62002CC0138_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. En av Förenade kungarikets Social Security Commissioners har med stöd av artikel 234 EG ställt tre tolkningsfrågor till domstolen angående tolkningen av förordning (EEG) nr 1612/68(2) och direktiv 68/360/EEG.(3)
Frågan är närmare bestämt om en unionsmedborgare som inte betraktas som arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1612/68 och som inte har tillstånd enligt direktiv 68/360 att vistas i den medlemsstat där han söker arbete, kan åberopa någon annan bestämmelse i gemenskapsrätten för att få ett bidrag för arbetssökande som visar att de saknar tillräckliga medel vilket beviljas på villkor av stadigvarande bosättning i landet.
I – Förenade kungarikets lagstiftning
2. Bidraget till arbetssökande (”jobseeker’s allowance”) är en social trygghetsförmån som beviljas enligt lagen om arbetssökande (Jobseeker’s Act 1995), som skulle tillämpas från och med den 7 oktober 1996. Bidraget ersatte arbetslöshetsersättning (”unemployment benefit”), som var avgiftsfinansierad, och inkomsttillägg (”income support”). Det finns två möjligheter att få rätt till bidraget, antingen genom att ha betalat avgifterna eller genom att uppfylla vissa inkomstvillkor.
3. Förutom att stå till arbetsmarknadens förfogande, aktivt söka arbete, vara registrerad hos arbetsförmedlingen och ej inneha ett avlönat arbete, får den som begär bidrag inte ha inkomster som överstiger det fastställda beloppet eller kapital som överstiger ett visst belopp. Enligt artikel 4.3 i den lagen består bidraget av ett fast belopp(4) om den sökande inte har någon inkomst, eller skillnaden mellan detta belopp och sökandens inkomst. Enligt artikel 1.2 i är det enda villkoret i fråga om sökandens hemvist att denne ”skall befinna sig i Storbritannien”.
4. Enligt artikel 4.5 i lagen om arbetssökande krävs att det i tillämpningsföreskrifter föreskrivs hur det tillämpliga beloppet skall beräknas. I tillämpningsföreskrifterna (Jobseeker’s Allowance Regulations 1996) föreskrivs att det tillämpliga beloppet skall vara noll för en person från utlandet utan försörjningsansvar. Definitionen av ”person från utlandet” i artikel 85.4, som är tillämplig i tvisten vid den nationella domstolen, har följande lydelse:En sökande som inte är stadigvarande bosatt i Förenade kungariket, Irland, på Kanalöarna eller Isle of Man, men härvid skall ingen sökande behandlas som om han inte är stadigvarande bosatt i Förenade kungariket om han är
a) arbetstagare i den mening som avses i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 eller (EEG) nr 1251/70(5) eller en person som har rätt att vistas i Förenade kungariket i enlighet med rådets direktiv 68/360/EEG eller 73/148/EEG,(6)
...”
II – Bakgrund till målet vid den nationella domstolen
5. Brian Francis Collins föddes år 1957 i Förenta staterna och är amerikansk medborgare. Han växte upp och genomförde sin utbildning i nämnda land, där han tog examen år 1980. Inom ramen för studierna tillbringade han år 1978 en termin i Förenade kungariket. Åren 1980 och 1981 tillbringade han omkring tio månader i London där han hade tillfälliga deltidsanställningar och han beviljades under den perioden även irländskt medborgarskap. Trots att han, som det förefaller, skulle ha föredragit att förlänga sin vistelse i Förenade kungariket återvände han år 1981 till sitt ursprungsland därför att han var arbetslös och tvingades söka arbetslöshetsunderstöd. Den ekonomiska nedgången försvårade även arbetssökandet.
6. Sökanden arbetade i Förenta staterna till år 1985, varpå han tillbringade två år som biståndsarbetare i Centralafrika. År 1987 återvände han till sitt hemland i ungefär sex månader. Han flyttade år 1988 till Sydafrika, där han studerade historia och sedermera arbetade som lärare. Då han inte beviljades permanent uppehållstillstånd i Sydafrika återvände han till Förenta staterna där han arbetade deltid som försäljare under sex månader och som historielärare i sex månader. Därefter bestämde han sig för att bosätta sig i Förenade kungariket. I februari 1998 erhöll han ett nytt irländskt pass.
7. Han kom till Förenade kungariket den 31 maj 1998, med en tur- och returbiljett, eftersom det var billigare än en enkel biljett, och hade sina personliga tillhörigheter med sig. Hans avsikt var att söka arbete inom socialtjänsten. Den 8 juni ansökte han om bidraget för arbetssökande eftersom han saknade tillgångar. På grund av kontroller som genomförts, bland annat en intervju med den berörde den 1 juli samma år, beslutade de behöriga myndigheterna att avslå hans begäran, eftersom han inte var stadigvarande bosatt i landet.
8. Hans talan vid Social Security Appeal Tribunal i Leeds ogillades på samma grund, eftersom det för att stadigvarande bosättning skall anses föreligga krävs att situationen har varat en avsevärd tid.(7)
III – Tolkningsfrågorna
9. Brian Francis Collins överklagade till Social Security Commissioner som beslutade att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen innan målet avgörs i sak:
”1. Är en person som befinner sig i en sådan situation som sökanden i förevarande fall arbetstagare i den mening som avses i rådets förordning nr 1612/68 ...?
2. Om svaret på den första frågan är nekande, har en person som befinner sig i en sådan situation som sökanden i förevarande fall rätt att vistas i Förenade kungariket i enlighet med rådets direktiv 68/360/EEG ...?
3. Om svaren på de två första frågorna är nekande, följer det av några gemenskapsrättsliga bestämmelser eller principer att en person som befinner sig i en sådan situation som sökanden i förevarande fall har rätt att uppbära sociala trygghetsförmåner på samma villkor som gäller för det inkomstprövade bidraget till arbetssökande?’
IV – Gemenskapsrättsliga bestämmelser
10. Den brittiska domstolens frågor är generellt formulerade och den har inte begärt en tolkning av någon bestämd regel i gemenskapsrätten. Jag anser att domstolen särskilt skall granska följande bestämmelser:
Artikel 10a i förordning nr 1408/71(8)
”1. Utan hinder av bestämmelserna i artikel 10 och avdelning III skall personer för vilka denna förordning gäller erhålla de särskilda icke avgiftsfinansierade kontantförmåner som avses i artikel 4.2a, uteslutande inom den medlemsstats territorium där de är bosatta i enlighet med lagstiftningen i den staten under förutsättning att förmånerna är förtecknade i bilaga 2 a. Förmånerna skall utges och bekostas av institutionen på bosättningsorten.
...”
Artikel 7 i förordning nr 1612/68
”1. En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande och, om han eller hon skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.
2. Arbetstagaren skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets egna medborgare.
...”
Artikel 18 EG
”1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag och i bestämmelserna om genomförande av fördraget.
...”
V – Förfarandet vid domstolen
11. Klaganden i målet vid den nationella domstolen, Tysklands regering, Förenade kungarikets regering och kommissionen har inom den frist som föreskrivs i artikel 20 i stadgan för domstolen inkommit med skriftliga yttranden i detta mål.Vid förhandlingen som hölls den 17 juni 2003 deltog företrädaren för Brian Francis Collins och ombuden för Förenade kungariket samt för kommissionen för att framföra muntliga yttranden.
VI – Den inställning som har redovisats av dem som yttrat sig i förfarandet
12. Brian Francis Collins har gjort gällande att han i egenskap av en person som aktivt söker arbete är en arbetstagare som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1612/68 och att han med tillämpning av direktiv 68/360 har rätt att bosätta sig i Förenade kungariket. Han är också bosatt i Förenade kungariket i den mening som avses i förordning nr 1408/71, varför kravet på varaktig bosättning under en längre period i den staten för att nämnda bidrag skall beviljas utgör en diskriminering på grund av nationalitet, som är förbjuden enligt artikel 39 EG. Han anser även att artiklarna 12 EG och 17 EG utgör hinder för att kräva av personer som inte är brittiska medborgare, men som är medborgare i en annan medlemsstat och som har för avsikt att återknyta bandet till Förenade kungariket, att de uppfyller ett villkor avseende bosättning under en bestämd tid för att ha rätt att åtnjuta en social förmån som inte är avgiftsfinansierad, såsom bidraget för arbetssökande.
13. Beträffande den första frågan har Tysklands regering, Förenade kungarikets regering och kommissionen medgett den berördes rätt att med stöd av artikel 39 EG, i egenskap av medborgare i en medlemsstat som söker arbete, resa in i och uppehålla sig i Förenade kungariket i minst sex månader. Beträffande förordning nr 1612/68 omfattas arbetssökande av tillämpningsområdet för del I i avdelning I, men inte av avdelning II, som endast avser personer som redan har arbete i en medlemsstat eller som, sedan de förlorat detta, upprätthållit nära och varaktiga band med arbetsmarknaden i det landet.
14. I fråga om den andra tolkningsfrågan anser såväl dessa regeringar som kommissionen att en medborgare i en medlemsstat kan bo i en annan medlemsstat för att söka arbete så länge sökandet pågår, enligt artikel 39 EG och inte enligt bestämmelserna i direktiv 68/360, som endast är tillämpliga på personer som har fått arbete.
15. I fråga om den tredje tolkningsfrågan råder delade meningar. Tysklands regering och Förenade kungarikets regering har gjort gällande att varken förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 12 EG, rätten till medborgarskap enligt artikel 17 EG eller rätten att röra sig och uppehålla sig inom Europeiska unionens område, som föreskrivs i artikel 18 EG, ålägger en medlemsstat skyldigheten att medge ett bidrag för arbetssökande till personer i Brian Francis Collins situation, som inte den senaste tiden har arbetat i den staten, där de varken är stadigvarande bosatta eller har centrum för sina intressen, och som dessutom helt saknar anknytning till den nationella arbetsmarknaden.
