62018CO0131
RJEŠENJE SUDA (deseto vijeće)
11. travnja 2019. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravo trgovačkih društava – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Direktiva 2011/7/EU – Članak 6. – Naknada za troškove naplate – Plaćanje fiksnog iznosa i razumne naknade – Odbijanje fiksnog iznosa od troškova koji su pretrpljeni zbog savjetovanja s odvjetnikom prije pokretanja postupka pred sudom”
U predmetu C‑131/18,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 18. siječnja 2018., koju je Sud zaprimio 19. veljače 2018., u postupku
Vanessa Gambietz
protiv
Erike Ziegler,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i M. Ilešič, suci,
nezavisni odvjetnik: G. Hogan,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 3. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2011., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.).
2
Zahtjev je podnesen u okviru spora između Vanesse Gambietz i Erike Ziegler povodom naplate potraživanja koje prva ima prema drugoj.
Pravni okvir
3
Uvodne izjave 19. i 20. Direktive 2011/7 glase:
„(19)
Pravedna naknada vjerovniku za troškove naplate pretrpljene zbog zakašnjelog plaćanja nužna je kako bi se suzbila zakašnjela plaćanja. Troškovi naplate također bi trebali uključivati naplatu administrativnih troškova i naknadu internih troškova pretrpljenih zbog zakašnjelog plaćanja, za koju ova Direktiva treba odrediti fiksan najniži iznos koji se može zbrajati s kamatom na zakašnjelo plaćanje. Naknada u obliku fiksnog iznosa za cilj treba imati ograničavanje administrativnih i internih troškova vezanih uz naplatu. Naknada za troškove naplate treba biti određena ne dovodeći u pitanje nacionalne odredbe prema kojima nacionalni sud može dodijeliti naknadu vjerovniku za svu dodatnu štetu vezanu uz dužnikovo zakašnjelo plaćanje.
(20)
Uz pravo da im se plati fiksan iznos za pokriće internih troškova naplate, vjerovnici bi trebali imati pravo na povrat ostalih troškova naplate koje snose kao rezultat dužnikova zakašnjelog plaćanja. Takvi bi troškovi trebali posebno uključivati troškove koje su vjerovnici pretrpjeli zbog savjetovanja s odvjetnikom ili angažiranja agencije za naplatu dugova.”
4
Člankom 6. navedene direktive, naslovljenim „Naknada za troškove naplate”, predviđa se:
„1.   Države članice osiguravaju da u slučajevima kad se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama u skladu s člankom 3. ili 4. vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.
2.   Države članice osiguravaju da fiksni iznos iz stavka 1. bude potraživan bez potrebe slanja požurnice, kao naknada za vjerovnikove vlastite troškove naplate.
3.   Vjerovnik uz fiksni iznos naveden u stavku 1. ima i pravo od dužnika dobiti razumnu naknadu za sve troškove naplate koji prelaze taj fiksni iznos i pretrpljeni su zbog dužnikova zakašnjelog plaćanja. To može uključivati troškove koji su pretrpljeni zbog, između ostalog, savjetovanja s odvjetnikom ili angažiranja agencije za naplatu dugova.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
5
V. Gambietz je zahtijevala da se njezinoj dužnici E. Ziegler naloži plaćanje njezine glavne tražbine i dugovanih kamata, kao i dodatnog iznosa od 112 eura, koji odgovara, s jedne strane, fiksnom iznosu od 40 eura, predviđenim člankom 288. stavkom 5. prvom rečenicom Bürgerliches Gesetsbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB), i, s druge strane, odvjetničkim troškovima u visini od 72 eura.
6
Budući da je Amtsgericht Eilenburg (Općinski sud u Eilenburgu, Njemačka) prihvatio tužbu, osim u dijelu u kojem se odnosila na fiksni iznos od 40 eura, tužiteljica u glavnom postupku podnijela je protiv presude žalbu Landgerichtu Leipzig (Zemaljski sud u Leipzigu, Njemačka). On je odbio žalbu smatrajući da je, u skladu s člankom 288. stavkom 5. trećom rečenicom BGB‑a, taj fiksan iznos trebalo uračunati u predsudske odvjetničke troškove.
7
Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je sudu koji je uputio zahtjev reviziju protiv te odluke.
8
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev smatra da fiksni iznos od 40 eura na koji tužiteljica ima pravo na temelju članka 288. stavka 5. prve rečenice BGB‑a treba, u skladu s člankom 288. stavkom 5. trećom rečenicom, uračunati u predsudske odvjetničke troškove u iznosu od 72 eura, koje je pretrpjela za obranu svojih prava.
9
Međutim, kao drugo, pita se je li takvo tumačenje članka 288. BGB‑a u skladu s člankom 6. stavkom 3. Direktive 2011/7.
10
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev sklon je smatrati da se navedenom odredbom također predviđa takvo uračunavanje fiksnog iznosa. Međutim, ističe da uvodne izjave 19. i 20. Direktive 2011/7 mogu dovesti do suprotnog tumačenja. Jednako tako, u slučaju uračunavanja fiksnog iznosa u odobrene odvjetničke troškove za naplatu potraživanja može se dogoditi da se navedeni iznos u znatnoj mjeri, odnosno potpuno, iscrpi, tako da će u konačnici vjerovnik moći zahtijevati samo iznos koji odgovara predsudskim odvjetničkim troškovima.
11
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 6. stavak 3. [Direktive 2011/7] tumačiti na način da fiksni iznos od 40 eura iz članka 6. stavka 1. te direktive treba uračunati u eksterne predsudske troškove pravne zaštite nastale zbog savjetovanja s odvjetnikom uslijed dužnikova zakašnjelog plaćanja te ih stoga treba naknaditi na temelju članka 6. stavka 3. navedene direktive?”
O prethodnom pitanju
12
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 3. Direktive 2011/7 tumačiti na način da od razumne naknade predviđene tom odredbom treba odbiti fiksni iznos od 40 eura koji se vjerovniku priznaje na temelju članka 6. stavka 1. navedene direktive.
13
Na temelju članka 99. Poslovnika Suda, kad je pitanje postavljeno u prethodnom postupku jednako pitanju o kojem je Sud već odlučivao, kad se odgovor na takvo pitanje može jasno izvesti iz sudske prakse ili kad odgovor ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, Sud može u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem.
14
Tu odredbu valja primijeniti u okviru predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku.
15
Cilj je članka 6. Direktive 2011/7 osigurati naknadu za troškove naplate koji su nastali vjerovniku u slučajevima kada se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje na temelju te direktive. Stavkom 1. tog članka predviđa se pravo da se vjerovniku dodijeli fiksni iznos od 40 eura. Na temelju stavka 3. navedenog članka, taj vjerovnik usto ima pravo na razumnu naknadu za sve troškove naplate koji prelaze taj fiksni iznos.
16
Stoga iz samog teksta članka 6. stavka 3. Direktive 2011/7 proizlazi da se razumna naknada, predviđena navedenom odredbom odnosi na sve troškove naplate, koji nisu naknađeni fiksnim iznosom na koji vjerovnik ima pravo na temelju članka 6. stavka 1. iste direktive.
17
Usto, Sud je u točkama 22. do 24. svoje presude od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna (C‑287/17, EU:C:2018:707), pojasnio da je zakonodavac Unije uporabom, u članku 6. stavku 3. Direktive 2011/7, izraza „koji prelaze taj fiksni iznos” namjeravao istaknuti da predmet razumne naknade mogu biti svi troškovi naplate koji prelaze iznos od 40 eura.
18
Stoga iz samog teksta odredbe o kojoj je riječ proizlazi da razumna naknada koja se njome predviđa vrijedi za sve troškove, bez obzira na to koje su prirode, koji nisu naknađeni fiksnim iznosom od 40 eura na koji vjerovnik ima pravo na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 2011/7.
19
Takvo tumačenje potvrđuje cilj koji se želi postići Direktivom 2011/7.
20
Naime, ona je usmjerena na borbu protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama, pri čemu to kašnjenje u plaćanju sukladno uvodnoj izjavi 12. te direktive predstavlja povredu ugovora koja je zbog niskih kamatnih stopa zaračunatih na zakašnjela plaćanja, odnosno njihova izostanka, postala financijski privlačna dužnicima (presude od 16. veljače 2017., IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, t. 24. i od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, t. 25.).
21
Iz toga proizlazi da je cilj navedene direktive učinkovita zaštita vjerovnika od kašnjenja plaćanja. Takva zaštita podrazumijeva da se vjerovniku osigura čim potpunija naknada pretrpljenih troškova koji su mu nastali radi odvraćanja od takvih kašnjenja u plaćanju (presuda od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, t. 26.).
22
Međutim, s obzirom na to da naknada predviđena člankom 6. stavkom 3. Direktive 2011/7 mora biti razumna, tom se naknadom ne mogu pokriti ni dio troškova koji je već uzet u obzir fiksnim iznosom od 40 eura predviđenim stavkom 1. tog članka ni troškovi koji su prekomjerni s obzirom na sve okolnosti predmetnog slučaja (presuda od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, t. 30.).
23
Također valja dodati da okolnost da se razumnom naknadom ne može pokriti dio troškova koji je već naknađen fiksnim iznosom od 40 eura ne dovodi u pitanje odvraćajući cilj naknade predviđene u članku 6. Direktive 2011/7. Naime, tim se člankom vjerovniku u svakom slučaju dodjeljuje, uz fiksni iznos od 40 eura koji mu automatski pripada, pravo dobiti razumnu naknadu za ostatak pretrpljenih troškova, pri čemu se izbjegava da se isti troškovi naplate naknađuju dva puta.
24
Iz toga slijedi da i iz teksta članka 6. Direktive 2011/7 i iz cilja te direktive proizlazi da taj članak treba tumačiti na način da razumnu naknadu, predviđenu u njegovu stavku 3. za troškove naplate koje je vjerovnik pretrpio, treba izračunati na način da se iz iznosa navedenih troškova isključe troškovi naplate koji su već pokriveni fiksnim iznosom od 40 eura dodijeljenim vjerovniku na temelju stavka 1. navedenog članka.
25
Stoga su nacionalni sudovi dužni dodijeliti vjerovniku razumnu naknadu, na temelju članka 6. stavka 3. Direktive 2011/7, pod uvjetom da zbroj svih troškova naplate koje je vjerovnik pretrpio i koje navedeni sudovi smatraju razumnima prelazi 40 eura i nakon što su od tog zbroja odbili iznos od 40 eura koji je već odobren kao fiksni iznos.
26
To tumačenje ne mogu dovesti u pitanje uvodne izjave 19. i 20. Direktive 2011/7.
27
Naime, iz tih se uvodnih izjava ne može zaključiti da bi se „interni” troškovi naplate mogli naknaditi samo s fiksnim iznosom od 40 eura, dok bi se ostali troškovi naplate morali naknaditi samostalno na temelju članka 6. stavka 3. Direktive 2011/7 (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, t. 34. do 37.).
28
Osim toga i u svakom slučaju, preambula akta Unije nema pravno obvezujuću snagu i ne može se na nju pozivati ni kako bi se odstupilo od same odredbe predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačilo na način očito suprotan njihovu tekstu (presuda od 13. rujna 2018., Česká pojišťovna, C‑287/17, EU:C:2018:707, t. 33.). Upravo, kao što to uostalom ističe sud koji je uputio zahtjev, člankom 6. Direktive 2011/7 ne utvrđuje se nikakva razlika između internih troškova naplate i ostalih troškova naplate.
29
Iz prethodno navedenog proizlazi da na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 3. Direktive 2011/7 treba tumačiti na način da od razumne naknade predviđene tom odredbom treba odbiti fiksni iznos od 40 eura koji se vjerovniku priznaje na temelju članka 6. stavka 1. navedene direktive.
Troškovi
30
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavak 3. Direktive 2011/7 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama treba tumačiti na način da od razumne naknade predviđene tom odredbom treba odbiti fiksni iznos od 40 eura koji se vjerovniku priznaje na temelju članka 6. stavka 1. navedene direktive.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački