62024CJ0279_RES
Predmet C-279/24
AY
protiv
Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 4. prosinca 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EZ) br. 593/2008 – Članak 3. stavci 1. i 2. – Izbor mjerodavnog prava – Članak 6. – Područje primjene – Ugovor sklopljen između poduzetnika i potrošača koji ima boravište u drugoj državi članici – Aktivnost poduzetnika usmjerena prema državi članici u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište nakon datuma sklapanja ugovora koji sadržava odredbu o izboru mjerodavnog prava”
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Pravo mjerodavno za ugovorne obveze – Konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze – Uredba br. 593/2008 – Potrošački ugovori – Područje primjene – Ugovor sklopljen između poduzetnika i potrošača koji ima boravište u drugoj državi članici – Aktivnost poduzetnika usmjerena prema državi članici u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište nakon datuma sklapanja ugovora koji sadržava odredbu o izboru mjerodavnog prava – Isključenost
(Uredba br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 6., 11., 16. i 23. te čl. 3. i 6.)
(t. 24.-42. i izreka)
Sažetak
Postupajući povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), Sud daje pojašnjenja o pravu koje se primjenjuje na potrošački ugovor sklopljen između potrošača s boravištem u prvoj državi članici i banke sa sjedištem u drugoj državi članici, s obzirom na Uredbu Rim I (
1
).
Osoba AY, potrošač s boravištem u Italiji, sklopila je 2013. s austrijskom bankom Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG (u daljnjem tekstu: banka) ugovor o otvaranju tekućeg računa i računa vrijednosnih papira u banci.
U skladu s „Općim uvjetima bankarskog poslovanja” koje je banka predvidjela i s kojima je osoba AY bila upoznata, svi pravni odnosi između ugovornih stranaka bili su uređeni austrijskim pravom. Osim toga, dotična osoba odlučila se za „poslovanje bez savjetovanja”, kako u trenutku potpisivanja ugovora tako i prilikom kasnijih ažuriranja svojeg profila klijenta.
2016. osoba AY sudjelovala je na događanju koje je u Padovi (Italija) organiziralo jedno talijansko investicijsko društvo („događanje u Padovi”), na kojem je direktor tog društva predstavio fond čiji je portfelj uključivao i dužničke vrijednosne papire kojima se trguje na burzi (ETN). Na tom je događanju sudjelovao i zaposlenik banke kako bi banku predstavio prisutnim ulagateljima.
Nešto kasnije, osoba AY na vlastitu je inicijativu preko banke kupila ETN-ove, kao i udjele u fondu koji je bio predstavljen na događanju u Padovi.
Smatrajući da je zbog tih kupnji pretrpjela financijski gubitak, osoba AY podnijela je tužbu za naknadu štete uz obrazloženje da banka nije ispunila svoje obveze savjetovanja i informiranja. Smatra da je talijansko pravo, koje je za nju povoljnije od austrijskog prava, primjenjivo jer je banka svojom prisutnošću na događanju u Padovi usmjerila svoju djelatnost na talijansko tržište. S obzirom na to da su sudovi nižeg stupnja odbili njezin zahtjev, osoba AY obratila se sudu koji je uputio zahtjev, a koji je Sudu uputio zahtjev za prethodnu odluku o pravu koje se primjenjuje u glavnom postupku.
Ocjena Suda
Sud najprije podsjeća na opće pravilo prema kojem se, u skladu s člankom 3. Uredbe Rim I, na ugovor primjenjuje pravo koje su izabrale stranke. Osim toga, članak 6. te uredbe, naslovljen „Potrošački ugovori”, u stavku 1. predviđa da ugovor koji potrošač sklopi s poduzetnikom podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti navedeni u toj odredbi, odnosno da poduzetnik provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište ili da bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu, te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti.
Samo u slučaju da predmetni ugovor ne ispunjava te uvjete, koje treba provjeriti na dan njegova sklapanja, na taj se ugovor primjenjuje pravo koje su izabrale stranke (
2
).
U ovom slučaju, na dan sklapanja predmetnog ugovora, banka nije provodila svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj je potrošač imao svoje uobičajeno boravište niti ih je usmjeravala prema toj državi, tako da ti uvjeti nisu bili ispunjeni.
Međutim, banka je zatim usmjerila svoje komercijalne ili stručne djelatnosti prema državi u kojoj je potrošač imao svoje uobičajeno boravište, tako da je taj uvjet bio ispunjen nakon potpisivanja ugovora sklopljenog između tog potrošača i banke.
Sud zatim iznosi doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 6. stavka 1. Uredbe Rim I.
S obzirom na doslovno tumačenje, tekst te odredbe izričito ne predviđa mogućnost izmjene prava mjerodavnog za potrošački ugovor ako uvjeti navedeni u toj odredbi nisu bili ispunjeni na dan sklapanja tog ugovora, već bi bili ispunjeni naknadno tijekom poslovnog odnosa.
Kad je riječ o kontekstualnom i teleološkom tumačenju, valja podsjetiti, kao prvo, na to da se Uredbom Rim I nastoji, među ostalim, zajamčiti pravna sigurnost u području europskog pravosuđa kolizijskim pravilima koja imaju visok stupanj predvidljivosti.
Kao drugo, u članku 3. stavku 2. navedene uredbe pojašnjava se da promjena prava koje se primjenjuje na ugovor, kako je određeno dogovorom stranaka prilikom sklapanja tog ugovora, može proizlaziti samo iz dogovora tih stranaka, čija bi sloboda izbora mjerodavnog prava usto trebala biti jedan od temelja sustava kolizijskih pravila koja se odnose na ugovorne obveze. Kako bi se dao puni učinak načelu autonomije volje ugovornih stranaka, potrebno je osigurati poštovanje slobodnog izbora tih stranaka u pogledu prava koje se primjenjuje u okviru njihova ugovornog odnosa.
Kao treće, ugovorne strane koje se smatraju slabijima trebaju biti zaštićene kolizijskim pravilima koja su povoljnija za njihove interese od općih pravila. Međutim, tumačenje prema kojem bi bilo moguće odstupiti od kolizijskih pravila predviđenih Uredbom Rim I radi određivanja prava mjerodavnog za potrošačke ugovore, zbog toga što bi drugo pravo bilo povoljnije za potrošača, nužno bi znatno ugrozilo opći zahtjev predvidljivosti prava, a time i načelo pravne sigurnosti u ugovornim odnosima koji uključuju potrošače.
S obzirom na sve prethodno navedeno, mogućnost promjene prava koje se primjenjuje na potrošački ugovor ako uvjeti navedeni u članku 6. stavku 1. Uredbe Rim I nisu bili ispunjeni na dan sklapanja tog ugovora, već bi bili ispunjeni naknadno tijekom poslovnog odnosa, isključena je tekstom te odredbe, s obzirom na to da struktura i ciljevi koji se nastoje postići navedenom odredbom potvrđuju to tumačenje. Štoviše, takva promjena ugrozila bi izbor prava koji su stranke izvršile u skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe.
(
1
)	Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. te SL 2019., L 149, str. 85.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim I)
(
2
)	Članak 3., članak 6. stavak 1. točke (a) i (b) i članak 6. stavak 3. Uredbe Rim I