достатъчна степен становище по същество.
112.
Преди всичко следва да се отбележи, че според съдебната практика принципът на състезателност, който е част от правото на защита и за чието спазване следят правораздавателните органи на Съюза, предполага поначало правото на страните в процеса да се запознаят с доказателствата и становищата, представени пред съда и да ги разискват (
110
). За да бъдат спазени свързаните с правото на справедлив процес изисквания, е важно страните да могат да разискват при условията на състезателност както относно фактическите, така и относно правните обстоятелства, които имат решаващо значение за изхода на производството (
111
). По общо правило той предполага също правото на страните да се запознаят с правните основания, които съдът разглежда служебно и върху които възнамерява да основе своето решение, и да ги обсъдят (
112
).
113.
Принципът на състезателност трябва да се спазва и при упражняването от страна на Общия съд на неговата пълна юрисдикция (
113
).
114.
Всяка от страните в процеса, с който е сезиран общностният съд, трябва да се ползва от принципа на състезателност, независимо от правното ѝ качество. Следователно институциите на Съюза също могат да се позовават на него, когато са страни в такъв процес (
114
).
115.
По настоящото дело от точка 30 от обжалваното съдебно решение е видно, че в хода на съдебното заседание пред Общия съд SEHV и Magrini са представили Решение на Tribunal de Commerce de Grenoble по делото, започнато от Schneider срещу тях за възстановяване на частта от глобата, платена изцяло от него, за която тези дружества са били солидарно отговорни (
115
). След представянето на това решение Общият съд дава възможност на Комисията, по нейна молба, да представи становище по същество. В това становище, представено на 26 март 2010 г., след като излага причините, поради които смята, че това решение не е релевантно за решаването на делата на жалбоподателите пред Общия съд, Комисията развива поредица от съображения относно солидарната отговорност поначало, сред които и някои, отнасящи се до определянето на вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата. По-конкретно, в този контекст Комисията потвърждава своята некомпетентност да определя вътрешните отношения между съдлъжниците и излага съображения относно компетентността на националните съдилища. Самата Комисия в рамките на първата част от шестото правно основание на жалбата потвърждава, че е повдигнала в тези съображения поредица от доводи, които не допускат определянето от нейна страна на правоотношенията между солидарните длъжници на глобата.
116.
При тези обстоятелства трябва да се отбележи, че Комисията е имала възможност да изрази позиция по въпросите, засягащи определянето на отношенията на вътрешна солидарност между съдлъжниците на глобата (
116
). Вярно е обаче, че Общият съд не я е попитал изрично да заяви становище по тълкуването, което той възнамерява да даде на член 23 от Регламент № 1/2003 със споменаване на признаването в негова полза на компетентност да определи вътрешните отношения между съдлъжниците. Същевременно това тълкуване съставлява според мен правна оценка на правото на преценка на Общия съд, която не представлява нарушение на принципа на състезателност (
117
), особено в контекст, в който, както в настоящия случай, Комисията е имала начин да изрази изрично позиция по горепосочените въпроси относно определянето на вътрешните отношения между солидарните длъжници (
118
).
117.
С оглед на гореизложеното смятам, че петото правно основание на жалбата, повдигнато от Комисията, трябва да бъде отхвърлено.
6. По шестото правно основание на жалбата, свързано с нарушение на задължението за мотивиране
118.
C шестото правно основание на жалбата, което се подразделя на две части, Комисията изтъква, че Общият съд в обжалваното съдебно решение не е спазил своето задължение за мотивиране. На първо място, Общият съд не е разгледал достатъчно доводите, представени от Комисията в горепосоченото становище от 26 март 2010 г. срещу определянето на вътрешните правоотношения между солидарните длъжници. На второ място, Общият съд не е посочил мотивите, на които се основават неговите изводи, като се е ограничил до толкова общи съображения, че според нея е невъзможно да се разбере как те могат да бъдат в основата на тези изводи.
119.
В това отношение следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика задължението на Общия съд да мотивира решенията си не може да се тълкува в смисъл, че е длъжен да отговаря подробно на всеки довод, приведен от някоя от страните (
119
). По-скоро трябва да се считат за достатъчни, ако от мотивите на едно решение, които по някои въпроси могат да бъдат имплицитни, произтичат ясно и недвусмислено съображенията на Общия съд, така че да позволяват на заинтересованите лица да се запознаят с причините за приемане на решението от същия, а на Съда — да упражни своя съдебен контрол (
120
).
120.
Що се отнася обаче до първата част на настоящото правно основание, от тази съдебна практика произтича, че Общият съд не е бил длъжен да отговори изрично и подробно на всички доводи, изтъкнати от Комисията в нейното становище от 26 март 2010 г. От съображенията, изложени в точки 153—159 от обжалваното съдебно решение впрочем следва, че Общият съд е отхвърлил предложения от Комисията подход, който същевременно, както се вижда от последното изречение на точка 157, е бил взет предвид от Общия съд в анализа му.
121.
Що се отнася до втората част от настоящото правно основание, в точка 45 по-горе отбелязах, че от използваните от Общия съд изрази не следва ясно дали той е възнамерявал да наложи задължение в собствен смисъл на Комисията да определи припадащите се части на солидарните длъжници на глобата. Действително в точка 153 той потвърждава, че Комисията „трябва […] евентуално“ да извърши това определяне, без да уточнява в кои случаи това е необходимо, докато в точка 157 той потвърждава, че Комисията „може“ да направи това (
121
). Струва ми се, че употребата на тези изрази създава известно двусмислие в решенията на Общия съд и в обхвата на задълженията, които той е възнамерявал да наложи на Комисията.
122.
Впрочем от точка 88 по-горе е видно, че не съм приел за достатъчно общото позоваване, направено от Общия съд в точка 155 от обжалваното съдебно решение, на правния режим на задължението в гражданското право, който е в основата на правилото за разпределяне в равни части на отговорността, и поради това на глобата, между солидарните длъжници в случай на липса в решението на констатации относно конкретната степен на отговорност на всяко дружество, осъдено при условията на солидарна отговорност. Общият съд според мен е трябвало да обясни причините, поради които принципи, изведени от този режим, са приложими в областта на конкуренцията, въпреки че, както самият той отбелязва, естеството на задължението за плащане, което имат дружествата, на които Комисията е наложила глобите при условията на солидарна отговорност поради нарушение на конкурентното право, е различно от това на съдлъжниците по частното право.
123.
Същевременно, макар че както посочих в рамките на първото, второто и третото правно основание на жалбата, мотивите на Общия съд според мен са опорочени от грешки при прилагане на правото, и независимо от горепосочените елементи на противоречия или празноти в мотивите, те ми изглеждат като цяло достатъчно ясни, за да позволяват на заинтересованите лица, включително Комисията, да се запознаят с причините за приетото решение, а на Съда — да упражни своя съдебен контрол. Това се потвърждава впрочем от факта, че Комисията е била в състояние да обжалва решението пред Съда посредством обща жалба.
124.
От всичко това следва, че шестото правно основание на жалбата трябва според мен да бъде отхвърлено.
Г – Заключение
125.
В светлината на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение в частта му, в която Общият съд е установил, че единствено Комисията, когато упражнява правомощието си да налага глоби, може да определи припадащата се на отделното дружество част от сумите, за чието заплащане съответните дружества отговарят солидарно, и че тази задача не може да бъде оставена на националните съдилища, и в частта му, в която, като се основава на този принцип, както и на правилото за разпределяне в равни части на отговорността при липсата на констатации в това отношение в решението, Общият съд при упражняване на своята пълна юрисдикция е определил припадащата се част на всяко от двете дружества жалбоподатели пред първата инстанция.
126.
От точки 55, 85 и 86 по-горе обаче е видно, че когато възнамерява да установи солидарна отговорност между субектите, съставлявали стопанска единица към момента на извършване на нарушението, но които към момента на приемане на решението вече не са част от същата стопанска единица, Комисията е длъжна да установи припадащата се част от глобата, която субектът, който вече няма връзки, обосноваващи неговото включване в стопанската единица, трябва да заплати във вътрешните отношения с останалите съдлъжници.
127.
Трябва да се констатира, от една страна, че към момента на приемане на спорното решение Schneider, SEHV и Magrini вече не са част от същата стопанска единица, и от друга, че Комисията ги е осъдила при условията на солидарна отговорност за заплащането на глобата, без да установи припадащата се част от глобата в тежест на SEHV и на Magrini. Същевременно последиците, които следва да се изведат от тази констатация, зависят от резултата от подадената от тези две дружества жалба и ще бъдат обсъдени след анализа на тази жалба, тоест в точка 169 и сл.
IV – По жалбата, подадена от Reyrolle по дело C‑232/11 P
128.
В подкрепа на жалбата си Reyrolle излага две правни основания.
А – По първото правно основание на жалбата, свързано с нарушението на принципа на индивидуализация на наказанията
129.
С първото правно основание на жалбата си Reyrolle изтъква, че Общият съд, като е изменил глобата по силата на своята пълна юрисдикция, е нарушил принципа на индивидуално определяне на наказанията. Според Reyrolle същият не е трябвало да определя начален размер, вземайки предвид оборота и пазарния дял на предприятието, оглавявано от VA Technologie, а е трябвало да определи начален размер, различен за Reyrolle за периода, през който то е било дъщерно дружество на Rolls-Royce, тоест за периода от 15 април 1988 г. до 20 септември 1998 г. (
122
). Началният размер за периода, предхождащ влизането на Reyrolle в групата VA Tech, е трябвало да бъде определен въз основа на пазарния дял на предприятието Rolls-Royce/Reyrolle и на оборота само на Reyrolle. По този начин общият размер на глобата, наложена на Reyrolle, е трябвало да възлиза на най-много 2,05 милиона евро.
130.
Правното основание, повдигнато от Reyrolle, изхожда от предпоставката, че по време на участието му в споразумението, продължило от 15 април 1988 г. до 13 декември 2000 г. и от 1 април 2002 г. до 11 май 2004 г. (
123
), то е било част от две различни предприятия: в началото, от предприятието, оглавявано от Rolls-Royce през периода от 15 април 1988 г. до 20 септември 1998 г., датата на неговото придобиване от страна на VA Tech, и впоследствие — от предприятието, оглавявано от последното дружество, през останалия период. Това според него обосновава определянето на два различни начални размера за двата периода и за двете предприятия, за които става въпрос.
131.
Тази предпоставка обаче не се потвърждава в обжалваното съдебно решение.
132.
В това отношение следва да се отбележи, че Общият съд е приел, че до 20 септември 1998 г. Reyrolle е участвало в нарушението самостоятелно и че впоследствие е продължило неправомерната си дейност като дъщерно дружество на групата VA Tech (
124
).
133.
Действително, тъй като за Rolls-Royce, дружество начело на групата, към която принадлежи Reyrolle до 20 септември 1998 г., нарушението е било погасено по давност (
125
), нито в спорното решение, нито в обжалваното съдебно решение се констатира наличието на стопанско единство между Reyrolle и Rolls-Royce, което да обосновава принадлежността на първото към предприятие, начело на което се намира второто. В това отношение следва да се отбележи по-нататък, че Rolls-Royce не е адресат нито на спорното решение, нито на каквато и да е санкция, доколкото в негова тежест не е било констатирано никакво нарушение.
134.
При тези обстоятелства от обжалваното съдебно решение произтича, че нарушението, санкционирано първо от Комисията и впоследствие от Общия съд, е било извършено от едно-единствено предприятие, което първоначално, преди 20 септември 1998 г., е съставено само от Reyrolle, и след това се е разширило, вследствие на придобиването на същото от страна на групата VA Tech, включвайки по този начин стопанската единица, оглавявана от VA Tech, към които по-късно, след тяхното апортиране във VAS, са се присъединили SEHV и Magrini (
126
).
135.
Следователно Общият съд е могъл основателно да определи само един начален размер за предприятието, оглавявано от VA Tech въз основа на неговия оборот за 2003 г., последната пълна година на нарушението (
127
), като впоследствие разпредели отговорността за нарушението между отделните дружества за периодите, в които те са участвали в споразумението. По този начин той не е нарушил принципа на лична отговорност.
136.
Изложените съображения налагат извода, че първото правно основание на подадената от Reyrolle жалба трябва да бъде отхвърлено.
Б – По второто правно основание, свързано с нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност
137.
Reyrolle поддържа, че като е определил глобата, наложена му при упражняване на пълна юрисдикция, Общият съд е нарушил принципите на равно третиране и на пропорционалност. На първо място, то било дискриминирано спрямо подхода, следван по отношение на дружествата, принадлежащи към групата Schneider (Schneider, SEHV и Magrini), за които Общият съд е определил начални размери, различни за всеки период на принадлежност към различно предприятие (
128
). Tази разлика в третирането имала за последица прилагането на несъразмерна глоба по отношение на Reyrolle. На второ място, Reyrolle освен това било дискриминирано спрямо метода на изчисление, използван за някои японски предприятия, за които Комисията е установила различни начални размери за периода, предхождащ включването на тяхната дейност в сектора на GIS в общо предприятие.
138.
Комисията приема, че второто правно основание на жалбата е недопустимо, тъй като е ново основание за обжалване, предявено вместо жалба. Тя отбелязва, че за да определи глобата при упражняването на своята пълна юрисдикция, Общият съд е използвал същия метод на изчисление, използван от Комисията. Следователно определянето на глобата от страна на Общия съд не може да представлява самò по себе си произходът на твърдяната дискриминация, която евентуално би произтекла пряко от спорното решение. Твърдяната дискриминация обаче не била повдигната от Reyrolle пред първата инстанция и поради това съставлявала ново основание.
139.
В това отношение е вярно, че от постоянната съдебна практика произтича, че компетентността на Съда по жалбата е ограничена по принцип до преглед на преценката от страна на Общия съд на обсъдените пред него правни основания (
129
). Вярно е също така, че Reyrolle не е изтъкнало в първоинстанционното производство твърденията за дискриминация, които споменава в настоящото правно основание на жалбата. От съдебната практика обаче следва още, че жалбоподателят е легитимиран да подаде жалба, в която изтъква пред Съда правни основания, произтичащи от обжалваното съдебно решение и насочени към оспорване на неговата обоснованост (
130
).
140.
Трябва да се констатира, че в настоящото правно основание Reyrolle изтъква, че е дискриминирано в обжалваното съдебно решение от Общия съд, когато той определя глобата при упражняване на пълната си юрисдикция. Поради това, макар че Общият съд, за да измени глобите, е използвал метода на изчисление на Комисията, който не е поставил на обсъждане, твърдяната от Reyrolle дискриминация произтича пряко от това изменение на глобата, направено от Общия съд, и следователно от обжалваното съдебно решение. В този контекст намирам, че настоящото правно основание може да се приеме за допустимо.
141.
Що се отнася до настоящото правно основание по същество, от съдебната практика произтича, че упражняването на пълна юрисдикция не може да включва вместо определяне на размера на глобите, дискриминация между предприятията, участвали в споразумението, противоречащо на член 101, параграф 1 ДФЕС (
131
). Освен това принципът на равно третиране е нарушен, когато сходни положения се третират по различен начин, а различни положения — по еднакъв начин, освен ако съответното третиране не е обективно оправдано (
132
).
142.
По отношение на положението на Reyrolle и на дружествата, принадлежащи към групата Schneider, трябва да се констатира, че те не са сходни. Действително за разлика от Reyrolle, което, както бе отбелязано в точки 134—136, е участвало в нарушението като част от единно предприятие — което обосновава определянето на глобата от Общият съд на базата на един начален размер за предприятието VA Tech въз основа на оборота на същото — SEHV и Magrini са участвали в споразумението като част от две различни предприятия. В началото те са участвали като части от предприятието, оглавявано от Schneider, а впоследствие, след придобиването на контрола над тях от страна на VA Tech, са участвали като дружества — част от предприятието, ръководено от последното. Приемам, че поради различието между двете разглеждани положения Reyrolle не може да се позовава на нарушение на принципа на равно третиране.
143.
В същия смисъл приемам, че не са съпоставими положението на Reyrolle и това на японските производители. Действително от оспореното решение е видно, че както Fuji и Hitachi, от една страна, така и Mitsubishi Electric и Toshiba, от друга, първоначално участват по независим начин в нарушението, и впоследствие, на 1 октомври 2002 г., се включват в съответните дейности GIS в две общи предприятия, съответно Japan AE Power Systems Corporation и TM T& D Corporation (
133
). Те обаче след създаването на общите предприятия са продължили да съществуват, за разлика от Reyrolle, като самостоятелни и независими предприятия. Трябва да се констатира същевременно, че това положение е явно различно от това на Reyrolle, което както бе описано в точка 134 по-горе, е включено в предприятието VA Technologie. Посочените различни положения обосновават различно третиране.
144.
Колкото до твърдяното тълкуване на принципа на пропорционалност, трябва да се припомни преди всичко, че съгласно постоянната съдебна практика Съдът, когато се произнася по правни въпроси по жалба срещу решение на Общия съд, не може по съображения за справедливост да замести преценката на Общия съд, който, упражнявайки пълната си юрисдикция, се е произнесъл по размера на глобите, наложени на предприятия за извършени от тях нарушения на правото на Съюза. Така Съдът би имал основание да установи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото предвид неподходящия размер на глобата само ако размерът на санкцията е не просто неподходящ, но и прекомерен до степен на непропорционалност (
134
). В настоящия случай трябва да се констатира, че Reyrolle е основало своето оплакване относно непропорционалния характер на глобата само върху твърдяните случаи на дискриминация, споменати в предходните точки, които обаче, както се изясни, според мен не са налице.
145.
В светлината на всичко гореизложено намирам, че второто правно основание на жалбата трябва да се отхвърли и че поради това жалбата на Reyrolle трябва да бъде отхвърлена изцяло.
V – По подадената от SEHV и Magrini жалба по дело C‑233/11 P
146.
В жалбата си SEHV и Magrini повдигат три правни основания за обжалване, първото, свързано с нарушение на принципа „ne ultra petita“, второто — с нарушение на принципа за сила на пресъдено нещо, и третото — с нарушение на принципа на състезателност.
147.
В самото начало обаче следва да се разгледа повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост на жалбата в нейната цялост. Тази институция всъщност поддържа, че жалбата е недопустима, тъй като направените от SEHV и Magrini искания пред Съда са точно обратните на тези, направени пред първата инстанция.
148.
В първоинстанционното производство SEHV и Magrini са поискали от общия съд да „отмени член 2 от [обжалваното] решение в частта, която се отнася до тях“, формулировка, която се отнася както до буква к), така и до буква л) от този член, които засягат тези две дружества.
149.
Пред Съда обаче тези дружества са поискали, от една страна, отмяната на обжалваното съдебно решение, доколкото в него той е отменил член 2, букви й) и к) от спорното решение, и от друга, да се потвърди член 2, букви й) и к) от това решение и да се установи, що се отнася до член 2, буква к) от това решение, че всеки солидарен длъжник трябва да понесе една трета от санкцията от 4,5 милиона евро.
150.
В това отношение следва да се припомни, че исканията в жалбата трябва да са насочени към уважаването, изцяло или частично, на исканията, направени в първоинстанционното производство, като нови искания не могат да бъдат правени (
135
), така че искане, с което се претендира точно обратното на това, което е било поискано в първоинстанционното производство, очевидно не може да се приеме за допустимо. Поради тази причина намирам за недопустимо искането на жалбоподателите за потвърждаване на член 2, буква к), чиято отмяна те са искали в първоинстанционното производство. Колкото до буква й) от посочения член 2, тя се отнася до субект, различен от SEHV и от Magrini, а именно Schneider, така че и искането, направено от тези дружества, да се потвърди тази част от диспозитива на решението, не може да се приеме за допустимо. Жалбата в останалата ѝ част според мен е допустима.
А – По първото и второто правно основание, свързани с нарушение на принципа „ne ultra petita“ и с нарушение на принципа на сила на пресъдено нещо
151.
В рамките на първото и второто правно основание, които според мен трябва да се анализират съвместно, SEHV и Magrini изтъкват, че жалбата им пред Общия съд е насочена изключително срещу глобата от 4,5 милиона евро, която е трябвало да заплатят при условията на солидарна отговорност с Schneider. Следователно, като е отменил член 2, буква й) от спорното решение, с който се налага глобата на Schneider, и като определя нов размер на глобата, наложена на SEHV и на Magrini, Общият съд се е произнесъл ultra petita.
152.
По-нататък, тъй като Schneider не е обжалвало спорното решение в частта му, която се отнася до него, то било придобило сила на пресъдено нещо за това, което засяга определянето на глобата за сумата от 3,6 милиона евро. Като е надхвърлил поисканото от SEHV и от Magrini, Общият съд е нарушил и принципа на сила на пресъдено нещо, придобита от решението на Комисията по отношение на Schneider.
153.
Комисията поддържа, че Общият съд не е нарушил принципа „ne ultra petita“, тъй като не се е произнесъл по отговорността на Schneider, за която всъщност общият размер на глобата е останал непроменен (8,1 милиона евро, тоест сборът на 3,6 милиона евро и 4,5 милиона евро). Обжалваното съдебно решение е изменило само аспектите на вътрешна солидарност между съдлъжниците, която била част от предмета на делото пред първата инстанция, както е определен от самите SEHV и Magrini. В този контекст Комисията отрича също така Общият съд да е нарушил принципа на сила на пресъдено нещо.
154.
В това отношение вече припомних в точка 105 по-горе, че съдът на Съюза, от който е поискано да вземе решение по жалба за отмяна, е обвързан от принципа „ne ultra petita“, съгласно който постановената от него отмяна не може да надхвърля поисканото от жалбоподателя (
136
).
155.
Освен това, ако някой от адресатите на решението го обжалва, съдът на Съюза следва да се произнесе само по отнасящата се до този адресат част. Отнасящите се до останалите адресати части обаче, които не са били обжалвани, не попадат в предмета на спора, с решаването на който е сезиран съдът на Съюза (
137
). Освен това решение, което не е било обжалвано от адресата си в установения в член 263 ДФЕС срок, става окончателно по отношение на него (
138
).
156.
В конкретния случай следва преди всичко да се отбележи, че от точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд наред с останалото е отменил член 2, буква й) от спорното решение, според който самото Schneider е осъдено да плати глоба в размер на 3,6 милиона евро, както и член 2, буква к) в нейната цялост, според която Schneider, SEHV и Magrini са приети за отговорни за сума, възлизаща на 4,5 милиона евро.
157.
Както обаче бе отбелязано в точка 148 по-горе, в първоинстанционното производство SEHV и Magrini са поискали от Общия съд да отмени член 2 от спорното решение в частта, в която се отнася до тях. Освен това не е оспорено, че Schneider не е подало жалба пред съда на Съюза срещу спорното решение, така че същото е станало окончателно по отношение на него.
158.
Трябва да се констатира, че в частта, която се отнася само до Schneider, санкцията, наложена с член 2, буква й) от спорното решение, не е могла да бъде предмет на искане за отмяна от страна на SEHV и на Magrini, поради което при липсата на жалба от страна на Schneider не е могла да бъде предмет на спора пред Общия съд. При тези условя Общият съд според мен не е могъл да отмени член 2, буква й) от спорното решение, без да се произнесе ultra petita. Аналогично съображение важи и за член 2, буква к) от спорното решение в частта му относно Schneider, а не относно SEHV и Magrini.
159.
Подчертаният от Комисията факт, че след тази отмяна Общият съд при упражняването на своята пълна юрисдикция е изменил глобата, наложена на дружествата от предприятието Schneider, без да изменя общия размер на наложената на Schneider глоба, не променя факта, че Общият съд не е могъл да отмени член 2, буква й) от спорното решение, както и буква к) от член 2, в частта, която се отнася до Schneider, тъй като те не са могли да бъдат част от предмет на спора. Всъщност изменението на глобата, действие, което в обжалваното съдебно решение се извършва след отмяната, не е в състояние да санира порок в него като нарушението на принципа „ne ultra petita“.
160.
С оглед на изложените съображения първото и второто правно основание на жалбата следва да се уважат.
Б – По третото правно основание, свързано с нарушение на принципа на състезателност
161.
Накрая SEHV и Magrini изтъкват, че Общият съд е нарушил принципа на състезателност. През целия период на производството пред Общия съд те изобщо не са имали възможност да изразят становище по неговите констатации относно новото разпределение на глобата от 3,6 милиона евро, която Schneider е трябвало да понесе индивидуално и чиято отмяна е имала за последица увеличаването на размера на глобата в тяхна тежест.
162.
Вече припомних в точки 112—114 по-горе съдопроизводствените принципи, свързани с принципа на състезателност.
163.
В конкретния случай трябва най-напред да се разсеят съмненията, представени от Комисията, относно възможността за SEHV и Magrini да се възползват в настоящото дело от правото на състезателност. Тези съмнения се основават на факта, че Общият съд в действителност е намалил общия размер на глобата, за която SEHV и Magrini са приети за отговорни, която е намалена от 22,05 милиона евро на 18,45 милиона евро.
164.
Същевременно е ясно, че общият размер, който Комисията посочва, е сборът на двете отделни глоби, наложени на въпросните две дружества на различно основание, а именно, от една страна, тази, наложена им като части от предприятието, оглавявано от Schneider, и от друга, глобата, наложена им като части от предприятието VA Technologie за периода, последващ тяхното включване в групата, оглавявана от предприятието VA Technologie. Макар че размерът на втората глоба е бил действително намален от Общия съд за SEHV и Magrini (
139
), Общият съд все пак е увеличил първата за двете разглеждани дружества, които след изменението на санкцията от страна на Общия съд са се оказали съотговорни с Schneider не за сума от 4,5 милиона евро, както е предвидено в решението, а за сума от 8,1 милиона евро. При тези условия жалбоподателите могат по мое мнение несъмнено да се позовават на нарушение на правото на състезателност, що се отнася до тази глоба.
165.
Относно правното основание от материалите по делото е видно, че в хода на производството пред Общия съд е бил обсъждан въпросът, който е предпоставка за отмяната на член 2, буква й) от решението, а именно този за налагането на глоба само в тежест на Schneider при липсата на специфично обвинение срещу него, различно от участието в споразумението посредством неговите дъщерни дружества SEHV и Magrini.
166.
От материалите по делото произтича по-конкретно, че преди съдебното заседание Общият съд е поставил поредица от въпроси на страните, сред които един, в частност отправен до Комисията, съдържа пряко запитване с цел да се узнаят причините, поради които SEHV и Magrini не е трябвало да бъдат солидарни съдлъжници, заедно с Schneider, за целия размер на наложената на последното глоба (
140
). В отговора си Комисията е обяснила, че налагането на глоба в размер на 3,6 милиона евро само на Schneider е обосновано във връзка с необходимостта да се избегне налагането два пъти на начален размер на SEHV и Magrini, които вече са отговорни за началния размер, наложен на предприятието VA Technologie. Впоследствие Общият съд изрично отхвърля този довод в точка 249 и сл. от обжалваното съдебно решение.
167.
Трябва да се констатира, че SEHV и Magrini са имали възможност да заемат позиция по въпроса в хода на съдебното заседание, за да изложат пълноценно становището си (
141
).
168.
С оглед на тези съображения третото правно основание за обжалване, свързано с нарушение на принципа на състезателност, следва според мен да се отхвърли.
В – Заключение по жалбата, подадена от SEHV и от Magrini по дело C‑233/11 P
169.
От гореизложеното следва по мое мнение, че обжалваното съдебно решение трябва да се отмени в частта, в която Общият съд, произнасяйки се ultra petita, е отменил член 2, буква й) от спорното решение, както и член 2, буква к) в нейната цялост, включително по отношение на Schneider. Тези части от спорното решение, при липсата на подадена от Schneider жалба, са станали окончателни по отношение на него.
170.
Следователно и изменението на глобата за дружествата от предприятието Schneider — а именно Schneider, SEHV и Magrini — за периода от 15 април 1988 г. до 13 декември 2000 г., направено от Общия съд в точки 246 и 247 от обжалваното съдебно решение при упражняване на неговата пълна юрисдикция и възпроизведено в точка 3, първо тире от диспозитива на същото съдебно решение, трябва да бъде отменено, доколкото постановената в точка 2 от обжалваното съдебно решение отмяна, спомената в предходната точка, съставлява съществена предпоставка за изменението на глобата, както е направено от Общия съд в конкретния случай.
171.
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда, когато уважава жалбата и отменя решението на Общия съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
172.
По настоящото дело смятам, че фазата на производството позволява Съдът да постанови окончателно решение по спора.
173.
Както бе отбелязано в точка 148 по-горе, в първоинстанционното производство SEHV и Magrini са поискали от Общия съд да „отмени член 2 от [обжалваното] решение в частта, която се отнася до тях“. По-конкретно, в жалбата си те изтъкват изрично неразбираемостта на солидарната отговорност, както е установена в член 2, буква к) от спорното решение.
174.
От точки 126 и 127 по-горе обаче е видно, че към момента на приемане на спорното решение Schneider, SEHV и Magrini вече не са част от същата единна стопанска единица Schneider. При тези условия, когато възнамерява да установи солидарна отговорност между субектите, съставлявали стопанска единица към момента на извършване на нарушението, но които към момента на приемане на решението вече не са част от нея, Комисията е длъжна да установи припадащата се част от глобата, която субектът, който вече няма връзки, обосноваващи неговото включване в стопанската единица, трябва да заплати във вътрешните отношения с останалите съдлъжници.
175.
Същевременно трябва да се констатира, че в настоящия случай Комисията, макар да е осъдила солидарно Schneider заедно с Magrini и SEHV, не е установила припадащи се части. При тези условия трябва да се уважи жалбата на Magrini и SEHV и да се отмени член 2, буква к) от спорното решение.
VI – По съдебните разноски
176.
В случай че Съдът възприеме моята преценка по трите съединени жалби, в съответствие с разпоредбите на членове 137 и 138 във връзка с член 184 от Процедурния правилник, предлагам на Съда да се произнесе по съдебните разноски, както следва. По дело C‑231/11 P, при положение че жалба на Комисията трябва да бъде само частично уважена, следва да се предвиди всяка от страните да понесе направените от нея разноски. По дело C‑232/11 P, тъй като Reyrolle е загубило делото, трябва според мен да бъде осъдено да заплати съдебните разноски по производството. По дело C‑233/11 P Комисията е загубила делото, поради което трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски по производството.
VII – Заключение
177.
С оглед на предходните съображения предлагам на Съда да се произнесе, както следва:
178.
По дело С‑231/11 Р:
„1)
Отменя Решение на Общия съд от 3 март 2011 г. по дело Siemens Österreich и др./Комисия (дела T‑122/07—T‑124/07) в частта му, с която, като се основава на принципа, според който единствено Комисията, при упражняването на правомощието си да налага глоби, определя припадащите се на различните дружества части от глобата, за чието заплащане отговарят солидарно, и тази задача не може да бъде оставена на националните съдилища, както и на правилото за разпределяне на равни части на отговорността при липсата на констатации в това отношение в решението, Общият съд е определил припадащите се части на всяко от дружествата жалбоподатели в първоинстанционното производство.
2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
3)
Европейската комисия, Siemens Transmission & Distribution Ltd, Siemens Transmission & Distribution SA и Nuova Magrini Galileo S.p.A. понасят всяко от тях направените от него съдебни разноски“.
179.
По дело С‑232/11 Р:
„1)
Отхвърля жалбата, подадена от Siemens Transmission & Distribution Ltd.
2)
Осъжда Siemens Transmission & Distribution Ltd да заплати съдебните разноски“.
180.
По дело С‑233/11 Р:
„1)
Отменя точка 2 от диспозитива на Решението на Общия съд от 3 март 2011 г. по дело Siemens Österreich и др./Комисия (дела T‑122/07—T‑124/07) в частта ѝ, с която отменя член 2, букви й) и к) от Решение C(2006) 6762 окончателен на Комисията от 24 януари 2007 г. относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация), както и точка 3, първо тире от диспозитива на същото решение.
2)
Отменя член 2, буква к) от Решение C (2006) 6762 окончателен в частта, която се отнася до Siemens Transmission & Distribution SA и до Nuova Magrini Galileo SpA.
3)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: италиански.
(
2
)	Дела T-122/07-T-124/07, Сборник, стр. II-793.
(
3
)	Решение C (2006) 6762 окончателен на Комисията от 24 януари 2007 г. относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация).
(
4
)	GIS са електрически апарати, които служат за контролиране на потока на енергия в електрическите мрежи. Те се използват като основен компонент в електрически подстанции „до ключ“. Вж. точка 4 от обжалваното съдебно решение.
(
5
)	Отношенията на „вътрешна солидарност“, които засягат отношенията между солидарните длъжници на един дълг, се противопоставят на тези, наречени на „външна солидарност“, които се отнасят до отношенията между солидарните длъжници и кредитора (в конкретния случай Комисията, кредитор по плащането на глобата).
(
6
)	Отбелязвам в това отношение, че същият въпрос е предмет на поредица от преюдициални запитвания, отправени неотдавна до Съда (постъпили на 12 август 2013 г.) от Bundesgerichtshof по дело C‑451/13.
(
7
)	Вж. точка 1 от обжалваното съдебно решение и точка 73 от спорното решение.
(
8
)	Вж. точка 1 от обжалваното съдебно решение и точка 74 от спорното решение.
(
9
)	Вж. точка 2 от обжалваното съдебно решение.
(
10
)	Вж. точка 3 от обжалваното съдебно решение.
(
11
)	Молбата е подадена съгласно Известието на Комисията от 19 февруари 2002 г. относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по дела във връзка с картели (ОВ C 45, стр. 3).
(
12
)	В частност, от точки 14—17 от обжалваното съдебно решение произтича, че участващите в споразумението предприятия, наред с останалото, са координирали на световно равнище, като са манипулирали процедурите за възлагане на обществени поръчки, възлагането на свързаните с GIS проекти въз основа на съгласувани правила, насочени по-конкретно към спазване на квоти, отразяващи традиционните пазарни дялове.
(
13
)	От точки 188 и 189 от обжалваното съдебно решение е видно, че през декември 2000 г. останалите членове на картела са организирали празненство за фиктивно отбелязване на края на споразумението, с действителното намерение обаче да се изключи групата VA Tech от същото. Същевременно тази група възобновява участието си в дейността на картела през 2002 г. Относно датата, от която групата VA Tech възобновява участието си в нарушението, вж. точки 63—72 от обжалваното съдебно решение.
(
14
)	Вж. точки 137—167 от обжалваното съдебно решение. В него Общият съд също така отменя спорното решение, доколкото Комисията е установила нарушение от страна на дружествата от групата VA Tech за периода от 1 април до 30 юни 2002 г. (вж. точки 63—72 от обжалваното съдебно решение и точка 1 от диспозитива на същото). Тази отмяна впрочем не е предмет на никоя от подадените до Съда жалби.
(
15
)	Вж. точки 236–264 от обжалваното съдебно решение.
(
16
)	Вж. точки 138—147 от обжалваното съдебно решение.
(
17
)	Вж. точки 148—167 от обжалваното съдебно решение.
(
18
)	Вж. по-специално точки 153—155 от обжалваното съдебно решение.
(
19
)	Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
(
20
)	Вж. по-специално точки 156 и 157 от обжалваното съдебно решение.
(
21
)	Вж. по-специално точки 158 и 159 от обжалваното съдебно решение.
(
22
)	По-конкретно, Общият съд критикува Комисията: i) за това, че е приела за солидарно отговорни Reyrolle, SEHV и Magrini за заплащането на глоба в размер на 17550000 EUR, който очевидно превишава сумата, подходяща за санкциониране на тяхното участие в споразумението като дружества, принадлежащи към едно и също предприятие; ii) за това, че е определила общ размер на сумата, която Reyrolle трябва да заплати при условията на солидарна отговорност с други дружества, който очевидно превишава общия размер на неговата глоба, и за това, че не е наложила на самото Reyrolle част от неговата глоба като единствено отговорно за периода 1988—1998 г., през който то е участвало самостоятелно в нарушението; и iii) за това, че не е приела по отношение на Siemens Österreich и KEG солидарна отговорност за част от наложената на SEHV и Magrini глоба, за да вземе предвид периода, през който тези дружества са били част от едно и също предприятие.
(
23
)	Като главно искане Комисията наистина е поискала от Съда да отмени, от една страна, точка 2 от диспозитива, доколкото тя се основава на констатацията на Общия съд в точка 157 от обжалваното съдебно решение, според която Комисията е длъжна да определи припадащата се на отделното дружество част от сумите, за чието заплащане съответните дружества отговарят солидарно, и от друга, точка 3 от диспозитива, тъй като той на основание констатациите в точка 158 във връзка с точки 245, 247, 262 и 263 от обжалваното съдебно решение определя нови размери на глобата, като включително преразпределя припадащите се на отделните дружества части от наложената глоба. При условията на евентуалност, Комисията е поискала на същите основания отмяната на обжалваното съдебно решение.
(
24
)	Вж. бележка под линия 22 по-горе.
(
25
)	Само първият от двата аспекта, конкретизирани от Общия съд в рамките на второто правно основание за незаконосъобразност, поради които Общият съд критикува анализа на Комисията (вж. точка 164 от обжалваното съдебно решение и бележка под линия 22 по-горе), изглежда засяга (и) вътрешните отношения между солидарните съдлъжници. Действително в първата част на точка 164 от обжалваното съдебно решение Общият съд упреква Комисията в това, че е нарушила задължението, което според него тя има, да определи припадащите се части на всяко осъдено дружество. Необходимо е обаче да се констатира, от една страна, че този първи аспект на незаконосъобразността засяга и външната солидарност, и от друга, че във всеки случай вторият аспект на незаконосъобразност на решението, конкретизиран в тази точка — тоест този, според който Комисията не е наложила на Reyrolle част от глобата му като единствено отговорно за периода, през който е участвало в нарушението — не се основава на съображения, свързани с вътрешните отношения между солидарните съдлъжници и е в състояние самостоятелно да обоснове отмяната на санкцията, наложена на Reyrolle.
(
26
)	Решение от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Recueil, стр. I-4125).
(
27
)	Пак там, точка 171.
(
28
)	Според тази разпоредба „[с] изключение на делата, свързани със спор между Съюза и неговите служители, жалба могат да подават и държавите членки и институциите на Съюза, които не са встъпили в производството пред Общия съд. […]“.
(
29
)	Решение от 22 февруари 2005 г. по дело Комисия/max.mobil (C-141/02 P, Recueil, стр. I-1283, точка 48), както и Решение от 21 декември 2011 г. по дело Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran (C-27/09 P, Сборник, стр. I-13427, точка 45). Вж. в този смисъл и точка 35 от заключението, представено на 19 януари 2012 г. от генералния адвокат Kokott по дело Съвет/Zhejiang Xinan Chemical Industrial (Решение от 19 юли 2012 г., C‑337/09 P) и точка 88 от нейното заключение, представено на 13 декември 2007 г. по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala (Решение от 10 юли 2008 г., C-413/06 P, Сборник, стр. I-4951).
(
30
)	Решение по дело Комисия/max.mobil, посочено в предходната бележка под линия, е постановено от Съда в голям състав. Относно стойността на факта, че едно решение е постановено от Съда в голям състав, вж. съображенията на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer в точка 89 от неговото заключение, представено на 15 октомври 2009 г. по дело Lancôme/СХВП (Решение от 25 февруари 2010 г., C-408/08 P, Сборник, стр. I-1347).
(
31
)	Вж. например неотдавнашното Решение от 21 март 2013 г. по дело Комисия/Buczek Automotive e Polonia (C‑405/11 P, точки 14—20). По дело GlaxoSmithKline/Комисия (вж. Решение от 6 октомври 2009 г., C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P и C-519/06 P, Сборник, стр. I-9291, точки 23—26) Съдът обявява за частично недопустима самостоятелната жалба на Комисията, доколкото изтъкнатите от Комисията доводи не могат да ѝ предоставят никакво предимство, тъй като не са в състояние да окажат влияние върху релевантната точка от диспозитива на обжалваното решение по това дело. По дело Iride/Комисия (Решение от 21 декември 2011 г., C‑329/09 P, точки 48—51) Съдът обявява за недопустимо искането на Комисията, целящо замяна на мотивите на обжалваното съдебно решение по това дело, тъй като изтъкнатите от институцията доводи не могат „да ѝ предоставят никаква облага, която може да обоснове правен интерес от обжалване“. В смисъл на необходимост от наличието на правен интерес у привилегированите жалбоподатели да обжалват вж. също точки 17—19 от заключението на генералния адвокат Trstenjak, представено на 17 ноември 2011 г. по дело Комисия/Естония (Решение от 29 март 2012 г., C‑505/09 P).
(
32
)	Вж. в това отношение Определение на Съда от 27 ноември 2001 г. по дело Португалия/Комисия (C-208/99, Recueil, стр. I-9183, точки 22—24) и Решение на Съда от 13 октомври 2011 г. по дело Deutsche Post и Германия/Комисия (C-463/10 P и C-475/10 P, Сборник, стр. I-9639, точка 36 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	По-конкретно, основанието за благоприятното третиране на институциите на Съюза е тяхната роля да защитават правния ред на Съюза, поради която същите не са по дефиниция носители на интереси, различни от тези на самия Съюз. Благоприятното третиране на държавите членки е обосновано от обстоятелството, че тъй като те са субектите на международното право, създали Съюза, посредством правораздавателната защита пред Съда гарантират спазването на законността от органите, създадени от тях, следователно включително и от Общия съд.
(
34
)	В това отношение вж. съображенията, съдържащи се в точки 21—24 от заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Комисия/max.mobil, посочено в бележка под линия 29 по-горе.
(
35
)	Вж. Решение от 12 юли 2001 г. по дело Комисия и Франция/TF1 (C-302/99 P и C-308/99 P, Recueil, стр. I-5603, точки 27 и 29) и Определение от 28 октомври 2004 г. по дело Комисия/CMA CGM и др. (C‑236/03 P, точка 25 и сл.). Освен това за постоянната съдебна практика оплакване на жалбоподателя, отправено по същество към една точка от мотивите на първоинстанционното решение, развито ad abundantiam, не може да повлече неговата отмяна и следователно трябва да бъде отхвърлено като неотносимо. Вж., ex multis, Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точка 148).
(
36
)	Съгласно този член „исканията в жалбата са за отмяна, изцяло или частично, на съдебния акт на Общия съд, съдържащ се в диспозитива“ (курсивът е мой).
(
37
)	В това отношение вж. точки 20—26 от заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 13 декември 2012 г. по дело Ziegler/Комисия (Решение от 11 юли 2013 г., C‑439/11 P).
(
38
)	Вж. в този смисъл и точка 24 от заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Комисия/max.mobil, посочено по-горе в бележка под линия 29).
(
39
)	Решение от 26 април 1988 г. по дело Asteris/Комисия (97/86, 193/86, 99/86 и 215/96, Recueil, стр. 2181, точка 27), както и Решение на Общия съд от 14 юли 1995 г. по дело CB/Комисия (T-275/94, Recueil, стр. II-2169, точка 62).
(
40
)	Решение от 14 септември 1999 г. по дело Комисия/AssiDomän Kraft Products и др. (C-310/97 P, Recueil, стр. I-5363, точка 54) и Решение от 1 юни 2006 г. по дело P&O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стр. I-4845, точка 44).
(
41
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Asteris, посочено в бележка под линия 39, точка 27, както и Решение от 3 октомври 2000 г. по дело Industrie des poudres sphériques/Съвет (C-458/98 P, Recueil, стр. I-8147, точка 81).
(
42
)	Наистина неотносимостта на изтъкнато правно основание засяга неговата годност да бъде основание за жалбата и не въздейства върху допустимостта му. Вж. Решение от 30 септември 2003 г. по дело Eurocoton и др./Съвет (C-76/01 P, Recueil, стр. I-10091, точка 52), Решение от 6 ноември 2008 г. по дело Гърция/Комисия (C-203/07 P, Сборник, стр. I-8161, точки 42 и 43) и Решение от 29 септември 2011 г. по дело Arkema/Комисия (C-520/09 P, Сборник, стр. I-8901, точка 31).
(
43
)	Това произтича изрично от точки 6, 21, 30, 37, 40, 50, 56, 67, 69 и 70 от жалбата на Комисията, както и от исканията на същата (вж. в това отношение бележка под линия 23 по-горе).
(
44
)	„Комисията трябва да уточни […], евентуално степента на отговорност на посочените дружества за това поведение“ (курсивът е мой).
(
45
)	„Es obliegt der Kommission“ на немски език, който като език на производството е автентичен, и „Il appartient à la Commission“ на френски език — езика, на който е съставено решението.
(
46
)	Вж. Решение от 11 юни 2009 г. по дело X (C-429/07, Сборник, стр. I-4833, точка 34). Вж. също точка 34 от моето заключение по това дело, представено на 5 март 2009 г.
(
47
)	В това отношение вж. Решение на Общия съд от 5 април 2006 г. по дело Degussa/Комисия (T-279/02, Recueil, стр. II-897, точки 86 и 87).
(
48
)	Вж. точка 35 от Решение по дело X (посочено по-горе в бележка под линия 46) и цитираната там съдебна практика. В това отношение вж. и точка 37 от заключението ми по това дело, представено на 15 март 2009 г.
(
49
)	Вж. Решение от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия (100/80-103/80, Recueil, стр. 1825, точка 105), Решение от 28 февруари 1991 г. по дело Delimitis/Henninger Bräu (C-234/89, Recueil, стр I-935, точка 44) и Решение от 14 декември 2000 г. по дело Masterfoods (C-344/98, Recueil, стр. I-11369, точка 46).
(
50
)	По съществото на присъщата цел на механизма на солидарната отговорност да подсили ефективността на административните действия, насочени към събирането на дългове, вж. точка 48 от Решение от 17 февруари 2011 г. по дело Berel и др. (C-78/10, Сборник, стр I-717) относно солидарната отговорност на няколко длъжници за едно и също митническо задължение.
(
51
)	Възпиращата цел е била признавана многократно в практиката на Съда. Вж., ex multis, Решение по дело Musique Diffusion française и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 49, точка 106), Решение от 9 юни 2006 г. по дело Showa Denko/Комисия (C-289/04 P, Recueil, стр. I-5859, точка 61), Решение от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия (C-3/06 P, Сборник, стр. I-1331, точки 37 и 47), Решение от 19 март 2009 г. по дело Archer Daniels Midland/Комисия (C-510/06 P, Сборник, стр. I-1843, точки 63, 72 и 149).
(
52
)	Освен това не мисля, че въпросите, засягащи вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобата, могат да се считат, както изглежда смята Комисията, за напълно чужди на санкционната компетентност, предоставена на тази институция. Действително тези въпроси могат да се приемат, така да се каже, за „обратната страна на медала“ на глобата, която, от една страна, трябва да се наложи на предприятието като икономическа единица, отговорна за нарушението, но от друга, трябва да се вмени в дълг конкретно, евентуално при условията на солидарна отговорност, на субекти-лица, които могат да я платят. В това отношение вж. съображенията, развити в точки 78 и 79 по-горе в рамките на третото правно основание на жалбата.
(
53
)	Вж. точка 83 и сл. по-горе.
(
54
)	Вж. Решение от 11 декември 2007 г. по дело ETI и др. (C-280/06, Сборник, стр. I-10893, точка 38 и цитираната съдебна практика), Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (C-97/08 P, Сборник, стр. I-8237, точка 54), както и по-новите, ex multis, Решение от 19 юли 2012 г. по дело Alliance One International и др./Комисия (C‑628/10 P и C‑14/11 P, точка 42 и цитираната съдебна практика) и Решение от 8 май 2013 г. по дело ENI/Комисия (C‑508/11 P, точка 82).
(
55
)	За релевантността на изискванията да не се забавя ненужно дейността на Комисията по разследване, за да не се засяга ефективността на провеждането на правилата за конкуренция на Съюза от страна на тази институция, според съдебната практика, вж. в това отношение Решение от 24 септември 2009 г. по дело Erste Group Bank и др./Комисия (C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P и C-137/07 P, Сборник, стр. I-8681, точка 82 накрая).
(
56
)	Вж. точка 2 от Известие на Комисията относно сътрудничеството между Комисията и съдилищата на държавите — членки на Европейския съюз, при прилагането на членове 81 и 82 от Договора за ЕО (ОВ С 101, 2004 г., стр. 54; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 122).
(
57
)	Вж. съображение 7 от Регламент № 1/2003, както и Решение по дело Masterfoods (посочено по-горе в бележка под линия 49, точка 47). Тази функция се вписва в по-широко призната от съдебната практика функция на националните съдилища съгласно принципа на лоялното сътрудничество, закрепен в член 4, параграф 3 ДЕС, да гарантират съдебната защита на правата, предоставени на частноправните субекти по силата на правните норми на Съюза. В това отношение вж. Решение от 13 март 2007 г. по дело Unibet (C-432/05, Сборник, стр. I-2271, точка 38 и цитираната съдебна практика).
(
58
)	Вж. Решение на Общия съд от 18 септември 1992 г. по дело Automec/Комисия (T-24/90, Recueil, стр. II-2223, точка 85), както и точка 4 от известието на Комисията, посочено по-горе в бележка под линия 56.
(
59
)	Вж. точка 157 от обжалваното съдебно решение.
(
60
)	Вж. съображения 22 и 31 от Регламент № 1/2003, както и дял II от същия. Вж. и точка 56 от Решение по дело Masterfoods (посочено по-горе в бележка под линия 49).
(
61
)	Действително е видно, по-конкретно от тези съображения, че що се отнася до „вътрешните“ аспекти на солидарна отговорност, понятието за солидарна отговорност попада в приложното поле на правото на Съюза и на компетентността на Комисията само в границите, в които тя служи за постигане на специфичните цели, посочени в Договорите, относно упражняването на предоставеното на Комисията санкционно правомощие.
(
62
)	Вж. бележка под линия 57 по-горе.
(
63
)	Вж. заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer, представено на 11 февруари 2003 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (Решение от 7 януари 2004 г., C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 63), както и заключението на генералния адвокат Bot, представено на 26 октомври 2010 г. съответно по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др. (Решение от 29 март 2011 г. по дело C-201/09 P и 216/09 P, Сборник, стр. I-2239, точка 181) и ThyssenKrupp Nirosta и др./Комисия (Решение от 29 март 2011 г. по дело C-352/09 P, Сборник, стр. I-2359, точка 162).
(
64
)	Вж. в това отношение съображенията на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer в точка 65 от неговото заключение по дело Aalborg Portland (посочено по-горе в бележка под линия 62).
(
65
)	Колкото до „квазинаказателното“ естество на санкциите, вж. в последно време точка 40 от заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 28 февруари 2013 г. по дело Schenker und Co AG и др. (Решение от 18 юни 2013 г. по дело C‑681/11), с последващи препратки и към прилагането от страна на Съда като постоянна практика на принципите на наказателното право в рамките на европейското конкурентно право. Освен това следва да се отбележи, че ЕСПЧ в Решение по дело Menarini Diagnostics с/у Италия (жалба № 43509/08, § 38—45) е признал наказателното естество по смисъла на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ на глобата, наложена, на основание италианската правна уредба за защита на конкуренцията, от Органа за защита на конкуренцията и на пазара.
(
66
)	Вж. заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 3 юли 2007 г. по дело ETI (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 71), и по отношение на принципа на индивидуализация на наказанията, точка 63 от заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Aalborg Portland (посочено по-горе в бележка под линия 63). В това отношение трябва да се припомни и че принципът на вината се взема предвид по-конкретно в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, който предполага умисъл или небрежност за налагането на глоби за нарушение на правилата за конкуренция.
(
67
)	Вж. точка 162 от заключението на генералния адвокат Bot по дело ThyssenKrupp Nirosta (посочено по-горе в бележка под линия 63). В това отношение и точка 74 от заключението на генералния адвокат Cosmas, представено на 15 юли 1997 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni (посочено по-горе в бележка под линия 26).
(
68
)	Принципът на индивидуализация на наказанията се определя така в различни решения на Общия съд, сред които обжалваното решение (вж. точка 122 и цитираната съдебна практика). В Решение от 14 юли 2005 г. по дело ThyssenKrupp Stainless и др./Комисия (C-65/02 P и C-73/02 P, Recueil, стр. I-6773, точка 82) Съдът определя посочения принцип по такъв начин, макар и без изрично да го квалифицира като принцип на индивидуализация на наказанията.
(
69
)	Вж. точка 63 от заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Aalborg Portland (посочено по-горе в бележка под линия 63).
(
70
)	Вж. точка 181 от заключението на генералния адвокат Bot по дело ArcelorMittal Luxembourg (посочено по-горе в бележка под линия 63) и точка 162 от заключението на същия генерален адвокат по дело ThyssenKrupp Nirosta (посочено по-горе в бележка под линия 63).
(
71
)	Вж. в това отношение съдебната практика, посочена в бележка под линия 54 по-горе.
(
72
)	Вж. по-специално Решение от 12 юли 1984 г. по дело Hydroterm (170/83, Recueil, стр. 2999, точка 11) и Решение от 14 декември 2006 г. по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (C-217/05, Recueil, стр. I-11987, точка 40). Вж. освен това неотдавна, ex multis, Решение по дело Alliance One International/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 42) и Решение по дело ENI/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 82).
(
73
)	Решение по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 56 и цитираната съдебна практика), както и, ex multis, Решение от 20 януари 2011 г. по дело General Química и др./Комисия (C-90/09 P, Сборник, стр. I-1, точка 36 и цитираната съдебна практика), Решение по дело ArcelorMittal Luxembourg (посочено по-горе в бележка под линия 63, точка 95) и Решение от 29 септември 2011 г. по дело Arkema/Комисия (C-520/09 P, Сборник, стр. I-8901, точка 37).
(
74
)	В това отношение вж. още, неотдавна, съображенията в точка 101 и сл., както и точка 129 от Решение от 18 юли 2013 г. по дело Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11). Това впрочем намира косвено потвърждение в текста на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, който предвижда, че глобата се налага на предприятието, което, умишлено или поради небрежност, извърши нарушение на правилата за конкуренция. В този контекст Съдът признава задължението на Комисията, когато едно нарушение е извършено от няколко предприятия, да определи относителната тежест на участието на всяко от тях (вж. Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 150, и Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия, C-51/92 P, Recueil, стр. I-4235, точка 110) и следователно да индивидуализира наказанието в зависимост от поведението и особеностите на съответните предприятия (вж. Решение от 7 юни 2007 г. по дело Britannia Alloys & Chemicals/Комисия (C-76/06 P, Сборник, стр. I-4405, точка 44).
(
75
)	Вж. Решение по дело Akzo Nobel, посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 57. Вж. в това отношение съображенията на генералния адвокат Kokott в нейното заключение по дело ETI (посочено по-горе в бележка под линия 54, по-специално точки 68 и 69) и Решение по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54, по-специално точки 36 и 37). Вж. също така заключението на съдия Vesterdorf, изпълняващ функциите на генерален адвокат, представено на 10 юли 1991 г. по дело T‑1/89, приключило с Решение на Общия съд от 24 октомври 1991 г., Recueil, стр. II‑867, по-специално стр. II‑916). Практиката да се налагат глоби на лица, физически или юридически, за нарушения, извършени от предприятията, може да бъде обяснена с член 299 ДФЕС, който установява, че актовете на Комисията, които налагат парично задължение за субекти, различни от държавите, имат изпълнителна сила и че принудителното изпълнение се урежда от разпоредбите на гражданскопроцесуалните норми, които са в сила в държавата членка, на чиято територия се осъществява. Този член споменава лица (физически или юридически), които разполагат с правосубектност, а не образувания, както в някои случаи може да бъде едно предприятие, които не разполагат с такава (в това отношение вж. и бележка под линия 24 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Akzo Nobel, посочено по-горе в бележка под линия 54).
(
76
)	Като пример освен обжалваното съдебно решение може да се посочи неотдавнашното Решение на Общия съд от 17 май 2013 г. по дело Parker и др./Комисия (T‑146/09, точка 83 и сл.), в което става ясно, че Общият съд е приложил принципа на личната отговорност към отделните дружества, съставляващи предприятието, а не (само) към предприятието като такова (вж. по-специално точка 101). Не мога обаче в това отношение да се въздържа да отбележа, че изглежда съществува известно противоречие в съдебната практика на Общият съд, когато за да отхвърли доводи, повдигнати от жалбоподателите, той потвърждава, че принципът на личната отговорност „се прилага към предприятията, а не към дружествата“ (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2012 г. по дело Koninklijke Volker Wessels Stevin/Комисия, T‑356/06, точка 38 накрая, и Решение на Общия съд по дело Nynäs Petroleum и др./Комисия (T‑347/06, точка 40 накрая).
(
77
)	Вж. точка 97 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54). В това отношение вж. още Решение от 20 януари 2011 г. по дело General Química и др./Комисия (C-90/09 P, Сборник, стр. I-1, точка 38).
(
78
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 77), както и точка 97 от заключението на генералния адвокат Kokott по същото дело. Вж. и Решение от 16 ноември 2000 г. по дело Metsä-Serla и др./Комисия (C-294/98 P, Recueil, стр. I-10065, точка 34).
(
79
)	Поради организационните, икономически и правни връзки, които позволяват на тези субекти да упражняват определящо влияние върху лицата, които пряко са извършили нарушението (вж. точка 34 от Решение по дело Metsä-Serla, посочено в предходната бележка).
(
80
)	Вж. в този смисъл Решение от 6 март 1974 г. по дело Istituto Chemioterapico Italiano e Commercial Solvents/Комисия (6/73 и 7/73, Recueil, стр. 223, точка 41) и Решение по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 59 във връзка с точка 61), както и точка 97 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54).
(
81
)	Вж. точки 81—84 от Решение по дело Erste Group Bank (посочено по-горе в бележка под линия 55), с което е потвърдено Решение на Общия съд от 14 декември 2006 г. по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия (T-259/02-T-264/02 и T-271/02, Recueil, стр. II-5169, точка 331).
(
82
)	Вж., ex multis, Решение по дело Akzo Nobel (посочено по-горе в бележка под линия 54, точки 59 и 61) и Решение по дело General Química (посочено по-горе в бележка под линия 73, точки 38 и 40). Вж. също заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 12 януари 2012 г. по дело Alliance One International и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 54).
(
83
)	Вж. в същия смисъл точка 167 от Решение на Общия съд от 13 септември 2010 г. по дело Trioplast Industrier/Комисия (T-40/06, Сборник, стр. II-4893).
(
84
)	В Решението си от 31 март 2009 г. по дело ArcelorMittal Luxembourg SA и др./Комисия (Сборник, стр. II‑789, точка 117) Общият съд отбелязва, че солидарността изглежда нормална последица от това на едно дружество да се вмени отговорността за поведението на друго, в частност когато тези две дружества съставляват едно и също предприятие.
(
85
)	Вж. В това отношение точки 139—141 от обжалваното съдебно решение и цитираната съдебна практика.
(
86
)	В това отношение приемам, че споменатите в точка 52 мотиви във връзка с ефективността на изпълнението на санкцията могат да продължат да обосновават и в тези случаи осъждането при условията на солидарна отговорност за плащането на санкцията.
(
87
)	Изискването за диференцирано третиране на юридическите лица, които към момента на приемане на решението за налагане на глобата вече не са част от извършилото нарушението предприятие, спрямо дружеството майка се отразява например в необходимостта да се прилага таванът от 10 % от оборота, предвиден в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, към оборота на това юридическо лице, а не към този на дружеството майка. В това отношение вж. заключението на генералния адвокат Sharpston, представено на 30 май 2013 г. по дело Kendrion/Комисия (C‑50/12 P, все още непостановено решение, точки 84—87 и цитираната съдебна практика).
(
88
)	Вж. точка 81 по-горе, в края.
(
89
)	Анализ от този вид би бил улеснен от факта, че може евентуално да продължи да съществува интерес на отделните дружества, които вече не принадлежат към същата група, да предоставят на Комисията полезни доказателства, които притежават, очевидно за да се оневинят, за да ѝ позволят да определи с точност относителната степен на отговорността им.
(
90
)	Вж. точка 155 от обжалваното съдебно решение.
(
91
)	Тези принципи не са непременно приложими в гражданското право, но са приложими, както се видя в точка 74 по-горе, в конкурентното право на Съюза.
(
92
)	Решение от 2 октомври 2003 г. (C-196/99 P, Recueil, стр. I-11005).
(
93
)	По-конкретно, точка 100 от това съдебно решение се отнася до наличието на вътрешно противоречие в спорното решение по това дело и не може да бъде в основата на признаването на общ принцип, според който при липсата на обратни указания в решението, с което Комисията налага глобата на няколко дружества при условията на солидарна отговорност, това решение вменява неправомерното поведение в равни части на солидарните длъжници.
(
94
)	По отношение на конкретното определяне на припадащите се части от глобата вж. също точка 96 и сл. по-горе.
(
95
)	Вж. в този смисъл Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 692), Решение по дело Groupe Danone/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 51, точка 61), Решение от 8 декември 2011 г. по дело KME и др./Комисия (C‑272/09 P, точка 103), както и точка 38 от заключението ми по дело Комисия/Tomkins (Решение от 22 януари 2013 г., C‑286/11 Р).
(
96
)	Вж. точки 40 и 41 от заключението ми по дело Комисия/Tomkins (посочено в предходната бележка под линия).
(
97
)	Освен съдебната практика, посочена в бележка под линия 95, вж. и точка 175 от моето заключение, представено на 6 ноември 2008 г. по дело Archer Daniels Midland/Комисия (Решение от 9 юли 2009 г., C-511/06 P, Сборник, стр. I-5843).
(
98
)	Вж. по-специално точка 59 по-горе.
(
99
)	Вж. точки 5—7 по-горе.
(
100
)	Това съображение обаче не отнема нищо от заключението, което предлагам по дело C‑233/11 P във връзка с довода, че Общият съд, като е отменил член 2, буква й) от спорното решение, се е произнесъл ultra petita. Вж. точка 151 и сл. по-горе.
(
101
)	Общият размер на глобата, наложена от Комисията на дружествата от групата VA Tech (без да се броят SEHV и Magrini, когато са били част от предприятието Schneider), тоест 22,05 милиона евро, наистина е останал непроменен. Вж. точки 11 и 13 по-горе.
(
102
)	Що се отнася обаче до глобата, наложена съвместно на Schneider и SEHV и Magrini, за нарушението, извършено през периода, в който последните две дружества, преди да бъдат придобити от групата VA Tech, са били дъщерни дружества, притежавани на 100 % от Schneider, Общият съд е наложил една глоба в общ размер 8,1 милиона евро, вместо двете отделни глоби, наложени от Комисията само на Schneider (3,6 милиона евро) и на Schneider солидарно със SEHV и Magrini (4,5 милиона евро). Този окончателен размер от 8,1 милиона евро обаче не е нищо друго освен сумата от двете отделни глоби, наложени от Комисията.
(
103
)	Вж. точка 11 и точка 13 по-горе, и точка 258 и сл. от обжалваното съдебно решение.
(
104
)	Вж. Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij (посочено по-горе в бележка под линия 95, точка 692).
(
105
)	Вж. Решение по дело Комисия/AssiDomän Kraft Products (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 52), Решение от 15 февруари 2001 г. по дело Nachi Europe (C-239/99, Recueil, стр. I-1197, точка 24), както и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Comunità montana della Valnerina/Комисия (C-240/03 P, Recueil, стр. I-731, точка 43). Вж. също така Решение от 14 декември 1962 г. по дело Meroni/Alta Autorità (46/59 и 47/59, Recueil, стр. 763, по-специално стр. 780), както и точки 146—148 от заключението на генералния адвокат Kokott, представено на 17 септември 2009 г. по дело Комисия/Alrosa (Решение от 29 юни 2010 г., C-441/07 P, Сборник, стр. I-5949).
(
106
)	Вж. точка 37 от заключението ми по дело Комисия/Tomkins (посочено по-горе в бележка под линия 95). Вж. в този смисъл и точка 49 от заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Groupe Danone/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 51).
(
107
)	Съдът все пак подчертава, че упражняването на пълната юрисдикция не се приравнява на служебен контрол (вж. по-конкретно точка 104 от Решение по дело KME и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 95) и че поради това страните трябва да ориентират съда при упражняването на това правомощие.
(
108
)	В това отношение следва по-конкретно да се отбележи, че в писмените си изявления SEHV и Magrini, с правното основание на жалбата си, в което изтъкват „неразбираемостта“ на определянето на солидарната отговорност от страна на Комисията, изрично подчертават, че според тях е абсолютно необходимо да се изясни „кой в какъв размер отговаря“ в случай на осъждане при условията на солидарна отговорност на дружества, които не принадлежат към същата група.
(
109
)	Фактът, че трябва да се констатира, че Общият съд е надхвърлил границите на своята пълна юрисдикция, според мен не предполага непременно, че той се е произнесъл ultra petita. След като Общият съд е овластен по искане на страната с правомощието да измени размера на глобата, фактът, че е превишил границите на това правомощие ми изглежда различен от факта на надхвърляне на поисканото от жалбоподателя.
(
110
)	Вж. в този смисъл Решение от 2 декември 2009 г. по дело Комисия/Ирландия и др. (C-89/08 P, Сборник, стр. I-11245, точки 50—52 и цитираната съдебна практика).
(
111
)	Вж. Решение по дело Комисия/Ирландия (посочено в предходната бележка под линия, точка 56), както и Решение от 17 декември 2009 г. по дело Riesame M/EMEA (C-197/09 RX-II, Сборник, стр. I-12033, точка 41).
(
112
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Ирландия (посочено по-горе в бележка под линия 110, точка 55).
(
113
)	Вж. точка 104 от Решение по дело KME и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 95), както и точки 66—68 от заключението ми по дело Комисия/Tomkins (посочено по-горе в бележка под линия 95) и цитираната съдебна практика.
(
114
)	Решение по дело Комисия/Ирландия (посочено по-горе в бележка под линия 110, точка 53).
(
115
)	C решение от 18 декември 2009 г. Tribunal de commerce de Grenoble се обявява за некомпетентен да разглежда делото, в полза на компетентността на Общия съд.
(
116
)	Освен това мисля, че фактът, че Комисията е могла да защити в достатъчна степен позицията си против определяне на вътрешните отношения между солидарните длъжници на глобатаq се потвърждава от обстоятелството, че в рамките на първата част от шестото правно основание на жалбата тя упреква Общия съд, че не е отговорил на нейните доводи в този смисъл.
(
117
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Tomkins (посочено по-горе в бележка под линия 95, точка 61).
(
118
)	Питам се впрочем доколко посоченото тълкуване на член 23 от Регламент № 1/2003 може да се квалифицира като правно обстоятелство с „решаващо значение за изхода на производството“ по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 112 по-горе. Действително, както споменах в точка 27 по-горе, съображенията в точки 153—159 от съдебното решение според мен не са в основата на отмяната на спорното решение, а от друга странаq те не са в основата и на изменението на глобата, извършено от Общия съд, освен в частта, в която той установява вътрешното разпределение между солидарните длъжници на новия, определен от него, размер на глобата.
(
119
)	Вж. Решение от 6 март 2001 г. по дело Connolly/Комисия (C-274/99 P, Recueil, стр. I-1611, точка 121), Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 63, точка 372), Решение от 2 април 2009 г. по дело France Télécom/Комисия (C-202/07 P, Сборник, стр. I-2369, точка 30), както и Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Schneider Electric (C-440/07 P, Сборник, стр. I-6413, точка 135).
(
120
)	Решение от 14 май 1998 г. по дело Съвет/de Nil e Impens (C-259/96 P, Recueil, стр. I-2915, точки 32 и 33), Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 63, точка 372), Решение по дело France Télécom/Комисия (посочено в предходната бележка под линия, точка 29), както и Решение по дело Комисия/Schneider Electric (посочено в предходната бележка под линия, точка 135).
(
121
)	В това отношение вж. точки 44—46 по-горе.
(
122
)	Вж. точка 5 по-горе.
(
123
)	Вж. точка 10 по-горе.
(
124
)	Вж. точки 140, 144 и 163 накрая от обжалваното съдебно решение.
(
125
)	Вж. точка 144 от обжалваното съдебно решение.
(
126
)	Вж. точки 5—7 по-горе и точка 1 от обжалваното съдебно решение.
(
127
)	В това отношение от неговата жалба е видно, че Reyrolle не е оспорило факта, че Общият съд е взел предвид оборота за последната пълна година на нарушението при определянето на глобата.
(
128
)	Съответно за периода от 15 април 1988 г. до 13 декември 2000 г., през който двете дружества са били част от групата Schneider (вж. точка 246 от обжалваното съдебно решение), и този от 1 юли 2002 г. до 11 май 2004 г., през който тези две дружества са били под контрола на групата VA Tech (вж. точка 243 от обжалваното съдебно решение).
(
129
)	Действително според съдебната практика да се позволи на жалбоподателя да въведе за първи път пред Съда основание, което не е предявил в съответния срок пред Общия съд, би му позволило да представи вместо жалба спор, много по-широк от този, разгледан в първоинстанционното производство. Вж. Решение по дело Alliance One International и др./Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 111 и цитираната съдебна практика).
(
130
)	Решение от 29 ноември 2007 г. по дело Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия (C-176/06, Сборник, стр. I-170, точка 17). Вж. също Решение на Общия съд от 9 септември 2010 г. по дело Andreasen/Комисия (T‑17/08 P, Сборник СПС, точка 96).
(
131
)	Вж. Решение от 30 май 2013 г. по дело Quinn Barlo/Комисия (C‑70/12 P, точка 46 и цитираната съдебна практика).
(
132
)	Решение от 7 юни 2007 г. по дело Britannia Alloys & Chemicals/Комисия (C-76/06, Сборник, стр. I-4405, точка 40 и цитираната съдебна практика).
(
133
)	Вж. точки 28—48 и 61—68 от спорното решение.
(
134
)	Решение от 22 ноември 2012 г. по дело E.ON Energie/Комисия (C‑89/11 P, точки 125 и 126).
(
135
)	В това отношение вж. член 170 от новия процедурен правилник на Съда. Той може да счита за приложим по силата на постоянната съдебна практика, съгласно която процесуалните норми поначало се прилагат към всички висящи спорове към момента на влизането им в сила. В това отношение вж. Решение от 12 ноември 1981 г. по дело Meridionale Industria Salumi и др. (212/80-217/80, Recueil, стр. 2735, точка 9), Решение от 7 септември 1999 г. по дело De Haan (C-61/98, Recueil, стр. I-5003, точка 13), както и Решение от 14 февруари 2008 г. по дело Varec (C-450/06, Сборник, стр. I-581, точка 27).
(
136
)	Вж. съдебната практика, посочена в бележка под линия 106 по-горе.
(
137
)	Вж. Решение по дело Комисия/AssiDomän Kraft Products (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 53).
(
138
)	Пак там, точка 57.
(
139
)	Освен това общият размер на глобата не е бил намален за предприятието VA Technologie. Вж. бележка под линия 101 по-горе.
(
140
)	Вж. въпрос № 5 от въпросите, изпратени от Общия съд на страните на 21 януари 2010 г.
(
141
)	Вж. Решение по дело Groupe Danone/Комисия (посочено по-горе в бележка под линия 51, точки 74—76).