Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR] SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 13. septembrī (1)
Lieta C‑486/16
Bankia SA
pret
Alfredo Sánchez Martínez,
Sandra Sánchez Triviño
(Juzgado de Primera Instancia n° 6 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 6, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Hipotekārā aizdevuma līguma noteikums par kredīta pirmstermiņa atmaksu – 6. panta 1. punkts – 7. panta 1. punkts – Negodīguma novērtējuma kritēriji – Efektivitātes princips
I.      Ievads
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Direktīvas 93/13/EEK (2) interpretāciju. Precīzāk, Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 6, Spānija) it īpaši vaicā par Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) judikatūras, kas attiecas uz noteikumu par kredītu pirmstermiņa atmaksu interpretāciju īpašā ar hipotēku apgrūtinātā nekustamā īpašuma atsavināšanas procesā (turpmāk tekstā – “hipotekārās piedziņas process”), saderību ar patērētāju tiesību aizsardzības sistēmu, kas ir izveidota ar šo direktīvu.
2.        Līdz ar to šī pamatlieta ietilpst tajā pašā juridiskajā un tiesvedību kontekstā kā lietas C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 un C‑179/17 (3).
3.        Pašreizējā lietā uzdoto prejudiciālo jautājumu līdzība ar jautājumiem, ko iesniedzējtiesas ir uzdevušas lietās C‑70/17 un C‑179/17, kurās mani secinājumi arī tiek pasludināti šodien, ļaus man atsaukties uz minētajās paralēlajās lietās sniegtajiem argumentiem, lai izvairītos no atkārtošanās.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        No Direktīvas 93/13 ceturtā apsvēruma izriet, ka “dalībvalstu pienākums ir nodrošināt to, ka ar patērētājiem noslēgtos līgumos nav negodīgu noteikumu”.
5.        Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas [..].”
6.        Šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.”
7.        Minētās direktīvas 4. pants ir formulēts šādi:
“1.      Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2.      Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
8.        Šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
9.        Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
B.      Spānijas tiesību akti
10.      Código Civil (Civilkodekss) 1124. pantā ir noteikts:
“Iespēju izbeigt saistības savstarpējās attiecībās uzskata par implicītu, ja viena no līgumslēdzējām pusēm nepilda savas saistības.
Puse, kurai ir nodarīts kaitējums, var pieprasīt šo saistību izpildi vai līguma izbeigšanu, abos gadījumos ar atlīdzību par nodarīto kaitējumu un ar procentu likmi. Puse, kurai ir nodarīts kaitējums, var prasīt izbeigt līgumu arī pēc tam, kad tā ir izvēlējusies izpildi, ja izpilde ir izrādījusies neiespējama.
Tiesa apmierina prasību par līguma izbeigšanu, ja vien nepastāv pamats saistību izpildes termiņa noteikšanai.”
11.      Saskaņā ar 2000. gada 7. janvāra Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Civilprocesa likums 1/2000) (4) (turpmāk tekstā – “LEC”), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietai, 552. panta 1. un 3. punktu attiecībā uz negodīgu noteikumu pārbaudi pēc savas ierosmes:
“1.      Tiesa pēc savas ierosmes izvērtē, vai kāds no 557. panta 1. punktā paredzēto izpildu aktu noteikumiem var tikt kvalificēts kā negodīgs. Ja tā uzskata, ka kādu no šiem noteikumiem var kvalificēt kā negodīgu, tā piecpadsmit dienu laikā uzklausa puses. Tās uzklausījusi, tā saskaņā ar 561. panta 1. punkta 3. apakšpunkta noteikumiem pieņem lēmumu piecu darba dienu laikā.
[..]
3.      Tiklīdz rīkojums par izpildes atteikšanu ir kļuvis galīgs, kreditors var apmierināt savus prasījumus vienīgi atbilstošā parastā iztiesāšanas kārtībā, ja to neliedz galīgā sprieduma vai lēmuma, uz ko ir ticis balstīts izpildes lūgums, res judicata spēks.”
12.      LEC 557. pants ir formulēts šādi:
“1.      Ja izpilde ir norīkota attiecībā uz 517. panta 2. punkta 4), 5), 6) un 7) apakšpunktā minētajiem aktiem, kā arī citiem izpildāmiem dokumentiem, kas ir minēti 517. panta 2. punkta 9) apakšpunktā, persona, pret kuru ir vērsta izpilde, termiņos un veidos, kas paredzēti iepriekšējā pantā, var iesniegt pret tiem iebildumus vienīgi tad, ja tā atsaucas uz vienu no šādiem pamatiem:
[..]
7°      Aktā ir iekļauti negodīgi noteikumi.
2.      Ja ir iesniegts iepriekšējā punktā minētais iebildums, tiesas kanceleja procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aptur izpildi.”
13.      Saskaņā ar LEC 561. panta 1. punkta 3. apakšpunktu:
“Ja viens vai vairāki noteikumi tiek uzskatīti par negodīgiem, pieņemot rīkojumu, jānosaka, kādas ir šī negodīguma sekas, norādot, ka izpilde nav iespējama, vai arī nosakot izpildi, nepiemērojot par negodīgiem uzskatītos noteikumus.”
14.      Saskaņā ar LEC 693. panta 2. punktu attiecībā uz parādu, kas maksājami pa daļām, pirmstermiņa atmaksu:
“Visu parāda summu, ko veido pamatsumma un procenti, aizdevējs var atprasīt tad, ja ir vienošanās par visa aizdevuma samaksu gadījumā, ja nav veikti vismaz trīs ikmēneša maksājumi un parādnieks nav izpildījis savas maksāšanas saistības, vai arī maksājumu skaits ir tāds, ka var uzskatīt, ka parādnieks nav izpildījis savas saistības laikposmā, kas atbilst vismaz trīs mēnešiem, un šī vienošanās ir iekļauta aizdevuma aktā un attiecīgā reģistrā.”
15.      LEC 695. pants, kas attiecas uz procedūru iebildumu izteikšanai pret hipotekāro izpildi, ir formulēts šādi:
“1.      Šajā nodaļā minētajās tiesvedībās persona, pret kuru ir vērsta izpilde, var celt iebildumus pret izpildi tikai tad, ja tie ir pamatoti ar:
[..]
4°      Negodīgu līguma noteikumu, kas ir izpildes vai maksājamās summas noteikšanas pamatā.
2.      Ja ir celti iepriekšējā punktā minētie iebildumi, tiesas kanceleja aptur izpildi un uzaicina puses ierasties tiesā, kas ir izdevusi rīkojumu par piedziņu. Uzaicinājums ierasties tiesā ir jāizdod vismaz piecpadsmit dienas pirms attiecīgās tiesas sēdes. Šajā sēdē tiesa uzklausa puses, pieņem tai iesniegtos dokumentus un divu dienu laikā rīkojuma veidā pieņem atbilstošu nolēmumu.
3.      [..]
[Šī panta 1. punkta] ceturtā pamata pieņemšanas gadījumā izpildi izbeidz, ja izpilde ir pamatota ar attiecīgo līguma noteikumu. Pretējā gadījumā izpilde tiek turpināta, nepiemērojot negodīgo noteikumu.
4.      Nolēmums, ar kuru tiek noteikta izpildes neveikšana, negodīga noteikuma nepiemērošana vai noraida iebildumus atbilstoši šī panta 1. punkta 4) apakšpunktam, var tikt pārsūdzēts.
Atskaitot šos gadījumus, nolēmumi par šajā pantā minētajiem iebildumiem nav nekādi pārsūdzami un to sekas attiecas tikai un vienīgi uz to izpildes procedūru, kurā tie ir pieņemti.”
16.      LEC 698. panta 1. punktā ir noteikts:
“Jebkurš parādnieka, turētājas trešās personas vai jebkuras ieinteresētās personas prasījums, kas nav minēts iepriekšējos pantos, ieskaitot prasījumi par akta atcelšanu vai par parāda atmaksāšanas termiņu, noteiktību, dzēšanu vai apmēru, tiek izskatīts atbilstošā tiesvedībā, neskarot vai neierobežojot šajā nodaļā paredzēto [izpildes tiesvedību].”
17.      Direktīva 93/13 Spānijas tiesībās tika transponēta ar 1998. gada 13. aprīļa Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (Likums 7/1998 par vispārējiem līgumu noteikumiem) (5), un ar 2007. gada 16. novembra Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Karaļa likumdošanas dekrēts 1/2007 par Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību un citu papildu tiesību aktu pārskatīšanu) (6).
18.      Saskaņā ar minētā texto refundido, kas grozīts ar 2014. gada 27. marta Likumu 3/2014 (7), 83. pantu:
“Negodīgi noteikumi ir spēkā neesoši un uzskatāmi par tādiem, par kuriem nav panākta vienošanās. Šai nolūkā tiesa, uzklausījusi puses, atzīst par spēkā neesošiem līgumā iekļautos negodīgos noteikumus, bet līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
III. Pamatlietas rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi
19.      2006. gada 20. janvārī banku iestāde Caja de Ahorros y Alikantes, Kasteljonas de Valencia (Valencijas, Kasteljonas un Alikantes krājbanka, kļuvusi par Bankia SA, turpmāk tekstā – “Bankia”) noslēdza ar Alfredo Sánchez Martínez un Sandra Sánchez Triviño hipotekārā aizdevuma līgumu par EUR 140 000 uz 35 gadiem. Šis līgums bija paredzēts nekustamā īpašuma kā galvenās dzīvesvietas iegādes finansēšanai. 2006. gada 18. oktobrī šis līgums tika pārjaunots, sadalot aizdevumu divās daļās (A un B daļa).
20.      Runājot par aizdevuma A daļas atmaksu, tā kā netika veikti 2012. gada februāra un marta ikmēneša maksājumi (attiecīgi EUR 131,56 un EUR 131,92) un daļēji 2012. gada aprīļa ikmēneša maksājums (atlikusī maksājuma summa bija EUR 31,21), Bankia atzina saistību pirmstermiņa izpildāmību attiecībā aizdevuma A daļu. Attiecībā uz aizdevuma B daļas atmaksu ikmēneša maksājumi tika pārtraukti 2012. gada 18. aprīlī.
21.      2013. gada 17. aprīlī Bankia iesniedza pirmo pieteikumu par hipotekāro piedziņu Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 11, Spānija), kura 2013. gada 2. oktobrī izdeva rīkojumu par ieķīlātā īpašuma atsavināšana, pamatojoties uz izpildrakstu.
22.      2014. gada 12. martā parādnieki iesniedza iebildumus par piedziņu, atsaucoties uz vairākiem negodīgiem noteikumiem hipotekārā aizdevuma līgumā, tostarp 6.bis noteikumā par pirmstermiņa atmaksu. Saskaņā ar šā noteikuma tekstu “[banka] var atzīt saistību pirmstermiņa izpildi un pieprasīt nekavējoties samaksāt summas, kuras tai pienākas kā aizdevuma pamatsumma un procenti, ieskaitot nokavējuma procenti, [..] šādos gadījumos: a) aizņēmējs maksājuma termiņā nemaksā visu vai daļu no kāda no saviem pamatsummas vai procentu atmaksas maksājumiem atbilstoši šajā aktā paredzētajam”.
23.      2014. gada 26. maijā Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 11) izdeva rīkojumu, atzīstot šo noteikumu par negodīgu un norādot, ka nav pamata izdot rīkojumu par piedziņu.
24.      2014. gada 27. jūnijā Bankia par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes Provinces tiesa, Spānija), kura to noraidīja ar 2014. gada 14. oktobra rīkojumu.
25.      2015. gada 20. maijā Bankia vēlreiz iesniedza piedziņas pieteikumu Juzgado de Primera Instancia n° 6 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 6), pamatojoties uz to pašu izpildu aktu pret Sánchez Martínez un Sánchez Triviño.
26.      Ar 2015. gada 14. oktobra rīkojumu iesniedzējtiesa šo pieteikumu noraidīja. 2016. gada 11. februārī šo rīkojumu atcēla Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes Provinces tiesa), pamatojoties uz to, ka parādnieki nebija veikuši 38 ikmēneša maksājumus. Tā kā apelācijas instancē izdotajā rīkojumā piedziņa netika noteikta, iesniedzējtiesai no jauna ir jālemj par šo jautājumu.
27.      Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 6) ar 2016. gada 28. jūlija spriedumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2016. gada 12. septembrī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus (8):
“1)      Vai tas, ka tiek izdots izpildraksts, pamatojoties uz noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kas ir ticis atzīts par negodīgu ar galīgo spriedumu agrākā hipotekārās piedziņas procedūrā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem, un kuras pamatā ir tas pats hipotekārā aizdevuma līgums, lai gan šis iepriekšējais spriedums valsts tiesībās nav atzīts kā tāds, kuram būtu materiāltiesisks res judicata apstiprinošs spēks, bet valsts tiesībās tomēr ir noteikts, ka nav iespējams uzsākt jaunu hipotekārās piedziņas procedūru, pamatojoties uz to pašu izpildu dokumentu, ir pretrunā Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā noteiktajam efektivitātes principam?
2)      Vai hipotekārās piedziņas procedūrā, kurā pirmās instances tiesa atteicās izsniegt izpildrakstu, jo pieteikums bija balstīts uz noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kas citā, agrākā hipotekārās piedziņas procedūrā, kuras pamatā bija tas pats izpildu dokuments un tajā piedalījās tie paši lietas dalībnieki, bija atzīts par negodīgu, un kurā atteikumu izsniegt izpildrakstu atcēla apelācijas tiesa, kas nodeva lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, lai tā izdotu izpildrakstu, tas, ka apelācijas tiesas spriedums ir saistošs zemākas instances tiesai, ir pretrunā Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā noteiktajam efektivitātes principam, vai arī valsts tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka zemākas instances tiesai nav saistošs apelācijas tiesas spriedums, ja jau pastāv agrāks nepārsūdzams spriedums, ar kuru ir atcelts noteikums par kredīta pirmstermiņa atmaksu, uz kuru ir balstīts izpildraksts, un vai šādā gadījumā pieteikums par piespiedu atsavināšanu atkal ir jāatzīst par nepieņemamu?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
28.      Ar Tiesas priekšsēdētāja attiecīgi 2016. gada 18. marta, 21. aprīļa un 10. oktobra lēmumiem lietas C‑92/16, C‑167/16 un C‑486/16 tika apturētas līdz 2017. gada 26. janvāra sprieduma Banco Primus (9) pasludināšanai.
29.      Pēc minētā sprieduma izsniegšanas iesniedzējtiesa 2017. gada 21. februāra rīkojumā norādīja, ka tā vēlas uzturēt savu otro un trešo prejudiciālo jautājumu.
30.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 24. oktobra lēmumu lietas C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 un C‑179/17 tika apstrādātas saskaņoti.
31.      Ar 2018. gada 20. februāra lēmumu Tiesa, piemērojot Reglamenta 29. panta 1. punktu, nolēma lietas C‑92/16, C‑167/16 un C‑486/16 nodot pirmajai palātai ar tādu pašu sastāvu un, piemērojot šā reglamenta 77. pantu, šajās lietās rīkoja kopīgu tiesas sēdi.
32.      Rakstveida apsvērumus šajā lietā iesniedza Bankia, Spānijas valdība un Eiropas Komisija.
33.      Pamatlietas dalībnieku pārstāvju, Spānijas valdības un Komisijas mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti kopējā tiesas sēdē, kas notika 2018. gada 16. maijā.
V.      Analīze
34.      Šajā lietā es vispirms vēlētos atsaukties uz apsvērumiem, kurus esmu izklāstījis secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17 par pamatlietas problēmjautājumiem un Tiesai iesniegto iesniedzējtiesas prejudiciālo jautājumu analīzi.
A.      Vispārīgi apsvērumi par patērētāju tiesību aizsardzību un attiecīgās Tiesas judikatūras atgādinājums
35.      Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, pirmkārt, būtu jāpamatojas uz vispārīgajiem apsvērumiem, kas ir izklāstīti manu secinājumu lietās C‑70/17 un C‑179/17 51.–56. punktu un, otrkārt, uz attiecīgo Tiesas judikatūru, kas ir analizēta minēto secinājumu 65.–82. punktā. Minētie apsvērumi un šī judikatūra veido ne tikai pamatu atbildēm, kas piedāvātas uz tiesību jautājumiem, kurus iesniedzējtiesas uzdevušas lietās C‑70/17 un C‑179/17, bet arī tiesību un judikatūras ietvaru, kas piemērojams jautājumiem, kurus iesniedzējtiesa ir uzdevusi šajā lietā.
36.      Runājot par vispārīgiem apsvērumiem, tie vispirms ļauj noteikt kontekstu, kādā iekļaujas Direktīva 93/13, tad konstatēt, kā Savienības tiesības, it īpaši pateicoties šai direktīvai, patērētāju tiesību aizsardzību ir iekļāvušas Eiropas integrācijas procesa kodolā, un visbeidzot atgādināt kādu būtisku šīs direktīvas aspektu, proti, faktu, ka patērētāju tiesību aizsardzības saskaņošana ir atzīta par nepieciešamu iekšējā tirgus stiprināšanai, kā arī ekonomiskās un sociālās dzīves stiprināšanai (10).
37.      Runājot par attiecīgo Tiesas judikatūru, 65.–82. punktā sniegtajā izklāstā manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17 ir uzsvērts kāds būtisks aspekts, proti, ka valsts tiesas veiktā pārbaude par negodīgiem noteikumiem ietver divus secīgus un atšķirīgus posmus, kuri nozīmē divas atsevišķas darbības vai procesus. Pirmajā posmā valsts tiesa kvalificē līguma noteikumu kā negodīgu noteikumu, savukārt otrais posms attiecas uz secinājumiem, kas tai ir jāizdara no noteikuma kā negodīga noteikuma kvalifikācijas. Šis valsts tiesas pienākums izdarīt visus no noteikuma negodīguma konstatējuma izrietošos secinājumus atšķiras no pirms tam veiktās kvalifikācijas gan termiņa, gan materiāltiesiskā ziņā. Tas, ka šīs divas darbības seko laikā viena otrai, nedrīkst ļaut tās sajaukt. Turklāt to atšķirības skaidri izriet no Tiesas judikatūras, kā tas tiks norādīts turpinājumā (11).
38.      Tādējādi no šīs attiecīgās judikatūras izriet, ka, tiklīdz ir konstatēts noteikuma kredīta pirmstermiņa atmaksu negodīgums (pirmais posms) (12), Tiesas pastāvīgajā judikatūrā iedibinātā norma, kura izriet no Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta formulējuma, nozīmē, ka valsts tiesai ir jāizdara visi secinājumi no šī konstatējuma (otrais posms), proti, ka tai ir pienākums nepiemērot negodīgu noteikumu, bet tai nav tiesību koriģēt šī noteikuma saturu. Līgumam principā ir jāturpina pastāvēt bez jebkādiem citiem grozījumiem, izņemot negodīgu noteikumu svītrošanu, ciktāl saskaņā ar valsts tiesību normām šāda līguma pastāvēšana ir juridiski iespējama (13).
39.      No attiecīgās judikatūras analīzes vēl izriet, ka šim vispārīgajam noteikumam līdz šim ir zināms tikai viens izņēmums: tas ir paredzēts spriedumā Kásler un Káslerné Rábai (14). Tomēr, kā esmu norādījis 80.–82. punktā savos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17, lai valsts tiesa varētu piemērot šajā spriedumā paredzēto izņēmumu saskaņā ar Direktīvu 93/13 un Tiesas judikatūru, Tiesa tam ir noteikusi zināmus nosacījumus. Tātad, ja starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgts līgums pēc negodīga noteikuma atcelšanas vairs nevar pastāvēt, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts neaizliedz tādu valsts tiesību normu, kas ļauj valsts tiesai novērst šī noteikuma spēkā neesamību, aizstājot to ar dispozitīvu valsts tiesību normu (15).Tomēr ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem. Pirmkārt, ar šo aizstāšanu ir jāpanāk tas, ka “līgums var turpināt pastāvēt, lai arī negodīgais noteikums ir atcelts_" un ka tas “turpina būt saistošs līgumslēdzējām pusēm” (16). Otrkārt, gadījumā, ja tiesai līgums ir jāatceļ pilnībā, minētajai aizstāšanai ir jānovērš tas, ka patērētājam varētu “rasties īpaši nelabvēlīgas sekas, kā rezultātā varētu tikt apdraudēta preventīvā iedarbība, kas izriet no līguma atcelšanas” (17).
40.      Līdz ar to šajā lietā uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ņemot vēra iepriekšējos punktos izklāstīto judikatūru, kura padziļināti ir analizēta 65.–82. punktā manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17.
B.      Par lietas nozīmi
41.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka banku iestāde divas reizes ir pieprasījusi izdot rīkojumu par hipotekāro piedziņu. Līdz ar to abos hipotekārās piedziņas procesos bija iesaistīti vieni un tie paši lietas dalībnieki un tie bija pamatoti ar vienu un to pašu hipotekārā aizdevuma līgumu.
42.      Pirmajā hipotekārās piedziņas procesā Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 11), konstatējusi noteikuma par kredīta pirmstermiņa atmaksu negodīgumu, atzina, ka piedziņa nav jānosaka. Šīs tiesas rīkojumu par piedziņas neveikšanu apstiprināja apelācijas tiesa, pamatojot, ka divu ikmēneša maksājumu neveikšana nebija pietiekami smags pārkāpums, lai noteiktu pirmstermiņa atmaksu.
43.      Otrajā hipotekārās piedziņas procesā iesniedzējtiesa izdeva rīkojumu, kurā tā atteicās noteikt piedziņu, pamatojot, ka no lietas materiāliem izriet, ka iepriekšējā procesā pirmās instances tiesa bija lēmusi par piedziņas neveikšanu sakarā ar noteikuma par kredīta pirmstermiņa atmaksu negodīgumu. Šo rīkojumu, kas tika izdots, pamatojoties uz LEC 552. panta 3. punktu (18), atcēla tā pati apelācijas tiesa, pamatojot, ka nemaksāšana bija daudz smagāka nekā tā, kura tika izvērtēta pirmajā tiesvedībā.
44.      Tātad šīs lietas īpatnība slēpjas faktā, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek iesniegts otrajā hipotekārās piedziņas procesā.
45.      Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā otrajā procesā apelācijas tiesas rīkojums “šķiet virzāmies” Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2015. gada 23. decembra sprieduma virzienā par kredīta pirmstermiņa atmaksas noteikumu (19), kas apstiprināts ar 2016. gada 18. februāra spriedumu (20). Minētajos spriedumos Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) ir uzskatījusi, ka, lai noteikumi par kredīta pirmstermiņa atmaksu būtu spēkā, ir jāņem vērā saistību neizpildes smagums atkarībā no aizdevuma ilguma un summas, ļaujot patērētajam novērst to piemērošanu, rūpīgi veicot atmaksu. Tomēr Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) ir precizējusi, ka hipotekāro piedziņu var turpināt gadījumā, ja tiesības paziņot par kredīta pirmstermiņa atmaksu nav tikušas īstenotas ļaunprātīgi, ņemot vērā patērētājam īpašajā procedūrā piešķirtās priekšrocības. Turklāt Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) esot atļāvusi dispozitīvi piemērot valsts tiesību normu, piemēram, LEC 693. panta 2. punktu, lai varētu turpināt hipotekāro piedziņu (21).
46.      Tāpēc iesniedzējtiesa izsaka tēzi, saskaņā ar kuru, ņemot vērā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru, apelācijas tiesa ir nodevusi lietu atpakaļ, lai apmierinātu pieteikumu par hipotekāro piedziņu, jo starplaikā notikusī aizņēmēju saistību neizpilde bija pietiekami smaga, un izdotu rīkojumu par hipotekāro piedziņu.
47.      Ja pamatlietā iesniedzējtiesa uzskata, ka apelācijas tiesas rīkojums ir jāievēro, tai tomēr ir šaubas par Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) veiktās interpretācijas un līdz ar to minētā rīkojuma atbilstību Direktīvai 93/13.
48.      No visa iepriekš minētā izriet, ka prejudiciālajiem jautājumiem ir dažas īpatnības salīdzinājumā ar jautājumiem, kas ir uzdoti lietās C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 un C‑179/17. Citādā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma skaidri izriet, ka šīs lietas problemātika tomēr ietilpst tajā pašā juridiskajā un tiesiskajā kontekstā kā lietas C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 un C‑179/17. Līdz ar to šie secinājumi ir jālasa kopā ar secinājumiem, ko es vienlaicīgi sniedzu lietās C‑70/17 un C‑179/17.
C.      Par prejudiciālajiem jautājumiem
49.      Uzdodot šos jautājumus, kuri, manuprāt, ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā efektivitātes principu, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu interpretāciju, saskaņā ar kuru zemākas instances tiesai ir jāturpina hipotekārā piedziņa, pamatojoties uz noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kura negodīgums ir ticis konstatēts augstākas instances tiesas galīgā spriedumā, kas ir taisīts agrākā hipotekārās piedziņas procesā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem un pamatots ar to pašu izpildu aktu.
50.      Lai analizētu šo jautājumu, man šķiet lietderīgi veikt četrus precizējumus.
51.      Pirmām kārtām, vēlos atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru, kuras pamatā ir skaidra funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt pamatlietas faktus, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības (22).
52.      Otrām kārtām, ņemot vērā argumentāciju, ko esmu izstrādājis 84.–136. punktā manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17, es nevaru piekrist Spānijas valdības rakstveida apsvērumos izvirzītajam argumentam, ka abi hipotekārās piedziņas procesi tikuši ierosināti uz diviem atšķirīgiem pamatiem. Spānijas valdība faktiski apgalvo, ka pirmā hipotekārā piedziņa tikusi ierosinātā, pamatojoties uz negodīgu noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kamēr otrais process ticis ierosināts, pamatojoties uz LEC 693. pants. 2. punktu atbilstoši Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) spriedumam Nr. 705/2015 (23).
53.      Šajā ziņā atgādinu Tiesas nospriesto, ka Direktīva 93/13 nepieļauj judikatūrā interpretēt tādu valsts tiesību normu par kredītlīgumu pirmstermiņa izbeigšanu kā LEC 693. panta 2. punkts, aizliedzot valsts tiesai, kura konstatējusi šāda līguma noteikuma negodīgumu, atzīt to par spēkā neesošu un no tās atkāpties, ja faktiski pārdevējs vai piegādātājs to nav piemērojis, bet ir ievērojis šajā valsts tiesību normā paredzētos nosacījumus (24).
54.      Šajā lietā fakts, ka bankas iestāde hipotekārās piedziņas procesu ir uzsākusi tikai pēc 38 secīgu ikmēneša maksājumu neveikšanas, ir faktisks apstāklis, kas nav jāņem vērā, vērtējot tāda līguma noteikuma negodīgumu, kura mērķis bija ļaut bankai uzsākt hipotekāro piedziņu viena vienīga ikmēneša maksājuma neveikšanas gadījumā. Šajā ziņā norādīšu, ka patērētāju tiesību aizsardzības jomā saprātīgas rīcības saistībā ar negodīgiem līguma noteikumiem dēļ noteikums nezaudē tā negodīgo raksturu (25).
55.      Turklāt atgādināšu, ka no 127.–133. punktā paustajiem apsvērumiem manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17, it īpaši minēto secinājumu 124. punkta izriet, ka no Tiesas judikatūras secināms, ka negodīgs noteikums, kas ir atzīts par spēkā neesošu, tiek uzskatīts par tādu, kas nekad nav pastāvējis un nerada nekādas sekas. Tādējādi Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta piemērošanas sekas būtu tādas, ka, ja valsts tiesa atzītu noteikuma par kredīta pirmstermiņa atmaksu spēkā neesamību, hipotekārās piedziņas procesu nevarētu uzsākt vai arī, ja tas ir uzsākts, to nevarētu turpināt, jo noteikums par kredīta pirmstermiņa atmaksu saistībā ar pušu vienošanos un reģistrā ierakstītā atsauce tikai uz vienu neveiktu maksājumu ir atzīti kā negodīgi un tādējādi atzīti kā spēkā neesoši un bez jebkādām sekām. Tāpat ir jānorāda, ka, lai arī varētu novērst noteikuma spēkā neesamību, piemērojot minimālo ikmēneša maksājumu skaitu, kas ir noteikts LEC 693. panta 2. punktā, tas nozīmētu de facto atļaut valsts tiesām grozīt minēto noteikumu. Kā spriedumā Gutiérrez Naranjo u.c. atgādinājusi Tiesa, “valsts tiesai nevar tikt atļauts koriģēt negodīgo noteikumu saturu, izņemot, lai mazinātu preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem rada vienkārša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam” (26).
56.      Trešām kārtām, atgādināšu, ka, tā kā valsts tiesībās paredzētie piespiedu piedziņas mehānismi nav saskaņoti, hipotekārās piedziņas procesā pieļaujamo iebildumu pamatu ieviešanas noteikumi un tiesai, kurai ir kompetence izvērtēt to līguma noteikumu tiesiskumu, pamatojoties uz kuriem ir ticis izdots izpildraksts, piešķiramās pilnvaras, ir nosakāmi dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu, bet ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas valsts tiesībām pakļautas situācijas (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas patērētājiem piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (27).
57.      Pirmkārt, runājot par līdzvērtības principu, jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīts neviens elements, kas radītu šaubas par valsts procesuālā regulējuma atbilstību šim principam.
58.      Otrkārt, runājot par efektivitātes principu, saskaņā ar Tiesas judikatūru ikviens gadījums, kad rodas jautājums, vai tik valsts procesuālā norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi visā procesā, tā norisē un tā īpatnībās dažādu instanču valsts tiesās (28).
59.      Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar LEC 552. panta 3. punktu tiklīdz rīkojums par izpildes atteikšanu ir kļuvis galīgs, kreditors var apmierināt savus prasījumus vienīgi atbilstošā parastā iztiesāšanas kārtībā, ja to neliedz galīgā sprieduma vai lēmuma, uz ko ir ticis balstīts piedziņas pieteikums, res judicata spēks (29).
60.      Šajā ziņā norādīšu, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka kredīta pirmstermiņa atmaksas noteikuma negodīgums jau tika konstatēts galīgā tiesas nolēmumā agrākā hipotekārās piedziņas procesā, kurā piedalījās tie paši lietas dalībnieki un kas bija pamatots ar to pašu izpildu aktu. Tomēr pēc iesniedzējtiesas lēmuma par tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas otrajā hipotekārās piedziņas procesā apelācijas tiesa, pamatojoties uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru, nodeva lietu atpakaļ iesniedzējtiesai, lai tā apmierinātu piedziņas pieteikumu, jo tagad pārkāpums uzskatāms par smagu lielā nesamaksāto ikmēneša maksājumu skaita dēļ, un izdotu rīkojumu par hipotekāro piedziņu.
61.      Es uzskatu, ka tāda piemērojamo valsts procesuālo tiesību interpretācija, kas iesniedzējtiesai neļauj neņemt vērā noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, jo tai būtu saistošs otrais, Savienības tiesībām pretējais apelācijas tiesas nolēmums, būtu pretrunā efektivitātes principam, jo tas praktiski nozīmētu, ka patērētājiem negodīgais līguma noteikums paliktu saistošs. Šādos apstākļos patērētājam būtu neiespējami vai pārmērīgi grūti izmantot savas tiesības.
62.      Visbeidzot, ceturtām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka Spānijas tiesību sistēmā netiek atzītas res judicata spēka pozitīvās sekas uz galīgo spriedumu, ko apelācijas tiesa taisījusi hipotekārās piedziņas procesā (LEC 222. pants un 695. panta 4. punkts), bet gan paredz neiespējamību uzsākt jaunu hipotekārās piedziņas procesu, pamatojoties uz to pašu izpildu aktu (LEC 552. panta 3. punkts).
63.      Līdz ar to šajā lietā, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesai uzdotais jautājums nekādā ziņā neattiecas uz res judicata principu hipotekārās piedziņas procesā Spānijas tiesību sistēmā, bet gan uz pienākumu, kas tiktu izvirzīts zemākas instances tiesai, ievērot augstākas instances tiesas norādījumus, interpretējot strīda atrisināšanai vajadzīgās Savienības tiesību normas.
64.      Taču atgādināšu, kā vairākkārt ir nospriedusi Tiesa, tāda valsts tiesību noteikuma pastāvēšana, saskaņā ar kuru zemākas instances tiesām ir saistošs augstākas instances tiesas veikts tiesību novērtējums, tikai šī fakta dēļ nevar tām liegt izmantot LESD 267. pantā paredzēto iespēju vērsties Tiesā ar jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju (30). Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka tiesai, kas nelemj pēdējā instancē, jābūt iespējai brīvi uzdot Tiesai to interesējošos jautājumus, ja tā it īpaši uzskata, ka vērtējums tiesību jautājumos, ko veikusi augstākas instances tiesa, varētu tai likt pieņemt Savienības tiesībām neatbilstošu spriedumu (31). Tādējādi, ja valsts tiesa, izskatot lietu, uzskata, ka šādas lietas ietvaros ir radies jautājums par Savienības tiesību interpretāciju, tai atkarībā no gadījuma ir vai nu iespēja, vai pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un šādu iespēju vai pienākumu nevar ierobežot ar leģislatīva rakstura vai judikatūrā noteiktām valsts tiesību normām (32).
65.      Līdz ar to, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka, ņemot vērā efektivitātes principu, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu interpretāciju, saskaņā ar kuru zemākas instances tiesai būtu jāizdod rīkojums par hipotekāro piedziņu, pamatojoties uz noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kura negodīgums ir ticis konstatēts augstākas instances tiesas galīgā spriedumā, kas ir taisīts agrākā hipotekārās piedziņas procesā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem un pamatots ar to pašu izpildu aktu.
VI.    Secinājumi
66.      Ņemot vērā šos apsvērumus, iesaku Tiesai atbildēt Juzgado de Primera Instancia n° 6 de Alicante (Alikantes pirmās instances tiesa Nr. 6, Spānija) šādi:
Ņemot vērā efektivitātes principu, Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu interpretāciju, saskaņā ar kuru zemākas instances tiesai ir jāizdod rīkojums par hipotekāro piedziņu, pamatojoties uz noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kura negodīgums ir ticis konstatēts augstākas instances tiesas galīgā spriedumā, kas ir taisīts agrākā hipotekārās piedziņas procesā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem un pamatots ar to pašu izpildu aktu.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
3      Lai gūtu kopskatu pār juridiskajām problēmām, kas ir lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 un C‑179/17 pamatā, aicinu iepazīties ar maniem secinājumiem lietās C‑70/17 un C‑179/17, kā arī lietā C‑92/16 un C‑167/16.
4      BOE Nr. 7, 2000. gada 8. janvāris, 575. lpp.
5      BOE Nr. 89, 1998. gada 14. aprīlis, 12304. lpp.
6      BOE Nr. 287, 2007. gada 30. novembris, 49181. lpp.
7      BOE Nr. 52, 2014. gada 1. marts, 19339. lpp.
8      Pēc 2017. gada 26. janvāra sprieduma Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60) izsniegšanas iesniedzējtiesa 2017. gada 21. februāra rīkojumā norādīja, ka tā vēlas uzturēt savu otro un trešo prejudiciālo jautājumu. Tā kā pirmais jautājums tika atsaukts, tas šajos secinājumos netiks atkārtots. Šajā ziņā skat. arī šo secinājumu 29. punktu.
9      C‑421/14, EU:C:2017:60.
10      Skat. 51.–57. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17.
11      Skat. 65. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17.
12      Skat. 66.–71. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17 un tajos minēto judikatūru.
13      Skat. 72.–79. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17 un tajos minēto judikatūru. It īpaši man šķiet svarīgi atsaukties uz šo secinājumu 79. punktu, kurā es uzstāju uz kādu būtisku aspektu: nevar būt ne mazāko šaubu, ka līdzsvara atjaunošana starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju nevar izpausties kā iespēja grozīt negodīgus līguma noteikumus. Proti, pirmkārt, šāda iespēja būtu pretrunā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam, kas zaudētu savu jēgu un tādējādi ar to sasniedzamās aizsardzības lietderīgo iedarbību. Otrkārt, šī iespēja neļautu nodrošināt preventīvo iedarbību, ko neiespējamība piemērot šos noteikumus patērētājam nodrošina attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem.
14      Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis (C‑26/13, EU:C:2014:282).
15      Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 85. punkts). Skat. arī rīkojumu, 2015. gada 11. jūnijs, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑602/13, nav publicēts, EU:C:2015:397, 38. punkts un tajā minētā judikatūra): “Tiesa gan ir atzinusi arī iespēju valsts tiesai aizstāt negodīgu noteikumu ar dispozitīvu valsts tiesību normu, ar nosacījumu, ka šī aizstāšana atbilst Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta mērķim un ļauj nodibināt reālu līdzsvaru starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem. Tomēr šāda iespēja attiecas tikai uz gadījumiem, kad negodīgā noteikuma atzīšana par spēkā neesošu liktu tiesai pilnībā atcelt līgumu, radot patērētājam tādas sekas, ka viņš faktiski ar tām tiktu sodīts”. Skat. arī 13. zemsvītras piezīmi šajos secinājumos un 79. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17.
16      Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 81. punkts).
17      Spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 83. punkts).
18      Skat. šo secinājumu 11. punktu.
19      Spriedums Nr. 705/2015 (ECLI:ES:TS:2015:5618).
20      Spriedums Nr. 79/2016 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21      Līdzīgi kā iesniedzējtiesas lietās C‑92/16 un C‑167/16 iesniedzējtiesa šajā lietā min atšķirīgo viedokli, kas pausts attiecīgajā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) spriedumā. Kā norāda iesniedzējtiesa, no minētā viedokļa izriet, ka “[..] kreditors pēc noteikuma par kredīta pirmstermiņa atmaksu negodīguma konstatējuma nevar vairs savu pieteikumu pamatota ar LEC 693. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu ievērošanu [..], tāpēc ka šāds apgalvojums ir kļūdains, jo šī tiesību norma nav tikusi apspriesta līgumslēgšanas sarunās un nav iekļauta hipotēkas aktā, kurā [ir] atsauce uz “jebkādu parādnieka saistību neizpildi”. [..] Šādos gadījumos LEC 693. panta 2. punkta piemērošana nozīmē Tiesas judikatūras pārkāpšanu jomā, uz kuru attiecas tās kompetence, un rada gan par negodīgu atzīta noteikuma pārskatīšanu, jo, neapturot izpildes procedūru, netiek ievērots seku neradīšanas kārtībā paredzētās pilnīgas tiesiskas spēkā neesamības sekas, gan laupa šīs kārtības atturošās sekas vai funkciju”. Šajā ziņā skat. 125. zemsvītras piezīmi manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17, kā arī 25. punktu manos secinājumos lietā C‑92/16 un C‑167/16. Saskaņā ar doktrīnu atšķirīgi viedokļi var būt iedvesmas avots valsts tiesu judikatūras turpmākai attīstībai. Skat. Wathelet, M., “La Cour de justice de l’Union européenne sera‑t-elle le dernier des mohicans? ”, Lenaerts, K. (red.), Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, G. Giappichelli Editore, Turīna, 2018, 1031. lpp.
22      Lai iepazītos ar jaunāko šīs pastāvīgas judikatūras ilustrāciju, skat. spriedumus, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 19. punkts), un 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 29. punkts).
23      Attiecībā uz kredīta pirmstermiņa atmaksas noteikuma negodīguma konstatēšanas apjomu Tiesas judikatūras gaismā, skat. 84.–109. punktu manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17 un tajos minēto judikatūru. Konkrētāk, attiecībā uz analīzi par iespēju turpināt hipotekārās piedziņas procesu, piemērojot dispozitīvi tādu valsts tiesību normu kā LEC 693. pants. 2. punkts, skat. minēto secinājumu 110.–133. punktu un tajos minēto judikatūru.
24      Spriedums, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 75. punkts). Skat. arī 118.–120. punktā paustos apsvērumus manos secinājumos lietās C‑70/17 un C‑179/17.
25      Skat. manus secinājumus lietā Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2016:69, 85. punkts).
26      Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c. (C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 60., 61. un 66. punkts).
27      Spriedums, 2013. gada 14. marts, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 50. punkts).
28      Skat. spriedumus, 2013. gada 14. martā, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 53. punkts), un 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 49. punkts).
29      Iesniedzējtiesa uzsver, ka “rīkojums, kurā pilnā apjomā ir apmierināts iebildums pret piedziņu, apstiprina faktu, ka šāda piedziņa nekad nav bijusi nosakāma izskatāmajā lietā, jo pieprasītais parāds bija balstīts uz negodīgu noteikumu”.
30      Skat. spriedumus, 1974. gada 16. janvāris, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, 4. punkts); 2010. gada 22. jūnijs, Melki un Abdeli (C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 42. punkts), kā arī 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 et C‑113/16, EU:C:2018:157, 48. punkts).
31      Skat. spriedumus, 1974. gada 16. janvārī, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, 4. punkts); 2010. gada 9. marts, ERG u.c. (C‑378/08, EU:C:2010:126, 32. punkts); 2012. gada 15. novembris, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, 55. punkts), kā arī 2014. gada 6. novembris, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, 27. punkts).
32      Skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 34. punkts).