62022CJ0088
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
19. listopada 2023. (
*1
)
„Žalba – Javna služba – Prilog VII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije – Članak 4. stavak 1. točka (a) druga alineja – Privremeno osoblje – Primanja – Naknada za život u inozemstvu – Uvjeti za priznavanje – Glavna profesionalna djelatnost – Usluge koje se obavljaju za drugu državu”
U predmetu C‑88/22 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 8. veljače 2022.,
QB, kojeg je zastupao R. Wardyn, radca prawny, a zatim K. Staszkiewicz, avocate,
žalitelj,
a druga stranka postupka je:
Europska komisija, koju zastupaju T. S. Bohr i A.-C. Simon, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: J.-C. Bonichot, u svojstvu predsjednika vijeća, S. Rodin i L. S. Rossi (izvjestiteljica), suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 4. svibnja 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom osoba QB, član privremenog osoblja Europske komisije, traži poništenje presude Općeg suda Europske unije od 8. prosinca 2021., QB/Komisija (T‑71/21, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:868), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu za poništenje odluke Komisijina Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) od 6. travnja 2020., kojom mu je taj ured odbio priznati naknadu za život u inozemstvu (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
2
Članak 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji mjerodavnoj za spor povodom kojeg je pokrenut žalbeni postupak (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), u stavku 1. određuje:
„Na naknadu za život u inozemstvu koja iznosi 16 % zbroja osnovne plaće, naknade za kućanstvo i naknade za uzdržavano dijete, koje se isplaćuju dužnosniku imenovanom na stalno radno mjesto imaju pravo:
(a)
dužnosnici:
–
koji nisu državljani i nisu nikad bili državljani države na čijem se državnom području nalazi njihovo mjesto rada
i
–
koji u razdoblju od pet godina koje je završilo šest mjeseci prije njihova stupanja u službu nisu imali uobičajeno boravište niti su svoju glavnu djelatnost obavljali na europskom području te države. Za potrebe ove odredbe u obzir se ne uzimaju okolnosti koje proizlaze iz rada za drugu državu ili međunarodnu organizaciju[.]
[…]”
Okolnosti spora
3
Opći je sud u točkama 3. do 13. pobijane presude izložio okolnosti spora sljedećim riječima:
„3
Europska mreža za pravosudno osposobljavanje (u daljnjem tekstu: Europska mreža) je međunarodno neprofitno udruženje osnovano na temelju belgijskog prava, bez pravne osobnosti i sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija). Cilj joj je razvijanje programa obuke s europskom dimenzijom za pravosudne dužnosnike i zaposlenike sudova. Članovi Europske mreže mogu biti institucije država članica koje su nadležne za provođenje obuke sudaca i državnih odvjetnika ili one koje su uključene u pravosudnu obuku na razini [Europske] [u]nije.
4
Tužitelj, osoba QB, poljski državljanin, obavljao je od 2005. godine dužnost suca u jednom okružnom sudu u Poljskoj.
5
Odlukom poljskog Ministarstva pravosuđa tužitelj je od ožujka 2009. upućen na rad u Krajowu Szkołu Sądownictwa i Prokuratury (Državna škola za sudstvo i državno odvjetništvo, u daljnjem tekstu: DŠSDO). Ta je škola središnja državna ustanova osnovana na temelju zakona s ciljem pružanja obuke dužnosnika redovnih sudova i državnog odvjetništva u Poljskoj.
6
U prosincu 2013. poljsko Ministarstvo pravosuđa i Europska mreža sklopili su sporazum kojim je tužitelju, osobi upućenoj na rad u DŠSDO, povjerena dužnost glavnog tajnika Europske mreže. Kada je riječ o mjestu obavljanja dužnosti, bilo je predviđeno da se prisutnost tužitelja zahtijeva ne samo u sjedištu DŠSDO‑a u Poljskoj, nego i u radnim prostorijama Europske mreže u Bruxellesu te u bilo kojem drugom mjestu u kojem se provode aktivnosti Europske mreže ili u kojem bi se smatralo da je prisutnost tužitelja u interesu Europske mreže.
7
Nadalje, od 1. siječnja 2014. do 31. prosinca 2019. tužitelj je bio na položaju glavnog stručnjaka u Međunarodnom centru za suradnju DŠSDO‑a. Bio je zadužen za osiguravanje dobre suradnje i provedbe aktivnosti koje proistječu iz pristupanja DŠSDO‑a Europskoj mreži.
8
Tužitelj je s obitelji živio u Bruxellesu od 1. siječnja 2014. do 30. lipnja 2019. Nakon što mu je u lipnju 2019. istekao mandat u Europskoj mreži, tužitelj i njegova obitelj vratili su se u Poljsku.
9
Tužitelj je primljen u službu Komisije […] kao član privremenog osoblja u Bruxellesu 1. siječnja 2020.
10
Nakon što je tužitelj preuzeo dužnost u Komisiji, Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) priznao mu je [spornom odlukom] naknadu za boravak u stranoj državi, ali [mu] je odbio [priznati] naknadu za život u inozemstvu.
[…]
13
Odlukom od 3. studenoga 2020. (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe), Komisijino tijelo ovlašteno za sklapanje ugovorâ o radu […] odbilo je žalbu [tužitelja podnesenu protiv sporne odluke]. Navelo je da je referentno razdoblje od pet godina prije prijama tužitelja u službu u Komisiji [(u daljnjem tekstu: referentno razdoblje)] trajalo od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2019. Utvrdilo je da je tužitelj tijekom cijelog tog razdoblja obavljao dužnost glavnog tajnika Europske mreže u Bruxellesu. Istaknulo je da tužitelj ne osporava zaključak PMO‑a da se Europska mreža ne može smatrati međunarodnom organizacijom u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju. To je tijelo smatralo da, iako je tužitelj u referentnom razdoblju i dalje bio obvezan postupati prema napucima svojih nadređenih iz DŠSDO‑a, on je s Europskom mrežom ipak bio vezan samostalnim pravnim odnosom. Naglasilo je da se, s obzirom na to da se tužitelj nije zaposlio u stalnom predstavništvu Poljske Države u Belgiji, izvršavanje dužnosti glavnog tajnika Europske mreže ne može kvalificirati kao rad za Poljsku Državu u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, pa je stoga u referentnom razdoblju glavnu profesionalnu djelatnost on obavljao u Belgiji. Smatralo je da, s obzirom na to da se naknada za život u inozemstvu može odbiti samo na temelju kriterija mjesta obavljanja glavne djelatnosti, nema potrebe razmatrati kriterij mjesta uobičajenog boravišta.”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
4
Tužbom dostavljenom tajništvu Općeg suda 2. veljače 2021. osoba QB pokrenula je postupak za poništenje sporne odluke.
5
U prilog osnovanosti svoje tužbe osoba QB istaknula je tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog odnosio se na povredu obveze obrazlaganja. Drugim tužbenim razlogom prigovaralo se Komisiji da je povrijedila članak 4. stavak 1. točku (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju vezano uz, prvo, određivanje mjesta uobičajenog boravišta osobe QB u referentnom razdoblju, drugo, utvrđivanje njezine glavne profesionalne djelatnosti u tom razdoblju i mjesta obavljanja te djelatnosti te, treće, primjenjivost iznimke koja se tom odredbom predviđa u slučaju „rada za drugu državu”. Treći tužbeni razlog odnosio se na očite pogreške u ocjeni počinjene prilikom ocjene uvjeta za priznavanje naknade za život u inozemstvu.
6
Opći je sud pobijanom presudom odbio tu tužbu u cijelosti.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
7
Osoba QB svojom žalbom od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku i odluku o odbijanju žalbe;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.
8
Komisija od Suda traži da odbije žalbu i da osobi QB naloži snošenje troškova.
O žalbi
9
U prilog osnovanosti svoje žalbe žalitelj ističe dva žalbena razloga vezana uz pogreške koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom tumačenja i primjene uvjeta za priznavanje naknade za život u inozemstvu predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (a) drugoj alineji Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
10
Prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja i primjene članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju jer je u točkama 63. do 74. pobijane presude zaključio da je glavna profesionalna djelatnost žalitelja u referentnom razdoblju bila djelatnost glavnog tajnika Europske mreže i da se mjesto obavljanja te djelatnosti nalazilo u Bruxellesu.
11
U tom smislu, žalitelj ne spori da je u referentnom razdoblju obavljao dužnost glavnog tajnika Europske mreže, da je u tom svojstvu obavljao brojne administrativne poslove i poslove predstavljanja koji su uključivali važne odgovornosti te da se od njega tražila prisutnost ne samo u DŠSDO‑u nego i u radnim prostorijama Europske mreže u Bruxellesu.
12
On međutim smatra da je tijekom cijelog tog razdoblja njegova glavna profesionalna djelatnost stalno bila djelatnost suca, upućenog na rad u DŠSDO, u Poljskoj.
13
Konkretno navodi da su se, prvo, poslovi i dužnosti koje je obavljao za Europsku mrežu izvršavali za račun DŠSDO‑a, čija je zadaća pružanje obuke poljskoj sudbenoj vlasti te je jedan od glavnih korisnika programa obuke Europske mreže.
14
Drugo, žalitelj tvrdi da se sve aktivnosti Europske mreže provode u korist pravosudnih tijela država članica i da Europsku mrežu treba shvatiti kao grupaciju tih nacionalnih tijela, što potvrđuje i činjenica da Europska mreža nema pravnu osobnost.
15
Treće, žalitelj naglašava da statut i pravilnik o unutarnjem redu Europske mreže ne predviđaju radni odnos ili neki drugi pravni odnos između Europske mreže i nacionalnog suca koji obavlja dužnost glavnog tajnika. Tvrdi da je to razvidno i iz memoranduma o razumijevanju zaključenog između Europske mreže i poljskog Ministarstva pravosuđa u kojem se navodi da između žalitelja i Europske mreže ne postoji nikakav pravni odnos.
16
Četvrto, žalitelj ističe da iz sudske prakse proistekle iz presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 42.), slijedi da je „hijerarhijska podređenost” važan kriterij kako bi se utvrdilo za koga je osoba obavljala usluge u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju. U tom pogledu smatra da je tijekom cijelog referentnog razdoblja on zadržao status suca i da je u tom svojstvu ostao zaposlenik poljske države, hijerarhijski podređen DŠSDO‑u. Tvrdi da je stoga poslove i dužnosti glavnog tajnika Europske mreže obavljao kao sudac upućen na rad u DŠSDO, u skladu s načelima neovisnosti i nepristranosti koja sucima zabranjuju da istodobno imaju drugo zaposlenje ili zasnivaju pravni odnos slične prirode.
17
Nadalje, žalitelj u replici osporava da ga je Europska mreža plaćala za usluge koje je pružao u svojstvu glavnog tajnika, tvrdeći da ga je tijekom cijelog referentnog razdoblja plaćala isključivo poljska država, de jure njegov jedini poslodavac.
18
U tom pogledu žalitelj konkretno navodi da, s jedne strane, glavni tajnici Europske mreže nastavljaju primati odgovarajuću nacionalnu plaću, a tu plaću Europska mreža naknađuje nadležnim nacionalnim tijelima u okvirima utvrđene godišnje gornje granice koja ne pokriva nužno cijeli iznos te plaće. S druge strane, naglašava da samo troškovi smještaja glavnih tajnika u Bruxellesu padaju na teret Europske mreže, uz iznimku drugih davanja u naravi koja se priznaju zaposlenicima Europske mreže, što dokazuje da glavni tajnici nisu zaposlenici Europske mreže.
19
Komisija osporava tu argumentaciju.
Ocjena Suda
20
Prvi žalbeni razlog odnosi se na pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio prilikom tumačenja i primjene kriterija koji omogućuju da se utvrdi glavna profesionalna djelatnost dotične osobe i mjesto obavljanja te djelatnosti u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju, kada je u točkama 63. do 74. pobijane presude zaključio da je glavna profesionalna djelatnost žalitelja u referentnom razdoblju bila djelatnost glavnog tajnika Europske mreže i da se mjesto obavljanja te djelatnosti nalazilo u Bruxellesu.
21
U skladu s tom odredbom, naknada za život u inozemstvu priznaje se dužnosniku koji ispunjava dva kumulativna uvjeta predviđena tom odredbom, to jest, prvo, da nema i nikada nije imao državljanstvo države na čijem se području nalazi njegovo mjesto zaposlenja (u daljnjem tekstu: država zaposlenja) i, drugo, da u referentnom razdoblju od pet godina koje ističe šest mjeseci prije njegova prijama u službu nije imao uobičajeno boravište niti obavljao svoju glavnu profesionalnu djelatnost na europskom području te države (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2022., Brown/Komisija i Vijeće, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, t. 37. i 38. te navedenu sudsku praksu). Međutim, u navedenoj se odredbi precizira da prilikom primjene drugog uvjeta ne treba uzimati u obzir okolnosti koje proizlaze iz obavljanja službe za drugu državu ili međunarodnu organizaciju.
22
Budući da se u Pravilniku o osoblju ne navodi definicija pojma „glavne djelatnosti”, utvrđivanje značenja i dosega tog pojma treba provesti u skladu s njegovim uobičajenim smislom u svakodnevnom jeziku, uzimajući pritom u obzir kontekst u kojem se on koristi i ciljeve definirane propisom kojem pripada (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2023., Komisija/Slovačka (Pravo na raskid bez troškova), C‑540/21, EU:C:2023:450, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
23
U tom pogledu valja istaknuti da pojam „glavna djelatnost”, prema njegovu uobičajenom smislu u svakodnevnom jeziku, označava svaki plaćeni i redovni posao, neovisno o tome je li privatni ili javni, u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe, koji ima prevagu u odnosu na bilo koju drugu djelatnost koju dotična osoba eventualno obavlja.
24
Dakle, kao što je nezavisna odvjetnica u bitnome zaključila u točki 46. svojeg mišljenja, da bi neka djelatnost potpadala pod taj pojam, neophodno je da joj dotična osoba posvećuje najveći dio svojeg radnog vremena i da na temelju nje ostvaruje najveći dio svojih profesionalnih prihoda. S druge strane, nije nužno da se ta djelatnost obavlja u okviru radnog odnosa, uređenog na temelju zakona ili ugovora, koji konkretno vezuje dotičnu osobu i subjekta za koji se navedena djelatnost izvršava.
25
Što se tiče konteksta u kojem se koristi pojam „glavna djelatnost” i konkretno članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju, u kojem se taj pojam navodi, treba istaknuti da je, s jedne strane, glavna profesionalna djelatnost relevantna za tu odredbu samo ako se obavlja „uobičajeno” i „na europskom području” države zaposlenja. Prema tome, činjenične okolnosti koje omogućavaju utvrđivanje stalnosti i kontinuiranosti takve djelatnosti i određivanje mjesta njezina obavljanja, poput onih vezanih uz raspodjelu radnog vremena dotične osobe u referentnom razdoblju te uz mjesto u kojem je ta osoba morala stvarno provoditi to radno vrijeme, imaju posebnu važnost za kvalificiranje određenog posla kao „glavne djelatnosti” u smislu navedene odredbe.
26
S druge strane, tek se nakon utvrđivanja glavne profesionalne djelatnosti koju dotična osoba obavlja postavlja pitanje može li se ta djelatnost kvalificirati kao „rad za drugu državu ili međunarodnu organizaciju” u smislu iste odredbe te postaje relevantno eventualno utvrđivanje subjekta za kojeg se ta djelatnost obavlja. Prema tome, krajnji korisnici navedene djelatnosti i subjekti za koje se ona eventualno obavlja nisu relevantni za utvrđivanje glavne profesionalne djelatnosti dotične osobe ili mjesta njezina obavljanja.
27
U prilog takvom doslovnom i sustavnom tumačenju pojma „glavna djelatnost” govore i ciljevi definirani u članku 4. stavku 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Naime, Sud je u više navrata ocijenio da je svrha naknade za život u inozemstvu to da se kompenziraju specifični troškovi i nedostaci koji dužnosnicima nastaju zbog preuzimanja dužnosti u institucijama Unije jer se oni zbog toga moraju seliti iz države u kojoj imaju prebivalište u državu zaposlenja i integrirati se u novu sredinu. Pojam života u inozemstvu ovisi i o dužnosnikovim subjektivnim okolnostima, dakle o stupnju njegove integriranosti u novu sredinu koji je vidljiv iz njegova uobičajenog boravišta ili karakteristika glavne profesionalne djelatnosti koju obavlja. Prema tome, priznavanjem naknade za život u inozemstvu žele se otkloniti faktične nejednakosti koje se pojavljuju između dužnosnika koji su integrirani u društvo države zaposlenja i onih koji to nisu (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2021., Alvarez y Bejarano i dr./Komisija, C‑517/19 P i C‑518/19 P, EU:C:2021:240, t. 69. i navedenu sudsku praksu).
28
Stoga, kao što je nezavisna odvjetnica u bitnome istaknula u točkama 49. i 50. svojeg mišljenja, da bi se utvrdilo je li dotična osoba u referentnom razdoblju obavljala svoju glavnu profesionalnu djelatnost u državi zaposlenja – u kojem slučaju je načelno treba smatrati integriranom u društvo te države, pa slijedom toga ne može ostvarivati naknadu za život u inozemstvu – treba uzeti u obzir činjenične okolnosti koje mogu utjecati na njezinu integraciju u to društvo, a ne činjenične okolnosti vezane uz pravni ili ugovorni status dotične osobe. Među tim su činjeničnim okolnostima, konkretno, glavno mjesto stvarnog obavljanja poslova koje takva profesionalna djelatnost zahtijeva, radno vrijeme posvećeno toj djelatnosti i visina primanja koja se za nju ostvaruju, uključujući i u vidu eventualnih davanja u naravi zbog obveze da osoba bude prisutna na radnom mjestu.
29
Međutim, treba također podsjetiti na to da, u skladu s člankom 256. stavkom 1. UFEU‑‑a i člankom 58. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, žalba mora biti ograničena samo na pravna pitanja. Opći je sud jedini nadležan utvrđivati i ocjenjivati relevantne činjenice te ocjenjivati dokaze. Ocjena tih činjenica i dokaza stoga nije kao takva podložna nadzoru Suda u okviru žalbenog postupka, osim ako nije riječ o njihovu iskrivljavanju (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2023., Lietuvos geležinkeliai/Komisija, C‑42/21 P, EU:C:2023:12, t. 60. i navedenu sudsku praksu).
30
Žalitelj se u konkretnom slučaju nije pozvao ni na kakvo iskrivljavanje koje bi sadržavalo obrazloženje navedeno u točkama 63. do 66. pobijane presude, u kojima je Opći sud u bitnome utvrdio da je iz sporazuma sklopljenog između poljskog Ministarstva pravosuđa i Europske mreže vidljivo da je žalitelj trebao obavljati administrativne poslove i poslove vanjskog predstavljanja koji su od njega zahtijevali da velik dio radnog vremena provodi u radnim prostorijama tajništva Europske mreže u Bruxellesu te u kojima je Opći sud istaknuo da je, s jedne strane, žalitelj na osnovi dužnosti glavnog tajnika ostvarivao primanja u značajnom iznosu, čija visina isključuje mogućnost da je žalitelj tu dužnost obavljao kao dodatni posao uz dužnost suca u Poljskoj, i da su mu, s druge strane, bila priznata davanja u naravi zbog obveze da bude prisutan u Bruxellesu, uključujući i korištenje službenog stana u kojem je tijekom cijelog referentnog razdoblja živio s obitelji. Osim toga, među strankama nije sporno da je položaj glavnog tajnika Europske mreže položaj sa značajnim dužnostima i odgovornostima.
31
U prilog prvom žalbenom razlogu žalitelj, kao prvo, argumentaciju temelji na činjenici da su se poslovi i dužnosti koje je obavljao za Europsku mrežu u svojstvu glavnog tajnika izvršavali za račun DŠSDO‑a kao korisnika programa obuke Europske mreže i da su se sve aktivnosti Europske mreže obavljale u korist ustanova za pravosudnu obuku država članica.
32
Taj se argument ne može prihvatiti jer je utvrđivanje krajnjih korisnika profesionalne djelatnosti dotične osobe, kao što je istaknuto u točki 26. ove presude, irelevantno za utvrđivanje činjenice predstavlja li ta djelatnost njezinu glavnu profesionalnu djelatnost kao i mjesta u kojem se ona obavlja.
33
Kao drugo, žalitelj se poziva na nepostojanje radnog odnosa ili nekog drugog pravnog odnosa između njega i Europske mreže. Međutim, kao što je istaknuto u točkama 23., 24. i 28. ove presude, da bi se neka djelatnost mogla smatrati „glavnom djelatnošću” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju, nije nužno da se ona obavlja u okviru radnog odnosa koji vezuje dotičnu osobu i subjekta za kojeg se ta djelatnost obavlja, pod uvjetom da, s jedne strane, ta osoba obavlja navedenu djelatnost redovno i uz plaću te, s druge strane, da joj ta osoba posvećuje najveći dio svojeg radnog vremena i da na temelju nje ostvaruje najveći dio svojih profesionalnih prihoda.
34
U konkretnom slučaju, iz utvrđenja Općeg suda u pobijanoj presudi na koja se podsjeća u točki 30. ove presude proizlazi, s jedne strane, da je djelatnost glavnog tajnika Europske mreže bila radna aktivnost koju je žalitelj obavljao redovno i uz plaću, na temelju sporazuma sklopljenog između njegova poslodavca, to jest poljskog Ministarstva pravosuđa, i Europske mreže te, s druge strane, da je žalitelj toj djelatnosti posvećivao velik dio svojeg radnog vremena u zamjenu za primanja čiji iznos isključuje mogućnost da se ona obavljala kao dodatni posao.
35
Kao treće, žalitelj prigovara Općem sudu da prilikom utvrđivanja njegove glavne profesionalne djelatnosti nije uzeo u obzir kriterij hijerarhijske podređenosti, utvrđen u sudskoj praksi Suda proizašloj iz presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 42.), kao ni činjenicu da ima status nacionalnog suca.
36
Ipak, taj se argument zasniva na pogrešnom tumačenju navedene sudske prakse. Naime, Sud je uzeo u obzir postojanje hijerarhijskog odnosa između dotične osobe i subjekta za kojeg se ta djelatnost obavlja tek u okviru ocjene pitanja može li se profesionalna djelatnost iz predmeta u kojem je donesena ta presuda kvalificirati kao „rad za drugu državu”. No, kao što je naglašeno u točki 26. ove presude, ta se ocjena provodi tek nakon utvrđivanja ima li takva profesionalna djelatnost značaj glavne djelatnosti.
37
Također, kada je riječ o činjenici da je žalitelj zadržao status nacionalnog suca, a samim time i obavljao dužnost glavnog tajnika Europske mreže kao sudac upućen na rad u DŠSDO, treba istaknuti da bi, kao što je nezavisna odvjetnica u bitnome navela u točki 59. svojeg mišljenja, ta činjenica u krajnjoj liniji mogla biti relevantna za utvrđivanje je li se takva profesionalna djelatnost izvršavala za račun poljske države. Zbog istih razloga kao što su oni navedeni u prethodnoj točki ove presude, dakle, navedena činjenica nema nikakva utjecaja na utvrđivanje je li ta djelatnost glavna kao ni na utvrđivanje mjesta njezina obavljanja.
38
Kao četvrto i posljednje, argument kojim se osporava ocjena da je žalitelja za usluge koje je pružao u svojstvu glavnog tajnika plaćala Europska mreža, također se u svakom slučaju zasniva na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Naime, u točki 66. te presude Opći sud nije utvrdio da je žalitelja plaćala Europska mreža, već da je njegova primanja u konačnici pokrivala Europska mreža do značajnog maksimalnog iznosa.
39
Imajući u vidu navedena razmatranja, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
40
Drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 79. do 82. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja pojma „rad za drugu državu” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
41
S jedne strane, žalitelj navodi da je Opći sud pogrešno zaključio da taj pojam uključuje samo usluge koje se obavljaju u stalnom predstavništvu određene države. U tom smislu prije svega tvrdi da takvo usko tumačenje navedenog pojma odstupa od sudske prakse Općeg suda prema kojoj, ako je zainteresirana osoba bila u izravnom pravnom odnosu s predmetnom državom ili međunarodnom organizacijom, iznimka predviđena tom odredbom pokriva sve okolnosti koje proistječu iz obavljanja službe za tu državu ili tu međunarodnu organizaciju.
42
Nadalje, žalitelj smatra da se u ovom predmetu ne može primijeniti sudska praksa na koju se Opći sud u pobijanoj presudi pozvao u prilog navedenom uskom tumačenju. Naime, tvrdi da se ta sudska praksa odnosila na osobe kojima se diplomatski status priznavao samo zbog njihovih bračnih drugova, diplomata država članica, koje, s obzirom na to da su bile u pravnom odnosu s belgijskim subjektima, nisu imale direktne veze sa svojom zemljom podrijetla, ili na osobe koje su radile za politički entitet određene države, a ne za njezinu središnju upravu.
43
Konačno, žalitelj tvrdi da se, imajući u vidu načelo diobe vlasti koje među ostalim proistječe iz zajedničkih ustavnih tradicija država članica, nijedan dužnosnik sudbene vlasti ne može zaposliti u stalnom predstavništvu države članice jer je to predstavništvo dio izvršne vlasti. Tumačeći pojam „rad za drugu državu” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju na način da obuhvaća samo usluge koje se obavljaju u stalnom predstavništvu određene države, Opći je sud dakle neosnovano isključio od prava na to izuzeće sve dužnosnike sudbene vlasti.
44
S druge strane, žalitelj tvrdi da je Opći sud, propustivši uzeti u obzir njegov status nacionalnog suca i posao koji je obavljao za DŠSDO, povrijedio tu odredbu. U tom smislu upućuje na argumente iznesene u prvom žalbenom razlogu u prilog tvrdnji da je obavljajući poslove i dužnosti glavnog tajnika Europske mreže izvršavao poslove koje mu je povjerio DŠSDO.
45
Komisija osporava tu argumentaciju.
Ocjena Suda
46
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj osporava tumačenje pojma „rad za drugu državu” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju, tvrdeći da je Opći sud, s jedne strane, pogrešno zaključio da taj pojam uključuje samo usluge koje se obavljaju u stalnom predstavništvu određene države i da je, s druge strane, propustio uzeti u obzir činjenicu da ima status nacionalnog suca te posao koji je obavljao za DŠSDO.
47
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, doseg pojma „rad za drugu državu” treba u cijelosti ocjenjivati i tumačiti vodeći računa o sustavu i ciljevima propisa kojeg je on dio (presuda od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 42. i navedena sudska praksa).
48
U tom pogledu Sud je smatrao da se, kao što se podsjeća u točki 27. ove presude, naknada za život u inozemstvu predviđa kako bi se otklonile faktične nejednakosti koje se pojavljuju između dužnosnika koji su integrirani u konkretno društvo i onih koji to nisu. Međutim, obavljanje usluga za drugu državu ili međunarodnu organizaciju ima za posljedicu održavanje posebne povezanosti zainteresirane osobe s tom drugom državom ili tom međunarodnom organizacijom, čime se sprečava stvaranje trajne povezanosti s državom zaposlenja, a time i dovoljna integracija te osobe u društvo potonje države. U tom smislu, u okolnostima života u inozemstvu nalazi se i dužnosnik koji je u referentnom razdoblju živio ili obavljao profesionalnu djelatnost na europskom području države zaposlenja s ciljem pružanja usluga za drugu državu ili međunarodnu organizaciju (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 43. do 46. i navedenu sudsku praksu).
49
Sud je tako ocijenio da se svaka osoba za koju se smatra – zbog činjenice da je u referentnom razdoblju pripadala strukturama druge države ili međunarodne organizacije u državi zaposlenja – da je bila u službi te druge države ili te međunarodne organizacije nalazi u okolnostima „života u inozemstvu” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju, i to neovisno o tome koju je dužnost obavljala te o postojanju izravnog pravnog odnosa s navedenom drugom državom ili navedenom međunarodnom organizacijom (vidjeti u tom smislu presude od 15. siječnja 1981., Vutera/Komisija, 1322/79, EU:C:1981:6, t. 8., te od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 41., 44. i 45.)
50
Sud je nadalje istaknuo da, s obzirom na to da pojam „rad za drugu državu” u smislu te odredbe uključuje i obavljanje usluga za treću zemlju, za njegovo je tumačenje potrebno referirati se na međunarodno javno pravo koje uređuje odnose između država članica i trećih zemalja. Iako podjela nadležnosti na međudržavnoj razini varira ovisno o institucionalnom ustroju pojedine države, država se u međunarodnom javnom pravu mora promatrati kao jedinstveni subjekt (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 47. do 49.).
51
Prema tom shvaćanju, u državi zaposlenja dotične osobe druge su države predstavljene kroz sustav jedinstvenih diplomatskih predstavništava koji odražava jedinstvenost tih drugih država na međunarodnoj razni, a uključuje veleposlanstva, diplomatske misije i stalna predstavništva pri međunarodnim organizacijama (vidjeti u tom smislu presude od 21. lipnja 2007., Komisija/Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 39., te od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 49.).
52
U tom kontekstu Sud je ocijenio kako, da bi se moglo smatrati da je neka osoba – koja je u referentnom razdoblju obavljala svoju glavnu profesionalnu djelatnost u predstavništvu političkog entiteta države članice pri institucijama Unije u Bruxellesu – obavljala usluge za „drugu državu”, nije neophodno da je ona bila zaposlena u središnjoj upravi te druge države, ali njezina funkcionalna uključenost u stalno predstavništvo te druge države pri Uniji tijekom tog razdoblja jest odlučna okolnost (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
53
Sud je naime smatrao da specifični status zaposlenika stalnog predstavništva, koji među ostalim omogućuje ostvarivanje raznih povlastica i imuniteta na temelju Bečke konvencije o diplomatskim odnosima od 18. travnja 1961., dovodi do posebne povezanosti s dotičnom državom članicom i sam po sebi stvara prepreku zbog koje zainteresirana osoba ne može ostvariti trajnu povezanost s državom zaposlenja, a time ni integrirati se u dovoljnoj mjeri u društvo te države (presuda od 29. studenoga 2007., Salvador García/Komisija, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 51. i navedena sudska praksa).
54
Opći je sud u pobijanoj presudi – nakon što je u točkama 78. do 80. podsjetio na osnove sudske prakse navedene u točkama 50. do 52. ove presude – u točki 82. ocijenio da usluge koje je žalitelj pružao Europskoj mreži u svojstvu glavnog tajnika ne potpadaju pod pojam „rad za drugu državu” zbog toga što je, među ostalim, Europska mreža međunarodno neprofitno udruženje osnovano na temelju belgijskog prava „koje nije uključeno u stalno predstavništvo države članice”.
55
Odlučujući na taj način, pri čemu nije ispitao je li sam žalitelj obavljao glavnu profesionalnu djelatnost glavnog tajnika Europske mreže u diplomatskom predstavništvu druge države u državi zaposlenja, a samim time i u službi te druge države u smislu sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 48. do 51. ove presude, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava.
56
Međutim, ako se u obrazloženju odluke Općeg suda uočava povreda prava Unije, ali je izreka te odluke po svemu sudeći osnovana zbog drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja navedene odluke, pa valja izvršiti preinaku obrazloženja (presuda od 17. siječnja 2023., Španjolska/Komisija, C‑632/20 P, EU:C:2023:28, t. 48.).
57
Stoga valja ispitati je li Opći sud bio u pravu kada je u točki 83. pobijane presude zaključio da se iznimka predviđena u slučaju „rada za drugu državu” iz članka 4. stavka 1. točke (a) druge alineje Priloga VII. Pravilniku o osoblju ne primjenjuje na posao koji je žalitelj obavljao u Europskoj mreži.
58
U tom smislu, iz navoda iznesenih u točkama 3., 64. do 66. i 73. pobijane presude, koje žalitelj nije na odgovarajući način osporio, vidljivo je da je Europska mreža međunarodno neprofitno udruženje osnovano na temelju belgijskog prava čije su članice institucije država članica Unije koje su nadležne za provođenje pravosudne obuke, a cilj joj je razvijanje programa obuke namijenjenih nacionalnim sudovima; da se djelatnost glavnog tajnika Europske mreže koju je izvršavao žalitelj sastojala od obavljanja administrativnih poslova i poslova vanjskog predstavljanja tog udruženja; da je žalitelju kao glavnom tajniku Europske mreže priznato pravo na korištenje službenog stana u Bruxellesu, ali da on – kao što i sam priznaje – nije ostvarivao nikakvu drugu pogodnost niti povlastice ili imunitete; konačno, da je žalitelj u svojstvu glavnog tajnika djelovao pod nadzorom upravljačkog odbora Europske mreže, koji je imao ovlast da ga suspendira i predloži glavnoj skupštini tog udruženja da ga razriješi dužnosti.
59
Iz navedenog proizlazi da žalitelj svoju glavnu profesionalnu djelatnost glavnog tajnika Europske mreže nije obavljao u diplomatskom predstavništvu druge države u državi zaposlenja, a samim time ni u službi te druge države u smislu sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 48. do 51. ove presude, kao uostalom ni u nekom drugom tijelu koje predstavlja interese te druge države u državi zaposlenja.
60
Činjenica da je žalitelj u referentnom razdoblju bio nacionalni sudac upućen na rad u DŠSDO ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, kao što je istaknuto u točki 49. ove presude, postojanje izravnog pravnog odnosa s državom koja nije država zaposlenja izvan slučajeva spomenutih u prethodnoj točki ove presude ne može samo po sebi dokazivati da je dotična osoba u referentnom razdoblju obavljala svoju glavnu profesionalnu djelatnost u službi te druge države.
61
Prema tome, Opći je sud u točki 83. pobijane presude pravilno zaključio da se iznimka vezana uz „rad za drugu državu, predviđena u članku 4. stavku 1. točki (a) drugoj alineji Priloga VII. Pravilniku o osoblju, ne primjenjuje na glavnu profesionalnu djelatnost koju je žalitelj obavljao u referentnom razdoblju.
62
Drugi žalbeni razlog stoga valja odbiti.
63
Uzevši u obzir sva navedena razmatranja, žalbu valja odbiti kao neosnovanu.
Troškovi
64
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
65
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
66
Budući da osoba QB u konkretnom slučaju nije uspjela u postupku, valja joj naložiti da uz vlastite troškove snosi i troškove Komisije, u skladu sa zahtjevima potonje.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Osobi QB nalaže se da uz vlastite troškove snosi i troškove Europske komisije.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski