62024CJ0326
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
3. srpnja 2025. (
*1
)
„Žalba – Mjere ograničavanja donesene zbog stanja demokracije, vladavine prava i ljudskih prava u Bjelarusu – Popisi osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih resursa – Uvrštavanje i zadržavanje na tim popisima imena bjeloruskih poduzeća koja su gotovo u potpunosti u vlasništvu države – Kriterij za uvrštenje vezan uz ‚podupir[anje] [Lukašenkova režima]’ – Obveza određenih bjeloruskih poduzeća koja su u vlasništvu ili pod kontrolom države da toj državi isplate jedan dio svoje dobiti na temelju obvezne državne mjere“
U predmetu C‑326/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 2. svibnja 2024.,
Grodno Azot AAT, sa sjedištem u Grodnu (Bjelarus),
Khimvolokno Plant, sa sjedištem u Grodnu,
koje su u početku zastupali L. Engelen, advocaat, i N. Montag, avocată, a zatim M. Krestiyanova, avocate, i N. Montag, avocată,
žalitelji,
a druga stranka u postupku je:
Vijeće Europske unije, koje zastupaju A. Antoniadis i A. Boggio‑Tomasaz, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer i B. Smulders (izvjestitelj), suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Grodno Azot AAT i Khimvolokno Plant traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 21. veljače 2024., Grodno Azot i Khimvolokno Plant/Vijeće (T‑117/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2024:112), kojom je taj sud odbio njihovu tužbu za poništenje, prvo, Provedbene odluke Vijeća (ZVSP) 2021/2125 od 2. prosinca 2021. o provedbi Odluke 2012/642/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Bjelarusu (SL 2021., L 430 I, str. 16.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2021/2124 od 2. prosinca 2021. o provedbi članka 8.a stavka 1. Uredbe (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus (SL 2021., L 430 I, str. 1.) (u daljnjem tekstu zajedno: sporni prvotni akti) te, drugo, Odluke Vijeća (ZVSP) 2023/421 od 24. veljače 2023. o izmjeni Odluke 2012/642/ZVSP o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Bjelarusu i sudjelovanje Bjelarusa u ruskoj agresiji prema Ukrajini (SL 2023., L 61, str. 41. i ispravci SL 2023., L 70, str. 56. i SL 2023., L 90, str. 66.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2023/419 od 24. veljače 2023. o provedbi članka 8.a Uredbe (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Bjelarusu i sudjelovanje Bjelarusa u ruskoj agresiji prema Ukrajini (SL 2023., L 61, str. 20. i ispravci SL 2023., L 71, str. 42. i SL 2023., L 90, str. 65.) (u daljnjem tekstu zajedno: sporni akti o zadržavanju), u dijelu u kojem se ta četiri akta (u daljnjem tekstu zajedno: sporni akti) odnose na njih.
Pravni okvir i okolnosti spora
2
Za potrebe predmetnog žalbenog postupka, činjenični i pravni kontekst ovog predmeta, kako je izložen u točkama 2. do 17. pobijane presude, može se sažeti kako slijedi.
3
Ovaj je predmet pokrenut u kontekstu mjera ograničavanja koje je Europska unija donosila od 2004. godine zbog ozbiljnosti stanja demokracije, vladavine prava i ljudskih prava u Bjelarusu.
4
Vijeće Europske unije donijelo je 18. svibnja 2006. Uredbu (EZ) br. 765/2006 o mjerama ograničavanja protiv predsjednika Lukašenka i određenih dužnosnika Bjelarusa (SL 2006., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 48.), čiji je naslov u skladu s člankom 1. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 588/2011 od 20. lipnja 2011. (SL 2011., L 161, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 183.) zamijenjen naslovom „Uredba Vijeća (EZ) br. 765/2006 od 18. svibnja 2006. o mjerama ograničavanja u odnosu na Bjelarus“.
5
Vijeće je 15. listopada 2012. donijelo Odluku 2012/642/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Bjelarusa (SL 2012., L 285, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 257.).
6
Članak 4. stavak 1. te odluke glasi kako slijedi:
„Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju, koji su u vlasništvu, koje drže ili koji su pod nadzorom:
(a)
osoba, subjekata ili tijela odgovornih za teška kršenja ljudskih prava ili represiju protiv civilnog društva i demokratske oporbe ili čije aktivnosti na neki drugi način ozbiljno sprečavaju razvoj demokracije ili vladavinu prava u Bjelarusu, ili svake fizičke ili pravne osobe, subjekta ili tijela koje je s njima povezano, kao i pravnih osoba, subjekata ili tijela koja su u njihovom vlasništvu ili pod njihovim nadzorom;
(b)
fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela koja imaju korist od Lukašenkovog režima ili ga podupiru, kao i pravnih osoba, subjekata ili tijela koja su u njihovom vlasništvu ili pod njihovim nadzorom,
kako su navedene u Prilogu.“
7
U članku 2. stavcima 4. i 5. Uredbe br. 765/2006, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 1014/2012 od 6. studenoga 2012. (SL 2012., L 307, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 13., str. 249.), upućuje se na članak 4. stavak 1. točke (a) i (b) Odluke 2012/642 te se predviđaju kriteriji za uvrštavanje na popise osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih resursa koji su isti kao oni propisani u potonjoj odredbi, uključujući kriterij „podupir[anja]“„Lukašenkovog režima“ (u daljnjem tekstu: kriterij pružanja potpore Lukašenkovu režimu).
8
Dana 2. prosinca 2021. Vijeće je donijelo sporne prvotne akte. Iz njihovih uvodnih izjava 4. razvidno je da, „[s] obzirom na ozbiljnost stanja u Bjelarusu, na popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere ograničavanja […] [treba] uvrstiti 17 osoba i 11 subjekata”.
