62007TJ0059_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑59/07
Polimeri Europa SpA, Brindīzi [ Brindisi ] (Itālija), ko pārstāv M. Siraguza [ M. Siragusa ] un F. Moretti [ F. Moretti ], advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv V. Di Buči [ V. Di Bucci ], G. Konte [ G. Conte ] un V. Botka [ V. Bottka ], pārstāvji,
atbildētāja,
par prasību atcelt Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) un, pakārtoti, par Polimeri Europa SpA uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ] (referents), kas veic priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši I. Višņevska‑Bjalecka [ I. Wiszniewska‑Białecka ] un N. Vāls [ N. Wahl ],
sekretāre K. Poheca [ K. Pocheć ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 21. oktobra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
Tiesvedības priekšvēsture
1. Ar 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties aizliegtā vienošanās par iepriekš minēto ražojumu tirgū.
2. Uzņēmumi, kam adresēts apstrīdētais lēmums, ir
– Bayer AG, Lēverkūzene [ Leverkusen ] (Vācija);
– The Dow Chemical Company, Midlande [ Midland ], Mičigana (Amerikas Savienotās Valstis) (turpmāk tekstā – “ Dow Chemical ”);
– Dow Deutschland Inc., Švalbaha [ Schwalbach ] (Vācija);
– Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH
(agrāk – Dow Deutschland GmbH & Co. OHG ), Švalbaha;
– Dow Europe, Horgena [ Horgen ] (Šveice);
– Eni SpA, Roma (Itālija);
– Polimeri Europa SpA, Brindīzi [ Brindisi ] (Itālija) (turpmāk tekstā – “ Polimeri ”);
– Shell Petroleum NV, Hāga (Nīderlande);
– Shell Nederland BV, Hāga;
– Shell Nederland Chemie BV, Roterdama (Nīderlande);
– Unipetrol a.s., Prāga (Čehijas Republika);
– Kaučuk a.s., Kralupinadvltavu [ Kralupy nad Vltavou ] (Čehijas Republika);
– Trade‑Stomil sp. z o.o., Lodza [ Łódź ] (Polija) (turpmāk tekstā – “ Stomil ”).
3. Dow Chemical
tieši vai netieši pilnībā kontrolē Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft un Dow Europe
(turpmāk tekstā visi kopā – “ Dow ”) (apstrīdētā lēmuma 16.–21. apsvērums).
4. Eni
darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja EniChem Elastomeri Srl, kuru netieši kontrolēja Eni
ar savas meitas sabiedrības EniChem SpA
(turpmāk tekstā – “ EniChem SpA ”) starpniecību. 1997. gada 1. novembrī EniChem Elastomeri
apvienojās ar EniChem SpA . ENI
piederēja 99,97 % no EniChem SpA . 2002. gada 1. janvārī EniChem SpA
nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tajā skaitā darbību saistībā ar butadiēnkaučuku un emulsijas polimerizācijā iegūtu butadiēnstirolkaučuku) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai Polimeri . Kopš 2002. gada 21. oktobra Eni
tieši un pilnībā kontrolē Polimeri . Kopš 2003. gada 1. maija EniChem SpA
nomainīja savu nosaukumu uz Syndial SpA
(apstrīdētā lēmuma 26.–32. apsvērums). Komisija apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz jebkuru Eni
piederošo sabiedrību (turpmāk tekstā – “ EniChem ”) lieto nosaukumu “EniChem” (apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums).
5. Shell Nederland Chemie
ir Shell Nederland
meitas sabiedrība, savukārt Shell Nederland
pilnībā pieder Shell Petroleum
(turpmāk tekstā kopumā – “ Shell ”) (apstrīdētā lēmuma 38.–40. apsvērums).
6. Kaučuk
tika izveidots 1997. gadā, apvienojot Kaučuk Group a.s.
un Chemopetrol Group a.s . 1997. gada 21. jūlijā Unipetrol
pilnībā pārņēma visus apvienoto uzņēmumu aktīvus, tiesības un saistības. Unipetrol
pieder 100 % daļu Kaučuk kapitālā (apstrīdētā lēmuma 45. un 46. apsvērums). Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu no 1991. gada līdz 2003. gada 28. februārim Tavorex s.r.o.
(turpmāk tekstā – “ Tavorex ”), kas reģistrēts Čehijas Republikā, pārstāvēja Kaučuk
(un tā priekšteci Kaučuk Group ) eksporta jautājumos. Tāpat saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Tavorex kopš 1996. gada pārstāvēja Kaučuk
Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 49. apsvērums).
7. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil
pārstāvēja Polijas ražotāju Chemical Company Dwory S.A.
(turpmāk tekstā – “ Dwory ”) eksporta jomā jau aptuveni 30 gadus, vismaz līdz 2001. gadam. Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil
no 1997. līdz 2000. gadam pārstāvēja Dwory
Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).
8. Pārkāpuma ilguma noteiktais laika posms ir no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim ( Bayer, Eni
un Polimeri ), no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam ( Shell Petroleum, Shell Nederland
un Shell Nederland Chemie ), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim ( Dow Chemical ), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim ( Dow Deutschland ), no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim ( Unipetrol
un Kaučuk ), no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim ( Stomil ), no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim ( Dow Deutschland Anlagengesellschaft ) un no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim ( Dow Europe ) (apstrīdētā lēmuma 476.–485. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants).
9. Butadiēnkaučuks (turpmāk tekstā – “BK”) un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks (turpmāk tekstā – “EPBK”) ir sintētiski kaučuki, kurus galvenokārt izmanto riepu ražošanā. Šie abi produkti ir aizvietojami savā starpā un ar citiem sintētiskajiem kaučukiem, kā arī ar dabisko kaučuku (apstrīdētā lēmuma 3.–6. apsvērums).
10. Papildus šā lēmuma adresātiem arī citi ražotāji, kas atrodas Āzijā un Austrumeiropā, ierobežotā daudzumā tirgoja BK un EPBK EEZ teritorijā. Turklāt ievērojamu daļu BK ražo tieši lielie riepu ražotāji (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).
11. 2002. gada 20. decembrī Bayer
sazinājās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”) saistībā ar BK un EPBK. Attiecībā uz EPBK Bayer
sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas aizliegtas vienošanās darbības. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē (apstrīdētā lēmuma 67. apsvērums).
12. 2003. gada 14. janvārī Bayer
sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības saistībā ar BK. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē. Bayer
iesniedza arī Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas BK komitejas sanāksmju protokolus (apstrīdētā lēmuma 68. apsvērums).
13. 2003. gada 5. februārī Komisija paziņoja Bayer
savu lēmumu par šī uzņēmuma nosacītu atbrīvošanu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 69. apsvērums).
14. 2003. gada 27. martā Komisija veica pārbaudes apmeklējumu saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu Dow Deutschland & Co
telpās (apstrīdētā lēmuma 70. apsvērums).
15. Laikā no 2003. gada septembra līdz 2006. gada jūlijam Komisija uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, ir nosūtījusi vairākus informācijas pieprasījumus atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam (apstrīdētā lēmuma 71. apsvērums).
16. 2003. gada 16. oktobrī Dow Deutschland
un Dow Deutschland & Co.
tikās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību. Šīs tikšanās laikā tika sniegti mutvārdu paskaidrojumi par karteļa darbībām saistībā ar BK un EPBK. Šie mutvārdu paskaidrojumi tika ierakstīti. Tāpat tika iesniegti dokumenti saistībā ar karteli (apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums).
17. 2005. gada 4. martā Dow Deutschland
tika informēts par Komisijas nodomu tam samazināt naudas sodu par 30–50 % (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums).
18. 2005. gada 7. jūnijā Komisija uzsāka procesu un nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Unipetrol, kā arī uzņēmumam Dwory
pirmo paziņojumu par iebildumiem. Pirmais paziņojums par iebildumiem tika pieņemts arī attiecībā uz Tavorex, bet netika tam nosūtīts, ņemot vērā, ka kopš 2004. gada oktobra Tavorex
ir maksātnespējīgs. Līdz ar to process attiecībā uz Tavorex
ir izbeigts (apstrīdētā lēmuma 49. un 74. apsvērums).
19. Iesaistītie uzņēmumi ir iesnieguši savus rakstveida apsvērumus saistībā ar šo pirmo paziņojumu par iebildumiem (apst rīdētā lēmuma 75. apsvērums). Tiem bija arī sniegta pieeja lietas materiāliem CD‑ROM
formā, kā arī mutiskiem paziņojumiem un ar tiem saistītiem dokumentiem Komisijas telpās (apstrīdētā lēmuma 76. apsvērums).
20. 2005. gada 3. novembrī Manufacture française des pneumatiques Michelin
(turpmāk tekstā – “ Michelin ”) iesniedza lūgumu atļaut tam iestāties procesā. 2006. gada 13. janvārī tas iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).
21. 2006. gada 6. aprīlī Komisija pieņēma otro paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti. Iesaistītie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus saistībā ar minēto paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 84. apsvērums).
22. 2006. gada 12. maijā Michelin
iesniedza sūdzību saskaņā ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), 5. pantu (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).
23. 2006. gada 22. jūnijā uzņēmumi, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Stomil, un uzņēmums Michelin
piedalījās Komisijas rīkotā noklausīšanās (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums).
24. Iztrūkstot pietiekamiem pierādījumiem par Dwory
dalību aizliegtajā vienošanās, Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu pret to (apstrīdētā lēmuma 88. apsvērums). Līdzīgi Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu arī pret Syndial
(apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).
25. Turklāt, lai gan sākotnēji tika izmantoti divi dažādi lietu numuri (viens attiecībā uz BK un otrs attiecībā uz EPBK (COMP/E‑1/38.637 un COMP/E‑1/38.638), Komisija pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem lieto vienotu numuru (COMP/F/38.638) (apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērums).
26. 2006. gada 29. novembrī administratīvais process tika izbeigts ar apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanu.
27. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laika posmos piedaloties vienotā un turpinātā nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies par cenu mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem BK un EPBK nozarē:
a) Bayer
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;
b) Dow Chemical
no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim; Dow Deutschland
no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim; Dow Deutschland Anlagengesellschaft no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim; Dow Europe
no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;
c) Eni
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim; Polimeri
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;
d) Shell Petroleum
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland Chemie
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;
e) Unipetrol
no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim; Kaučuk
no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;
f) Stomil
no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim.
28. Pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), kā arī paziņojumā par sadarbību.
29. Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu ir uzlikti šādi naudas sodi:
a) Bayer : EUR 0;
b) Dow Chemical : EUR 64,575 miljoni, no kuriem:
i) EUR 60,27 miljoni solidāri ar Dow Deutschland ;
ii) EUR 47,355 miljoni solidāri ar Dow Deutschland Anlagengesellschaft
un Dow Europe ;
c) Eni
un Polimeri
solidāri: EUR 272,25 miljoni;
d) Shell Petroleum, Shell Nederland
un Shell Nederland Chemie
solidāri: EUR 160,875 miljoni;
e) Unipetrol un Kaučuk
solidāri: EUR 17,55 miljoni;
f) Stomil : EUR 3,8 miljoni.
30. Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu 1. pantā minētajiem uzņēmumiem ir uzlikts pienākums nekavējoties izbeigt, ja tie to vēl nav izdarījuši, šajā pantā minētos pārkāpumus un turpmāk atturēties no jebkādas 1. pantā minētās darbības vai rīcības, kā arī no visa veida pasākumiem, kuriem ir līdzvērtīgs mērķis vai sekas.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
31. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 20. februārī, Polimeri cēla šo prasību.
32. Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 1. aprīļa lēmumu N. Vāls tika norīkots par tiesnesi, lai papildinātu palātas sastāvu viena no tiesnešiem nespējas piedalīties dēļ.
33. Uzklausījusi tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
34. Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros šī tiesa aicināja lietas dalībniekus atbildēt uz noteiktiem jautājumiem un iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos.
35. Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2009. gada 21. oktobra tiesas sēdē.
36. Polimeri
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– veikt pierādījumu savākšanas pasākumus;
– pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ievērojot no tā izrietošās sekas attiecībā uz naudas soda summu;
– pakārtoti, atcelt vai samazināt naudas sodu;
– katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
37. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību;
– piespriest Polimeri atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
38. Savu prasījumu pamatojumam Polimeri būtībā izvirza sešpadsmit pamatus saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem, apstrīdētā lēmuma būtību, kā arī naudas soda summas noteikšanu.
I – Par prasījumiem, kas ir vērsti uz daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu
A – Par pamatiem saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem
1. Par pirmo pamatu attiecībā uz nepiemērotu paziņojuma par sadarbību izmantošanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
39. Polimeri
norāda, ka apstrīdētais lēmums “par 90 %” esot balstīts uz Bayer
un Dow
paziņojumiem. Apstrīdētais lēmums galvenokārt norādot uz mutvārdu paziņojumiem. Dokumentu, kas ir iesniegti kā pierādījumi, skaits turklāt esot ļoti neliels, un tos varot interpretēt dažādos veidos.
40. Mutvārdu paziņojumu mērķis esot ļaut Komisijai sākt izmeklēšanu. Taču šajā lietā šie paziņojumi esot kalpojuši par faktu atklāšanas instrumentiem, kas lielā mērā esot aizstājuši pašu izmeklēšanu, un spiediena uz uzņēmumiem, kas sadarbojušies ar Komisiju, izdarīšanas līdzekļiem.
41. Konkrētāk, pirmkārt, Polimeri
norāda, ka Bayer
2002. gada 20. decembra paziņojums esot kalpojis, lai veiktu tikai vienu pārbaudes apmeklējumu, kas šajā gadījumā tika veikts Dow
[telpās]. Neviens cits Bayer
tā pirmajā paziņojumā minētais uzņēmums neesot bijis pārbaudes apmeklējuma priekšmets.
42. Otrkārt, visi sniegtie pierādījumi esot ļoti trūcīgi un neviennozīmīgi. Šos dokumentus varot interpretēt kā apmaiņas ar sensitīvu informāciju vai arī nolīgumu esamības pierādījumus, bet tie arī varot tikai atspoguļot visā nozarē zināmus un no citiem avotiem nākušus datus par tirgus cenām.
43. Polimeri
it īpaši norāda uz piezīmēm, ko ir veicis viens no Diseldorfā (Vācija) 1996. gada 21. janvārī notikušās sanāksmes dalībniekiem, kuras tas ir pievienojis prasības pieteikuma pielikumā. Sākotnēji Komisija šos dokumentus esot izmantojusi kā vienošanās par cenām esamības pierādījumu, pēc tam secinot, ka minētā sanāksme nav ietilpusi iespējamo aizliegtās vienošanās sanāksmju skaitā, un attiecīgos dokumentus no apsūdzošo pierādījumu kopuma izņemot. Taču šie dokumenti esot bijuši tikpat detalizēti vai pat detalizētāki nekā citi šī paša dalībnieka izstrādātie dokumenti, kuriem Komisija ir piešķīrusi pierādījuma spēku saistībā ar aizliegto vienošanos pastāvēšanu.
44. Šajā kontekstā uzņēmumi esot tikuši pamudināti savos paziņojumos norādīt nepierādāmus apstākļus. Pirmās šīs politikas destruktīvās sekas parādot otrajā izmeklēšanas kārtā veiktie paziņojumi. Polimeri
tātad uzsver, ka 2005. gada 12. decembra tikšanās ar Dow darbiniekiem ( N.
un F. ) gaitā Komisija esot uzdevusi ad hoc
jautājumus, mēģinot izdarīt spiedienu uz šīm personām, lai tās veiktu “fiktīvus” paziņojumus par iespējamām aizliegtās vienošanās sanāksmēm, kā arī par iespējamiem cenu paaugstināšanas gadījumiem, kas ir bijuši iespējamo nolīgumu priekšmets. Komisija esot pat gājusi tiktāl, ka pati sniegusi datus par iespējamiem cenu paaugstināšanas gadījumiem un, kad tā nebija saņēmusi gaidītos rezultātus, apstrīdētajā lēmumā to neesot norādījusi. Līdzīgi apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums parādot faktu, ka Dow
ir ticis “spiests” liecināt. Tātad Dow
2005. gada 17. novembra paziņojums parādot, ka tas ir grozījis savu faktu redzējumu pēc tam, kad bija iepazinies ar Bayer paziņojumiem. Šajā sakarā Komisijas izdarītajā secinājumā Dow
paziņojumi neesot atspoguļoti. Šajā pašā ziņā Bayer
2005. gada 6. decembra paziņojums attiecībā uz Diseldorfā 1996. gada 21. janvārī notikušo sanāksmi (skat. iepriekš 43. punktu) parādot faktu, ka šī sabiedrība bija nostādīta situācijā, kad tā pati sevi apsūdzēja par aktiem, ko tā nav izdarījusi.
45. Treškārt, Polimeri
norāda, ka vienīgā tiesību aktos paredzētā atsauce uz Komisijas izmeklēšanas pilnvaru izmantošanā iegūto paziņojumu statusu esot ietverta Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā. Esot noteikts, ka mutvārdu paziņojumus, ko uzņēmumi ir izdarījuši lūguma atbrīvot no soda kontekstā, Komisija nevar izmantot kā noteicošus aizliegtas vienošanās esamības pierādījumus. Tas izrietot no fakta, ka uzņēmumi šos paziņojumus veic sev par labu. Tiktāl, ciktāl, kā uzskata Polimeri, minētajiem paziņojumiem Komisija esot piešķīrusi izšķirošu nozīmi ( Polimeri
it īpaši uzsver, ka, runājot par piecpadsmit Komisijas minētajām sanāksmēm, kuras, kā tā uzskata, ir notikušas starp konkurentiem, rakstveidā esot pierādīta tikai četru no tām esamība), apgalvojums, atbilstoši kuram “[ Syndial
un Polimeri ] pilnīgs atteikums atzīt savu dalību (aizliegtajā vienošanās vai noteiktajā rīcībā) pats par sevi nevar prevalēt pār Komisijas rīcībā esošajiem pierādījumiem” (apstrīdētā lēmuma 327. apsvērums), atspoguļojot sistēmu, kurā apsūdzētājs, kas esot arī tiesa, nesodīti gūst labumu no savām pilnvarām.
46. Komisijas apstrīdētā lēmuma 203.–205. apsvērumā minētā judikatūra turklāt neatbalstot tās nostāju. Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir piedalījies aizliegtā vienošanās, paziņojumu, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzēti uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja vien to neapliecina arī citi pierādījumi (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering  u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp.). Apelācijas tiesvedībā Tiesa šo pieeju esot apstiprinājusi.
47. Polimeri
piebilst, ka tā izvirzītie argumenti neattiecoties uz “lietas būtību”, kā to savos procesuālajos dokumentos norāda Komisija. Polimeri uzskata, ka tā iebildumi esot saistīti ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ko ir izraisījusi pierādīšanas pienākuma apgriešana, kas izriet no uzņēmumu, kas ir lūguši iecietības režīma pasākumu piemērošanu, paziņojumu ļoti īpatnējas izmantošanas. Polimeri norāda, ka Komisija uz šiem argumentiem astotā pamata ietvaros atbild, norādot uz judikatūru saistībā ar pierādīšanas pienākumu. Tomēr šajā sakarā norādītā judikatūra neattiecoties uz lietu, jo lietās, ko min Komisija, uzņēmumu iesaistīšana esot bijusi apstiprināta ar dokumentāriem pierādījumiem. Izskatāmajā lietā apstrīdētajā lēmumā esot iekļauta vispārēja daļa, kas neesot nekas cits kā paziņojumu mozaīka.
48. Komisija norāda, ka Polimeri
izteiktie iebildumi attiecoties nevis uz apgalvotajiem procesuālajiem trūkumiem, bet gan uz pārkāpuma pierādīšanu un tādējādi uz lietas būtību. Komisija tādējādi norāda uz iebildumu raksta daļu saistībā ar apgalvotajām kļūdām pierādījumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās esamību vērtējumā.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
49. Vispirms jānorāda, ka, pat ja daži no pirmā pamata ietvaros izvirzītajiem argumentiem attiecas uz pārkāpuma pierādīšanu un tādējādi tie pamatu saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem, kas, iespējams, tikuši pieļauti sakarā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, ietvaros nav efektīvi, Polimeri arī vispārīgi apstrīd to, kādā veidā Komisija uzņēmumu paziņojumus ir izmantojusi kā pierādījumus. Šajā ziņā Polimeri
būtībā norāda, ka uzņēmumu paziņojumiem esot piešķirta pārmērīga nozīme, tādā veidā mazāku nozīmi piešķirot dokumentāriem pierādījumiem, un ka minētie paziņojumi neesot ticami.
50. Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu administrēšanu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe /Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/ Anic Parteciapzioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts). Tādējādi Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen /Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
51. Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstā prakse un nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tieši apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas ziņas bieži vien jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas prakses vai nolīguma esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland  u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries
un Nippon Steel /Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 51. punkts).
52. Šajā kontekstā neviena Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neaizliedz Komisijai attiecībā pret uzņēmumu atsaukties uz citu apsūdzētu uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijai piekrītošais rīcības, kas ir pretēja EKL 81. un EKL 82. pantam, pierādīšanas pienākums būtu neizpildāms un nesaderīgs ar šo tiesību normu pareizas piemērošanas uzraudzības uzdevumu, kurš tai ir uzlikts ar EK līgumu (Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, saukts par “PVC II” spriedumu, Recueil, II‑931. lpp., 512. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 192. lpp.).
53. Turklāt uzņēmumu vārdā veiktajiem paziņojumiem, tā kā tie rada ievērojamus tiesiskus un ekonomiskus riskus, ir vērā ņemams pierādījuma spēks (šajā ziņā skat. iepriekš 46. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 205. un 211. punkts, un iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries
un Nippon Steel /Komisija, 103. punkts).
54. Protams, uzņēmuma, kuram tiek inkriminēts, ka tas ir piedalījies aizliegtā vienošanās, paziņojumu, ko savukārt apstrīd vairāki citi uzņēmumi, kuriem tiek inkriminēts, ka tie ir piedalījušies šajā pašā aizliegtajā vienošanās, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 219. punkts).
55. Tomēr šajā lietā apstrīdētais lēmums ir balstīts uz vairākiem uzņēmumu paziņojumiem ar savstarpēji atbilstošu nozīmi, proti, Bayer, Dow
un Shell
paziņojumiem, tādā veidā, ka tie viens otru apstiprina (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré  u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 168. punkts). Turklāt ir noteikts, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts arī uz dokumentāriem pierādījumiem, proti, sanāksmju laikā izdarītām rakstveida piezīmēm. Tas, ka Polimeri
apstrīd šo dokumentu pierādījuma spēku, nevar ietekmēt apstrīdēto lēmumu saistībā ar Komisijas veikto procesu.
56. Ņemot vērā šos apstākļus, nekas nedod pamatu secināt, ka apstrīdēto lēmumu būtu skāruši procesuālo noteikumu pārkāpumi, kas ietekmē tā tiesiskumu.
57. Ar citiem Polimeri izvirzītajiem argumentiem šo secinājumu nevar apstrīdēt.
58. Saistībā ar apgalvoto apstākli, ka Komisija neesot varējusi balstīties uz paziņojumiem, kas tikuši veikti paziņojuma par sadarbību kontekstā, ir jānorāda, pirmkārt, ka neviens apstāklis neliedz Komisijai izmantot šādus paziņojumus, lai pierādītu, ka pieļauts konkurences tiesību normu pārkāpums. Otrkārt, šādus paziņojumus nevar uzskatīt par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka, jo paziņojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (iepriekš 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bolloré  u.c./Komisija, 166. punkts). Treškārt, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās galveno prettiesiskas aizliegtas vienošanās dalībnieku brīvprātīgi sniegtajiem materiāliem, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, tomēr Polimeri arguments neatbilst paziņojumā par sadarbību paredzētā procesa loģikai. Tas, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu soda naudas samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt pierādījumus, kas sagroza citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcības patieso raksturu. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos /Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts). It īpaši ir uzskatāms, ka, ja persona atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu, un tādējādi atzīst faktus, kuri pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad a priori, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, persona ir apņēmusies teikt taisnību (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 212. punkts).
59. Saistībā ar to, ka attiecīgie uzņēmumi esot bijuši “spiesti” sniegt paziņojumus, Polimeri faktiski norāda uz labas pārvaldības principa pārkāpumu. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka viena no administratīvā procesa garantijām, kas ir paredzētas Kopienu tiesību sistēmā, ir labas pārvaldības princips, ar kuru ir saistīts kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus nozīmīgos attiecīgā gadījuma apstākļus (skat. Vispārējās tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedumu lietā T‑44/90 La Cinq /Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 86. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03 Hoechst /Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 129. punkts). Labas pārvaldības principa pārkāpums var būt pamats attiecīgā lēmuma atcelšanai, ja ir noteikts, ka, ja šāds trūkums nebūtu pieļauts, minētajam lēmumam būtu bijis cits saturs (šajā ziņā skat. Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie  u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 91. punkts; skat. arī iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā Volkswagen /Komisija, 283. punkts). Šajā lietā Polimeri
nav sniedzis šādu pierādījumu. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka apgalvotā labas pārvaldības principa pārkāpuma dēļ Vispārējā tiesa Polimeri
minētos uzņēmumu paziņojumus būtu noraidījusi, tas neskartu citus apstrīdētajā lēmumā iekļautos apstākļus. Tādējādi nekas nedod pamatu uzskatīt, ka šajā kontekstā Komisijai būtu bijis jāsecina par konkurences tiesību normu pārkāpuma neesamību.
60. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
2. Par otro pamatu attiecībā uz otrā paziņojuma par iebildumiem nepamatotu nosūtīšanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
61. Polimeri
uzsver, ka paziņojuma par iebildumiem papildinājuma paziņošana ieinteresētām personām esot vajadzīga tikai tad, ja pārbaužu rezultātā Komisijai uzņēmumiem ir jāinkriminē jauna rīcība vai būtiski jāgroza konstatēto pārkāpumu pierādījumi.
62. Šajā lietā Komisija jaunā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanu esot pamatojusi ar vairākiem pierādījumiem, kas ir tikuši atklāti papildu izmeklēšanā, kura ir notikusi pēc ieinteresēto personu rakstveida apsvērumu saistībā ar pirmo paziņojumu par iebildumiem saņemšanas. Tā esot aprobežojusies ar jaunu to pašu sabiedrību un bieži vien to pašu personu paziņojumu iegūšanu attiecībā uz notikumiem, par kuriem jau esot bijušas sniegtas vairākas deklarācijas.
63. Vienīgais patiešām jaunais elements esot Michelin 2005. gada 3. novembrī izteiktais lūgums iestāties lietā, ko konkretizē 2006. gada 13. janvārī iesniegtie apsvērumi, un datu par cenām, kas references laikposmā tika maksātas tā piegādātājiem, iesniegšana. Tomēr Michelin sniegtos datus Komisija neesot izmantojusi.
64. Tādējādi jauno paziņojumu par iebildumiem nepamatojot neviens jauns apstāklis un, ņemot vērā judikatūru, tas nešķiet likumīgs. Turklāt tas esot izraisījis ievērojamu procesa gaitas kavējumu un palielinājis uzņēmumu to aizstāvībai pielikās pūles.
65. Turklāt esot tikusi sagrozīta paziņojuma par iebildumiem funkcija, jo tas esot ticis izmantots, lai atbildētu uz uzņēmumu sniegtajiem argumentiem. Bez tam Syndial un Polimeri
atbildes Komisija esot izmantojusi par instrumentiem, lai precizētu savu tēzi, ar nodomu noraidot visus elementus, kas varētu to vājināt. Šajā ziņā Polimeri
norāda, ka no cenu izmaiņu precīzās kvantitatīvās analīzes esot pazudusi jebkāda kvantitatīva norāde uz saistību starp ražojuma vai ražojumu kopējo tirgu un hipotētisko tirgu, ko kontrolē iespējamā aizliegtā vienošanās, un fundamentālais konstatējums par dabiskā kaučuka un sintētiskā kaučuka savstarpējo aizstājamību.
