62023CJ0581
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
8. svibnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Zabrana – Vertikalni sporazumi – Članak 101. stavak 3. UFEU‑a – Uredba (EU) br. 330/2010 – Skupno izuzeće – Članak 4. točka (b) podtočka i. – Teško ograničenje koje isključuje pogodnost tog izuzeća – Iznimka – Ugovori o isključivoj distribuciji – Ograničavanje aktivne prodaje na isključivom području – Pojam ‚sporazum’ – Suglasnost volja dobavljača i njegovih kupaca – Dokaz – Isključivo područje dodijeljeno kupcu – Nepostojanje aktivne prodaje drugih kupaca na tom području”
U predmetu C‑581/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija), odlukom od 13. rujna 2023., koju je Sud zaprimio 21. rujna 2023., u postupku
Beevers Kaas BV
protiv
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
uz sudjelovanje:
B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, M. Gavalec, Z. Csehi i F. Schalin, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Lamote, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 16. listopada 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Beevers Kaas BV, J. Janssen i F. Petillion, advocaten,
–
za Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV i Ahold België BV, H. Burez i M. Varga, advocaten,
–
za B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono, L. Bersou, J.-P. Fierens i P. Goffinet, avocats, i L. Goddeau, advocaat,
–
za belgijsku vladu, A. De Brouwer, C. Jacob, C. Pochet i M. Van Regemorter, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, P. Berghe, N. Cambien i D. Viros, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 9. siječnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 2010., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 270.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Beevers Kaas BV, s jedne strane, i društava Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV i Ahold België BV (u daljnjem tekstu zajedno: društva Albert Heijn), s druge strane, u vezi s činjenicom da su potonji povrijedili ugovor o isključivoj distribuciji koji su sklopila društva Beevers Kaas i B. A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (u daljnjem tekstu: društvo Cono) za distribuciju sira Beemster u Belgiji i Luksemburgu (u daljnjem tekstu: ugovor o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku).
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uredba br. 330/2010, koju sud koji je uputio zahtjev smatra primjenjivom u glavnom postupku, zamijenila je, s učinkom od 1. lipnja 2010., Uredbu Komisije (EZ) br. 2790/1999 od 22. prosinca 1999. o primjeni članka 81. stavka 3. [UEZ‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 1999., L 336, str. 21.). U skladu s člankom 10. drugim stavkom Uredbe br. 330/2010, ona je prestala važiti 31. svibnja 2022.
4
U skladu s člankom 11. Uredbe Komisije (EU) 2022/720 od 10. svibnja 2022. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja (SL 2022., L 134, str. 4.), ta je uredba stupila na snagu 1. lipnja 2022. i prestaje važiti 31. svibnja 2034.
Uredba br. 330/2010
5
U stavku 1. članka 2. Uredbe br. 330/2010, naslovljenog „Izuzeće”, propisivalo se:
„Na temelju članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] i podložno odredbama ove Uredbe, članak 101. stavak 1. [UFEU‑a] se ne primjenjuje na vertikalne sporazume.
Ovo izuzeće se primjenjuje ako takvi sporazumi sadržavaju vertikalna ograničenja.”
6
U članku 4. te uredbe, naslovljenom „Ograničenja koja isključuju pogodnost skupnog izuzeća – teška ograničenja tržišnog natjecanja”, određivalo se:
„Izuzeće iz članka 2. ne primjenjuje se na vertikalne sporazume koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana, imaju za cilj:
[...]
(b)
ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, ne dovodeći u pitanje ograničenje njihovog [njegova] poslovnog nastana, osim:
i.
ograničavanja aktivne prodaje na isključivo dodijeljeno područje [na isključivo dodijeljenom području] ili isključivoj grupi korisnika rezerviranoj za dobavljača, odnosno na području ili korisnicima koje je dobavljač dodijelio drugom kupcu, pod uvjetom da takvo ograničenje ne ograničava prodaju korisnika kupca,
[...]”
Smjernice iz 2010.
7
Istodobno s donošenjem Uredbe br. 330/2010 Europska komisija objavila je Smjernice o vertikalnim ograničenjima (SL 2010., C 130, str. 1., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2010.).