9
Spornim prvotnim aktima navod „Javno dioničko društvo ‚Grodno Azot’[,] uključujući podružnicu postrojenja ‚Khimvolokno [Plant]’ javnog dioničkog društva ‚Grodno Azot’“ uvršten je u tablicu B popisa sadržanog u prilogu Odluci 2012/642 i u tablicu B popisa koji se navodi u Prilogu I. Uredbi br. 765/2006 (u daljnjem tekstu zajedno: sporni popisi), i to zbog sljedećih razloga (u daljnjem tekstu: obrazloženje):
„Grodno Azot veliki je proizvođač dušikovih spojeva u državnom vlasništvu, sa sjedištem u Grodnu. Lukašenko ga je opisao kao ‚vrlo važno, strateško poduzeće’. U vlasništvu poduzeća Grodno Azot nalazi se i postrojenje Khimvolokno, koje je veliki proizvođač poliamida i poliestera te kompozitnih materijala. Grodno Azot i njegovo postrojenje Khimvolokno izvor su znatnih prihoda za Lukašenkov režim. Stoga Grodno Azot podupire Lukašenkov režim.
Lukašenko je posjetio to poduzeće i sastao se s njegovim predstavnicima te s njima razgovarao o modernizaciji postrojenja i raznim oblicima državne potpore. Lukašenko je obećao i zajam za izgradnju novog postrojenja za dušik u okviru poduzeća Grodno Azot. Stoga Grodno Azot ostvaruje korist od Lukašenkova režima.
I uprava poduzeća Grodno Azot i predstavnici režima otpu[šta]li su i zastrašivali djelatnike tog poduzeća, uključujući djelatnike postrojenja Khimvolokno, koji su sudjelovali u mirnim prosvjedima protiv režima i bili u štrajku, te su prijetili tim djelatnicima. Stoga je Grodno Azot odgovoran za represiju [protiv] civilnog društva.“
10
Vijeće je 24. veljače 2023. donijelo sporne akte o zadržavanju kojima je imena žaliteljâ zadržalo na spornim popisima zbog razloga koji su u bitnome bili istovjetni onima utvrđenima u spornim prvotnim aktima.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
11
Tužbom od 2. ožujka 2022., kako je naknadno preinačena, žalitelji su od Općeg suda zatražili da poništi sporne akte u dijelu u kojem se odnose na njih, pozivajući se pritom, u slučaju svakog od tih akata, na dva tužbena razloga koja se u bitnome odnose na pogrešku u ocjeni činjenica i kršenje članka 4. stavka 1. točaka (a) i (b) Odluke 2012/642.
12
U pobijanoj presudi Opći je sud odbio tužbu žaliteljâ.
13
U tom smislu, kao prvo, kada je riječ o zahtjevu za djelomično poništenje spornih prvotnih akata, Opći je sud najprije u točki 38. pobijane presude na temelju različitih činjeničnih okolnosti koje su žalitelji i Vijeće iznijeli tijekom postupka pred Općim sudom ili čak informacija objavljenih na internetskoj stranici, spomenutih u točkama 33. do 37. te presude, zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni činjenica kada je utvrdilo da je Grodno Azot veliko državno poduzeće koje je predsjednik Lukašenko opisao kao „vrlo važno, strateško poduzeće“, da je Grodno Azot vlasnik Khimvolokno Planta te da Grodno Azot i Khimvolokno Plant predstavljaju znatan izvor prihoda za Lukašenkov režim.
14
Opći je sud nakon toga u točkama 44. do 63. pobijane presude redom ispitao argumente koje su žalitelji iznijeli radi osporavanja kvalifikacije okolnosti navedenih u točki 38. te presude kao potpore Lukašenkovu režimu, te je u točki 64. te presude zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenilo da položaj žaliteljâ u bjeloruskom gospodarstvu, činjenica da su oni u vlasništvu države te činjenica da predstavljaju znatan izvor prihoda za Lukašenkov režim predstavljaju, gledano zajedno, dovoljan dokaz da su oni podupirali navedeni režim u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642.
15
Konkretno, prvo, Opći je sud u točkama 47. i 48. pobijane presude ocijenio da je, suprotno navodima žaliteljâ, iz obrazloženja spornih prvotnih akata vidljivo, s jedne strane, da Vijeće svoj zaključak da su oni podupirali Lukašenkov režim nije temeljilo samo na činjenici da su žalitelji u vlasništvu bjeloruske države, već je u tu svrhu također uzelo u obzir niz drugih okolnosti, među kojima i činjenicu da oni predstavljaju znatan izvor prihoda za taj režim, te, s druge strane, da Vijeće nije tvrdilo da svako poduzeće koje je u vlasništvu države automatski predstavlja izvor prihoda za taj režim, već je ocijenilo da je činjenica da žalitelji predstavljaju izvor prihoda za navedeni režim dodatni argument uz to što su u vlasništvu države.
16
U tom kontekstu, Opći se sud u točkama 49. i 50. pobijane presude među ostalim pozvao na svoju sudsku praksu o jasnoj i preciznoj formulaciji članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642, u kojoj se spominju osobe i subjekti koji „podupiru [Lukašenkov režim]“, kao i na cilj koji se tom odredbom nastoji postići.
17
Osim toga, Opći je sud, pozivajući se pritom na tekst uvodne izjave 6. Odluke 2012/642, u točkama 51. i 52. pobijane presude istaknuo da članak 4. stavak 1. točka (b) te odluke ne obuhvaća samo političko podupiranje tog režima, već i pružanje financijske ili materijalne potpore tom režimu.
18
Drugo, u točkama 54. do 56. pobijane presude Opći je sud odbacio argumentaciju žaliteljâ kojom se tvrdi da oni ne kontroliraju način na koji se koriste resursi koji se uplaćuju bjeloruskoj državi i da ti resursi ne služe financiranju osobnih izdataka predsjednika Lukašenka, slijedom čega je u točki 57. te presude zaključio da, s obzirom na to da je Vijeće utvrdilo da žalitelji predstavljaju izvor prihoda za Lukašenkov režim, za primjenu kriterija pružanja potpore režimu nije potrebno u tu svrhu dokazati da su žalitelji zbog svojih financijskih doprinosa odgovorni za kršenja ljudskih prava, demokracije i vladavine prava ili za provođenje represije protiv civilnog društva i demokratske opozicije.
