61997CC0423_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
A - Inledning
1 I detta mål har Juzgado de Primera Instancia de Valencia begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande vissa frågor avseende tillämpning av rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985,(1) för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler, på ett avtal om nyttjanderätt till en fritidslägenhet på tidsdelningsbasis ("time-sharing") som på initiativ av ett företag med säte i Valencia ingicks i en turistanläggning i Denia, belägen på 100 kilometers avstånd från Valencia.
2 Enligt den nationella domstolen omfattade avtalet, som ingicks den 14 september 1996 mellan företaget Travel Vac SL (nedan kallat Travel Vac) och en konsument som heter Manuel José Antelm Sanchís, nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis, tillhandahållande av tjänster och vissa andra åtaganden. Sanchís kom till Denia för att ingå avtalet på inbjudan av Travel Vac som har sitt säte i Valencia. Den nationella domstolen har uppgett att det totala priset för transaktionen är 1 090 000 PTA, varav 285 000 PTA avser värdet av nyttjanderätten till den fasta egendomen.
3 Av den nationella domstolens beslut att hänskjuta tolkningsfrågorna till domstolen framgår att värdet av nyttjanderätten till den fasta egendomen hänförde sig till den 1/51-del av en lägenhet i en turistanläggning i Denia som fick användas med exklusiv nyttjanderätt vecka 19 varje år. Egendomen till lägenheten ansågs vara uppdelad i 51 delar, varvid varje del innebar en rätt att nyttja lägenheten under en viss vecka varje år. Den återstående, 52:a, veckan var reserverad för underhåll av lägenheten. Det totala priset för transaktionen innefattade enligt avtalet, förutom priset för nyttjanderätten till den fasta egendomen, mervärdesskatt, utnyttjande av lösöre under viss tid samt medlemskap i organisationen R.C.I. (Resort Condominium International). Medlemskapet i R.C.I. medförde rätt att byta semesterort och att använda alla gemensamma anordningar i turistanläggningen.
4 I avtalet föreskrevs också att Sanchís om han inte betalade på förfallodagen bland annat skulle utge ersättning för skada med ett belopp som inklusive ränta uppgick till 25 procent av det totala priset för transaktionen. Denna ersättning skulle betalas även för det fall att Sanchís skulle utöva sin rätt att inom sju dagar genom ett skriftligt meddelande frånträda avtalet.
5 Av den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande framgår att Sanchís på överenskommen dag, den 17 september 1996 (alltså tre dagar efter det att parterna undertecknat avtalet), inte inställde sig i banken för att underteckna en bekräftelse av avtalet. Han begav sig samma dag i stället till Travel Vacs affärslokal i Valencia, där han muntligen förklarade att allt som överenskommits var utan rättsverkan och krävde att få tillbaka de handlingar han undertecknat.
6 Travel Vac ansökte till slut om exekutiv verkställighet av Sanchís betalningsskyldighet, vilket har lett till föreliggande mål.
7 Den nationella domstolen har fastslagit att Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis(2) inte är tillämpligt i detta mål. I direktivet föreskrivs en frist om trettio månader för dess införlivande med nationell rätt. Det behövde alltså inte vara genomfört förrän i april 1997, medan det omtvistade avtalet ingicks år 1996. Den nationella domstolen anser emellertid att ett annat direktiv, nämligen direktiv 85/577, kan vara tillämpligt, eftersom det omtvistade avtalet inte bara avser nyttjanderätt till fastighet på tidsdelningsbasis utan också har ingåtts utanför fasta affärslokaler. Direktiv 85/577 innehåller, till skillnad från direktiv 94/47 som är en specialreglering, allmänna regler för avtal som ingås utanför fasta affärslokaler. Det är enligt den nationella domstolen dessutom tillämpligt så länge det inte strider mot specialregleringen.
8 Av ovan angivna skäl har den nationella domstolen begärt förhandsavgörande av följande tolkningsfrågor:
"1) Skall ett avtal om nyttjanderätt till en fastighet på tidsdelningsbasis i allmänhet, och det förevarande avtalet i synnerhet, anses utgöra ett av de fall som anges i dess artikel 3.2 a på vilka direktivet inte skall tillämpas?
2) Om det antas att det förevarande avtalet inte omfattas av direktivets tillämpningsområde på grund av nämnda artikel och med hänsyn till att det är fråga om ett avtal om nyttjanderätt till en fastighet på tidsdelningsbasis, kan då den omständigheten att avtalet i fråga i det föreliggande fallet inte enbart avser en fastighet, utan också innehåller bestämmelser om tjänster och andra åtaganden (avtalsklausul nr 3) som är av större värde än nyttjanderätten till fastigheten (nyttjanderättens värde uppgår till 285 000 PTA, medan avtalets totala värde uppgår till 1 090 000 PTA), medföra att avtalet i fråga likväl omfattas av direktivets tillämpningsområde?
3) Omfattas det turistkomplex till vilket konsumenten har inbjudits och som består av lägenheter i staden Denia vilka är föremål för nyttjanderättigheter på tidsdelningsbasis av det tillämpningsområde som anges i artikel 1.1 första strecksatsen i det ovannämnda direktivet, när företaget Travel Vac SL har sitt säte i Valencia, calle Professor Beltrán Báguena nr 5?
4) Grundas konsumentens rätt att säga upp avtalet enligt artikel 5.1 i direktivet på antagandet att köparens (konsumentens) vilja har påverkats eller manipulerats under de omständigheter som anges i artikel 1 i direktivet? Om så är fallet, i vilken utsträckning grundas då rätten att säga upp avtalet, vilken skyddas genom direktivet, på ett allmänt uppsåt hos säljaren, som genom 'försåtliga ord eller manipulationer förmår den andra parten att ingå ett avtal som denne annars inte skulle ha ingått' (artikel 1269 i den spanska civillagen) och, generellt sett, på den nödvändiga fria viljeförklaringen att ingå ett avtal (artiklarna 1254, 1258, 1261 och följande artiklar i den spanska civillagen)?
5) Skall meddelandet enligt artikel 5.1 i direktivet vara uttryckligt, eller kan avtalet även sägas upp genom ett klart och otvetydigt handlande, så som skett i det föreliggande fallet genom att konsumenten dels underlät att inom den föreskrivna och överenskomna fristen - det vill säga senast den 17 september 1996 (tre dagar efter det att det avtal som återfinns i blad 76 i akten hade undertecknats) - infinna sig på banken för att underteckna bekräftelsen, dels personligen bekräftade detta beteende när han samma dag (den 17 september 1996) begav sig till säljarens lokaler i Valencia och där uttryckligen förklarade att 'det hela saknade rättsverkan och att han ville att de handlingar som han hade undertecknat skulle återlämnas till honom'?
6) Är avtalsklausul nr 4 (baksidan av blad 76 i akten) om 'ersättning för den skada som har åsamkats säljaren' med ett schablonbelopp - som uppgår till 25 procent av det totala priset för transaktionen - förenligt med bestämmelsen i artikel 7 angående återbetalning, återlämning och andra verkningar som säljaren kan göra gällande när konsumenten använder sig av sin rätt att säga upp avtalet enligt artikel 5 i direktivet?"
Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser
9 Direktiv 85/577 gäller enligt artikel 1.1 "för avtal där en näringsidkare tillhandahåller en konsument varor eller tjänster, när besöket inte äger rum på konsumentens uttryckliga begäran. Direktivet omfattar avtal som ingås
- under en utflykt organiserad av näringsidkaren utanför dennes fasta affärslokaler, eller ..."
10 Enligt artikel 3.2 är dock vissa avtal undantagna från direktivets tillämpningsområde. Direktivet skall sålunda inte gälla
"a) Avtal om uppförande, försäljning eller hyra av fast egendom eller avtal om andra rättigheter som rör fast egendom ..."
11 Den rätt att säga upp avtalet som berörs i tolkningsfrågorna regleras i artikel 5, där följande föreskrivs:
"1. Konsumenten skall ha rätt att avsäga sig rättsverkningarna av sitt åtagande genom att skicka ett meddelande inom minst sju dagar från det han mottagit informationen enligt artikel 4. Ett sådant förfarande skall föreskrivas i den nationella lagstiftningen. Det räcker om meddelandet avsänds före utgången av en sådan period.
2. Att lämna ett sådant meddelande skall ha den verkan att konsumenten befrias från alla förpliktelser enligt det uppsagda avtalet."
12 Enligt artikel 6 kan konsumenten inte avstå från de rättigheter han tilldelas genom direktivet. Rättsverkningarna av att han använder sin rätt att säga upp avtalet regleras i artikel 7, där följande föreskrivs:
"Om konsumenten använder sig av sin rätt att säga upp avtalet, skall de rättsliga verkningarna av en sådan uppsägning regleras genom nationell lagstiftning, särskilt beträffande återbetalning för de levererade varorna eller för utförda tjänster och beträffande återlämning av de mottagna varorna."
Parternas argument
13 Travel Vac, som är kärande i målet vid den nationella domstolen, har gjort gällande att direktiv 85/577 inte är tillämpligt på det omtvistade avtalet. Travel Vac har därvid åberopat överläggningar inom kommissionen. Såvitt avser frågan om tillämpning av direktivet på fast egendom och rättigheter till fast egendom stod det enligt Travel Vac under överläggningarna klart att avtal avseende nyttjanderätt till fast egendom, bland annat time-sharingavtal, faller utanför direktivets tillämpningsområde. För att reglera verksamheter inom ramen för time-sharing antog Europaparlamentet och rådet direktiv 94/47, som enligt Travel Vac dock inte är tillämpligt i detta fall, eftersom direktivet vid ifrågavarande tidpunkt inte var genomfört och inte heller behövde vara det. Travel Vac har därför inte tagit ställning till övriga tolkningsfrågor.
14 Sanchís, som är svarande i målet vid den nationella domstolen, har invänt att time-sharingavtal inte ger någon rätt till fast egendom. Sådana avtal avser enligt Sanchís endast tjänster som näringsidkaren skall tillhandahålla. Det omtvistade avtalet ingicks dessutom under en av näringsidkaren organiserad utflykt, eftersom Travel Vac ensidigt bestämde plats och tid för avtalets ingående. Det saknar enligt Sanchís därvid betydelse att näringsidkaren i detta fall inte tillhandahöll transport till avtalsplatsen. Den lokal där avtalet ingicks kan inte heller anses vara en fast affärslokal, eftersom den utgjordes av stora salar i en turistanläggning.
15 Den spanska regeringen har hävdat att det inte klart framgår av avtalet om det var Travel Vac eller ett företag med säte i Denia som var säljare. Avtalet ingicks enligt den spanska regeringen högst sannolikt i en lokal som säljaren inrett för att kunna marknadsföra sin produkt i direkt anslutning till turistanläggningen. Om man tar hänsyn till detta sakförhållande kan det enligt den spanska regeringen inte råda någon tvekan om att avtalet ingicks i näringsidkarens fasta affärslokaler. Den spanska regeringen anser att direktiv 85/577 ändå är tillämpligt, eftersom det syftar till att skydda konsumenten även i sådana fall då näringsidkaren förmår konsumenten att bege sig till hans affärslokaler för att ingå avtalet där.