8
U skladu s točkom 25. Smjernica iz 2010.:
„Definicija ‚vertikalnog sporazuma’ iz točke 24. sadržava četiri glavna elementa:
(a)
Uredba o skupnom izuzeću primjenjuje se na sporazume i usklađena djelovanja. Ne primjenjuje se na jednostrano postupanje predmetnih poduzetnika. To jednostrano postupanje može biti obuhvaćeno člankom 102. [UFEU‑a], kojim se zabranjuje zlouporaba vladajućeg položaja. Da bi postojao sporazum u smislu članka 101. [UFEU‑a], dovoljno je da stranke iskažu zajedničku namjeru da se na tržištu ponašaju na određeni način. Oblik u kojem je iskazana namjera nije važan sve dok je vjeran izraz namjere stranaka. Ako ne postoji izričit sporazum kojim se iskazuje suglasnost volja stranaka, Komisija mora dokazati da jedna od stranaka pristaje na jednostranu strategiju druge stranke. Kad je riječ o vertikalnim sporazumima, taj se pristanak na određenu jednostranu strategiju može dokazati na dva načina. Kao prvo, pristanak se može izvesti iz ovlasti koje su strankama dodijeljene unaprijed sastavljenim općim sporazumom. Ako se uvjetima tog sporazuma predviđa ili ovlašćuje jednu stranku da naknadno donese određenu jednostranu strategiju koja će obvezivati drugu stranku, na toj se osnovi može dokazati da je druga stranka pristala na tu strategiju [...] Kao drugo, ako nema takvog izričitog pristanka, Komisija može dokazati postojanje prešutnog pristanka. Za to treba pokazati, prvo, da jedna stranka izričito ili prešutno zahtijeva suradnju druge stranke radi provedbe svoje jednostrane strategije i, drugo, da je druga stranka ispunila taj zahtjev provedbom te jednostrane strategije u praksi [...] Primjerice, ako nakon što dobavljač najavi jednostrano smanjenje svojih isporuka kako bi spriječio svaki oblik paralelne trgovine, distributeri odmah smanje svoje narudžbe i prestanu sudjelovati u paralelnoj trgovini, postoji njihov prešutni pristanak na jednostranu strategiju dobavljača. Međutim, to nije slučaj ako distributeri nastave sudjelovati u paralelnoj trgovini ili nastoje pronaći nove načine njezina odvijanja. Isto tako, u slučaju vertikalnih sporazuma, prešutni pristanak može se izvesti iz razine prisile koju stranka koristi kako bi drugoj stranci ili drugim strankama sporazuma nametnula svoju jednostranu strategiju u vezi s brojem distributera koji u praksi doista provode jednostranu strategiju dobavljača. Primjerice, činjenica da je dobavljač uspostavio sustav praćenja i kazni kako bi sankcionirao distributere koji ne poštuju njegovu jednostranu strategiju upućuje na prešutni pristanak na potonju ako taj sustav omogućuje dobavljaču da tu strategiju provodi u praksi. Dva načina dokazivanja postojanja pristanka opisana u ovoj točki mogu se koristiti zajedno;
[...] [neslužbeni prijevod]”
9
U točki 51. Smjernica iz 2010. navodi se:
„Postoje četiri iznimke od teškog ograničenja utvrđenog člankom 4. točkom (b) Uredbe [br. 330/2010]. Prva iznimka, predviđena u članku 4. točki (b) podtočki i., omogućuje dobavljaču da kupcu stranci sporazuma ograniči aktivnu prodaju na području ili grupi korisnika koji su isključivo dodijeljeni drugom kupcu ili koje je dobavljač rezervirao za sebe. Područje ili grupa korisnika isključivo su dodijeljeni kada, s jedne strane, dobavljač pristane svoj proizvod prodavati samo jednom distributeru radi distribucije na određenom području ili određenoj grupi korisnika te kada je, s druge strane, neovisno o dobavljačevoj prodaji, isključivi distributer zaštićen od aktivne prodaje na svojem području ili svojoj grupi korisnika svih drugih dobavljačevih kupaca iz [Europske u]nije. Dobavljač može kombinirati dodjelu isključivog područja i isključive grupe korisnika na način da, na primjer, imenuje isključivog distributera za određenu grupu korisnika na određenom području. Međutim, takva zaštita isključivo dodijeljenih područja ili grupa korisnika mora dopuštati pasivnu prodaju na takvim područjima ili takvim grupama korisnika. Za potrebe primjene članka 4. točke (b) Uredbe [br. 330/2010], Komisija na sljedeći način opisuje pojmove ‚aktivna’ i ‚pasivna prodaja’:
–
‚aktivna prodaja’ znači aktivno pristupanje pojedinačnim korisnicima putem, primjerice, izravne pošte, uključujući samoinicijativno slanje poruka elektroničke pošte ili osobne posjete; ili aktivno pristupanje određenoj grupi korisnika ili korisnicima na određenom području putem oglasâ u medijima, na internetu ili drugim promidžbenim radnjama izričito namijenjenima toj grupi korisnika ili korisnicima na tom području. Oglašavanje ili promidžbene radnje koje privlače kupca samo ako dosežu (i) određenu grupu korisnika ili određene korisnike na određenom području smatraju se aktivnom prodajom toj grupi korisnika ili korisnicima na tom području.