19
Treće, Opći je sud u točkama 59. do 63. pobijane presude odbacio argumentaciju žaliteljâ kojom se tvrdi da dividende koje su oni bili obvezni isplatiti bjeloruskoj državi – na temelju Ukaza Predsjednika Republike Bjelarus br. 637 od 28. prosinca 2005. o postupku unošenja u proračun jednog dijela dobiti državnih poduzeća, državnih udruženja koja su trgovačke organizacije te prihoda ostvarenih od dividendi (udjela u kapitalu) gospodarskih subjekata u vlasništvu države ili općina, te o osnivanju posebnog državnog proračunskog fonda za državni razvoj (Državni registar pravnih akata Republike Bjelarus br. 1/7075 od 29. prosinca 2005., u daljnjem tekstu: Ukaz br. 637/2005) – u slučaju ostvarene dobiti, treba izjednačiti s „porezima“, pa one samim time, u skladu sa sudskom praksom tog suda proizašlom među ostalim iz presude od 6. listopada 2015., Chyzh i dr./Vijeće (T‑276/12, EU:T:2015:748, t. 169.), ne mogu predstavljati potporu Lukašenkovu režimu u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642.
20
U tom smislu, s jedne strane, Opći je sud u točki 61. pobijane presude istaknuo da iz stavka 1.1. Ukaza br. 637/2005 proizlazi da se obveza isplate jednog dijela dobiti državi ili decentraliziranim subjektima odnosi samo na jednu određenu kategoriju gospodarskih subjekata, a ne sve bjeloruske porezne obveznike.
21
S druge strane, Opći je sud u točki 62. pobijane presude naveo da je iz teksta stavka 1.2. Ukaza br. 637/2005 razvidno da se isplata o kojoj je riječ formalno razlikuje od porezâ i da ona postoji uz njih.
22
Opći je sud u točki 63. pobijane presude iz toga zaključio da činjenica da su žalitelji na temelju Ukaza br. 637/2005 dužni državi isplatiti jedan dio svoje dobiti nije u proturječju s ocjenom da oni financijski podupiru Lukašenkov režim, već potvrđuje tu ocjenu zato što je navedeni režim tim ukazom povećao kontrolu koju je već imao, kao jedini dioničar, nad resursima žaliteljâ, tako što si je osigurao redovno raspolaganje jednim dijelom dobiti koju oni ostvaruju.
23
Kao drugo, kada je riječ o zahtjevu za djelomično poništenje spornih akata o zadržavanju, Opći je sud u točki 74. pobijane presude istaknuo da su dva članka koja su objavljena na internetu bila pridodana spisu koji je Vijeće formiralo prilikom donošenja tih akata. Prema prvom članku objavljenom 18. travnja 2022., društvo Grodno Azot je u 2020. zabilježilo gubitak, nakon čega je u 2021. ostvarilo neto dobit od gotovo 530000000 bjeloruskih rublji (BYN) (oko 175000000 eura) te je najavilo isplatu od više od 100000000 BYN (oko 33195000 eura) dividendi. Prema drugom članku, objavljenom 20. listopada 2022., bjeloruski ministar gospodarstva izjavio je da su prihodi društva Grodno Azot u razdoblju od siječnja do kolovoza 2022. porasli za gotovo 20 %. Prema navodima Općeg suda, žalitelji nisu osporavali osnovanost tih informacija. U točki 75. pobijane presude on je iz toga zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni kada je, nakon preispitivanja situacije žaliteljâ, zaključilo da oni predstavljaju znatan izvor prihoda za Lukašenkov režim.
Zahtjevi stranaka
24
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
donese sam konačnu odluku o sporu, ako stanje predmeta to dopušta;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu radi ponovnog odlučivanja te
–
naloži Vijeću snošenje troškova postupka pred Sudom te troškova postupka pred Općim sudom.
25
Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, ako Sud odluči ukinuti pobijanu presudu i sam donijeti konačnu odluku, odbije tužbu za poništenje spornih akata te
–
naloži žaliteljima snošenje troškova kako prvostupanjskog tako i predmetnog žalbenog postupka.
O žalbi
26
Žalitelji u prilog osnovanosti svoje žalbe ističu četiri žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog vezan je uz kršenje načela i pravnih pravila o teretu dokazivanja. Drugi žalbeni razlog odnosi se na pogrešno tumačenje prirode i namjene dividendi u konkretnom slučaju i u bilo kojem poreznom sustavu. Treći žalbeni razlog vezan je uz očitu pogrešku u ocjeni u pogledu nepostojanja analize „znatn[osti]“ navodne financijske potpore. Četvrtim žalbenim razlogom žalitelji se pozivaju na povredu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
27
Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 32., 36. do 39., 42., 47., 48., 52., 55. i 57. pobijane presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je prilikom zaključivanja da Vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni kada je utvrdilo da oni predstavljaju znatan izvor prihoda za Lukašenkov režim, taj sud temeljio svoju odluku isključivo na informacijama o dividendama, iako se one nisu nalazile niti su se spominjale u prvom paketu dokaza koji je iznijelo Vijeće. Smatraju da je na taj način Opći sud retroaktivno obrazložio razlog određivanja na temelju kriterija pružanja potpore režimu, na koji se pozvalo Vijeće, što predstavlja prebacivanje tereta dokazivanja te kršenje drugih načela i pravila o dokazivanju. Kada odlučuje o određivanju mjere ograničavanja, Vijeće bi u prvotnom paketu dokaza trebalo raspolagati svim u tu svrhu relevantnim okolnostima, što ovdje očito nije slučaj sa spomenutim informacijama.