16. Kommissionen utgår däremot från att Brian Francis Collins, som är unionsmedborgare, var lagenligt bosatt i Förenade kungariket i egenskap av arbetssökande och, som sådan, kunde åtnjuta det skydd som erbjuds genom artikel 12 EG mot varje diskriminering på grund av nationalitet i samtliga situationer som regleras genom gemenskapsrätten. Den har gjort gällande att det omtvistade bidraget utgör ett ekonomiskt stöd som beviljas personer som söker arbete och skall betraktas som en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, som inbegrips i gemenskapsrättens materiella tillämpningsområde. Även om så inte vore fallet bidrar rätten till fri rörlighet för att söka arbete i betydande mån till att säkerställa effektiviteten hos den grundläggande rätten till fri rörlighet för arbetstagare. Möjligheten att komma i åtnjutande av en typ av ekonomiskt bidrag som det omtvistade, som riktas till arbetslösa med begränsade ekonomiska medel medan de söker arbete, har tillräcklig anknytning till utövningen av rätten till fri rörlighet för att omfattas av gemenskapsrättens materiella tillämpningsområde. Kommissionen anser således att Brian Francis Collins kan åberopa artiklarna 12 EG och 17 EG för att få bidraget till arbetssökande i Förenade kungariket på samma villkor som den statens medborgare.
VII – Bedömning av tolkningsfrågorna
A – Den omtvistade förmånens natur enligt gemenskapsrätten
17. Jag anser att den omtvistade förmånens rättsliga natur enligt gemenskapsrätten bör definieras innan de frågor som har ställts av Social Security Commissioner, som skall avgöra tvisten i sak, granskas.
18. Av domstolens rättspraxis följer att om en lag eller nationell föreskrift inte har angivits i de förklaringar som avses i artikel 5 i förordning nr 1408/71 innebär det inte i sig att denna lag eller föreskrift inte omfattas av förordningens tillämpningsområde. Den omständigheten att en medlemsstat i sin förklaring har angivit en lag innebär däremot att de förmåner som beviljas med stöd av denna lag skall anses som sådana sociala trygghetsförmåner som avses i förordning nr 1408/71.(9)
Det inkomstprövade bidraget till arbetssökande anges i bilaga II a, O, som avser Förenade kungariket, h(10), i förordning nr 1408/71.(11) Bidraget skall således anses utgöra en social trygghetsförmån som omfattas av dess materiella tillämpningsområde.
19. Detta hindrar inte att bidraget samtidigt kan omfattas av artikel 7.2 i förordning nr 1612/68. Domstolen har definierat begreppet social förmån i bestämmelsens mening så att det omfattar alla förmåner, med eller utan anknytning till ett anställningsavtal, som i allmänhet tillerkänns inhemska arbetstagare på grund av deras objektivt konstaterbara ställning som arbetstagare eller enbart därför att de är bosatta inom det nationella territoriet och vilkas utsträckning till att även gälla arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater således kan antas underlätta deras rörlighet inom gemenskapen.(12)
20. Bidraget beviljas arbetslösa som är bosatta i Förenade kungariket och som står till arbetsmarknadens förfogande, som aktivt söker arbete, som är registrerade hos arbetsförmedlingen och vars inkomst inte överskrider en viss nivå. Bidraget motsvarar således till sin karaktär definitionen av en social förmån i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, varför anställningsstaten bör bevilja det till arbetstagare från andra medlemsstater på samma villkor som sina egna medborgare, med beaktande av domstolens rättspraxis enligt vilken alla krav avseende nationalitet, bosättning eller anställningens varaktighet för att komma i åtnjutande av förmånen är förbjudna på grund av att de är diskriminerande.(13)
21. Det omtvistade bidraget omfattas således av gemenskapsrättens materiella tillämpningsområde eftersom det, förutom att det är en särskild social förmån som inte är avgiftsfinansierad enligt artikel 4.2a i förordning nr 1408/71, utgör en social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68.
Domstolen har härvidlag slagit fast att eftersom förordning nr 1612/68 har allmän betydelse för den fria rörligheten för arbetstagare, kan artikel 7.2 tillämpas på sociala förmåner som samtidigt faller inom det särskilda tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71.(14)
B – Den första tolkningsfrågan
22. Social Security Commissioners vill för det första få klarhet i om en medborgare i en medlemsstat som reser in i en annan medlemsstats territorium i syfte att söka ett avlönat arbete, skall betraktas som en arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1612/68.
23. Jag utgår från att den nationella domstolen anser att det styrkts att Brian Francis Collins är irländsk medborgare och att han flyttade till Förenade kungariket för att bo och arbeta där. Övriga omständigheter i målet saknar enligt domstolens rättspraxis betydelse(15) vid bedömningen av om den berörde kan åberopa principen om fri rörlighet för arbetstagare. Det har således föga betydelse att personen, som är nordamerikansk medborgare, också har förvärvat medborgarskap i Irland, där han aldrig har bott eller arbetat,(16) att han endast kan styrka att han haft arbete i en av staterna i Europeiska unionen och att han sedan sjutton år varken har bott eller utfört något arbete i Förenade kungariket, där han har för avsikt att söka arbete.
24. Gemenskapslagstiftaren ägnade avdelning I i första delen av förordning nr 1612/68, som omfattar artiklarna 1–6, till att reglera gemenskapsmedborgarnas möjlighet att få arbete inom något av medlemsstaternas territorier. Genom dessa bestämmelser, som är tillämpliga på ”[v]arje medborgare i en medlemsstat”, tillerkänns unionsmedborgarna rätt att få tillgång till anställningar som erbjuds i samtliga medlemsstater, på samma villkor som landets egna medborgare, och de skall få samma bistånd av dess arbetsförmedlingar.Med tillämpning av dessa bestämmelser kunde Brian Francis Collins hävda sin rätt att få samma bistånd som arbetslösa som är bosatta i Förenade kungariket och att på lika villkor få en av de anställningar som var tillgängliga, vilket han verkar ha lyckats med efter två månaders sökande.
25. Den möjligheten innebär dock inte, såsom de medlemsstater som har yttrat sig i detta förfarande och kommissionen har påpekat, att Brian Francis Collins kan åberopa samtliga bestämmelser i förordning nr 1612/68.
26. Avdelning II, som omfattar artiklarna 7–9, behandlar yrkesutövningen och reglerar den nationelle ”arbetstagarens” rättigheter i en medlemsstat.
Domstolen har slagit fast att begreppet ”arbetstagare” i den mening som avses i artikel 39 EG och förordning nr 1612/68 är ett gemenskapsrättsligt begrepp som inte skall tolkas restriktivt. Varje person som utövar verklig och faktisk verksamhet, dit verksamhet som utövas i så pass liten omfattning att den framstår som ett marginellt komplement inte räknas, skall betraktas som en ”arbetstagare”. Enligt denna rättspraxis är kännetecknet för ett anställningsförhållande att en person under en viss tid, till förmån för någon annan och enligt dennes anvisningar utför tjänster i utbyte mot vilka han erhåller ersättning.(17)
27. När Brian Francis Collins begärde att få bidraget för arbetssökande utövade han inte någon verksamhet motsvarande denna definition och hade inte nyligen blivit arbetslös i Förenade kungariket. Följaktligen är artikel 7.2 i förordning nr 1612/68, enligt vilken arbetstagare i alla medlemsstater i en annan medlemsstat skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare, inte tillämplig på honom.
28. Den tolkningen fastställdes i domen i målet Lebon(18) där frågan var om den likhet i fråga om sociala och skattemässiga förmåner som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 omfattar personer som flyttar för att söka arbete. Domstolen slog fast att den rättigheten att inte diskrimineras endast tillerkänns arbetstagare, eftersom de som flyttar för att söka arbete bara har rätt att behandlas lika enligt artikel 39 EG och artiklarna 2 och 5 i förordning nr 1612/68.
29. Det har i förevarande mål ifrågasatts om den bedömningen, som går tillbaka till år 1987, fortfarande är giltig eftersom domstolen i punkt 32 i domen i målet Martínez Sala,(19) som avkunnades år 1998, slog fast att när anställningsförhållandet har upphört förlorar den berörde i princip sin ställning som arbetstagare, visserligen med förbehåll dels för att den egenskapen kan få vissa verkningar efter det att anställningsförhållandet har upphört, dels för att även en person som verkligen söker anställning skall anses vara en arbetstagare .(20)
Jag delar kommissionens uppfattning att den formuleringen inte skall tolkas tagen ur sitt sammanhang och att den inte var avsedd som ett avståndstagande från den tidigare ståndpunkten(21) Man skall vidare erinra sig att domstolen för knappt ett år sedan upprepade att det enligt fast rättspraxis, för att gemenskapsrätten angående den fria rörligheten för arbetstagare skall kunna tillämpas på en nationell regel som rör arbetslöshetsförsäkringen, krävs att den person som åberopar gemenskapsrätten redan har inträtt på arbetsmarknaden genom en faktisk och verklig yrkesverksamhet, så att han därigenom har blivit arbetstagare i gemenskapsrättens mening.(22)
30. Målet Martínez Sala gällde en spansk medborgare som hade bott i Tyskland sedan maj 1968, då hon var 12 år. Under åren 1976–1986 hade hon olika anställningar i Tyskland. Hon var även anställd från den 12 september till den 24 oktober 1989, och erhöll därefter socialhjälp. Före maj år 1984 erhöll hon uppehållstillstånd. Därefter erhöll hon endast intyg om att hon ansökt om förlängning av uppehållstillståndet, tills hon i april 1994 erhöll ett uppehållstillstånd för ett år, som förlängdes med ytterligare ett år. I januari 1993, det vill säga under den period då María Martínez Sala inte innehade något uppehållstillstånd, ansökte hon om vårdnadsbidrag för sitt barn som fötts samma månad. Hennes ansökan avslogs, eftersom hon inte var tysk medborgare och heller inte innehade något intyg om uppehållsrätt eller något uppehållstillstånd.
31. Frågan var om en medborgare i en medlemsstat som är bosatt i en annan medlemsstat där denne har haft olika anställningar och därefter erhållit socialhjälp skall anses vara en arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1612/68.
I det sammanhanget upprepade domstolen, i punkt 32, den klassiska definitionen av arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 EG och förordning nr 1612/68 och framförde därefter det omstridda uttalandet genom att i följande punkt bekräfta rättspraxis från domen i målet Lebon enligt vilken den rätt till likabehandling som följer av artikel 7.2 i fråga om sociala förmåner som föreskrivs i värdstatens lagstiftning inte bibehålls av migrerande arbetstagares barn som har fyllt 21 år om de inte är arbetstagare.
32. Domstolen avslutade sitt resonemang med att förklara att den inte kunde kontrollera om María Martínez Sala var en arbetstagare i den mening som avses i artikel 48 i fördraget och i förordning nr 1612/68, eftersom det inte framgick om hon exempelvis sökte arbete.(23) Därmed överlämnade domstolen frågan till den nationella domstolen för avgörande, och den påpekade dels att egenskapen av arbetstagare inte nödvändigtvis går förlorad i och med att arbetsförhållandet upphör, dels att även personer som verkligen söker arbete skall anses som arbetstagare.
33. Man kan förmoda att om det visats att María Martínez Sala sökte arbete hade hon erkänts som arbetstagare enligt artikel 39 EG och förordning nr 1612/68, eftersom hon under den långa period hon var bosatt i Tyskland hade haft flera anställningar, värdlandets myndigheter hade beviljat henne successiva uppehållstillstånd, hon hade förlorat sitt arbete i landet och hon hade erhållit socialbidrag. Som bekant förlorar en migrerande arbetstagare som blir arbetslös i värdlandet inte ställningen av arbetstagare på grund av att personen under en viss tid inte utför tjänster mot ersättning till förmån för någon annan och enligt dennes anvisningar.
34. Av begäran om förhandsavgörande framgår att Brian Francis Collins bodde och arbetade i Förenade kungariket omkring tio månader mellan år 1980 och år 1981, då han redan hade ett irländskt medborgarskap och således åtnjöt en ställning som gemenskapsrättsligt skyddad arbetstagare. Detta innebär dock inte att han bibehöll den egenskapen under de sjutton år som gått sedan han lämnade landet fram till den 31 maj 1998, när han återvände för att bosätta sig och söka arbete. Han hade under den perioden över huvud taget inte arbetat i de övriga medlemsstaterna i Europeiska gemenskapen.
35. Mot bakgrund av ovan sagda anser jag att Social Security Commissioners fråga skall besvaras så att en medborgare i en medlemsstat som reser in i en annan medlemsstats territorium för att söka ett avlönat arbete inte är en arbetstagare i den mening som avses i artikel 7 och följande artiklar i förordning nr 1612/68, trots att denne skyddas av artiklarna 1–6 i förordningen.
C – Den andra tolkningsfrågan
36. För det fall att den första frågan besvaras nekande vill Social Security Commissioner vidare få klarhet i om en gemenskapsmedborgare som reser till en medlemsstats territorium för att söka anställning har rätt att bosätta sig inom dess territorium i enlighet med direktiv 68/360/EEG.
37. Det direktivet, som antogs samtidigt som förordning nr 1612/68, reglerar särskilt flyttning och bosättning inom gemenskapens territorium för dem som åtnjuter fri rörlighet för arbetstagare.
38. Som framgår av skälen är syftet med direktiv 68/360 att åtgärder skall antas i överensstämmelse med de rättigheter och förmåner som förordning nr 1612/68 ger en medlemsstats medborgare som flyttar för att ta anställning och deras familjemedlemmar.
I artikel 1 föreskrivs att restriktioner för flyttning och bosättning för medborgare i medlemsstaterna och deras familjemedlemmar som omfattas av förordning (EEG) nr 1612/68 skall avskaffas.
Enligt artikel 2 skall medlemsstaterna ge medborgarna rätt att lämna territoriet för att ta anställning och arbeta inom en annan medlemsstats territorium. Genom artikel 3 åläggs de nationella myndigheterna att tillåta dessa personer att resa in i territoriet mot uppvisande av enbart giltigt identitetskort eller pass.
39. Rättigheterna för personer som flyttar till en annan medlemsstat för att söka arbete, som omfattas av avdelning I i första delen i förordning nr 1612/68, tycks begränsa sig till dem som föreskrivs i dessa tre första artiklar i direktiv 68/360.
40. I artikel 4 där medlemsstaternas skyldigheter i fråga om rätten till uppehållstillstånd anges föreskrivs nämligen att de för att utfärda ett bevis om sådant tillstånd har rätt att begära en bekräftelse om anställning från arbetsgivaren eller ett anställningsintyg av arbetstagaren, handlingar som en arbetslös person har svårt att uppvisa. Övriga bestämmelser i direktiv 68/360 bekräftar att de inte riktas till arbetssökande personer. Enligt artikel 6 måste uppehållstillståndet vara giltigt minst fem år och kunna förnyas automatiskt, men om anställningen avser en tid av mer än tre månader men mindre än ett år, skall personen förses med ett tillfälligt uppehållstillstånd, vars giltighet kan begränsas till den förväntade anställningstiden. Samma slags dokument utfärdas också för en säsongsarbetare som är anställd för en längre tid än tre månader. Slutligen skall medlemsstaterna, enligt artikel 8, utan att utfärda uppehållstillstånd, tillerkänna en arbetstagare som har anställning som inte förväntas vara mer än tre månader rätt att vara bosatt inom landets territorium, på grundval av en uppgift från arbetsgivaren om hur lång anställningstiden väntas bli.(24)
Som framgår föreskrivs i samband med rätten till bosättning alla tänkbara fall avseende dess varaktighet, dock alltid relaterat till utövningen av en ekonomisk verksamhet. Den som flyttar till en medlemsstat för att söka arbete i enlighet med direktiv 68/360 kan således endast åberopa rätten att resa in på dess territorium och ingen av direktivets bestämmelser föreskriver heller någon rätt till bosättning före anställningsperioden.
41. Det faktum att denna särskilda rätt till bosättning inte föreskrivs i direktiv 68/360 innebär dock inte att gemenskapsmedborgarna skall ge upp den möjligheten; i det avseendet är rättspraxis omfattande.
42. Domstolen har slagit fast att fri rörlighet för arbetstagare utgör en av gemenskapens grundläggande principer och bestämmelserna som rör denna frihet skall därför tolkas extensivt.(25) En restriktiv tolkning av artikel 39.3 skulle få till följd att en medborgare från en medlemsstat som söker arbete skulle ha mycket små möjligheter att faktiskt hitta ett arbete i någon av de andra medlemsstaterna och bestämmelsen skulle därmed förlora sin ändamålsenliga verkan. Härav följer att nämnda bestämmelse, som definieras som en rätt att anta faktiska erbjudanden om anställning, förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorium för detta ändamål, uppehålla sig i en medlemsstat i syfte att inneha anställning där och att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställd där, skall tolkas så att den innehåller en icke uttömmande uppräkning av vissa rättigheter som gäller för medborgare från medlemsstaterna inom ramen för den fria rörligheten för arbetstagare och att den friheten även inbegriper en rättighet för dessa medborgare att förflytta sig fritt och att uppehålla sig inom de andra medlemsstaternas territorium i syfte att söka arbete där.(26)
43. Denna rätt till bosättning varar dock inte på obestämd tid, utan kan underkastas en tidsgräns. Domstolen har slagit fast att en tidsfrist på sex månader i princip inte kan anses otillräcklig för att ge de berörda personerna möjlighet att i värdlandet informera sig om de erbjudanden om anställning som motsvarar deras yrkesmässiga kvalifikationer och att, i förekommande fall, vidta nödvändiga åtgärder för att bli anställd. En sådan tidsfrist inskränker således inte den ändamålsenliga verkan av principen om fri rörlighet.(27) Om den berörda personen efter det att den ifrågavarande tidsfristen har löpt ut bevisar att han fortfarande söker arbete och att han har en reell möjlighet att bli anställd, kan han emellertid inte tvingas lämna värdlandets territorium.(28)
44. Enligt domstolens rättspraxis hade Brian Francis Collins således med tillämpning av artikel 39 EG, i egenskap av medborgare i en medlemsstat som aktivt sökte arbete, rätt att uppehålla sig i Förenade kungariket i det syftet under en period av minst sex månader.
45. Följaktligen skall Social Security Commissioner upplysas om att en gemenskapsmedborgare som flyttar till en medlemsstat för att ta anställning har rätt att vistas inom dess territorium, enligt artikel 39 EG, även om någon sådan möjlighet inte föreskrivs i direktiv 68/360.
D – Den tredje tolkningsfrågan
46. För det fall att den första och den andra frågan besvaras nekande har domstolen i Förenade kungariket slutligen frågat om det finns någon gemenskapsrättslig bestämmelse enligt vilken det krävs att en social trygghetsförmån som riktas till arbetssökande som visar att de saknar tillräckliga medel skall betalas ut till en unionsmedborgare som reser in i en medlemsstats territorium för att ta anställning.
47. Den nationella domstolen avfärdar i sin begäran om förhandsavgörande att Brian Francis Collins hade för avsikt att bosätta sig i Förenade kungariket som tjänsteleverantör och den är övertygad om att hans avsikt var att ta en anställning.(29) Därför kunde hans ansökan om att få bidraget för arbetssökande grundas på förordning nr 1408/71 eller artikel 18 EG jämförd med principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet.
48. Det framgår inte klart av de uppgifter som har lämnats till domstolen att förordning nr 1408/71 är tillämplig på tvisten vid den nationella domstolen, även om Social Security Commissioner har förklarat att sökanden troligen hör till den personkrets som omfattas av denna förordning.
Med utgångspunkt från detta kommer jag att utreda om en person som befinner sig i Brian Francis Collins situation tillerkänns rätten att begära den omtvistade förmånen enligt förordningen.
49. Som jag har framhållit ovan är bidraget till arbetssökande en förmån som anges i bilaga IIa, O, som avser Förenade kungariket, h, i förordning nr 1408/71, varför det endast omfattas av samordningsreglerna i artikel 10a och följaktligen betraktas som en särskild icke avgiftsfinansierad förmån i den mening som avses i artikel 4.2a.(30)
Enligt artikel 10a.1 i förordning nr 1408/71 får en förmån som den omtvistade endast utbetalas om den berörde är bosatt inom den medlemsstats territorium vars lagstiftning ger rätt till nämnda förmån.(31) Om rätten att uppbära den villkoras av att en periods bosättning fullgjorts, skall den enligt artikel 10a.2 innefatta bosättningsperioder i någon annan medlemsstats territorium.
50. Artikel 10a.2 i förordning nr 1408/71 är dock inte tillämplig på Brian Francis Collins, eftersom han inte kan styrka bosättningsperioder i andra medlemsstater. Det återstår att se om han trots detta skall tillerkännas rätten till det begärda bidraget.
51. Lagstiftningen i Förenade kungariket överensstämmer med artikel 10a i förordning nr 1408/71 så till vida att bidraget nekas personer som inte är bosatta inom landets territorium och vidare nekar att bevilja det till personer som, även om de har den fasta föresatsen att bo i ett land, inte styrker en period av varaktig bosättning(32) innan de framställer begäran.(33)
52. Domstolen har erinrat om att med ”bosättning” avses enligt artikel 1 h i förordning nr 1408/71 stadigvarande bosättning och att begreppet har en gemenskapsrättslig innebörd. Den har även slagit fast att med begreppet ”den medlemsstat ... där de är bosatta” i artikel 10a i förordning nr 1408/71 avses den medlemsstat där de berörda personerna stadigvarande bor och där de har ett varaktigt centrum för sina intressen. I det sammanhanget skall särskild hänsyn tas till arbetstagarens familjesituation, anledningen till att han har flyttat, bosättningens längd och huruvida den är sammanhängande, om han i förekommande fall har fast arbete samt arbetstagarens avsikter, såsom de framgår av samtliga omständigheter. Vid den bedömningen kan längden av bosättningen i den stat där den omtvistade förmånen begärs emellertid inte anses utgöra ett avgörande kriterium för tolkningen av begreppet bosättning i den mening som avses i artikel 10a.(34)
53. Det återstår att utreda resultatet av att de kriterier som en medlemsstat enligt domstolen skall använda vid bedömningen av om en gemenskapsmedborgare är stadigvarande bosatt inom dess territorium tillämpas på Brian Francis Collins.
Jag noterar i det avseendet att sökanden när han ansökte om bidraget till arbetssökande, eftersom det gått åtta dagar sedan hans ankomst, bodde i Förenade kungariket, men det kan knappast hävdas att centrum för hans intressen vid den tidpunkten var beläget i den staten: hans familj var bosatt i Förenta staterna, han hade inte varit i Förenade kungariket på över sjutton år och under den tiden arbetade han inte i någon medlemsstat, och det framgår inte att han skulle ha upprätthållit någon personlig eller ekonomisk anknytning till Förenade kungariket som kunde visa att han var rotad inom dess territorium.(35)
54. Under dessa omständigheter anser jag, även för det fall att förordning nr 1408/71 är tillämplig på tvisten vid den nationella domstolen, vilket skulle förutsätta att Brian Francis Collins när han ansökte om bidraget var försäkrad, om så bara mot en enda risk, inom ramen för den gällande socialförsäkringen i Förenade kungariket för anställda arbetstagare,(36) att sökanden inte kan åberopa dess bestämmelser för att hävda rätten att uppbära bidraget för arbetssökande med otillräckliga medel.
55. Således kvarstår att pröva om Brian Francis Collins, i egenskap av unionsmedborgare som var lagenligt bosatt i Förenade kungariket, har möjlighet att åberopa artikel 18 EG, jämförd med artikel 12 EG.
56. Enligt fast rättspraxis gäller principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, enligt artikel 12 EG, inom fördragets tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget. Det sistnämnda uttrycket i artikel 12 EG syftar särskilt på andra bestämmelser i fördraget där tillämpningen av den allmänna princip som stadgas i denna preciseras närmare i förhållande till särskilda situationer.(37) Bestämmelsen är endast avsedd att tillämpas självständigt i situationer som regleras genom gemenskapsrätten och för vilka fördraget inte innehåller särskilda regler mot diskriminering.(38)
På området för den fria rörligheten för arbetstagare har principen om icke-diskriminering genomförts och konkretiserats genom artiklarna 39–42 EG samt de rättsakter som gemenskapsinstitutionerna har antagit med stöd av dessa artiklar, särskilt rådets förordning (EEG) nr 1612/68 och förordning nr 1408/71.(39)
57. Enligt senare rättspraxis har artikel 18 EG, i vilken rätten för varje unionsmedborgare att fritt resa och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier anges i allmänna ordalag, uttryckts mer specifikt i artikel 39 EG beträffande den fria rörligheten för arbetstagare. Det är således inte nödvändigt att uttala sig om tolkningen av artikel 18 EG om omständigheterna i ett mål omfattas av den sistnämnda bestämmelsen.(40) Ett strikt iakttagande av denna rättspraxis skulle innebära att domstolen föreslås betrakta denna fråga som utredd.
Mot bakgrund av att Brian Francis Collins och kommissionen anser att arbetslösa som söker arbete genom artikel 18 EG tillerkänns rätten att erhålla arbetslöshetsunderstöd i en medlemsstat vars arbetsmarknad de inte har någon anknytning till och där de inte är rotade kommer jag emellertid att granska denna möjlighet ingående.
58. Domstolen har nyligen konstaterat att den rätt att uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium som föreskrivs i artikel 18.1 EG direkt tillerkänns varje unionsmedborgare enligt en klar och tydlig bestämmelse i EG-fördraget, som visserligen är föremål för begränsningar och villkor enligt fördraget och de bestämmelser som utfärdats för dess genomförande. Den tillade att eftersom den rätten emellertid är underställd domstolskontroll hindrar inte eventuella begränsningar av och villkor för denna rätt att bestämmelserna i artikel 18.1 EG ger enskilda personer rättigheter som de kan åberopa vid domstol och som de nationella domstolarna skall skydda.(41)
59. I fråga om den fria rörligheten för arbetstagare föreskrivs begränsningarna i artikel 39.3 EG och de avser hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa.(42) De rättigheter till social trygghet som unionsmedborgarna åtnjuter är beroende av lagstiftningen i den stat där de är anslutna, eftersom artikel 42 EG endast avser ett samordningssystem, inte en harmonisering.(43)
60. Till de bestämmelser som antagits för att genomföra fördraget inom detta område hör de tidigare nämnda förordningarna nr 1612/68 och nr 1408/71. I båda förordningarna förbjuds diskriminering på grund av nationalitet, i den första genom artiklarna 1 och 7 och i den andra genom artikel 3. I fråga om förordning nr 1612/68 gynnar, som jag nämnt ovan, principen om likabehandling i fråga om tillgång till anställning personer som flyttar för att söka arbete, medan förbudet mot diskriminering i fråga om anställningsvillkor eller återanställning begränsas till personer som är anställda eller har förlorat sin anställning.(44) Beträffande förordning nr 1408/71 avser inte heller tillerkännandet av förmåner på lika villkor alla gemenskapsmedborgare på grund av att de är bosatta i en medlemsstat, utan endast dem som hör till den personkrets som omfattas av förordningen, vilket förutsätter att de omfattas av en medlemsstats lagstiftning om social trygghet.(45)
61. Jag kan för att belysa sekundärrättens nuvarande stadium nämna att direktiv 68/360 ålägger medlemsstaterna en skyldighet att medge familjemedlemmarna till en arbetstagare som flyttar för att ta anställning rätt att resa in på dess territorium och att personer som vill etablera sig i en medlemsstat för att bedriva verksamhet som egenföretagare genom direktiv 73/148 medges samma förmån. Den möjligheten beviljas dock inte en person som flyttar för att söka arbete.
I rättspraxis om artikel 18.1 EG fastslås att sedan Fördraget om Europeiska unionen trätt i kraft är denna rätt till bosättning, som grundas direkt på fördraget, inte underställd villkoret att personen utövar ekonomisk verksamhet i den mening som avses i artiklarna 39 EG, 43 EG och 49 EG.(46) Familjemedlemmarna till en arbetstagare som söker arbete kan således bosätta sig med honom under förutsättning att de är i stånd att utöva rätten i eget namn, vilket endast är möjligt om de är gemenskapsmedborgare och uppfyller de villkor som följer av direktiv 90/364/EEG,(47) direktiv 90/365/EEG(48) eller direktiv 93/96/EEG,(49) som bland annat kräver att personen skall ha en heltäckande sjukvårdsförsäkring och tillräckliga medel för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdlandet till last under den tid de bor där.(50)
62. Hittills har domstolen inte slagit fast att bestämmelserna i gällande sekundärrätt om tillämpningen av artiklarna i fördraget om den fria rörligheten och om likabehandling skulle vara ogiltiga därför att de kränker normhierarkin. Domen i målet Givane(51) kan nämnas som ett aktuellt exempel där domstolen tolkade förordning nr 1251/70 genom vilken arbetstagarens rätt att bosätta sig i en medlemsstat efter att ha varit anställd inom dess territorium underkastas villkor avseende anställningens och bosättningens varaktighet, så att en migrerande arbetstagares familjemedlemmar, då denne avlidit innan han förvärvade den rätten, saknade möjlighet att stanna kvar i den staten.(52) Domstolen konstaterade att syftet med att i artikel 3.2 första strecksatsen i förordning nr 1251/70 kräva att arbetstagaren vid sin död skall ha bott utan avbrott inom värdmedlemsstatens territorium under minst två år är att fastställa att en påtaglig anknytning föreligger mellan värdmedlemsstaten å ena sidan och arbetstagaren och hans familj å andra sidan, och att försäkra sig om att de senare har uppnått en viss grad av integration i det berörda samhället.
63. Till följd av domen i målet Martínez Sala har en rad författare ansett att medlemsstaterna sedan rätten till medborgarskap erkänts i fördraget är skyldiga att i samtliga fall medge varje gemenskapsmedborgare som lagenligt befinner sig inom dess territorium samma behandling som de egna medborgarna, inberäknat tillgång till såväl de sociala förmåner som omfattas av artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 som socialhjälp.(53) Det finns dock mycket som talar för att denna rättspraxis, trots att den tveklöst innebär ett steg framåt, inte sträcker sig så långt som Brian Francis Collins och kommissionen tillsammans med en riktning inom doktrinen gör gällande.(54)
64. I domen i målet Martínez Sala(55) konstaterade domstolen att en medborgare i Europeiska unionen som är lagenligt bosatt i värdmedlemsstaten kan göra artikel 12 EG gällande i alla situationer som i materiellt hänseende ( ratione materiae ) omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde, däribland i den situation då medlemsstaten försenar eller vägrar att bevilja vederbörande en förmån som beviljas alla som är lagligt bosatta inom den staten med motiveringen att vederbörande inte innehar en handling som det inte krävs att medlemsstatens medborgare skall ha och vars utfärdande kan försenas eller vägras av myndigheterna.
65. Det uttalandet skall dock inte tas ur sitt sammanhang, som karakteriserades av följande omständigheter: a) den begärda förmånen uppfyllde såväl villkoren för att beviljas såsom social förmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 1612/68 som i egenskap av en familjeförmån som omfattas av artikel 4.1 h i förordning nr 1408/71; b) trots att det visats att María Martínez Sala hade arbetat i värdlandet i flera år, kunde domstolen inte, i brist på uppgifter, utreda om dessa bestämmelser var tillämpliga på henne; c) hon kom till landet när hon var 12 år, bodde inom dess territorium sedan 25 år, hade två barn och fick socialhjälp sedan hennes senaste anställning upphört; d) hon nekades vårdnadsbidrag på grund av att hon inte var medborgare i värdmedlemsstaten och saknade tillstånd att uppehålla och bosätta sig där; och e) det framkom under förfarandet att de nationella myndigheterna krävde att utlänningar skulle uppvisa en handling av konstitutiv karaktär, medan något liknande inte krävdes av de egna medborgarna.
Det är under dessa omständigheter inte märkligt att domstolen med stöd av artikel 17.2 EG och artikel 12 EG förbjöd denna diskriminering på grund av nationalitet mot en gemenskapsmedborgare som hade bott i värdmedlemsstaten praktiskt taget hela sitt liv.
66. Situationen var likartad i målet Grzelczyk(56) där domstolen slog fast att artiklarna 12 EG och 17 EG utgör hinder för att rätten till en social förmån enligt ett icke avgiftsfinansierat system, såsom existensminimumbidraget, såvitt avser dem som är medborgare i andra medlemsstater än den värdmedlemsstat där dessa medborgare lagligen är bosatta, underställs villkoret att dessa omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1612/68, när det inte uppställs något sådant villkor för värdmedlemsstatens egna medborgare.
67. Detta mycket allmänna uttalande innebär inte att alla gemenskapsmedborgare från och med den tidpunkten kan bosätta sig i Belgien och utan vidare erhålla förmånen.(57) Enligt min uppfattning skall den bedömningen baseras på omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen. En fransk medborgare flyttade till Belgien för att genomföra sina universitetsstudier och under de tre första studieåren bar han själv sina kostnader för uppehälle, bostad och studier genom att utföra olika avlönade arbeten av mindre omfattning och genom att få betalningslättnader. I början av det fjärde och sista studieåret ansökte han om existensminimumbidrag därför att uppsatsskrivningen och praktiken medförde att det sista akademiska året var mycket hårdare än de föregående. Han beviljades inledningsvis bidraget av den behöriga myndigheten från oktober 1998 till juni 1999, men nekades senare detta av ministeriet på grund av att han var medborgare i en annan medlemsstat och inskriven som studerande. Den belgiska domstolen förklarade att han inte uppfyllde villkoren för att betraktas som arbetstagare i den mening som avses i förordning nr 1612/68.
68. Domstolen slog fast att det framgår av artikel 1 i direktiv 93/96 att medlemsstaterna kan kräva att studerande, som är medborgare i en annan medlemsstat och som vill åtnjuta rätt till bosättning i landet i fråga, intygar för den berörda nationella myndigheten att de har tillräckliga medel för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där. Den tillade att detta inte hindrar att värdmedlemsstaten, om den anser att en studerande som utnyttjat social hjälp inte längre uppfyller villkoren för rätt till bosättning, med beaktande av de begränsningar som följer av gemenskapsrätten, vidtar åtgärder för att återkalla medborgarens uppehållstillstånd eller inte förnyar detta.(58)
Det hindret(59) kringgicks dock genom uttalandet a) att en studerandes ekonomiska situation kan förändras med tiden av skäl som ligger utanför dennes kontroll. Sanningshalten i förklaringen kan således endast bedömas vid den tidpunkt när den studerande avger den; b) att de åtgärder som vidtas av en medlemsstat för att återkalla medborgarens uppehållstillstånd eller för att inte förnya detta inte får bli den automatiska följden av att en studerande som är medborgare i en annan medlemsstat utnyttjar social hjälp i värdmedlemsstaten; c) att även om det i artikel 4 i direktiv 93/96 visserligen föreskrivs att uppehållstillståndet skall fortsätta att gälla så länge innehavaren uppfyller kraven, framgår det dock av direktivets sjätte skäl att den som omfattas av rätten till bosättning inte får utgöra en ”orimlig” börda för värdmedlemsstatens finanser, vilket innebär att direktiven 93/96, 90/364 och 90/365 medger en viss ekonomisk solidaritet, särskilt om den person som har rätt till bosättning har tillfälliga svårigheter, och d) att det enda hindret för att bevilja den berörde existensminimumbidraget var att han inte var belgisk medborgare och att det följaktligen rörde sig om en diskriminering enbart på grund av nationalitet.(60)
69. Det förefaller således inte sannolikt att denna rättspraxis betraktad i sitt sammanhang kan styrka Brian Francis Collins rätt att uppbära bidraget för arbetssökande som visar att de saknar tillräckliga medel, eftersom bestämmelserna i sekundärrätten, enligt vilka han kan utöva sin rätt till fri rörlighet och bosättning, tillerkänner honom en möjlighet att åtnjuta samma privilegier som landets egna medborgare i fråga om tillgång till lediga anställningar och samma hjälp från arbetsförmedlingarna, men inte till arbetslöshetsförmåner som värdmedlemsstaten beviljar personer som förutom att de aktivt söker arbete och kan visa att de saknar tillräckliga medel, visar att de har en viss anknytning till landet eller till dess arbetsmarknad, vilket visas genom en föregående bosättningsperiod av rimlig längd.(61)
Jag vill nämna att kommissionen den 29 juni 2001 lade fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier,(62) för vilket bland annat artiklarna 12 EG och 18 EG anges som rättslig grund och vilket syftar till en översyn av den sektorsuppdelning och ofullständiga tillgång till rätten att röra sig fritt och uppehålla sig som följer av sekundärrätten.(63) Jag noterar dock att bland de bestämmelser som skulle upphävas genom dess ikraftträdande finns inte förordning nr 1612/68 och att i kapitel V, som innehåller gemensamma bestämmelser om uppehållstillstånd och permanent uppehållstillstånd, behandlas likabehandling i artikel 21.2 där det föreskrivs att den mottagande medlemsstaten fram till dess att uppehållstillstånd har förvärvats inte skall vara skyldig att bevilja socialt bistånd eller sjukförsäkring till andra personer än anställda eller egenföretagare och deras familjemedlemmar, eller att bevilja rätt till studiebidrag till innehavare av uppehållstillstånd vilka har begett sig till medlemsstaten för att studera.(64) Det är värt att påpeka att det föreskrivs att rätten till permanent uppehåll förvärvas efter en fyraårig period av lagenlig vistelse.(65)
70. Det har i rättspraxis bekräftats att de begränsningar och villkor som anges i artikel 18 EG grundas på tanken att unionsmedborgarnas utövande av rätten till bosättning får underordnas medlemsstaternas legitima intressen,(66) med tillägget att tillämpningen av dessa begränsningar och villkor skall ske med iakttagande av de begränsningar som följer av gemenskapsrätten och i enlighet med dess allmänna principer, särskilt proportionalitetsprincipen. De nationella åtgärder som vidtas skall således vara ändamålsenliga och nödvändiga för att uppnå det mål som åsyftas.(67)
71. Domstolen har vid två tillfällen prövat bestämmelser som antagits av medlemsstater angående utövningen av själva rätten till bosättning och tillgången till arbetsmarknadsstöd mot bakgrund av proportionalitetsprincipen.
72. Domen i målet D’Hoop(68) gällde stöd under en väntetid som i Belgien beviljas ungdomar som efter avslutade studier söker sin första anställning, och som ger dem rätt att delta i särskilda arbetsmarknadsprogram. Detta nekades en belgisk flicka som hade fullgjort sina gymnasiestudier i Frankrike. Domstolen slog fast att det var fråga om en skillnad i behandling av belgiska medborgare som har studerat i Belgien och belgiska medborgare som har erhållit slutbetyg avseende gymnasiestudier i en annan medlemsstat efter att ha använt sig av sin rätt till fri rörlighet. Domstolen konstaterade att den olika behandlingen innebar att vissa nationella medborgare missgynnas endast på grund av att de har använt sig av sin rätt till fri rörlighet för att studera i en annan medlemsstat och att en sådan skillnad i behandling strider mot de principer som ligger till grund för ställningen som unionsmedborgare, närmare bestämt mot principen om rätt till samma behandling i rättsligt hänseende vid utövande av rätten till fri rörlighet.(69)
Eftersom väntetidsersättningen syftade till att underlätta unga arbetstagares integrering på arbetsmarknaden ansåg domstolen att det var legitimt att den nationella lagstiftaren ville säkerställa att det fanns ett faktiskt samband mellan den person som begärde denna ersättning och den aktuella geografiska arbetsmarknaden. Den fann dock att ett enda villkor avseende den plats där slutbetyget för gymnasiestudier hade erhållits dock var alltför allmänt och kategoriskt hållet och gick utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet.(70)
73. I domen i målet Baumbast och R(71) slog domstolen fast att det utgjorde en oproportionerlig inskränkning av utövningen av den rätt till bosättning som tillerkänns genom artikel 18.1 EG, att neka en gemenskapsmedborgare möjligheten att bo i värdmedlemsstaten: som förfogar över tillräckliga medel i den mening som avses i direktiv 90/364; som har arbetat och lagligen varit bosatt i värdlandet under flera år; vars familj också har varit bosatt i värdlandet under såväl den tiden som efter det att han upphört att vara yrkesverksam i värdlandet; som inte vid någon tidpunkt har utgjort en börda för värdlandets finanser och som förfogar över en heltäckande sjukförsäkring i en annan medlemsstat i unionen för sig och sin familj samt när det enda skälet för vägran var att hans sjukförsäkring, utformad i enlighet med direktiv 90/364, inte omfattade akutsjukvård i värdlandet.
74. För det fall att det hade varit nödvändigt att anse att artikel 18 EG, jämförd med artikel 12 EG, med bortseende från sekundärrätten i fråga om fri rörlighet för arbetstagare, ålägger medlemsstaterna att utbetala icke avgiftsfinansierat arbetslöshetsstöd till arbetssökande personer i Brian Francis Collins situation, skulle en bestämmelse som den brittiska, som för denna förmån ställer upp ett villkor avseende stadigvarande bosättning, utgöra en indirekt diskriminering på grund av nationalitet, eftersom brittiska medborgare, trots att den tillämpas på alla sökande oberoende av deras nationella ursprung, lättare kan uppfylla det villkoret.
75. I detta konkreta fall anser jag dock att ett villkor avseende bosättning som syftar till att fastställa att det föreligger en anknytning till landet och att sökanden har kopplingar till den nationella arbetsmarknaden, kan vara berättigat för att undvika så kallad social turism, som innebär att personer flyttar från stat till stat för att åtnjuta icke avgiftsfinansierade förmåner, och för att förebygga missbruk.(72) I den mån villkoret tillämpas så att sökandens personliga förhållanden granskas i det enskilda fallet anser jag inte att det sträcker sig längre än vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade syftet.
76. Det skall således slås fast att gemenskapsrätten på sitt nuvarande utvecklingsstadium inte kräver att en social trygghetsförmån, som riktas till arbetssökande som visar att de saknar tillräckliga medel, utbetalas till en unionsmedborgare som reser in i en medlemsstats territorium för att söka arbete och som saknar anknytning till landet och dess arbetsmarknad.
VIII ─ Förslag till avgörande
77. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Social Security Commissioner på följande sätt:
”1) En medborgare i en medlemsstat som reser in i en annan medlemsstats territorium för att söka ett avlönat arbete är inte en arbetstagare i den mening so m avses i artikel 7 och följande artiklar i förordning nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, trots att denne skyddas av artiklarna 1–6 i förordningen.
2) En medborgare i en medlemsstat, som flyttar till en annan medlemsstat för att söka anställning har rätt att vistas inom dess territorium med stöd av artikel 39 EG, även om någon sådan möjlighet inte föreskrivs i direktiv 68/360.
3) Gemenskapsrätten kräver inte på sitt nuvarande utvecklingsstadium att en social trygghetsförmån som riktas till arbetssökande, som visar att de saknar tillräckliga medel, utbetalas till en unionsmedborgare som beger sig till en medlemsstat för att söka arbete och som saknar anknytning till landet och dess arbetsmarknad.”
(1) .
(2)
–	Rådets förordning av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33).
(3)
–	Rådets direktiv av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer (EGT L 257, s. 13; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 44).
(4)
–	Som svar på den fråga som ställdes vid förhandlingen upplyste Förenade kungarikets ombud om att bidraget uppgick till 50 GBP per vecka. Det förefaller som om bidraget betalas ut till dess att sökanden har fått ett arbete.
(5)
– Kommissionens förordning av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där (EGT L 142, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 52).
(6)
– Rådets direktiv av den 21 maj 1973 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster (EGT L 172, s. 14; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 135).
(7)
–	Enligt punkt 3 första stycket i bilaga VI till lagen om social trygghet (Social Security Act 1998). Eftersom talan väcktes efter godkännandet av denna, den 21 maj 1998, kunde inte Appeal Tribunal beakta någon omständighet som inte fastställts den 1 juli 1998. Således granskade den om Brian Francis Collins var stadigvarande bosatt i Förenade kungariket under hela eller delar av perioden mellan den 8 juni 1998 och den 1 juli 1998, samt betydelsen av detta för rätten att erhålla bidraget för arbetssökande under den perioden.
(8)
– Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13). Artikel 10a fogades till texten genom förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992 (EGT L 136, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 124).
(9)
–	Dom av den 29 november 1977 i mål 35/77, Beerens (REG 1977, s. 2249), punkt 9, av den 11 juni 1991 i mål C-251/89, Athanasopoulos m.fl. (REG 1991, s. I-2797), punkt 28, och av den 20 februari 1997 i de förenade målen C-88/95, C-102/95, C-103/95, Martínez Losada m.fl. (REG 1997, s. I-869), punkt 21.
(10)
– Enligt artikel 5 i förordning nr 1408/71 skall medlemsstaterna i förklaringar som skall anmälas och offentliggöras enligt artikel 97 ange den lagstiftning och de system som avses i artikel 4.1 och 4.2, de särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner som avses i artikel 4.2a, de minimiförmåner som avses i artikel 50 samt de förmåner som avses i artiklarna 77 och 78.
(11)
– I dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, om ändring och uppdatering av förordning (EEG) nr 1408/71 samt av förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT L 28, s. 1).
(12)
–	Dom av den 31 maj 1979 i mål 207/78, Even (REG 1979, s. 2019), punkt 22, av den 14 januari 1982 i mål 65/81, Reina (REG 1982, s. 33; svensk specialutgåva, volym 6, s. 275), punkt 12, av den 12 juli 1984 i mål 261/83, Castelli (REG 1984, s. 3199; svensk specialutgåva, volym 7, s. 671), punkt 11, av den 27 mars 1985 i mål 249/83, Hoeckx (REG 1985, s. 973), punkt 20, och i mål 122/84, Scrivner (REG 1985, s. 1027), punkt 24, av den 20 juni 1985 i mål 94/84, Deak (REG 1985, s. 1873; svensk specialutgåva, volym 8, s. 243), punkt 21, av den 27 maj 1993 i mål C-310/91, Schmid (REG 1993, s. I-3011), punkt 18, och av den 12 maj 1998 i mål C-85/96, Martínez Sala (REG 1998, s. I-2691), punkt 25.
(13)
–	Se, exempelvis, dom av den 10 november 1992 i mål C-326/90, kommissionen mot Belgien (REG 1992, s. I-5517), om garanterad inkomst för äldre personer och existensminimum, av den 29 oktober 1998 i mål C-185/96, kommissionen mot Grekland (REG 1998, s. I-6601), om förmåner för barnrika familjer, och av den 20 juni 2002 i mål C-299/01, kommissionen mot Luxemburg (REG 2002, s. I-5899), om garanterad minimiinkomst.
(14)
– Dom av den 10 mars 1993 i mål C-111/91, kommissionen mot Luxemburg (REG 1993, s. I-817; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-35), punkt 21, och domen i det ovannämnda målet Martínez Sala, punkt 27.
(15)
–	Dom av den 7 juli 1992 i mål C-369/90, Micheletti m.fl. (REG 1993, s. I-4239; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-11), punkt 10.
(16)
–	Som svar på den fråga som ställdes vid förhandlingen bekräftade Brian Francis Collins genom sin advokat att han aldrig hade bott i Irland, ett land som han hade besökt tre gånger under perioder som uppgick till högst tio dagar.
(17)
– Dom av den 3 juli 1986 i mål 66/85, Lawrie-Blum (REG 1986, s. 2121; svensk specialutgåva, volym 8, s. 661), punkterna 16 och 17, av den 31 maj 1989 i mål 344/87, Bettray (REG 1989, s. 1621), punkterna 11 och 12, av den 26 februari 1992 i mål C-357/89, Raulin (REG 1992, s. I-1027), punkt 10, och mål C-3/90, Bernini (REG 1992, s. I-1071), punkt 14, av den 12 maj 1998 i det ovannämnda målet Martínez Sala, punkt 32, och av den 8 juni 1999 i mål C-337/97, Meeusen (REG 1999, s. I-3289), punkt 13.
(18)
–	Dom av den 18 juni 1987 i mål 316/85 (REG 1987, s. 2811).
(19)
–	Nämnd ovan.
(20)
–	Min kursivering.
(21)
– Denna uppfattning delas inte av en riktning inom doktrinen. Se, exempelvis, O’Leary, S.: ”Putting Flesh on the Bones of European Union Citizenship” i European Law Review
1999, s. 68─79, särskilt s. 76: ”The definition of who qualifies as a worker in Martínez Sala has either overruled Lebon in this respect, by classifying job-seekers as workers or, at the very least, allows job-seekers to claim equal treatment as regards social and tax advantages pursuant to Article 7 (2) of the Regulation [1612/68]”; Jacqueson, C.: ”Union citizenship and the Court of Justice: something new under the sun? Towards social citizenship”, i European Law Review
2002, s. 260–281, särskilt s. 267: ”The origin of the right of residence in national law, Community law or international law was irrelevant. In sum, the rights granted to workers by Regulations 1408/71 and 1612/68 are available to all Union citizens lawfully resident in the host Member State. It follows that the Court’s ruling in Lair and Lebon are old history.”; Whelan, A., i Revue des affaires européennes
1999, s. 228─238, särskilt s. 232: ”... the Court appears to have considerably enhanced the position of job-seekers ...”.
(22)
– Dom av den 12 september 1996 i mål C-278/94, kommissionen mot Grekland (REG 1992, s. I-4307), punkt 40, och av den 11 juli 2002 i mål C-224/98, D’Hoop (REG 1993, s. I-6191), punkt 18. Castro Oliveira, Á.: ”Workers and other persons: step-by-step from movement to citizenship – Case Law 1995─2001” i Common Market Law Review
39, s. 77─127, särskilt s. 95: ”Unemployment policy is not as such within the scope of EC law. At least not yet. The relatively vague and non-binding character of the coordination measures adopted in the field of employment policy, pursuant to the new provisions introduced by the Amsterdam Treaty, confirms this assertion. This case [C-278/94] is a good example of the moderate character of the Court’s case law on free movement of workers. The Court is not willing to impose on a Member State the duty to finance the integration in its labour market of unemployed EU citizens (or their children) who are resident in another Member State.”
(23)
–	Tvisten vid den nationella domstolen slutade med att talan återkallades. Se domstolens databas med nationella avgöranden, akt QP/03161-P1.
(24)
–	Se dom av den 20 februari 1997 i mål C-344/95, kommissionen mot Belgien (REG 1997, s. I-1035), i vilken domstolen fällde Belgien för fördragsbrott genom att för arbetstagare, som har en anställning med en varaktighet av minst ett år, i stället för uppehållstillstånd för medborgare i en medlemsstat, utfärda två på varandra följande folkbokföringsintyg och genom att för arbetstagare vars anställning inte förväntades vara mer än tre månader, utfärda ett dokument angående deras vistelse och kräva betalning för dessa.
(25)
–	Domstolens dom av den 3 juni 1986 i mål C-139/85, Kempf (REG 1986, s. 1741; svensk specialutgåva, volym 8, s. 629), punkt 13.
(26)
–	Dom av den 26 februari 1991 i mål C-292/89, Antonissen (REG 1991, s. I-745; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-55), punkt 13.
(27)
–	I domen av den 20 februari 1997 i det ovannämnda målet kommissionen mot Belgien fälldes den medlemsstaten för fördragsbrott genom att arbetssökande medborgare från övriga medlems stater automatiskt tvingades lämna landets territorium efter tre månader.
(28)
–	Domen i det ovannämnda målet Antonissen, punkt 21.
(29)
–	Brian Francis Collins ombud har emellertid framhållit, såväl i sina skriftliga som muntliga yttranden, att dennes klients avsikt att bosätta sig i Förenade kungariket för att arbeta som egenföretagare gav honom rätt att uppehålla sig i denna medlemsstat, enligt direktiv 73/148. Advokaten upplyste, på min fråga, om att Brian Francis Collins i detta fall kunde göra gällande det omtvistade bidraget, eftersom dess utbetalning inte förutsätter att sökandena har ett avlönat arbete.
(30)
–	Dom av den 4 november 1997 i mål C-20/96, Snares (REG 1997, s. I-6057), punkt 32, av den 11 juni 1998 i mål C-297/96, Partridge (REG 1998, s. I-3467), punkt 33, och av den 25 februari 1999 i mål C-90/97, Swaddling (REG 1999, s. I-1075), punkt 24.
(31)
– Genom att år 1992 anta denna bestämmelse genom rådets förordning (EEG) nr 1247/92 av den 30 april 1992 om ändring av förordning (EEG) nr 1408/71 (EGT L 136, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 124) har gemenskapslagstiftaren infört ett undantag från den allmänna principen i artikel 10, enligt vilken det är förbjudet att i en viss medlemsstat göra gällande ett bosättningsvilkor för att de migrerande arbetstagarna skall kunna åtnjuta de sociala trygghetsförmånerna. Domstolen bekräftade i punkt 49 i domen i det ovannämnda målet Snares att de år 1992 införda samordningsreglerna inte strider mot artikel 42 EG.
(32)
–	Social Security Commissioner har inte lämnat någon uppgift angående hur lång period som krävs av Brian Francis Collins. Förenade kungarikets ombud uppgav vid förhandlingen att den period som krävs varierar i varje enskilt fall, eftersom man beaktar sökandens individuella och familjemässiga situation samt den anknytning som han har till landet. Enligt vad som framgår av punkt 17 i domen i det ovannämnda målet Swaddling gjorde myndigheterna i Förenade kungariket bedömningen att en brittisk medborgare som återvänt till landet efter att ha arbetat ett antal år i Frankrike och som begärt en förmån som liknade bidraget till arbetssökande med otillräckliga medel kunde räknas som stadigvarande bosatt i Förenade kungariket efter åtta veckors vistelse där.
(33)
–	Fries, S. och Shaw, J.: ”Citizenship of the Union: First Steps in the European Court of Justice” i European Public Law
1988, s. 533─559, särskilt s. 550 och 551: ”Since 1994, the UK has applied an ’habitual residence’ test, to restrict a previous entitlement on the part of workseekers coming to the UK from other EU Member States to draw the basic subsistence-level non-contributory benefit, income support, for at least six months; the policy objective behind the change is to stop the hated ’benefit tourism’. The position of the UK is now – having previously been more generous – as it was envisaged in Lebon, ... In other words, no benefits are given to those falling outside the scope of the equal treatment principle as circumscribed by Lebon – whatever their residence rights.”
(34)
–	Domen i det ovannämnda målet Swaddling, punkterna 28─30. Förenade kungarikets ombud hävdade vid förhandlingen att även detta extremt flexibla förfarande, som domstolen har infört för att avgöra huruvida den som har ansökt om förmånen är bosatt i medlemsstaten, kan gynna statens egna medborgare, vilka har lättare för att uppfylla villkoren än medborgare i andra medlemsstater.
(35)
– Brian Francis Collins ombud bekräftade vid förhandlingen att dess klient saknade familjeband i Förenade kungariket och att denne under perioden reste till nämnda land vid fyra tillfällen i syfte att besöka vänner, varvid den längsta vistelsen varade en vecka.
(36)
–	Dom av den 24 mars 1994 i mål C-71/93, Van Poucke (REG 1994, s. I-1101), punkt 25, av den 30 januari 1997 i mål C-340/94, De Jaeck (REG 1997, s. I-461), punkt 36, och domen i det ovannämnda målet Martínez Sala, punkt 44.
(37)
–	Domstolens dom av den 15 januari 2002 i mål C-55/00, Gottardo (REG 2002, s. I-413), punkt 21.
(38)
–	Dom av den 29 februari 1996 i mål C-193/94, Skanavi och Chryssanthakopoulos (REG 1996, s. I-929), punkt 20, av den 25 juni 1997 i mål C-131/96, Mora Romero (REG 1997, s. I-3659), punkt 10, och av den 26 november 2002 i mål C-100/01, Oteiza Olazábal (REG 2002, s. I-10981), punkt 25.
(39)
– Dom av den 28 juni 1978 i mål 1/78, Kenny (REG 1978, s. 1489; svensk specialutgåva, volym 4, s. 137), punkt 9, och av den 12 maj 1998 i mål C-336/96, Gilly (REG 1998, s. I-2793), punkt 38.
(40)
–	Domen i det ovannämnda målet Oteiza Olazábal, punkt 26.
(41)
–	Dom av den 17 september 2002 i mål C-413/99, Baumbast och R (REG 2002, s. I-7091), punkterna 84–86.
(42)
–	Medlemsstaternas befogenheter vid tillämpningen av dessa begränsningar har reglerats genom rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (EGT 1964, s. 850; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 28).
(43)
–	Dom av den 9 juli 1980 i mål 807/79, Gravina (REG 1980, s. 2205), punkt 7, av den 15 januari 1986 i mål 41/84, Pinna (REG 1986, s. 1; svensk specialutgåva, volym 8, s. 355), punkt 20, av den 27 september 1988 i mål 313/86, Lenoir (REG 1988, s. 5391; svensk specialutgåva, volym 9, s. 683), punkt 13, och av den 8 mars 2001 i mål C-68/99, kommissionen mot Tyskland (REG 2001, s. I-1865), punkt 22.
(44)
–	Lhernould, J.-P.: ”L’accès aux prestations sociales des citoyens de l’Union Européenne” i Droit Social
2001, s. 1103–1107, särskilt s. 1107: ”Élargir indirectement – à travers la citoyenneté de l’Union ─ le champ des bénéficiaires des avantages sociaux reviendrait ... à admettre que le contenu d’un texte de droit dérivé, pourtant explicite et de surcroît conforme à l’ex-article 48 du traité CE ( art. 39 CE ) dédié à la libre circulation des travailleurs, soit détourné par le recours à d’autres dispositions de droit primaire. On notera aussi que cette évolution affecterait profondément le sens de la définition des avantages sociaux, fondée sur un lien entre le bénéficiaire et l’exercice d’une activité professionnelle présente ou passée.”
(45)
–	Lhernould, J.-P., a.a., s. 1107: ”... il convient de se demander si des personnes qui réclameraient des prestations de sécurité sociale au sens du règlement 1408/71 ... ne pourraient pas bénéficier de l’égalité de traitement ... en qualité de citoyens de l’Union résidant légalement sur le territoire d’un Etat membre ... La définition du champ personnel des bénéficiares ... serait à nouveau bousculée. Le droit à certaines prestations (quel que soit le risque concerné - chômage, maladie, vieillesse ...), qui serait refusé à certains demandeurs sur le fondement des règles de coordination, pourrait ainsi être rétabli par le recours à la qualité de citoyen de l’Union ...”
(46)
– Domen i det ovannämnda målet Baumbast och R, punkt 81.
(47)
– Rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning (EGT L 180, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58).
(48)
– Rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma (EGT L 180, s. 28; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 60).
(49)
– Rådets direktiv av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande (EGT L 317, s. 59). Denna bestämmelse ersatte direktiv 90/366/EEG av den 28 juni 1990 (EGT L 180, s. 30), med identiskt syfte, som ogiltigförklarades av domstolen genom dom av den 7 juli 1992 i mål C-295/90, parlamentet mot rådet (REG 1992, s. I-4193), på grund av att den rättsliga grunden var felaktig. Domstolen beslutade att provisoriskt upprätthålla alla effekter av det ogiltigförklarade direktivet fram till dess att rådet ersatte det med ett nytt på korrekt rättslig grund.
(50)
– Tomuschat, C., i Common Market Law Review
2000, s. 449-457, särskilt s. 454: ”It is not without reason that the three directives which have extended freedom of movement to all other citizens of the Union ... have set forth that the groups of persons concerned may rely on that freedom only if they have adequate financial resources and are covered by sickness insurance. These conditions and limitations have been constitutionalized by Article 18. They indicate that Member States have not been willing to admit foreigners on their territory who, although they are citizens of the Union, may become a burden on the public welfare systems of a receiving State.”
(51)
–	Dom av den 9 januari 2003 i mål C-257/00 (REG 2003, s. I-345).
(52)
–	Det var fråga om indiska medborgare som var familjemedlemmar till en portugisisk arbetstagare som hade avlidit i Förenade kungariket. I domen görs dock inte skillnad mellan familjemedlemmar från gemenskapen eller från tredje land.
(53)
–	Fries, S. och Shaw, J., a.a. s. 552: ”In fact, by employing a novel combination of the principles of ratione materiae
and ratione personae
to bring the type of humanitarian issue which Martínez Sala
itself in reality involves, the ECJ has ended up also restricting another freedom which the Member States still thought they had: to identify, define and deal with a mischief conventionally known as ’benefit tourism’.” Jacqueson, C., a.a., s. 267: ”The [Martínez] Sala
ruling entrenched ’something close to a universal non-discrimination right including access to all welfare benefits ... as a consequence of the creation of the figure of the Union citizen’.” Thereby the Court removed an important barrier to what has been called ’welfare tourism’ och s. 277: ”Therefore, it seems that as long as they are lawfully residing in the host State, they can claim all advantages granted to workers by Community law, relying either on their status as worker ... or, at least, on their status of citizens of the Union according to the [Martínez] Sala
ruling.”; Whelan, A., a.a., s. 232: ”... constitutes a considerable broadening of the rights of free movement of the unemployed which, combined with Regulation No 1612/68, could substantially reduce the effect of the restrictive conditions for residence rights under Directive 90/364/EEC by enabling those who are genuinely, if fruitlessly, seeking work to have recourse in the host State to social advantages such as a minimum subsistence allowance without fear of deportation”. Se däremot Tomuschat, C., a.a., s. 453: ”The non-discrimination clause of article 12 constitutes an instrument designed to strengthen the legal position of a citizen of the Union who, by virtue of the EC Treaty, lawfully resides or stays in a country of the Union outside his or her State of nationality. ... There is, possibly, just one field where equality may be lacking, namely where financial benefits are at stake.”
(54)
–	Jag noterar inte utan förvåning att kommissionen, till svar på den första frågan, gör gällande att Brian Francis Collins i egenskap av en person som flyttar för att söka arbete inte har rätt att uppbära en social förmån som bidraget för arbetssökande som visar att de har otillräckliga medel, medan den vid bedömningen av den tredje frågan anser att han bör tillerkännas den rätten eftersom tillgången till en förmån av denna typ har ett tillräckligt samband med utövningen av rätten till fri rörlighet för att den skall inbegripas i gemenskapsrättens materiella tillämpningsområde.
(55)
–	Nämnd ovan.
(56)
–	Domstolens dom av den 20 september 2001 i mål C-184/99 (REG 2001, s. I-6193), punkt 46.
(57)
–	Kessler, F.: ”Conditions d’attribution d’un revenu minimum à un étudiant européen” i Revue de jurisprudence sociale
2002, s. 11─13, särskilt s. 12: ”... la Cour s’oblige ... à des contorsions juridiques et notamment à des déductions à contrario des silences de l’article 3 de la directive 93/96, afin de faire entrer le cas soumis dans le champ d’application de la règle de non-discrimination.”
(58)
–	Ibidem, punkterna 38 och 42.
(59)
– Kessler, F., a.a., s. 13: ”... la Cour en fait trop: à force de vouloir à tout prix imposer une égalité de traitement sur la base des dispositions du traité relatives à la citoyenneté européenne, la cohérence de son raisonnement en souffre”; Martin, D.: ”A Big Step Forward for Union Citizens, but a Step Backwards for Legal Coherence” i European Journal of Migration and Law
2002, volym 4, s. 136─144, särskilt s. 139: ”... the Grzelczyk
judgment can already be pinpointed as a landmark judgment, the conclusion of which is likely to please European Union citizens willing to exercise their right to free movement, and as likely to greatly displease most Member States. Whatever his/her personal feeling as to the conclusion reached by the Court, the lawyer’s reaction might be of some perplexity as to the reasoning used”.
(60)
– Ibidem, punkt 29 och punkterna 43─45.
(61)
–	Kommissionens ombud förklarade emellertid vid förhandlingen, som svar på en fråga som jag hade ställt, att arbetstagare, som enligt artikel 69 i förordning nr 1408/71 har rätt att bege sig till andra medlemsstater för att söka arbete där och som under högst tre månader får arbetslöshetsersättning, i Förenade kungariket kan begära att utfå skillnaden mellan denna ersättning och den omtvistade förmånen, om den senare uppgår till ett högre belopp.
(62)
– KOM(2001) 257 slutlig ─ COD 2001/111 (EGT C 270 E, s. 150).
(63)
– Femte skälet.
(64)
– Martin, D., a.a., s. 143: ”If this provision is adopted without modification, it will mean that after the entry into force of the directive ’another Mr. Grzelczyk’ will legally be deprived, in the same factual situation, of the benefit of this judgment.”
(65)
– På rådets webbsida angående medbeslutande, www.consilium.eu.int/codec/fr/index.htm, anges att kommissionen skulle lägga fram ett modifierat förslag, till följd av Europaparlamentets första behandling. Det grekiska ordförandeskapet hoppades nå en politisk överenskommelse i rådet den 19 maj 2003, något som ännu inte tycks ha åstadkommits.
(66)
–	Bonnechère, M.: ”Citoyenneté européenne et Europe Sociale” i Europe, juli 2002, s. 6─10, särskilt s. 8: ”La doctrine s’est interrogée sur l’apparente dissociation de la citoyenneté et de la nationalité dans le traité de Maastricht: la citoyenneté européenne se définit par rapport à un cadre de référence supra-national ..., mais les citoyens de l’Union Européenne établis dans un Etat membre dont ils ne sont pas ressortissants demeurent dans une situation spécifique (obligation de solliciter un titre de séjour, exposition à des mesures d’éloignement pour des raisons d’ordre public, de sécurité publique ou de santé publique, droit de vote limité au niveau municipal, absence d’accès aux emplois comportant une ’participation directe ou indirecte à l’exercice de la puissance publique et aux fonctions qui ont pour objet la sauvegarde de l’Etat ou des autres collectivités publiques)’.”
(67)
–	Domen i det ovannämnda målet Baumbast och R, punkterna 90 och 91.
(68)
–	Nämnd ovan.
(69)
–	Ibidem, punkterna 33─35.
(70)
– Ibidem, punkterna 38 och 39.
(71)
–	Nämnd ovan, punkterna 92 och 93.
(72)
–	Closa, C.: ”The Concept of Citizenship in the Treaty on European Union” i Common Market Law Review
1992, s. 1137─1169, särskilt s. 1162: ”Two provisions of this article [18 CE, § 2] are relevant. Firstly, these are not unlimited rights ... Secondly, the remission to secondary legislation is based on a preoccupation to ensure an equitable distribution of charges particularly regarding social protection. This reflected the fears of eventual pressures on the more generous social systems which appeared in the wording of the initial draft. Although this reference was eliminated afterwards, this concern underlies the final wording”; och Tomuschat, C., a.a., s. 455: ”Social welfare benefits are indeed the crux of the matter, benefits which have not been earned by the claimant on account of his or her participation in the collective work process of a given society, albeit sometimes under a tenuous linkage ... A person who is not actively involved in economic life must take care of his or her vital necessities in a manner congruent with taking his or her own responsibility, without enjoying the right to rely on public funds of the State of residence. In this regard, the Treaty itself establishes that non discrimination does not apply”.