[...] [neslužbeni prijevod]”
Belgijsko pravo
10
U članku VI.104. Wetboeka van economisch recht (Zakonik o gospodarskom pravu) propisuje se:
„Zabranjene su sve radnje protivne poštenoj trgovačkoj praksi kojima poduzetnik štetno utječe ili može štetno utjecati na poslovne interese jednog ili više poduzetnika.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
Društvo Beevers Kaas isključivi je distributer sira Beemster u Belgiji, koji kupuje od proizvođača Cono, društva s poslovnim nastanom u Nizozemskoj.
12
Društva Cono i Beevers Kaas sklopila su 1. siječnja 1993. ugovor o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku.
13
Društva Albert Heijn posluju kao supermarketi u Belgiji i Nizozemskoj. Ona kupuju sir Beemster koji proizvodi društvo Cono za tržišta izvan Belgije i Luksemburga.
14
Društvo Beevers Kaas prigovara društvima Albert Heijn da su kao treće osobe sudjelovala u povredi ugovora o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku, što, prema njegovu mišljenju, predstavlja povredu članka VI.104. Zakonika o gospodarskom pravu. Prema njegovu mišljenju, ta povreda počinjena je preprodajom u koju su se ta društva upustila na belgijskom državnom području, iako su znala da su društva Cono i Beevers Kaas vezana ugovorom o isključivoj distribuciji.
15
Društva Albert Heijn navode da im društva Beevers Kaas i Cono žele zabraniti preprodaju, što nije dopušteno. Ona tako smatraju da ugovor o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku nije u skladu sa strogim uvjetima prava tržišnog natjecanja koji moraju biti ispunjeni da bi se preprodaja mogla zabraniti jer se tim ugovorom društvo Cono ne obvezuje na to da zaštiti društvo Beevers Kaas od aktivne prodaje drugih distributera.
16
Presudom od 9. srpnja 2021. predsjednik ondernemingsrechtbanka Antwerpen (Sud za poduzetništvo u Antwerpenu, Belgija) odbio je kao neosnovanu tužbu koju je podnijelo društvo Beevers Kaas navodeći da „ni iz jedne ugovorne ili zakonodavne odredbe ne proizlazi to da je poduzetnicima zabranjeno izravno se opskrbljivati u Nizozemskoj kod društva Cono te [...] distribuirati u Belgiji”. Konkretno, u toj je presudi utvrđeno da se ugovorom o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku samo predviđalo to da društvo Cono ne može sâmo prodavati belgijskim distributerima. Tumačenje koje zagovara društvo Beevers Kaas značilo bi da svi poduzetnici, bez obzira na to gdje im je poslovni nastan, moraju poštovati taj ugovor te ne prodavati u Belgiji sir Beemster koji proizvodi društvo Cono. Isto tako, društvo Beevers Kaas na svojem području isključive distribucije u Belgiji ne uživa nikakvu ugovornu zaštitu od aktivne prodaje drugih kupaca koji se opskrbljuju kod društva Cono.
17
Društvo Beevers Kaas protiv te je presude podnijelo žalbu Hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu), sudu koji je uputio zahtjev.
18
Stranke se pred tim sudom ne slažu o tome je li ugovor o isključivoj distribuciji o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s pravom tržišnog natjecanja i, konkretnije, s uvjetima iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010. Rasprava se odnosi na uvjet takozvanog „paralelnog određivanja obveza”, prema kojem dobavljač štiti isključivog distributera od aktivne prodaje koju obavljaju svi drugi kupci tog dobavljača na isključivom području dodijeljenom tom distributeru.
19
Prema mišljenju navedenog suda, na društvu Beevers Kaas je da dokaže da je navodna zaštita koju mu pruža društvo Cono od aktivne prodaje obuhvaćena iznimkom predviđenom u tom članku 4. točki (b) podtočki i.
20
Međupresudom od 27. travnja 2022. sud koji je uputio zahtjev zaključio je da je društvo Beevers Kaas dokazalo da su društva Albert Heijn, barem prešutno, pristala na zabranu aktivne prodaje. Međutim, prema mišljenju tog suda, društvo Beevers Kaas također treba dokazati da su svi drugi preprodavači koje društvo Cono opskrbljuje prihvatili tu zabranu.
21
Sud koji je uputio zahtjev slaže se s napomenom belgijskog tijela nadležnog za tržišno natjecanje, pred kojim je taj sud navedenom međupresudom pokrenuo postupak kao amicus curiae i koje smatra da uvjet paralelnog određivanja obveza treba tumačiti s obzirom na pojam „sporazum” u smislu članka 101. UFEU‑a.
22
S tim u vezi navedeni sud ističe da u Uredbi br. 330/2010 i Smjernicama iz 2010. nije navedeno na koji točno način dobavljač mora štititi svoje isključive distributere od aktivne prodaje svojih drugih kupaca na isključivom području dodijeljenom tim distributerima. Konkretno, u toj uredbi i tim smjernicama nije predviđeno na koji način navedeni dobavljač mora obavijestiti te druge kupce o spomenutoj zabrani aktivne prodaje niti na koji način potonji moraju prihvatiti tu zabranu.
23
Sud koji je uputio zahtjev navodi da u ovom slučaju nema nikakvog dokaza o tome da su svi drugi preprodavači društva Cono izričito prihvatili zabranu aktivne prodaje. Belgijsko tijelo nadležno za tržišno natjecanje smatra da sud koji je uputio zahtjev može zaključiti da postoji prešutni pristanak tih preprodavača na tu zabranu na temelju same činjenice da trenutačno nitko od njih u Belgiji ne prodaje proizvode kupljene od društva Cono. Društvo Beevers Kaas slaže se s tim stajalištem i stoga smatra da je u dovoljnoj mjeri dokazalo da su navedeni preprodavači prihvatili spomenutu zabranu.
24
S druge strane, društva Albert Heijn smatraju da se takvim tumačenjem zanemaruje teret dokazivanja koji je na društvu Beevers Kaas. Ona smatraju da je za utvrđenje postojanja prešutnog pristanka potrebno da društvo Beevers Kaas dokaže da je strategija društva Cono – u skladu s kojom se sir Beemster kupljen u Nizozemskoj ne može aktivno prodavati u Belgiji – priopćena, na dan dodjeljivanja isključivih prava, svim tada ovlaštenim preprodavačima, a nakon toga i svakom novoimenovanom preprodavaču, te da je svaki od njih bio dužan postupati u skladu s njom.
25
U tim je okolnostima Hof van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se uvjet paralelnog određivanja obveza iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe [br. 330/2010] smatrati ispunjenim te može li dobavljač koji ispunjava druge uvjete iz [te uredbe] stoga pravovaljano zabraniti aktivne prodaje jednog od svojih kupaca na području koje je isključivo dodijeljeno drugom kupcu ako se to temelji samo na utvrđenju da na tom području nema aktivne prodaje drugih kupaca? Drugim riječima: treba li postojanje sporazuma o zabrani aktivne prodaje između tih drugih kupaca i dobavljača smatrati dovoljno dokazanim već na temelju samog utvrđenja da na isključivo dodijeljenom području nema aktivne prodaje tih drugih kupaca?
2.
Može li se uvjet paralelnog određivanja obveza iz članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe [br. 330/2010] smatrati ispunjenim te može li dobavljač koji ispunjava druge uvjete iz [te uredbe] stoga pravovaljano zabraniti aktivne prodaje jednog od svojih kupaca na području koje je isključivo dodijeljeno drugom kupcu ako pristanak svojih drugih kupaca dobije samo ako i kada oni namjeravaju aktivno prodavati na isključivo dodijeljenom području? Suprotno tomu, je li potrebno da dobavljač dobije takav pristanak od svih svojih kupaca, neovisno o tome namjeravaju li oni aktivno prodavati na isključivo dodijeljenom području?”
Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
26
Aktima podnesenima tajništvu Suda 11. i 28. veljače 2025., društva Beevers Kaas i Cono zatražila su da se odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda.
27
U prilog svojim zahtjevima ističu da je nezavisna odvjetnica u svojem mišljenju, prvo, odgovorila na pitanje različito od onog koje je postavio sud koji je uputio zahtjev u okviru drugog prethodnog pitanja i, drugo, da se oslonila na pogrešne činjenične i pravne elemente kako bi odgovorila na to drugo pitanje, kako je preoblikovano. Prema mišljenju navedenih društava, u tim je okolnostima nužno da stranke u glavnom postupku odnosno druge zainteresirane osobe iz članka 23. Statuta Suda Europske unije mogu iznijeti svoja stajališta o tim elementima kako bi zaštitile svoja postupovna prava i izbjegle da Sud odgovori na pitanje koje nije nužno za rješavanje spora u glavnom postupku.
28
Na temelju članka 83. Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka po zatvaranju tog dijela postupka iznese novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
29
Međutim, u tom pogledu valja istaknuti da sadržaj mišljenja nezavisnog odvjetnika ne može, kao takav, biti nova činjenica jer bi inače stranke mogle odgovoriti na navedeno mišljenje pozivanjem na takvu činjenicu. Stranke, međutim, ne mogu raspravljati o mišljenju nezavisnog odvjetnika. Sud je tako imao priliku naglasiti da se u skladu s člankom 252. UFEU‑a uloga nezavisnog odvjetnika sastoji u tome da, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje, kako bi pomogao pri obavljanju njegove zadaće koja se sastoji od osiguranja poštovanja prava prilikom tumačenja i primjene Ugovorâ. Na temelju članka 20. četvrtog stavka tog statuta i članka 82. stavka 3. Poslovnika, mišljenjem nezavisnog odvjetnika završava se usmeni dio postupka. Budući da se nalazi izvan raspravljanja između stranaka, mišljenje otvara fazu vijećanja Suda. Ne radi se, dakle, o mišljenju namijenjenom sucima ili strankama koje bi potjecalo od tijela izvan Suda, nego o mišljenju člana same institucije koje je osobno, obrazloženo i javno izneseno (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
30
Iz navedenog proizlazi, među ostalim, to da okolnost da je nezavisni odvjetnik razmatrao prethodno pitanje na temelju preoblikovanja nije sama po sebi opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2003., Makedoniko Metro i Michaniki, C‑57/01, EU:C:2003:47, t. 33. do 36.).
31
U ovom slučaju Sud utvrđuje, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da elementi koje je iznijelo društvo Beevers Kaas ne otkrivaju nikakvu novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku koju je on pozvan donijeti u ovom predmetu te da u potonjem nije potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije. Nadalje, Sud ocjenjuje da je stvar dovoljno razjašnjena za donošenje odluke, s obzirom na to da na kraju pisanog i usmenog dijela postupka raspolaže svim za to potrebnim elementima.
32
On stoga smatra da nije potrebno odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
33
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da je u situaciji u kojoj je dobavljač jednom od svojih kupaca dodijelio isključivo područje puko utvrđenje da njegovi drugi kupci ne prodaju aktivno na tom području dovoljno da se, za potrebe primjene te odredbe, dokaže postojanje sporazuma između spomenutog dobavljača i tih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na navedenom području.
34
Valja podsjetiti na to se u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 330/2010 predviđa skupno izuzeće od zabrane sporazuma iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a za vertikalne sporazume. Naime, u toj se odredbi navodi da se na temelju članka 101. stavka 3. UFEU‑a članak 101. stavak 1. UFEU‑a ne primjenjuje na vertikalne sporazume koji ispunjavaju uvjete propisane u toj uredbi.
35
Međutim, to se izuzeće ne primjenjuje na vertikalne sporazume koji sadržavaju teška ograničenja navedena u članku 4. spomenute uredbe.
36
Tako se na temelju članka 4. točke (b) Uredbe br. 330/2010 navedeno izuzeće „ne primjenjuje [...] na vertikalne sporazume koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana, imaju za cilj ograničavanje područja na kojem kupac stranka sporazuma može prodavati robu ili usluge koje su predmet sporazuma, ili ograničavanje korisnika kojima ih može prodavati, ne dovodeći u pitanje ograničenje njihovog [njegova] poslovnog nastana”.
37
U skladu s člankom 4. točkom (b) podtočkom i. te uredbe, vertikalni sporazum čiji je cilj ograničiti područje ili grupu korisnika kupca ipak se može koristiti skupnim izuzećem predviđenim u članku 2. stavku 1. navedene uredbe ako je riječ o ograničavanju aktivne prodaje tog kupca na određenom području ili određenoj grupi korisnika rezerviranoj za dobavljača, odnosno na području ili korisnicima koje je dobavljač dodijelio drugom kupcu, pod uvjetom da takvo ograničenje ne ograničava prodaju korisnika prvog kupca.
38
Stoga se to izuzeće može primijeniti na ograničenja aktivne prodaje na isključivom području koje je dobavljač dodijelio jednom od svojih kupaca, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti predviđeni Uredbom br. 330/2010.
39
Kao što je to nezavisna odvjetnica u biti naglasila u točkama 39. do 43. svojeg mišljenja i kao što to osobito proizlazi iz točke 51. Smjernica iz 2010., dobavljačeva dodjela isključivih prava na određenom području jednom od svojih kupaca nužno je popraćena paralelnom obvezom tog dobavljača da zaštiti tog kupca od aktivne prodaje drugih kupaca navedenog dobavljača. Iz toga slijedi da je cilj članka 4. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 330/2010 obuhvatiti ograničenja aktivne prodaje koja dobavljač mora po toj osnovi nametnuti svojim kupcima kako bi zajamčio učinkovitost navedenih isključivih prava na području koje je dodijelio jednom od svojih kupaca.
40
Da bi se ocijenilo može li se ugovor o distribuciji sklopljen između dobavljača i kupca kvalificirati kao vertikalni sporazum koji može biti obuhvaćen člankom 4. točkom (b) podtočkom i. te uredbe, valja uzeti u obzir pojam „sporazum” u smislu članka 101. UFEU‑a.
41
U skladu s ustaljenom praksom Suda, da bi postojao „sporazum” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, dovoljno je da su predmetni poduzetnici izrazili zajedničku volju da se na tržištu ponašaju na određeni način. Stoga se sporazum ne može temeljiti na izrazu potpuno jednostrane politike jedne stranke ugovora o distribuciji (presuda od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 47. i 48. i navedena sudska praksa).
42
Međutim, očito jednostrani akt ili postupanje predstavlja „sporazum” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako je on izraz suglasnosti volja najmanje dviju stranaka, pri čemu oblik tog sporazuma sam po sebi nije odlučujući (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 49.).
43
Stoga, kad je riječ o ograničenju aktivne prodaje na isključivom području dodijeljenom kupcu, navedena sukladnost volja stranaka može proizlaziti kako iz klauzula ugovora o distribuciji između dobavljača i kupaca koji ne uživaju isključiva prava na određenom području, kada ti ugovori sadržavaju izričitu zabranu takve prodaje, tako i iz izričitog ili prešutnog postupanja stranaka koje omogućuje izvođenje zaključka o postojanju pristanka potonjih kupaca na to da se, na poziv tog dobavljača, ne upuštaju u spomenutu prodaju (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
44
Kad je riječ o dokazivanju postojanja „sporazuma” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi to da u nedostatku pravila Unije koja uređuju ocjenu dokaza i razinu dokaza koja se zahtijeva u okviru nacionalnog postupka primjene članka 101. UFEU‑a, nacionalni pravni sustav svake države članice treba uspostaviti takva pravila u skladu s načelom procesne autonomije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili vrlo teškim korištenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (presuda od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 55. i navedena sudska praksa).
45
Načelo djelotvornosti zahtijeva da dokaz o povredi prava tržišnog natjecanja Unije mogu činiti ne samo izravni dokazi već i indicije, pod uvjetom da su objektivne i podudarne. Naime, o postojanju sporazuma u većini se slučajeva može zaključiti iz određenog broja podudarnosti i drugih činjeničnih elemenata koji, promatrani kao cjelina, mogu tvoriti dokaz povrede pravila tržišnog natjecanja, u nedostatku drugog dosljednog objašnjenja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
46
Iz toga slijedi da se postojanje „sporazuma” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, čiji je cilj ograničiti aktivnu prodaju na isključivom području, može utvrditi ne samo na temelju izravnih dokaza nego i na temelju objektivnih i podudarnih indicija, kada se iz njih može s dovoljnom sigurnošću zaključiti da je dobavljač pozvao svoje kupce da se ne upuštaju u takvu prodaju na tom području i da su potonji u praksi pristali na postupanje po tom pozivu (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2023., Super Bock Bebidas, C‑211/22, EU:C:2023:529, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
47
U ovom slučaju, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi, s jedne strane, to da ugovori o distribuciji sklopljeni između društva Cono i njegovih kupaca ne sadržavaju nikakvu klauzulu čiji bi cilj bio zabranjivanje potonjima aktivne prodaje na isključivom području dodijeljenom društvu Beevers Kaas. S druge strane, osim društava Albert Heijn, nijedan kupac društva Cono nije sudjelovao u takvoj prodaji na tom području.
48
Na sudu koji je uputio zahtjev jest da ocijeni okolnosti glavnog postupka s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 42. do 46. ove presude.
49
Tako će, kao prvo, s obzirom na sve elemente kojima raspolaže, na njemu biti da utvrdi može li se zaključiti da je u ovom slučaju društvo Cono u bilo kojem obliku pozvalo svoje kupce da se ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području dodijeljenom društvu Beevers Kaas.
50
Kao što je to nezavisna odvjetnica naglasila u točki 78. svojeg mišljenja, takav poziv može imati različite oblike poput, primjerice, dobavljačeve posebne obavijesti upućene kupcima, u kojoj im se nalaže da poštuju isključivo područje ili poput posebne klauzule ili navoda s tim u vezi u dobavljačevim općim uvjetima poslovanja.
51
Kao drugo, također treba utvrditi jesu li kupci društva Cono izričito ili prešutno pristali na eventualni poziv tog dobavljača.
52
S obzirom na dva zahtjeva navedena u točkama 49. i 51. ove presude, valja utvrditi da okolnost prema kojoj, osim društava Albert Heijn, nijedan drugi kupac društva Cono nije sudjelovao u aktivnoj prodaji na isključivom području društva Beevers Kaas nije sama po sebi dovoljna da bi se utvrdilo postojanje „sporazuma” u smislu članka 101. UFEU‑a.
53
S jedne strane, na temelju takve okolnosti ne može se zaključiti da je društvo Cono pozvalo svoje kupce da se ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području dodijeljenom društvu Beevers Kaas. U tom pogledu valja pojasniti da se na temelju samog utvrđenja da je društvo Cono dodijelilo isključivo područje društvu Beevers Kaas i da su drugi kupci prvonavedenog društva eventualno imali saznanja o postojanju takvog područja ne može zaključiti da ih je društvo Cono pozvalo da se ne upuštaju u aktivnu prodaju na spomenutom području, osobito u nedostatku posebne obavijesti upućene tim drugim kupcima, u kojoj im se nalaže da poštuju to isključivo područje.
54
S druge strane, točno je da ta okolnost može biti relevantan element koji valja uzeti u obzir prilikom dokazivanja eventualnog prešutnog pristanka drugih kupaca društva Cono na poziv potonjeg da se ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području društva Beevers Kaas. Međutim, ona sama po sebi nije dovoljna da bi se dokazalo postojanje takvog pristanka.
55
Naime, na temelju navedene okolnosti, promatrane zasebno, ne može se s dovoljnom sigurnošću dokazati da je izostanak aktivne prodaje na isključivom području društva Beevers Kaas izraz volje tih drugih kupaca da se usklade s eventualnim pozivom društva Cono da se ne upuste u takvu prodaju odnosno rezultat samostalne poslovne odluke navedenih drugih kupaca da ne prodaju na tom području.
56
Međutim, ta okolnost može predstavljati dokaz prešutnog pristanka dotičnih kupaca kada, kao što to proizlazi iz točke 25. Smjernica iz 2010., istodobno postoje, među ostalim, izričit dobavljačev poziv na poštovanje zabrane aktivne prodaje na isključivom području i sredstva koja tom dobavljaču omogućuju da tu zabranu provede u praksi, kao što je sustav praćenja i kazni koji je navedeni dobavljač uspostavio kako bi sankcionirao kupce koji ne poštuju navedenu zabranu.
57
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 treba tumačiti na način da u situaciji u kojoj je dobavljač jednom od svojih kupaca dodijelio isključivo područje puko utvrđenje da njegovi drugi kupci ne prodaju aktivno na tom području nije dovoljno da se, za potrebe primjene te odredbe, dokaže postojanje sporazuma između spomenutog dobavljača i tih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na navedenom području.
Drugo pitanje
58
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 tumačiti na način da se pogodnost iznimke koja je predviđena tom odredbom dodjeljuje za razdoblje za koje je dokazano da postoji pristanak dobavljačevih kupaca na to da se, na njegov poziv, ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području dodijeljenom drugom kupcu.
59
Iz odgovora na prvo pitanje proizlazi da je zabrana aktivne prodaje obuhvaćena područjem primjene tog članka 4. točke (b) podtočke i. ako je, s jedne strane, dobavljač pozvao svoje kupce da se ne upuštaju u takvu prodaju na isključivom području dodijeljenom drugom kupcu i ako su, s druge strane, dotični kupci pristali postupiti po tom pozivu.
60
Na taj način, stranka koja se poziva na iznimku predviđenu u navedenom članku 4. točki (b) podtočki i. mora, prema potrebi na temelju objektivnih i podudarnih indicija, dokazati postojanje dvaju elemenata navedenih u prethodnoj točki. Pogodnost te iznimke dodjeljuje se stoga za razdoblje za koje je bilo moguće podnijeti takav dokaz.
61
S obzirom na navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010 treba tumačiti na način da se pogodnost iznimke koja je predviđena tom odredbom dodjeljuje za razdoblje za koje je dokazano da postoji pristanak dobavljačevih kupaca na to da se, na njegov poziv, ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području dodijeljenom drugom kupcu.
Troškovi
62
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe Komisije (EU) br. 330/2010 od 20. travnja 2010. o primjeni članka 101. stavka 3. [UFEU‑a] na kategorije vertikalnih sporazuma i usklađenih djelovanja
treba tumačiti na način da:
u situaciji u kojoj je dobavljač jednom od svojih kupaca dodijelio isključivo područje puko utvrđenje da njegovi drugi kupci ne prodaju aktivno na tom području nije dovoljno da se, za potrebe primjene te odredbe, dokaže postojanje sporazuma između spomenutog dobavljača i tih drugih kupaca u pogledu zabrane aktivne prodaje na navedenom području.
2.
Članak 4. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 330/2010
treba tumačiti na način da se:
pogodnost iznimke koja je predviđena tom odredbom dodjeljuje za razdoblje za koje je dokazano da postoji pristanak dobavljačevih kupaca na to da se, na njegov poziv, ne upuštaju u aktivnu prodaju na isključivom području dodijeljenom drugom kupcu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski