Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 16. travnja 2026.(1)
Predmet C-879/24
Europska komisija
protiv
Kraljevine Danske
„Povreda obveze države članice – Uspostava zajedničkog okvira za priznavanje minimalnih stručnih kvalifikacija za unutarnju plovidbu – Direktiva (EU) 2017/2397 i Direktiva (EU) 2021/1233 – Članak 39. stavci 3. i 4. – Obveza stavljanja na snagu mjera za osiguravanje usklađenosti s tim direktivama – Neprenošenje i/ili nepriopćavanje mjera za prenošenje – Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Zahtjev za nalaganje plaćanja paušalnog iznosa i dnevne novčane kazne”
I.      Uvod
1.        Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je, time što nije donijela zakone i druge propise potrebne
radi usklađivanja s (i) člankom 39. stavkom 3. Direktive (EU) 2017/2397 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2017. o priznavanju stručnih kvalifikacija u unutarnjoj plovidbi i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 91/672/EEZ i 96/50/EZ(2) i (ii) člankom 2. stavkom 1. Direktive (EU) 2021/1233 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. srpnja 2021. o izmjeni Direktive (EU) 2017/2397 u pogledu prijelaznih mjera za priznavanje svjedodžbi trećih zemalja(3) ili, u svakom slučaju, time što
navedene propise nije priopćila Komisiji, Kraljevina Danska povrijedila obveze koje ima na temelju tih odredbi.
2.        Osim toga, Komisija od Suda zahtijeva da Kraljevini Danskoj naloži plaćanje paušalnog iznosa i dnevne novčane kazne računajući od dana donošenja presude.
3.        Dva su glavna aspekta ove tužbe zbog povrede obveze. Prvi se odnosi na tumačenje kriterija prema kojem plovidba unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća na državnom području države članice u skladu s člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397, na temelju kojeg je država članica potpuno izuzeta od obveze prenošenja.
4.        Drugi je aspekt postupovne naravi i odnosi se na tumačenje članka 260. stavka 3. UFEU-a. Tom se odredbom, uvedenom Ugovorom iz Lisabona, predviđa mehanizam kojim se Komisiji omogućuje da od Suda zatraži izricanje novčane sankcije državi članici počevši od prvog utvrđenja, na temelju članka 258. UFEU-a, prema kojem dotična država članica nije ispunila svoju obvezu priopćavanja mjera za prenošenje Direktive donesenih u okviru zakonodavnog postupka.
5.        Ovim se predmetom Sudu pruža mogućnost da ispita primjenjivost postupka predviđenog člankom 260. stavkom 3. UFEU-a u situaciji u kojoj je zakonodavac Unije usvojio ciljani pristup prenošenju, a dotična država članica poziva se na posebnu odredbu predmetne direktive kojom se države članice izuzimaju od prenošenja ako su ispunjeni određeni kriteriji. Zbog razloga koje ću iznijeti u svojem mišljenju, smatram da članak 260. stavak 3. UFEU-a nije primjenjiv kada se samim postojanjem obveze prenošenja zahtijeva tumačenje Suda.
II.    Pravni okvir
A.      Direktiva 2017/2397
6.        Članak 2. stavak 3. Direktive 2017/2397, pod naslovom „Područje primjene”, glasi:
„Ne dovodeći u pitanje članak 39. stavak 3., ova Direktiva također se ne primjenjuje na osobe koje plove u državama članicama čiji unutarnji plovni putovi nisu povezani s plovnom mrežom druge države članice i koje isključivo:
(a) plove na ograničenim putovanjima od lokalnog interesa, čija udaljenost od mjesta polaska ni u jednom trenutku ne premašuje deset kilometara; ili
(b) plove tijekom sezonske plovidbe.”
7.        Člankom 39. Direktive 2017/2397, pod naslovom „Prenošenje”, određuje se:
„1. Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s ovom Direktivom do 17. siječnja 2022. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
[...]
3. Odstupajući od stavka 1. ovog članka, država članica u kojoj su sve osobe izuzete u skladu s člankom 2. stavkom 3. dužna je staviti na snagu samo one mjere koje su potrebne radi osiguravanja usklađenosti s člankom 10. u pogledu priznavanja svjedodžbi o osposobljenosti i brodarske knjižice, člankom 38. u pogledu priznavanja valjanih svjedodžbi te člankom 15. Takva država članica te mjere stavlja na snagu do 17. siječnja 2022.
Takva država članica ne smije izdavati svjedodžbe Unije o osposobljenosti ni odobravati programe osposobljavanja ili simulatore dok ne prenese i ne provede preostale odredbe ove Direktive i dok o tome ne obavijesti Komisiju.
4. Odstupajući od stavka 1. ovog članka, država članica nije obvezna prenijeti ovu Direktivu sve dok na njezinom državnom području plovidba unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća.
Takva država članica ne smije izdavati svjedodžbe Unije o osposobljenosti ni odobravati programe osposobljavanja ili simulatore dok ne prenese i ne provede odredbe ove Direktive i dok o tome ne obavijesti Komisiju.”
B.      Direktiva 2021/1233
8.        Direktivom 2021/1233 izmijenjena je Direktiva 2017/2397 u pogledu prijelaznih mjera za priznavanje svjedodžbi trećih zemalja. Člankom 1. Direktive 2021/1233 izmijenjen je, među ostalim, članak 10. stavak 3. Direktive 2017/2397 i dodan sedmi stavak članku 38. potonje direktive.
9.        Člankom 2. stavkom 1. Direktive 2021/1233 određuje se:
„1. Države članice do 17. siječnja 2022. donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
Kada države članice donose te mjere, one sadržavaju upućivanje na ovu Direktivu ili se na nju upućuje prilikom njihove službene objave. Načine tog upućivanja određuju države članice.
Odstupanje utvrđeno u članku 39. stavku 4. Direktive [2017/2397] primjenjuje se mutatis mutandis na ovu Direktivu.”
III. Predsudski postupak i postupak pred Sudom
10.      Komisija je 24. ožujka 2022. Kraljevini Danskoj uputila pismo opomene u kojem je navela da joj nije priopćila mjere donesene radi prenošenja odredbi navedenih u članku 39. stavku 3. Direktive 2017/2397 i članku 2. stavku 1. Direktive 2021/1233 nakon isteka roka za prenošenje tih odredbi, odnosno 17. siječnja 2022.
11.      U svojem odgovoru od 25. svibnja 2022. Kraljevina Danska je navela da nije dužna prenijeti te dvije direktive u svoje nacionalno pravo. U tom se pogledu oslonila na članak 39. stavak 4. Direktive 2017/2397 koji ju je, prema njezinu mišljenju, izuzimao od prenošenja tih dviju direktiva.
12.      Smatrajući da odgovor Kraljevine Danske nije zadovoljavajući, Komisija je održala nekoliko sastanaka s danskim tijelima. Međutim, ti sastanci nisu doveli do priopćavanja tih mjera za prenošenje Komisiji.
13.      Komisija je 28. rujna 2023. Kraljevini Danskoj uputila obrazložena mišljenja u kojima je navela da
nisu bile donesene mjere potrebne za potpuno prenošenje Direktive 2017/2397 i Direktive 2021/1233 te pozvala Kraljevinu Dansku da postupi u skladu sa svojim obvezama u roku od dva mjeseca od dostave tih obrazloženih mišljenja.
14.      Kraljevina Danska odgovorila je na Komisijina obrazložena mišljenja 28. studenoga 2023. Kraljevina Danska je u svojem odgovoru na pismo opomene uglavnom ponovila svoj odgovor na pismo opomene, ustrajući na tome da je
izuzeta od obveze prenošenja Direktive 2017/2397 na temelju njezina članka 39. stavka 4. i da stoga nije obvezna ni prenijeti Direktivu 2021/1233. Ponovno je navela da u Danskoj ne postoje unutarnji plovni putovi.
15.      Komisija je podnijela ovu tužbu zato što smatra da Kraljevina Danska nije prenijela Direktivu 2017/2397 na ograničen način utvrđen njezinim člankom 39. stavkom 3., da nije prenijela Direktivu 2021/1233 te da nije priopćila relevantne nacionalne mjere za prenošenje.
IV.    Ocjena
16.      U skladu s člankom 1., Direktivom 2017/2397 utvrđuju se uvjeti i postupci za izdavanje svjedodžbi o stručnoj osposobljenosti osoba uključenih u upravljanje plovnim objektom koji plovi unutarnjim plovnim putovima Unije te za priznavanje takvih kvalifikacija u državama članicama. Uvođenjem svjedodžbi Unije o stručnoj osposobljenosti i izdavanja svjedodžbi o stručnim kvalifikacijama, tom se direktivom, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 5., nastoji olakšati mobilnost, osigurati sigurnost plovidbe i osigurati zaštita ljudskih života i okoliša(4).
17.      Međutim, u skladu s
uvodnom izjavom 10., Direktivom 2017/2397 priznaju se određena odstupanja od potpunog prenošenja onim državama članicama u kojima nacionalni unutarnji plovni putovi nisu povezani s unutarnjim plovnim putem druge države članice i kako bi se smanjili troškovi. U skladu s uvodnom izjavom 15. te direktive odstupanja se priznaju državama članicama u kojima unutarnja plovidba nije učestala aktivnost, već se provodi samo lokalno ili sezonski na plovnim putovima koji nisu povezani s drugim državama članicama. Iako se u tim državama članicama mora poštovati načelo priznavanja stručnih svjedodžbi na temelju te direktive, administrativno opterećenje trebalo bi biti razmjerno. U toj se uvodnoj izjavi navodi da je stoga opravdano da se dotičnim državama članicama omogući da prenesu samo minimalne odredbe potrebne za priznavanje stručnih svjedodžbi.
18.      Nadalje, iz uvodne izjave 16. te direktive proizlazi da bi za određene države članice za koje plovidba unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća obveza prenošenja navedene direktive predstavljala nerazmjerno administrativno opterećenje.
19.      Sva ta razmatranja odražavaju se u ciljanom pristupu prenošenju(5) utvrđenom člankom 39. Direktive 2017/2397. Ukratko, tim se člankom države članice dijele u tri skupine ovisno o načinu prenošenja: države članice koje su obvezne u potpunosti prenijeti Direktivu (članak 39. stavak 1.), države članice koje su obvezne prenijeti Direktivu u ograničenoj i minimalnoj mjeri (članak 39. stavci 2. i 3.) i države članice koje je nisu obvezne prenijeti (članak 39. stavak 4.). Odstupanja od potpunog prenošenja u biti se temelje na nepostojanju unutarnjih plovnih putova povezanih s plovnom mrežom druge države članice (članak 39. stavci 2. i 3.) i tehničkoj nemogućnosti plovidbe unutarnjim plovnim putovima (članak 39. stavak 4.).
20.      Konkretnije, člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397 predviđa se vrlo ograničena (ili minimalna) obveza prenošenja samo triju odredbi, odnosno članaka 10., 38. i 15. To se odstupanje od potpunog prenošenja primjenjuje na one države članice u kojima su sve osobe izuzete na temelju članka 2. stavka 3. te direktive. Tim su izuzećem obuhvaćene osobe koje plove u državama članicama koje nemaju unutarnje plovne putove povezane s plovnom mrežom druge države članice i koje plove isključivo lokalno na kratkim udaljenostima (ako udaljenost od polazišne točke nikada ne prelazi 10 kilometara) ili koje plove sezonski.
21.      Člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397 predviđa se potpuno odstupanje od prenošenja i on se primjenjuje na državu članicu sve dok plovidba unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća na njezinu državnom području.
22.      Direktivom 2021/1233 izmijenjena je Direktiva 2017/2397 u pogledu prijelaznih mjera za priznavanje svjedodžbi trećih zemalja. Konkretnije, izmjena se odnosi na članak 10. stavak 3. i članak 38. Direktive 2017/2397 (obje odredbe podliježu minimalnoj obvezi prenošenja u skladu s člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397). Člankom 2. stavkom 1. Direktive 2021/1233 predviđa se da se odstupanje utvrđeno člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397 primjenjuje mutatis mutandis na Direktivu 2021/1233.
23.      Nakon ovih obrazloženja najprije ću razmotriti je li Kraljevina Danska povrijedila svoje obveze na temelju članka 258. UFEU-a, a zatim primjenjivost članka 260. stavka 3. UFEU-a u okolnostima ovog predmeta.
A.      Povreda obveze na temelju članka 258. UFEU-a
1.      Argumentacija stranaka
24.      Komisija ističe da je Kraljevina Danska jedna od država članica koje su dužne prenijeti Direktivu 2017/2397 u ograničenoj mjeri, na temelju njezina članka 39. stavka 3. Kraljevina Danska je također obvezna prenijeti Direktivu 2021/1233 u skladu s člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397. U ovom predmetu Kraljevina Danska nije priopćila nijednu mjeru za prenošenje tih dviju direktiva.
25.      Prema mišljenju Komisije, koje je protivno tvrdnji Kraljevine Danske, od obveze prenošenja predviđene člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397 izuzeti su samo Republika Cipar i Republika Malta koji nemaju unutarnje plovne putove na kojima je moguća plovidba. Dok danski unutarnji plovni putovi nisu povezani s plovnom mrežom neke druge države članice, promet unutarnjim plovnim putovima moguć je u Danskoj i doista se obavlja, primjerice u luci
Aalborg, na rijeci Gudenå, na rijeci
Odense i u luci Kopenhagen. Luka Aalborg sama sebe kvalificira kao „unutarnju luku”, dok se luka Odense kvalificira kao „luka kanala”. Na rijeci Gudenå glavni operator vodi sezonska kružna putovanja. U luci Kopenhagen jedan operator nudi izlete brodom po kanalima.
26.      Komisija tvrdi da je, s obzirom na to da su za određene danske luke, kanale i plovne putove uvjeti predviđeni člankom 2. stavkom 3. Direktive 2017/2397 ispunjeni, ta država članica dužna prenijeti navedene dvije direktive u ograničenoj mjeri, u skladu s člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397.
27.      Ta institucija dodaje da nije relevantno upućivanje Kraljevine Danske na druge dokumente ili pravne akte u kojima se navodi nepostojanje unutarnjih plovnih putova na danskom državnom području, kao što su to zemljovid transeuropskih prometnih mreža (TEN-T)(6) iz 1996. ili Direktiva (EU) 2016/1629(7). Na zemljovidu mreže TEN-T samo se navodi da danske luke nisu obuhvaćene transeuropskim prometnim mrežama. Područje primjene Direktive 2016/1629 razlikuje se od područja primjene Direktive 2017/2397. Dok se Direktiva 2016/1629 odnosi na tehnička pravila za plovila unutarnje plovidbe, Direktiva 2017/2397 odnosi se na stručne kvalifikacije u unutarnjoj plovidbi.
28.      U svakom slučaju, Komisija podsjeća na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nepostojanje određene aktivnosti obuhvaćene direktivom u određenoj državi članici ne može osloboditi tu državu obveze poduzimanja mjera kako bi se osiguralo pravilno prenošenje svih odredaba te direktive(8).
29.      U svojem odgovoru na tužbu Kraljevina Danska najprije navodi da se spor odnosi na određivanje područja primjene Direktive 2017/2397 i Direktive 2021/1233. Između Kraljevina Danske i Komisije postoji temeljno neslaganje u pogledu toga je li unutarnja plovidba „tehnički moguća” u Danskoj u smislu članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397. Stoga se ne postavlja pitanje je li Kraljevina Danska pravodobno poduzela mjere za prenošenje tih dviju direktiva i priopćila ih Komisiji, nego je li ona dužna te dvije direktive prenijeti u svoje nacionalno pravo. To je pojašnjenje ključno s obzirom na zahtjeve Komisije na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a, čiji uvjeti primjene nisu ispunjeni.
30.      Ta država članica naglašava, kao prvo, da je na Komisiji da dokaže da je plovidba unutarnjim plovnim putovima tehnički moguća na njezinu državnom području, što ona nije učinila.
31.      Kao drugo, Kraljevina Danska tvrdi da nastanak Direktive 2017/2397 upućuje na to da su Danska, Cipar i Malta izričito bili isključeni iz područja primjene te direktive do gotovo tri tjedna prije konačnog sporazuma između Europskog parlamenta i Vijeća, čime se potvrđuje stajalište Kraljevine Danske.
32.      Kao treće, Kraljevina Danska tvrdi da područje primjene Direktive 2017/2397 i Direktive 2021/1233 treba tumačiti u vezi s područjem primjene Direktive 2016/1629. Popisom unutarnjih plovnih putova Unije iz Priloga I. potonjoj direktivi ni na koji se način ne upućuje na danske unutarnje plovne putove. Štoviše, člankom 40. Direktive 2016/1629 Danska se isključuje iz njezina područja primjene.
33.      Kao četvrto, Kraljevina Danska ističe da drugi pravni instrumenti, kao što su to zemljovidi unutarnjih plovnih putova i luka osnovne mreže država članica iz Priloga I Uredbi (EU) 2024/1679(9) ili zemljovid europske mreže plovnih putova i luka koji proizlazi iz Europskog ugovora o glavnim unutarnjim plovnim putovima od međunarodnog značaja (AGN)(10), potvrđuju nepostojanje unutarnjih plovnih putova na području Danske.
34.      Kao peto, Kraljevina Danska tvrdi da su određene luke ili kanali na koje upućuje Komisija povezani s morem i da se stoga ne mogu definirati kao unutarnji plovni putovi s obzirom na definiciju „unutarnjeg plovnog puta” iz članka 3. stavka 1. Direktive 2017/2397. To je slučaj s Limfordom (luka Aalborg), fjordom Odenseom (luka Odense) i kanalima Kopenhagena (luka Kopenhagen). Rekreacijska plovidba i plovidba malim plovnim objektima odvijaju se na drugim jezerima ili rijekama kao što su to jezera
Silkeborg, rijeka
Gudenå i rijeka Odense, za razliku od velikih riječnih mreža i mreža kanala koje se prije svega nastoje urediti Direktivom 2017/2397.
35.      Naposljetku, Kraljevina Danska tvrdi da se važećim nacionalnim zakonodavstvom jamči priznavanje stručnih kvalifikacija nositeljima svjedodžbe za plovidbu unutarnjim plovnim putovima.
36.      U svojoj replici Komisija tvrdi da je na temelju dostatnih dokaza dokazala da Kraljevina Danska ima ograničenu obvezu prenošenja Direktive 2017/2397, u skladu s njezinim člankom 39. stavkom 3., s obzirom na dostavljene dokaze koji se odnose na sezonsku plovidbu ili plovidbu na ograničenom geografskom području koje pokriva udaljenost manju od deset kilometara. Budući da se Kraljevina Danska želi pozvati na odstupanje utvrđeno člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397, na njoj je da dokaže da ispunjava stroge uvjete predviđene tim izuzećem, što ona nije učinila.
37.      Kad je riječ o nastanku Direktive 2017/2397, Komisija tvrdi da Parlament i Vijeće nisu donijeli jasan zaključak da bi Kraljevinu Dansku, Republiku Cipar i Republiku Maltu trebalo smatrati državama članicama izuzetima od primjene te direktive. U članku 39. konačno donesenog teksta te države članice nisu navedene, čime se ostavlja prostor za tumačenje onoga što je tehnički moguće u svakoj državi članici. Usto, ta je direktiva upućena svim državama članicama na temelju njezina članka 41.
38.      Komisija smatra da treba odbiti argument Kraljevine Danske koji se temelji na njezinu isključenju iz područja primjene Direktive 2016/1629. Izuzeće koje je tom direktivom odobreno Kraljevini Danskoj ne proširuje se automatski na Direktivu 2017/2397, čije je područje primjene drukčije, unatoč sinergijama između tih dvaju pravnih akata. Osim toga, na temelju uvodne izjave 27. Direktive 2016/1629, kao i drugih pravnih instrumenata na koje se poziva Kraljevina Danska, ne može se zaključiti da u toj državi članici ne postoje unutarnji plovni putovi.
39.      Isto vrijedi i za argumente koje je Kraljevina Danska iznijela kako bi osporila to da se primjeri luka, plovnih putova i jezera koje je pružila Komisija klasificiraju kao unutarnji plovni putovi. Činjenica da su ti plovni putovi povezani s morem, utjecaj pomorskih uvjeta ili da oni nisu dio široke riječne mreže ne utječe na klasifikaciju svakog od njih kao „unutarnjeg plovnog puta” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2017/2397. Komisija ističe i da se, u skladu s člankom 50. o razgraničavanju unutrašnjih voda Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora (u daljnjem tekstu: UNCLOS)(11), ušća rijeka, zaljevi i luke smatraju „unutrašnjim vodama”, a to je pojam koji se razlikuje od pojma „teritorijalno more”.
40.      Kraljevina Danska u svojem odgovoru na repliku smatra, kao prvo, da odstupanja predviđena Direktivom 2016/1629 trebaju utjecati na primjenu odstupanja predviđenih Direktivom 2017/2397. Objema direktivama uređuje se isto pomorsko područje. Pojam unutarnjih plovnih putova stoga treba tumačiti na isti način kako bi se izbjegle razlike u tumačenju. Kao drugo, ponavlja da primjeri unutarnjih plovnih putova koje je navela Komisija nisu dovoljni da bi se dokazalo postojanje takvih putova u Danskoj. Luke u Kopenhagenu, Aalborgu i Odensei (koje je Komisija navela kao primjere) odnose se sve na plovne putove povezane s morem te stoga podliježu pomorskim uvjetima kao što su plima i oseka i utjecaj morske vode. To se ne mijenja razgraničavanjem iz članka 50. UNCLOS-a.
2.      Analiza
41.      Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postojanje povrede obveze treba ocjenjivati s obzirom na stanje u državi članici kakvo je bilo u trenutku isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju Komisije, pri čemu naknadno nastale promjene Sud ne može uzeti u obzir(12).
42.      Kao što to proizlazi iz odgovora na tužbu i odgovora na repliku koje je Kraljevina Danska podnijela u ovom postupku, do isteka roka određenog u obrazloženim mišljenjima od 28. rujna 2023. Kraljevina Danska nije donijela zakone i druge propise potrebne radi usklađivanja s obvezom ograničenog prenošenja predviđenom u članku 39. stavku 3. Direktive 2017/2397 i članku 2. stavku 1. Direktive 2021/1233 te stoga ta država članica nije ni priopćila Komisiji te odredbe do isteka tog razdoblja(13).
43.      Međutim, Kraljevina Danska smatra da nije riječ o neispunjavanju obveze prenošenja tih odredbi jer u toj državi članici plovidba unutarnjim plovnim putovima tehnički nije moguća, što dovodi do primjene izuzeća od prenošenja u skladu s člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397.
44.      Kako bi se utvrdilo može li se Danska pozvati na izuzeće utvrđeno člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397, najprije je potrebno utvrditi područje primjene tog izuzeća.
45.      Pojam „unutarnji plovni put” definiran je u članku 3. stavku 1. Direktive 2017/2397 kao „plovni put osim mora, otvoren za plovidbu plovnim objektom iz članka 2.”.
46.      Pojam „tehnički moguća”
plovidba unutarnjim plovnim putovima nije definiran Direktivom 2017/2397. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i njezin kontekst te zadane ciljeve propisa kojeg je dio(14). Nastanak takve odredbe također može pružiti elemente relevantne za njezino tumačenje(15).
47.      Što se tiče teksta članka 39. stavka 4., izraz „tehnički moguća” plovidba odnosi se na unutarnje plovne putove. Tehnička mogućnost plovidbe određuje se geografskim uvjetima i tehničkim zahtjevima (kao što su to dubina i gaz plovnih putova) koji omogućuju sigurnu plovidbu(16). Stoga se može smatrati da plovidba unutarnjim plovnim putovima tehnički nije moguća ili kada unutarnji plovni putovi ne postoje u državi članici ili kada oni nisu prikladni za aktivnosti plovidbe.
48.      Što se tiče konteksta u kojem se nalazi pojam „tehnički moguć[e]” plovidbe unutarnjim plovnim putovima, valja istaknuti da je on dio odstupanja od obveze prenošenja Direktive 2017/2397. Budući da je riječ o odstupanju od općeg pravila o prenošenju, treba ga usko tumačiti.
49.      Kao što je to već istaknuto, Direktivom 2017/2397 utvrđuje se ciljani pristup prenošenju koji se temelji na geografskim značajkama država članica(17) kako bi se uzela u obzir i situacija u državama članicama u kojima nema prekograničnih aktivnosti ili unutarnja plovidba nije učestala aktivnost, već se provodi samo lokalno ili sezonski, kao i situacija država članica u kojima unutarnja plovidba nije tehnički moguća.
50.      U skladu s uvodnom izjavom 15. Direktive 2017/2397, za države članice u kojima unutarnja plovidba nije učestala aktivnost, već se provodi samo lokalno ili sezonski na plovnim putovima koji nisu povezani s drugim državama članicama, obveza prenošenja ograničena je kako bi se osiguralo da administrativno opterećenje prenošenja bude razmjerno. U skladu s uvodnom izjavom 16., za države članice u kojima plovidba unutarnjim plovnim putovima tehnički nije moguća ne bi trebalo biti nerazmjernog opterećenja [uzrokovanog] prenošenjem.
51.      Iz konteksta u kojem se nalazi članak 39. stavak 4. Direktive 2017/2397 proizlazi da nepostojanje povezanosti unutarnjim plovnim putovima prema drugim državama članicama ili nepostojanje prijevoza unutarnjim plovnim putovima nije dovoljno da bi se državu članicu u potpunosti izuzelo od prenošenja. Istodobno je postojanje minimalne djelatnosti plovidbe unutarnjim plovnim putovima dovoljno da dotična država članica bude obuhvaćena područjem primjene minimalne obveze prenošenja u skladu s člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397.
52.      Što se tiče cilja izraza „tehnički moguća” i svrhe direktive u sklopu koje se nalazi, valja podsjetiti na to da se Direktivom 2017/2397 nastoje uskladiti stručne kvalifikacije članova posade u unutarnjoj plovidbi kako bi se olakšala mobilnost, osigurala sigurnost plovidbe i osigurala zaštita ljudskih života i okoliša. Iz uvodne izjave 16. te direktive proizlazi da je cilj izuzeća od prenošenja u slučaju država članica u kojima plovidba unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća izbjegavanje nerazmjernog administrativnog opterećivanja tih država članica. Taj cilj smanjenja administrativnog opterećenja uzima se u obzir i za države članice u kojima unutarnja plovidba nije učestala aktivnost, već se provodi samo lokalno ili sezonski.
53.      Iz toga slijedi da odstupanja od obveze prenošenja Direktive 2017/2397 postoje kako bi se smanjilo administrativno opterećenje. Kako bi cilj smanjenja administrativnog opterećenja imao prednost nad ciljem potpunog prenošenja u nacionalno zakonodavstvo, čime se osigurava mobilnost, sigurnost i zaštita ljudskih života i okoliša, država članica mora biti u stanju dokazati da nijedna aktivnost plovidbe unutarnjim plovnim putovima nije tehnički moguća. Ako postoji minimum te aktivnosti (ili njezina tehnička mogućnost), nastaje minimalna obveza prenošenja Direktive i ne primjenjuje se potpuno izuzeće.
54.      Nastanak Direktive 2017/2397 otkriva da se o obvezi prenošenja raspravljalo prije konačnog donošenja [te direktive]. Komisija je u svojem prijedlogu direktive predviđala samo opću obvezu prenošenja(18). Tijekom tripartitnog međuinstitucijskog dijaloga između Parlamenta, Vijeća i Komisije održanog 7. lipnja 2017.(19) Parlament je predložio izričito izuzeće od obveze prenošenja Direktive za Kraljevinu Dansku, Republiku Cipar i Republiku Maltu „sve dok na njihovu državnom području unutarnja plovidba ne bude tehnički moguća”. Međutim, u donesenom konačnom tekstu nije bilo poimeničnog upućivanja na te tri države članice.
55.      Budući da ne postoji poimenično upućivanje, suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Danska, nema dokaza da plovidba unutarnjim plovnim putovima u toj državi članici nije tehnički moguća. To prije dokazuje da zakonodavac nije došao do zaključka o tom pitanju te je, kao što je to navela Komisija, ostavio da pitanje onoga što je tehnički moguće bude predmetom tumačenja.
56.      U ovom predmetu Komisija tvrdi da je plovidba unutarnjim plovnim putovima moguća i da se uistinu odvija, primjerice u luci Aalborg, na rijekama Gudenå i Odense te u luci Kopenhagen. Govoreći konkretno o rijekama
Gudenå i Odense, Komisija navodi da postoji sezonska usluga kruzera.
57.      Kraljevina Danska ne osporava postojanje aktivnosti na tim plovnim putovima, ali osporava klasifikaciju prema kojoj su oni unutarnji plovni putovi. Pojašnjava da su luka
Aalborg, rijeka Odense te luka Kopenhagen povezane s morem i da podliježu pomorskim uvjetima kao što su to plima i oseka te utjecaj morske vode. Stoga ih se ne može kvalificirati kao unutarnje plovne putove jer je pojam „unutarnji plovni put” člankom 3. stavkom 1. Direktive 2017/2397 definiran na način da znači plovni put „osim mora”.
58.      Ne slažem se s tumačenjem pojma „unutarnji plovni put”
u smislu Direktive 2017/2397 koje predlaže Kraljevina Danska. Valja istaknuti da je za potrebe te direktive definicija pojma „unutarnji plovni put” osobito široka. Izrazu „osim mora” ne protivi se to da se plovni put koji je povezan s morem ili utječe u njega kvalificira kao „unutarnji plovni put” u smislu te direktive, pod uvjetom da je taj plovni put otvoren za plovidbu plovnim objektima iz članka 2. navedene direktive.
59.      Komisija tvrdi da je to tumačenje potkrijepljeno UNCLOS-om. Čak i ako se slažem da takvo tumačenje nalazi potporu u razgraničavanju unutrašnjih voda od kopnenog mora prema UNCLOS-u(20), mora se istaknuti da se, za potrebe Direktive 2017/2397,
člankom 3. stavkom 1. propisuje zasebna definicija „unutarnjeg plovnog puta”. Ta je definicija dovoljna da bi se prihvatilo tumačenje prema kojem plovni put povezan s morem ulazi u doseg „unutarnjeg plovnog puta” u smislu te direktive(21).
60.      Kraljevina Danska navela je da drugi primjeri, kao što su jezera Silkeborg, rijeka
Gudenå ili rijeka Odense, nisu plovni prema vrstama plovila iz članka 2. Direktive 2017/2397. Ta se jezera i rijeke koriste za male čamce i sezonsku plovidbu te nisu povezane s plovnom mrežom druge države članice u kojoj postoji razlika između njih i velikih mreža rijeka i kanala koje se tom direktivom prvenstveno nastoji regulirati.
61.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, činjenica da aktivnost na koju se odnosi direktiva još ne postoji u državi članici ne može osloboditi tu državu obveze donošenja zakona ili propisa kako bi se osiguralo pravilno prenošenje svih odredaba te direktive(22). Prenošenje nije obvezno samo ako prenošenje direktive nema smisla zbog geografskih razloga(23). Međutim, to nije slučaj s Kraljevinom Danskom. Primjenjivost Direktive 2017/2397 nije uvjetovana time da države članice raspolažu „velikim mrežama rijeka i kanala”, što je pojam koji se, zapravo, ne upotrebljava u toj direktivi. Nepostojanje prekograničnih aktivnosti i neučestalost unutarnje plovidbe ne znači da je plovidba unutarnjim plovnim putovima tehnički nemoguća, što je jedini razlog za izuzimanje države članice od prenošenja na temelju članka 39. stavka 4. te direktive.
62.      Naprotiv, Direktivom 2017/2397 predviđaju se posebne odredbe za države članice koje nemaju unutarnje plovne putove povezane s plovnom mrežom druge države članice i na kojima je plovidba samo sezonska na temelju članka 39. stavka 3. te direktive. Primjeri plovnih putova koje je navela Kraljevina Danska nisu dovoljni da bi se dokazalo da je prenošenje direktive
bespredmetno iz geografskih razloga ili da plovidba „nije tehnički moguća”. Njima se prije dokazuje da je unutarnja plovidba neučestala aktivnost kojom se opravdava minimalna obveza prenošenja u skladu s člankom 39. stavkom 3. te direktive.
63.      Kraljevina Danska također tvrdi da se izuzeće te države članice od prenošenja Direktive 2017/2397 može izvesti iz izuzeća te iste države članice od prenošenja Direktive 2016/1629.
64.      Direktivom 2016/1629 utvrđuju se tehnička pravila za plovila unutarnje plovidbe. U Prilogu I. toj direktivi navodi se popis unutarnjih plovnih putova Unije geografski podijeljenih na 1., 2. i 3. zonu. Taj popis ne sadržava upućivanje na danske unutarnje plovne putove. Osim toga, člankom 40. Direktive 2016/1629 određeni broj država članica, uključujući Kraljevinu Dansku, izričito se isključuje iz obveze prenošenja.
65.      Opravdanje za isključenje iz [obveze] na temelju Direktive 2016/1629 navedeno je u uvodnoj izjavi 27. te direktive. U toj se uvodnoj izjavi navodi da „[u] Danskoj, Estoniji, Irskoj, Grčkoj, Španjolskoj, Cipru, Latviji, Malti, Portugalu, Sloveniji i Finskoj nema unutarnjih plovnih putova ili se unutarnja plovidba ne koristi u značajnoj mjeri.” Zbog toga bi „obvezivanje tih država članica na prenošenje i provedbu [te] [d]irektive bilo nerazmjerno i nepotrebno”.
66.      Priznajem da postoje sličnosti u području primjene i u definicijama između Direktive 2016/1629 i Direktive 2017/2397. Osim toga, Direktivom 2016/1629 uvodi se klasifikacija unutarnjih plovnih putova Unije koja ne uključuje Dansku. Moglo bi se tvrditi da bi se u nedostatku klasifikacije unutarnjih plovnih putova u okviru Direktive 2017/2397 moglo upućivati na klasifikaciju iz Direktive 2016/1629.
67.      Međutim, problem primjene klasifikacije unutarnjih plovnih putova iz Direktive 2016/1629 na Direktivu 2017/2397 odnosi se na to da se, kako je navedeno u članku 4. Direktive 2016/1629, ta klasifikacija provodi „[z]a potrebe ove [d]irektive” (odnosno Direktive 2016/1629). Čak i ako geografski uvjeti države članice ostanu isti, razmatranja zakonodavca Unije na kojima se temelji primjenjivost određenog pravnog instrumenta mogu se razlikovati. Za razliku od Direktive 2016/1629, zakonodavac je Direktivom 2017/2397 utvrdio ciljani pristup prenošenju koji se temelji na razmatranjima različitima od onih na kojima se temeljila ranija direktiva.
68.      Stoga se iz nepostojanja klasifikacije danskih unutarnjih plovnih putova u okviru Direktive 2016/1629 ne može zaključiti da u Danskoj ne postoje unutarnji plovni putovi. Suprotno onomu što tvrdi Kraljevina Danska, iz uvodne izjave 27. potonje direktive ne može se izvesti drukčiji zaključak. U toj se uvodnoj izjavi navode dva alternativna opravdanja za izuzeće određenih država članica od obveze prenošenja, bilo zato što „nema unutarnjih plovnih putova ili [zato što] se unutarnja plovidba ne koristi u značajnoj mjeri”. Tom se uvodnom izjavom potvrđuje teza prema kojoj u nekim državama članicama unutarnja plovidba može biti tehnički moguća, ali se ne koristi u znatnoj mjeri.
69.      Također valja istaknuti da se izričitim isključivanjem 11 država članica, među kojima je Kraljevina Danska, u članku 40. Direktive 2016/1629, te države članice izuzimaju od obveze prenošenja te direktive. Međutim, to se izuzeće ne može automatski proširiti na Direktivu 2017/2397, kojom se nijedna država članica izričito ne isključuje kao njezin adresat.
70.      Naime, u skladu s člankom 41. Direktive 2017/2397, ta se direktiva upućuje
državama članicama, bez iznimke.
71.      Nadalje, kao što je to istaknula Komisija, razlikuju se područja koje te dvije direktive uređuju. Direktivom 2016/1629 utvrđuju se tehnička pravila koja se primjenjuju na unutarnju plovidbu, dok se Direktivom 2017/2397 utvrđuju uvjeti i postupci za izdavanje svjedodžbi o stručnoj osposobljenosti osoba uključenih u upravljanje plovnim objektom koji plovi plovnim putovima Unije te za priznavanje takvih kvalifikacija u državama članicama.
72.      Razlika u predmetima tih dviju direktiva pokazuje da razmatranja koja su dovela do toga da je zakonodavac određene države članice izuzeo od obveze prenošenja Direktive 2016/1629, koja se odnosi na tehnička pravila, nisu prevladala kad je riječ o obvezi prenošenja Direktive 2017/2397 koja se odnosi na uzajamno priznavanje. Iako je zakonodavac Unije smatrao da bi prenošenje tehničkih pravila iz Direktive 2016/1629 koja se odnose na plovila bilo neproporcionalno za države članice koje „nema[ju] unutarnje plovne putove” ili za one u kojima se „unutarnja plovidba ne koristi u značajnoj mjeri”, relevantna su bila različita razmatranja u pogledu uzajamnog priznavanja uređenog Direktivom 2017/2397, kojom je uspostavljen ciljani pristup prenošenju.
73.      Komisija priznaje da između tih dviju direktiva postoji „sinergija” u pogledu posebne situacije država članica u kojima unutarnja plovidba nema važnosti i koje nemaju unutarnje plovne putove povezane s drugim državama članicama.
74.      Međutim, posebna situacija tih država članica već je uključena u to da zakonodavac Unije priznaje ograničenu obvezu prenošenja na temelju članka 39. stavka 3. Direktive 2017/2397.
75.      Zbog bitno istih razloga ne može se izvesti drukčiji argument u pogledu nepostojanja upućivanja na Dansku u zemljovidima transeuropskih prometnih mreža za prijevoz unutarnjim plovnim putovima(24). Činjenica da danski plovni putovi nisu dio sveobuhvatnih i osnovnih mreža za prijevoz unutarnjim plovnim putovima u smislu Uredbe br. 2024/1679 ne utječe na područje primjene Direktive 2017/2397. Kao što je već navedeno, Direktivom 2017/2397 predviđene su posebne odredbe za države članice koje nemaju plovne putove povezane s plovnom mrežom druge države članice i
ne čine dio osnovne mreže.
76.      Iz prethodno navedenog proizlazi da Kraljevina Danska ima ograničenu obvezu prenošenja Direktive 2017/2397 u skladu s člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397 i člankom 2. Direktive 2021/1233.
77.      Stoga, time što do isteka roka određenog u obrazloženim mišljenjima od 28. rujna 2023. nije donijela sve zakone i druge propise potrebne radi usklađivanja s tim odredbama i što ih, stoga, nije priopćila Komisiji, Kraljevina Danska
povrijedila je obveze koje ima na temelju navedenih odredbi.
B.      Povreda obveza koje proizlaze iz članka 260. stavka 3. UFEU-a
1.      Primjena članka 260. stavka 3. UFEU-a
a)      Argumenti stranaka
78.      Prema Komisijinu mišljenju, cilj je članka 260. stavka 3. UFEU-a potaknuti države članice na prenošenje direktiva donesenih u skladu sa zakonodavnim postupkom unutar rokova koje je odredio zakonodavac Unije i time zajamčiti stvarnu učinkovitost zakonodavstva Unije.
79.      U ovom slučaju Direktiva 2017/2397 donesena je u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom te je Kraljevina Danska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 39. stavka 3. te direktive i članka 2. stavka 1. Direktive 2021/1233, da najkasnije do 17. siječnja 2022. donese i objavi zakone i druge propise potrebne radi usklađivanja s tim direktivama i da te odredbe bez odgode priopći Komisiji. Stoga su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 260. stavka 3. UFEU-a.
80.      U svojem odgovoru na tužbu Kraljevina Danska osporava primjenjivost članka 260. stavka 3. UFEU-a. Bit problema koji se postavlja ovom tužbom jest neslaganje o meritumu pitanja je li unutarnja plovidba moguća u Danskoj u smislu članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397. Stoga se postavljeno pitanje ne odnosi na to je li Kraljevina Danska poduzela mjere potrebne radi usklađivanja s tim direktivama i je li ih priopćila Komisiji, nego jesu li te direktive bile primjenjive na Kraljevinu Dansku. S obzirom na predmet spora, članak 260. stavak 3. UFEU-a nije primjenjiv u okviru ove tužbe.
81.      Kraljevina Danska tvrdi da iz ustaljene sudske prakse(25) proizlazi da se članak 260. stavak 3. UFEU-a ne primjenjuje na tužbu koja se odnosi na nepravilnosti u prenošenju ako je predmetna država članica o tom prenošenju već obavijestila Komisiju. Stoga se područjem primjene članka 260. stavka 3. UFEU-a isključuje tužba u okviru koje postojanje povrede zahtijeva tumačenje područja primjene relevantnih odredbi direktive.
82.      Osim toga, Kraljevina Danska je prije isteka roka za prenošenje, odnosno dopisom od 19. kolovoza 2021. i obaviješću u sustavu THEMIS, priopćila Komisiji da je izuzeta od prenošenja u skladu s člankom 39. stavkom 4. Direktive 2017/2397. Stoga je Kraljevina Danska ispunila svoju obvezu „priopćavanja mjera za prenošenje direktive” iz članka 260. stavka 3. UFEU-a. Naime, tu obvezu treba shvatiti u kontekstu akta koji se treba prenijeti. Člankom 260. stavkom 3. UFEU-a ne obvezuju se države članice na prenošenje kojim se premašuje ono što se zahtijeva relevantnim zakonodavnim aktom.
83.      U prilog svojem stajalištu Kraljevina Danska dodaje da se u članku 39. stavku 4. Direktive 2017/2397 ne precizira koje su države članice izuzete. Komisijina tvrdnja da su samo Republika Cipar i Republika Malta izuzeti od prenošenja temelji se na tumačenju te odredbe.
84.      Naposljetku, Kraljevina Danska tvrdi da bi joj se, u slučaju primjene članka 260. stavka 3. UFEU-a u ovom predmetu, uskratila mogućnost da pred Sudom brani svoje tumačenje članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397, bez izlaganja opasnosti od izricanja novčanih sankcija.
85.      Komisija u replici tvrdi da je pogrešna tvrdnja Kraljevine Danske prema kojoj je bit problema u ovom predmetu „neslaganje u pogledu merituma” kada je riječ o području primjene članka 39. stavka 4. Sadržaj mjera za prenošenje Sud ne treba ocjenjivati jer one nisu priopćene.
86.      Komisija također osporava tvrdnju Kraljevine Danske prema kojoj je postupila u skladu s obvezom priopćavanja. Priopćavanje mjera za prenošenje Komisiji ne obuhvaća „neku mjeru”, ali mora biti stvarna(26). Dokumenti koje je dostavila Kraljevina Danska nisu u skladu s ovim kriterijem.
b)      Analiza
87.      Valja podsjetiti na to da se člankom 260. stavkom 3. prvim podstavkom UFEU-a određuje da, kada Komisija uputi predmet Sudu na temelju članka 258. zbog toga što dotična država članica nije ispunila svoju obvezu priopćavanja mjera za prenošenje direktive donesene u skladu sa zakonodavnim postupkom, može, ako to smatra primjerenim, odrediti paušalni iznos ili novčanu kaznu koju je dotična država članica dužna platiti, a koju smatra primjerenom s obzirom na okolnosti. U skladu s člankom 260. stavkom 3. drugim podstavkom UFEU-a, ako utvrdi da je došlo do povrede, Sud može dotičnoj državi članici naložiti plaćanje paušalnog iznosa ili novčane kazne koja ne premašuje iznos koji je odredila Komisija. Obveza plaćanja proizvodi učinke od dana koji Sud odredi u svojoj presudi.
88.      Što se tiče područja primjene članka 260. stavka 3. UFEU-a, Sud je presudio da se ta odredba mora tumačiti na način koji, s jedne strane, omogućuje da se zajamče ovlasti koje Komisija ima radi osiguranja djelotvorne primjene prava Unije i zaštita prava obrane te postupovnog položaja koji imaju države članice na temelju zajedničke primjene članka 258. i članka 260. stavka 2. UFEU‑a i, s druge strane, Sud stavlja u položaj da može izvršavati svoju sudsku funkciju koja se sastoji od ocjene, u okviru jednog postupka, toga je li dotična država ispunila svoje obveze u području priopćavanja mjera za prenošenje predmetne direktive i, ovisno o slučaju, ocjene težine tako utvrđene povrede obveze i nalaganja novčane sankcije za koju smatra da je najprimjerenija s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja(27).
89.      U tom kontekstu, Sud je protumačio pojam „obveza priopćavanja mjera za prenošenje direktive”, iz članka 260. stavka 3. UFEU-a, na način da se odnosi na obvezu država članica da proslijede dovoljno jasne i precizne informacije u vezi s mjerama za prenošenje direktive, pri čemu su države članice dužne za svaku odredbu ili odredbe neke direktive navesti odredbe kojima se one prenose(28). Međutim, nije na Sudu da u sudskom postupku pokrenutom na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a ispita osigurava li se nacionalnim mjerama koje su priopćene Komisiji pravilno prenošenje odredaba predmetne direktive(29).
90.      Područje primjene članka 260. stavka 3. UFEU-a stoga ne obuhvaća samo situaciju potpune neaktivnosti države članice u ispunjavanju „postupovne” obveze priopćavanja, nego i povredu materijalne obveze pružanja Komisiji jasnih i preciznih informacija o mjerama za prenošenje svake odredbe direktive. Situacija pogrešnog prenošenja je, međutim, isključena i mora se rješavati u okviru redovnog postupka u skladu s člankom 258. TFEU-a(30).
91.      U ovom predmetu nije sporno da Kraljevina Danska Komisiji nije priopćila nikakve mjere za prenošenje vezano za članak 39. stavak 3. Direktive 2017/2397. Prema mišljenju Komisije jasno je da se primjenjuje članak 260. stavak 3. UFEU-a. Suprotno tomu, prema mišljenju Kraljevine Danske to nije točno jer nije bila dužna prenijeti direktivu na temelju njezina članka 39. stavka 4. Naime, 19. kolovoza 2021., znatno prije isteka datuma za prenošenje te direktive, Kraljevina Danska priopćila je Komisiji da se smatra izuzetom od obveze prenošenja direktive u skladu s potonjom odredbom(31).
92.      Postavlja se pitanje može li se takva situacija smatrati povredom „obveze priopćavanja mjera za prenošenje direktive” u smislu članka 260. stavka 3. UFEU-a.
93.      Da bi se odgovorilo na to pitanje, valja uzeti u obzir način prenošenja direktive koji je predmet Komisijine tužbe i uvjete za odstupanja od obveze prenošenja. Direktivom 2017/2397 ne utvrđuje se obveza prenošenja koja je jednaka za sve države članice. Kako je već ranije obrazloženo(32), postoji ciljani pristup prenošenju prema kojem se doseg obveze prenošenja proteže od potpunog prenošenja, ograničenog i minimalnog prenošenja do neprenošenja, što svaki put ovisi o tome jesu li ispunjeni određeni kriteriji.
94.      Ciljani pristup prenošenju utvrđen tom direktivom ne oslobađa države članice od obveze pružanja jasnih i preciznih informacija Komisiji(33). Međutim, sadržaj tih informacija nužno ovisi o dosegu njihovih obveza prenošenja, što pak ovisi o odredbi na koju se pozivaju.
95.      Moja prethodna analiza postojanja povrede na temelju članka 258. UFEU-a pokazuje da određivanje dosega obveze prenošenja predviđene Direktivom 2017/2397 nije očito. Ono zahtijeva tumačenje uvjeta utvrđenih člankom 39. stavcima 3. i 4. Direktive 2017/2397. Iako se područje primjene članka 39. stavka 3. te direktive može odrediti upućivanjem na njezin članak 2. stavak 3., područje primjene članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397 zahtijeva se da tumačenje apstraktnog kriterija plovidbe unutarnjim plovnim putovima „[ne bude] tehnički moguće”.
96.      Iako se Sud slaže s mojim prijedlogom da je Komisija uspjela ispuniti teret dokazivanja da je u ovom predmetu primjenjiv članak 39. stavak 3. Direktive 2017/2397, za razliku od njezina članka 39. stavka 4., time se automatski ne utvrđuje primjena članka 260. stavka 3. UFEU-a. To je tako zato što se ovom tužbom zahtijeva da Sud najprije odredi doseg obveza prenošenja predviđenih tom direktivom.
97.      Odluka o tome je li se Kraljevina Danska opravdano oslanjala na članak 39. stavak 4. Direktive 2017/2397 kako bi se smatrala izuzetom od prenošenja u konačnici se tiče ispravnog prenošenja te direktive koje se, prema sudskoj praksi Suda(34), može utvrditi samo na temelju članka 258. TFEU-a, a ne tako da povreda bez odlaganja nalaže izricanje sankcija na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a.
98.      U okviru takvog posebnog ciljanog pristupa prenošenju, u kojem se potpuno izuzeće od obveze prenošenja temelji na apstraktnim kriterijima, činjenica da država članica, koja smatra da ispunjava te kriterije, nije prenijela direktivu, nije samo rezultat nedjelovanja. Ona proizlazi iz njezina tumačenja dosega izuzeća. Valjanost tog tumačenja mora ispitati Sud u okviru redovnog postupka na temelju članka 258. UFEU-a.
99.      Situacija bi bila drukčija da su države članice iz članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397 izričito navedene. U takvoj situaciji ne bi bilo nikakvog meritornog spora u pogledu države članice koja je obuhvaćena dosegom izuzeća. Da su u konačnom tekstu imenovani samo Republika Cipar i Republika Malta, za koje Komisija smatra da su jedine države članice na čijim državnim područjima plovidba unutarnjim plovnim putovima „nije tehnički moguća”, ne bi bilo nikakve sumnje da Kraljevina Danska nije izuzeta od obveze prenošenja Direktive.
100. Međutim, izbor zakonodavca nije bio takav. Kao što to Komisija priznaje u svojoj replici, smisao sadašnjeg teksta članka 39. stavka 4. Direktive 2017/2397 „podložan je tumačenju onoga što je tehnički moguće u svakoj državi članici” (moje isticanje).
101. Mora se također priznati da činjenica da je Kraljevina Danska bila izuzeta u ranijim fazama zakonodavnog postupka povećava nesigurnost u pogledu dosega izuzeća koje je zbog toga potrebno tumačiti.
102. U slučaju spora u vezi s tumačenjem svake od mogućnosti prenošenja predviđenih tom direktivom, na Sudu je da odluči o tome koja je mogućnost primjenjiva. To pitanje, koje je daleko od očitog, prije svega zahtijeva donošenje presude s pojašnjenjem u postupku pokrenutom na temelju članka 258. UFEU-a(35). Samo u slučaju da dotična država članica nije postupila u skladu s tom presudom bilo bi moguće izreći sankcije na temelju članka 260. stavka 2. UFEU-a.
103. Prihvaćanje da je u takvoj situaciji primjenjiv članak 260. stavak 3. UFEU-a ne bi bilo u skladu sa svrhom te odredbe. Sud je presudio da cilj koji slijedi uvođenje mehanizma iz članka 260. stavka 3. UFEU‑a nije samo potaknuti države članice da u najkraćem mogućem roku prekinu povredu obveze, koja bi u nepostojanju takve mjere i dalje bila prisutna, nego također ublažiti i ubrzati postupak za nalaganje novčanih sankcija u vezi s neispunjavanjem obveze priopćavanja nacionalne mjere za prenošenje direktive donesene u skladu sa zakonodavnim postupkom(36).
104. U okviru ove tužbe nije moguće ubrzanim postupkom izricanja sankcija dotičnu državu članicu potaknuti na prenošenje Direktive te ublažavanje i ubrzavanje postupka. Ti se ciljevi mogu postići samo ako postoji jasna i nesporna obveza prenošenja. Međutim, zbog navedenih razloga to nije slučaj u situaciji u kojoj je zakonodavac u potpunosti izuzeo od prenošenja države članice ako one ispunjavaju apstraktne kriterije koje je potrebno protumačiti.
105. Ako Sud utvrdi postojanje povrede obveze, dotična država članica mora imati mogućnost postupanja u skladu s presudom Suda nakon što se Sud
izjasni o pravilnom tumačenju dosega obveze prenošenja. To vrijedi tim više u okviru ove tužbe u kojoj je Kraljevina Danska, prije isteka roka za prenošenje, iznijela svoje stajalište prema kojem ne raspolaže unutarnjim plovnim putovima unutar svojeg državnog područja te je stoga izuzeta od obveze prenošenja Direktive 2017/2397 na temelju njezina članka 39. stavka 4(37).
106. Zakonodavnim se kontekstom članka 260. stavka 3. UFEU-a, kojim je obuhvaćen postupak zbog povrede obveza iz članka 258. UFEU-a, također potkrepljuje tumačenje koje predlažem. U tom pogledu valja istaknuti da postupak predviđen člankom 258. UFEU-a državama članicama daje mogućnost da osporavaju stajalište koje je Komisija usvojila u određenom slučaju, kad je riječ o mjerama koje omogućuju osiguranje pravilnog prenošenja dotične direktive, a da se pritom ne izlože opasnosti da im se naloži novčana sankcija. Takva se sankcija na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a može izreći samo ako predmetna država članica nije donijela mjere potrebne za izvršenje prve presude kojom se utvrđuje povreda obveze(38).
107. Drugim riječima, država članica mora imati mogućnost iznošenja vlastitog stajališta o dosegu obveze prenošenja ako ta obveza ovisi o kriterijima koje je utvrdio zakonodavac te osporavanja različitog stajališta Komisije, bez predstojeće prijetnje sankcijama koje se mogu odmah izreći kada je riječ o toj mogućnosti. U suprotnom bi, kao što je to istaknula Kraljevina Danska, učinkovitost predsudskog postupka mogla biti ugrožena.
108. Opasnost od novčanih kazna, kao i trenutak od kojeg se sankcije mogu primijeniti znatno se razlikuju kada je riječ o presudi donesenoj na temelju članka 258. UFEU-a i onoj donesenoj na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a. Kao što se to ističe u pravnoj teoriji, dok se u skladu s člankom 258. UFEU-a plaćanje paušalnog iznosa može naložiti tek nakon donošenja druge presude iz članka 260. stavka 2. UFEU-a, „na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a, plaćanje paušalnog iznosa može se naložiti za razdoblje koje prethodi (prvoj i jedinstvenoj) presudi Suda” (39). Izricanje sankcija državi članici nakon te „prve i jedinstvene” presude zbog neprenošenja direktive uz ugrađeno odstupanje od prenošenja moglo bi ugroziti vjerodostojnost sustava sankcija.
109. Naposljetku, želim naglasiti da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, u okviru ove tužbe situacija razlikuje od one u kojoj je Sud odlučivao o slučajevima izostanka priopćavanja mjera za prenošenje iako su države članice osporavale svoju obvezu prenošenja zbog navodne irelevantnosti određenih odredbi predmetnih direktiva.
110. Točno je da iz sudske prakse Suda proizlazi da takva ocjena države članice očito ne može biti dovoljna kako bi se ona oslobodila svoje obveze donošenja zakona i drugih propisa potrebnih radi usklađivanja s direktivom ili njezinom obvezom priopćavanja Komisiji mjera za prenošenje te direktive(40).
111. Međutim, ova se tužba ne odnosi na državu članicu koja osporava relevantnost odredbi direktive koje je uobičajeno obvezna prenijeti. Riječ je o direktivi koja sadrži poseban ciljani pristup prenošenju u kojem je potpuno izuzeće od prenošenja ugrađeno u odredbu koja može dovesti do različitih tumačenja.
112. Zbog svih tih razloga smatram da se članak 260. stavak 3. UFEU-a ne primjenjuje u okolnostima ove tužbe jer postoji meritum spora u vezi s dosegom obveze prenošenja Direktive 2017/2397 i, konkretnije, s tumačenjem apstraktnog kriterija kojim se država članica izuzima od prenošenja, u skladu s njezinim člankom 39. stavkom 4. Stoga ne treba usvojiti Komisijin zahtjev na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a.
2.      Novčane kazne
a)      Argumenti stranaka
113. Komisija od Suda zahtijeva da Kraljevini Danskoj istodobno naloži plaćanje paušalnog iznosa i dnevne novčane kazne počevši od dana objave presude, na temelju članka 260. stavka 3. UFEU-a, nakon što se utvrdi da je ta država članica povrijedila svoju obvezu priopćavanja mjera za prenošenje Direktive 2017/2397 i Direktive 2021/1233.
114. Komisija određuje iznos tih sankcija na temelju težine povrede, trajanja povrede i potrebe da se osigura odvraćajući učinak sankcije kako bi se izbjeglo ponavljanje, u skladu sa svojom komunikacijom 2023/C 2/01, naslovljenom „Financijske sankcije u postupcima zbog povrede”.(41)
115. Kraljevina Danska osporava izricanje novčanih kazni koje bi, prema njezinu mišljenju, bile neprimjerene u okolnostima ovog predmeta. Trebalo bi joj dati mogućnost poduzimanja mjera radi usklađivanja s presudom Suda u slučaju da on usvoji prvi tužbeni razlog koji je Komisija istaknula na temelju članka 258. UFEU-a. Međutim, ako Sud smatra da novčanu kaznu treba izreći, prikladno
bi bilo samo plaćanje dnevne novčane kazne,
i to s učinkom od datuma koji nastupa nakon donošenja presude.
b)      Analiza
116. Ne vidim potrebu za zauzimanjem stajališta o točnom izračunu novčanih sankcija jer smatram da članak 260. stavak 3. UFEU-a nije primjenjiv u okolnostima ovog predmeta. Međutim, željela bih iznijeti nekoliko napomena za slučaj da se Sud s mojim stajalištem ne složi.
117. Mora se istaknuti da su autori članka 260. stavka 3. UFEU-a, radi postizanja cilja koji se tom odredbom nastoji postići, predvidjeli dvije vrste novčane sankcije, odnosno plaćanje paušalnog iznosa i novčane kazne.
118. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da primjena svake od tih mjera ovisi o prikladnosti svake od njih za postizanje cilja koji se nastoji postići ovisno o okolnostima predmeta. Dok se izricanje novčane kazne čini posebno prikladnim da potakne državu članicu da u što kraćem roku prestane s povredom obveze koja bi, bez takve mjere, vjerojatno nastavila postojati, nalaganje plaćanja paušalnog iznosa više počiva na ocjeni posljedica neizvršenja obveza dotične države članice na privatne i javne interese, osobito ako je povreda postojala tijekom dugog razdoblja(42).
119. Što se tiče pitanja treba li u predmetnom slučaju naložiti novčanu sankciju, valja podsjetiti na to da je Sud dužan, u svakom predmetu i s obzirom na okolnosti slučaja o kojem je pozvan odlučiti kao i na razinu uvjerljivosti i odvraćanja za koje mu se čini da je dosegnuo, odlučiti o prikladnim novčanim sankcijama, osobito kako bi se spriječilo ponavljanje sličnih povreda prava Unije(43).
120. U ovom predmetu, zbog razloga koje sam detaljno objasnila u svojoj ranijoj analizi, povreda obveza Danske proizlazi iz njezina pogrešnog tumačenja dosega njezine obveze prenošenja Direktive 2017/2397. O tom pitanju prvo treba odlučiti Sud, a dotičnoj državi članici mora se omogućiti da postupi u skladu s presudom Suda. Izricanje novčanih sankcija stoga ne bi služilo odvraćanju od ponavljanja sličnih povreda prava Unije u budućnosti.
121. Podredno, u slučaju da Sud smatra prikladnim izreći novčanu sankciju, predlažem da se, u skladu s onim što tvrdi Kraljevina Danska, izrekne samo plaćanje dnevne novčane kazne.
122. Kad je riječ o pravilima plaćanja novčane kazne, na Sudu je da primjenom članka 260. stavka 3. UFEU-a utvrdi datum na koji obveza plaćanja proizvodi učinke(44). Uzimajući u obzir posebne okolnosti ovog predmeta(45), čini se prikladnim izricanje dnevne novčane kazne koja proizvodi učinke od dana nakon objave presude, koji određuje Sud(46), sve dok država članica ne prestane s utvrđenom povredom obveze(47). Utvrđivanjem tog datuma početka nakon datuma objave presude omogućilo bi se Kraljevini Danskoj da postupi u skladu s tumačenjem Suda u pogledu članka 39. stavaka 3. i 4. Direktive 2017/2397.
V.      Troškovi
123. Na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika Suda, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da su Komisija i Kraljevina Danska djelomično uspjele u jednom zahtjevu, valja im naložiti snošenje vlastitih troškova.
VI.    Zaključak
124. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da:
(1)       utvrdi da je, time što po isteku roka određenog u obrazloženim mišljenjima Europske komisije od 28. rujna 2023. nije donijela zakone i druge propise potrebne radi usklađivanja s člankom 39. stavkom 3. Direktive (EU) 2017/2397 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2017. o priznavanju stručnih kvalifikacija u unutarnjoj plovidbi i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 91/672/EEZ i 96/50/EZ i člankom 2. stavkom 1. Direktive (EU) 2021/1233 Europskog parlamenta i Vijeća, od 14. srpnja 2021. o izmjeni Direktive (EU) 2017/2397 u pogledu prijelaznih mjera za priznavanje svjedodžbi trećih zemalja ili, u svakom slučaju, time što ih nije priopćila
Europskoj komisiji, Kraljevina Danska povrijedila obveze koje ima na temelju tih odredbi;
(2)      odbije tužbu u preostalom dijelu;
(3)      naloži Komisiji i Kraljevini Danskoj da snose vlastite troškove.
1      Izvorni jezik: engleski
2      SL 2017., L 345, str. 53.
3      SL 2021., L 274, str. 52.
4      Vidjeti, općenito, Grimaldi, M.,
Inland waterway transport: the European legal framework, Routledge, Oxon/New York, 2023. str. 132.-212.
5      Vidjeti uvodnu izjavu 43. Direktive 2017/2397.
6      Odluka br. 1692/96/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 1996. o smjernicama Zajednice za razvoj transeuropske prometne mreže (SL 1996., L 228, str. 1.) (u daljnjem tekstu: zemljovid mreže TEN-T)
7      Direktiva
Europskog parlamenta i Vijeća od 14. rujna 2016. o utvrđivanju tehničkih pravila za plovila unutarnje plovidbe, izmjeni Direktive 2009/100/EZ i stavljanju izvan snage Direktive 2006/87/EZ (SL 2016., L 252, str. 118. i ispravak SL 2019., L 181, str. 123.)
8      Presude od 14. lipnja 2007., Komisija/Belgija (C-422/05, EU:C:2007:342, t. 59.) i od 14. siječnja 2010., Komisija/Češka Republika (C-343/08, EU:C:2010:14, t. 39.- 42.)
9      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 13. lipnja 2024. o smjernicama Unije za razvoj transeuropske prometne mreže, izmjeni Uredbe (EU) 2021/1153 i (EU) br. 913/2010 te stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 1315/2013 (SL
2024./1679, L i ispravak SL 2025./90901, L)
10      Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 2072., str. 313.
11      Sklopljena u Montego Bayu 10. prosinca 1982. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1833., str. 3.)
12      Presude od 30. siječnja 2002., Komisija/Grčka (C-103/00, EU:C:2002:60, t. 23.) i od 25. travnja 2024., Komisija/Poljska (Direktiva o zviždačima) (C-147/23, EU:C:2024:346, t. 28.)
13      U svojoj analizi koja slijedi, da olakšam čitatelju, s obzirom na to da se Direktivom 2021/1233 mijenjaju odredbe prema kojima postoji obveza ograničenog prenošenja na temelju članka 39. stavka 3. Direktive 2017/2397, upućujem samo na potonju direktivu.
14      Vidjeti presude od 17. studenoga 1983., Merck (292/82, EU:C:1983:335, t. 12.) i od 12. veljače 2026., Stichting Koskea (C-490/24, EU:C:2026:89, t. 23.).
15      Presuda od 11. studenoga 2025., Danska/Parlament i Vijeće (Primjerene minimalne plaće) (C-19/23, EU:C:2025:865, t. 106. i navedena sudska praksa)
16      Vidjeti Jessen, H., EU Law and Inland Waterway Transportation u Jessen, H. i Werner, M. J. (ur.), EU Maritime Transport Law (Pravo pomorske plovidbe Unije), Beck-Hart, Nomos, 2016., str. 54. i van Dorsser, C., Existing waterway infrastructures and future needs u Wiegmans, B. i
Konings, R. (ur.), Inland waterway transport – Challenges and prospects, Routledge, London, 2016., str. 99.-124., na str. 99.
17      Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
18      Vidjeti članak 35. Prijedloga Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o priznavanju stručnih kvalifikacija u unutarnjoj plovidbi i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 96/50/EZ i 91/672/EEZ (COM(2016) 82 final).
19      Radni dokument Glavnog tajništva Vijeća, Bruxelles, 9. lipnja 2017.
20      Člankom 8. stavkom 1. UNCLOS-a propisano je da su, osim dijela IV. te konvencije (koji se odnosi na arhipelaške države), „vode koje se nalaze
od polazne crte teritorijalnog mora u smjeru kopna dio unutrašnjih voda države”. Iz te odredbe proizlazi da su unutrašnje vode unutarnje obalne vode, definirane time što se razlikuju od teritorijalnog mora. Vidjeti Bangert, K., Internal Waters u Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law, i Churchill, R.R. i Lowe, A. V., The Law of the Sea, 3. izdanje, Juris Publishing/ Manchester University Press,
Yonkers/Manchester, 1999., str. 60., u kojima se objašnjava da su unutarnje vode one „koje su smještene u smjeru kopna od polazne crte od koje se mjere teritorijalno more i druga pomorska područja”.
21      Tomu se ne protivi drukčija pravna kvalifikacija dotične države članice u svrhe koje nisu Direktiva 2017/2397. Vidjeti Coelho, N. F. i Raakjaer, J., Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark, WMU Journal of Maritime Affairs, sv. 25., 2025, str. 119.
22      Presuda od 14. siječnja 2010.,
Komisija/Češka Republika (C-343/08, EU:C:2010:14, t. 39. i navedena sudska praksa)
23      Ibid., t. 42.
24      Vidjeti Prilog I. Uredbi 2024/1679.
25      Kraljevina Danska upućuje na presudu od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 55.).
26      Vidjeti presudu od 8. srpnja 2019., Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina)
(C-543/17, EU:C:2019:573, t. 51.-54.).
27      Presude od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 58.) i od 16. srpnja 2020. Komisija/Irska (Sprečavanje pranja novca) (C-550/18, EU:C:2020:564, t. 55.)
28      Presude od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 59.) i od 16. srpnja 2020. Komisija/Irska (Sprečavanje pranja novca) (C-550/18, EU:C:2020:564, t. 56.) Sud je presudio da su, kako bi ispunile obvezu u vezi s pravnom sigurnošću i osigurale potpuno prenošenje odredaba te direktive na cijelom dotičnom državnom području, države članice dužne za svaku odredbu navedene direktive navesti nacionalnu odredbu ili odredbe kojima se osigurava njezino prenošenje. Kad je to priopćavanje izvršeno, ovisno o slučaju uz podnošenje korelacijske tablice, na Komisiji je da utvrdi, radi zahtijevanja da se dotičnoj državi članici naloži novčana sankcija predviđena člankom 260. stavkom 3. UFEU-a, da određene mjere za prenošenje očito nedostaju ili ne obuhvaćaju cijelo državno područje dotične države članice.
29      Ibid.
30      Vidjeti Prete, L., Infringement proceedings in EU Law, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2017., str. 239.-290.;
Prete L., „Infringement Procedures and Sanctions under Article 260 TFEU:  Evolution, Limits and Future Prospects” u Montaldo, S., Costamagna, F. i Miglio, A. (ur.) EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctionning Powers, Routledge, London, 2021., str. 71., 75. i sljedeće
31      Relevantni dopis koji je Kraljevina Danska uputila Komisiji nalazi se u spisu predmeta koji je pred Sudom.
32      Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
33      To je također navedeno u uvodnoj izjavi 43. Direktive 2017/2397.
34      Vidjeti točku 90. ovog mišljenja.
35      Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:322, t. 71.).
36      Presude od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 52.) i od 6. ožujka 2025. Komisija/Republika Češka (Direktiva o zviždačima) (C-152/23, EU:C:2025:147, t. 78.)
37      Kraljevina Danska u dopisu od 19. kolovoza 2021., nakon upućivanja na članak 39. stavak 4. Direktive 2017/2397, zaključuje: „slijedom toga smatramo da tražene informacije nije moguće priopćiti Komisiji jer su sva priopćavanja navedena u prilogu dopisu povezana s aktivnostima koje se odnose na unutarnje vodne putove i osposobljavanje osoblja uključenog u plovidbu unutarnjim plovnim putovima kojih u Danskoj nema”.
38      Presuda od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 57.)
39      Prete, L. i Smulders, B., „The age of maturity of infringement proceedings”, Common Market Law Review, sv. 58., izdanje 2, 2021., str. 285.-332., str. 329. Vidjeti i Wendenburg, A., The one-stage infringement procedure (članak 260. stavak 3. i the irrelevance of political crises in Member States in the recent case law of the CJEU, Revista General de Derecho Europeo, sv. 54., 2021., na str. 3.
40      Presuda od 6. ožujka 2025., Komisija/Češka Republika (Direktiva o zviždačima) (C-152/23, EU:C:2025:147, t. 66. i navedena sudska praksa)
41 SL 2023., C 2, str. 1.
42      Presuda od 16. srpnja 2020., Komisija/Irska (Sprečavanje pranja novca) (C-550/18, EU:C:2020:564, t. 76.)
43      Presuda od 16. srpnja 2020., Komisija/Irska (Sprečavanje pranja novca) (C-550/18, EU:C:2020:564, t. 78.)
44      Presuda od 8. srpnja 2019. Komisija/Belgija (Članak 260. stavak 3. UFEU-a – Mreže velikih brzina) (C-543/17, EU:C:2019:573, t. 91.)
45      Okolnosti s obzirom na koje, zbog razloga koje sam već navela (točka 87. i sljedeće ovog mišljenja), treba smatrati da se ne primjenjuje članak 260. stavak 3. UFEU-a.
46      S obzirom na ograničenu obvezu prenošenja minimalnog broja odredbi, predviđenu člankom 39. stavkom 3. Direktive 2017/2397, mogao bi biti dovoljan rok od nekoliko mjeseci od objave presude.
47      Periodični penal može se izreći samo ako se povreda obveza nastavi i na dan koji odredi Sud.