16 Kommissionen anser i likhet med den nationella domstolen att direktiv 85/577 såsom en allmän reglering är tillämpligt när avtalet avser hemförsäljning. Enligt kommissionen är detta fallet här, eftersom avtalet inte bara omfattar rättigheter avseende fast egendom utan även tjänster. Artikel 1.1 i direktivet, som anger direktivets tillämpningsområde, måste för övrigt ges en vid tolkning på grund av skyddssyftet. Direktivet är enligt kommissionen därför också tillämpligt när näringsidkaren inbjuder konsumenten och förmår denne att komma till en viss plats där varor och tjänster erbjuds och presenteras på visst sätt. Denna plats är i föreliggande fall enligt kommissionen inte näringsidkarens fasta affärslokal.
B - Bedömning
17 De tre första tolkningsfrågorna gäller möjligheten att tillämpa direktiv 85/577 på det avtal som i föreliggande fall har ingåtts mellan parterna.
De två första tolkningsfrågorna
18 De två första tolkningsfrågorna gäller frågan huruvida det omtvistade avtalet omfattas av de undantag som anges i direktivet och därför faller utanför direktivets tillämpningsområde. Som jag redan nämnt antogs år 1994 ett direktiv till skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningbasis. Med hänsyn till detta direktiv skulle det kunna ifrågasättas om direktiv 85/577 om hemförsäljning fortfarande är tillämpligt på det omtvistade avtalet, som är ett avtal om sådan nyttjanderätt. Därvid skall beaktas att direktiv 94/47 vid den tidpunkt då avtalet ingicks ännu inte hade genomförts i spansk rätt och att fristen för genomförande av direktivet ännu inte hade löpt ut. Detta direktiv är därför ostridigt inte tillämpligt på det omtvistade avtalet.
19 Kommissionen har invänt att direktiv 85/577 i egenskap av en allmän reglering utan tvekan skall tillämpas, om det omtvistade avtalet uppfyller alla de villkor som anges i bestämmelsen om direktivets tillämpningsområde.
20 Jag delar denna uppfattning. Syftet med de båda direktiven är framför allt att skydda konsumenten. Detta framgår redan av rubrikerna till direktiven. Dessutom sägs följande i åttonde övervägandet i ingressen till direktiv 94/47: "För att ge köparna en hög skyddsnivå och med hänsyn till de särskilda förhållandena i system för nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis måste avtal om köp av nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis innehålla vissa bestämda minimiuppgifter." Enligt artikel 1 är syftet med detta direktiv "en tillnärmning av medlemsstaternas lagar eller andra författningar om skydd av köpare i fråga om vissa frågor rörande avtal som direkt eller indirekt berör köp av nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis".
21 Direktiv 94/47 syftar alltså till att skydda den konsument som förvärvar nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis. Enligt direktiv 85/577 skyddas konsumenten däremot inte huvudsakligen därför att han förvärvar viss egendom utan på grund av det sätt på vilket förvärvet har skett eller avtalet ingåtts. Skyddet gäller vid avtal som ingås utanför en näringsidkares fasta affärslokaler. Sådana avtal kännetecknas enligt direktivet av att "det i regel är näringsidkaren som inleder avtalsförhandlingarna, något som konsumenten ofta inte är förberedd på eller inte har väntat sig. Konsumenten kan ofta inte jämföra kvaliteten och priset på erbjudandet med andra erbjudanden".(3) Direktiv 85/577 ger alltså konsumenten skydd på grund av detta "överraskningsmoment".(4)
22 I föreliggande fall rör det sig om ett avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis. Konsumenten borde följaktligen åtnjuta ett visst skydd enligt direktiv 94/47. Om avtalet emellertid också uppfyller villkoren i direktiv 85/577, det vill säga om det har ingåtts utanför fasta affärslokaler, skulle även detta kräva ett visst skydd för den konsument som ingått avtalet. Det skulle med andra ord i detta fall finnas anledning att skydda konsumenten ur båda aspekterna, eftersom det är fråga om en kombination av avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis och hemförsäljning. Den omständigheten att avtalet om nyttjanderätt till fast egendom eventuellt ingicks genom en hemförsäljning i den mening som avses i direktiv 85/577 medför alltså att konsumenten i än högre grad är i behov av och därför så mycket mer förtjänar skydd.
23 Om man skulle godta Travel Vacs påstående att det omtvistade avtalet endast omfattas av direktiv 94/47 skulle det betyda att konsumenten i föreliggande fall inte skulle åtnjuta något skydd alls därför att hemförsäljningen också omfattade nyttjanderätt på tidsdelningsbasis. Resultatet av att han ur en annan aspekt är i större behov av och än mer förtjänar skydd skulle då bli att han i stället helt berövades motsvarande skydd. Detta skulle emellertid strida mot båda direktivens innebörd och syfte.
24 Travel Vac har också åberopat de olika långa tider som konsumenten enligt de två direktiven har för att fundera över om han vill frånträda avtalet. Enligt Travel Vac medför dessa tider en effekt för konsumenten som motverkar det avsedda syftet med dem. Jag delar inte denna uppfattning. Den omständigheten att grundprinciperna i två direktiv, som båda ger konsumenten visst skydd, skulle kunna tillämpas på ett visst avtal kan inte leda till att skyddet för konsumenten i stället bortfaller. Om båda direktiven skulle kunna tillämpas måste det på sin höjd fastslås vilket av dem som är tillämpligt på det aktuella sakförhållandet. Eftersom direktiv 94/47 som jag redan nämnt ostridigt ännu inte är tillämpligt på det omtvistade avtalet behövs det emellertid i detta fall inte något sådant avgörande.