66. Visbeidzot, salīdzinot ar otro paziņojumu par iebildumiem, ar apstrīdēto lēmumu tiekot ieviestas ļoti lielas izmaiņas attiecībā uz konkrēto ražojumu tirgus apjoma noteikšanu. 2001. gadā otrajā paziņojumā par iebildumiem šis tirgus esot ticis novērtēts ar EUR 820 miljoniem un apstrīdētajā lēmumā – ar EUR 550 miljoniem (66. apsvērums). Šī vairāk nekā 30 % starpība, kurai neesot nekāda pamatojuma, radot negatīvas sekas attiecībā uz uzņēmumu stāvokli. Tā mainot attiecību starp tirgu, ko sedz iespējamās aizliegtās vienošanās dalībnieki, un “nekontrolēto” tirgu. Tā arī mainot uzņēmumu stāvokli tirgū un tādējādi katra no tiem hipotētisko kapacitāti īstenot ietekmi uz konkurences dinamiku. Tā kā šie apstākļi esot jauni, Polimeri
norāda uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo tas neesot varējis šajā sakarā izteikt savus argumentus.
67. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā būtībā uzskata, ka otrā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšana šajā lietā neesot nekas prettiesisks.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
68. Paziņojums par iebildumiem ir procesuāls un sagatavojošs dokuments, kas, lai nodrošinātu tiesību uz aizstāvību efektīvu izmantošanu, nosaka Komisijas ierosinātā administratīvā procesa priekšmetu, tādējādi tai liedzot pamatoties uz citiem iebildumiem lēmumā, ar ko attiecīgais process tiek noslēgts (Tiesas 1986. gada 18. jūnija rīkojums apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 British American Tobacco
un Reynolds Industries /Komisija, Recueil, 1899. lpp., 13. un 14. punkts; skat. pēc analoģijas Tiesas 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann
un Sony Corporation of America / Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 63. punkts).
69. Turklāt Komisijas sagatavotu paziņojumu par iebildumiem nekādā gadījumā nevar uzskatīt par attiecīgā uzņēmuma vainojamības prezumpcijas pierādījumu. Pretējā gadījumā jebkura procesa uzsākšana šajā jautājumā potenciāli varētu būt pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam (Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedums lietā C‑167/04 P JCB Service /Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 99. punkts).
70. Šādos apstākļos otra paziņojuma par iebildumiem sagatavošana kā tāda šajā lietā nevar būt pamats, lai konstatētu kādu pārkāpumu.
71. Tiktāl, ciktāl Polimeri
argumentus varētu saprast kā tādus, ar kuriem faktiski tiek izvirzīts saprātīga termiņa principa pārkāpums, ir jāatgādina, ka šāds pārkāpums, ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts, var būt pamats atcelšanai tikai attiecībā uz lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumus, ja ticis konstatēts, ka šī principa pārkāpums apdraudēja attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ārpus šī īpašā gadījuma pienākuma pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā neizpilde administratīvā procesa spēkā esamību neietekmē (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied /Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 42.–44. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2001. gada 14. februāra spriedumu lietā T‑62/99 Sodima /Komisija, Recueil, II‑655. lpp., 94. punkts, un 2003. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un Technische Unie /Komisija, Recueil, II‑5761. lpp., 74. punkts).
72. Šajā lietā Polimeri
izvirzītā argumentācija katrā ziņā ir uzskatāma par vispārīgu un ar to nevar pierādīt tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kurš ir jāpārbauda, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus (šajā ziņā skat. iepriekš 71. punktā minēto spriedumu lietā Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied /Komisija, 59. punkts, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst /Komisija, 228. punkts).
73. Saistībā ar faktu, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem, salīdzinot ar pirmo paziņojumu par iebildumiem, ir izdarīti grozījumi, ir jāatgādina, ka tas ir procesuāls dokuments, kura būtība ir tāda, ka tas ir provizorisks un to var labot, Komisijai veicot vēlāku izvērtējumu, pamatojoties uz lietas dalībnieku iesniegtajiem apsvērumiem un citiem faktu konstatējumiem. Komisijai ir jāņem vērā no visa administratīvā procesa izrietoši apstākļi, lai vai nu atmestu iebildumus, kas nav pamatoti, vai arī gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labotu un papildinātu savu argumentāciju tās izvirzīto iebildumu pamatojumam (skat. iepriekš 68. punktā minēto spriedumu lietā Bertelsmann
un Sony Corporation of America / Impala, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpēc, ja posmā starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu Komisijai ir pamats gan faktiskā, gan juridiskā ziņā labot un papildināt savu argumentāciju, tai jo vairāk ir pamats to darīt posmā starp diviem paziņojumiem par iebildumiem.
74. Visbeidzot, kas attiecas uz faktu, ka apstrīdētajā lēmumā ir paredzētas izmaiņas saistībā ar attiecīgo ražojumu tirgus apjomu, ar Polimeri
argumentiem tā pamatu nevar atbalstīt. Ar savu otro pamatu Polimeri
apstrīd otrā paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanu, ko veikusi Komisija. Ar saviem argumentiem Polimeri
apstrīd faktu, ka Komisija tai vairs nav devusi iespēju aizstāvēties administratīvā procesa gaitā. Tādējādi šajā sakarā izvirzītie Polimeri
argumenti ir neefektīvi.
75. Katrā ziņā ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuros var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai piespiedu naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīvā rakstura procesā (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76 Hoffmann-Laroche /Komisija, Recueil, 461. lpp., 9. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑176/99 P Arbed /Komisija, Recueil, I‑10687. lpp., 19. punkts; iepriekš 71. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un Technische Unie /Komisija, 32. punkts). Šis princips tostarp prasa, lai iebildumu rakstā, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, būtu norādīti visi šajā ziņā būtiskie attiecībā pret uzņēmumu izmantotie apstākļi – tādi kā inkriminējamie fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus pret to ierosinātajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Arbed /Komisija, 20. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 59. punkt ā minēto spriedumu lietā Hoechst /Komisija, 421. punkts).
76. Šajā lietā pietiek konstatēt, kā to pamatoti norāda Komisija, ka BK un EPBK tirgus vērtības samazināšana apstrīdētajā lēmumā nav iekļauta kā apstāklis, kas tiek izmantots attiecīgo uzņēmumu apsūdzībai. Šādos apstākļos nevar norādīt, ka šajā ziņā būtu pieļauts kāds Polimeri
tiesību uz aizstāvību pārkāpums. Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 73. punktā, paziņojums par iebildumiem pēc savas būtības ir provizorisks dokuments, kas var tikt labots gan faktu, gan tiesību ziņā. Tas arī neatņem Polimeri
iespēju Vispārējā tiesā apstrīdēt attiecīgā tirgus vērtības aprēķinu šīs prasības ceturtā un desmitā pamata ietvaros.
77. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3. Par trešo pamatu, kas būtībā attiecas uz Polimeri tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
78. Polimeri
norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā izslēdzot jebkādu tiešu Syndial
vainojamību, lai gan tomēr tā šim uzņēmumam esot adresējusi gan pirmo, gan otro paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).
79. No tā izrietot, ka, lai gan laikposmā no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 1. janvārim Polimeri
neesot veicis darbību attiecīgo preču ražošanā un izplatīšanā, jo par darbību saistībā ar BK un EPBK cesionāru tas esot kļuvis tikai sākot ar 2002. gada 1. janvāri, Komisija tam esot uzlikusi atbildību par gandrīz septiņu gadu laikposmu (no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim) (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).
80. Šajos apstākļos Polimeri
neesot bijusi iespēja atbildēt uz jaunu tā atbildības juridisko vērtējumu. Pastāvot atšķirība starp to, ka [uzņēmumam] atbildība tiek uzlikta solidāri ar sabiedrību, kas pēc būtības ir veikusi aktus, kuri veido pārkāpumu, un to, ka [uzņēmumam] ekskluzīvi tiek uzlikta šīs sabiedrības atbildība par visu laikposmu, kad ir pastāvējusi iespējamā aizliegtā vienošanās. Syndial
izslēgšanai no apstrīdētā lēmuma adresātiem tādējādi esot bijusi būtiska ietekme uz Polimeri nostāju un tā aizstāvības stratēģiju.
81. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā norāda, ka pretēji tam, ko vēloties padarīt par ticamu Polimeri, tā abos paziņojumos par iebildumiem šim uzņēmumam esot uzlikusi atbildību attiecībā uz visu aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laikposmu. Apstāklis, ka šī atbildība solidāri varētu tikt uzlikta arī Syndial, Polimeri
aizstāvības stratēģiju neesot ietekmējis. Turklāt tas nenorādot, kādā veidā Syndial solidārā atbildība varētu novest pie cita procesa iznākuma.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
82. Ir uzskatāms, ka ar savu trešo pamatu Polimeri
faktiski izvirza tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo Komisija tam neesot ļāvusi paust savus apsvērumus par Syndial
iespējamu izslēgšanu no apstrīdētā lēmuma adresātiem.
83. Tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuros var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai piespiedu naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīvā rakstura procesā. Šis princips tostarp prasa, lai iebildumu rakstā, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, būtu norādīti visi šajā ziņā būtiskie attiecībā pret uzņēmumu izmantotie apstākļi – tādi kā inkriminējamie fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus pret to ierosinātajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 74. un 75. punktā minēto judikatūru).
84. Polimeri
trešais pamats balstās uz premisu, ka paziņojumos par iebildumiem Komisija esot uzlikusi atbildību EniChem SpA
(kas ir kļuvis par Syndial ) par laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 1. janvārim, kamēr apstrīdētajā lēmumā Komisija uzliekot atbildību vienīgi Polimeri, tostarp par iepriekš minēto laikposmu, kurā tas neesot bijis aktīvs nedz attiecīgo preču ražošanas, nedz izplatīšanas jomā.
85. Vispirms otrajā paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, ka, ņemot vērā it īpaši darbības nodošanu, kas 2002. gada 1. janvārī ir notikusi starp EniChem SpA
un Polimeri, un to, ka šīs divas sabiedrības pieder vienam uzņēmumam, Polimeri
ir uzskatāms par atbildīgu par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim. No tā izriet, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem tāpat kā apstrīdētajā lēmumā (365.–373. apsvērums) Polimeri
tiek uzlikta atbildība par visu pārkāpuma laikposmu un tādējādi arī par faktiem, ko pirms 2002. gada 1. janvāra ir izdarījis EniChem SpA .
86. Turpinot, otrajā paziņojumā par iebildumiem ir precizēts, ka tiktāl, ciktāl laikposmā no 2002. gada 1. janvāra līdz 20. oktobrim EniChem SpA
kontrolēja 100 % Polimeri
kapitāla daļu, Syndial
ir jāatzīst par solidāri atbildīgu par Polimeri
pārkāpumu attiecībā uz šo laikposmu. No tā izriet, ka otrajā paziņojumā par iebildumiem Syndial
atbildība ir uzlikta nevis attiecībā uz visu pārkāpuma ilgumu, bet tikai attiecībā uz ierobežotu laikposmu kā Polimeri
mātes sabiedrībai no 2002. gada 1. janvāra līdz 20. oktobrim.
87. No tā izriet, ka Polimeri
premisa ir kļūdaina.
88. Tā kā nav izvirzīti detalizētāki argumenti, iebildums par Polimeri
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu šajā sakarā tādējādi ir jānoraida.
89. Attiecībā uz Polimeri
tiesas sēdē izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru Syndial
izslēgšana no apstrīdētā lēmuma adresātu skaita esot ļāvusi Komisijai “izvairīties” no naudas soda maksimālā lieluma 10 % no apgrozījuma apmērā, pieņemot, ka šāds arguments, neraugoties uz tā novēlotu iesniegšanu, ir pieņemams, ir jānorāda, ka tas papildina sešpadsmitā pamata ietvaros izvirzītos argumentus. Turpmāk 313.–316. punktā minēto iemeslu dēļ šis arguments ir jānoraida.
90. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
B – Par pamatiem saistībā ar apstrīdētā lēmuma būtību
1. Par ceturto pamatu attiecībā uz konkrētā tirgus nepareizu definīciju
a) Lietas dalībnieku argumenti
91. Polimeri
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija esot apvienojusi divas lietas attiecībā uz BK un EPBK, kamēr izmeklēšanas gaitā tās esot bijušas nodalītas. Šīs hipotētiskās kopīgās nozares pārbaude esot tikusi ierobežota ar vienas tabulas izstrādāšanu (apstrīdētā lēmuma 3. tabula), nesniedzot nekādu paskaidrojošu komentāru. Polimeri
uzsver, ka procesu saistībā ar saskaņošanu kontekstā Komisija vienmēr esot pievērsusi uzmanību atšķirīgu tirgu nodalīšanai. Šajā lietā Polimeri
norāda, ka nosacījumi, lai pamatotu šādu apvienošanu, neesot izpildīti nedz no tehniskā un komerciālā viedokļa, nedz arī no konkurences sistēmas viedokļa.
92. Pirmkārt, Polimeri
norāda, ka BK esot konkurences stāvoklī ar dabisko kaučuku. To izmantojot viegliem un smagiem komerciāliem transportlīdzekļiem domātajās riepās, pamatā – riepas sānu daļā. Sniedzot šajā sakarā analīzi, Polimeri
norāda, ka BK tirgum esot jāietver BK tirgus summa un daļa no dabiskā kaučuka tirgus summas. Šajā kontekstā Polimeri
tirgus daļa starp 1996. un 2002. gadu nekad neesot pārsniegusi 11,8 %. Polimeri
uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 1. tabulā Komisija esot izslēgusi visas atsauces uz tirgus daļām, uz kopējo BK tirgu un šī tirgus daļu, kas nepiederēja attiecīgajiem uzņēmumiem. Šie dati, lai gan tie, kā uzskata Polimeri, ir apstrīdami, esot bijuši norādīti otrajā paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā neesot atsauces nedz uz iespējamās aizliegtās vienošanās spēju ietekmēt tirgu, nedz arī uz šādu katra no tās dalībniekiem spēju. Polimeri
piebilst, ka Komisijas veiktā informācijas izņemšana esot vērsta uz to, lai izslēgtu elementus, kas parāda tās analīzes apstrīdamo raksturu, tādus kā tirgus nosegšanas līmenis saistībā ar attiecīgajiem uzņēmumiem, kas esot daudz zemāks nekā tas, kas sākotnēji bija minēts otrajā paziņojumā par iebildumiem.
93. Otrkārt, Polimeri
uzsver, ka EPBK esot vispārējas lietošanas kaučuks, kas esot piemērots izmantošanai daudzām vajadzībām, nebūdams ideāls nevienā no šiem izmantošanas gadījumiem. Svarīgākā izmantošanas nozare esot transportiera lentes. Tomēr neesot nevienas izmantošanas nozares, kur EPBK tehniski nevarētu aizstāt. Sniedzot šajā sakarā analīzi, Polimeri
norāda, ka EPBK tirgum esot jāietver EPBK tirgus summa un daļa no dabiskā kaučuka tirgus. Šajā kontekstā Polimeri
tirgus daļa starp 1996. un 2002. gadu nekad neesot pārsniegusi 13,8 %. Turklāt apstrīdētajā lēmumā esot pazudušas tirgus daļas attiecībā uz EPBK, tāpat kā norāde uz kopējo tirgu un citu ražotāju tirdzniecības aprēķins. Polimeri
uzsver, ka, runājot par citu ražotāju tirdzniecību, tas esot apstrīdējis sākotnēji otrajā paziņojumā par iebildumiem ietvertos datus.
94. Treškārt, katrā ziņā uzskatot, ka BK un EPBK tirgiem nevajadzētu tikt apvienotiem, Polimeri
uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija esot radikāli mainījusi apvienotā tirgus aprēķinu. Polimeri
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. tabulā norādītais globālā tirgus aprēķins esot daudz zemāks par šī paša priekšmeta otrajā paziņojumā par iebildumiem tabulā iekļauto aprēķinu, kamēr attiecīgo uzņēmumu apgrozījumi esot palikuši tādi paši. Šī atšķirība izrietot no BK un EPBK tirdzniecības, kas ir pieskaitāma citiem ražotājiem. Tātad atbilstoši apstrīdētā lēmuma redakcijai šķiet, ka aizliegtā vienošanās kontrolē 90 % tirgus, kamēr otrajā paziņojumā par iebildumiem tā atbilstot tikai nepilniem 60 % tirgus. Polimeri
piebilst, ka, ja būtu jāņem vērā arī attiecīgo uzņēmumu darbība dabiskā kaučuka tirgū, kas ir BK un EPBK konkurents, ietekmes apjoms samazinātos līdz līmenim, kas ir daudz mazāks par 50 %.
95. Ceturtkārt, saistībā ar pieprasījumu Polimeri
norāda, ka BK un EPBK netiekot izmantoti ekskluzīvi riepu ražošanā, kā to norādot Komisija, lai gan šī izmantošana ir prevalējoša (starp 60 % un 70 %). Svarīgas izmantošanas atšķirības, kas pastāvot starp BK un EPBK ārpus riepu ražošanas jomas, apstiprinot faktu, ka abus ražojumus vērtēt kopīgi vienotā tirgū vai nozarē būtu kļūdaini. Kas attiecas uz riepu ražošanu, pieci lielie ražotāji absorbējot šim nolūkam paredzētā BK un EPBK apjomus. Tomēr neviens no šiem lielajiem klientiem negūstot piegādes tikai no viena sintētiskā kaučuka ražotāja. Turklāt Komisija pati atzīstot, ka vairākiem riepu ražotājiem pašiem ir sava sintētiskā kaučuka ražošana un tiem lielā apmērā tiekot piegādāts arī dabiskais kaučuks. No tā izrietot, ka riepu ražotāju ietekme, slēdzot līgumus, salīdzinot ar šādu kaučuka ražotāju ietekmi, esot būtiska un ka riepu ražotāju radītās tirgus pārskatāmības līmenis sarunu posmā esot augsts. Šie apstākļi nolīguma starp ražotājiem esamību padarot mazticamu. Turklāt būtiska līgumu procentuālā daļa (starp 40 % un 60 %) balstoties uz “cenu formulu”, kas ietverot atsauci uz izejvielu cenu. Tas atņemot konkurentu trimestru apspriedēm par cenām jebkādu faktisku nozīmi un ietekmi.
96. Polimeri
piebilst, ka Komisija savos procesuālajos dokumentos esot nepilnīgi citējusi Tiesas 2006. gada 16. februāra rīkojumu lietā C‑111/04 P Adriatica di Navigazione /Komisija (Krājumā nav publicēts). Minētā rīkojuma 32. punktā Tiesa esot norādījusi, ka “Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka attiecīgā tirgus neskaidras un nepilnīgas definīcijas rezultātā [varēja] rasties kļūda saistībā ar atbildības uzlikšanu”. Šajā lietā izmantotais tirgus esot ļāvis Komisijai absolūti neitrālu rīcību kvalificēt kā prettiesisku. It īpaši nepastāvot lieta attiecībā uz BK kā tāda.
97. Komisija prasa pamatu noraidīt. It īpaši tā norāda, ka attiecīgā tirgus definīcijas apstrīdēšana saistībā ar aizliegtās vienošanās esamību esot neefektīva.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
98. Komisija apstrīdētajā lēmumā precizē, ka sākotnēji esot bijuši piešķirti divi lietu numuri. Pirmais attiecās uz lūgumu atbrīvot no soda, ko bija iesniedzis Bayer, saistībā ar BK. Otrais attiecās uz lūgumu atbrīvot no soda, ko tāpat bija iesniedzis Bayer, saistībā ar EPBK. Tomēr izmeklēšana esot tikusi veikta vienoti un vairākums procesuālo aktu (tostarp abi paziņojumi par iebildumiem) esot attiekušies uz abām nozarēm. Pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem esot ticis izmantots viens lietas numurs. Abos paziņojumos par iebildumiem, kā arī apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka attiecīgā prakse veido vienotu un turpinātu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 90. un 91. apsvērums).
99. Savos argumentos Polimeri
faktiski izvirza divus iebildumus pret apstrīdēto lēmumu. Pirmkārt, tas uzskata, ka abi sākotnējie procesi attiecībā uz BK un EPBK Komisijai neesot bijuši jāapvieno. Otrkārt, tas apstrīd Komisijas izmantoto tirgus definīciju, kas ietver sadalījumu atbilstoši nozarēm.
100. Saistībā ar pirmo Polimeri izvirzīto iebildumu jāatgādina, ka objektīvu iemeslu dēļ Komisijai ir tiesības gan sadalīt, gan arī apvienot procesus (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑30/05 Prym un Prym Consumer /Komisija, Krājumā nav publicēts, 64. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā lietā nekas nedod pamatu uzskatīt, ka abu procesu apvienošanā nebūtu ievēroti objektīvi iemesli. It īpaši nevar apstrīdēt, ka BK un EPBK, ņemot vērā tostarp abu ražojumu fiziskos raksturojumus un izmantošanu, pieder vienai un tai pašai darbības nozarei. Turpinot, no apstrīdētā lēmuma un attiecīgo uzņēmumu paziņojumiem izriet, ka dažas no attiecīgajām prettiesiskajām sanāksmēm vienlaikus attiecās uz BK un EPBK. Šajos apstākļos ar Polimeri argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas šajā sakarā veikto izvēli. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka attiecīgo pārkāpumu var uzskatīt par tādu, kas patiesībā ietver divus dažādus pārkāpumus, apstāklim, ka šie pārkāpumi ir noteikti vairākos lēmumos vai vienā lēmumā, nav nozīmes, jo šajā lietā ir noteikts, ka attiecīgajiem pārkāpumiem nav iestājies noilgums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija, 63. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05 BASF
un UCB /Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 158. punkts). It īpaši nekas nedod pamatu uzskatīt, ka procesu apvienošanas fakta dēļ Komisija būtu kļūdaini vainojusi Polimeri
pārkāpumā. Turklāt EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi un katrs atsevišķi arī var būt minētās tiesību normas pārkāpums. Ja, kā tas ir šajā lietā, dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas ir vērsts uz konkurences kopējā tirgū izkropļošanu, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija, 258. punkts).
101. Saistībā ar otro Polimeri
izvirzīto iebildumu ir pietiekami konstatēt, ka attiecīgā tirgus definīcijas apstrīdēšana ceturtā pamata ietvaros ir neefektīva, jo šī apstrīdēšana pati par sevi nevar novest pie pierādījuma, ka EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Tādējādi Polimeri
no tā nevar secināt, ka tas nav piedalījies aizliegtajā vienošanās (šajā ziņā skat. iepriekš 96. punktā minēto rīkojumu lietā Adriatica di Navigazione /Komisija, 30. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich  u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 172. punkts). It īpaši nekas nedod pamatu uzskatīt, ka attiecīgā tirgus definīcijas dēļ Komisija būtu kļūdaini vainojusi Polimeri
pārkāpumā. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka apstrīdētajā lēmumā ir skaidri paredzēta Polimeri
atbildība attiecībā gan uz BK, gan uz EPBK. Šajos apstākļos tas, ka Komisija ir norādījusi uz vienota pārkāpuma saistībā ar šiem diviem ražojumiem esamību, neizraisa Polimeri
apsūdzēšanu par tādu pārkāpumu, par kuru tas nebūtu jāatzīst par atbildīgu. Tas turklāt neliedz Polimeri
apstrīdēt attiecīgā tirgus definīciju desmitā pamata saistībā ar pārkāpuma smaguma vērtējumu kontekstā.
102. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
2. Par piekto pamatu attiecībā uz cenu attīstību aplūkojamajā laikposmā
a) Lietas dalībnieku argumenti
103. Polimeri
norāda, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem Komisija esot norādījusi analīzi par cenu attīstību BK un EPBK tirgos. Taču otrajā paziņojumā par iebildumiem un pēc tam apstrīdētajā lēmumā Komisija daļu attiecībā uz pārkāpuma “ekonomiskiem pierādījumiem” esot izlaidusi. Tādējādi tā esot netieši atzinusi, ka iespējamajam pārkāpumam nav bijis nekādas konkrētas ietekmes. Polimeri
uzsver, ka [daļas] izlaišana esot notikusi pēc detalizētas analīzes saņemšanas, kuru Syndial
bija iesniedzis administratīvā procesa gaitā un kuru Polimeri
pievieno prasības pielikumā. Šī analīze parādot, ka praktizētās cenas nav bijušas pakļautas kontrolei un pielīdzināšanai un ka iespējamā cenu koordinēšana, ja tā bija saskatāma, patiesībā bija ražotāju reakcija uz izejvielu cenām un tirgus attīstību.
104. Skaidrojums, ko Komisija ir sniegusi apstrīdētā lēmuma 275.–280. apsvērumā, atbildot uz Syndial
sniegto analīzi, neesot pārliecinošs. Polimeri, norādot detalizētu pārdošanas cenu attīstības aprēķinu attiecīgajā tirgū, uzskata, ka starpības starp uzņēmumu cenu līmeņiem esot bijušas pārāk būtiskas, lai tās varētu kvalificēt kā cenas “ar augstu korelācijas līmeni”. Polimeri
piemēra pēc norāda, ka starp 1992. gada pirmo trimestri un 1995. gada trešo trimestri EniChem SpA
cenu paaugstināšana esot bijusi par 30 % augstāka nekā Shell cenu paaugstināšana. Attiecībā uz Komisijas kritiku, saskaņā ar kuru analīzē visiem ražojumiem esot tikusi patvaļīgi piešķirta faktiski identiska sākotnējā cenas vērtība, Polimeri
precizē, ka, tieši pretēji, šī analīze parādot katra no ražotājiem sākotnējo cenu izmaiņas neatkarīgi no sākotnējās absolūtās vērtības. Tomēr Polimeri
atzīst, ka attiecībā uz ražotājiem, kuru pilnīga cenu izmaiņu sērija nebija pieejama (proti, Bayer, Dwory
un Kaučuk ), sērijas izejas punkts tika noteikts attiecībā pret kopējo cenu izmaiņām, kas atbilst EniChem SpA
izmaiņām. Tomēr nevienā gadījumā runa neesot par faktiskas cenas piešķiršanu ražotājam un jebkāda cita izvēle būtu radījusi tādu pašu rezultātu. Visbeidzot, Polimeri
uzsver, ka tas nekad neesot apstiprinājis, ka butadiēna cena, lai gan šim faktoram esot prevalējošā ietekme, būtu vienīgais faktors, kas nosaka BK un EPBK galīgo cenu.
105. Polimeri
piebilst, šo piezīmi attiecinot arī uz sesto pamatu, ka iespējamās aizliegtās vienošanās ietekmes izklāstīšanas neesamība esot izmeklēšanas trūkums un tas izraisot citu pierādījumu vērtības samazināšanos. Polimeri
tāpat norāda, ka 2000. gada 15. marta spriedumā apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR  u.c./Komisija, saukts par “Ciment” spriedumu ( Recueil, II‑491. lpp., 245. punkts), Vispārējā tiesa, atsaucoties uz 1995. gada 29. jūnija spriedumiem lietās T‑30/91 Solvay /Komisija ( Recueil, II‑1775. lpp.) un T‑36/91 ICI /Komisija ( Recueil, II‑1847. lpp.), esot konstatējusi, ka šajos spriedumos “dokumentāro pierādījumu vājuma dēļ [..] Vispārējā tiesa [ir] uzskatījusi, ka, lai juridiski pietiekami pierādītu ICI
un Solvay
inkriminējamas saskaņotas darbības, Komisijai [paziņojuma par iebildumiem] izstrādāšanas stadijā būtu bijis jāveic vispārīgs un rūpīgs ekonomisks vērtējums tostarp attiecībā un konkrēto tirgu, kā arī nozīmīgumu un šajā tirgū aktīvo uzņēmumu rīcību”.
106. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā atgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas vajadzībām tad, ja nolīguma mērķis ir ierobežot, novērst vai izkropļot konkurences funkcionēšanu, neesot jāņem vērā konkrētā nolīguma ietekme. Komisija piebilst, šo piezīmi attiecinot arī uz sesto pamatu, ka aizliegtās vienošanās esamība neapšaubāmi izrietot no virknes precīzu un saskaņotu apstākļu, kas ir plaši aprakstīti apstrīdētajā lēmumā.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
107. Vispirms ir jānorāda, ka ar saviem argumentiem Polimeri
apstrīd Komisijas veikto aizliegtās vienošanās starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāvēšanas konstatējumu. Polimeri
būtībā uzskata, ka praktizētās cenas izrietot nevis no saskaņošanas, bet gan no izejvielu izmaksu attīstības un tirgus attīstības.
108. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, nav jāņem vērā nolīguma konkrēta ietekme, ja tā mērķis ir ierobežot, nepieļaut vai izkropļot konkurences funkcionēšanu (iepriekš 50. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Komisija/ Anic Partecipazioni, 122. un 123. punkts; 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 491. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P Dalmine /Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 84. punkts). Īpaši attiecībā uz nolīgumiem, kas vērsti pret konkurenci un kas, kā tas ir šajā gadījumā, tiek noslēgti, satiekoties konkurējošu uzņēmumu pārstāvjiem, Tiesa jau ir nospriedusi, ka EKL 81. panta 1. punkts tiek pārkāpts tādā gadījumā, ja šo sanāksmju mērķis ir konkurences ierobežošana, nepieļaušana vai izkropļošana un tādējādi tie ir vērsti uz mākslīgu tirgus darbības regulēšanu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, 508. un 509. punkts; iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel /Komisija, 47. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Dalmine /Komisija, 84. punkts). Šajā gadījumā, lai pierādītu kāda uzņēmuma dalību aizliegtā vienošanās, pietiek ar to, ka Komisija pierāda konkrētā uzņēmuma piedalīšanos sanāksmēs, kurās tika noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pierādīta, attiecīgā uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs, tam nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot, ka tas ir vērsis konkurējošu uzņēmumu uzmanību uz to, kas tas sanāksmē piedalās ar atšķirīgu redzējumu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P Hüls /Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 155. punkts; iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija, 81. punkts, un iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Sumitomo Metal Industries
un Nippon Steel /Komisija, 47. punkts).
109. Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka starp uzņēmumiem notikušās saskaņošanas pierādījums izriet nevis no vienkārša rīcības tirgū paralēlā rakstura konstatējuma, bet no dokumentiem, no kuriem izriet, ka attiecīgās darbības ir saskaņošanas rezultāts. Šādos apstākļos ar Polimeri
sniegto alternatīvo skaidrojumu attiecībā uz praktizējamām cenām nevar apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegtā vienošanās (šajā ziņā skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā PVC II, 727. un 728. punkts).
110. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3. Par sesto pamatu attiecībā uz piegādēm galvenajiem klientiem
a) Lietas dalībnieku argumenti
111. Polimeri
uzskata, ka esot grūti saprast Michelin
iestāšanās lietā apjomu un ietekmi. Šis pēdējais pat neesot mēģinājis pierādīt, ka 1995. gadā novērotais cenu paralēlais raksturs ir turpinājis pastāvēt sekojošajos gados. Turklāt Polimeri
norāda, ka Michelin
iegādājās ražojumus no četriem ražotājiem attiecībā uz BK un no sešiem ražotājiem attiecībā uz EPBK. No Komisijai administratīvā procesa gaitā iesniegtās analīzes izrietot, ka EniChem SpA
veiktās piegādes nevarēja būt daļa no sadalīšanas vai “saskaņošanas” plāna. Tas izrietot tostarp no apjomu, kas katram no riepu ražotājiem ir piedēvēts laikposmā no 1997. līdz 2003. gadam, variācijām.
112. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā atgādina, ka neesot bijis vajadzības ņemt vērā konkrēto nolīguma ietekmi, jo tā priekšmets ir konkurences ierobežošana.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
113. Vispirms ir jānorāda, ka ar saviem argumentiem Polimeri
apstrīd Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegta vienošanās. Polimeri
būtībā uzskata, ka piegādes galvenajiem klientiem neesot bijušas koordinētas, ko pierādot pārdoto apjomu variācijas.
114. To pašu iemeslu dēļ kā tie, kas iepriekš minētajā 107.–109. punktā ir norādīti piektā pamata kontekstā, ar Polimeri
izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegta vienošanās.
115. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
4. Par septīto pamatu attiecībā uz pārkāpuma prettiesisku inkriminēšanu Polimeri
a) Lietas dalībnieku argumenti
116. Polimeri
norāda, ka, ja tā dalība aizliegtajā vienošanās tiktu apstiprināta, ko tas apstrīd, Komisijai būtu jānodala Syndial un paša Polimeri
atbildība atbilstoši attiecīgajiem laikposmiem, kad tie vadījuši darbības attiecībā uz BK un EPBK (tas ir, no 1996. gada 20. maija līdz 2001. gada 31. decembrim attiecībā uz Syndial un no 2002. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 28. novembrim attiecībā uz Polimeri ). Tas šajā sakarā norāda uz no judikatūras izrietošu principu, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai, kas vada attiecīgu uzņēmumu Kopienas konkurences tiesību pārkāpuma izdarīšanas laikā, parasti ir pienākums par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā par uzņēmuma vadību ir atbildīga cita persona (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumi lietā C‑279/98 P Cascades /Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 77.–82. punkts, un lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija, Recueil, I‑9925. lpp., 38. punkts). Apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā Komisija šo principu atzīstot. Tomēr Polimeri
uzsver, ka nākamajā apsvērumā Komisija esot nolēmusi tam uzlikt visu atbildību par pārkāpumu, ieskaitot laikposmu, kad attiecīgajās nozarēs aktīvs bija Syndial, un atbrīvot šo pēdējo no jebkādas atbildības.
117. Komisija, apstrīdētā lēmuma 367.–369. punktā pamatojot savu izvēli, norādot uz ekonomiskas turpinātības kritēriju un atsaucoties uz iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija. Tomēr šajā spriedumā Tiesa tāpat esot konstatējusi strukturālo saikni starp cedentu un cesionāru, tas ir, kontroli vienam pār otru 50 % apmērā. Polimeri
piebilst, ka minētajā lietā sabiedrība cesionāre, Aalborg, neesot bijusi nekas cits kā ad hoc
veidojums pārkāpuma vajadzībām, lai pārņemtu mātes sabiedrības darbību cementa nozarē. Izskatāmajā lietā Polimeri
kā uzņēmums esot eksistējis kopš 1995. gada, un laikposmā, kad BK un EPBK ražotāji slēdza (kā uzskata Komisija) pret konkurenci vērstas vienošanās, tā esot nodarbojusies ar polietilēniem (un nevis elastomēriem) katrā ziņā likumīgā veidā. “Tās pašas ekonomiskās vienības” kritērija neapsvērta izmantošana, lai nodotu uzņēmuma cedenta atbildību cesionāram, radot risku absurdā veidā nonākt pie soda personīgā rakstura principa neievērošanas (ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] secinājumi lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija, Recueil, I‑133. lpp.). Komisijai, ja tā paredzēja veikt atbildības nodošanu, esot bijuši jānorāda citi faktori. Šajā lietā Komisija it īpaši norādot, pirmkārt, ka 2002. gada 1. janvārī notikusi darbību nodošana ir ietvērusi Syndial pamatdarbības un personāla nodošanu Polimeri, otrkārt, ka darbības nodošanas brīdī attiecīgais Syndial
apgrozījums ir samazinājies un ka tādējādi pastāv nopietns risks, ka Syndial
vairs nav pietiekamu aktīvu, lai varētu samaksāt naudas sodu, un, treškārt, ka pēc darbības nodošanas Polimeri
ir piedalījies Sintētiskā kaučuka Eiropas asociācijas sanāksmēs ar tām pašām personām, kuras pieder EniChem SpA
personālam. Pirmais un trešais arguments neesot atbilstīgi, lai pamatotu atbildības nodošanu. Polimeri
šajā sakarā norāda, ka šie elementi pastāvot arī attiecībās starp Dow un Shell
un neesot bijuši pamats Dow
atbildībai par Shell
izdarīto pārkāpumu pirms darbības nodošanas. Kas attiecas uz otro Komisijas norādīto argumentu, no juridiskā viedokļa tam neesot nozīmes, ja nav pierādīts, ka sabiedrība ir maksātnespējīga, kas Syndial
gadījumā, kurš šodien turpinot pastāvēt, neesot taisnība. Turklāt šis arguments esot mazticams it īpaši tāpēc, ka šajā lietā Komisija, lai izvairītos no jebkāda nemaksāšanas riska, ir uzlikusi solidāro atbildību. Polimeri
piebilst, ka EniChem SpA
kontrole pār Polimeri
desmit mēnešu laikā pēc darbības nodošanas esot bijusi tikai pagaidu risinājums pirms holdinga sabiedrības kontroles īstenošanas.
118. Polimeri
no tā secina, ka ekonomiskās turpinātības kritērijs šajā lietā esot ticis piemērots, pārkāpjot soda personīgā rakstura principu, veidā, kas neatbilst Kopienas judikatūrai, bez pietiekama pamatojuma un diskriminējošā veidā.
119. Komisija prasa pamatu noraidīt. It īpaši tā norāda, ka starp sabiedrību cedenti, kura ir iesaistīta aizliegtajā vienošanās ( EniChem SpA / Syndial ), un sabiedrību cesionāri ( Polimeri ) pastāvot ekonomiskā turpinātība.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
120. Kā ir atgādināts iepriekš 4. punktā, Eni
darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja EniChem Elastomeri Srl, kuru netieši kontrolēja Eni
ar savas meitas sabiedrības EniChem SpA
starpniecību. 1997. gada 1. novembrī EniChem Elastomeri
apvienojās ar EniChem SpA . Eni
piederēja 99,97 % no EniChem SpA . 2002. gada 1. janvārī EniChem SpA
nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tajā skaitā darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai Polimeri . Kopš 2002. gada 21. oktobra Eni
tieši un pilnībā kontrolē Polimeri . Kopš 2003. gada 1. maija EniChem SpA
nomainīja savu nosaukumu uz Syndial (apstrīdētā lēmuma 26.–32. apsvērums).
121. Apstrīdētajā lēmuma Komisija norāda, ka starp EniChem SpA
(kas ir kļuvis par Syndial ) un Polimeri
pastāvot strukturālā saikne, jo šīs sabiedrības esot piederīgas vienam un tam pašam uzņēmumam. Šajā konkrētajā gadījumā tā secina, ka esot jāatzīst Polimeri
atbildība par Syndial
izdarīto pārkāpumu, lai gan šis pēdējais uzņēmums turpinot pastāvēt (apstrīdētā lēmuma 338., 368. un 369. apsvērums).
122. Komisija piebilst, ka vispirms Polimeri
atbildību tāpat pamatojot fakts, ka pirms un pēc attiecīgo darbību nodošanas EniChem SpA
ir bijusi vienīgā Polimeri
akcionāre un ka minētā nodošana nav bijusi pamats nekādai faktiskai samaksai. Turpinot, pēc šīs nodošanas EniChem SpA kapitāls un apgrozījums esot būtiski samazinājies un šīs sabiedrības darbība esot ierobežota. Visbeidzot, darbinieks, kas pārkāpumā piedalījies saistībā ar EniChem SpA, esot turpinājis piedalīties minētajā pārkāpumā saistībā ar Polimeri
(apstrīdētā lēmuma 369.–373. apsvērums).
123. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja vienība ar savu ekonomisko darbību pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personīgas atbildības principu ir jāatbild par pārkāpumu (šajā ziņā skat. iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/ Anic Partecipazioni, 145. punkts, un iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā Cascades /Komisija, 78. punkts; skat. arī Tiesas 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI  u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts).
124. Tomēr, ja divas vienības veido vienu un to pašu ekonomisko vienību, tas, ka saimnieciskā vienība, kura ir izdarījusi pārkāpumu, vēl pastāv, pats par sevi netraucē uzlikt sodu tai vienībai, kurai tā ir nodevusi savu ekonomisko darbību (šajā ziņā skat. iepriekš 51. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija, 355.–358. punkts, un 2006. gada 27. septembra Vispārējās tiesas spriedumu lietā T‑43/02 Jungbunzlauer /Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 132. punkts).
125. Šāda soda piemērošana it īpaši ir pieļaujama, ja šīs vienības kontrolē viena un tā pati persona un, ievērojot tās saistošās ciešās ekonomiskās un organizatoriskās saites, tās ir piemērojušas būtībā tās pašas komerciālas vadlīnijas (iepriekš 123. punktā minētais spriedums lietā ETI  u.c., 49. punkts).
126. Šajā lietā ir noteikts, ka to pārkāpjošo darbību veikšanas laikā EniChem SpA
un Polimeri
bija tieši vai netieši pilnībā piederīgi vienai un tai pašai sabiedrībai, proti, Eni . Šajos apstākļos personīgās atbildības princips neliedz, ka sods par pārkāpumu, ko vispirms uzsācis EniChem SpA
un pēc tam turpinājis Polimeri, tiek kopumā piemērots šim pēdējam uzņēmumam (šajā ziņā skat. iepriekš 123. punktā minēto spriedumu lietā ETI  u.c., 51. punkts).
127. Ar citiem Polimeri
izvirzītajiem argumentiem šo secinājumu nevar apstrīdēt.
128. It īpaši saistībā ar faktu, ka Komisijas norādītie apstākļi, kuri ir atspoguļoti iepriekš minētajā 122. punktā, neattiecoties uz lietu, ir jānorāda, ka Komisijas secinājums, ka Polimeri
ir jāuzliek atbildība par EniChem SpA
(kas ir kļuvis par Syndial ) darbībām, balstās uz to, ka attiecīgo darbību nodošana ir notikusi starp divām sabiedrībām, kas ir piederīgas vienam un tam pašam uzņēmumam. Citi Komisijas apstrīdētajā lēmumā norādītie apstākļi, kuri ir atspoguļoti iepriekš minētajā 122. punktā, vienīgi apstiprina Komisijas secinājumu, kā liecina apstākļa vārda “arī” izmantošana apstrīdētā lēmuma 369. punktā. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka Komisijas norādītie apstākļi neattiektos uz lietu, ar šo konstatējumu nevarētu apstrīdēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu šajā ziņā.
129. Katrā ziņā Komisijas norādītie apstākļi, ko Polimeri
no faktu viedokļa nav apstrīdējis, attiecas uz lietu. Šie apstākļi parāda, ka soda piemērošana uzņēmumam, kas juridiski turpina pastāvēt, bet vairs neveic ekonomisku darbību, rada risku, ka tam nebūs preventīvas iedarbības un ka, ja nav paredzēta iespēja uzlikt sodu citai saimnieciskai vienībai, nevis tai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, uzņēmumi var izvairīties no soda tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu dēļ (šajā ziņā skat. iepriekš 123. punktā minēto spriedums lietā ETI  u.c., 40. un 41. punkts).
130. Visbeidzot, ciktāl Polimeri
ar saviem argumentiem norāda uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību, ir pietiekami konstatēt, ka iepriekš 120.–122. punktā minētajos apsvērumos Komisija ir skaidri identificējusi vērtējuma elementus, kas tai šajā lietā ir ļāvuši uzlikt Polimeri
atbildību.
131. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
5. Par astoto pamatu attiecībā uz aizliegtas vienošanās esamības konstatējuma pamatojuma trūkumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Ievada apsvērumi
132. Polimeri
izvirzītais astotais pamats formāli sadalās divās daļās. Pirmās daļas ietvaros Polimeri
apstrīd Komisijas izmantotos pierādījumu avotus. Otrās daļas ietvaros Polimeri apstrīd apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās vispārējs apraksts”.
133. Saistībā ar apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes” Polimeri
norāda uz trim pielikumiem, ko tas ir pievienojis prasības pieteikumam un ko tas pretēji Komisijas viedoklim uzskata par pieņemamiem. No Komisijas procesuālajos dokumentos minētās judikatūras varot secināt, ka pielikuma iespējama nepieņemamība ir vērtējama saistībā ar pamata, ar kuru minētais pielikums ir saistīts, atbilstošu iekļaušanu un formulējumu prasības pieteikumā. Vispārēja atsauce uz vienu vai vairākiem pielikumiem par nepieņemamu esot atzīstama tad, ja juridiskā bāze (pamats), ar kuru ir saistīti pielikumā iekļautie apstākļi, nav atbilstoši formulēta prasības pieteikumā. Šajā lietā Polimeri
esot, pirmkārt, konkrēti atgādinājis dažādu pielikumu saturu prasības pieteikumā un, otrkārt, vienu no tiem norādītajā prasības pieteikumā minējis precīzākā veidā. Tam esot piebilstams, ka pašā pielikumu tekstā esot izdarītas vairākas atsauces uz noteiktām prasības pieteikuma daļām un uz citiem pielikumiem un ka vienlaikus esot ticis iesniegts tulkojums franču valodā. Tādējādi attiecīgajiem pielikumiem vienkārši esot prasības pieteikumā izvirzīta pamata pierādīšanas un instrumentālā funkcija.
Par astotā pamata pirmo daļu attiecībā uz pierādījumu avotiem
134. Pirmkārt, saistībā ar uzņēmumu, kas ir lūguši piešķirt atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, izteiktajiem paziņojumiem Polimeri
apgalvo, ka Komisijas norādītie faktiskie apstākļi daudzos gadījumos atšķiroties no darbinieku paziņojumiem. Polimeri, norādot uz attiecīgajiem darbiniekiem, apgalvo, ka atšķirības esot atrodamas ne tikai starp dažādām sabiedrībām, bet arī pašas sabiedrības iekšienē. Polimeri
piebilst, ka tā norādītās pretrunas esot izklāstītas vairākās prasības pieteikuma vietās. Komisijas šajā sakarā izteiktais iebildums, ka Polimeri
argumentos nav nedz norāžu uz pierādījumiem, nedz pierādījumu, esot pilnībā formāls.
135. Otrkārt, N.
( Dow ) ar roku rakstītās piezīmes, kas ir iegūtas pārbaudes apmeklējuma gaitā, esot vienīgais patiesais dokumentārais pamats, uz ko Komisija varot balstīties, lai pamatotu savas apsūdzības.
136. Polimeri
it īpaši norāda, ka, balstoties uz šo pamatu, apstrīdētā lēmuma 202. apsvērumā saistībā ar iespējamo konkurentu prettiesisko sanāksmi, kas 1999. gada 16. novembrī ir notikusi Frankfurtē (Vācija), ir norādīts: “Pēc 1999. gada 16. novembra sanāksmes un vakariņām [ P., F., N., V., L., L.
un T. ] ir tikušies viesnīcas Meridien
bārā Casablanca .” Izmeklēšanas lieta parādot, ka attiecīgajā laikā P.
vairs nebija Frankfurtē. Pielikumā Polimeri
pievieno izmeklēšanas lietas dokumentu kopiju. Turklāt Polimeri
sniedz dokumentus, kas parādot, ka L.
( EniChem ) jau bija atgriezies Milānā (Itālija). Tāpat tas izsaka šaubas attiecībā uz F.
klātbūtni, ņemot vērā 1999. gada 16. novembrī viesnīcai ar kredītkarti veiktu maksājumu. Polimeri
piebilst, ka viens no iebildumu rakstam pievienotajiem dokumentiem (proti, P.
izdotais viesnīcas rēķins) no apsūdzošajiem pierādījumiem esot izslēdzams. Lai gan attiecīgais dokuments esot izmeklēšanas lietas daļa, tas neesot ticis izmantots kā pierādījums nedz paziņojumā par iebildumiem, nedz arī apstrīdētajā lēmumā. Polimeri
tādējādi neesot varējis izteikt apsvērumus šajā sakarā. Līdzīga situācija esot attiecībā uz faktu, ka Komisija savos Vispārējā tiesā iesniegtajos procesuālajos dokumentos esot grozījusi neoficiālās sanāksmes datumu, kas kopš šīs grozīšanas esot 1999. gada 15. novembris. Turklāt Komisija nepaskaidrojot, kādā veidā neoficiālā sanāksme varēja notikt 1999. gada 15. novembra vakarā, kamēr N.
ar roku rakstīto piezīmju pirmā daļa sākas ar oficiālo sanāksmi (kas ir notikusi 1999. gada 16. novembrī). Tādējādi apstrīdētajam lēmumam trūkumus radot gan izmeklēšanas nepilnības, gan arī nepietiekams pamatojums. Jaunā faktu versija, ko Komisija ir iesniegusi savā iebildumu rakstā, tādējādi esot atzīstama par nepieņemamu. Polimeri
turklāt uzsver, ka pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Komisija, tas esot vienmēr apstrīdējis, ka ir piedalījies attiecīgajā sanāksmē.
137. Visbeidzot, divas citas N.
ar roku rakstītās piezīmes, kas sākotnēji tika izmantotas kā aizliegtās vienošanās pierādījumi (attiecībā uz 1996. gada 21. februārī Diseldorfā un 1998. gada 30. novembrī un 1. decembrī Briselē (Beļģija) notikušajām sanāksmēm), esot zaudējušas savu pierādījumu statusu. Polimeri
no tā secina, ka no sešām N.
ar roku rakstītajām piezīmēm vismaz trim neesot sakara ar prettiesiskajām sanāksmēm. Tādējādi Vispārējai tiesai esot plaši un uzmanīgi jāveic N.
ar roku rakstīto piezīmju redakcijas un interpretācijas pārbaude un attiecīgajā gadījumā jāveic to papildu izpēte, tostarp lai noteiktu, kādā veidā un formā šīs piezīmes ir nonākušas Komisijas rīcībā.
138. Polimeri
piebilst, ka pretēji tam, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, prasības pieteikumā tas esot vairākas reizes minējis apstākļus, kuri radot šaubas attiecībā uz N.
ar roku rakstīto piezīmju pierādījuma spēku un kuri attiecoties ne tikai uz piezīmēm saistībā ar 1999. gada 16. janvāra sanāksmi. Turklāt tas uzsver, ka saskaņā ar judikatūru, ja tiesai rodas šaubas, tās esot jāinterpretē par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresātam (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 177. punkts).
139. Treškārt, replikas ietvaros Polimeri
attiecībā uz BK un EPBK norāda, ka iespējamām sanāksmēm aizliegtās vienošanās kontekstā neesot pierādījumu. Šajā ziņā Polimeri
sniedz komentāru attiecībā uz katru no attiecīgajām sanāksmēm (laikposmā no 1996. līdz 2002. gadam). Polimeri
tāpat norāda, ka šie faktiskie apstākļi jau esot tikuši uzskatāmi izklāstīti prasības pieteikumā.
Par astotā pamata otro daļu attiecībā uz aizliegtās vienošanās vispārēju aprakstu
140. Vispirms Polimeri
norāda, ka apstrīdētā lēmuma daļa ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās vispārējs apraksts” esot paziņojumu kopums, kurā esot tikai daži patiešām nozīmīgi aspekti. Polimeri
tātad uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 112. punktā atspoguļotais W.
( Bayer ) apstiprinājums, saskaņā ar kuru L.
( EniChem ) un W.
esot lūguši N.
( Dow ) vairs neveikt piezīmes par neoficiālajām diskusijām, neesot ticams. It īpaši Polimeri
norāda, ka L.
esot noliedzis šo apgalvojumu un N.
to neesot apstiprinājis. Turklāt W.
paziņojums attiecoties uz N.
ar roku rakstītajām piezīmēm saistībā ar 1996. gada 21. februāra sanāksmēm. Visbeidzot, pastāvot neatbilstība starp iespējamo brīdi, kad N.
esot ticis aicināts vairs neveikt piezīmes, un faktisko brīdi, kad tas ir piekritis šim lūgumam. Polimeri
piebilst, ka apsūdzība, kuras pareizību Komisija vēloties apstiprināt, izrietot tikai no šī paziņojuma.
141. Aplūkojot pēc būtības, Polimeri
izšķir starp nolīgumiem par cenām, nolīgumiem par tirgus sadali, apmaiņu ar sensitīvu komerciālo informāciju, nolīgumu izpildes pārraudzību un N.
aprakstīto vispārējo faktisko kontekstu.
– Par nolīgumiem par cenām
142. Saistībā ar BK Polimeri
uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 105. un 106. punktā apspoguļotie W.
( Bayer ) paziņojumi esot nenoteikti un katrā ziņā nepatiesi. Šajā ziņā tas apstrīd Komisijas savos procesuālajos dokumentos izdarītās atsauces uz citiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem un saistībā ar šiem apsvērumiem atsaucas uz vairākiem prasības pieteikuma vai tā pielikumu punktiem. Polimeri
tāpat norāda, ka daži no Komisijas minētajiem apsvērumiem neattiecoties uz BK.
143. Turklāt apstiprinājumi, atbilstoši kuriem D.
( EniChem ) – izsakot draudus – esot lūdzis Bayer
pacelt cenas (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums), neesot ticami, ievērojot faktu, ka Bayer
esot bijis vislielākais spēlētājs tirgū. Turklāt Bayer
esot apstrīdējis paša šī uzņēmuma darbinieka paziņojumus. Tātad Komisija nevarot iebilst pret šo faktisko apstākli, savos procesuālajos dokumentos vienkārši izsakot viedokli. Polimeri
arī norāda, ka šajā apstrīdētā lēmuma daļā neesot citu specifisku norāžu par hipotētiskiem nolīgumiem par cenām attiecībā uz BK. Turklāt neesot nekādas rakstveida dokumentācijas par hipotētiskām prettiesiskām diskusijām attiecībā uz BK. Visbeidzot, Polimeri
uzsver, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem iekļautā cenu izmaiņu analīze, balstoties uz visu ražotāju sniegto informāciju, skaidri parādot, ka nav bijis sinhronas cenu attīstības, ka ir notikuši gan cenu paaugstināšanas, gan arī to samazināšanas gadījumi, ka cenu attīstība ar zināmu laika atstarpi atspoguļo izejvielu cenu palielināšanos vai samazināšanos un ka dažādu preču cenas vienmēr esot bijušas ļoti atšķirīgas.
144. Saistībā ar EPBK Bayer
apstiprinot, ka D.
( EniChem ) un de J.
( Shell ) nolīgumos esot bijušas visaktīvākās personas (apstrīdētā lēmuma 111. apsvērums). Taču šīs divas personas vienmēr esot stingri noliegušas dalību pret konkurenci vērstos nolīgumos. Apstrīdētā lēmuma 119. apsvērumā atspoguļotais paziņojums, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, neattiecoties uz lietu, jo tā autors esot V.
( Shell ) personīgi. Ar to nevarot apstrīdēt de J.
paziņojumu. Komisija pamatojoties tikai uz sadarbojušos uzņēmumu un Shell
paziņojumiem, nesniedzot citus pierādījumus vai citas norādes. Saistībā ar Shell
tā pirmajā paziņojumā par iebildumiem esot viennozīmīgi atzinusi, ka Shell
ir piedalījies nolīgumos par cenām, lai gan de J.
šo tēzi esot kategoriski noliedzis. Polimeri
tomēr norāda, ka vēlākiem Shell
atzīšanās paziņojumiem pierādījuma spēks esot tikai attiecībā uz uzņēmumu, kas ir to autors, jo tie esot vēlāki par pirmo apsūdzības aktu un tos neapstiprinot citi atbilstoši dokumenti. Šajā ziņā Polimeri
apstrīd Komisijas procesuālajos dokumentos izdarītās atsauces uz citiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem. Saistībā ar šiem apsvērumiem Polimeri
norāda uz vairākiem prasības pieteikuma vai tā pielikumu punktiem.
145. Turklāt Bayer
nostāja, kas ir atspoguļota apstrīdētā lēmuma 110. un 114. punktā, neatbilstot dažu to darbinieku paziņojumiem, proti, šajā gadījumā O.
un Ü.
[paziņojumiem]. Polimeri
šajā sakarā norāda uz noteiktiem izmeklēšanas lietas dokumentiem. Saistībā ar O. Polimeri
apgalvo, ka pretēji tam, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, viņš esot piedalījies Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas 1996. gada 2. un 3. septembra sanāksmē, [kas ir] sanāksme, kura ir minēta “aizliegtās vienošanās sanāksmju” skaitā. Turklāt nevarot iedomāties, ka Bayer
atbildīgās personas būtu noslēgušas nolīgumus, neinformējot O., kas ir šīs sabiedrības par tirdzniecību atbildīgā persona. Vēlākā pārskatīšana neattiecoties uz lietu, jo tā balstoties uz jaunu faktu versiju, kuras pamats esot sarunas ar W., kurš nekad neesot bijis Bayer
atbildīgā persona saistībā ar EPBK. Šajā ziņā Polimeri
uzsver, ka Komisija izvirza tādu personu paziņojumus, kas sadarbojas visvairāk. Neesot nekādu pierādījumu nedz tam, ka attiecīgie uzņēmumi būtu noslēguši nolīgumu paaugstināt cenas, nedz arī tam, ka tie būtu izstrādājuši un īstenojuši kopīgu mehānismu, kas ļautu sistemātiski saskaņot EPBK cenas. Polimeri
šajā ziņā atgādina kritiku attiecībā uz N.
ar roku rakstītajām piezīmēm. Visbeidzot, cenu saistībā ar EPBK izmaiņu analīze novedot pie tādiem pašiem rezultātiem kā šāda saistībā ar BK veiktā analīze, kas tikusi izskatīta iepriekš.
146. Polimeri
tāpat apgalvo, ka pretēji tam, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, attiecīgā nolīguma ietekmes neesamības pierādījumiem esot nozīme. Runa esot par vienīgo Polimeri
iespēju pierādīt paziņojumu, ko neapstiprina citi pierādījumi, satura pamatojuma trūkumu.
– Par nolīgumiem par tirgus sadali
147. Vispirms Polimeri
norāda, ka no apstrīdētā lēmuma skaidri neizrietot, vai iespējamie nolīgumi par tirgus sadali attiecas tikai uz EPBK vai arī uz BK. Polimeri
šajā sakarā norāda uz pretrunu, kas esot starp apstrīdētā lēmuma 124. un 301. apsvērumu.
148. Saistībā ar BK Polimeri
uzsver, ka tieši uz šo ražojumu attiecoties tikai viens no nodaļā par nolīgumiem par tirgus sadali iekļautajiem paziņojumiem (proti, W.
( Bayer ) [paziņojums]) (apstrīdētā lēmuma 129. apsvērums). Tomēr, ievērojot apstrīdētā lēmuma 56. un 57. apsvērumu, Polimeri
norāda, ka tam rodas jautājums par ražotāju spēju sadalīt tāda apmēra klientus (šajā lietā – riepu ražotājus) kā tie, ko min Komisija. Turklāt, kā izrietot no apstrīdētā lēmuma 125. apsvēruma, tehnisku specifikāciju dēļ ne visi ražotāji varēja tikt akceptēti attiecībā uz katru klientu. Iespējamos nolīgumus par tirgus sadali neapstiprinot neviens dokuments. Turklāt Polimeri
norāda, ka EniChem SpA
piegādes Komisijas minētajiem riepu ražotājiem ( EniChem SpA
BK ražojumu 60–65 %) esot bijušas pakļautas konstantām izmaiņām. Tas, katrā ziņā saistībā ar Polimeri, esot nesaderīgs ar statu quo saglabāšanas ideju. Turklāt BK ražojumu atlikušo daļu (35–40 %) EniChem SpA
esot tirgojusi citiem klientiem, nevis riepu ražotājiem, kas neesot kopīgi klienti. Polimeri
uzsver, ka pretēji tam, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, tas nenorādot, ka tam nav bijis komerciālo interešu slēgt pret konkurenci vērstus nolīgumus.
149. Apstrīdētā lēmuma 127. apsvērumā norādītais V.
( Shell ) paziņojums, saskaņā ar kuru L.
( EniChem ) viņam esot devis rīkojumu neiesaistīties mīksto grīdas segumu pamatņu tirgū Apvienotajā Karalistē, neesot ticams. Polimeri
šajā ziņā uzsver Shell
paziņojumu attīstību, faktu, ka L.
kategoriski noliedzot, ka viņam būtu bijusi šāda satura saruna, un to, ka mīksto grīdas segumu pamatņu tirgus neesot saistīts ar BK.
150. Saistībā ar EPBK Polimeri
norāda, ka atbilstoši P.
( Bayer ), kurš savu darbību esot uzsācis 1999. gadā (neviena norāde tādējādi neattiecoties uz agrākajiem gadiem), paziņojumam viņš noliedzot, ka būtu bijuši nolīgumi nolūkā iesaldēt kapacitātes vai tirgus daļas, un apstiprinot, ka lēmuma par agresīvas konkurences neīstenošanu pieņemšana ir bijusi atstāta uzņēmumu ziņā. Šī liecība nekādā ziņā neesot nolīguma pastāvēšanas pierādījums. To apstiprinot fakts, ka EPBK apjomi, ko EniChem SpA
ir pārdevis galvenajiem klientiem, visu laiku ir bijuši mainīgi. Komisijas arguments, ka Polimeri
viedoklis balstoties uz kļūdu P.
paziņojuma tulkojumā itāļu valodā, esot atzīstams par nepieņemamu. Komisijai turklāt esot bijusi iespēja izlabot šo kļūdu tulkojumā, lai ļautu Polimeri
īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Katrā ziņā attiecīgais paziņojums pat oriģinālvalodā (vācu) esot neviennozīmīgs. Polimeri
tāpat apstrīd Komisijas procesuālajos dokumentos izdarītās atsauces uz citiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, kuriem būtu jāpierāda aizliegtās vienošanās saistībā ar EPBK esamība attiecībā uz laikposmu pirms 1999. gada.
151. Apstrīdētā lēmuma 125. apsvērumā norādītais Dow
paziņojums, saskaņā ar kuru “tie ir apstiprinājuši EniChem
[ SpA ], ka neapdraudēs tā stāvokli attiecībā pret Michelin
vai Bridgestone ”, neesot saistīts ar konkrētu laikposmu un tādējādi esot pretrunā EniChem SpA visā attiecīgajā laikposmā piegādāto apjomu variācijām. Runājot par apstrīdētā lēmuma 126. apsvērumā norādīto Bayer
paziņojumu, saskaņā ar kuru noteiktās sanāksmēs Dow un EniChem SpA
esot viens otru savstarpēji apsūdzējuši par klientu zādzību, – tas, šķiet, esot labākais pierādījums augstam konkurences līmenim tirgū, kas pastāv vismaz attiecībās starp EniChem SpA
un Dow .
– Par apmaiņu ar sensitīvu komerciālo informāciju
152. Saistībā ar BK Polimeri
atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 120., 128. un 132. apsvērumu un būtībā uzskata, ka tajos norādītie paziņojumi neesot ticami (apstrīdētā lēmuma 132. apsvērums) vai tos neapstiprinot pierādījumi (apstrīdētā lēmuma 120. un 128. apsvērums). Turklāt apstrīdētā lēmuma 128. apsvērumā esot atsauce uz informāciju, kas daļēji ir publiska, ko Komisija atzīstot apstrīdētā lēmuma 329. apsvērumā. Tādējādi tā arī netieši atzīstot iebilduma saistībā ar informācijas apmaiņu pamatojuma trūkumu.
153. Saistībā ar EPBK apstrīdētā lēmuma 131.–133. apsvērumā neesot iekļauta nekāda konkrēta apsūdzība. Tādējādi Polimeri
norāda uz to, kas ir ticis izklāstīts attiecībā uz BK.
154. Polimeri
piebilst, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, prasības pieteikumā tas esot apstrīdējis dokumentus saistībā ar 1996. gada 20. maijā Milānā un 1999. gada 15. un 16. novembrī Frankfurtē notikušajām sanāksmēm. Turklāt Polimeri
uzskata, ka attiecīgā informācija gandrīz pilnībā esot publiska informācija.
– Par nolīgumu izpildes pārraudzību
155. Apstrīdētā lēmuma 136. punktā Komisija norādot uz divpusējiem telefoniskiem kontaktiem, kas starp konkurentiem ir tikuši uzturēti laikā starp sanāksmēm. Polimeri
uzskata, ka apstrīdētā lēmuma daļu, kurā ir aprakstīts iespējamais aizliegtās vienošanās nolīgumu pārraudzības mehānisms, veidojot ļoti fragmentārs notikumu apraksts. Tātad neesot neviena pierādījuma tam, ka būtu pastāvējusi visu iesaistīto uzņēmumu griba savā starpā īstenot iespējamo nolīgumu kontroles mehānismu. Polimeri
arī atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru jābūt pierādītam faktam, ka attiecīgajam uzņēmumam bija zināma citu dalībnieku pārkāpjošā rīcība vai ka tas saprātīgi varēja to paredzēt un ka tas bija gatavs uzņemties risku (iepriekš 55. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bolloré  u.c./Komisija). Šim pierādījumam esot jābalstās nevis uz vainojamības prezumpcijas, bet gan uz tiešu dokumentāru pierādījumu pamata (iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā Ciment ).
156. Saistībā ar BK Polimeri
apsaucas uz apstrīdētā lēmuma 137., 138., 143. un 144. apsvērumu un būtībā uzskata, ka tajos norādītie paziņojumi neesot detalizēti (saistībā ar laikposmu, ražojumu, klientiem) un ka tādēļ tiem esot vājš pierādījuma spēks. Konkrētāk, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā minēto F.
( Dow ) paziņojumu Polimeri
norāda, ka cits lietas materiālos atrodams Dow
paziņojums saistībā ar šo pašu laikposmu norādot uz strīdu starp Dow un EniChem SpA
sakarā ar komercnoslēpuma pārkāpumu, ko ir izdarījis Karbochem
( Dow
piederīgs uzņēmums). Šis strīds, kas tika atrisināts ar kādu darījumu, esot bijis pamats abu uzņēmumu atkārtotiem kontaktiem. Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 144. apsvērumā minēto W.
( Dow ) paziņojumu – tas negaidīti iekļaujoties apgalvojumos saistībā ar Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēm, it īpaši tām, kas ir notikušas 2001. gada novembrī.
157. Saistībā ar EPBK Polimeri
atsaucas uz F.
( Bayer ) paziņojumu, atbilstoši kuram gadā, kas seko viņa pirmajai tikšanās reizei ar L.
( EniChem ), kura ir notikusi 1999. gada februārī, šis pēdējais esot ar viņu kontaktējis aptuveni divas reizes (apstrīdētā lēmuma 140. pasvērums). Polimeri
uzskata, ka šie kontakti esot bijuši saistīti ar starp EniChem SpA
un Bayer
noslēgtu piegādes līgumu attiecībā uz specifisku ražojumu, kas stricto sensu
neietilpstot EPBK kategorijā. Šajā sakarā Polimeri
iesniedz dokumentu, kas parāda, ka 1999. gadā Bayer
tika pārdots attiecīgais ražojums, un norāda uz izmeklēšanas lietā iekļautu paziņojumu. Bayer
paziņojumi esot tikuši izņemti no to konteksta un citēti izvilkumu veidā, kas norādot uz nodomu. Turklāt F.
nesot bijis tiešas atbildības par darbībām, kas saistītas ar EPBK. Pie tam F.
esot apstiprinājis, ka attiecīgās sarunas nevarēja ietvert nolīgumus par cenām.
– Par N.
aprakstīto vispārējo faktisko kontekstu
158. Polimeri
pievērš Vispārējās tiesas uzmanību 2005. gada 13. decembra sarunas gaitā izteiktajam N.
( Dow ) paziņojumam, kas nav atspoguļots apstrīdētajā lēmumā. Šis paziņojums, ko tas citē pilnā apmērā, esot īpaši nozīmīgs. Tas parādot, ka kontakti, kas ir notikuši ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmju oficiālās programmas, esot bijuši tikai neizbēgamas un dabiskas tikšanās starp nozarē aktīvajiem tirgus dalībniekiem, kuri esot apsprieduši dažādus jautājumus, lielākajā daļā gadījumu pamatojoties uz publisku informāciju, nekādi nevēloties veikt saskaņošanu. Esot iespējams, ka šajā kontekstā ir nejauši radušās situācijas, ko varētu kvalificēt kā “[saskaņošanas] robežsituācijas”. Tomēr starp šādu situāciju un aizliegtu vienošanos esot liela atšķirība, ko Komisija neesot pārvarējusi, sniedzot šajā ziņā pierādījumus. Polimeri
piebilst, ka Komisija apzināti ignorējot būtisko atšķirību starp dalīšanos ar publisku informāciju un aizliegtas vienošanās par cenām vai noteiktu ražojumu noslēgšanu. Polimeri
tāpat uzsver, ka N.
paziņojums apstiprinot, ka neesot bijis kopējas vīzijas, kas attiecoties ne tikai uz izejvielu cenu attīstību, bet arī uz sabiedrību sasniedzamo galamērķi.
159. Komisija prasa pamatu noraidīt. Vispirms Komisija uzskata, ka prasības pieteikuma pielikumos A 23–A 25 Polimeri
izvirzot vairākus iebildumus un argumentus, kas nav norādīti prasības pieteikuma tekstā. Rīkojoties šādi, Polimeri
neievērojot Tiesas Statūtu 19. panta pirmo daļu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Attiecībā uz pārējiem argumentiem Komisija būtībā uzskata, ka, norādot uz pārkāpuma esamību saistībā ar Polimeri, tā neesot pieļāvusi kļūdu.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
160. Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādījumu administrēšanu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus un sniegt pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka izdarīts pārkāpums (skat. iepriekš 50. punktā minēto judikatūru). Tāpat ir jāatgādina, ka, lai varētu uzskatīt, ka pastāv vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 ACF Chemiefarma /Komisija, Recueil, 661. lpp., 112. punkts, un 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 van Landewyck  u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 86. punkts; Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals /Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts). Gadījumā, ja tiesai rodas šaubas, tās ir jāinterpretē par labu lēmuma, ar ko konstatēts pārkāpums, adresātam. Tādēļ tiesa nevar secināt, ka Komisija ir juridiski pietiekami konstatējusi attiecīgo pārkāpumu, ja tiesai par šo jautājumu vēl saglabājas šaubas (Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone /Komisija, Recueil, II‑4407. lpp., 215. punkts).
Par dažu argumentu, ko Polimeri
ir izvirzījis astotā pamata ietvaros, pieņemamību
161. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz kopsavilkuma veidā un tomēr saskaņotā un saprotamā veidā – no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu, kam atbilstoši iepriekš minētajām tiesību normām ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā, neesamību (Tiesas 1992. gada 31. marta spriedums lietā C‑52/90 Komisija/Dānija, Recueil, I‑2187. lpp., 17. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 17. septembra spriedums lietā T‑201/04 Microsoft /Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 94. punkts). Turklāt Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi pierādīšanas un tehniskos nolūkos (Vispārējās tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā T‑84/96 Cipeke /Komisija, Recueil, II‑2081. lpp., 34. punkts, un 2002. gada 21. marta spriedums lietā T‑231/99 Joynson /Komisija, Recueil, II‑2085. lpp., 154. punkts).
162. Analoģiskas prasības ir piemērojamas tad, ja, lai atbalstītu pamatu, ir izteikts iebildums (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑352/94 Mo och Domsjö /Komisija, Recueil, II‑1989. lpp., 333. punkts).
163. Šajā lietā Polimeri
norāda, ka: “ņemot vērā striktu lappušu ierobežojumu, kas šajā prasības pieteikumā ir jāievēro, prasītājs [šeit] sniegs savus argumentus par daļu “Aizliegtās vienošanās vispārējs apraksts”, kamēr savus specifiskos apsvērumus attiecībā uz daļu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes” norādīs prasības pieteikuma pielikumā [A] 23, pielikumā [A] 24 un pielikumā [A] 25”.
164. Tātad pašā prasības pieteikumā Polimeri
norāda iebildumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās vispārējs apraksts” (proti, apstrīdētā lēmuma 4.2 iedaļu). Iebildums attiecībā uz apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes” (proti, šī pēdējā lēmuma 4.3 iedaļu) ir tiesību un faktu ziņā izklāstīts tikai prasības pieteikuma pielikumā A 23–A 25.
165. Precīzāk, vienīgā informācija, ko Polimeri
prasības pieteikuma tekstā ir sniedzis attiecībā uz apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes”, ir šāda:
“Attiecībā uz laikposmu no 1996. līdz 2000. gadam Polimeri
([prasības pieteikuma] pielikumā [A] 23) norāda, ka nav iespējams uzskatīt, ka starp konkurentiem būtu pastāvējusi kāda aizliegtās vienošanās forma attiecībā uz cenām gan saistībā ar EPBK, gan arī BK. Attiecībā uz nelielo gadījumu skaitu, kad no pievienotās dokumentācijas, kura galvenokārt attiecas uz EPBK, izriet, ka ir bijušas sanāksmes ārpus oficiālajām sanāksmēm, nekas un patiešām nekas nedod pamatu secināt, ka uzņēmumu komerciālā politika jebkādā veidā tiktu saskaņota.
Attiecībā uz 2001. gadu Polimeri
[prasības pieteikuma] pielikumā [A] 24 norāda, ka runa ir par gadu, kuram, aplūkojot no pretmonopola viedokļa, nav absolūti nekādas nozīmes gan saistībā ar EPBK, gan arī BK, no kā izriet, ka, ja Komisija uzskatītu, ka aizliegtā vienošanās [saistībā ar] EniChem
ir pierādīta, quod non, šī vienošanās katrā ziņā būtu uzskatāma par izbeigtu, vēlākais, 2000. gadā.
Visbeidzot, runājot par 2002. gadu ([prasības pieteikuma] pielikums [A] 25), kā atzīst pati Komisija, uz BK neattiecas neviens iebildums. Kas attiecas uz EPBK, [saistībā ar] Polimeri
nav pierādīta nekāda prettiesiska darbība.”
166. Zemsvītras piezīmēs ir norādītas attiecīgo sanāksmju vietas un datumi.
167. Turklāt Polimeri
prasības pieteikumā izvirzītais astotais pamats, izņemot daļu ar nosaukumu “Ievads”, sadalās divās daļās. Šīs divas daļas ar nosaukumiem “Attiecībā uz pierādījumu avotiem” un “Attiecībā uz vispārēju aizliegtās vienošanās aprakstu” ir saistītas ar konkrētām apstrīdētā lēmuma daļām, kurām ir tādi paši nosaukumi. Polimeri
prasības pieteikumā izvirzītajā astotajā pamatā nevienā vietā nav iekļauta daļa ar nosaukumu “Attiecībā uz aizliegtās vienošanās sanāksmēm”.
168. Šajos apstākļos Polimeri
iebildums pret apstrīdētā lēmuma daļu ar nosaukumu “Attiecībā uz aizliegtās vienošanās sanāksmēm” (proti, šī lēmuma 4.3 iedaļu), kura būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi ir iekļauti vienīgi prasības pieteikuma pielikumos A 23–A 25, neatbilst Tiesas Statūtu 21. pantā un Reglamenta 44. pa nta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām.
169. Polimeri
šo trūkumu nevar novērst, replikas stadijā iesniedzot noteiktus faktiskus vai tiesiskus datus attiecībā uz “Aizliegtās vienošanās sanāksmēm” un atsaucoties uz prasības pieteikuma pielikumiem A 23–A 25 vai arī iesniedzot jaunus pielikumus replikai. Pārbaudot prasības pieteikuma atbilstību Reglamenta 44. panta 1. punktā uzstādītajām prasībām, replikas saturs jau no loģikas viedokļa neattiecas uz lietu. It īpaši uz replikā prasības pieteikumā norādīto pamatu papildināšanas nolūkā minēto pamatu un argumentu pieņemamību, kā tas atzīts judikatūrā (Vispārējās tiesas 1997. gada 27. februāra spriedums lietā T‑106/95 FFSA  u.c./Komisija, Recueil, II‑229. lpp., 125. punkts, un 1999. gada 28. janvāra spriedums lietā T‑14/96 BAI /Komisija, Recueil, II‑139. lpp., 66. punkts), nevar atsaukties ar mērķi kompensēt prasības celšanas stadijā radušos neatbilstību Reglamenta 44. panta 1. punktā minētajām prasībām, pretējā gadījumā šī tiesību norma zaudētu jebkādu nozīmi (Vispārējās tiesas 2008. gada 19. maija rīkojums lietā T‑144/04 TF1 /Komisija, Krājums, II‑761. lpp., 30. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 1993. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑33/89 un T‑74/89 Blackman /Parlaments, Recueil, II‑249. lpp., 65. punkts, un Vispārējās tiesas 1993. gada 28. aprīļa rīkojumu lietā T‑85/92 De Hoe /Komisija, Recueil, II‑523. lpp., 25. punkts).
170. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
iebildums, ciktāl tas ir vērsts uz apstrīdētā lēmuma 4.3 iedaļu ar nosaukumu “Aizliegtās vienošanās sanāksmes”, ir nepieņemams (šajā ziņā skat. iepriekš 162. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā Mo och Domsjö /Komisija, 334. punkts; 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01 Roquette Frères /Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 210. punkts, un 2007. gada 30. janvāra spriedumu lietā T‑340/03 France Télécom /Komisija, Krājums, II‑107. lpp., 168. punkts).
Par astotā pamata pirmo daļu attiecībā uz pierādījumu avotiem
171. Pirmkārt, saistībā ar paziņojumiem, ko izteikuši uzņēmumi, kas ir lūguši piemērot atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu, Polimeri
argumenti, kā uzsver Komisija, ir pausti vispārīgā veidā un Polimeri
neizsaka pietiekami precīzas norādes. Ar šiem argumentiem tādējādi nevar šajā ziņā atšaubīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Pat ja pieņemtu, ka ar saviem argumentiem Polimeri
vēlas apstrīdēt uzņēmumu paziņojumu, kas ir izteikti paziņojuma par sadarbību kontekstā, pierādījuma spēku, tie ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ kā iemesli, kas sniegti pirmā pamata kontekstā (skat. iepriekš 58. punktu).
172. Otrkārt, saistībā ar N.
( Dow ) ar roku rakstītajām piezīmēm vispirms ir jānorāda, ka prasības pieteikuma daļā attiecībā uz “pierādījumu avotiem” Polimeri
apstrīd tikai tās piezīmes, kas attiecas uz 1999. gada 15. un 16. novembrī Frankfurtē notikušo prettiesisko sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 201. apsvērums). N.
ar roku rakstītās piezīmes attiecībā uz 1997. gada 25. un 26. februārī Vīnē (Austrija) notikušo prettiesisko sanāksmi Polimeri
neapstrīd (apstrīdētā lēmuma 173. apsvērums). Turklāt šajā prasības pieteikuma daļā Polimeri
neapstrīd N.
ar roku rakstītās piezīmes attiecībā uz 1996. gada 20. un 21. maijā Milānā notikušo prettiesisko sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums). Tas, ka šo pēdējo piezīmju pierādījuma spēku Polimeri, iespējams, ir apstrīdējis citās prasības pieteikuma daļās, it īpaši trešā pamata kontekstā, šo secinājumu neietekmē. Katrā ziņā to iemeslu dēļ, kas ir minēti šī pēdējā pamata kontekstā, Polimeri
nav sniedzis pierādījumus, lai apstrīdētu minēto piezīmju pierādījuma spēku. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka attiecībā uz N.
ar roku rakstīto piezīmju par 1999. gada 15. un 16. novembrī Frankfurtē notikušo prettiesisko sanāksmi pierādījuma spēku varētu būt šaubas vai ka apstrīdētajā lēmumā, kā to norāda Polimeri, šajā sakarā ir pamatojuma trūkums, tas nevarētu skart citu iepriekš minēto ar roku rakstīto piezīmju pierādījuma spēku.
173. Turpinot, Polimeri
astotais pamats ir nevis daļa no pamatiem attiecībā uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu, bet daļa no pamatiem attiecībā uz apstrīdētā lēmuma būtību. Polimeri
astotais pamats tātad ir vērsts uz to, lai Vispārējā tiesa konstatētu, ka šis uzņēmums nav izdarījis pārkāpumu. Pat ja pieņemtu, ka Vispārējā tiesa noraidītu N.
ar roku rakstīto piezīmju attiecībā uz 1999. gada 15. un 16. novembrī Frankfurtē notikušo prettiesisku sanāksmi pierādījuma spēku vai uzskatītu, ka Polimeri
minētajā sanāksmē nav piedalījies, netiktu konstatēts, ka šis uzņēmums nav izdarījis pārkāpumu. Pārkāpuma konstatēšana balstās uz citiem pierādījumiem, proti, uzņēmumu paziņojumiem, kas apstiprina citus paziņojumus ar tādu pašu saturu, ar roku rakstītajām piezīmēm par citām prettiesiskām sanāksmēm un Komisijas izmeklēšanas gaitā iegūtiem dokumentiem. Turklāt gadījumā, ja nolīgumi noslēgti sanāksmēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, konkurences tiesību normas ir pārkāptas, ja šīm sanāksmēm bijis pret konkurenci vērsts mērķis un tās ir bijušas vērstas uz tirgus darbības mākslīgu organizēšanu. Šādā gadījumā noteiktam uzņēmumam ir pienācīgi uzlikta atbildība par pārkāpumu, ja tas piedalījies šajās sanāksmēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis kādu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis sanāksmes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis sanāksmēs saskaņotos pasākumus, ietekmē nevis tā atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri  u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 145. punkts).
174. No minētā izriet, ka Polimeri
izvirzītie argumenti attiecībā uz pierādījumu avotiem ir jānoraida.
Par astotā pamata otro daļu attiecībā uz aizliegtās vienošanās vispārēju aprakstu
175. Vispirms saistībā ar kritiku, ko Polimeri
ir izteicis par apstrīdētā lēmuma 112. apsvērumā norādīto W.
( Bayer ) apgalvojumu, ka L.
( EniChem ) un W.
esot lūguši N.
( Dow ) vairs neveikt piezīmes par neoficiālām sanāksmēm, ir uzskatāms, ka, pat ja pieņemtu, ka Polimeri
kritika varētu tikt atbalstīta un ka W.
informācija būtu jānoraida, šāds apstāklis apstrīdētā lēmuma tiesiskumu neietekmētu. Ar to netiktu apstrīdēti citi Bayer
paziņojumi, jo tos apstiprina Dow
vai Shell
vai arī tie balstās uz dokumentāriem pierādījumiem. Turklāt minētais W.
paziņojums ir ļāvis Komisijai norādīt, kāpēc atbilstoši tās viedoklim ar roku rakstītās piezīmes attiecībā uz prettiesiskām sanāksmēm saistībā ar 2000. un 2001. gadu nevarēja tikt atrastas (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums). Šis paskaidrojums apstrīdēto lēmumu pēc būtības neietekmē. W.
paziņojumu Komisija izmanto arī apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā, aprakstot katra attiecīgā uzņēmuma lomu aizliegtajā vienošanās. Tomēr no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija šo apstākli būtu ņēmusi vērā, lai attiecībā uz Polimeri
novērtētu pārkāpuma smagumu. Katrā ziņā, pat ja Komisijas šajā sakarā pieļauta kļūda varētu ietekmēt Polimeri
uzliktā naudas soda summu, attiecībā uz pārkāpuma konstatēšanu tai šādas ietekmes nebūtu.
176. Tāpat vispirms ir jānorāda, ka Polimeri
argumenti tiek analizēti, nošķirot BK un EPBK, lai arī Polimeri nav varējis pierādīt, ka, šo pārkāpumu kvalificējot kā vienotu, Komisija būtu pieļāvusi kļūdu (šajā ziņā skat. iepriekš ceturto pamatu).
– Par nolīgumiem par cenām
177. Runājot par BK, saistībā ar to, ka apstrīdētā lēmuma 105. un 106. apsvērumā minētie W.
( Bayer ) paziņojumi esot nenoteikti, ir jāatgādina, ka praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar Komisiju aktīvi sadarbojušies. Šajā kontekstā pārkāpumā vainojamam uzņēmumam būtu pārāk vienkārši izvairīties no soda, ja tas varētu secināt savus pierādījumus no tās informācijas neskaidrības, kas sniegta par aizliegtas vienošanās darbību, apstākļos, kad vienošanās esamība un tās pret konkurenci vērstais mērķis tomēr ticis pietiekami konstatēts. Uzņēmumi šādos apstākļos var pienācīgi aizstāvēties, jo tiem ir dota iespēja sniegt paskaidrojumus par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirza Komisija (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 203. punkts). Tādējādi ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt apstrīdētā lēmuma 105. un 106. apsvērumā minētos W.
paziņojumus, kurus turklāt apstiprina Dow
un Shell
paziņojumi un kuri balstās uz dokumentāriem pierādījumiem.
178. Apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā minēto W.
paziņojumu Komisija norāda, lai pierādītu attiecīgo uzņēmumu attiecību vēsturi. Precīzāk, konkrētais paziņojums attiecas uz 1995. gadu, kas ir laikposms, saistībā ar kuru Komisija nav norādījusi uz konkurences tiesību normu pārkāpumu. Tādējādi Polimeri
argumenti, lai konstatētu pārkāpuma neesamību šajā lietā, neattiecas uz lietu.
179. Runājot par EPBK, ņemot vērā, ka de J.
( Shell ) vienmēr esot noliedzis, ka būtu piedalījies attiecīgajos nolīgumos, pietiek konstatēt, ka Shell
tieši atzīst, ka laikposmā starp 1995. gada 30. augustu un 1999. gada 31. maiju ir piedalījies cenu noteikšanas nolīgumos. Pretēji tam, ko, šķiet, norāda Polimeri, šis paziņojums ir ticis veikts Shell
vārdā, nevis V.
vārdā personīgi. Uzņēmuma kā tāda vārdā sniegto atbilžu ticamība ir lielāka par to, kāda varētu būt atbildei, ko sniedzis vienkārši uzņēmuma darbinieks, neatkarīgi no viņa pieredzes vai personīgā viedokļa (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF  1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 45. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 205. punkts). Saistībā ar faktu, ka uzņēmumu paziņojumiem pierādījuma spēks esot tikai attiecībā uz sabiedrību, kas ir to autors, ir pietiekami uzsvērt, ka Shell
paziņojumus apstiprina ne tikai Bayer un Dow
paziņojumi, bet arī Komisijas sniegtie dokumenti.
180. Runājot par to, ka apstrīdētā lēmuma 110. un 114. apsvērumā minētais Bayer
paziņojums esot pretrunā dažu tā darbinieku izteiktai nostājai, ir jākonstatē, ka Bayer
paziņojums ir tendēts uz to, lai atzītu nolīgumu par EPBK cenām esamību laikposmā starp 1996. gada septembri un 1999. gadu. Kā ir atgādināts iepriekšējā punktā, uzņēmuma kā tāda vārdā sniegto atbilžu ticamība ir lielāka par to, kāda varētu būt atbildei, ko sniedzis vienkārši uzņēmuma darbinieks, neatkarīgi no viņa pieredzes vai personīgā viedokļa. Tādējādi Bayer
darbinieku paziņojumiem nevarētu būt lielāks pierādījuma spēks kā šīs sabiedrības paziņojumam. Turklāt Bayer
paziņojumu apstiprina Dow un Shell
paziņojumi un vairāki dokumentāri pierādījumi.
181. Visbeidzot, runājot par Polimeri
gan attiecībā uz BK, gan arī EPBK iesniegtajām cenu analīzēm, – saskaņošanas starp uzņēmumiem pierādījums izriet nevis no vienkārša paralēlas rīcības tirgū konstatējuma, bet no dokumentiem, no kuriem izriet, ka noteikta darbība ir saskaņošanas rezultāts. Šajos apstākļos Polimeri
sniegtais paskaidrojums par piemērotajām cenām nav tāds, ar kuru varētu apstrīdēt Komisijas konstatējumu, ka starp attiecīgajiem uzņēmumiem pastāv aizliegta vienošanās.
182. Šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas secinājumu attiecībā uz nolīgumiem par cenām.
– Par nolīgumiem par tirgus sadali
183. Saistībā ar BK ir jāmin, pirmkārt, ka Polimeri
norāda, ka vienīgi apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā minētais Bayer
paziņojums attiecoties uz nolīgumiem par tirgus sadali. Taču Polimeri
premisa ir kļūdaina. Komisijas secinājums balstās arī uz apstrīdētā lēmuma 125. apsvērumā minēto Dow
paziņojumu, kas “vienlaikus attiecas uz BK un EPBK”. Šajā deklarācijā Dow
tostarp precizē, ka divpusējas diskusijas starp ražotājiem tieši attiecās uz klientiem. Dow
īpaši norāda, ka ražotāji ir garantējuši EniChem SpA, ka tie neapdraudēs tā stāvokli attiecībā pret Michelin
vai Bridgestone . Turklāt apstrīdētā lēmuma 127. apsvērumā norādītajā Dow
paziņojumā ir minēta diskusija starp W.
( Bayer ) un V.
( Shell ) saistībā ar BK pārdošanu “BP”. Ar to, ka L.
( EniChem ) noliedz, ka ir piedalījies šajā diskusijā, vai ka mīksto grīdas segumu pamatņu tirgus nav saistīts ar BK, šo paziņojumu, katra ziņā saistībā ar divpusējiem kontaktiem starp Bayer un Shell, nevar apstrīdēt. Turklāt apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā minētais Bayer
paziņojums, ko Polimeri
formāli neapstrīd, ir tiešs saistībā ar nolīgumiem par tirgus sadali starp konkurentiem attiecībā uz BK. Bayer
tajā norāda, ka “arī attiecībā uz BK” ir bijusi vienošanās nepieņemt citu konkurentu klientus. No tā izriet, ka tirgus sadali attiecībā uz BK apstiprina paziņojumi, kas nāk no trim attiecīgajiem uzņēmumiem, proti, Bayer, Dow un Shell . Šajā ziņā ir jāatgādina, ka uzņēmumu vārdā veiktajiem paziņojumiem, tā kā tie rada ievērojamus tiesiskus un ekonomiskus riskus, ir vērā ņemams pierādījuma spēks. Šis pierādījuma spēks ir īpaši augsts tad, ja, kā tas ir šajā lietā, uzņēmumu paziņojumi apstiprina citus tādas pašas dabas paziņojumus.
184. Otrkārt, daži uzņēmumu paziņojumi, lai gan tie tieši neattiecas uz BK, parāda tirgus sadali. Tā tas ir apstrīdētā lēmuma 120. un 128. apsvērumā minētā Shell
paziņojuma, kā arī apstrīdētā lēmuma 126. apsvērumā minētā Bayer
paziņojuma gadījumā.
185. Treškārt, saistībā ar [argumentu], ka, ņemot vērā klientu komerciālo spēku vai EniChem SpA
pārdošanas fluktuācijas, BK tirgus sadales varbūtība esot maza, ir jāatgādina, ka gadījumā, ja nolīgumi noslēgti sanāksmēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, konkurences tiesību normas ir pārkāptas, ja šīm sanāksmēm bijis pret konkurenci vērsts mērķis un tās ir bijušas vērstas uz tirgus darbības mākslīgu organizēšanu. Šādā gadījumā noteiktam uzņēmumam ir pienācīgi uzlikta atbildība par pārkāpumu, ja tas piedalījies šajās sanāksmēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis kādu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis sanāksmes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis sanāksmēs saskaņotos pasākumus, ietekmē nevis tā atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu (skat. iepriekš 173. punktā minēto judikatūru).
186. Saistībā ar EPBK, runājot par apstrīdētā lēmuma 124. apsvērumā minēto Bayer
paziņojumu, Polimeri
argumenti faktiski balstās uz kļūdu P.
paziņojuma, kas bijis izteikts vācu valodā, tulkojumā itāļu valodā. Tomēr, lai cik arī šī tulkojuma kļūda būtu nožēlojama, ar to nevar apstrīdēt nedz P.
paziņojumu, nedz arī tā pierādījuma spēku. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka P.
paziņojuma oriģinālā redakcija ir norādīta apstrīdētā lēmuma zemsvītras piezīmē neatkarīgi no tā valodas versijas. Turklāt šī kļūda tulkojumā nevar būt ietekmējusi Polimeri
tiesības uz aizstāvību Vispārējā tiesā, jo argumentus saistībā ar šo jautājumu tā varēja attīstīt replikas stadijā. Visbeidzot, pat ja pieņemtu, kā to norāda Polimeri, ka Komisijas Vispārējai tiesai sniegtais tulkojums būtu noraidāms, tas neskar apstrīdētajā lēmumā, kurš tika paziņots Polimeri, iekļauto P.
paziņojuma oriģinālo redakciju. Tādējādi Vispārējai tiesai, izvērtējot apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, ir bijušas visas iespējas atsaukties uz šo redakciju. No P.
paziņojuma oriģinālās redakcijas izriet, ka, lai gan tas norāda, ka neesot ticis noslēgts neviens nolīgums, kura nolūks būtu iesaldēt tirgus daļas vai ražošanas kapacitāti, tad tomēr tika sagaidīts, ka neviens no iesaistītajiem uzņēmumiem neparedz nodarīt kaitējumu citiem un ka tie tāpat bija vienisprātis neīstenot agresīvu konkurenci attiecībā uz citu dalībnieku galvenajiem klientiem. Tādējādi ir jāsecina, ka saistībā ar klientiem attiecīgie uzņēmumi ir rīkojušies pēc agresīvas konkurences neīstenošanas loģikas.
187. Apstrīdētā lēmuma 125. apsvērumā minēto Dow
paziņojumu apstiprina Bayer
paziņojums, atbilstoši kuram attiecīgie uzņēmumi ir rīkojušies pēc agresīvas konkurences neīstenošanas loģikas. Tas, ka Polimeri
tieši apstrīd apgalvojumu, ka ražotāji būtu garantējusi EniChem SpA, ka tie nevērsīsies pret tā stāvokli attiecībā uz Michelin
un Bridgestone, it īpaši ņemot vērā, ka EniChem SpA
tirdzniecībā esot bijušas novērojamas fluktuācijas, neietekmē konstatējumu, ka Dow
paziņojumu apstiprina Bayer
paziņojums. Turklāt gad ījumā, ja nolīgumi noslēgti sanāksmēs, kurās piedalījušies konkurējoši uzņēmumi, EKL 81. pants ir pārkāpts, ja šīm sanāksmēm bijis pret konkurenci vērsts mērķis un tās tātad ir bijušas vērstas uz tirgus darbības mākslīgu organizēšanu. Šādā gadījumā noteiktam uzņēmumam ir pienācīgi uzlikta atbildība par pārkāpumu, ja tas piedalījies šajās sanāksmēs, zinot, kāds ir to mērķis, pat ja tas vēlāk nav īstenojis kādu no tajās saskaņotajiem pasākumiem. Tas, ka uzņēmums lielākā vai mazākā mērā regulāri apmeklējis sanāksmes, kā arī tas, kādā mērā uzņēmums izpildījis sanāksmēs saskaņotos pasākumus, ietekmē nevis tā atbildības iestāšanos, bet gan tās apmēru un līdz ar to soda smagumu (skat. iepriekš 173. punktā minēto judikatūru).
188. Visbeidzot, runājot par apstrīdētā lēmuma 126. apsvērumā minēto Bayer
paziņojumu, tas, ka kopējo sanāksmju ar citiem uzņēmumiem ietvaros attiecīgie uzņēmumi (šajā gadījumā Dow un EniChem SpA ) viens otru apsūdzēja par klientu vai tirgus daļu pārņemšanu, ir norāde uz to, ka uzņēmumi ir rīkojušies pēc agresīvas konkurences neīstenošanas loģikas, nevis otrādi.
189. Attiecīgo uzņēmumu īstenoto agresīvās konkurences nepielietošanas loģiku apstiprina arī apstrīdētā lēmuma 120. un 128. apsvērumā minētais Shell paziņojums un apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā minētais Bayer
paziņojums. Turklāt zināmi dokumentārie pierādījumi parāda vismaz to, ka notikusi apmaiņa ar informāciju attiecībā uz iesaistīto uzņēmumu klientiem. Tas izriet tostarp no 1996. gada 20. un 21. maijā Milānā notikušās prettiesiskās sanāksmes laikā N.
( Bayer ) ar roku rakstītajām piezīmēm.
190. Šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas secinājumu attiecībā uz nolīgumiem par tirgus sadali.
– Par apmaiņu ar sensitīvu komerciālo informāciju
191. Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka, ņemot vērā secinājumus attiecībā uz nolīgumiem par cenām, kā arī tirgus sadali, attiecīgie uzņēmumi katrā ziņā ir apmainījušies ar sensitīvu komerciālo informāciju, tas ir, vismaz ar datiem par cenām vai klientiem.
192. Šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas secinājumu attiecībā uz apmaiņu ar sensitīvu komerciālo informāciju.
– Par nolīgumu pārraudzību
193. Vispirms ir jākonstatē, kā pamatoti norāda Komisija, ka Polimeri
kritizē noteiktus apstrīdētā lēmuma apsvērumus attiecībā uz nolīgumu pārraudzību, runājot tieši par EniChem SpA . Polimeri
neapstrīd apstrīdētā lēmuma apsvērumus, kuros ir iesaistīti citi uzņēmumi. Taču uzņēmumu var saukt pie atbildības par visu aizliegto vienošanos arī tad, ja tas tieši ir piedalījies tikai vienā vai dažos to veidojošos elementos, ja, pirmkārt, tas zināja vai tam noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras dalībnieks tas ir, sevišķi vairāku gadu gaitā piedaloties regulāri organizētās sanāksmēs, ir daļa no kopējiem pasākumiem, kas paredzēti, lai deformētu parastos konkurences spēles noteikumus, un, otrkārt, šie pasākumi ietvēra visus aizliegto vienošanos veidojošos elementus (iepriekš 52. punktā minētais spriedums lietā PVC II, 773. punkts, un iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 370. punkts). Tāpat arī fakts, ka katram uzņēmumam ir bijusi sava loma kopējā mērķa sasniegšanā, nenozīmē, ka nav bijis pret konkurenci vērsta mērķa un tādējādi arī pārkāpuma – pieņemot, ka katrs uzņēmums sniedzis savu ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā (iepriekš 46. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering  u.c./Komisija, 370. punkts). Tā kā jau ir ticis secināts, ka Polimeri
ir piedalījies nolīgumos par cenām un tirgus sadali, ar Polimeri
argumentiem par personīgo piedalīšanos nolīgumu pārraudzībā nevar apstrīdēt konkurences tiesību normu pārkāpuma konstatējumu saistībā ar šo uzņēmumu.
194. Katrā ziņā, runājot par BK un apstrīdētā lēmuma 137., 138. un 143. apsvērumā minētajiem Bayer un Dow
paziņojumiem, ir uzskatāms, ka, lai gan ar to saistīti notikumi nav precīzi datēti, tie ir pietiekami detalizēti (uzņēmumu nosaukumi vai pat attiecīgo darbinieku vai viņu priekšnieku vārdi, klientu vārdi vai ražojumu nosaukumi, laikposms starp datumiem). Nekas nedod pamatu apstrīdēt to pierādījuma spēku, kā to vispārīgā veidā dara Polimeri . Precīzāk, saistībā ar apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā minēto Dow
paziņojumu, tad, ja tajā ir minēts Karbochem
nosaukums (uzņēmums, kas attiecīgajā laikā bija piederīgs Dow ), tajā nav minēts Polimeri
tā procesuālajos dokumentos norādītais strīds. Turpretim Dow
paziņojumā tieši ir minēti divpusējie kontakti attiecībā uz pārdošanas, ko Karbochem
veic Pirelli, cenas palielināšanu. Runājot par apstrīdētā lēmuma 144. apsvērumā minēto W.
( Dow ) paziņojumu, pārkāpumā vainojamam uzņēmumam būtu pārāk vienkārši izvairīties no soda, ja tas varētu secināt savus pierādījumus no tās informācijas neskaidrības, kas sniegta par aizliegtas vienošanās darbību, apstākļos, kad vienošanās esamība un tās pret konkurenci vērstais mērķis tomēr ticis pietiekami konstatēts. Katrā ziņā minētais paziņojums iekļaujas apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā minētā F.
( Dow ) paziņojuma turpinājumā, kurš savukārt ir detalizēts. Apstrīdētā lēmuma 144. apsvērumā minētais paziņojums ir vērsts uz to, lai pierādītu, ka EniChem SpA
ir kontaktējies ar citu Dow
darbinieku to pašu iemeslu dēļ (proti, faktisko pārdošanas cenu [dēļ]). Turklāt, pat ja uzskatītu, ka šī saruna nav bijusi, tas neatņemtu pierādījuma spēku citiem apstākļiem, kas ir iekļauti apstrīdētā lēmuma daļā saistībā ar nolīgumu pārraudzību un lielāko daļu no kuriem Polimeri
nav apstrīdējis.
195. Runājot par EPBK, Polimeri
apstrīd tikai apstrīdētā lēmuma 140. apsvērumā minēto Bayer
paziņojumu. Polimeri
uzskata, ka attiecīgie kontakti esot saistīti ar piegādes līgumu ražojumam, kas neietilpstot EPBK kategorijā. Tomēr Bayer
paziņojums attiecas tieši uz diskusiju saistībā ar EPBK (tirgus, izejvielu cenas utt.). Ar Polimeri
apgalvoto apstākli tādējādi nevar attaisnot apstrīdētā lēmuma 140. punktā minētos divpusējos kontaktus.
196. Šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas secinājumu attiecībā uz nolīgumu pārraudzību.
– Par N.
aprakstītajiem faktiskajiem apstākļiem
197. Ņemot vērā iepriekš norādītos apstākļus, ir uzskatāms, ka kontakti starp attiecīgajiem ražotājiem ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas oficiālās programmas nekādā ziņā nav bijuši “neizbēgami un dabiski”, kā to apgalvo Polimeri .
198. Turklāt no Dow
(proti, N.
darba devēja) paziņojumiem skaidri izriet, ka šī sabiedrība ir skaidri atzinusi, ka ir piedalījusies konkurences tiesību normām pretēju nolīgumu noslēgšanā. Polimeri
tā procesuālajos dokumentos minētajam N.
paziņojumam tādējādi nevar būt vairāk pierādījuma spēka kā paziņojumam, ko ir veikusi sabiedrība – darba devējs. Uzņēmuma kā tāda vārdā sniegto atbilžu ticamība ir lielāka par to, kāda varētu būt atbildei, ko sniedzis uzņēmuma darbinieks, neatkarīgi no viņa pieredzes vai personīgā viedokļa (skat. iepriekš 179. punktā minēto judikatūru).
199. Šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt konkurences tiesību normu pārkāpuma konstatējumu šajā lietā.
200. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais astotais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
6. Par devīto pamatu attiecībā uz nepamatoto konstatējumu, ka Polimeri
ir piedalījies iespējamajā aizliegtajā vienošanās
a) Lietas dalībnieku argumenti
201. Pirmkārt, Polimeri
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 152. apsvērums, kurā ir norādīts, ka diskusijas aizliegtās vienošanās ietvaros tika uzsāktas, pakļaujoties EniChem SpA
spiedienam, pats atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumu. Tas apgalvo, ka šis pēdējais apsvērums atsaucoties uz laikposmu – 1995. gadu –, kas esot izslēgts no apsūdzības. Šī paša piezīme esot piemērojama Komisijas konstatējumiem attiecībā uz EPBK un atsaucei uz apstrīdētā lēmuma 108. apsvērumu, jo šajā pēdējā runa esot par sanāksmi, kas ir notikusi 1995. gada augustā. Pie tam, tā kā šajā laikposmā cenas esot turpinājušas spontāni pieaugt, aizliegtā vienošanās būtu bijusi absurda.
202. Otrkārt saistībā ar Komisijas konstatējumu, saskaņā ar kuru Bayer un Dow
uzskatot, ka EniChem SpA
aizliegtajā vienošanās ir spēlējis pirmā plāna lomu, esot nereāli sagaidīt, ka šie divi tirgus līderi (viens attiecībā uz BK un otrs attiecībā uz EPBK) atzīs, ka tie paši ir aizliegtās vienošanās virzītāji. Turklāt apstrīdētā lēmuma 150. apsvērums esot interesants tādā ziņā, ka Dow
ir identificējis Bayer
kā vienu no diviem uzņēmumiem, kas ir virzījuši diskusijas par cenām attiecībā uz BK, kamēr Bayer
šajā ziņā noliedzot jebkādu atbildību.
203. Treškārt, Polimeri
norāda, ka tas jau esot izteicies par vēlāku Shell
liecību, kas a posteriori esot apstiprināta tikai ar nenoteiktajām W.
( Bayer ) liecībām, kurš esot aprakstījis 1998. gada 19. un 20. februāra tikšanos ar L.
( EniChem ), un atsaucas uz prasības pieteikuma pielikumu.
204. Ceturtkārt, runājot par apgalvojumu, ka L.
( EniChem ) telefoniski esot “sazinājies ar visiem”, lai koordinētu aizliegtās vienošanās darbības, – tas nākot no pirmā paziņojuma par iebildumiem. Tomēr otrais paziņojums par iebildumiem un apstrīdētais lēmums parādot pretējo. Polimeri
tāpat norāda, ka Komisija minot faktu, ka L.
ir iejaucies, lai pārliecinātu N.
( Dow ) pārtraukt veikt piezīmes aizliegtās vienošanās sanāksmju laikā, bet apstrīdētā lēmuma 150. apsvērumā neminot to, ka W.
( Bayer ) ir darījis to pašu. Katrā ziņā šis apgalvojums esot nepamatots.
205. Visbeidzot, Komisijas minētais fakts, ka 1998., 2000. un 2001. gadā EniChem
esot bijis lielākais BK un EPBK, ņemot šos tirgus kopumā, piegādātājs, esot neprecīzs. EPBK tirgū EniChem
esot bijis tirgus līderis tikai 1998. gadā. BK tirgū līderis vienmēr esot bijis Bayer . Vismaz no 2000. gada EPBK tirgū līderis esot bijis Dow
(tas ir, no brīža, kad tas ir nopircis Shell
daļu).
206. Secinot, apstākļi, kas apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ir minēti, lai pierādītu EniChem SpA būtisko lomu iespējamajā aizliegtajā vienošanās, esot nepamatoti.
207. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā norāda, ka tā esot gribējusi pierādīt nevis to, ka aizliegtajā vienošanās EniChem SpA / Polimeri
ir spēlējis būtisku lomu, bet vienkārši to, ka šis uzņēmums tajā ir piedalījies. No iebildumu attiecībā uz iespējamām kļūdām pierādījumu saistībā ar aizliegtās vienošanās esamību vērtējumā analīzes (skat. iepriekš astoto pamatu) skaidri izrietot, ka Polimeri
nav pierādījis daudzu pierādījumu, kas pierāda EKL 81. panta vienota un turpināta pārkāpuma esamību un EniChem SpA / Polimeri
dalību minētajā pārkāpumā, nepamatoto raksturu.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
208. Ar savu devīto pamatu Polimeri
norāda, ka pierādījumi, kas apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ir minēti, lai pierādītu EniChem SpA
būtisko lomu iespējamajā aizliegtajā vienošanās, ir nepamatoti.
209. Šajā ziņā ir jānorāda, ka devīto pamatu Polimeri
ir izvirzījis pamatu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma būtību un nevis pamatu attiecībā uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu kontekstā.
210. Astotā pamata kontekstā norādīto iemeslu dēļ Komisija ir pamatoti atzinusi, ka EniChem SpA
ir piedalījies attiecīgajā pārkāpumā. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu saistībā ar EniChem SpA
iespējamo būtisko lomu aizliegtajā vienošanās, ar devītā pamata kontekstā izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu attiecībā uz pārkāpuma konstatējumu, ciktāl tas attiecas uz Polimeri .
211. Tomēr ir jāmin, ka Polimeri
tiesas sēdē ir norādījis, ka devītais pamats attiecoties arī uz naudas soda summu. Šajā sakarā ir uzskatāms, ka, ņemot vērā Vispārējā tiesā iesniegtajos procesuālajos dokumentos un it īpaši prasības pieteikumā izmantotos formulējumus, Polimeri
tiesas sēdē izteiktais arguments ir jauns pamats, kas šī iemesla dēļ ir atzīstams par nepieņemamu. Katrā ziņā no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka, nosakot Polimeri uzliktā naudas soda summu, Komisija būtu ņēmusi vērā iespējami būtisko EniChem SpA
lomu aizliegtajā vienošanās.
212. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais devītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
C – Par pamatiem attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu
1. Par desmito pamatu attiecībā uz pārkāpuma smaguma nepamatotu vērtējumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
213. Pirmkārt, Polimeri
uzskata, ka saistībā ar pamatiem attiecībā uz apstrīdētā lēmuma būtību veiktā analīze parādot, ka strīdus rīcību pašu par sevi nevar kvalificēt kā ļoti smagu, ievērojot, ka terminu “aizliegta vienošanās” situācijai šajā lietā nevarot piemērot. Ja Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu kopumā apstiprinātu, tai tomēr esot jāņem vērā fakts, ka, runājot par diviem ražojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieņemts apstrīdētais lēmums, saistībā vismaz ar vienu no tiem nekad nesot notikusi nekāda saskaņošanas forma.
214. Otrkārt, Komisijai esot bijusi jāņem vērā iespējamās aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu, ciktāl to var izmērīt. Kā izrietot no apstrīdētā lēmuma 462. punkta, Komisija šādu analīzi neesot veikusi. Tā esot aprobežojusies ar prezumpciju, ka attiecīgais pārkāpums pēc definīcijas ir ļoti smags (apstrīdētā lēmuma 464. punkts). Polimeri
apstrīd šo pieeju un it īpaši norāda uz Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02 Degussa /Komisija (Krājums, II‑897. lpp., 223., 243.–254. punkts). It īpaši Polimeri
norāda, ka, ja pierādīts, ka aizliegtā vienošanās nav radījusi ietekmi, Komisijai naudas soda summa esot jānosaka zemākā līmenī, nevis tādā, kādā tā būtu jānosaka šī konstatējuma neesamības apstākļos. Polimeri
it īpaši uzsver, ka, ja faktiskā ietekme uz tirgu ir faktors, kas ir vērtējams saistībā ar iespējamu naudas soda palielināšanu, negatīvas ietekmes uz attiecīgajām nozarēm neesamība katrā ziņā varot attaisnot sankciju samazināšanu. Iespējamās aizliegtās vienošanās ietekmes analīzes neesamības pamatā esot nevis novērtējuma objektīvā neiespējamība, bet gan Komisijas nespēja īstenot šādu analīzi vai neveikls mēģinājums slēpt dat us, kas pierādīšanai un naudas soda aprēķinam ir fundamentāli. Tas, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem Komisija esot norādījusi cenu analīzi, bet vēlāk to atsaukusi, apstiprinot šo secinājumu.
215. Treškārt, Polimeri
norāda, ka pētījumi, ko tas esot varējis veikt bez lielām grūtībām, neraugoties uz atbilstošu datu trūkumu (tas ir, balstoties tikai uz lietas dalībnieku Komisijai sniegtajiem datiem par cenām), parādot, ka iespējamam pārkāpumam nav bijis nekādas ietekmes uz cenu attīstību. Tās esot augušas tikai saistībā ar izejvielu cenu pieaugumu. Turklāt, pat izdarot apstrīdēto pieņēmumu, ka atsevišķi tirgus sadales nolīgumi ir faktiski pastāvējuši, tiem neesot bijis nekādas ietekmes uz klientiem, jo šie pēdējie esot turpinājuši veikt iepirkumus no tiem [pārdevējiem] un tajā laikā, kad šie klienti ir vēlējušies. Polimeri
arī norāda uz Komisijas 1998. gada 14. oktobra Lēmumu 1999/210/EK par EKL [81.] panta piemērošanas procedūru (Lieta IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc, lieta IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc, Lieta IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd, lieta IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd ) (OV 1999, L 76, 1. lpp.), kurā Komisija esot izslēgusi sevišķi smagu pārkāpumu esamību, jo to ietekme uz tirgu nebija pierādīta.
216. Ceturtkārt, Polimeri
atgādina savu nostāju, saskaņā ar kuru Komisija esot samazinājusi kopējo tirgus vērtību, lai liktu ticēt, ka aizliegtā vienošanās sedza vairāk nekā 80 % no BK un EPBK tirdzniecības. Šis secinājums neesot pamatots. Turklāt Polimeri
esot pierādījis, ka iespējamā aizliegtā vienošanās nekad nav attiekusies nedz uz vairāk kā vienu trešdaļu no BK/dabiskā kaučuka tirgus, nedz arī uz vairāk kā pusi no EPBK/dabiskā kaučuka tirgus. Visbeidzot, Polimeri
norāda uz iepriekš 214. punktā minēto spriedumu lietā Degussa /Komisija, kurā Vispārējā tiesa esot samazinājusi naudas sodu par 15 %, jo “atbilstoši pašas Komisijas konstatējumiem pēc Monsanto
ienākšanas tirgū aizliegtās vienošanās dalībniekiem piederošā tirgus daļa pakāpeniski samazinājās, pārkāpuma beigās sasniedzot 60 %”.
217. Piektkārt, Polimeri
norāda, ka pārkāpuma smaguma vērtējums esot bijis jāveic, izšķirot divus attiecīgos tirgus. Tomēr, pat analizējot tos kopumā, šiem diviem tirgiem esot maza nozīme. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka naudas soda sākumsummas koriģēšana atkarībā no tirgus apjoma esot saprātīga un loģiska prakse (Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02 BASF /Komisija, Krājums, II‑497. lpp.). Turklāt Polimeri
uzliktais naudas sods sasniedzot gandrīz pusi no tirgus vērtības 2001. gadā (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums). Šāda pieeja esot nesaprātīga un pretēja samērīguma principam. Polimeri
piebilst, un šī piezīme ir spēkā arī saistībā ar palielinājumu recidīva dēļ, ka Komisija nevarot secināt argumentāciju no tā, ka Polimeri
prasības pieteikumā nav apstrīdējis, ka Eni
ir bijis iesaistīts aizliegtajā vienošanās. Šis fakts esot jāapstrīd nevis Polimeri, bet pašam Eni .
218. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā būtībā uzskata, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā neesot pieļāvusi kļūdu.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
219. Pārkāpuma smagums ir nosakāms, ņemot vērā lielu skaitu elementu, piemēram, lietas īpašos apstākļus, tās kontekstu un naudas soda preventīvo iedarbību, un nav izveidots saistošs vai izsmeļošs tādu kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā (iepriekš 108. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, 465. punkts, un iepriekš 173. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri  u.c./Komisija, 241. punkts).
220. Starp elementiem, kas varētu tikt ņemti vērā, izvērtējot pārkāpumu smagumu, jāpiemin katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma loma aizliegtās vienošanās izveidē, labums, ko tie no tās ir varējuši gūt, to lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Kopienas mērķiem (skat. iepriekš 108. punktā minēto spriedumu lietā Dalmine /Komisija, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).
221. Turklāt pamatnostādnēs cita starpā ir noteikts, ka pārkāpuma smaguma noteikšanā jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu, ja to var ir izmērīt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Līdz ar to pārkāpumi tiek iedalīti trīs kategorijās, ļaujot izšķirt mazāk smagus, smagus un sevišķi smagus pārkāpumus (pamatnostādņu 1. punkta A iedaļas pirmā un otrā daļa).
222. Konkrētajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā vispirms atzīst, ka iesaistītie uzņēmumi ir noslēguši nolīgumus par cenu mērķiem un tirgus sadali un ir apmainījušies ar sensitīvu komerciālo informāciju. Pēc Komisijas uzskatiem, šai praksei ir sevišķi smaga pārkāpuma raksturs (apstrīdētā lēmuma 461. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants). Tālāk Komisija norāda, ka nav iespējams novērtēt faktisko aizliegtās vienošanās ietekmi uz EEZ tirgu. Komisija arī piebilst, ka, pat ja nav iespējams noteikt karteļa faktisko ietekmi, iesaistītie uzņēmumi ir īstenojuši attiecīgos nolīgumus un tiem ir bijusi ietekme uz tirgu. Komisija secina, ka tā neņems vērā ietekmi uz tirgu, lai noteiktu naudas sodu summu (apstrīdētā lēmuma 462. apsvērums). Visbeidzot, Komisija norāda, ka pārkāpums skar visu EEZ teritoriju (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums). Šo iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka konkrētais pārkāpums var tikt kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 464. apsvērums).
223. Turpinot, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem ir piemērojusi atšķirīgu attieksmi, pamatojoties uz to saistībā ar BK un EPBK gūto kopējo apgrozījumu 2001. gadā, kas ir pēdējais pilnais pārkāpuma gads, izņemot Shell
(1998. gads, jo 1999. gadā Shell
ir pārdevis savu darbību) un Stomil
(1999. gads, jo 2000. gadā Stomil
ir pārtraucis pārkāpumu). Komisija attiecīgos uzņēmumus ir sadalījusi piecās kategorijās, EniChem
klasificējot pirmajā kategorijā (ar naudas soda sākumsummu EUR 55 miljoni) (apstrīdētā lēmuma 465.–473. apsvērums).
224. Pirmkārt, ir jānorāda, ka ar saviem argumentiem Polimeri
norāda, ka aizliegtā vienošanās neesot radījusi nekādi ietekmi uz tirgu.
225. Ir jāatgādina, kā tas izriet no astotā pamata kontekstā izteiktajiem apsvērumiem, ka Komisija ir pamatoti secinājusi, ka saistībā ar BK un EPBK attiecīgie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu. Šajā ziņā no pamatnostādnēs iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir šajā gadījumā, ir noteikt cenu mērķus vai sadalīt tirgus daļas, ņemot vērā jau to attiecīgo raksturu, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma konkrētu ietekmi uz tirgu (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P Prym un Prym Consumer /Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 75. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02 Brasserie nationale  u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst /Komisija, 345. punkts). Līdzīgi, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka horizontālās aizliegtās vienošanās cenu jomā ir daļa no vissmagākajiem Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem un tādējādi tās kā tādas var kvalificēt kā sevišķi smagas (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98 Tate & Lyle  u.c./Komisija, Recueil, II‑2035. lpp., 103. punkts, un iepriekš 160. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone /Komisija, 147. punkts).
226. Tādējādi, uzskatot, ka attiecīgās darbības pēc savas dabas ir sevišķi smagi pārkāpumi, Komisija nav pieļāvusi kļūdu.
227. Runājot par Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi tiktāl, ciktāl Polimeri
norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir pietiekami norādīt, ka apsvērumi, uz kuru pamata tika pieņemts Lēmums 1999/210, kuru Polimeri
minējis savos procesuālajos dokumentos (skat. iepriekš 215. punktu), atšķiras no apsvērumiem šīs lietas kontekstā. It īpaši Lēmumā 1999/210 tika uzsvērts, ka attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus ir ierobežots ar Apvienoto Karalisti (Lēmuma 1999/210 193. apsvērums). Tādējādi no Lēmuma 1999/210 nevar secināt, ka smaga, nevis sevišķi smaga pārkāpuma esamību Komisija būtu konstatējusi, pamatojoties tikai uz to, ka pārkāpuma ietekme netika pierādīta, kā to būtībā norāda Polimeri . Turklāt apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka ir bijis vienots un turpināts nolīgums, kura ietvaros attiecīgie uzņēmumi ir vienojušies tostarp sadalīt klientus. Lēmumā 1999/210 šis apstāklis nav minēts.
228. Ņemot vērā šos apstākļus, Polimeri
norādītie argumenti par aizliegtās vienošanās ietekmes uz attiecīgajiem tirgiem neesamību ir jānoraida.
229. Otrkārt, saistībā ar apstākli, ka Komisija esot kļūdaini noteikusi attiecīgā tirgus kopējo vērtību, vispirms ir jāatgādina, ka tirgus apjoms ir viens no atbilstošajiem apstākļiem, kas jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu (šajā ziņā skat. iepriekš 108. punktā minēto spriedumu lietā Dalmine /Komisija, 132. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01 Archer Daniels Midland /Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 102. punkts). Turpinot, no dokumentiem, kurus Komisija ir iesniegusi, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu, izriet, ka apstrīdētā lēmuma 66. punktā minētais apgalvojums, ka, runājot par ražotājiem ārpus aizliegtās vienošanās, BK un EPBK tirdzniecības apmērs 2001. gadā ir bijis “vismaz EUR 70 miljoni”, nav kļūdains. Šajos apstākļos nekas nedod pamatu uzskatīt, ka, attiecīgo tirgu 2001. gadā novērtējot ar summu “vismaz” EUR 550 miljonu apmērā, Komisija apstrīdētajā lēmumā būtu pieļāvusi kļūdu (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums). Katrā ziņā, kā ir pamatoti norādījusi Komisija, nekas nedod pamatu uzskatīt, ka kļūda, sakarā ar kuru šī summa būtu noteikta pārāk zemu, attiecībā uz Polimeri
būtu radījusi neizdevīgas sekas.
230. Treškārt, saistībā ar apstākli, ka Komisijai, lai noteiktu attiecīgā tirgus vērtību un attiecīgi konkrēto uzņēmumu tirgus daļas, esot bijis jāņem vērā dabiskais kaučuks, ar ko varot aizstāt BK un EPBK, ir jāatgādina, ka aizliegtā vienošanās uz šo ražojumu neattiecās. Ir jānorāda, ka pārkāpuma smaguma un it īpaši dalībnieku faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt zaudējumus citiem saimnieciskās darbības subjektiem (pamatnostādņu 1. punkta A iedaļas ceturtā daļa) novērtējumā var atsaukties tikai uz tiem ražojumiem, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās priekšmets (Vispārējās tiesas 2005. gada 6. decembra spriedums lietā T‑48/02 Brouwerij Haacht /Komisija, Krājums, II‑5259. lpp., 59. punkts).
231. Ceturtkārt, attiecībā uz Polimeri
pakārtoti norādītajiem argumentiem saistībā ar attiecīgā tirgus apjoma, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma (proti, EUR 550 miljoni 2001. gadā EEZ teritorijā), ņemšanu vērā ir uzskatāms, ka, lai gan, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, šo apstākli var ņemt vērā, ir jāņem vērā [arī] citi šī konkrētā gadījuma apstākļi (šajā ziņā skat. iepriekš 108. punktā minēto spriedumu lietā Dalmine /Komisija, 132. punkts, un iepriekš 229. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland /Komisija, 102. punkts). Šajā lietā ir jāievēro, ka attiecīgais pārkāpums pēc savas būtības ir sevišķi smags un attiecas uz visu EEZ teritoriju. It īpaši ir jāuzsver, ka attiecīgie uzņēmumi ir vienojušies noteikt cenu mērķus, sadalīt klientus, noslēdzot agresīvas konkurences neīstenošanas nolīgumus, un apmainīties ar sensitīvu informāciju par cenām, konkurentiem un klientiem. Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši pamatnostādņu 1. punkta A iedaļai naudas soda summa par sevišķi smagu pārkāpumu var būt augstāka par EUR 20 miljoniem. Turpinot, ir jānorāda, ka EniChem
tirdzniecības ar attiecīgajiem ražojumiem apjoms 2001. gadā sasniedza summu vairāk nekā EUR 164 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 468. apsvērums). Visbeidzot, Polimeri
neapstrīd, ka uzliktā naudas soda summa nepārsniedz 10 % robežu no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā pārskata gadā, kura Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir noteikta, lai izvairītos no tā, ka attiecīgais uzņēmums tiek nostādīts apstākļos, kad tas nevar samaksāt attiecīgo naudas sodu (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française  u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 119. punkts). Ņemot vērā šos apstākļus, naudas soda sākumsummas noteikšanu EUR 55 miljonu apmērā ar Polimeri
izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt.
232. Saistībā ar apgalvoto nesamērīgumu starp galīgo Eni
un Polimeri
solidāri uzliktā naudas soda summu (proti, EUR 272,25 miljoniem) un attiecīgā tirgus apjomu 2001. gadā (proti, EUR 550 miljoniem) ir jāatgādina, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑283/98 P Mo och Domsjö /Komisija, Recueil, I‑9855. lpp., 47. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 5. decembra spriedums lietā T‑303/02 Westfalen Gassen Nederland /Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 151. punkts). Jāpiebilst, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam naudas soda apmēru nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt minētais apmērs ir Komisijas skaitlisku aprēķinu, kas veikti atbilstoši pamatnostādnēm, virknes rezultāts. Šis apmērs tostarp tiek noteikts atbilstoši vairākiem apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālu rīcību, tādiem kā atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamība (Vispārējās tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02 Hoek Loos /Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 82. un 85. punkts). No šī tiesiskā regulējuma nevar secināt, ka Komisijai būtu jānodrošina proporcija starp šādi aprēķinātā naudas soda summu un attiecīgā produkta EEZ tirgus kopējo apjomu konkrētajā pārkāpuma gadā (šajā gadījumā – 2001. gadā), ja šis pārkāpums ilga vairāk nekā sešus gadus un naudas sodu apmēri ir atkarīgi arī no citiem ar attiecīgo uzņēmumu individuālo rīcību saistītiem apstākļiem (šajā ziņā skat. iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā T‑410/03 Hoechst /Komisija, 342. punkts). No minētā izriet, ka Polimeri
šajā sakarā izteiktais arguments ir jānoraida.
233. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais desmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
2. Par vienpadsmito pamatu attiecībā uz prettiesisku atšķirīgas attieksmes piemērošanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
234. Polimeri
uzsver, ka uzņēmumu konkrētā nozīme esot tikusi noteikta, salīdzinot kopējo BK un EPBK tirdzniecības apjomu ar kopējo tirdzniecības apjomu 2001. gadā. Taču šī pēdējā vērtība nebūt neesot tikusi pārbaudīta, jo otrajā paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā tā esot tikusi acīmredzami samazināta. Turklāt, saskaitot abu ražojumu tirdzniecības vērtības, Polimeri
esot tikusi piešķirta konkrētā nozīme, kas tam nekad nav bijusi, jo attiecībā uz BK tas vienmēr esot ticis nostādīts aiz Bayer
un tikai attiecībā uz 1998. gadu esot ticis nostādīts pirms Dow . Ja divi tirgi būtu bijuši nodalīti, rezultāts būtu bijis atšķirīgs. Šajā sakarā Polimeri
norāda, ka pamatnostādnēs esot paredzēts ņemt vērā “katra uzņēmuma pārkāpjošas rīcības reālo ietekmi uz konkurenci”. Tas vispirms nozīmējot ar pārkāpumu saistītu tirgu identificēšanu. Pat nolemjot apvienot divus tirgus, esot bijuši jāņem vērā to konkurējošie ražojumi, proti, dabiskais kaučuks. Visbeidzot, naudas soda sākumsumma attiecībā uz Polimeri
atbilstot 33 % no tās tirdzniecības kopējās vērtības. Ņemot vērā, ka Polimeri
piešķirtā nozīme esot nepamatota, šī summa esot pārmērīga.
235. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā norāda, ka atbilstoši pamatnostādņu 1. punkta A iedaļas formulējumam attiecīgais kritērijs esot paredzēts nevis, lai novērtētu aizliegtas vienošanās (tās kopumā) ietekmi uz attiecīgo tirgu (ņemot vērā arī iespējamus aizstājošus ražojumus), bet gan, lai noteiktu naudas soda pamatsummas gradāciju attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir piedalījušies konstatētajā aizliegtajā vienošanās.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
236. Ir pietiekami norādīt, ka vairākums Polimeri
izvirzīto argumentu saskan ar tiem, kas tikuši izvirzīti ceturtā un desmitā pamata kontekstā. Tādējādi to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas ir minēti iepriekš 100., 101., 229. un 230. punktā, Polimeri šajā ziņā izvirzītie argumenti tāpat ir jānoraida.
237. Runājot par to, ka EniChem uzliktā naudas soda sākumsumma (proti, EUR 55 miljoni) atbilstot 33 % no tās kopējās tirdzniecības attiecīgajā tirgū vērtības 2001. gadā (proti, EUR 164,90 miljoni), ir uzskatāms, ka to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas ir minēti iepriekš 231. punktā, naudas soda sākumsummas noteikšanu EUR 55 miljonu apmērā ar Polimeri
izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt.
238. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais vienpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3. Par divpadsmito pamatu attiecībā uz reizināšanas koeficienta preventīvās iedarbības nodrošināšanai prettiesisku piemērošanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
239. Pirmkārt, Polimeri
norāda, ka Komisija neesot ievērojusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Apstrīdētā lēmuma 474. apsvērumā esot norādīts, ka reizināšanas koeficients preventīvās iedarbības nodrošināšanai ir ticis noteikts, tostarp ņemot vērā “šīs lietas apst ākļus”. Šie apstākļi neesot nedz aprakstīti, nedz analizēti. Vispārējā tiesa esot jau uzsvērusi nepieciešamību pamata apstākļus naudas soda summas noteikšanai norādīt lēmuma tekstā (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑295/94 Buchmann /Komisija, Recueil, II‑813. lpp., 173. punkts). Polimeri
uzskata, ka Komisijas rīcības brīvība, preventīvās iedarbības nodrošināšanai nosakot reizināšanas likmi (iepriekš 214. punktā minētais spriedums lietā Degussa /Komisija, 317. punkts), neesot absolūta. Definīcija, ko Komisijas šiem “apstākļiem” piešķirot iebildumu rakstā, esot kritizējama un katrā ziņā novēlota. Tādējādi Komisija neesot ievērojusi Polimeri
tiesības uz aizstāvību, jo tam neesot bijusi iespēja izteikt savu viedokli par naudas soda definīcijas fundamentālu apstākli.
240. Otrkārt, Polimeri
uzskata, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus. No apstrīdētā lēmuma 474. apsvēruma izrietot, ka Komisija ir izmantojusi grupas, kurai bija piederīgi pārkāpumā iesaistītie uzņēmumi, apgrozījumu. Taču starpība starp Eni
un Bayer
apgrozījumiem, kas esot EUR 46,355 miljardi, un starp Shell
un Eni
apgrozījumiem, kas esot 3,7 reizes lielāka, proti, EUR 172,81 miljards, esot izraisījusi reizināšanas koeficienta pieaugumu par attiecīgi 0,5 un 1. Neapgalvojot, ka būtu jābūt precīzai proporcionalitātes attiecībai starp apgrozījumu un reizināšanas koeficientu, Polimeri
norāda, ka attiecībā uz to esot tikusi netaisnīgi piemērota augstākā mērā neizdevīga aprēķina metode. Polimeri
īpaši norāda uz iepriekš 214. punktā minēto spriedumu lietā Degussa /Komisija un piebilst, ka maksimālā apmēra (tas ir, reizināšanas koeficienta trīs) esamībai, kas turklāt neesot paredzēts regulējumā, katrā ziņā nebūtu jārada šim uzņēmumam neizdevīgas sekas. Polimeri
piebilst, ka tas nesaprotot, kāpēc Komisija naudas soda palielinājumu prevencijas nolūkā ir aprēķinājusi, pamatojoties uz apgrozījumu, kas atbilstoši koncentrācijas jomā pastāvošajam regulējumam reprezentē summas, kuras izriet no ražojumu pārdošanas un pakalpojumu sniegšanas. Turklāt Eni apgrozījuma izmantošana, lai noteiktu Polimeri
reizināšanas koeficientu, esot nesamērīga, jo Polimeri
esot solidāri jāmaksā naudas sods, kura apmērs mātes sabiedrības apgrozījuma dēļ esot divkāršs.
241. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā būtībā uzskata, ka, piemērojot reizināšanas koeficientu preventīvas iedarbības nodrošināšanai, tā neesot pieļāvusi kļūdu.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
242. Pamatnostādnēs ir paredzēts, ka papildus pārkāpuma raksturam, tā faktiskajai ietekmei uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomam ir jāņem vērā pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, lai tam būtu pietiekama preventīva iedarbība (pamatnostādņu 1. punkta A iedaļas ceturtā daļa).
243. Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri tīši vai nolaidības dēļ izdara EKL 81. panta prasību pārkāpumu, ir viens no līdzekļiem, kas ir tās rīcībā, lai tā varētu pildīt tai ar Kopienu tiesībām uzticēto uzraudzības uzdevumu, kas ietver pienākumu īstenot vispārīgo politiku nolūkā piemērot konkurences jomā Līgumā noteiktos principus un attiecīgi virzīt uzņēmumu rīcību. No minētā izriet, ka, lai izvērtētu pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai jāpārliecinās par savas darbības preventīvo iedarbību, it īpaši attiecībā uz to veidu pārkāpumiem, kuri īpaši kaitē Kopienas mērķu īstenošanai (šajā ziņā skat. iepriekš 231. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Musique Diffusion française  u.c./Komisija, 105. un 106. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99 ABB Asea Brown Boveri /Komisija, Recueil, II‑1881. lpp., 166. punkts, un iepriekš 160. punktā minēto spriedumu lietā Groupe Danone /Komisija, 169. punkts).
244. No tā izriet prasība pielāgot naudas soda summu, lai ņemtu vērā vēlamo ietekmi uz uzņēmumu, kuram tas uzlikts, lai nodrošinātu, ka uzliktais naudas sods nav maznozīmīgs vai – tieši pretēji – pārmērīgs, tostarp ņemot vērā konkrētā uzņēmuma finansiālo spēju, atbilstoši prasībām, kuras izriet, pirmkārt, no nepieciešamības nodrošināt tam uzliktā naudas soda efektivitāti un, otrkārt, no samērīguma principa ievērošanas. Liela apjoma uzņēmums, kura rīcībā ir ievērojami finanšu resursi salīdzinājumā ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, var vieglāk mobilizēt naudas soda samaksai nepieciešamos naudas līdzekļus, kas attaisno – ar mērķi nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību – tāda naudas soda uzlikšanu, kas būtu proporcionāli lielāks nekā uzņēmumam, kura rīcībā nav tādu resursu, uzliktais sods par to pašu pārkāpumu, tostarp piemērojot reizināšanas koeficientu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon  u.c./Komisija, Recueil, II‑1181. lpp., 241. un 243. punkts; skat. arī iepriekš 243 punktā minēto spriedumu lietā ABB Asea Brown Boveri /Komisija, 170. punkts, un iepriekš 217. punktā minēto spriedumu BASF /Komisija, 235. punkts).
245. Jāpiebilst, ka Tiesa ir īpaši uzsvērusi, ka, nosakot naudas sodu, ir jāņem vērā katra uzņēmuma, kurš ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, kopējais apgrozījums (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P Sarrió /Komisija, Recueil, I‑9991. lpp., 85. un 86. punkts, un Tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑57/02 P Acerinox /Komisija, Krājums, I‑6689. lpp., 74. un 75. punkts; skat. arī Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑289/04 P Showa Denko /Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 17. punkts).
246. Visbeidzot, jāuzsver, ka preventīvās iedarbības mērķis, ko Komisija var censties sasniegt, nosakot naudas sodas apmēru, ir noteikts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro Līgumā ietvertās konkurences tiesību normas savā darbībā Kopienas vai EEZ ietvaros. No minētā izriet, ka preventīvās iedarbības faktoru, kuru var iekļaut naudas soda aprēķinā, nosaka, ņemot vērā vairākus apstākļus un ne tikai konkrētā uzņēmuma īpašo situāciju. Šis princips tiek piemērots tostarp tad, kad Komisija ir noteikusi “reizināšanas koeficientu preventīvās iedarbības nodrošināšanai”, kurš ietekmē uzņēmumam uzlikto naudas sodu (šajā ziņā skat. iepriekš 245. punktā minēto spriedumu lietā Showa Denko /Komisija, 23. un 24. punkts).
247. Konkrētajā lietā Komisija norādīja, ka sevišķi smagu noziegumu kategorijā sankciju gradācija ļauj noteikt naudas sodu tādā līmenī, kas tiem nodrošina pietiekamu preventīvu iedarbību, ņemot vērā katra uzņēmuma lielumu. Pēc tam, pamatojoties uz iesaistīto uzņēmumu 2005. gada apgrozījumu visā pasaulē, Komisija konstatēja, ka ir būtiska atšķirība lieluma ziņā starp Kaučuk
(apgrozījums EUR 2,718 miljardi) un Stomil (apgrozījums EUR 38 miljoni), no vienas puses, un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem, no otras puses, it īpaši Bayer
(apgrozījums EUR 27,383 miljardi), proti, pirmo no liela apjoma uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti. Pamatojoties uz minēto un ņemot vērā lietas apstākļus, Komisija uzskatīja, ka reizināšanas koeficients preventīvās iedarbības nodrošināšanai nebūtu jāpiemēro attiecībā uz Kaučuk
un Stomil, bet savukārt attiecībā uz Bayer
tā atzina reizināšanas koeficientu 1,5 par piemērotu. Visbeidzot, tāpat pamatojoties uz minēto un ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, Komisija ir piemērojusi reizināšanas koeficientu 1,75 attiecībā uz Dow
(apgrozījums EUR 37,221 miljards), koeficientu 2 attiecībā uz EniChem
(apgrozījums EUR 73,738 miljardi) un koeficientu 3 attiecībā uz Shell
(apgrozījums EUR 246,549 miljardi) (apstrīdētā lēmuma 474. apsvērums).
248. Pirmkārt, saistībā ar Polimeri
apgalvoto pamatojuma trūkumu ir jāatgādina, ka individuāla lēmuma pamatojumam ir skaidri un neapšaubāmi jāatklāj iestādes, kura ir pieņēmusi tiesību aktu, argumentācija tādā veidā, kas ļauj visām ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē atkarībā no konkrētajā gadījumā pastāvošajiem apstākļiem. Netiek prasīts, lai pamatojumā būtu norādīti visi atbilstošie tiesiskie un faktiskie apstākļi, ciktāl jautājums par to, vai pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāvērtē, ne tikai ņemot vērā attiecīgā tiesību akta formulējumu, bet arī kontekstu, kādā šis tiesību akts tika pieņemts (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval
un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts). Būtiskas formas prasības, kas veido šo pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija norāda savā lēmumā vērtējuma elementus, kas tai ļāva noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (iepriekš 245. punktā minētais spriedums lietā Sarrió /Komisija, 73. punkts, un iepriekš 108. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, 463. punkts).
249. Šajā lietā ir jāmin, ka Komisija ir norādījusi, ka, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, ir jāņem vērā katra uzņēmuma apmērs. Pamatojoties uz minēto, Komisija ir izmantojusi attiecīgo uzņēmumu 2005. gadā visā pasaulē gūto apgrozījumu. Turklāt, lai noteiktu reizināšanas koeficientus preventīvas iedarbības nodrošināšanai, Komisija ir salīdzinājusi dažādu uzņēmumu apmēru. Konkrēti, attiecībā uz EniChem
Komisija norāda, ka šī uzņēmuma visā pasaulē gūtais apgrozījums ir gandrīz divas reizes lielāks par Dow
apgrozījumu. No tā izriet, ka apstākļi, uz kuru pamata Komisija attiecībā uz EniChem
ir noteikusi reizināšanas koeficientu, skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma.
250. Tas, ka Komisija turklāt ir atsaukusies uz “šīs lietas apstākļiem”, šo secinājumu neietekmē. No apstrīdētā lēmuma neizriet, ka, lai noteiktu reizināšanas koeficientus preventīvas iedarbības nodrošināšanai, Komisija būtu tieši izmantojusi citus apstākļus, nevis attiecīgo uzņēmumu visā pasaulē gūto apgrozījumu un to konkrēto apmēru, un Komisija to turklāt ir apstiprinājusi tiesas sēdē. Turklāt izteicienu “šīs lietas apstākļi” var saprast kā tādu, kas pamatoti norāda uz attiecīgo uzņēmumu visā pasaulē gūto apgrozījumu un to konkrēto apmēru. Šajā kontekstā ir uzskatāms, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots, lai ļautu Vispārējai tiesai veikt tā tiesiskuma kontroli un Polimeri
– īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
251. Otrkārt, saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisijas izmantotie reizināšanas koeficienti preventīvās iedarbības nodrošināšanai ir tikuši noteikti atkarībā no attiecīgo uzņēmumu relatīvā apmēra. Polimeri
neapstrīd Komisijas apstrīdētajā lēmumā minēto apgrozījumu. It īpaši Polimeri
neapstrīd, ka EniChem
2005. gadā bija lielāka apmēra uzņēmums nekā Bayer un Dow
un mazāka apmēra uzņēmums nekā Shell . Tādējādi fakts, ka EniChem
reizināšanas koeficients ir lielāks par Bayer un Dow
koeficientu un mazāks par Shell
koeficientu, ir saskanīgs un objektīvi pamatots. Turklāt ir jāuzsver, ka Bayer 2005. gada apgrozījums visā pasaulē bija EUR 27,383 miljardi, Dow
– EUR 37,221 miljards (proti, par 35,93 % vairāk nekā Bayer ) un EniChem
– EUR 73,738 miljardi (proti, par 169,28 % vairāk nekā Bayer
un par 98,11 % vairāk nekā Dow ). Šajos apstākļos faktu, ka EniChem
reizināšanas koeficients, salīdzinot ar Dow
koeficientu, tika palielināts par 14,28 % (2, salīdzinot ar 1,75) un šis pēdējais koeficients, salīdzinot ar Bayer
koeficientu, tāpat tika palielināts par 16,66 % (1,75, salīdzinot ar 1,5), nevar uzskatīt par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tieši pretēji, Komisija uz šāda pamata būtu varējusi EniChem
piemērot vēl lielāku reizināšanas koeficientu. Runājot par pārējiem aspektiem un ciktāl Polimeri
ar saviem argumentiem aicina Vispārējo tiesu pārbaudīt lielajiem uzņēmumiem noteiktās naudas soda summas, ar kurām prasītāja salīdzina tai uzlikto naudas sodu, it īpaši ņemot vērā Shell piemēroto reizināšanas koeficientu, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka EniChem
piemērotais reizināšanas koeficients ir ticis aprēķināts, nevis pamatojoties uz Shell piemēroto reizināšanas koeficientu, bet gan uz Dow
piemēroto koeficientu. Tādējādi Polimeri
argumenti šajā ziņā ir neefektīvi. Turklāt ir jāuzsver, ka, nosakot naudas soda summu, Komisijai ir rīcības brīvība un tai tādēļ nav jāpiemēro precīza matemātiska formula (skat. iepriekš 232. punktā minēto spriedumu lietā Hoek Loos /Komisija, 68. punkts un tajā minēta judikatūra). Tādējādi šajā lietā, izvēloties tās piemērotos reizināšanas koeficientus, Komisija, ņemot vērā atšķirības attiecīgo uzņēmumu ekonomiskajā spējā, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑175/05 Akzo Nobel  u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 155. punkts). Saistībā ar iepriekš 214. punktā minēto spriedumu lietā Degussa /Komisija, ko ir norādījis Polimeri, ir pietiekami minēt, ka šajā lietā Komisija uzņēmumiem, kuriem apgrozījuma ziņā ir bijušas nopietnas atšķirības, ir piemērojusi identisku reizināšanas koeficientu preventīvās iedarbības nodrošināšanai. Tādējādi situācija, kurā tika pieņemts iepriekš 214. punktā minētais spriedums lietā Degussa /Komisija, nav salīdzināma ar situāciju izskatāmajā lietā. Attiecībā uz Polimeri
tiesas sēdē izvirzīto argumentu, ka Eni
situācija no Shell
un Dow
situācijas atšķiroties tādā ziņā, ka šo pēdējo uzņēmumu holdinga sabiedrības atšķirībā no Eni
varēja būt informētas par aizliegto vienošanos, un ja pieņemtu, ka šis arguments, neskatoties uz novēlotu iesniegšanu, ir pieņemams un ka tas varētu ietekmēt reizināšanas koeficienta preventīvās iedarbības nodrošināšanai noteikšanu, ir pietiekami atgādināt, ka Shell
un Dow
holdinga sabiedrības nav tikušas uzskatītas par atbildīgām par to personīgo dalību pārkāpumā. Šīs sabiedrības tāpat kā Eni
ir tikušas uzskatītas par atbildīgām tās kontroles dēļ, kura tām bija attiecībā uz to meitas sabiedrībām, kuras ir tieši piedalījušās pārkāpumā. Tādējādi Polimeri
arguments ir jānoraida.
252. Treškārt, saistībā ar samērīguma principa pārkāpumu Polimeri
nenorāda nekādus detalizētus apstākļus, kas ļautu uzskatīt, ka EniChem
piemērotais reizināšanas koeficients ir nesamērīgs ar pārkāpuma smagumu un ar īstenojamo mērķi nodrošināt, lai naudas sodiem būtu preventīvs apmērs.
253. Saistībā ar to, ka izmantotais reizināšanas koeficients tiktāl, ciktāl Polimeri
ir solidāri jāmaksā naudas sods, kura apmērs mātes sabiedrības apgrozījuma dēļ esot divkāršs, esot nesamērīgs, vispirms ir jāatgādina, ka, ja Komisija, lai naudas sodiem nodrošinātu preventīvu iedarbību, pamatojas uz uzņēmumu grupai pieejamu resursu apmēru, vērtējot tos kopumā, tā nepieļauj kļūdu tiesību piemērošanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑330/01 Akzo Nobel /Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 120. punkts). Turpinot, apstāklis, ka vairākām sabiedrībām naudas sods ir jāmaksā solidāri tādēļ, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās robežas piemērošanu nenozīmē, ka katras sabiedrības pienākums ir ierobežots ar 10 % no apgrozījuma, ko tā ir guvusi iepriekšējā pārskata gadā. Faktiski 10 % robeža šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienotu ekonomisko vienību, kura darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kopējo apgrozījumu, jo tikai kopējs šo sabiedrību apgrozījums var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB  u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 528. un 529. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑112/05 Akzo Nobel  u.c./Komisija, Krājums, Recueil, II‑5049. lpp., 90. punkts). Polimeri
nenorāda, ka 10 % robeža, kas ir aprēķināta, pamatojoties uz Polimeri un Eni
kopējo apgrozījumu, būtu pārsniegta. Šajos apstākļos tas, ka Polimeri
ir solidāri jāmaksā naudas sods, kura apmērs tā mātes sabiedrības apgrozījuma dēļ esot divkāršs, pats par sevi un ja nav citu detalizētāku argumentu nevar novest pie secinājuma, ka šajā lietā piemērotais reizināšanas koeficients būtu nesamērīgs.
254. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais divpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
4. Par trīspadsmito pamatu attiecībā uz pārkāpuma ilguma nepareizu noteikšanu attiecībā uz Polimeri
a) Lietas dalībnieku argumenti
255. Apstrīdētā lēmuma 478. apsvērumā Komisija norādot, ka Polimeri
iespējamajā pārkāpumā ir piedalījies laikposmā no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gadam 28. novembrim.
256. Saistībā ar laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2001. gada 31. decembrim Polimeri
vispirms norāda, ka pārkāpuma sākuma datuma noteikšana esot bijusi neskaidra ( Polimeri
it īpaši norāda uz pirmo paziņojumu par iebildumiem, pēc tam – uz otro paziņojumu par iebildumiem un, visbeidzot, uz apstrīdēto lēmumu). Turpinot, attiecībā uz 1996. gada 20. maija datumu Polimeri
uzsver, pirmkārt, ka neviens no ziņotājiem šo datumu neesot norādījis kā iespējamās aizliegtās vienošanās sākuma datumu. Otrkārt, N.
( Dow ) ar roku rakstītās piezīmes attiecībā uz šo sanāksmi esot līdzīgas piezīmēm saistībā ar agrāku sanāksmi, kas ir notikusi 1996. gada februārī. Tādējādi šīs piezīmes neesot pierādošas. Pretēji tam, ko Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, Polimeri
šajā ziņā uzsver, ka tas gan esot apstrīdējis šo piezīmju pierādījuma spēku. Treškārt, starp šīs sanāksmes dalībniekiem esot Bayer un Shell
darbinieki ( O.
un J. ), kas vienmēr esot nolieguši, ka piedalījušies pret konkurenci vērstos nolīgumos vai diskusijās. Tas arī atbilstot laikposmam, attiecībā uz kuru Bayer
esot paziņojis, ka tas nevar pateikt, vai starp 1996. gada maija mēnesi un novembra beigām ir bijuši nolīgumi saistībā ar EPBK. Attiecībā uz BK Polimeri
uzsver, ka pirms 1997. gada 4. septembra pati Komisija neesot konstatējusi nevienu prettiesisku nolīgumu. Tādējādi neesot nekādu norāžu uz apstākļiem, kas parādītu, ka attiecīgie uzņēmumi šajā sakarā būtu radījuši aizliegto vienošanos.
257. Saistībā ar laikposmu starp 2002. gada 1. janvāri un 28. novembri Polimeri
attiecībā uz BK norāda, ka 2001. gada 31. augusts esot pēdēj ās pret konkurenci vērstās sanāksmes datums, ko Komisija ir konstatējusi attiecībā uz šo ražojumu. Šis pēdējais atgalvojums, starp citu, esot nepamatots. Polimeri
šajā sakarā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 229. apsvērumā norādītajos W.
( Bayer ) paziņojumos neesot tiešu atsauču uz šo sanāksmi. Apzinoties šo faktu, Komisija esot atsaukusi iepriekš otrajā paziņojumā par iebildumiem sākotnēji norādīto tekstu. Turklāt, kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 229. apsvērumā, noteikti šīs sanāksmes dalībnieki ( G., kas ir iestājies W.
vietā) formāli noliedzot, ka ir piedalījušies pret konkurenci vērstos nolīgumos. Runājot par EPBK, neviens no Komisijas apstrīdētajā lēmumā minētajiem notikumiem vai dokumentiem attiecībā uz 2002. gadu neapstiprinot tēzi, ka iespējamā aizliegtā vienošanās šajā gadā tiktu turpināta. Šajā sakarā Polimeri
atsaucas uz savu astotā un devītā pamata kontekstā sniegto analīzi. Apstrīdētā lēmuma 240. un 247. apsvērumā minētajiem Bayer
apgalvojumiem pretrunā esot N.
un W., kā arī I.
no Dow
paziņojumi ( Polimeri
šajā ziņā norāda uz pirmo paziņojumu par iebildumiem). Šajos apstākļos Komisija esot organizējusi konsultāciju ar Dow
darbiniekiem otro kārtu, lai iegūtu faktu versiju, kas būtu vairāk atbilstoša Bayer
versijai. Tomēr apstrīdētā lēmuma 244. apsvērumā minētie viena no Dow
darbiniekiem ( W. ) paziņojumi neesot hipotētiski. Katrā ziņā tie nedodot pamatu apstiprināt Komisijas secinājumu, ka Bayer un Dow
abi divi norāda, ka pēdējā aizliegtās vienošanās sanāksme ir notikusi 2002. gada 2. septembrī (apstrīdētā lēmuma 443. apsvērums). Visbeidzot, Polimeri
rodas jautājums par to, ka pēc tam, kad Komisija bija šādi uzstājusi uz 2002. gada 2. septembra sanāksmi kā pārkāpuma beigu datumu, tā ir noteikusi 2002. gada 28. un 29. novembri, kas ir sanāksmes datumi, kurā Polimeri
neesot piedalījies. Saistībā ar apstrīdētā lēmuma 241. apsvērumā minētajām P.
( Bayer ) elektroniskā pasta vēstulēm, uz kurām Komisija norāda savos procesuālajos dokumentos, Polimeri
piebilst, ka prasības pieteikuma pielikumā tas esot sniedzis dokumentus, kas liecina par pretējo. Šie dokumenti jau esot bijuši nodoti Komisijai administratīvā procesa laikā.
258. Izdarot secinājumu, Polimeri uzskata, ka, ja Vispārējā tiesa nospriestu, ka ir izdarīts pārkāpums, šim pārkāpumam attiecībā uz EPBK būtu jāsākas pēc 1996. gada 20. maija un jābeidzas pirms 2002. gada 2. septembra un attiecībā uz BK tam būtu jāsākas pēc 1997. gada 4. septembra un jābeidzas pirms 2001. gada 31. augusta. Tādējādi naudas sods esot jāsamazina.
259. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā it īpaši uzsver, ka saistībā ar pārkāpuma sākuma datumu tā esot izvēlējusies piesardzīgu pieeju. Attiecībā uz pārkāpuma beigu datumu Komisija tostarp norāda, ka tā esot varējusi uzskatīt, ka šajā lietā konstatētais pārkāpums ir turpinājies līdz 2002. gada 28. un 29. novembra sanāksmei, kurā aizliegtās vienošanās dalībnieki, šķiet, nonāca pie vienprātīga lēmuma to izbeigt.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
260. No judikatūras izriet, ka Komisijai ir jāpierāda ne tikai aizliegtās vienošanās pastāvēšana, bet arī tās ilgums (Vispārējās tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑43/92 Dunlop Slazenger /Komisija, Recueil, II‑441. lpp., 79. punkts; 2001. gada 13. decembra spriedums lietā T‑48/98 Acerinox /Komisija, Recueil, II‑3859. lpp., 55. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑62/02 Union Pigments /Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 36. punkts). Lai aprēķinātu pārkāpuma, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, ilgumu, jānoskaidro laikposms, kurā šis nolīgums pastāvēja, proti, laikposms no tā noslēgšanas datuma līdz datumam, kad tas tika izbeigts (iepriekš 225. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie nationale  u.c./Komisija, 185. punkts, un iepriekš 232. punktā minētais spriedums lietā Westfalen Gassen Nederland /Komisija, 138. punkts). Turklāt tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija balstās vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz laika ziņā pietiekami saistītiem faktiem, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir nepārtraukti veikts no viena datuma līdz otram (iepriekš minētais spriedums lietā Dunlop Slazenger /Komisija, 79. punkts, un iepriekš 58. punktā minētais spriedums lietā Peróxidos Orgánicos /Komisija, 51. punkts).
261. Šajā lietā Komisija norāda, ka Polimeri
ir jāuzliek atbildība par pārkāpumu par laikposmu no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim (apstrīdētā lēmuma 478. apsvērums).
262. Pirmkārt, Polimeri
izmantotais pārkāpuma sākuma datums atbilst apstrīdētajā lēmumā norādītās pirmās prettiesiskās sanāksmes, kas Milānā (ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmju oficiālās programmas) ir notikusi starp Bayer, EniChem SpA, Shell
un Buna Sow Leuna Olefinverbund
(turpmāk tekstā – “ BSL ”, kas vēlāk nokļuva Dow
kontrolē) pārstāvjiem, datumam (apstrīdētā lēmuma 161. un 162. apsvērums).
263. Pierādījumi par prettiesiskās sanāksmes noturēšanu izriet, pirmkārt, no ar roku rakstītajām piezīmēm, ko ir veikusi persona, kura tajā laikā bija BSL
darbiniece un vēlāk tika nodarbināta Dow
( N., apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums), un, no otras puses, no Dow
paziņojuma (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).
264. Saistībā ar N.
piezīmēm Polimeri
apstrīd to pierādījuma spēku, jo šīs piezīmes un agrākajā ar 1996. gada februāri datētajā sanāksmē izdarītās piezīmes esot “līdzīgas”. Polimeri
faktiski norāda uz ar roku rakstītajām piezīmēm, kas ir datētas ar 1996. gada 21. februāri. Komisija šīs piezīmes visbeidzot nav izmantojusi kā apsūdzošus pierādījumus.
265. Šajā ziņā ir pietiekami atgādināt, ka N.
ar roku rakstīto piezīmju attiecībā uz 1996. gada 20. maija prettiesisko sanāksmi pierādījuma spēku nemazina fakts, ka līdzīgas ar roku rakstītās piezīmes (tas ir, tādas, kas arī ietver informāciju par tirgu) Komisija nav izmantojusi kā apsūdzošus pierādījumus. Ir jāaplūko vienīgi jautājums, vai attiecīgās ar roku rakstītās piezīmes pēc savas būtības var būt pierādījums, kas ļauj konstatēt prettiesiskas sanāksmes starp attiecīgajiem uzņēmumiem esamību.
266. Šajā sakarā Polimeri
formāli neapstrīd, ka 1996. gada 20. maijā Milānā viens no tā pārstāvjiem varētu būt saticis Bayer, Shell
un BSL
pārstāvjus. Turklāt tas pēc būtības neapstrīd N.  ar roku rakstītās piezīmes, no kurām izriet, ka uzņēmumi ir apmainījušies ar sensitīvu informāciju. Šajās piezīmēs ir redzami Bayer
uzkrājumi attiecībā uz EPBK. Līdzīgi ir redzams arī Shell
cenu saraksts. Turklāt ar roku rakstīto piezīmju daļā ir norādīts, ka “gada beigās” Eni
“paredz atlaist” personālu, kas, ja nav pierādījumu par pretējo, liek domāt, ka šī uzņēmuma pārstāvis šajā sanāksmē ir piedalījies. Visbeidzot, uz N.  ar roku rakstītajām piezīmēm ir norādīts 1996. gada 20. maija datums un piezīme “Milano ESRA”. Ņemot vērā šos apstākļus, ir uzskatāms, ka aplūkojamās ar roku rakstītās piezīmes ir pierādījums, kas ļauj konstatēt, ka 1996. gada 20. maijā Milānā starp attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi prettiesiskā sanāksme.
267. Turklāt N.  ar roku rakstītās piezīmes ir apstiprinājis Dow, sniedzot uzņēmuma paziņojumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka uzņēmumu vārdā veiktajiem paziņojumiem, tā kā tie rada ievērojamus tiesiskus un ekonomiskus riskus, ir vērā ņemams pierādījuma spēks (skat. iepriekš 53. punktā minēto judikatūru). Dow
paziņojumā it īpaši norāda, ka dažas N.  ar roku rakstītajās piezīmēs norādītās cenas bija mērķa cenas attiecībā uz EPBK (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).
268. Turklāt iepriekš minētos pierādījumus apstiprina citu attiecīgo uzņēmumu, proti, Bayer un Shell, paziņojumi.
269. Bayer
tostarp norāda, ka B., kas ir viena no personām, kuras ir piedalījušās 1996. gada 20. maija prettiesiskajā sanāksmē, laikposmā starp 1995. gada vidu vai beigām līdz “1996. gada maija vidum” “ Bayer
vārdā” ir piedalījies pret konkurenci vērstos nolīgumos attiecībā uz EPBK (apstrīdētā lēmuma 107. apsvērums). Atsauce uz “maija vidu” atbalsta pierādījumu par 1996. gada 20. maija prettiesiskās sanāksmes esamību. Tas, ka Bayer
varētu būt norādījis, kā to apgalvo Polimeri, ka “ Bayer
nevarētu teikt, vai starp 1996. gada maija [mēnesi] un novembra [mēneša] beigām ir bijuši nolīgumi attiecībā uz EPBK”, nav pretrunā precīzajam Bayer
paziņojumam attiecībā uz B.
lomu līdz 1996. gada maija vidum. Šis paziņojums var nozīmēt, ka laikposmā no šī datuma (1996. gada maija vidus) līdz 1996. gada novembra beigām Bayer
nav atklājis norādes uz pret konkurenci vērstiem nolīgumiem, kas pastāvētu starp attiecīgajiem uzņēmumiem.
270. Shell
no savas puses norāda, ka laikposmā starp 1995. gada 30. augustu un 1999. gada 31. maiju tā pārstāvji ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās par cenām. It īpaši Shell
apstiprina pirmā paziņojuma par iebildumiem faktu daļu, kurā jau bija iekļauts 1996. gada 20. maija prettiesiskās sanāksmes kopsavilkums un kurā bija attēlotas N.
ar roku rakstītās piezīmes, kā arī Dow
sniegtā interpretācija. Ar to, ka J., kas ir pārstāvējis Shell
noteiktās sanāksmēs, tostarp 1996. gada 20. maija sanāksmē, neesot atzinis, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem kontakti starp konkurentiem ir aprakstīti pareizi (apstrīdētā lēmuma 119. apsvērums), nevar apstrīdēt Shell
veikto uzņēmuma paziņojumu. Uzņēmuma kā tāda vārdā sniegto atbilžu ticamība ir lielāka par to, kāda varētu būt atbildei, ko sniedzis uzņēmuma darbinieks, neatkarīgi no viņa pieredzes vai personīgā viedokļa.
271. Attiecībā uz O.
( Bayer ), ko Polimeri
min savos procesuālajos dokumentos, Komisija pamatoti norāda, ka tas 1996. gada 20. maija prettiesiskajā sanāksmē nav piedalījies.
272. Visbeidzot, saistībā ar Polimeri
argumentu, ka Komisija neesot konstatējusi nevienu prettiesisku nolīgumu attiecībā uz BK pirms 1997. gada 4. septembra sanāksmes, ir pietiekami atgādināt, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viens vai vairāki šādas darbību virknes vai turpinātas rīcības elementi paši par sevi un katrs atsevišķi arī var būt minētās tiesību normas pārkāpums. Ja, kā tas ir šajā lietā, dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas ir vērsts uz konkurences kopējā tirgū izkropļošanu, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (skat. iepriekš 100. punktā minēto judikatūru). Ja Komisija var likumīgi secināt, ka dažādas izpausmes bija daļa no vienota pārkāpuma tādēļ, ka tās ir kopēja plāna, lai izkropļotu konkurenci, elementi, apstāklis, ka saskaņoto darbību skaits un intensitāte atšķīrās atkarībā no attiecīgā tirgus, nenozīmē, ka pārkāpums neattiecās uz tirgiem, kuros šīs darbības ir bijušas mazāk intensīvas vai skaitā mazāk. Faktiski būtu mākslīgi sadalīt turpinātu rīcību, kuru raksturo vienots mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos, pamatojot ar to, ka saskaņotas darbības atšķīrās atkarībā no attiecīgā tirgus.
273. No visiem šiem apstākļiem izriet, ka, uzskatot, ka Polimeri
ir jāuzliek atbildība par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu, kas sākas 1996. gada 20. maijā, Komisija nav pieļāvusi kļūdu.
274. Otrkārt, runājot par attiecībā uz Polimeri
izmantoto pārkāpuma beigu datumu, tas ir, 2002. gada 28. novembri (apstrīdētā lēmuma 447. apsvērums), tas atbilst apstrīdētajā lēmumā minētajai pēdējai prettiesiskajai sanāksmei, kas 2002. gada 28. un 29. novembrī ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmju oficiālās programmas ir notikusi Londonā (Apvienotā Karaliste), piedaloties Bayer, Dow, Dwory un Kaučuk
(ar Tavorex starpniecību) pārstāvjiem. Atbilstoši Bayer
paziņojumam tā esot informējusi Dow un Dwory, ka attiecīgie nolīgumi vairs nav jāturpina (apstrīdētā lēmuma 246.–248. apsvērums).
275. Saistībā ar Polimeri
tā argumentācijā veikto BK un EPBK nodalīšanu ir pietiekami atgādināt, ka būtu mākslīgi sadalīt turpinātu rīcību, kuru raksturo vienots mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos, pamatojot ar to, ka saskaņotās darbības atšķīrās atkarībā no attiecīgā tirgus.
276. Runājot par to, ka 2002. gadā aizliegtā vienošanās neesot tikusi turpināta, apstrīdētajā lēmumā ir konstatēta 2002. gada 2. un 3. septembrī Prāgā notikušās prettiesiskas sanāksmes attiecībā uz EPBK esamība. Komisijas secinājums pirmām kārtām ir balstīts uz Bayer
paziņojumu, kurā norādīts, ka starp Bayer, Dow, Polimeri, Dwory
un Kaučuk
(ar Tavorex starpniecību) tika noslēgts nolīgums par cenām. Komisijas secinājums ir balstīts arī uz to, ka Dow, iepazinies ar pirmo paziņojumu par iebildumiem, Bayer
paziņojumu apstiprināja. Pretēji Polimeri
apgalvojumiem Komisija nav organizējusi konsultāciju ar Dow
darbiniekiem otro kārtu. Kā ir skaidri norādīts apstrīdētā lēmuma 244. punktā, Dow, iepazinies ar paziņojumu par iebildumiem, pats nolēma no jauna uzklausīt savus darbiniekus par inkriminētajiem faktiem un tādējādi tas pats ir sniedzis Komisijai jaunu uzņēmuma paziņojumu. Tajā Dow, ņemot vērā jaunus tā darbinieku paziņojumus, atzina, ka katrā ziņā ir iespējams, ka aizliegtā vienošanās ir tikusi izbeigta tikai 2002. gada 28. novembrī, un tādējādi netieši atzina, ka 2002. gada 2. un 3. septembra sanāksme ir prettiesisko sanāksmju daļa. Pat ja Dow
paziņojums nav tieša tā dalības 2002. gada 2. un 3. septembra prettiesiskajā sanāksmē atzīšana, tas drīzāk apstiprina Bayer
paziņojumu, nevis otrādi. Komisijas secinājums visbeidzot ir pamatots ar diviem dokumentāriem pierādījumiem, ko veido divas 2002. gada 4. un 12. septembrī Bayer ietvaros nosūtītās elektroniskās vēstules, kurās ir paredzēts palielināt EPBK cenas. Polimeri
norāda, ka prasības pieteikuma pielikumā A 25 tas esot apstrīdējis šo elektronisko vēstuļu pierādījuma spēku. Taču astotā pamata kontekstā norādīto iemeslu dēļ Polimeri
šajā pielikumā izvirzītie argumenti ir jānoraida. Visu šo iemeslu dēļ ar Polimeri
argumentiem nevar apstrīdēt Komisijas vērtējumu, ka 2002. gadā aizliegtā vienošanās tikusi turpināta.
277. Faktam, ka 2002. gada 28. un 29. novembra sanāksmē Polimeri
neesot piedalījies, saistībā ar pārkāpuma beigu datuma noteikšanu nav nozīmes. Komisija konstatē nevis prettiesiska nolīguma esamību 2002. gada 28. un 29. novembrī, bet gan minētās sanāksmes dalībnieku vēlēšanos izbeigt ar aizliegto vienošanos saistītās darbības.
278. No visiem šiem apstākļiem izriet, ka uzskatot, ka Polimeri
ir atzīstams pat atbildīgu par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu, kas beidzas 2002. gada 28. novembrī, Komisija nav pieļāvusi kļūdu.
279. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais trīspadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
5. Par četrpadsmito pamatu attiecībā uz naudas soda pamatsummas nepamatotu palielināšanu recidīva dēļ
a) Lietas dalībnieku argumenti
Polimeri
argumenti
280. Pirmkārt, Polimeri
uzskata, ka uzņēmumu identitātes nosacījums neesot izpildīts.
281. Polimeri
šajā sakarā norāda, ka atbilstoši Komisijas viedoklim fundamentālais nosacījums, lai varētu piemērot noteikumus par recidīvu, esot vairāku pārkāpumu izdarīšana, ko ir veicis viens un tas pats uzņēmums, kas esot jēdziens, kurš konkurences tiesību jomā nozīmē “ekonomisku [..] vienību [..], ko veido [..] materiālo un cilvēcisko elementu kopums” (iepriekš 50. punktā minētais spriedums lietā Komisija/ Anic Partecipazioni ). Šajā lietā naudas soda palielinājums esot ticis prettiesiski piemērots, atsaucoties uz pārkāpumiem, par kuriem sods tika uzlikts 1986. un 1988. gadā un kuros esot piedalījies nevis Polimeri, bet pavisam cits uzņēmums. Atbilstoši pamatnostādnēm recidīva režīms esot piemērojams tikai tad, ja divu vai vairāku veidu rīcībā ir vainojams viens un tas pats uzņēmums. Šķiet, ka Komisija sajaucot vienīgo šajā lietā atbilstošo uzņēmuma konceptu ar juridiskās personas konceptu. Neesot iespējams ar atpakaļejošu spēku vainot Eni
rīcībā, kas uz to nee sot bijusi attiecināta.
282. Turklāt abas nozares, kurās iepriekš tika piemērotas sankcijas ( PVC
un polipropilēns), neesot attiecināmas uz to pašu darbības veidu, kuram pieder elastomēru joma, EniChem SpA
tās neesot nodevis Polimeri un šis pēdējais minētajās divās nozarēs nekad neesot darbojies. Šīs nozares attiecīgi 1983. gadā (attiecībā uz polipropilēnu) un 1986. gadā (attiecībā uz PVC ) esot tikušas nodotas trešām sabiedrībām pirms attiecīgajiem lēmumiem par pārkāpumiem, tas ir, aptuveni 18 un 15 gadus pirms tam, kad Polimeri
no EniChem SpA
ir pārņēmis ar BK un EPBK saistīto darbību.
283. Turklāt esot pretrunīgi, ja noteikumu par recidīvu piemērošanai un reizināšanas koeficienta preventīvās iedarbības nodrošināšanai izmantošanai kā pamats tiek izmantots nevis Polimeri apgrozījums, bet gan Eni
apgrozījums. Polimeri
uzskata, ka, ja preventīvās iedarbības vajadzībām izmantotais apgrozījums ir Eni
apgrozījums, Komisija neesot varējusi palielināt naudas sodu recidīva dēļ, ja tam nav bijis sakara ar Eni .
284. Otrkārt, Polimeri
uzskata, ka Komisija esot pārkāpusi tiesiskas drošības un samērīguma principus. Polimeri
šajā sakarā norāda, ka recidīvs Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpuma gadījumā neesot paredzēts nevienā likumdošanas rakstura tekstā, jo pamatnostādnes esot vienkārši pašregulēšanās akts. Šajā lietā lēmumi, kuri ir pamats recidīvam, esot tikuši pieņemti 18 un 20 gadus pirms apstrīdētā lēmuma. Taču recidīva institūtam esot jābūt pakļautam laika ierobežojumam. Polimeri
it īpaši norāda uz Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P Groupe Danone /Komisija (Krājums, I‑1331. lpp.), kurā par ierobežojumu esot ticis uzskatīts desmit gadu laikposms starp pārkāpumiem. Polimeri
piebilst, ka 27 dalībvalstu tiesību sistēmā noteikumu par recidīvu piemērošana esot pakļauta nosacījumam, ka laika intervāls starp jaunu un iepriekšēju pārkāpumu ir mazāks vai vienāds ar pieciem gadiem. Turklāt esot paradoksāli uzskatīt vairāk nekā pirms pieciem gadiem izdarīta pārkāpuma izmeklēšanu par nevēlamu vai nelietderīgu, jo tas ir noildzis, un tajā pašā laikā vēlēties recidīva vajadzībām ņemt vērā pārkāpumus, kas ir izdarīti vairāk nekā desmit gadus pirms jauna pārkāpuma uzsākšanas.
285. Polimeri
secina, ka palielinājums par 50 % katrā ziņā esot absolūti nesamērīgs un nepieņemams, jo tas pamatojoties uz naudas soda pamatsummu, kas esot aprēķināta, atsaucoties uz uzņēmumu – Eni
–, kurš nekad neesot apsūdzēts nevienā pārkāpumā. Polimeri
šajā sakarā norāda, ka Vispārējā tiesa iepriekš 160. punktā minētajā 2005. gada 25. oktobra spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija esot uzskatījusi, ka naudas soda pamatsummas palielinājums atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ, ņemot vērā divus iepriekšējos pārkāpumus, ir jānosaka 40 % apmērā. Kā Komisija apstiprinot savos procesuālajos dokumentos, palielinājuma likme 50 % apmērā neesot uzskatāma par parasti piemērojamu.
Komisijas argumenti
286. Pirmkārt, saistībā ar to, ka uzņēmumu identitātes prasība neesot izpildīta, Komisija norāda, ka Polimeri
neapstrīd, ka Eni
tiek vainots pārkāpumā. Turklāt Komisija norāda, ka jautājums par recidīvu esot izskatīts otrajā paziņojumā par iebildumiem. Polimeri
šajā ziņā neesot cēlis iebildumus.
287. Tā kā Kopienas konkurences tiesībās esot atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai un tai pašai grupai, veido vienu ekonomisku vienību, Komisija esot varējusi, ja tā būtu vēlējusies, agrākos lēmumos uzlikt naudas sodu pašai mātes sabiedrībai. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Komisija esot varējusi pamatoti uzskatīt, ka tam pašam uzņēmumam par to pašu pārkāpuma veidu jau ticis uzlikts sods (Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01 Michelin /Komisija, Recueil, II‑4071. lpp.). Tā uzsver, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Michelin /Komisija Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi naudas soda palielināšanas recidīva dēļ piemērošanu citai grupai piederošai sabiedrībai, precīzāk, iepriekš sankcionētās sabiedrības māsas sabiedrībai.
288. Recidīva jēdziens obligāti neietver iepriekš piespriesta naudas soda konstatējumu, bet tikai iepriekš notikuša pārkāpuma konstatējumu (iepriekš 160. punktā minētais 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā Groupe Danone /Komisija). Tādējādi tam, ka Komisija Eni kā tādam iepriekšējos lēmumos nav uzlikusi naudas sodu, neesot nozīmes. Turpretim fakts, ka sabiedrības – iepriekšējo lēmumu adresātes Eni ir pilnībā kontrolējis, esot noteicošs. Nevarot pieļaut, ka grupai piederošas sabiedrības, kas ir viena uz tā paša uzņēmuma elementi, izvairās no recidīva noteikumu piemērošanas, pamatojoties vienīgi uz pašas grupas organizatorisko struktūru vai grupas pārstrukturēšanu.
289. Recidīva īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana esot daļa no Komisijas rīcības brīvības, un šāda konstatējuma izdarīšanai Komisijai nevarot būt saistošs iespējamais noilguma termiņš (iepriekš 284. punktā minētais 2007. gada 8. februāra spriedums lietā Groupe Danone /Komisija). Lai kā arī būtu, šajā lietā pārkāpumi attiecībā uz polipropilēnu un PVC
esot tikuši konstatēti ar lēmumiem, kas attiecīgi pieņemti 1986. un 1994. gadā (Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta IV/31.149 – Polipropilēns; OV L 230, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Polipropilēna lēmums”) un Komisijas 1994. gada 27. jūlija Lēmums 94/599/EK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta IV/31.865 – PVC ; OV L 239, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “ PVC II
lēmums”). Esot pilnībā loģiski, normāli un piemēroti ņemt vērā šos precedentus gadījumā, kad sākot ar 1996. gadu tika izdarīts jauns pārkāpums.
290. Turklāt tam, ka iepriekšējie pārkāpumi ir bijuši saistīti ar atšķirīgajām PVC
un polipropilēna nozarēm (iepriekš 160. punktā minētais 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā Groupe Danone /Komisija) vai ka šīs darbības pēc tam tikušas nodotas trešām personām (skat. it īpaši iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietās Cascades /Komisija), neesot lielas nozīmes.
291. Visbeidzot, starp, no vienas puses, reizināšanas koeficienta noteikšanu atkarībā no Eni
– jumta sabiedrības – apgrozījuma un, no otras puses, recidīva, kas ir saistīts ar pārkāpumiem, kuri ir konstatēti ar citām grupai piederošām sabiedrībām adresētiem lēmumiem, bet par kuriem Eni
tāpat bija atbildīga, ņemšanu vērā neesot nekādas pretrunas.
292. Saistībā ar apgalvoto tiesiskas drošības un samērīguma principu pārkāpumu iepriekš 284. punktā minētajā 2007. gada 8. februāra spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija esot ticis atkārtoti apstiprināts, ka tas, ka, iespējams, ir noticis pārkāpuma recidīvs, ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, un ka šajā kontekstā prasītāja vienmēr esot varējusi paredzēt savas rīcības juridiskās sekas. Līdzīgā situācija esot saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu. Iepriekš 284. punktā minētajā 2007. gada 8. februāra spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija tāpat esot tikuši noraidīti pamati attiecībā uz iespējamu noilguma termiņu. Turklāt saistībā ar to, ka naudas soda pamatsummas palielināšana par 50 % esot nesamērīga, jo Eni
nekad neesot ticis apsūdzēts par kādu pārkāpumu, Komisija atgādina, ka Eni
situācijas ņemšana vērā esot bijusi pilnībā leģitīma. Runājot par piemēroto palielinājuma likmi, Komisija esot izrādījusi iecietību, jo uzņēmumiem, kas ir izdarījuši recidīvu, šādu likmi vispārīgi piemērojot jau pēc viena agrāka pārkāpuma. Tas, ka iepriekš 160. punktā minētajā 2005. gada 25. oktobra spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija Vispārējā tiesa ir nolēmusi naudas soda palielināšanu noteikt 40 % apmērā, izrietot no lietas apstākļiem.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
293. Pamatnostādņu 2. punktā kā piemērs atbildību pastiprinošiem apstākļiem ir paredzēts “atkārtots pārkāpums [recidīvs], ko izdara tas pats uzņēmums (-i) [tie paši uzņēmumi]”.
294. Atkārtota pārkāpuma [recidīva] jēdziens – tāds, kāds tas ir iekļauts vairāku valstu tiesību sistēmās, – paredz, ka persona ir izdarījusi jaunu pārkāpumu pēc tam, kad ir tikusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94 Thyssen Stahl /Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 617. punkts, un iepriekš 287. punktā minētais spriedums lietā Michelin /Komisija, 284. punkts).
295. Iespējamais recidīvs ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu (iepriekš 51. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland  u.c./Komisija, 91. punkts, un iepriekš 284. punktā minētais 2007. gada 8. februāra spriedums lietā Groupe Danone /Komisija, 26. punkts).
296. Konkrētajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka EniChem
jau bija Komisijas lēmumu adresāts saistībā ar karteļiem (t.i., Poliprolilēna lēmums un PVC II
lēmums). Tas liecina, ka pirmie naudas sodi nav bijuši pietiekami, lai šis uzņēmums izmainītu savu rīcību. Komisija tādējādi secina, ka šis recidīvs uzskatāms par atbildību pastiprinošu apstākli, kas attaisno naudas soda pamatsummas palielināšanu par 50 % (apstrīdētā lēmuma 487. apsvērums).
297. It īpaši Polimeri
norāda, ka nedz tas, nedz Eni nav agrāko lēmumu, ko Komisija minējusi apstrīdētajā lēmumā, adresāts.
298. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka aplūkojamajā lietā Komisija ir ņēmusi vērā “uzņēmuma” jēdzienu EKL 81. panta izpratnē ar recidīvu saistītā atbildību pastiprinošā apstākļa piemērošanas nolūkā, kā Komisija to apstiprina savos procesuālajos dokumentos. Konkrētāk, Komisija būtībā ir uzskatījusi, ka viens un tas pats uzņēmums atkārtoti īstenoja pārkāpjošu rīcību, lai gan juridiskās personas, kas iesaistītas attiecīgajos pārkāpumos, nav bijušas identiskas. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P Akzo Nobel  u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā kontekstā ir jāuzskata, ka gadījumā, ja Komisija vēlas atsaukties uz “uzņēmuma” jēdzienu EKL 81. panta izpratnē, tai ir jānorāda uz sīki aprakstītiem un precīziem apstākļiem, kas pamato tās apgalvojumu.
299. Tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka apstrīdētā lēmuma 487. apsvērumā Komisija norāda uz “EniChem” vispārīgā veidā, jo šis nosaukums apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā ir definēts kā “jebkura Eni SpA
piederoša sabiedrība”. Līdz ar to ir jākonstatē, ka nosaukums, ko Komisija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā saistībā ar recidīva novērtēšanu, ir relatīvi neprecīzs, vismaz attiecībā uz juridiskām personām, kas veidoja Poliprolilēna lēmumā un PVC II
lēmumā minēto ekonomisko vienību. Turklāt, ja pieņemtu, ka attiecīgās juridiskās personas ir tās, kas minētas apstrīdētā lēmuma 26.–35. apsvērumā, ir jāuzsver, ka Polipropilēna lēmumā minētā sabiedrība, proti, Anic, nav viena no minētajos apsvērumos norādītajām juridiskajām personām. Turklāt apstrīdētā lēmuma 26.–35. apsvēruma mērķis būtībā ir aprakstīt izmaiņas Eni
piederošajās sabiedrībās pārkāpuma laikā, kas izdarīts pēc Polipropilēna lēmuma un PVC II
lēmuma pieņemšanas. Tātad šie apsvērumi nevar sniegt pietiekami sīki aprakstītas un precīzas ziņas par Eni
piederošajām sabiedrībām pirms pārkāpuma, kas sodīts ar apstrīdēto lēmumu.
300. Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 262. zemsvītras piezīmē Komisija atsaucas uz Polipropilēna lēmumu un PVC II
lēmumu, norādot, ka “Eni” ir bijis iesaistīts minētajos lēmumos. Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav ietverta klauzula par nosaukuma “Eni” izmantošanu – atšķirībā no nosaukuma “EniChem”. It īpaši no apstrīdētā lēmuma 26.–36. apsvēruma izriet, ka tad, kad Komisija domāja par uzņēmumu Eni
kā citu sabiedrību mātes sabiedrību, tā izmantoja nosaukumu “Eni SpA”.
301. Treškārt, pat ja pieņemtu, ka, izmantojot apstrīdētā lēmuma 262. zemsvītras piezīmē nosaukumu “Eni”, Komisija bija domājusi par sabiedrībām, kas bija daļas no “uzņēmuma” EKL 81. panta izpratnē, ko veidoja Eni kontrolētās juridiskās personas, ir jānorāda, ka Komisija šajā sakarā nav sniegusi apstrīdētajā lēmumā nekādas sīki aprakstītas un precīzas ziņas. Komisija tikai norāda savos procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā, ka Eni
“pilnībā” kontrolēja Polipropilēna lēmumā un PVC II
lēmumā minētās sabiedrības. Šis apgalvojums ne tikai nav apstiprināts ar pierādījumiem, bet tas arī nav ietverts apstrīdētajā lēmumā.
302. Ceturtkārt, ir jānorāda, ka aplūkojamajā lietā izmaiņas attiecīgo sabiedrību struktūrā un kontrolē ir sevišķi sarežģītas. Konkrēti, Polipropilēna lēmums bija adresēts Anic, un šajā lēmumā Eni nosaukums nav izmantots. PVC II
lēmuma 8. apsvērumā Komisija ir minējusi, ka Anic
“ir kļuvis” par EniChem SpA, un 43. apsvērumā ir minējusi, ka šīs izmaiņas radušās “dažādu reorganizācijas pasākumu rezultātā”, nesniedzot papildu precizējumus. Turklāt arī šajā lēmumā Eni
nosaukums nav izmantots. Ir jāpiebilst, ka aplūkojamajā lietā Eni darbības ar attiecīgajiem ražojumiem nodrošināja EniChem Elastomeri
(līdz šī sabiedrība tika apvienota ar EniChem SpA
1997. gadā, t.i., pēc PVC II
lēmuma pieņemšanas) un ka EniChem SpA
darbības vēlāk tika nodotas Polimeri, kas padara attiecīgo uzņēmumu organizatoriskās izmaiņas vēl sarežģītākas. Šajā kontekstā Komisijai bija jābūt īpaši precīzai un bija jāsniedz visas sīki izklāstītās ziņas, kas nepieciešamas, lai secinātu, ka apstrīdētajā lēmumā minētās sabiedrības un Polipropilēna lēmumā un PVC II
lēmumā minētās sabiedrības veido vienu un to pašu “uzņēmumu” EKL 81. panta izpratnē.
303. Ņemot vērā visus šos apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav sniegusi pietiekami daudz sīki izklāstītu un precīzu ziņu, lai varētu pamatot apgalvojumu, ka viens un tas pats “uzņēmums” EKL 81. panta izpratnē ir atkārtoti īstenojis pārkāpjošu rīcību. Šajos apstākļos ir jāapmierina četrpadsmitais pamats un līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts tiktāl, ciktāl tajā Polimeri uzliktais naudas sods ir noteikts EUR 272,25 miljonu apmērā.
6. Par piecpadsmito pamatu attiecībā uz atbildību mīkstinošo apstākļu neņemšanu vērā
a) Lietas dalībnieku argumenti
304. Atgādinot, ka atbilstoši tā viedoklim aizliegtā vienošanās neesot īstenota, Polimeri
uzskata, ka Komisija attiecībā uz to esot prettiesiski atteikusies piemērot atbildību mīkstinošo apstākli, kas ir “pārkāpumus izraisošu [no]līgumu vai prakses neīstenošana” (pamatnostādņu 3. iedaļas otrais ievilkums). Fakts, ka uzņēmums ir piedalījies sanāksmes vai citādi nodibinājis kontaktus ar saviem konkurentiem, nenozīmējot, ka tas, kas, iespējams, ticis apspriests, faktiski ticis īstenots. Šajā lietā Polimeri
esot pierādījis, ka attiecīgie nolīgumi, ja pieņemtu, ka tie ir pierādīti, nav tikuši izpildīti.
305. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā būtībā norāda, ka šīs lietas fakti neļauj piešķirt Polimeri norādītā atbildību mīkstinošā apstākļa priekšrocību.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
306. Saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta otro ievilkumu atbildību mīkstinošs apstāklis var būt arī “pārkāpumus izraisošo [no]līgumu vai prakses neīstenošana”. Tomēr tas, ka uzņēmums, attiecībā uz kuru ir pierādīts, ka tas ir piedalījies darbību saskaņošanā ar saviem konkurentiem, nerīkojās tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir apstāklis, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, nosakot uzliekamā naudas soda summu (iepriekš 101. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich  u.c./Komisija, 490. punkts).
307. Uzņēmums, kas, neraugoties uz darbību saskaņošanu ar saviem konkurentiem, tirgū īsteno lielākā vai mazākā mērā neatkarīgu politiku, var vienkārši censties izmantot aizliegto vienošanos savā labā (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumi lietās T‑327/94 SCA Holding /Komisija, Recueil, II‑1373. lpp., 142. punkts, un T‑308/94 Cascades /Komisija, Recueil, II‑925. lpp., 230. punkts), un uzņēmums, kurš nenorobežojas no rezultātiem, kas panākti sanāksmē, kurā tas ir piedalījies, principā ir pilnībā atbildīgs par to, ka ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks (skat. iepriekš 101. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Ö sterreich  u.c./Komisija, 491. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi Komisijai nav pienākuma par atbildību mīkstinošu apstākli atzīt to, ka aizliegtā vienošanās netika izpildīta, izņemot gadījumu, kad uzņēmums, kas atsaucas uz šo apstākli, var pierādīt, ka tas skaidri un būtiski ir iebildis pret šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka pat tika traucēta tās darbība, un ka tas nav izlicies, ka piekrīt nolīgumam, tādējādi pamudinot citus uzņēmumus īstenot attiecīgo aizliegto vienošanos. Faktiski uzņēmumiem būtu pārāk viegli izvairīties no riska maksāt lielu naudas sodu, ja tie varētu gūt labumu no prettiesiskas aizliegtas vienošanās un vēlāk panākt arī naudas soda samazināšanu, aizbildinoties ar to, ka to loma pārkāpuma īstenošanā bija ļoti neliela, kaut gan to attieksme bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties tādā veidā, kas daudz vairāk kaitē konkurencei (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00 Mannesmannröhren-Werke /Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 277.–279. punkts, un iepriekš 101. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich  u.c./Komisija, 491. punkts).
308. Šajā lietā Polimeri
nav izvirzījis nevienu argumentu, kas ļautu uzskatīt, ka tas skaidri un būtiski ir iebildis pret šīs aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka pat tiktu traucēta tās darbība, un ka tas nav izlicies, ka piekrīt nolīgumam, tādējādi pamudinot citus uzņēmumus īstenot attiecīgo aizliegto vienošanos. Tādējādi Komisija šajā ziņā attiecībā uz to nav varējusi atzīt nekādu atbildību mīkstinošu apstākli.
309. Turklāt ietekmes uz tirgu pierādījumam, ja pieņemtu, ka tas tiktu sniegts, nebūtu nozīmes, jo tas nekādā veidā nepierādītu nolīgumu faktisku nepiemērošanu (iepriekš 160. punktā minētais 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā Groupe Danone /Komisija, 389. punkts).
310. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais piecpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
7. Par sešpadsmito pamatu attiecībā uz 10 % no apgrozījuma robežas pārkāpumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
311. Atgādinot, ka tā kritizē faktu, ka Syndial
tika izslēgts no apstrīdētā lēmuma adresātu loka, Polimeri
norāda, ka Syndial / Polimeri uzliktais naudas sods Komisijai esot bijis jāierobežo ar EUR 86 miljoniem, jo Syndial
apgrozījums 2005. gadā esot bijis EUR 860 miljoni. Polimeri
uzskata, ka, ja tiek uzlikts vienots un solidārs naudas sods, esot jāievēro vismazākā uzņēmuma ierobežojums. Pretējā gadījumā pilnu naudas soda samaksu nevarētu prasīt no visiem uzņēmumiem. Katrā ziņā Komisijai, ņemot vērā laikposmu, kurā attiecīgie uzņēmumi ir veikuši ar ražojumiem saistītu darbību, esot bijuši jāuzliek divi atšķirīgi naudas sodi.
312. Komisija prasa pamatu noraidīt. Tā uzskata, ka, ja Syndial
būtu apstrīdētā lēmuma adresāts, attiecībā uz Syndial uzlikto naudas sodu ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisijai noteiktos apstākļos varētu būt liegts pārsniegt EUR 86 miljonus, bet tas nekādā gadījumā neesot piemērojams Polimeri
uzliktajam naudas sodam.
b) Vispārējās tiesas vērtējums
313. Apstāklis, ka vairākām sabiedrībām ir solidāri jāmaksā naudas sods tādēļ, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās robežas piemērošanu nenozīmē, ka katras pienākums ierobežots ar 10 % no apgrozījuma, ko tā guvusi iepriekšējā pārskata gadā. Faktiski 10 % robeža šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienotu ekonomisko vienību, kas darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kopējo tirdzniecības apgrozījumu, jo tikai kopējs šo sabiedrību tirdzniecības apgrozījums var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu (iepriekš 253. punktā minētais spriedums lietā HFB  u.c./Komisija, 528. un 529. punkts, un iepriekš 253. punktā minētais 2007. gada 12. decembra spriedums lietā Akzo Nobel  u.c./Komisija, 90. punkts).
314. Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka Syndial
būtu apstrīdētā lēmuma adresāts, naudas soda summa, par kuras samaksu Polimeri
būtu atzīstams par solidāri atbildīgu, nebūtu ierobežojama ar 10 % no Syndial
apgrozījuma. No tā izriet, ka Polimeri
argumenti ir neefektīvi.
315. Turklāt Polimeri
argumenti, saskaņā ar kuriem Komisijai, ņemot vērā laikposmu, kurā attiecīgie uzņēmumi ir veikuši ar ražojumiem saistītu darbību, esot bijuši jāuzliek divi atšķirīgi naudas sodi, ir jānoraida. Polimeri
uzliktais naudas sods atspoguļo tā tiešu dalību pārkāpumā, kā arī tā atbildību par EniChem SpA
(kas ir kļuvis par Syndial ) izdarīto pārkāpumu. Tādējādi minētais naudas sods nav ierobežots ar laikposmu, kurā Polimeri ir veicis ar ražojumiem saistīto darbību. Pat ja pieņemtu, ka ar saviem argumentiem Polimeri
faktiski apstrīd atbildību, kas tam tikusi uzlikta par EniChem SpA
(kas ir kļuvis par Syndial ) izdarīto pārkāpumu, iepriekš 120.–131. punktā minēto iemeslu dēļ tie ir jānoraida.
316. Ņemot vēra šos apstākļus, Polimeri
izvirzītais sešpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
317. No visiem šiem pamatiem izriet, ka četrpadsmitais pamats ir jāapmierina un tādējādi apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts tiktāl, ciktāl Polimeri uzliktā naudas soda summa tajā ir noteikta EUR 272,25 miljonu apmērā, ir jānoraida, un pārējie prasījumi par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu ir jānoraida.
D – Par pierādījumu savākšanas pasākumiem
318. Uzskatot, ka pierādījumi, ko Komisijas ir izvirzījusi, lai atbalstītu savu apsūdzību, ir ierobežoti un neviennozīmīgi, Polimeri
lūdz Vispārējo tiesu veikt vairāku Bayer, Dow un Shell
darbinieku uzklausīšanu.
319. Vispārējā tiesa uzskata, ka no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem tā ir guvusi pietiekamu skaidrību, un līdz ar to nolemj neveikt Polimeri
lūgtos procesa organizatoriskos pasākumus.
II – Par prasījumiem attiecībā uz naudas soda summas grozīšanu
320. Vispirms, ņemot vērā iepriekš 298.–303. punktā minētos apsvērumus, Vispārējai tiesai, atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 31. pantam īstenojot savas neierobežotas kompetences pilnvaras, apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts ir jāgroza tiktāl, ciktāl Komisija, lai noteiktu [naudas soda] summu EUR 272,25 miljonu apmērā, attiecībā pret Polimeri ir kļūdaini atzinusi atbildību pastiprinoša apstākļa, tas ir, recidīva esamību.
321. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, lai pienācīgi noteiktu naudas soda summu, Komisijas piemērotā aprēķina metode pārējā daļā ir jāatstāj negrozīta.
322. Polimeri
uzliktā naudas soda galīgā summa tādējādi tiek noteikta EUR 181,5 miljonu apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
323. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šīs pašas tiesību normas 3. punkta pirmajai daļai, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala. Šajā gadījumā ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1) atcelt Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmuma C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) 2. panta c) punktu tiktāl, ciktāl tajā Polimeri Europa SpA
uzliktais naudas sods ir noteikts EUR 272,25 miljonu apmērā;
2) Polimeri Europa uzliktā naudas soda summa ir noteikta EUR 181,5 miljonu apmērā;
3) pārējā daļā prasību noraidīt;
4) katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.