62023CO0055
RJEŠENJE SUDA (deseto vijeće)
17. srpnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 99. Poslovnika Suda – Odgovor koji se može jasno izvesti iz sudske prakse – Nadležnost, mjerodavno pravo, priznavanje i izvršavanje odluka i prihvaćanje i izvršavanje javnih isprava u nasljednim stvarima i uspostava Europske potvrde o nasljeđivanju – Uredba (EU) br. 650/2012 – Članak 10. stavak 1. točka (a) – Supsidijarna nadležnost – Članak 267. UFEU‑a – Obveza poštovanja uputa višeg suda”
U predmetu C‑55/23 [Jurtukała] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Općinski sud u Szczecinu– Prawobrzeże i Zachód u Szczecinu, Poljska), odlukom od 6. prosinca 2022., koju je Sud zaprimio 3. veljače 2023., u postupku
PA
uz sudjelovanje:
MO,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: D. Gratsias, predsjednik vijeća, M. Ilešič (izvjestitelj) i I. Jarukaitis, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296. i ispravak SL 2019., L 243, str. 9.) te članka 267. UFEU‑a.
2
Zahtjev je upućen u okviru sudskog postupka pokrenutog na zahtjev osobe PA, u vezi s određivanjem nasljednika njezina brata koji je preminuo u Hamburgu (Njemačka) 9. svibnja 2020.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 23. i 30. Uredbe br. 650/2012 glase:
„(23)
S obzirom na povećanu mobilnost građana te kako bi se osiguralo pravilno djelovanje pravosuđa u [Europskoj] uniji te osiguralo da postoji stvarna poveznica između nasljeđivanja i države članice u kojoj postoji nadležnost, ova bi Uredba trebala predvidjeti da bi opća poveznica za potrebe utvrđivanja i nadležnosti i mjerodavnog prava trebala biti uobičajeno boravište umrlog u vrijeme smrti. […]
[…]
(30)
Kako bi se osiguralo da sudovi svih država članica mogu iz istih razloga ostvarivati nadležnost u odnosu na nasljeđivanje osoba koje nemaju uobičajeno boravište u državi članici u trenutku smrti, ova bi Uredba, po hijerarhijskom redu, trebala navesti iscrpan popis razloga na temelju kojih se može ostvarivati supsidijarna nadležnost.”
4
Poglavlje II. te uredbe, koje se odnosi na „Nadležnost”, sadržava, među ostalim, njezine članke 4. do 10. i članak 15.
5
Člankom 4. navedene uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, predviđeno je:
„Sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti.”
6
U članku 5. iste uredbe, naslovljenom „Sporazum o izboru suda”, u stavku 1. navedeno je:
„Ako je pravo koje je umrli izabrao za uređenje svojeg nasljeđivanja u skladu s člankom 22. pravo države članice, stranke na koje se to odnosi mogu se sporazumjeti da sud ili sudovi te države članice imaju isključivu nadležnost odlučivati o svim pitanjima vezanim za nasljeđivanje.”
7
U člancima 6. do 9. Uredbe br. 650/2012 pojašnjavaju se uvjeti pod kojima se primjenjuje članak 5. stavak 1. te uredbe.
8
Člankom 10. navedene uredbe, naslovljenim „Supsidijarna nadležnost”, propisuje se:
„1.   Ako se uobičajeno boravište umrlog u trenutku smrti ne nalazi u državi članici, sudovi države članice u kojoj se nalazi imovina ostavine svejedno imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti:
(a)
ako je umrli imao državljanstvo te države članice u trenutku smrti; ili, ako to nije slučaj,
(b)
ako je umrli imao svoje prethodno uobičajeno boravište u toj državi članici, pod uvjetom da u trenutku kada je postupak pokrenut pred sudom nije proteklo više od pet godina od promjene tog uobičajenog boravišta.
2.   Ako nijedan sud u državi članici nema nadležnost prema stavku 1., sudovi države članice u kojoj se nalazi imovina ostavine svejedno imaju nadležnost odlučivati o toj imovini.”
9
Članak 15. iste uredbe, naslovljen „Ispitivanje nadležnosti”, glasi:
„Kad se pred sudom države članice pokrene postupak o nasljednoj stvari za koji taj sud u skladu s ovom Uredbom nije nadležan, sud se po službenoj dužnosti proglašava nenadležnim.”
10
Člankom 22. Uredbe br. 650/2012, naslovljenim „Izbor prava”, koji se nalazi u poglavlju III. te uredbe, naslovljenom „Mjerodavno pravo”, u stavku 1. predviđa se:
„Osoba može za pravo koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti.
[…]”
Poljsko pravo
11
Člankom 386. stavkom 6. ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Zakon o Zakoniku o građanskom postupku) od 17. studenoga 1964., u verziji primjenjivoj na glavni postupak (Dz. U. iz 2021., poz. 1805, u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku), propisuje se:
„Pravna ocjena iz obrazloženja presude drugostupanjskog suda obvezuje sud kojem je predmet vraćen na ponovno odlučivanje, kao i drugostupanjski sud prilikom ponovnog razmatranja predmeta. Međutim, to se ne odnosi na slučaj u kojem je došlo do promjene pravnog ili činjeničnog stanja ili je nakon donošenja presude drugostupanjskog suda Sąd Najwyższy [(Vrhovni sud, Poljska)] iznio drukčiju pravnu ocjenu u odluci kojom se rješava pravni problem.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
12
Osoba BF (u daljnjem tekstu: umrli), poljski državljanin, preminula je 9. svibnja 2020. u Hamburgu.
13
PA, sestra umrlog, podnijela je zahtjev Sądu Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Općinski sud u Szczecinu– Prawobrzeże i Zachód u Szczecinu, Poljska), sudu koji je uputio zahtjev, u svrhu određivanja nasljednika umrlog.
14
U svojem je zahtjevu osoba PA navela da se posljednje uobičajeno boravište njezina brata nalazilo u Hamburgu, da je on imao nekretnine u Poljskoj i da nije izabrao pravo za uređenje svojeg nasljeđivanja. Također je pojasnila da su sin umrlog, njegova supruga, majka, nećakinja i ona sama izjavili da se odriču nasljedstva pred njemačkim sudom.
15
Rješenjem od 30. kolovoza 2022. sud koji je uputio zahtjev odbio je zahtjev osobe PA zbog nenadležnosti poljskih sudova za odlučivanje o nasljeđivanju umrlog čije se posljednje uobičajeno boravište nalazilo u državi članici različitoj od Republike Poljske. Odbio je primijeniti pravilo o supsidijarnoj nadležnosti iz članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 650/2012 smatrajući da se ono odnosi samo na umrle čije se posljednje uobičajeno boravište nije nalazilo u državi članici.
16
Sąd Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu, Poljska), povodom podnesene žalbe, rješenjem od 14. studenoga 2022. ukinuo je rješenje od 30. kolovoza 2022. smatrajući da je tumačenje članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 650/2012 koje je dao sud koji je uputio zahtjev pogrešno. Sąd Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu) naveo je da se tom odredbom dodjeljuje supsidijarna nadležnost državi članici u kojoj je umrli ostavio imovinu i čiji je bio državljanin, čak i ako nije imao uobičajeno boravište u toj državi članici.
17
Sud koji je uputio zahtjev, pred kojim se ponovno vodi glavni postupak, ne slaže se s tumačenjem članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 650/2012 koje je usvojio Sąd Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu), koje je, prema njegovu mišljenju, protivno njegovu doslovnom smislu i ciljevima Uredbe br. 650/2012.
18
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je na temelju nacionalnog prava sud pred kojim je pokrenut postupak vezan čak i pogrešnim tumačenjem prava Unije koje je usvojio viši sud, tako da se sukob tumačenja prava Unije o kojem je riječ može riješiti samo odgovorom Suda na prethodno pitanje. U tom pogledu ističe da se ni u jednoj odredbi nacionalnog prava izričito ne navodi da bi mu odgovor Suda omogućio da odstupi od tumačenja višeg suda. Međutim, on smatra da mora, kako bi pridonio ostvarenju ciljeva iz članka 267. UFEU‑a, moći u potpunosti uzeti u obzir tumačenje prava Unije dano u presudi donesenoj u prethodnom postupku, čak i ako se ono razlikuje od tumačenja višeg nacionalnog suda u glavnom predmetu.
19
U tim okolnostima Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Općinski sud u Szczecinu– Prawobrzeże i Zachód u Szczecinu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 10. stavak 1. točku (a) Uredbe [br. 650/2012] tumačiti na način da se primjenjuje samo u situaciji u kojoj umrli nije imao domicil ni u jednoj državi članici na koju se primjenjuje Uredba ili [na način da] se njime dodjeljuje supsidijarna nadležnost državi članici u kojoj je umrli ostavio imovinu i čiji je državljanin bio u trenutku smrti, čak i ako je njegovo uobičajeno boravište u trenutku smrti bilo u drugoj državi članici na koju se primjenjuje Uredba?
2.
Treba li pravo Unije, osobito članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalna odredba u skladu s kojom je sud vezan pravnom ocjenom suda višeg stupnja u pogledu tumačenja europskog prava, a ta je ocjena protivna tumačenju koje je Sud Europske unije također u konkretnom predmetu iznio u presudi donesenoj u prethodnom postupku?”
O prethodnim pitanjima
20
Na temelju članka 99. Poslovnika, Sud može, u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem kad se odgovor na postavljeno pitanje može jasno izvesti iz sudske prakse ili kad odgovor ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji.
21
U ovom slučaju Sud smatra da, što se tiče prvog pitanja, tekst članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 650/2012 ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji i da se, kad je riječ o drugom pitanju, tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev može jasno izvesti iz presude od 5. listopada 2010., Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581). Stoga u ovom predmetu valja primijeniti članak 99. Poslovnika.
Prvo pitanje
22
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da se pravilo o supsidijarnoj nadležnosti predviđeno tom odredbom primjenjuje samo ako se uobičajeno boravište umrlog u trenutku smrti nalazilo u državi članici koju ne obvezuje ta uredba ili u trećoj državi.
23
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 uspostavlja pravilo o općoj nadležnosti prema kojem su za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti nadležni sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.
24
Ako je umrli imao svoje uobičajeno boravište u državi članici, sudovi druge države članice čije je državljanstvo imao mogu postati nadležni, u skladu s člancima 5. do 9. Uredbe br. 650/2012, ako je umrli izabrao, u skladu s člankom 22. te uredbe, pravo te države članice za pravo koje će urediti u cijelosti njegovo nasljeđivanje.
25
Osim toga, člankom 10. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 650/2012 uspostavlja se pravilo o supsidijarnoj nadležnosti za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti u korist sudova države članice u kojoj se nalazi imovina ostavine, pod uvjetom da je umrli imao državljanstvo te države članice u trenutku svoje smrti. Međutim, kao što to proizlazi iz teksta prvog dijela članka 10. stavka 1. te uredbe, supsidijarna nadležnost koja se temelji na toj odredbi predviđena je samo u slučaju kada se uobičajeno boravište umrlog u trenutku njegove smrti ne nalazi u državi članici.
26
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud, tumačeći članak 10. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 650/2012 u presudi od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima) (C‑645/20, EU:C:2022:267), pojasnio da i članak 4. te uredbe i njezin članak 10. stavak 1. imaju za jedini cilj utvrditi jedinstvene kriterije sudske nadležnosti za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti. Tim se člankom 10., koji se nalazi u poglavlju II. navedene uredbe, kojim se utvrđuje skup pravila o nadležnosti u nasljednim stvarima, predviđaju supsidijarne nadležnosti u odnosu na opću nadležnost, utvrđenu pravilom iz članka 4. iste uredbe, kojim se određuju sudovi mjesta uobičajenog boravišta umrlog kao sudovi nadležni za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti o kojem je riječ (presuda od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima), C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 30.).
27
U tom je okviru Sud pojasnio da ne postoji hijerarhijski odnos između suda utvrđenog u članku 4. Uredbe br. 650/2012 i suda utvrđenog u njezinu članku 10. jer se svaki od njih odnosi na različite slučajeve. Isto tako, činjenica da se nadležnosti iz članka 10. te uredbe kvalificiraju kao„supsidijarne” ne znači da je ta odredba manje obvezujuća od one iz članka 4. navedene uredbe koja se odnosi na opću nadležnost. U tom pogledu upotreba izraza „svejedno” u članku 10. stavku 1. iste uredbe upućuje na to da se ta odredba odnosi na pravilo nadležnosti koje je ekvivalentno i komplementarno pravilu o općoj nadležnosti iz tog članka 4. te uredbe, tako da u slučaju neprimjenjivosti tog članka valja provjeriti jesu li ispunjeni kriteriji za nadležnost iz navedenog članka 10. (presuda od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima), C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 33. i 34.).
28
Štoviše, Sud je utvrdio da ta pravila o sudskoj nadležnosti za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti ne daju zainteresiranim strankama mogućnost izbora, ovisno o njihovim interesima, suda države članice, podložno primjeni članka 5. navedene uredbe u slučaju izbora umrlog prava koje će se primjenjivati na njegovo nasljeđivanje (presuda od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima), C‑645/20, EU:C:2022:267, t. 32.).
29
Što se konkretno tiče okolnosti u kojima je Sud usvojio takvo tumačenje, valja istaknuti da je Sud u točki 25. presude od 7. travnja 2022., VA i ZA (Supsidijarna nadležnost u nasljednim stvarima) (C‑645/20, EU:C:2022:267) pošao od pretpostavke da se uobičajeno boravište umrlog nalazilo u Ujedinjenoj Kraljevini, odnosno u državi članici koju, čak i prije povlačenja te države iz Unije, nije obvezivala Uredba br. 650/2012. Za potrebe tumačenja članka 10. te uredbe smatrao je da se pravila o nadležnosti predviđena tim člankom mogu primijeniti ako je umrli imao svoje uobičajeno boravište u državi članici Unije koju ne obvezuje navedena uredba.
30
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, posljednje uobičajeno boravište umrlog nalazilo se u Njemačkoj i on nije odabrao pravo mjerodavno za njegovo nasljeđivanje u cijelosti.
31
U tim okolnostima, iz jednoznačnog teksta članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 650/2012 jasno proizlazi da se ta odredba ne primjenjuje u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj se uobičajeno boravište umrlog u trenutku njegove smrti nalazilo u državi članici koju obvezuje ta uredba.
32
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 10. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da se pravilo o supsidijarnoj nadležnosti predviđeno tom odredbom primjenjuje samo ako se uobičajeno boravište umrlog u trenutku smrti nalazilo u državi članici koju ne obvezuje ta uredba ili u trećoj državi.
Drugo pitanje
33
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se pravu Unije, osobito članku 267. UFEU‑a, to da nacionalni sud, koji odlučuje nakon što je viši sud ukinuo odluku koju je donio, bude vezan, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, pravnim ocjenama tog višeg suda ako te ocjene nisu u skladu s pravom Unije, kako ga tumači Sud.
34
U tom pogledu, ustaljena je sudska praksa da članak 267. UFEU‑a daje nacionalnim sudovima najširu mogućnost obraćanja Sudu ako smatraju da predmet koji je pred njima u tijeku postavlja pitanja koja zahtijevaju tumačenje ili ocjenu valjanosti odredbi prava Unije nužnih za rješavanje podnesenog im spora (presuda od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 26. i navedena sudska praksa).
35
Osim toga, valja podsjetiti na to da presuda Suda donesena u prethodnom postupku obvezuje nacionalni sud u pogledu tumačenja ili ocjene valjanosti akata Unijinih institucija o kojima je riječ, kada on odlučuje u glavnom postupku (presuda od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 29. i navedena sudska praksa).
36
U tom pogledu, nacionalni sud koji je iskoristio mogućnost koja mu je dodijeljena člankom 267. drugim stavkom UFEU‑a vezan je, kada odlučuje u glavnom postupku, tumačenjem predmetnih odredbi koje je dao Sud te stoga mora, ako je to potrebno, odstupiti od ocjene višeg suda kada smatra da s obzirom na to tumačenje ona nije u skladu s pravom Unije (presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 30. i od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, t. 46.).
37
Štoviše, na temelju načela nadređenosti prava Unije, ako nacionalni propis nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima prava Unije, nacionalni sud koji je u okviru svojih nadležnosti zadužen za primjenu odredaba prava Unije dužan je osigurati njihov puni učinak izuzimajući iz primjene, prema potrebi, svaku suprotnu odredbu nacionalnog zakonodavstva, a da pritom ne mora zatražiti ni čekati prethodno stavljanje izvan snage te nacionalne odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen Ustavom (vidjeti u tom smislu presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 31. i navedenu sudsku praksu i od 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
38
Kad je riječ, konkretno, o postojanju pravila nacionalnog prava kojima se predviđa da je nacionalni sud bezuvjetno vezan tumačenjem prava Unije koje je dao drugi nacionalni sud, Sud je već presudio da se pravu Unije protivi to da nacionalni sud bude vezan nacionalnim pravilom na temelju kojeg se njemu nameću ocjene višeg nacionalnog suda kada se pokaže da te ocjene nisu u skladu s pravom Unije (presuda od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 32.).
39
U tim okolnostima, zahtjev osiguravanja punog učinka prava Unije uključuje obvezu za nacionalne sudove da izmijene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s pravom Unije (presuda 9. rujna 2021., Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, t. 47. i navedena sudska praksa).
40
Iz toga slijedi da u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ima obvezu osigurati puni učinak članka 267. UFEU‑a izuzimajući od primjene, po potrebi i samoinicijativno, nacionalne postupovne odredbe, u ovom slučaju odredbe članka 386. stavka 6. Zakonika o građanskom postupku, koje zahtijevaju da primijeni pravno tumačenje Sąda Okręgowy w Szczecinie (Okružni sud u Szczecinu) ako to tumačenje nije u skladu s pravom Unije, kako ga tumači Sud.
41
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije, osobito članak 267. UFEU‑a, treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud, koji odlučuje nakon što je viši sud ukinuo odluku koju je donio, bude vezan, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, pravnim ocjenama tog višeg suda ako te ocjene nisu u skladu s pravom Unije, kako ga tumači Sud.
Troškovi
42
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) rješava:
1.
Članak 10. stavak 1. točku (a) Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju
treba tumačiti na način da se
pravilo o supsidijarnoj nadležnosti predviđeno tom odredbom primjenjuje samo ako se uobičajeno boravište umrlog u trenutku smrti nalazilo u državi članici koju ne obvezuje ta uredba ili u trećoj državi.
2.
Pravo Unije, osobito članak 267. UFEU‑a,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi to da nacionalni sud, koji odlučuje nakon što je viši sud ukinuo odluku koju je donio, bude vezan, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, pravnim ocjenama tog višeg suda ako te ocjene nisu u skladu s pravom Unije, kako ga tumači Sud.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.