25 Det skall också påpekas att direktivet om hemförsäljning inte ger konsumenten längre betänketid än direktiv 94/47. Det är tvärtom så att betänketiden enligt artikel 5.1 i direktiv 85/577 är minst sju dagar medan den enligt direktiv 94/47 är tio dagar.(5) I detta sammanhang skall också påpekas att båda direktiven endast föreskriver ett minimiskydd för konsumenten, varför de enskilda medlemsstaterna mycket väl kan fastställa längre frister.(6) Direktiv 85/577 innebär alltså att konsumenten vid hemförsäljning skall åtnjuta åtminstone ett visst skydd. Man kan inte beröva honom detta skydd därför att han ännu inte kan åberopa det skydd som föreskrivs i ett annat direktiv.
26 För övrigt innehåller inget av de två direktiven någon bestämmelse som uttryckligen utesluter att det andra direktivet kan vara tillämpligt. Direktiv 94/47 innehåller inte heller några bestämmelser för det fall att ett avtal om nyttjanderätt på tidsdelningsbasis ingås utanför fasta affärslokaler. Lika litet innehåller direktivet om hemförsäljning någon bestämmelse om att detta inte är tillämpligt på sådana nyttjanderättsavtal.
27 Artikel 3.2 a i direktiv 85/577 skulle dock kunna tänkas innebära att tillämpning av direktivet på avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis är begränsad eller utesluten. Travel Vac har påstått att så är fallet och därvid hänvisat till överläggningar inom kommissionen. Det finns emellertid inga uppgifter om vad som verkligen har förekommit vid dessa överläggningar. Ordalydelsen i artikel 3.2 a i direktivet är helt allmänt hållen. Det går inte att ur den direkt utläsa om undantagen särskilt omfattar även avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis. Man måste i stället undersöka om avtalet i fråga är utformat på sådant sätt att det omfattas av bestämmelserna i artikel 3.2 a. Detta är särskilt nödvändigt i fråga om time-sharingavtal eftersom det inte finns några fastställda regler för hur dessa skall utformas. I direktiv 94/47 anges till och med uttryckligen att direktivet inte är utformat för att reglera "i vilken utsträckning som avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis kan slutas i medlemsstaterna eller den rättsliga grunden för sådana avtal"(7). Svaret på frågan huruvida time-sharingavtal omfattas av undantagen i artikel 3.2 a direktiv 85/577 blir alltså att detta beror på hur det avtal som frågan gäller är utformat.
28 I detta sammanhang skall påpekas att domstolen när ett förhandsavgörande begärs inte kan avge rådgivande yttranden i hypotetiska frågor utan endast kan besvara frågor som avser omständigheterna i det konkreta fallet.(8) Domstolen kan alltså inte i detta mål uttala sig beträffande time-sharingavtal i allmänhet utan endast om det avtal som ingåtts mellan parterna i målet vid den nationella domstolen. Om detta avtal uppfyller de villkor som anges i artikel 3.2 a i direktiv 85/577 är direktivet inte tillämpligt, oavsett om avtalet betecknats som ett avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis eller ej. Därför skall de två första tolkningsfrågorna behandlas gemensamt.
29 Enligt den nationella domstolen avser det omtvistade avtalet inte endast nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis utan också tjänster och andra åtaganden, vilkas värde överstiger värdet av rättigheten avseende den fasta egendomen. Avtalet skall behandlas och klassificeras som en helhet, men man måste samtidigt beakta den effekt som de enskilda delarna i avtalet kan få. Sålunda skulle avtalet kunna uteslutas från tillämpningsområdet för direktiv 85/577 på grund av att det omfattar överlåtelse av nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis. Den rättsliga karaktären av en sådan nyttjanderätt bestäms av medlemsstaterna och kan skilja sig betydligt åt från medlemsstat till medlemsstat.(9) Man kan likväl utgå ifrån att en sådan nyttjanderätt åtminstone kan hänföras till "andra rättigheter som rör fast egendom" i den mening som avses i artikel 3.2 a i direktiv 85/577. Även den spanska regeringen har för övrigt gjort denna bedömning.
30 Å andra sidan måste man beakta att den i ekonomiskt hänseende viktigaste delen av det omtvistade avtalet omfattar tillhandahållande av tjänster och andra åtaganden. Konungariket Spanien och kommissionen har därför med rätta utgått ifrån att avtalet inte på grund av artikel 3.2 a i direktiv 85/577 är uteslutet från direktivets tillämpningsområde.
31 Denna slutsats överensstämmer också bäst med direktivets skyddsfunktion. En konsument som utanför näringsidkarens fasta affärslokaler ingår ett avtal som till övervägande del gäller annat än rättigheter avseende fast egendom bör ha rätt till det skydd som föreskrivs i direktivet.
32 Sanchís har till och med gått ett steg längre och hävdat att avtal om nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis allmänt sett endast avser tillhandahållande av tjänster. Syftet med sådana avtal är enligt Sanchís att ägarens eller näringsidkarens tjänster skall göra det möjligt för någon annan att nyttja den fasta egendomen. Ägaren eller näringsidkaren måste göra upp erforderliga tidsscheman, tillåta nyttjande av lägenheten samt underhålla och möblera denna. Enligt Sanchís avser time-sharingavtal inte heller nyttjande av en enda fastighet utan av flera fastigheter. Att ingå ett sådant avtal kan enligt Sanchís snarare jämföras med att få tillträde till en klubb genom att förvärva en "andel". Det skall ännu en gång erinras om att föreliggande mål inte gäller avtal om nyttjanderätt till fast egendom i allmänhet utan endast det omtvistade avtalet.
33 Sanchís ser avtalet som en helhet. Han betraktar med andra ord inte de enskilda delarna för sig utan hela avtalet inklusive tjänsterna. Han anser därvid att tjänsterna har den huvudsakliga och avgörande betydelsen. Detta utesluter emellertid inte att avtalet också kan innebära överlåtelse av en rättighet som i någon form rör fast egendom. Sanchís har visserligen åberopat spanska domstolars rättspraxis, som i avsaknad av lagstiftning reglerar behandlingen av time-sharingavtal, men nationella domstolars tolkning kan inte vara avgörande för tillämpningen av ett gemenskapsrättsligt direktiv. Som jag redan nämnt kan tolkning och utformning enligt nationell lagstiftning skilja sig åt från medlemsstat till medlemsstat och kan alltså leda till att direktiv 85/577 tillämpas olika. Detta skulle strida mot direktivets syfte som är en tillnärmning av medlemsstaternas lagar till varandra på detta område.(10) Det skall tilläggas att vi inte vet hur det avtal som låg till grund för den av Sanchís åberopade domen var utformat. För övrigt förutsätter även den definition av avtal om köp av nyttjanderätt till fast egendom på tidsdelningsbasis som ges i direktiv 94/47 att "en äganderätt eller en annan rätt som avser nyttjande av fast egendom" skapas eller överlåts.(11)
34 Det sker med andra ord en överlåtelse av en nyttjanderätt och därmed alltså av "en annan rätt" till fast egendom. Därvid kan man fråga sig om det vid bedömningen av avtalets utformning som helhet går att som Sanchís har gjort helt bortse från denna rätt.
35 Det måste alltså konstateras att man för att avgöra om det omtvistade avtalet omfattas av undantagen i artikel 3.2 a måste pröva huruvida rättigheten avseende den fasta egendomen innehållsmässigt och i förhållande till avtalets fullständiga utformning är av mindre betydelse. I ekonomiskt hänseende kan detta sägas vara fallet här. Huruvida det är så även i övriga hänseenden ankommer på den nationella domstolen att bedöma med ledning av omständigheterna i målet.
36 Eftersom åtminstone i ekonomiskt hänseende tillhandahållandet av tjänster och andra åtaganden i detta fall är det väsentligaste i avtalet kan detta inte med tillämpning av artikel 3.2 a uteslutas från tillämpningsområdet för direktiv 85/577.
37 Sanchís har tagit upp den andra tolkningsfrågan ur en annan aspekt. Han har undersökt om det omtvistade avtalet eventullt är uteslutet från direktivets tillämpingsområde på grund av artikel 3.2 c, eftersom det är ett avtal om tillhandahållande av tjänster. Ett sådant avtal omfattas inte av direktivet om tre villkor är uppfyllda. Här skall framför allt undersökas om det första av dessa är uppfyllt. Enligt detta villkor gäller direktivet inte om "[a]vtalet har träffats på grundval av en näringsidkares katalog som konsumenten haft ordentliga möjligheter att studera utan att näringsidkarens ombud varit närvarande". Någon sådan katalog har inte överlämnats till konsumenten för ingående studier, om den över huvud taget har överlämnats. De båda andra villkoren avser upprätthållandet av en fortlöpande kontakt mellan näringsidkarens ombud och konsumenten samt nödvändigheten av att både katalogen och avtalet informerar konsumenten klart och tydligt om hans rätt att returnera varor till leverantören och att säga upp avtalet. Inte heller dessa villkor är i detta fall uppfyllda.
38 Det kan alltså konstateras att det omtvistade avtalet inte omfattas av de undantag som enligt artikel 3.2 faller utanför tillämpningsområdet för direktiv 85/577.
Den tredje tolkningsfrågan
39 I detta sammanhang har den nationella domstolen begränsat sig till frågan huruvida den turistanläggning där avtalet ingicks omfattas av artikel 1.1 första strecksatsen i direktiv 85/577. För att kunna avgöra om det omtvistade avtalet uppfyller alla villkor för att omfattas av direktivet måste man här emellertid beakta samtliga omständigheter som anges i artikel 1.1 första strecksatsen.
40 För att avtalet skall omfattas av direktivet måste det ha ingåtts utanför fasta affärslokaler mellan en näringsidkare som tillhandahåller resor eller tjänster och en konsument. Den spanska regeringen har i detta sammanhang ställt frågan vem som egentligen har ingått avtalet i egenskap av säljare. I avtalet anges faktiskt som part, förutom Sanchís, José Francisco Laparra Estellés, som handlade i egenskap av representant för ett schweiziskt företag med en filial i Spanien, närmare bestämt i Denia. Å andra sidan skrevs avtalet på Travel Vacs firmapapper, och avtalet undertecknades i Travel Vacs namn.
41 Den nationella domstolen som i slutändan skall pröva denna fråga har i beslutet att begära förhandsavgörande hänvisat till det mellan parterna ingångna avtalet. Som parter i målet vid den nationella domstolen har Travel Vac och Sanchís angetts. Eftersom den nationella domstolen dessutom i den tredje frågan, som avser tolkning av artikel 1.1 i direktiv 85/577, har angett Travel Vacs säte torde man kunna utgå ifrån att avtalet har ingåtts mellan Sanchís och Travel Vac.
42 Travel Vac är ostridigt en näringsidkare i den mening som avses i direktivet. Som jag redan har nämnt omfattar det avtal som bolaget ingått bland annat tillhandahållande av tjänster.
43 Vad angår den andra parten i avtalet, Sanchís, har den nationella domstolen inte lämnat några ytterligare uppgifter. Man kan dock utgå ifrån att han ostridigt är en konsument i den mening som avses i direktivet. Att pröva om det förhåller sig så ankommer emellertid ytterst på den nationella domstolen.
44 Ett avtal i den mening som avses i direktiv 85/577 måste dessutom - enligt första strecksatsen i artikel 1.1 - ha ingåtts utanför fasta affärslokaler under en av näringsidkaren organiserad utflykt. Det skall först konstateras att konsumenten i detta fall begav sig från Valencia till Denia och därvid tillryggalade en sträcka om 100 kilometer. Avtalet får därför åtminstone anses vara ingånget under en utflykt.
45 Mera tveksamt är emellertid om denna utflykt var organiserad av Travel Vac. Enligt den nationella domstolen inbjöds Sanchís av Travel Vac till Denia. Som framgår av handlingarna i akten ombesörjde Travel Vac dock inte hans transport till Denia.
46 Sanchís har i detta sammanhang med rätta hänvisat till att det var Travel Vac som bestämde dag och tid för utflykten och även den plats som var målet för denna. Han var tvungen att rätta sig efter företagets instruktioner. Någon överenskommelse eller någon diskussion mellan parterna om tid och plats för sammanträffandet förekom med andra ord inte. Även arrangemanget i Denia var organiserat av Travel Vac. Det enda som Travel Vac inte organiserade var alltså transporten av Sanchís till Denia.
47 Kommissionen har dessutom påpekat att det av de handlingar som Sanchís gett in i målet vid den nationella domstolen framgår att denne upprepade gånger fått brev i vilka Travel Vac mycket enträget uppmanade Sanchìs att komma till Denia för att ta emot en av de mycket värdefulla presenter som skulle överlämnas till honom när han infann sig, utan att han därigenom skulle ådra sig några förpliktelser. Detta synes inte ha bestritts. Breven följdes av talrika telefonsamtal under vilka Sanchís uppmanades att delta i försäljningsarrangemanget i turistanläggningen. Förutsatt att detta är riktigt - det ankommer på den nationella domstolen att pröva om så är fallet - kan man utgå ifrån att konsumenten i detta fall eftertryckligen förmåddes att bege sig till Denia.
48 Om man nu betraktar skyddssyftet i direktiv 85/577 mot bakgrund av fjärde övervägandet i direktivets ingress,(12) kan man konstatera att avtalsförhandlingarna i detta fall otvetydigt inleddes av näringsidkaren. I samma övervägande nämns också ett överraskningsmoment som består i att konsumenten inte är förberedd på avtalsförhandlingar. Av den nationella domstolens uppgifter framgår inte i vilken utsträckning Sanchís var informerad om vad det planerade försäljningsarrangemanget innebar. Det ankommer därför på den nationella domstolen att pröva om det också förelåg ett sådant överraskningsmoment vid avtalsförhandlingarna som krävs för att direktivet skall vara tillämpligt. Av de uppgifter som är tillgängliga kan dock konstateras att det inte var fråga om ett normalt sammanträffande för ett kundsamtal. Detta är så mycket mer uppenbart som det löftet att konsumenten enbart på grund av sin närvaro skulle få en present visar att försäljningsarrangemanget som sådant inte var det primära.
49 En ytterligare förutsättning för att avtalet skall omfattas av direktivet är enligt artikel 1.1 att det har ingåtts utanför näringsidkarens fasta affärslokaler. Näringsidkaren, Travel Vac, har som jag redan nämnt sitt säte i Valencia. Enligt Sanchís uppgifter undertecknades avtalet i stora salar som Travel Vac hade inrett för att där presentera sin produkt för ett flertal konsumenter. Arrangemanget varade enligt Sanchís i flera timmar, under vilka det förekom utdelning av presenter och servering av alkoholhaltiga drycker, förmodligen för att konsumenten skulle bli positivt stämd och förmås att underteckna ett avtal.
50 Om detta överensstämmer med de faktiska förhållandena kan en sådan miljö, i motsats till vad den spanska regeringen har hävdat, inte anses som fast affärslokal. Den kan inte heller uppfattas som sådan av konsumenten, vilket förstärker det redan nämnda överraskningsmomentet. Det skulle te sig något annorlunda om företaget hade inrättat en egen filial, till exempel ett försäljningskontor, i turistanläggningen. Enligt de uppgifter som är tillgängliga var det här emellertid endast fråga om normala lokaler i turistkomplexet.
51 Det kan alltså konstateras att avtalet inte undertecknades inom ramen för ett normalt kundsamtal på ett kontor utan, enligt de uppgifter som är tillgängliga, i en atmosfär som inte gav konsumenten någon möjlighet att i lugn och ro tänka igenom om han över huvud taget ville ingå ett avtal. Eftersom konsumenten sannolikt inte heller varit vederbörligen informerad i förväg måste man anse att det här är fråga om ett avtal som omfattas av artikel 1.1 i direktiv 85/577 och att konsumenten i avsaknad av förberedelser inte hade möjlighet att jämföra kvaliteten och priset i erbjudandet med andra erbjudanden. Konsumenten hade inte heller någon möjlighet att bedöma alla konsekvenser av sin handling. Direktivets skyddsfunktion ligger emellertid just i att han skall ha denna möjlighet. Sålunda sägs det till exempel i domen i målet Bayerische Hypotheken- und Wechselbank mot Dietzinger som den spanska regeringen har hänvisat till:
"Direktiv 85/577 syftar nämligen till att skydda konsumenter genom att ge dem möjlighet att häva ett avtal som inte har tillkommit på kundens initiativ, när denna kund inte kunnat bedöma alla konsekvenser av sin handling."(13)
Konsumenten har alltså rätt till det skydd som föreskrivs i direktivet.
Den fjärde tolkningsfrågan
52 Motiveringen för den rätt att frånträda avtalet som finns i artikel 5.1 i direktiv 85/577 framgår av fjärde och femte övervägandena i ingressen till direktivet. Där nämns att initiativet i regel inte tas av konsumenten, att denne inte är förberedd på avtalsförhandlingarna och att han inte har möjlighet att jämföra med andra erbjudanden. Rätten att häva avtalet skall ge konsumenten möjlighet att ännu en gång ta ställning till de skyldigheter som uppstår enligt avtalet.(14) Om dessa omständigheter föreligger, det vill säga om avtalet faller inom tillämpningsområdet för direktivet, är det tillräckligt för att konsumenten skall ha rätt att säga upp avtalet. Någon annan grund, till exempel manipulation av konsumentens vilja, behövs inte. Detta överensstämmer också med ordalydelsen i artikel 5.1, där varken skäl eller villkor för rätten att säga upp avtalet nämns.
53 Det avgörande enligt direktivet är alltså inte näringsidkarens beteende utan omständigheterna när avtalet ingås och konsumentens situation. Det kan inte uteslutas att dessa omständigheter är ägnade att ge näringsidkaren möjlighet att manipulera konsumentens vilja eller att framställa produkten som bättre än den är. Ett sådan beteende behöver dock inte bevisas för att rätten att säga upp avtalet skall föreligga.
54 Vad gäller den nationella domstolens hänvisning till bestämmelserna i den nationella lagstiftningen skall påpekas att domstolen inom ramen för ett förhandsavgörande inte kan tolka den nationella lagstiftningen. Det kan dock konstateras att direktiv 85/577 inte förknippar skyddet av rätten att säga upp avtalet med näringsidkarens beteende. Näringsidkaren kan förvisso manipulera för att köparen avsiktligt skall bli överrumplad och därigenom inte hinna riktigt tänka igenom om han skall ingå avtalet. Det måste likväl inte vara så och det är inte någon nödvändig förutsättning för att konsumenten skall ha rätt att säga upp avtalet. För att ha denna rätt behöver konsumenten endast visa att de objektiva omständigheter som anges i artikel 1.1 föreligger.
55 På samma sätt förhåller det sig med den fria viljeförklaringen att ingå avtalet. Konsumenten behöver inte visa att hans frihet att avge en sådan viljeförklaring har begränsats. Det är tillräckligt att han visar att det förelåg omständigheter som kunde medföra eller kunde ha medfört en begränsning av denna frihet.
56 Kommissionen har i detta sammanhang med rätta hänvisat till att det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera om de villkor som är föreskrivna i den nationella lagstiftningen är uppfyllda. De sanktioner som i den nationella rätten är knutna till dessa kriterier kan ytterligare bidra till den rätt att säga upp avtalet som garanteras genom direktivet.
Den femte tolkningsfrågan
57 I denna tolkningsfråga har den nationella domstolen hänfört sig till formkraven på det meddelande om uppsägning av avtalet som föreskrivs i artikel 5.1. Såvitt avser detta meddelande hänvisas i artikel 5.1 emellertid uttryckligen till det förfarande och de villkor som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Om ett meddelande uppfyller villkoren i den nationella lagstiftningen godtas det också enligt direktivet. Det ankommer följaktligen på den nationelle lagstiftaren att utforma kraven. I den sista meningen i artikel 5.1 sägs det visserligen att det för att fristen skall ha iakttagits räcker "att meddelandet avsänds före utgången av en sådan period".(15) Därav skulle man kunna dra slutsatsen att meddelandet åtminstone måste vara skriftligt. Det måste emellertid beaktas att den primära avsikten med direktiv 85/577 är att skydda konsumenten. Om konsumenten tydligt har gett till känna att han vill säga upp avtalet är tanken i direktivet säkerligen inte att han skall förvägras denna rätt enbart därför att han inte har utformat sitt meddelande skriftligen. Mot bakgrund av direktivets skyddssyfte bör man säkert inte begära att konsumenten skall känna till innehållet i direktivet och veta att meddelandet måste vara skriftligt. För detta talar också att direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att anta eller bibehålla fördelaktigare föreskrifter till skydd för konsumenterna på det område som faller inom direktivet.(16) För att underlätta för konsumenten att utöva sin rätt att säga upp avtalet kan en medlemsstat med andra ord mycket väl tillåta att meddelandet även sker i form av ett klart och otvetydigt handlande. Det finns dock anledning att fråga sig om en lagstiftning av sådant innehåll faktiskt betyder ett underlättande för konsumenten, eftersom det i praktiken torde vara svårare för denne att visa att han genom ett otvetydigt handlande har sagt upp avtalet. Å andra sidan får kravet på formen för meddelandet om uppsägning av avtalet inte utformas så, att det till den grad försvårar utövande av rätten till uppsägning att denna rätt i praktiken upphävs.
Den sjätte tolkningsfrågan
58 Den sjätte tolkningsfrågan gäller huruvida den i avtalet föreskrivna schablonersättningen med 25 procent av det totala priset för transaktionen som konsumenten, inte bara om han underlåter att uppfylla avtalet utan även om han säger upp detta, skall betala för den skada som har åsamkats säljaren är förenlig med direktivets bestämmelser om kompensation. En sådan avtalsklausul är oförenlig med direktivet. För det första kan man inte jämställa den situation då avtalet inte uppfylls med den då konsumenten har utnyttjat den rätt att säga upp avtalet som lagligen tillkommer honom.
59 För det andra föreskrivs i artikel 5.2 i direktivet att meddelandet om uppsägning av avtalet befriar konsumenten från alla förpliktelser enligt det uppsagda avtalet. Därav följer att konsumenten efter uppsägningen av avtalet inte längre har några skyldigheter som han kan underlåta att uppfylla med påföljd att han blir ersättningsskyldig. Att ändå kräva sådant "skadestånd" skulle därför vara detsamma som att bestraffa konsumenten för att han sagt upp avtalet. Detta skulle helt och hållet strida mot direktivets skyddssyfte, som är att hindra att konsumenten åtar sig ekonomiska förpliktelser som han inte är förberedd på.
60 Å andra sidan måste naturligtvis redan erhållna belopp återbetalas och levererade varor återlämnas. Detta regleras i artikel 7 i direktivet som hänvisar till den nationella lagstiftningen. I detta sammanhang kan även en reglering av kompensation för de skador som orsakats Travel Vac fastställas. Därvid skall dock beaktas att avtalsförhandlingarna tillkom enbart på Travel Vacs initiativ, varför Travel Vac också bör stå för risken för att avtalet inte kommer till stånd. En schablonmässigt fastställd ersättning som innebär att konsumenten när han utövar sin rätt att säga upp avtalet skall betala 25 procent av det totala priset för transaktionen kan under inga omständigheter vara förenlig med direktivet.
C - Förslag till avgörande
61 Mot bakgrund av vad jag anfört i det föregående föreslår jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna på följande sätt:
- Det avtal om erhållande av en rätt att under viss tid nyttja en fastighet som ingåtts mellan Travel Vac och M. J. Antelm Sanchís faller inte utanför tillämpningsområdet för direktiv 85/577/EEG i enlighet med artikel 3.2 a i direktivet, eftersom avtalet, förutom nyttjanderätt till en fastighet på tidsdelningsbasis, även avser tillhandahållande av tjänster och andra åtaganden som är av större värde än nyttjanderätten till fastigheten.
- En turistanläggning i vilken ett avtal ingåtts och som är belägen på 100 kilometers avstånd från det avtalsslutande företagets säte skall inte anses som fast affärslokal i den mening som avses i artikel 1.1 första strecksatsen i direktiv 85/577, när företaget inte har anlagt ett permanent kontor utan endast har hyrt en stor sal för att där presentera sin produkt vid ett möte dit flera konsumenter anlänt. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera om dessa villkor faktiskt är uppfyllda i det föreliggande fallet.
- Den rätt att säga upp avtalet som ges i artikel 5.1 i direktiv 85/577 har sin grund i att avtalet har ingåtts på näringsidkarens initiativ utanför dennes fasta affärslokal. Det förutsätts inte att näringsidkaren har uppfört sig på ett visst sätt eller försökt manipulera, och konsumenten behöver inte visa vare sig att så varit fallet eller att hans frihet att samtycka till att ingå avtalet har begränsats.
- Formkraven på ett meddelande enligt artikel 5.1 i direktiv 85/577 följer av de allmänna bestämmelserna i medlemsstaternas lagstiftning. Meddelandet behöver inte nödvändigtvis vara skriftligt. Artikel 8 i direktiv 85/577 gör det dessutom möjligt för medlemsstaterna att anta eller bibehålla fördelaktigare föreskrifter till skydd för konsumenterna.
- De rättsverkningar av en uppsägning av avtalet som avses i artikel 7 i direktiv 85/577, särskilt beträffande återbetalning och återlämning av mottagna varor, avser ogiltigförklaring av redan tillhandahållna prestationer och i förekommande fall ersättning för skador beträffande vilka konkret bevisning skall företes. Nämnda rättsverkningar är inte förenliga med en bestämmelse om att konsumenten skall betala ett schablonbelopp för den skada som åsamkats säljaren.
(1) - EGT L 372, s. 31; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 83.
(2) - EGT L 280, s. 83; svensk specialutgåva, område 13, volym 27, s. 40.
(3) - Fjärde övervägandet i ingressen till direktiv 85/577.
(4) - Fjärde övervägandet i ingressen till direktiv 85/577.
(5) - Artikel 5.1 i direktiv 94/47.
(6) - Artikel 11 i direktiv 94/47 och artikel 8 i direktiv 85/577. Detta framgår också av ordalydelsen i artikel 5.1 i direktiv 85/577, där betänketiden fastställs till minst sju dagar.
(7) - Fjärde övervägandet i ingressen till direktiv 94/47.
(8) - Dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia mot Novello (REG 1981, s. 3045, svensk specialutgåva, volym 6, s. 243), punkt 18.
(9) - Tredje övervägandet i ingressen till direktiv 94/47 och artikel 3 i detta direktiv.
(10) - Andra övervägandet i ingressen till direktiv 85/577.
(11) - Artikel 2 första strecksatsen i direktiv 94/47.
(12) - Se ovan punkt 21.
(13) - Dom av den 17 mars 1998 i mål C-45/96 (REG 1998, s. I-1199), punkt 19.
(14) - Femte övervägandet i ingressen till direktiv 85/577.
(15) - I den franska texten till direktivet är formuleringen följande: "il suffit que la notification soit expédiée avant l'expiration de celui-ci". Kursiveringen är min.
(16) - Artikel 8 i direktiv 85/577.