28
Tvrde da je prvi paket dokaza koji je iznijelo Vijeće, kao dokaza koji su trebali dokazati činjenicu da žalitelji predstavljaju „izvor […] znatnih prihoda za Lukašenkov režim“, uključivao samo odlomak s internetske stranice žaliteljâ na kojoj je predstavljena njihova veličina kao i informacije o njihovoj neto dobiti u 2018. i prihodima u 2020. godini. Međutim, nijedna od tih informacija ni iz daleka ne objašnjava na koji način su žalitelji pružali znatnu financijsku potporu tom režimu.
29
Konkretno, tvrde da se u tom prvom paketu uopće ne spominju, čak ni neizravno, dividende koje su žalitelji isplaćivali bjeloruskoj državi. Žalitelji navode da su dokaze o dividendama iznijeli u tužbi. Da je Opći sud predstavio te dokaze kao dodatne dokaze, onda bi iz točki 52. i 55. pobijane presude bilo vidljivo da je zaključak da žalitelji pružaju potporu režimu time što predstavljaju znatan izvor prihoda za režim temeljio samo na tim dokazima.
30
Dakle, protivno načelima o teretu dokazivanja na koja se podsjeća u presudi od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 120. i 121.), Opći je sud svoju odluku temeljio na dokazima s kojima Vijeće nije bilo upoznato do 2. ožujka 2022., dana kad su ih žalitelji iznijeli, dok je do određivanja došlo 2. prosinca 2021.
31
Ističu da kada bi iz sudske prakse Općeg suda proizlazilo da taj sud može svoju odluku temeljiti na dokazima koje je tužitelj iznio ne samo u svoju korist nego i na svoj teret kako bi potkrijepio ili osnažio dokaze koje je Vijeće prihvatilo kao osnovu za predmetne mjere ograničavanja, u konkretnom slučaju ne postoji nikakav dokaz koji bi trebalo potvrditi ili potkrijepiti. Naime, smatraju da je Opći sud svoju odluku jednostavno temeljio na dokazima koji se nisu čak ni spominjali u prvom paketu dokaza koji je iznijelo Vijeće te je na taj način zapravo prepisao obrazloženje koje je dalo Vijeće.
32
Slijedom toga zaključuju da Opći sud nije poštovao načela i pravila o teretu dokazivanja kada je zaključio, s jedne strane, da su dokazane činjenice opisane u obrazloženju kojim se potkrepljuje tvrdnja da žalitelji predstavljaju „izvor […] znatnih prihoda za Lukašenkov režim“ i, s druge strane, da one ulaze u područje primjene članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642.
33
Vijeće osporava argumentaciju žaliteljâ.
Ocjena Suda
34
U okviru provjere je li Opći sud prekršio pravila o teretu dokazivanja u području mjera ograničavanja, treba podsjetiti na to da prilikom nadzora takvih mjera sudovi Unije moraju, u skladu s nadležnostima koje imaju na temelju Ugovorâ, osigurati nadzor – u načelu cjelovit – zakonitosti svih akata Unije (presuda od 29. studenoga 2018., Bank Tejarat/Vijeće, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, t. 38. i navedena sudska praksa).
35
Djelotvornost sudskog nadzora zajamčenog člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da prilikom nadzora nad zakonitošću razloga na kojima se temelji odluka o uvrštavanju imena neke osobe na popis osoba na koje se primjenjuju mjere ograničavanja, sud Unije treba osigurati da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To u konkretnom slučaju podrazumijeva provjeru činjenica navedenih u obrazloženju koje podupire pobijane akte, tako da sudski nadzor nije ograničen samo na ocjenu apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelje navedeni akti, dovoljno potkrijepljeni. Nadalje, u slučaju osporavanja na nadležnom je tijelu Unije da dokaže osnovanost razloga iznesenih protiv konkretne osobe, tako da nije na toj osobi da pruži negativan dokaz o neosnovanosti navedenih razloga (presuda od 29. studenoga 2018., Bank Tejarat/Vijeće, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, t. 39. i navedena sudska praksa).
36
U konkretnom slučaju treba naglasiti da su, kao što je utvrđeno u točki 37. pobijane presude, žalitelji u svojim podnescima upućenima Općem sudu priznali da su u razdoblju od 2018. do 2020. godine bjeloruskoj državi isplatili jedan dio svoje dobiti te su dostavili dokumente o tim isplatama. Žalitelji su dakle potvrdili ključnu činjenicu da su predstavljali izvor prihoda za Lukašenkov režim.
37
U tim okolnostima, Vijeće nije bilo dužno pružiti dokaze kojima bi potkrijepilo tu ključnu činjenicu kojom se dokazuje osnovanost obrazloženja, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 35. ove presude.
38
Činjenica da su žalitelji predstavili informacije o navedenim isplatama kao okolnosti koje im idu „u korist“ pritom nije relevantna, kao što je to Opći sud dobro primijetio u točki 37. pobijane presude.
39
Prema tome, ne može se smatrati da je Opći sud – uzimajući među ostalim u obzir te informacije koje su žalitelji dostavili tijekom postupka, vezano uz isplate bjeloruskoj državi jednog dijela njihove dobiti, radi utvrđivanja jesu li te isplate predstavljale potporu Lukašenkovu režimu, što opravdava njihovo uvrštavanje na popis osoba i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja u obliku zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih resursa – prebacio teret dokazivanja koji je na Vijeću (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2018., Bank Tejarat/Vijeće, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, t. 41.).
40
U dijelu u kojem žalitelji naglašavaju važnost činjenice da Vijeće spominje podatke o isplatama jednog dijela njihove dobiti u obrazloženju ili da su sadržani u paketu dokaza koji je podnesen u prilog tom obrazloženju, te da ih je slijedom toga ta institucija izričito uzela u obzir prilikom donošenja dotične mjere ograničavanja, što isključuje njihovo priopćavanje a posteriori, izgleda da oni ustvari iznose argument kojim se tvrdi da je Opći sud greškom propustio utvrditi da je navedena institucija povrijedila zahtjev obrazlaganja predviđen u članku 296. UFEU‑a.
41
S tim u vezi valja istaknuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, obveza obrazlaganja akta koji negativno utječe na neku osobu, koja proizlazi iz načela poštovanja prava obrane, ima za cilj, s jedne strane, zainteresiranoj osobi pružiti dovoljno informacija kako bi znala je li akt osnovan ili sadržava li eventualno neki nedostatak zbog čega je moguće osporavati njegovu valjanost pred sudom Unije te, s druge strane, tom sudu omogućiti da provede nadzor zakonitosti tog akta (presuda od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, t. 49. i navedena sudska praksa).
42
Osim toga, kada je posebno riječ o aktima kojima se određuju mjere ograničavanja, Sud je već ocijenio da nije važna činjenica da se u tim aktima nisu izričito spominjale određene isplate prilikom definiranja uvjeta i razmjera financijske potpore pružene vladi treće države na koju se primjenjuju takve mjere. Naime, prema sudskoj praksi Suda, dostatnost obrazloženja akta treba ocjenjivati uzimajući u obzir kontekst tog akta i sva pravna pravila koja uređuju dotično područje, tako da je akt koji negativno utječe na neku osobu u dovoljnoj mjeri obrazložen ako je donesen u kontekstu koji je zainteresiranoj osobi poznat te joj omogućava da shvati mjeru koja je protiv nje donesena (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2016., Bank of Industry and Mine/Vijeće, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
43
Imajući u vidu informacije koje su im pružene u obrazloženju i u spisu Vijeća – odnosno, u bitnome, informacije o činjenici da ih se, kao državna poduzeća, trebalo promatrati na način da se njima pruža financijska potpora Lukašenkovu režimu zbog isplate jednog dijela njihove dobiti bjeloruskoj državi, što je očita činjenica – sporni su akti bili u dovoljnoj mjeri obrazloženi zato što su, s jedne strane, žalitelji imali mogućnost pred Općim sudom osporavati te su stvarno osporili relevantnost, u kontekstu primjene kriterija pružanja potpore Lukašenkovu režimu, navedenih isplata koje su, valja podsjetiti, spomenuli sami žalitelji, te što je, s druge strane, to obrazloženje omogućilo Općem sudu da provede nadzor nad zakonitošću tih akata.
44
Slijedom navedenog, prvi žalbeni razlog valja odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
45
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 60. do 67. pobijane presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je odbio njihov argument da se dividende koje se isplaćuju bjeloruskoj državi na temelju Ukaza br. 637/2005 moraju, imajući u vidu njihovu prirodu i namjenu, izjednačiti s porezima, pa stoga prema sudskoj praksi Općeg suda one u načelu ne mogu predstavljati potporu Lukašenkovu režimu u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642. Na taj način Opći je sud pogrešno protumačio prirodu i namjenu ne samo konkretnih dividendi koje su obveznog karaktera, nego i cijelog poreznog sustava, bez obzira o kojoj je državi riječ, i to odbijajući izjednačiti te dividende s porezima uz obrazloženje da se porezi primjenjuju na sve bjeloruske porezne obveznike, dok se izračun navedenih dividendi provodi prema posebnoj osnovici utvrđenoj u Ukazu br. 637/2005, a njihova isplata obuhvaća samo jednu specifičnu kategoriju subjekata.
46
Kao prvo, suprotno zaključcima Općeg suda, tvrde da svi bjeloruski porezni obveznici ne plaćaju iste poreze. Svi porezni sustavi, u cijelom svijetu, definiraju predmet pojedinog poreza i osobe koje su njegovi obveznici, pa su u konkretnom slučaju bjeloruska poduzeća u vlasništvu države dužna isplaćivati obvezne dividende. Nadalje, navode da Ukaz br. 637/2005 uređuje različite kategorije poduzeća u vlasništvu države, odnosno poduzeća koja su u stopostotnom vlasništvu države i poduzeća u kojima država posjeduje minimalno 50 % dionica. Mnogi porezi u Bjelarusu, pa tako i obvezne dividende, primjenjuju se na određene kategorije osoba. Podvrgavanje državnih poduzeća isplati obveznih dividendi ne razlikuje se od selektivne primjene drugih poreza.
47
Kao drugo, tvrde da Opći sud u točki 62. pobijane presude nije uzeo u obzir činjenicu da se, kao i bilo koji drugi bjeloruski porez i kao svugdje drugdje na svijetu, obračun obveznih dividendi u Bjelarusu provodi na temelju definirane osnovice, u konkretnom slučaju u skladu s drugim podstavkom stavka 1.2. Ukaza br. 637/2005.
48
Kao treće, zaključak Općeg suda u točki 63. pobijane presude da je bjeloruska država, „kao jedini dioničar“, samo povećala svoju kontrolu nad društvima kao što su žalitelji time što je uvela obveznu raspodjelu dobiti, u proturječju je s točkom 33. te presude u kojoj se navodi da ta država posjeduje samo „99,96 % [kapitala žaliteljâ]“.
49
Smatraju da je taj zaključak nelogičan jer, kao jedini ili čak većinski dioničar poduzećâ, država nad njima već ima nadzor i ne može ga povećati. Dakle, država može jednostrano odlučiti o raspodjeli dividendi.
50
Kao četvrto, tvrde da postoje drugi dokazi, za koje Opći sud nije znao, koji potvrđuju da su obvezne dividende u Bjelarusu porezi.
51
Prvo, naplata obveznih dividendi u Bjelarusu je u nadležnosti poreznih tijela, u skladu s mjerodavnim poreznim postupcima. Drugo, pristup koji podrazumijeva naplatu dividendi nakon primjene poreza na dobit nadahnut je načelom oporezivanja izvanredne dobiti. Treće, nekoliko bjeloruskih poreza ima utemeljenje u drugim pravnim aktima, a ne u Poreznom zakoniku. Četvrto, neplaćanje ili zakašnjelo plaćanje obveznih dividendi sankcionira se na isti način kao i neplaćanje ili zakašnjelo plaćanje poreza. Peto, obvezne dividende kao i porez na dobit uplaćuju se istom korisniku i na isti bankovni račun. Šesto, kao i svaki drugi porez, dugovanje na osnovi isplate obveznih dividendi može se kompenzirati potraživanjem preplaćenog iznosa za neki drugi porez, kao što je porez na dobit. Sedmo, za razliku od običnih dividendi, kod kojih društvo koje ih isplaćuje nastupa kao porezni zastupnik i usteže poreze na podijeljene dividende, koje uplaćuje u državni proračun, nikakav se porez ne plaća na bjeloruske obvezne dividende, u skladu s načelom da ne može postojati porez na porez, utvrđenim u članku 166. bjeloruskog Poreznog zakonika.
52
Kao glavno, Vijeće navodi da je argumentacija žaliteljâ dijelom nedopuštena, kada je riječ o navodima istaknutima protiv točaka 61. i 62. pobijane presude jer te točke proturječe činjeničnim utvrđenjima, a dijelom neosnovana. Podredno, Vijeće ističe da je ta argumentacija neosnovana.
Ocjena Suda
53
Valja istaknuti, kao što je to učinio i Opći sud u točki 37. pobijane presude, da žalitelji u svojim podnescima „priznaju da su isplatili dividende“ bjeloruskoj državi u čijem je vlasništvu gotovo cijeli kapital društva Grodno Azot, te da su usto dostavili dokument iz kojeg je vidljivo da je to društvo u proračun Republike Bjelarus uplatilo dividende u iznosu od 8481000 BYN (oko 3526000 eura) u 2018., 34200000 BYN (oko 14604000 eura) u 2019. i 6835000 BYN (oko 2462000 eura) u 2020.
54
Opći je sud stoga u točki 64. pobijane presude pravilno zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava kada je ocijenilo da žalitelji predstavljaju „izvor […] znatnih prihoda za Lukašenkov režim“ i da je ta okolnost, promatrana zajedno s položajem žaliteljâ u bjeloruskom gospodarstvu i činjenicom da je država vlasnik 99,96 % njihova kapitala, dovoljan dokaz da se njima pruža potpora navedenom režimu u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642, s obzirom na to da se ta odredba konkretno odnosi na osobe i subjekte koji financijski podupiru isti režim (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2016., Bank of Industry and Mine/Vijeće, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, t. 81.).
55
Uostalom, takvo tumačenje kriterija pružanja potpore Lukašenkovu režimu, s obzirom na to da se koncentrira na financijsku potporu koja se pruža tom režimu, uklapa se u glavni cilj koji se nastoji ostvariti tom odredbom, a to je povećavanje pritiska na navedeni režim kako bi on prestao s ozbiljnim i ustrajnim kršenjem ljudskih prava, demokracije i vladavine prava u Bjelarusu te provođenjem represije protiv civilnog društva i demokratske opozicije.
56
U tim okolnostima valja zaključiti da kvalifikacija kao poreza ili dividende na ime koje se iznosi plaćaju bjeloruskoj državi nije presudna za utvrđivanje postojanja „podupir[anja] [Lukašenkova režima]“ u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642. Naime, i u jednom i u drugom slučaju radi se o iznosima koje državi uplaćuje subjekt u kojem država posjeduje gotovo cijeli kapital, na temelju državnog propisa kojim se predviđa ta isplata. Isključivanje takvih isplata iz tog pojma „podupir[anja] [Lukašenkova režima]“, uz jedino obrazloženje da se dugovani iznosi kvalificiraju kao porezi, moglo bi omogućiti zaobilaženje pravila Unije povećavanjem stope poreza na dobit koju ostvaruju takvi subjekti, u zamjenu za smanjivanje iznosa dividendi, čije je plaćanje u korist države propisano bjeloruskim pravom u slučaju kad poduzeće u vlasništvu bjeloruske države ostvaruje dobit (vidjeti po analogiji presudu od 12. svibnja 2016., Bank of Industry and Mine/Vijeće, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, t. 80.).
57
Prema tome, budući da žalitelji prigovaraju da je Opći sud u točki 59. pobijane presude neosnovano ograničio pojam „porez“ u tom kontekstu, te da je slijedom toga u točkama 60. do 62. te presude pogrešno zaključio da se njihove isplate bjeloruskoj državi ne mogu izjednačiti s takvim porezima, treba reći da je njihova argumentacija bespredmetna jer ni u kojem slučaju ne može dovesti u pitanje zaključak do kojeg je Opći sud došao u točki 64. navedene presude, spomenut u točki 54. ove presude, da u konkretnom slučaju postoji dovoljan dokaz da žalitelji „podupiru [Lukašenkov režim]“ u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642.
58
Isto vrijedi i za argumentaciju koju žalitelji iznose u pogledu točke 63. pobijane presude. Konkretno, Opći je sud u toj točki ocijenio da obveza koju žalitelji imaju prema bjeloruskom pravu da jedan dio svoje dobiti isplate državi „potvrđuje“ ocjenu da su oni financijski podržavali Lukašenkov režim, s obzirom na to da je propisivanjem navedene obveze taj režim povećao kontrolu koju je imao. Iz korištenja izraza „potvrđuje“ i općenito iz sveobuhvatnog tumačenja točaka 58. do 64. pobijane presude razvidno je da utvrđenje iz točke 63. te presude uopće nije nužno da bi se došlo do zaključka koji se spominje u prethodnoj točki ove presude.
59
Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prigovori koji su istaknuti u pogledu uzgrednih razloga iz odluke Općeg suda su bespredmetni jer ne mogu dovesti do ukidanja te odluke (vidjeti u tom smislu presude od 7. studenoga 2002., Hirschfeldt/EEA, C‑184/01 P, EU:C:2002:645, t. 48. i od 6. rujna 2017., Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
60
Slijedom svega navedenog, drugi žalbeni razlog valja odbiti.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
61
Svojim trećim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 36. do 38., 47. do 57. i 74. do 79. pobijane presude, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio očitu pogrešku u ocjeni jer je propustio očitovati se o pitanju je li financijska potpora koja je pružena u obliku isplata dividendi za 2018., 2019. i 2020. godinu, čije su iznose oni precizirali u svojim podnescima, bila „znatna“ u smislu kvalifikacije koja se u tom pogledu navodi u obrazloženju. Tvrde da se ta pogreška javlja kako u slučaju analize spornih prvotnih akata tako i u slučaju analize spornih akata o zadržavanju.
62
Ističu da ni to obrazloženje ni prvi paket dokaza koji je iznijelo Vijeće ne sadržavaju podatke koji bi mogli opravdati osnovanost te kvalifikacije.
63
Podredno žalitelji navode da bi, da je Opći sud pravilno analizirao pitanje predstavljaju li oni znatan izvor prihoda za Lukašenkov režim, što on nije učinio, na to pitanje dao negativan odgovor.
64
U tom kontekstu, žalitelji se pozivaju na presudu od 29. travnja 2015., Bank of Industry and Mine/Vijeće (T‑10/13, EU:T:2015:235), posebno na točku 186. te presude, u kojoj je Opći sud zaključio da je predmetno državno poduzeće isplatilo „znatne“ iznose u korist iranskog državnog proračuna, što predstavlja financijsku potporu iranskoj vladi.
65
Međutim, ističu da se u predmetu u kojem je donesena ta presuda radilo o isplati u ukupnom iznosu od najmanje 76 milijuna eura tijekom referentnog razdoblja od pet godina, dakle iznosu koji je znatno viši od iznosa koje su žalitelji isplaćivali bjeloruskoj državi na ime obveznih dividendi za 2018., 2019. i 2020. godinu. Slijedom toga zaključuju da se potonji iznosi ne mogu smatrati znatnim izvorom prihoda, što potvrđuje i izražavanje navedenih iznosa u postocima bruto domaćeg proizvoda (BDP) Republike Bjelarus za dotične godine, to jest 0,0069 %, 0,0253 % odnosno 0,0045 % tog BDP‑a.
66
Tvrde da se taj zaključak nameće i kada je riječ o isplati povezanoj sa spornim aktima o zadržavanju. Naime, navode da je iz drugog paketa dokaza koji je iznijelo Vijeće razvidno da su žalitelji 2022. godine isplatili iznos od 33195000 eura na ime obveznih dividendi, što predstavlja 0,0471 % BDP‑a Republike Bjelarus za tu godinu. Tvrde da je taj iznos mnogo niži od onoga koji je Opći sud u presudi od 29. travnja 2015., Bank of Industry and Mine/Vijeće (T‑10/13, EU:T:2015:235), kvalificirao kao „znatan“.
67
Konačno, žalitelji ističu da obvezne dividende koje su isplatili, bilo da su povezane sa spornim prvotnim aktima ili spornim aktima o zadržavanju, ne predstavljaju izvor prihoda za državu s obzirom na to da je ukupan iznos tih dividendi niži od povrata poreza na dodanu vrijednost koje su oni primili za razdoblje od 2018. do 2022. godine.
68
Vijeće osporava argumentaciju žaliteljâ.
Ocjena Suda
69
Treba istaknuti da, iako je Opći sud u točki 64. pobijane presude zaključio da Vijeće nije počinilo pogrešku koja se tiče prava kada je među ostalim ocijenilo da žalitelji predstavljaju „izvor […] znatnih prihoda za Lukašenkov režim“, taj zaključak nužno uzima u obzir isplaćene iznose kako su specificirani u točki 37. te presude te samim time implicira da je Opći sud utvrdio znatnost navedenog izvora prihoda, potvrđujući time ocjenu Vijeća u tom smislu i valjanost spornih prvotnih akata.
70
Isto vrijedi i kada je riječ o ocjeni spornih akata o zadržavanju, kao što je razvidno iz točke 74. u vezi s točkom 76. pobijane presude.
71
Treba dakle zaključiti da treći žalbeni razlog polazi od pogrešnog tumačenja pobijane presude.
72
U dijelu u kojem, kao podredno istaknutu argumentaciju, žalitelji osporavaju ocjenu Općeg suda u pogledu važnosti izvora prihoda koju oni predstavljaju za Lukašenkov režim s obzirom na iznose koji se isplaćuju bjeloruskoj državi na temelju Ukaza br. 637/2005, treba istaknuti da je riječ o ocjeni činjeničnih okolnosti koja, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, ne može podlijegati nadzoru Suda u žalbenom stadiju (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2022., Yieh United Steel/Komisija, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
73
Prema tome, ta je podredno iznesena argumentacija nedopuštena jer žalitelji nisu dokazali da je Opći sud počinio takvo iskrivljavanje (vidjeti u tom smislu presudu od 28. travnja 2022., Yieh United Steel/Komisija, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
74
To posebno vrijedi za argumente žaliteljâ kojima se tvrdi da se iznosi koji su isplaćeni na temelju Ukaza br. 637/2005 ne mogu kvalificirati kao znatni jer je ukupni iznos isplata mnogo niži od onoga koji je Opći sud smatrao „znatnim“ u točki 186. presude od 29. travnja 2015., Bank of Industry and Mine/Vijeće (T‑10/13, EU:T:2015:235) ili jer se njihov pojedinačni iznos ne čini znatnim ako se izrazi u postotku BDP‑a Republike Bjelarus.
