62024CJ0742
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
15. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Direktiva 2013/33/EU – Članak 15. stavak 1. – Pristup tržištu rada u svojstvu tražitelja međunarodne zaštite – Odbijanje zahtjeva za pristup tržištu rada – Razlog odbijanja – Kašnjenje u obradi zahtjeva za međunarodnu zaštitu za koje je djelomično kriv tražitelj“
U predmetu C‑742/24 (Havvitt) (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska), odlukom od 23. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 24. listopada 2024., u postupku
International Protection Appeals Tribunal,
Minister for Justice,
Ireland,
Attorney General
protiv
LK,
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer (izvjestitelj), predsjednik vijeća, D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
– uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Ireland, Minister for Justice i Attorney General, M. Browne, Chief State Solicitor, C. Aherne, A. Burke i A. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju N. J. Traversa, SC i P. Leonarda, BL,
–
za L. K., C. Power, SC, H. Burgess, BL i G. Daly, solicitor,
–
za Europsku komisiju, A. Azéma i M. Debieuvre, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. stavka 1. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu [tražitelja međunarodne zaštite] (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe LK, tražitelja međunarodne zaštite, i International Protection Appeals Tribunala (Žalbeni sud za međunarodnu zaštitu, Irska), Ministera for Justice (ministar pravosuđa, Irska), Irelanda (Irska) i Attorney Generala (Glavni državni odvjetnik, Irska) u vezi sa zakonitošću odluke o odbijanju njezina zahtjeva za pristup tržištu rada, uz obrazloženje da je kriva za kašnjenje u donošenju prvostupanjske odluke o njezinu zahtjevu za međunarodnu zaštitu (u daljnjem tekstu: prvostupanjska odluka).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2013/32/EU
3
Člankom 6. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L) naslovljenim „Pristup postupku” u stavku 4. određuje se:
„[…] zahtjev za međunarodnu zaštitu smatra se podnesenim ako su obrazac koji je podnio podnositelj zahtjeva [tražitelj] ili, ako je predviđeno nacionalnim pravom, službeno izvješće, zaprimila nadležna tijela određene države članice.”
Direktiva 2013/33
4
Člankom 3. Direktive 2013/33, naslovljenim „Područje primjene”, u stavku 1. predviđa se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na sve državljane trećih zemalja i osobe bez državljanstva koje podnesu zahtjev za međunarodnu zaštitu na državnom području […] države članice […]”
5
Člankom 15. te direktive, naslovljenim „Zapošljavanje”, u stavku 1. određuje se:
„Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva [tražitelji] imaju pristup tržištu rada najkasnije devet mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, ako nadležno tijelo nije donijelo prvostupanjsku odluku i ako za kašnjenje nije kriv podnositelj zahtjeva [tražitelj].”
Irsko pravo
6
Odredbe Direktive 2013/33 prenesene su u irski pravni poredak kroz European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018, (Pravilnik iz 2018. o Europskim zajednicama (Uvjeti prihvata)) (S. I. br. 230/2018, u daljnjem tekstu: Pravilnik iz 2018.), s učinkom od 30. lipnja 2018.
7
Člankom 11. stavcima 3. i 4. tog pravilnika, kojim se provodi članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33, određuje se:
„3.   Tražitelj može podnijeti zahtjev za odobrenje pristupa tržištu rada:
[…]
(b)
najkasnije osam mjeseci od podnošenja zahtjeva [za međunarodnu zaštitu].
4.   Minister [for Justice and Equality] (ministar pravosuđa i jednakosti, Irska) može po primitku zahtjeva podnesenog u skladu sa stavkom 3. tražitelju izdati odobrenje [za pristup tržištu rada] ako:
(a)
je, podložno stavku 6., rok od devet mjeseci istekao nakon datuma podnošenja zahtjeva [za međunarodnu zaštitu] i na taj dan nije bila donesena nijedna prvostupanjska odluka o tražiteljevu zahtjevu za zaštitu i
(b)
za situaciju iz točke (a) ovog stavka djelomično ili uopće nije kriv tražitelj.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
8
Osoba LK, gruzijski državljanin, zatražila je 2. rujna 2019. međunarodnu zaštitu u Irskoj, pri čemu je tvrdila da se izlaže stvarnoj opasnosti od ozbiljne nepravde ako ju se vrati u Gruziju, zemlju njezina podrijetla.
9
International Protection Office (Ured za međunarodnu zaštitu, Irska) (u daljnjem tekstu: IPO) zakazao je razgovor s osobom LK za 16. rujna 2019., ali o tome osoba LK nije bila obaviještena. Osoba LK obratila se svojem socijalnom radniku, koji je dogovorio razgovor kod IPO‑a za 12. prosinca 2019. Na tom je razgovoru osoba LK dobila upitnik o međunarodnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: upitnik IPO 2) sastavljen na gruzijskom jeziku, koji je morala ispuniti i vratiti do 6. siječnja 2020.
10
IPO je osobi LK četiri puta produljio rok za ispunjavanje upitnika IPO 2, posljednji put do 24. kolovoza 2020., kako bi olakšao podnošenje odgovora na upitnik IPO 2. Prvo produljenje roka odobreno je 7. siječnja 2020. do 5. veljače 2020., u trenutku kada osoba LK još nije imala odvjetnika koji bi joj pomagao. Drugi niz produljenjâ roka zatražio je odvjetnik imenovan za pravno savjetovanje, a odobrena su 5. i 20. veljače 2020. Naime, budući da osoba LK ne govori engleski, bile su potrebne usluge gruzijskog prevoditelja kako bi mogla ispuniti upitnik IPO 2, sve uz asistenciju odvjetnika. Treći zahtjev za produljenje roka, koji je prvotno odbijen, odobren je 16. ožujka 2020. do 1. svibnja 2020. zbog izbijanja pandemije bolesti COVID-19 i poteškoća pri organizaciji usluga prevođenja uživo. To je produljenje roka odobreno svim tražiteljima međunarodne zaštite. Četvrto i posljednje produljenje roka zatraženo je 17. srpnja 2020. i odobreno je do 24. kolovoza 2020. Osoba LK je, u prisutnosti prevoditelja, bila na sastanku sa svojim odvjetnikom 5. kolovoza 2020. te je ispunjeni upitnik IPO 2 podnesen IPO‑u 25. kolovoza 2020.
11
Osoba LK istodobno je 20. lipnja 2020. od Labour Market Access Unita (Odjel za pristup tržištu rada, Irska) (u daljnjem tekstu: Odjel za pristup tržištu rada) zatražila odobrenje za pristup tržištu rada na temelju članka 11. stavka 3. Pravilnika iz 2018.
12
Odjel za pristup tržištu rada je 28. kolovoza 2020. odbio taj zahtjev uz obrazloženje da je osoba LK kriva za kašnjenje u donošenju prvostupanjske odluke. Također je naveo da osoba LK nije dostavila upitnik IPO 2.
13
Osoba LK je 11. rujna 2020. zatražila preispitivanje tog odbijanja. Odlukom od 2. prosinca 2020., tijelo nadležno za tu svrhu pri Ministarstvu pravosuđa potvrdilo je navedeno odbijanje, smatrajući da je za kašnjenje u donošenju prvostupanjske odluke kriva osoba LK, s obzirom na to da se nije pojavila na razgovoru 16. rujna 2019. i da nije u razumnom roku dostavila upitnik IPO 2.
14
Osoba LK podnijela je žalbu protiv tog odbijanja International Protection Appeals Tribunalu (Žalbeni sud za međunarodnu zaštitu), koja je odbijena odlukom od 3. ožujka 2021.
15
Zatim je protiv te odluke High Courtu (Visoki sud, Irska) podnijela pravno sredstvo. Presudom od 9. lipnja 2022. taj je sud presudio da je zaključak International Protection Appeals Tribunala (Žalbeni sud za međunarodnu zaštitu), prema kojem je za kašnjenje u donošenju prvostupanjske odluke kriva osoba LK, ili da potonja nije surađivala u obradi svojega zahtjeva, nije logičan i dosljedan te je poništio tu odluku.
16
Protiv te je presude podnesena žalba Supreme Courtu (Vrhovni sud, Irska), sudu koji je uputio zahtjev.
17
Taj sud smatra da osoba LK ne može biti kriva za nikakvo kašnjenje u razdoblju od 2. rujna 2019., dana kada je zatražila međunarodnu zaštitu, do isteka razumnog roka 28. siječnja 2020., kada joj je Legal Aid Board (Povjerenstvo za pravnu pomoć, Irska) imenovao odvjetnika da joj pomogne u pripremi njezina odgovora na upitnik IPO 2.
18
Međutim, napominje da, iako su osobi LK 5. i 20. veljače 2020. ponovno odobrena produljenja roka za odgovor na taj upitnik, potonji 4. ožujka 2020. još nije bio ispunjen. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je samo zbog izbijanja pandemije bolesti COVID-19 i naknadnih ograničenja, svim tražiteljima međunarodne zaštite 16. ožujka 2020. odobreno produljenje roka, koje je osobi LK omogućilo da iskoristi dodatni rok do 1. svibnja 2020. Međutim, osoba LK na taj datum još uvijek nije podnijela upitnik IPO 2, a tek je 17. srpnja 2020. zatražila novo produljenje roka.
19
Taj sud smatra da činjenica da je IPO pristao odobriti određen broj produljenja roka nije relevantna, s obzirom na to da se, zbog toga što osoba LK nije dostavila potrebne informacije u pravilno ispunjenom upitniku IPO 2, zahtjev za međunarodnu zaštitu ne može razmatrati.
20
Smatra da, čak i ako se uzme u obzir pandemija bolesti COVID-19, kašnjenje osobe LK pri podnošenju upitnika IPO 2 ostaje bez zadovoljavajućeg objašnjenja.
21
Što se tiče zahtjeva za odobrenje pristupa tržištu rada koji je osoba LK podnijela 20. lipnja 2020., sud koji je uputio zahtjev naglašava da na taj datum osoba LK nije IPO‑u dostavila informacije potrebne za obradu njezina zahtjeva za međunarodnu zaštitu. U tom pogledu, da je upitnik IPO 2 bio pravodobno podnesen, smatra da ništa ne upućuje na to da se zahtjev za međunarodnu zaštitu osobe LK ne bi mogao obraditi u roku od devet mjeseci navedenom u članku 15. stavku 1. Direktive 2013/33, koji teče od 2. rujna 2019.
22
Taj sud smatra da se može tvrditi da je za kašnjenje u obradi zahtjeva za međunarodnu zaštitu u cijelosti kriva osoba LK, s obzirom na to da se zbog njezine nesuradnje s IPO‑om, njezin zahtjev nije mogao obraditi. Međutim, prema njegovu mišljenju, za dio kašnjenja koje je nastupilo nakon 2. rujna 2019. osoba LK ipak nije kriva.
23
U tim se okolnostima navedeni sud pita o načinu na koji treba pripisati različite sastavne elemente kašnjenja u obradi zahtjeva za međunarodnu zaštitu osobe LK. U tom pogledu ističe da se u Direktivi 2013/33 ne daje naznaka u pogledu toga kakva postupanja mogu dovesti do kašnjenja za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite.
24
Također nastoji doznati podrazumijeva li i u kojoj mjeri uvođenje izraza „djelomično […] kriv”, u Pravilniku iz 2018., to da Irska nije pravilno prenijela Direktivu 2013/33 u nacionalni pravni poredak, uzimajući u obzir marginu prosudbe kojom države članice raspolažu u okviru provedbe te direktive.
25
U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Sud EU‑a je u presudi od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr. (C‑322/19 i C‑385/19, EU:C:2021:11), istaknuo da Direktiva [2013/33] ne daje nikakvu naznaku u pogledu toga kakva postupanja mogu dovesti do kašnjenja za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite u smislu članka 15. stavka 1. navedene direktive. Kada se razmatra kakva postupanja mogu dovesti do kašnjenja za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite, treba li u obzir uzeti činjenicu da [osoba LK] više od devet mjeseci predviđenih u članku 15. navedene direktive nije dostavila nikakve informacije (putem odgovora na upitnik)?
2.
Odnosi li se pojam kašnjenja u smislu članka 15. stavka 1. Direktive [2013/33] samo na kašnjenje za koje je u cijelosti i isključivo kriv tražitelj međunarodne zaštite ili se odnosi na bilo koje neznatno kašnjenje za koje je kriv tražitelj ili koje se može smatrati posljedicom njegove ‚nesuradnje’?
3.
U slučaju znatnog neobjašnjenog kašnjenja za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite, pri čemu je ujedno došlo do kašnjenja za koje je kriva sama država te kašnjenja izazvanog vanjskim čimbenicima kao što su oni koji su posljedica pandemije bolesti COVID-19, može li za potrebe Direktive [2013/33] za kašnjenje u obradi zahtjeva biti ‚kriv podnositelj zahtjeva [tražitelj]’ ako je on odgovoran samo za dio ukupnog kašnjenja ili je u tu svrhu potrebno da je kašnjenje u obradi zahtjeva isključiva krivnja tražitelja?
4.
Znači li upotreba izraza ‚djelomično […] kriv’ u članku 11. stavku 4. točki (b) [Pravilnika iz 2018.], da je Irska nepravilno prenijela Direktivu [2013/33] u svoje nacionalno pravo s obzirom na marginu prosudbe kojom države članice raspolažu u odabiru načina provedbe te direktive te s obzirom na to da, prema svemu sudeći, upotreba tog izraza u praksi ne onemogućava niti pretjerano otežava ostvarivanje prava koja dodjeljuje pravo Unije?”
O prethodnim pitanjima
26
Svojim četirima pitanjima sud koji je uputio zahtjev traži od Suda tumačenje izraza „kašnjenje [za koje] nije kriv podnositelj zahtjeva [tražitelj]” u smislu članka 15. Direktive 2013/33.
Prvo do trećeg pitanja
27
Svojim prvim trima pitanjima, koja valja razmatrati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33 tumačiti na način da, s jedne strane, činjenica da tražitelj međunarodne zaštite više od devet mjeseci predviđenih navedenom odredbom nije dostavio nikakve informacije koje bi nadležnim tijelima omogućile da razmotre njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu predstavlja kašnjenje za koje je kriv tražitelj u smislu te odredbe i, s druge strane, odnosi li se to kašnjenje za koje je kriv tražitelj samo na kašnjenje ili dio kašnjenja za koje je kriv isključivo taj tražitelj ili pak i na kašnjenje čiji su uzroci mješoviti, odnosno do kojeg je došlo i zbog ponašanja tog tražitelja i države članice i/ili vanjskih čimbenika.
28
Valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje pravnog pravila Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 6. listopada 2021., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 27. i navedena sudska praksa).
29
U tom pogledu, s obzirom na to da rok od devet mjeseci predviđen člankom 15. stavkom 1. Direktive 2013/33 teče od podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, ovaj zahtjev za prethodnu odluku nužno se temelji na pretpostavci da je zahtjev za međunarodnu zaštitu osobe LK, u smislu članka 6. stavka 4. Direktive 2013/32, podnesen 2. rujna 2019. Sud treba razmatrati prvo, drugo i treće prethodno pitanje na temelju te činjenične pretpostavke čiju točnost treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
30
U skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2013/33, ako nadležno tijelo ne donese prvostupanjsku odluku u roku od devet mjeseci od podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tražitelju mora biti omogućeno da dobije odobrenje za pristup tržištu rada države članice domaćina bez daljnjeg odgađanja, osim u slučaju kašnjenja u obradi tog zahtjeva za koje je kriv. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 23. te direktive, cilj pristupa tražitelja tržištu rada je poticanje samodostatnosti tražitelja te smanjivanje znatnih nepodudarnosti među državama članicama.
31
Kako bi se protumačila ta odredba, valja podsjetiti na to da je Sud već presudio da je važno uzeti u obzir zajednička postupovna pravila za priznavanje međunarodne zaštite uvedena Direktivom 2013/32 i da iz članka 31. stavka 3. te direktive proizlazi da se krivnja za kašnjenje u razmatranju zahtjeva za međunarodnu zaštitu može pripisati tražitelju ako on ne poštuje obveze koje ima na temelju članka 13. navedene direktive. Međutim, tim je člankom predviđeno da tražitelj ima obvezu suradnje s nadležnim tijelima radi utvrđivanja njegova identiteta kao i drugih elemenata iz članka 4. stavka 2. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L), odnosno njegove dobi, podrijetla, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, državljanstva/državljanstava, zemlje/zemalja i mjesta prethodnog boravka, prethodnih zahtjeva za azil, smjerova putovanja, putnih isprava i razloga za podnošenje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Sud je također pojasnio da obveza suradnje tražitelja podrazumijeva da on mora dostaviti, u mjeri u kojoj je to moguće, zahtijevane dokaze i, ovisno o slučaju, tražena pojašnjenja i informacije (presuda od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr., C‑322/19 i C‑385/19, EU:C:2021:11, t. 76 i 77. kao i navedena sudska praksa).
32
Nadalje, Sud je presudio da se člankom 13. Direktive 2013/32 također dopušta državama članicama da tražitelju nametnu druge obveze potrebne za obradu njegova zahtjeva, među ostalim, da od njega zahtijevaju da se javi nadležnim tijelima ili da se u određeno vrijeme pojavi na određenom mjestu, da obavijesti tijela o svojem trenutačnom prebivalištu ili da ga se pretraži, fotografira i snimi njegove izjave (presuda od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr., C‑322/19 i C‑385/19, EU:C:2021:11, t. 78.).
33
Stoga se krivnja za kašnjenje u obradi zahtjeva za međunarodnu zaštitu može pripisati tražitelju ako on nije surađivao s nadležnim nacionalnim tijelima (presuda od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr., C‑322/19 i C‑385/19, EU:C:2021:11, t. 79.).
34
Prema tomu, činjenica da tražitelj ne dostavi nikakve informacije koje bi nadležnim tijelima omogućile da razmotre njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu više od devet mjeseci od podnošenja tog zahtjeva predstavlja potpuni izostanak suradnje kojim se opravdava to da taj tražitelj ne može dobiti pristup tržištu rada u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2013/33 nakon isteka tog razdoblja. Stoga je posljedica tog potpunog izostanka to da rok od najviše devet mjeseci iz navedene odredbe nije mogao početi teći.
35
Međutim, za razliku od potpune nesuradnje tijekom roka od najviše devet mjeseci iz članka 15. stavka 1. Direktive 2013/33, izostanak suradnje tražitelja tijekom vremenskog razdoblja unutar tog roka ne može imati takvu posljedicu.
36
Naime, u takvoj situaciji, kašnjenje u obradi njegova zahtjeva mora imati za posljedicu samo produljenje istog roka od devet mjeseci za vrijeme trajanja vremenskog razdoblja tijekom kojeg je izostanak suradnje navedenog tražitelja doveo do tog kašnjenja, kako bi se utvrdio datum od kojeg, u nedostatku prvostupanjske odluke, taj tražitelj ima pravo dobiti odobrenje za pristup tržištu rada. Suprotno tomu, vremenska razdoblja unutar tog roka tijekom kojih se navedeno kašnjenje moglo pripisati isključivo drugim uzrocima, a ne ponašanju navedenog tražitelja, ne mogu se uzeti u obzir prilikom produljenja predmetnog roka.
37
Međutim, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li tražitelj međunarodne zaštite kriv za kašnjenje čiji su uzroci mješoviti, odnosno koji se mogu pripisati i tražitelju i državi članici domaćinu ili vanjskim čimbenicima, kao što je pandemija.
38
U tom pogledu, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da činjenice na kojima se temelji glavni predmet uključuju takve situacije, osobito za razdoblje nakon 28. siječnja 2020., datuma kada je Povjerenstvo za pravnu pomoć imenovalo odvjetnika da osobi LK pomogne u pripremi njezina odgovora na obrazac IPO 2 i prije kojeg sud koji je uputio zahtjev smatra da se protek vremena ni u kojem slučaju ne može pripisati osobi LK.
39
Usto, kad je riječ o razdoblju nakon 28. siječnja 2020., sud koji je uputio zahtjev napominje da, iako osoba LK nije kriva za kašnjenje u pogledu razumnog vremena potrebnog da joj se omogući da ispuni upitnik IPO 2, ipak 4. ožujka 2020. taj upitnik još uvijek nije bio vraćen IPO‑u, iako su 5. i 20. veljače 2020. osobi LK odobreni dodatni rokovi. Osim toga, taj sud ističe da je samo zbog izbijanja pandemije bolesti COVID-19 svim tražiteljima međunarodne zaštite 16. ožujka 2020. odobreno produljenje roka, koje je osobi LK omogućilo produljenje roka do 1. svibnja 2020. Međutim, napominje da na taj datum navedeni upitnik još uvijek nije bio upućen IPO‑u i da je tek 17. srpnja 2020., odnosno dva i pol mjeseca kasnije, zatraženo novo produljenje koje je odobreno do 24. kolovoza 2020. Osoba LK zatim je 5. kolovoza 2020. bila na sastanku sa svojim odvjetnikom i prevoditeljem te je 25. kolovoza 2020. podnijela ispunjeni upitnik IPO 2.
40
U tom pogledu valja istaknuti da pripisivanje krivnje za kašnjenje tražitelju međunarodne zaštite pretpostavlja da se utvrdi, s obzirom na sve relevantne okolnosti predmetnog slučaja, postojanje uzročne veze između njegova ponašanja i utvrđenog kašnjenja, tako da ga se može smatrati odgovornim samo za kašnjenja koja su posljedica njegova postupanja. Iz toga slijedi da je, u slučaju kašnjenja za koje je utvrđeno da su uzroci mješoviti, važno je moći utvrditi dio tog kašnjenja za koji je kriv tražitelj.
41
U slučaju da je takvo određivanje moguće, na nadležnom je tijelu države članice domaćina da ne uzme u obzir cijelo razdoblje čiji se istek objašnjava mješovitim uzrocima, nego dio tog vremenskog razdoblja koji odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati tražitelju međunarodne zaštite, kako bi za taj dio produljilo rok od devet mjeseci iz članka 15. stavka 1. Direktive 2013/33, od čijeg isteka taj tražitelj ima pravo pristupiti tržištu rada i u kojem bi država članica povrijedila svoje obveze ako mu u tu svrhu odbije izdati odobrenje.
42
Takvo tumačenje omogućuje da se osigura ravnoteža između, s jedne strane, prava tražitelja da, u nedostatku prvostupanjske odluke u roku od devet mjeseci predviđenog člankom 15. stavkom 1. Direktive 2013/33, pristupi tržištu rada i, s druge strane, interesa države članice domaćina, kojoj se ne može prigovoriti neodobravanje tog pristupa nakon isteka tog roka ako je taj tražitelj djelomično odgovoran što prvostupanjska odluka nije donesena u navedenom roku.
43
U tim okolnostima, na prvo do trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33 treba tumačiti na način da se kašnjenje za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite, u smislu te odredbe, ne odnosi samo na kašnjenje ili dio kašnjenja za koje je kriv isključivo taj tražitelj nego i – ako postoji vremensko razdoblje čiji se istek objašnjava mješovitim uzrocima, odnosno, do kojeg je došlo i zbog ponašanja tog tražitelja i zbog države članice domaćina i/ili vanjskih čimbenika kao što je, osobito, pandemija – na dio tog vremenskog razdoblja za koji je, s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja, razvidno da odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati navedenom tražitelju.
Četvrto pitanje
44
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati treba li članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice na temelju kojeg nacionalno tijelo nadležno za izdavanje odobrenjâ za pristup tržištu rada u toj državi članici može uskratiti takvo odobrenje tražitelju međunarodne zaštite o čijem zahtjevu, podnesenom najmanje devet mjeseci ranije u istoj državi članici, još uvijek nije donesena prvostupanjska odluka zbog razloga za koje je „djelomično” kriv taj tražitelj.
45
Međutim, iz odgovora na prvo do trećeg pitanja proizlazi da se, u slučaju kašnjenja u donošenju prvostupanjske odluke, člankom 15. stavkom 1. Direktive 2013/33 dopušta toj državi članici da utvrdi postoji li uzročna veza između ponašanja tražitelja međunarodne zaštite i tog kašnjenja, uključujući kada je za to kašnjenje samo djelomično kriv tražitelj kako bi se – nakon devet mjeseci predviđenih tom odredbom – odgodio istek roka nakon kojeg je navedena država članica navedenom tražitelju dužna odobriti pristup tržištu rada, za vremensko razdoblje za koje je ta uzročna veza utvrđena ili – u slučaju kašnjenja čiji su uzroci mješoviti – za dio tog vremenskog razdoblja koji odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati tom tražitelju.
46
Prema tome, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33 treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice na temelju kojeg nacionalno tijelo nadležno za izdavanje odobrenjâ za pristup tržištu rada u toj državi članici može uskratiti takvo odobrenje tražitelju međunarodne zaštite o čijem zahtjevu, podnesenom najmanje devet mjeseci ranije u istoj državi članici, još uvijek nije donesena prvostupanjska odluka zbog razloga za koje je „djelomično” kriv taj tražitelj, pod uvjetom da se kao temelj tog odbijanja uzima u obzir samo vremensko razdoblje za koje je utvrđena uzročna veza između ponašanja tog tražitelja i nastupanja tog kašnjenja, ili – ako postoji vremensko razdoblje do čijeg je isteka došlo zbog mješovitih uzroka – dio tog razdoblja koji odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati navedenom tražitelju.
Troškovi
47
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu [tražitelja međunarodne zaštite]
treba tumačiti na način da se:
kašnjenje za koje je kriv tražitelj međunarodne zaštite, u smislu te odredbe, ne odnosi samo na kašnjenje ili dio kašnjenja za koje je kriv isključivo taj tražitelj nego i – ako postoji vremensko razdoblje čiji se istek objašnjava mješovitim uzrocima, odnosno, do kojeg je došlo i zbog ponašanja tog tražitelja i zbog države članice domaćina i/ili vanjskih čimbenika kao što je, osobito, pandemija – na dio tog vremenskog razdoblja za koji je, s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja, razvidno da odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati navedenom tražitelju.
2.
Članak 15. stavak 1. Direktive 2013/33
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi propis države članice na temelju kojeg nacionalno tijelo nadležno za izdavanje odobrenjâ za pristup tržištu rada u toj državi članici može uskratiti takvo odobrenje tražitelju međunarodne zaštite o čijem zahtjevu, podnesenom najmanje devet mjeseci ranije u istoj državi članici, još uvijek nije donesena prvostupanjska odluka zbog razloga za koje je „djelomično” kriv taj tražitelj, pod uvjetom da se kao temelj tog odbijanja uzima u obzir samo vremensko razdoblje za koje je utvrđena uzročna veza između ponašanja tog tražitelja i nastupanja tog kašnjenja ili – ako postoji vremensko razdoblje do čijeg je isteka došlo zbog mješovitih uzroka – dio tog razdoblja koji odgovara dijelu odgovornosti koji se može pripisati navedenom tražitelju.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.