62022CJ0112_RES
Predmet C-112/22
CU
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Napoli (Italija))
Presuda Suda (veliko vijeće) od 29. srpnja 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Status državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom – Direktiva 2003/109/EZ – Članak 11. stavak 1. točka (d) – Jednako postupanje – Mjere socijalnog osiguranja, socijalne pomoći i socijalne zaštite – Uvjet trajanja prebivališta od najmanje deset godina, od čega bez prekida tijekom zadnje dvije godine – Neizravna diskriminacija”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika useljavanja – Status državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom – Direktiva 2003/109 – Pravo na jednako postupanje što se tiče socijalnog osiguranja, socijalne pomoći i socijalne zaštite – Nacionalni propis kojim se dodjela socijalnog davanja uvjetuje trajanjem prebivališta od najmanje deset godina, od čega bez prekida tijekom zadnje dvije godine, i kojim je za lažnu izjavu propisana kaznena sankcija – Nedopuštenost
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 34.; Direktiva Vijeća 2003/109, uv. izj. 6. i 12. te čl. 4. st. 1., čl. 11. st. 1. t. (d) i čl. 11. st. 2.)
(t. 35., 38., 46., 50.-52., 55.-61. i izreka)
Kratak prikaz
Povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji mu je uputio Tribunale di Napoli (Sud u Napulju, Italija), Sud odlučuje o načelu jednakog postupanja prema državljanima trećih zemalja s dugotrajnim boravkom kao prema svojim državljanima predviđenom člankom 11. Direktive 2003/109 (
1
) i konkretnije o tome može li se pristup mjeri socijalnog osiguranja, socijalne pomoći ili socijalne zaštite u smislu tog članka 11. stavka 1. točke (d) uvjetovati boravkom u državi članici o kojoj je riječ u trajanju od najmanje deset godina, od čega zadnje dvije godine bez prekida.
Osobe CU i ND, državljani trećih zemalja s dugotrajnim boravkom u Italiji, podnijele su 2020. zahtjev za ostvarenje „minimalnog državnog dohotka”, socijalnog davanja čija je svrha osigurati egzistencijalni minimum. Nakon toga ih se kazneno progonilo jer su u svojim zahtjevima lažno izjavile da ispunjavaju uvjete za dodjelu tog davanja, uključujući uvjet prebivališta u Italiji u trajanju od najmanje deset godina, od čega zadnje dvije godine bez prekida.
U tom se kontekstu Sud u Napulju zapitao je li taj uvjet dodjele, koji se primjenjuje i na talijanske državljane, u skladu s pravom Unije. Taj sud smatra da se tim zahtjevom uvodi nepovoljno postupanje prema državljanima trećih zemalja, uključujući prema onima koji imaju dozvolu dugotrajnog boravka, u odnosu na domaće državljane.
Ocjena Suda
Sud najprije podsjeća na to da, kada se odredbom prava Unije, kao što je članak 11. stavak 1. točka (d) Direktive 2003/109, izričito upućuje na nacionalno zakonodavstvo, nije na njemu da predmetnim izrazima dâ autonomnu i ujednačenu definiciju u pravu Unije. Međutim, činjenica da u pravu Unije ne postoje autonomne i ujednačene definicije pojmova socijalno osiguranje, socijalna pomoć i socijalna zaštita te da se u toj odredbi u pogledu navedenih pojmova upućuje na nacionalno pravo ne znači da države članice mogu ugroziti koristan učinak Direktive 2003/109 prilikom primjene načela jednakog postupanja predviđenog tom odredbom. Usto, države članice prilikom određivanja mjera socijalne sigurnosti, socijalne pomoći i socijalne zaštite koje su definirane njihovim nacionalnim pravom moraju poštovati prava i načela predviđena Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), uključujući ona iz njezina članka 34.
Budući da se i u članku 34. Povelje i članku 11. stavku 1. točki (d) Direktive 2003/109 upućuje na nacionalno pravo, na sudu je koji je uputio zahtjev da utvrdi je li „minimalni državni dohodak” o kojem je riječ u glavnom postupku socijalno davanje koje je obuhvaćeno onima iz navedene direktive.
Sud nadalje ističe da je sustavom uspostavljenim Direktivom 2003/109 stjecanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom koji se dodjeljuje na temelju te direktive podvrgnuto posebnom postupku i, između ostalog, obvezi ispunjavanja određenih uvjeta, među kojima i zahtjev zakonitog i neprekinutog boravka od pet godina na državnom području. Budući da taj status osobe s dugotrajnim boravkom odgovara najvišoj razini integracije državljana trećih zemalja, njime se opravdava da im se zajamči jednako postupanje kao prema državljanima države članice domaćina, osobito u pogledu socijalnog osiguranja, socijalne pomoći i socijalne zaštite.
Zatim, kada je riječ o uvjetu prebivališta o kojem je riječ u glavnom postupku, Sud smatra da je uvjet prebivališta u trajanju od deset godina, od čega bez prekida tijekom zadnje dvije godine, protivan članku 11. stavku 1. točki (d) Direktive 2003/109.
Naime, kao prvo, razlika u postupanju prema državljanima trećih zemalja s dugotrajnim boravkom u odnosu na vlastite državljane, koja proizlazi iz činjenice da se nacionalnim propisom predviđa takav uvjet prebivališta predstavlja neizravnu diskriminaciju. Taj uvjet prebivališta uglavnom utječe na strance, među kojima su osobito državljani trećih zemalja, ali i na interese talijanskih državljana koji se vraćaju u Italiju nakon razdoblja boravka u drugoj državi članici. Međutim, mjera se može smatrati neizravno diskriminatornom a da nije nužno da se njome u povoljniji položaj stavljaju svi vlastiti državljani ili u nepovoljniji položaj samo državljani trećih zemalja s dugotrajnim boravkom, a ne i vlastiti državljani.
Kao drugo, takva diskriminacija načelno je zabranjena, osim ako je objektivno opravdana.
Međutim, člankom 11. stavkom 2. Direktive 2003/109 iscrpno se predviđaju situacije u kojima države članice mogu, u pogledu boravka, odstupiti od jednakog postupanja prema državljanima trećih zemalja s dugotrajnim boravkom kao prema državljanima te države članice. Tako različito postupanje prema tim dvjema kategorijama državljana, izvan tih situacija, samo po sebi predstavlja povredu članka 11. stavka 1. točke (d) te direktive.
Konkretnije, različito postupanje prema državljanima trećih zemalja s dugotrajnim boravkom u odnosu na državljane dotične države članice ne može se opravdati činjenicom da su oni u različitoj situaciji zbog svojih veza s tom državom članicom.
Naime, razdoblje zakonitog i neprekinutog boravka od pet godina predviđeno Direktivom 2003/109 kako bi se mogao ishoditi status osobe s dugotrajnim boravkom svjedoči o tome da se ta osoba „trajno nastanila u toj zemlji”. Stoga ga treba smatrati dostatnim kako bi takva osoba nakon stjecanja statusa osobe s dugotrajnim boravkom imala pravo na to da se prema njoj postupa jednako kao prema domaćim državljanima, osobito u pogledu socijalnog osiguranja, socijalne pomoći i socijalne zaštite, u skladu s člankom 11. stavkom 1. točkom (d) navedene direktive.
Dakle, država članica ne može jednostrano produljiti razdoblje boravka koje se zahtijeva kako bi takva osoba s dugotrajnim boravkom mogla uživati pravo zajamčeno tom odredbom.
Naposljetku, što se tiče kaznene sankcije predviđene nacionalnim propisom u slučaju lažnih izjava u pogledu uvjeta pristupa socijalnom davanju o kojem je riječ, Sud podsjeća na to da nacionalni mehanizam sankcija nije u skladu s odredbama Direktive 2003/109 ako je propisan radi toga da se osigura ispunjavanje obveze koja ni sama nije u skladu s tim odredbama. S obzirom na prethodno navedeno, Sud presuđuje da se članku 11. stavku 1. točki (d) Direktive 2003/109, u vezi s člankom 34. Povelje, protivi propis države članice koji za pristup državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom mjeri socijalnog osiguranja, socijalne pomoći ili socijalne zaštite propisuje uvjet, koji se primjenjuje i na državljane te države članice, da su u navedenoj državi članici prebivali najmanje deset godina, od čega bez prekida tijekom zadnje dvije godine i kojim se kažnjava svaka lažna izjava o tom uvjetu prebivališta.
(
1
)	Direktiva Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom (SL 2004., L 16, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41. i ispravak SL 2021., L 3, str. 41.)