75
Te argumente u svakom slučaju treba odbaciti jer su činjenično manjkavi. Naime, s jedne strane, očito je da se, kao što je to uostalom Vijeće pravilno istaknulo, točka 186. te presude ni u kojem slučaju ne može shvatiti u smislu da se u njoj navodi granica ispod koje se financijska potpora ne može smatrati znatnom.
76
S druge strane, imajući također u vidu široke diskrecijske ovlasti koje Vijeće ima prilikom donošenja mjera ograničavanja, među ostalim primjenom kriterija pružanja potpore Lukašenkovu režimu iz članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642, ništa ne priječi da ta institucija ocijeni važnost takve potpore prema predmetnim isplatama izraženima u apsolutnim iznosima, a ne u postotku BDP‑a Republike Bjelarus.
77
Nadalje, iako su Vijeće i Opći sud de facto utvrdili odnosno čak potvrdili znatnost iznosa koje su žalitelji isplatili na temelju Ukaza br. 637/2005, taj je razlog u svakom slučaju očito uzgredne naravi, imajući u vidu jasnu i preciznu formulaciju članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642 kojim se zabranjuje propisivanje dodatnog uvjeta koji nije predviđen tom odredbom, kao što je uvjet važnosti pružanja potpore Lukašenkovu režimu. Podredno iznesena argumentacija žaliteljâ je stoga također bespredmetna, u skladu sa sudskom praksom proizašlom među ostalim iz presuda od 7. studenoga 2002., Hirschfeldt/EEA (C‑184/01 P, EU:C:2002:645, t. 48.) i od 6. rujna 2017., Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, t. 63.).
78
Konačno, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, argument o kršenju načela proporcionalnosti koji žalitelji iznose u prilog osnovanosti trećeg žalbenog razloga nije dopušten u žalbenom stadiju, s obzirom na to da je nesporno da nije bio istaknut pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., World Duty Free Group i Španjolska/Komisija, C‑51/19 P i C‑64/19 P, EU:C:2021:793, t. 54. i 55.).
79
Imajući u vidu sva navedena razmatranja, treći žalbeni razlog valja odbiti.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
80
Svojim četvrtim žalbenim razlogom, koji se odnosi na osporavanje točaka 47. do 52. pobijane presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642 jer je ocijenio da je njime predviđeni kriterij pružanja potpore režimu ispunjen za sva državna poduzeća jer ona nužno pružaju znatnu potporu režimu već zbog svoje vlasničke strukture, čime je dao preširoko tumačenje te odredbe i slijedom toga povrijedio članak 21. UEU‑a te, kao što se precizira u odgovoru na repliku, načela proporcionalnosti, pravne sigurnosti i pravičnosti, utvrđena u pravu Unije.
81
Žalitelji iz različitih okolnosti navedenih u prvom stavku obrazloženja te iz činjenice da Vijeće nikada nije spomenulo bilo kakve konkretne uplate koje su oni izvršili u korist bjeloruske države, zaključuju da tumačenje koje je Opći sud dao u pogledu članka 4. stavka 1. točke (b) Odluke 2012/642 potvrđuje da svako poduzeće u vlasništvu države automatski za nju predstavlja izvor prihoda te da veliko strateško i važno poduzeće u vlasništvu države nužno predstavlja znatan izvor prihoda za tu državu.
82
Budući da poduzeća u vlasništvu države, kao i bilo koji javni dužnosnik, toj državi nužno osiguravaju korist u vidu doprinosa koji u naravi pružaju javnom sektoru, smatraju da bi samim time dokaz o potpori koja se pruža režimu trebao nadilaziti obično utvrđivanje svojstva državnog poduzeća. Međutim, ističu da u konkretnom slučaju Vijeće nije iznijelo nikakav dokaz o plaćanjima ili posebnim financijskim doprinosima koje su žalitelji izvršili ili pružili u korist bjeloruske države, već se pozivalo na njihovu veličinu, njihovu neto dobit iz 2018. i njihove prihode iz 2020.
83
Tvrde da je pristup Općeg suda doveo do toga da se Vijeću priznaje neograničena diskrecijska ovlast prilikom odlučivanja koga treba sankcionirati, čak i ako nema konkretnih, preciznih i podudarnih dokaza o činjenici da se pruža potpora Lukašenkovu režimu.
84
Vijeće osporava argumentaciju žaliteljâ.
Ocjena Suda
85
Iz točaka 47. i 64. pobijane presude jasno se vidi da, suprotno tvrdnjama žaliteljâ, Opći sud svoj zaključak da žalitelji podupiru Lukašenkov režim nije zasnivao samo na činjenici da su oni u vlasništvu bjeloruske države, već da je u tu svrhu pravilno uzeo u obzir druge okolnosti, primjerice činjenicu da oni predstavljaju znatan izvor prihoda za taj režim.
86
Osim toga, iz točke 55. pobijane presude razvidno je da je Opći sud pravilno ocijenio da je ključna činjenica na kojoj se temeljila ocjena kriterija pružanja potpore bilo postojanje financijskih tokova, odnosno činjenica da žalitelji isplaćuju jedan dio svoje dobiti bjeloruskoj državi, što se smatra financijskom potporom Lukašenkovu režimu, a ne činjenica da su u vlasništvu države.
87
Slijedom svega navedenog, valja odbiti četvrti žalbeni razlog kao i žalbu u cijelosti.
Troškovi
88
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. Članak 138. stavak 1. tog poslovnika, koji se na žalbene postupke primjenjuje na temelju njegova članka 184. stavka 1., određuje da je svaka stranka koja ne uspije u postupku dužna, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
89
Budući da je Vijeće zatražilo da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti da uz vlastite troškove snose i troškove Vijeća.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Društvima Grodno Azot AAT i Khimvolokno Plant nalaže se da uz vlastite troškove snose i troškove Vijeća Europske unije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski