62024CJ0453
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
22. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Okvirna odluka 2005/214/PUP – Uzajamno priznavanje novčanih kazni – Članak 7. stavak 2. točka (g) – Razlog za nepriznavanje i neizvršenje – Obavješćivanje dotične osobe o njezinu pravu na podnošenje pravnog lijeka i roku u kojem to može učiniti – Članak 7. stavak 3. – Obveza savjetovanja s nadležnim tijelom države izdavateljice uhidbenog naloga”
U predmetu C‑453/24 [Hadenov] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 26. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 26. lipnja 2024., u kaznenom postupku protiv
BC,
uz sudjelovanje:
Sofijske gradske prokurature,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca drugog vijeća, F. Schalin, M. Gavalec i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Europsku komisiju, M. Wasmeier i I. Zaloguin, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. srpnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6., članka 7. stavka 2. točke (g) i članka 7. stavka 3. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL 2005., L 76, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2005/214).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je pokrenuo Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (upravno tijelo okruga Neusiedl am See, Austrija; u daljnjem tekstu: BHM) kako bi u Bugarskoj ishodio priznavanje i izvršenje novčane kazne izrečene osobi BC, bugarskom državljaninu, zbog neplaćanja cestarine u Austriji.
Pravni okvir
3
Uvodne izjave 1., 2., 4. i 5. Okvirne odluke 2005/214 glase:
„1.
Europsko je vijeće na svom zasjedanju u Tampereu 15. i 16. listopada 1999. potvrdilo načelo uzajamnog priznavanja koje bi trebalo postati temelj pravosudne suradnje, kako u građanskim, tako i u kaznenim stvarima unutar [Europske] unije.
2.
Načelo uzajamnog priznavanja trebalo bi se primjenjivati na novčane kazne koje su izrekla pravosudna i upravna tijela s ciljem olakšavanja izvršenja takvih kazni u državi članici različitoj od one države u kojoj je kazna izrečena.
[...]
4.
Ova bi okvirna odluka također trebala obuhvaćati novčane kazne koje su izrečene za prometne prekršaje.
5.
Ova okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata člankom 6. [UEU‑a] i koja su izražena u Povelji o temeljnim pravima Europske unije [...]”
4
Članak 1. te okvirne odluke, naslovljen „Definicije”, određuje:
„Za potrebe ove okvirne odluke:
(a)
‚odluka’ znači konačna odluka kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi ako je odluku donio/donijelo:
[...]
iii.
tijelo države izdavateljice koje nije sud, za radnje koje su kažnjive sukladno nacionalnom pravu države izdavateljice zbog činjenice da su povrede pravnih pravila, pod uvjetom da je dotična osoba imala mogućnost iznijeti predmet pred sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima;
[...]
[...]”
5
Članak 4. navedene okvirne odluke, naslovljen „Dostavljanje odluka i obraćanje središnjim tijelima”, propisuje:
„1.   Odluka se zajedno s potvrdom iz ovog članka može dostaviti nadležnom tijelu države članice u kojoj fizička ili pravna osoba protiv koje je donesena odluka ima imovinu ili ostvaruje dohodak, ima uobičajeno boravište ili, kada se radi o pravnoj osobi, registrirano sjedište.
2.   Potvrda za koju se u Prilogu nalazi standardni obrazac, mora biti potpisana i mora biti potvrđena točnost njenog sadržaja od strane nadležnog tijela države izdavateljice.
[...]”
6
Članak 6. Okvirne odluke 2005/214, naslovljen „Priznavanje i izvršenje odluka”, određuje:
„Nadležna tijela u državi izvršiteljici priznaju odluku koja im je dostavljena sukladno članku 4. bez daljnjih formalnosti i bez odgode poduzimaju sve potrebne mjere za njezino izvršenje, ako nadležno tijelo ne odluči uvažiti neki od razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7.”
7
Članak 7. te okvirne odluke, naslovljen „Razlozi nepriznavanja i neizvršenja”, određuje:
„1.   Nadležna tijela u državi izvršiteljici mogu odbiti priznati i izvršiti odluku ako potvrda iz članka 4. nije priložena, ako je nepotpuna ili očigledno ne odgovara odluci.
2.   Nadležno tijelo u državi izvršiteljici također može odbiti priznati ili izvršiti odluku, ako utvrdi da:
[...]
(g)
prema potvrdi iz članka 4. dotična osoba nije u pismenom postupku, sukladno pravu države izdavateljice, obaviještena osobno ili preko svog zastupnika, ovlaštenog sukladno nacionalnom pravu, o svom pravu da osporava odluku i rokovima za takav pravni lijek;
[...]
3.   U slučajevima iz stavka 1. i stavka 2. točaka (c), (g), (i) i (j), prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršenju odluke, u cijelosti ili djelomično, nadležno tijelo u državi izvršiteljici savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom u državi izdavateljici i, prema potrebi, traži da mu bez odgode dostavi sve potrebne informacije.”
8
Članak 9. navedene okvirne odluke, naslovljen „Propisi o izvršenju”, u stavku 1. određuje:
„Ne dovodeći u pitanje stavak 3. ovog članka i članak 10., izvršenje odluke provodi se prema pravu države izvršiteljice na isti način kao i novčane kazne koje izriče država izvršiteljica. Samo su tijela države izvršiteljice nadležna za odlučivanje o izvršnom postupku i određivanje svih mjera koje su s tim povezane, uključujući razloge za prekid izvršenja.”
9
U skladu s člankom 12. te okvirne odluke, naslovljenom „Prekid izvršenja”:
„1.   Nadležno tijelo države izdavateljice bez odgode obavješćuje nadležno tijelo države izvršiteljice o svakoj odluci ili mjeri zbog koje odluka više nije izvršna ili o njenom povlačenju [iz] države izvršiteljice iz bilo kojeg drugog razloga.
2.   Država izvršiteljica prekida izvršenje odluke čim sazna od nadležnog tijela države izdavateljice o toj odluci ili mjeri.”
10
Članak 20. Okvirne odluke 2005/214, naslovljen „Provedba”, u stavku 3. navodi:
„Svaka država članica može, kada potvrda iz članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. Ugovora, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjenjuje se postupak iz članka 7. stavka 3.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
Dana 24. studenoga 2023. BHM je donio odluku kojom je osobi BC, bugarskom državljaninu, izrekao novčanu kaznu u iznosu od 350 eura zbog povrede više odredaba Bundesstrassen Mautgesetza 2002 (Zakon o cestarinama na saveznim cestama) od 16. srpnja 2002. (BGBl. I, 155/2021).
12
BHM se obratio Sofijskom gradskom sadu (Gradski sud u Sofiji), sudu koji je uputio zahtjev, radi priznavanja i izvršenja odluke od 24. studenoga 2023., kao tijelu nadležnom za izvršenje na temelju Okvirne odluke 2005/214.
13
Iz potvrde, donesene na temelju članka 4. Okvirne odluke 2005/214 i priložene odluci od 24. studenoga 2023., proizlazi da je predmet obrađen u okviru pisanog postupka i da je, u skladu s austrijskim pravom, osoba BC 28. prosinca 2023. bila obaviještena, osobno ili putem ovlaštenog zastupnika, o svojem pravu na podnošenje pravnog lijeka i o roku za njegovo podnošenje. U toj se potvrdi navodi da osoba BC nije podnijela nikakav pravni lijek u za to određenom roku i da je odluka od 24. studenoga 2023. postala konačna 12. siječnja 2024.
14
Međutim, navedena potvrda sadržava napomenu „bez potvrde o primitku”, što sud koji je uputio zahtjev navodi da se pita o stvarnoj dostavi te odluke osobi BC.
15
Osim toga, taj sud ističe da se na temelju nijednog elementa spisa ne može utvrditi da je došlo do takve dostave. Tijekom postupka priznavanja i izvršenja navedene odluke on u tom pogledu utvrđuje da osoba BC ne boravi na adresi na koju je ona poslana, da nije potvrđeno ni da boravi na drugoj adresi koja je prijavljena gradskim tijelima i da nije u kontaktu s odvjetnikom koji joj je dodijeljen po službenoj dužnosti.
16
Sud koji je uputio zahtjev iz toga zaključuje da osoba BC nije bila osobno ili preko ovlaštenog zastupnika obaviještena o odluci od 24. studenoga 2023. kao ni o svojem pravu podnošenja pravnog lijeka protiv te odluke. U tim okolnostima taj sud smatra da može, na temelju članka 7. stavka 2. točke (g) Okvirne odluke 2005/214, odbiti priznavanje i izvršenje te odluke.
17
Nadalje, taj sud smatra da nepostojanje takvog obavješćivanja također podrazumijeva da nije poštovan članak 20. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214.
18
Međutim, budući da je taj razlog za odbijanje fakultativan, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ustvari suočen s izborom. Mogao bi ili odbiti priznati i izvršiti odluku od 24. studenoga 2023. uz rizik ugrožavanja mehanizma pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i poticanja nekažnjavanja ili priznati i izvršiti tu odluku na štetu prava koja osoba BC ima na temelju prava Unije.
19
U tim okolnostima taj sud vidi treću mogućnost, koju čini suradnja s tijelom države izdavateljice kako bi provjerio ima li osoba BC, s obzirom na nepostojanje uredne dostave odluke od 24. studenoga 2023., i dalje pravo na podnošenje pravnog lijeka protiv te odluke. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev smatra da može sâm, koristeći se mogućnostima koje mu pruža bugarsko pravo, osobi BC dostaviti odluku od 24. studenoga 2023. te ju obavijestiti o roku za podnošenje pravnog lijeka.
20
Ipak, sud koji je uputio zahtjev pita se može li Okvirnu odluku 2005/214 tako tumačiti.
21
U tim je okolnostima Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„Mogu li se obveza priznavanja iz članka 6. Okvirne odluke 2005/214, mogućnost savjetovanja iz članka 7. stavka 3. te okvirne odluke i načelo izbjegavanja nekažnjavanja tumačiti na način da tijelu nadležnom za izvršenje, ako ono utvrdi da postoji fakultativni razlog nepriznavanja i neizvršenja iz članka 7. stavka 2. točke (g) Okvirne odluke, daje ovlast da:
1.
u skladu s člankom 7. stavkom 3. [te o]kvirne odluke provede savjetovanje s tijelom koje je izdalo odluku kako bi utvrdilo ima li [dotična osoba] još uvijek mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv odluke kojom se utvrđuje novčana kazna;
2.
u slučaju potvrdnog odgovora, [dotičnoj osobi] dostavi odluku kojom se utvrđuje novčana kazna te je obavijesti o pravu na podnošenje pravnog lijeka;
3.
pričeka ishod eventualnog pravnog lijeka te ga uzme u obzir prilikom donošenja odluke o meritumu?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
22
Komisija ističe nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku zbog hipotetske naravi prvog pitanja i tvrdi da ga je potrebno preoblikovati kako bi se odgovorilo na drugo i treće pitanje.
23
Naime, Komisija smatra da je sud koji je uputio zahtjev već utvrdio postojanje fakultativnog razloga za neizvršenje predviđenog u članku 7. stavku 2. točki (g) Okvirne odluke 2005/214 a da prethodno nije proveo obvezno savjetovanje s nadležnim tijelom države izdavateljice koje je propisano člankom 7. stavkom 3. te okvirne odluke.
24
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem Sud nacionalnim sudovima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode. Smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti presude od 1. prosinca 1965., Schwarze, 16/65, EU:C:1965:117, str. 1094.; od 18. listopada 1990., Dzodzi, C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 33., kao i od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator GeneralnyC‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 44.).
25
U predmetnom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem želi ishoditi pojašnjenja o predmetu i dosegu obveze savjetovanja s nadležnim tijelom države izdavateljice koja je predviđena člankom 7. stavkom 3. Okvirne odluke 2005/214 kako bi, nakon takvog savjetovanja, mogao zauzeti stav o eventualnoj primjeni razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7. stavka 2. točke (g) te okvirne odluke.
26
Iz toga proizlazi da sud koji je uputio zahtjev još nije odlučio o primjeni tog fakultativnog razloga za neizvršenje i da prije zauzimanja stajališta namjerava provesti obvezno savjetovanje s nadležnim tijelom države izdavateljice. Iz toga slijedi da prvo pitanje nije hipotetsko.
27
Prema tome, zahtjev za prethodnu odluku je dopušten.
Prvo pitanje
28
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6., članak 7. stavak 2. točku (g) i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 tumačiti na način da je, u okviru obveze savjetovanja prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršenju odluke kojom se izriče novčana kazna, nadležno tijelo države izvršiteljice dužno, u slučaju sumnje o djelotvornosti informacije dane zainteresiranoj osobi o pravu podnošenja pravnog lijeka protiv odluke kojom joj se izriče ta kazna i o roku u kojem to može učiniti, provjeriti kod nadležnog tijela države izdavateljice može li se takav lijek još uvijek podnijeti.
29
Najprije valja istaknuti da je cilj Okvirne odluke 2005/214, kao što to osobito proizlazi iz njezinih članaka 1. i 6. te iz uvodnih izjava 1. i 2., uspostaviti učinkovit mehanizam prekograničnog priznavanja i izvršenja pravomoćnih odluka kojima se izriču novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi zbog počinjenja jednog od prijestupa navedenih u njezinu članku 5. (presuda od 14. studenoga 2013., Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 27.).
30
Načelo uzajamnog priznavanja, na kojem se zasniva struktura Okvirne odluke 2005/214, podrazumijeva da su na temelju njezina članka 6. države članice načelno dužne bez daljnjih formalnosti priznati odluku kojom se izriče novčana kazna koja je dostavljena u skladu s člankom 4. te okvirne odluke te bez odgode poduzeti sve potrebne mjere nužne za njezino izvršenje, pri čemu se razlozi odbijanja priznavanja ili izvršenja takve odluke moraju restriktivno tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 14. studenoga 2013., Baláž, C‑60/12, EU:C:2013:733, t. 29., i od 6. listopada 2021., LU (Naplata novčanih kazni u cestovnom prometu), C‑136/20, EU:C:2021:804, t. 38.).
31
U članku 7. stavcima 1. i 2. Okvirne odluke 2005/214 navode se razlozi za nepriznavanje i neizvršenje odluka obuhvaćenih tom okvirnom odlukom.
32
Konkretno, članak 7. stavak 2. točka (g) navedene okvirne odluke navodi da nadležno tijelo u državi članici izvršiteljici može odbiti priznavanje i izvršenje odluke kojom se izriče novčana sankcija ako se utvrdi da, u skladu s potvrdom iz članka 4. te okvirne odluke, dotična osoba u slučaju pismenog postupka, u skladu sa zakonodavstvom države članice izdavateljice, nije bila obaviještena osobno ili preko svojeg zastupnika, ovlaštenog u skladu s nacionalnim pravom, o svojem pravu da osporava odluku kojom joj je izrečena novčana kazna i o rokovima za takav pravni lijek.
33
Upućujući tako na zakonodavstvo država članica, zakonodavac Unije prepustio im je da odluče na koji će način dotičnu osobu obavijestiti o njezinu pravu da ospori odluku kojom se izriče novčana kazna, o roku za takav pravni lijek i trenutku od kojeg taj rok počinje teći, pod uvjetom da je obavijest učinkovita i da je zajamčeno poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu i ostvarivanje prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni), C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
34
Valja usto navesti da, u skladu s člankom 3. Okvirne odluke 2005/214, ona ne utječe na obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela utvrđenih člankom 6. UEU‑a, što je ujedno razlog zbog kojeg članak 20. stavak 3. te okvirne odluke također predviđa da nadležno tijelo države članice izvršiteljice može, u slučaju povrede temeljnih prava ili temeljnih pravnih načela iz članka 6. UEU‑a, odbiti priznavanje i izvršenje odluke kojom se izriče novčana kazna (presuda od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni), C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 37.).
35
U tom pogledu, načelo učinkovite pravne zaštite prava koja pojedinci izvode iz prava Unije, na koje upućuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, opće je načelo prava Unije koje proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i zaštićeno je člancima 6. i 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., te je sada potvrđeno člankom 47. Povelje o temeljnim pravima (presude od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 35., kao i od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni), C‑671/18, EU:C:2019:1054, t. 38.).
36
Sud je presudio da poštovanje prava na učinkovitu pravnu zaštitu zahtijeva da dotična osoba stvarno i učinkovito zaprimi odluku kojom joj se izriče novčana kazna, odnosno da joj se dostavi pod uvjetima koji joj omogućuju da se potanko upozna s razlozima na kojima se ta odluka temelji, dostupnim pravnim lijekovima u smislu članka 1. točke (a) podtočke iii. Okvirne odluke 2005/214 i rokom određenim za njihovo ostvarivanje, kako bi mogla djelotvorno braniti svoja prava i odlučiti, uz potpuno poznavanje činjenica, ima li svrhe sudski osporavati takvu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
37
Stoga je na nadležnom tijelu države izvršiteljice da prije priznavanja i izvršenja odluke kojom se izriče novčana kazna provjeri je li ona bila stvarno i učinkovito zaprimljena, kako je opisano u prethodnoj točki.
38
U skladu s načelom uzajamnog priznavanja na kojem se, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, temelji struktura Okvirne odluke 2005/214, ta se provjera temelji na informacijama sadržanima u potvrdi iz članka 4. Okvirne odluke 2005/214.
39
Međutim, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 50. i 52. svojeg mišljenja, ako ta potvrda sadržava proturječne informacije koje mogu izazvati sumnju u dostavu odluke čije se priznavanje i izvršenje traži, nadležno tijelo države izvršiteljice mora se, prije primjene razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 7. stavka 2. točke (g) te okvirne odluke, savjetovati s nadležnim tijelom države izdavateljice u skladu s člankom 7. stavkom 3. navedene okvirne odluke. U okviru tog savjetovanja prvo od tih tijela mora pokušati pribaviti elemente koji omogućuju otklanjanje dvojbi u pogledu toga je li dotična osoba stvarno bila obaviještena, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom države izdavateljice, o svojem pravu na podnošenje pravnog lijeka i o roku za njegovo podnošenje.
40
Osim toga, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 56. svojeg mišljenja, rok za podnošenje pravnog lijeka može, prema pravu države izdavateljice, početi teći tek od dana kada je dotična osoba bila stvarno obaviještena o odluci kojom se izriče novčana kazna i o svojem pravu na pravni lijek i roku za njegovo podnošenje. U takvom slučaju, neobavještavanje dotične osobe može dovesti u pitanje konačnu narav te odluke.
41
Priznavanje i izvršenje takve odluke u državi izvršenja ovise o postojanju te konačne naravi odluke. Naime, u kontekstu Okvirne odluke 2005/214, članak 1. točka (a) te okvirne odluke definira „odluku” kao „konačnu odluku kojom se nalaže plaćanje novčane kazne fizičkoj ili pravnoj osobi”. Činjenica da ta odredba upućuje na „konačnost” predmetne odluke naglašava osobitu važnost koja se pridaje nepobojnosti predmetne odluke (vidjeti po analogiji presudu od 25. siječnja 2017., van Vemde, C‑582/15, EU:C:2017:37, t. 27.). Ti elementi podupiru tumačenje obveze savjetovanja navedeno u točki 39. ove presude.
42
S obzirom na prethodno navedene razloge, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6., članak 7. stavak 2. točku (g) i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 treba tumačiti na način da je, u okviru obveze savjetovanja prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršavanju odluke kojom se izriče novčana kazna, nadležno tijelo države izvršiteljice dužno, u slučaju sumnje o učinkovitosti informacije dane dotičnoj osobi o pravu podnošenja pravnog lijeka protiv odluke kojom joj se izriče ta kazna i o roku za njegovo podnošenje, provjeriti kod nadležnog tijela države izdavateljice može li se takav lijek još uvijek podnijeti.
Drugo i treće pitanje
43
Svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. kao i članak 7. stavak 2. točku (g) i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 tumačiti na način da, kada iz savjetovanja s nadležnim tijelom države izdavateljice proizlazi da dotična osoba nije bila obaviještena o pravu na podnošenje pravnog lijeka protiv odluke kojom joj je izrečena novčana kazna ni o roku u kojem je to mogla učiniti i da se takav pravni lijek još uvijek može podnijeti, nadležno tijelo države izvršiteljice može, s jedne strane, proslijediti te informacije dotičnoj osobi i, s druge strane, odgoditi postupak priznavanja i izvršenja koji je pred njim pokrenut do okončanja postupka povodom tog pravnog lijeka ili do isteka roka određenog za njegovo podnošenje.
44
Što se tiče, na prvom mjestu, prosljeđivanja informacija dotičnoj osobi, valja utvrditi da nijedna odredba Okvirne odluke 2005/214 ne precizira tijelo nadležno za osiguranje tog prosljeđivanja. Međutim, s jedne strane, iz članka 7. stavka 2. točke (g) te okvirne odluke proizlazi da dotična osoba mora biti obaviještena o svojem pravu na pravni lijek i roku određenom za njegovo podnošenje u skladu s pravom države izdavateljice.
45
S druge strane, valja istaknuti da Okvirna odluka 2005/214 u svojem članku 6. propisuje da nadležna tijela države izvršiteljice priznaju odluku koja je dostavljena u skladu s člankom 4. te okvirne odluke i bez odgode poduzimaju sve mjere potrebne za njezino izvršenje. U tom pogledu, članak 9. stavak 1. navedene okvirne odluke predviđa da se postupak priznavanja i izvršenja provodi prema pravu države izvršiteljice na isti način kao i novčane kazne koje izriče navedena država i da su tijela iste države jedina nadležna za odlučivanje o načinima izvršenja i određivanje svih s njima povezanih mjera, uključujući razloge za prekid izvršenja.
46
Iz tih odredbi proizlazi da, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 69. svojeg mišljenja, fazu izricanja novčane kazne valja razlikovati od faze priznavanja i izvršenja te sankcije. Dok su tijela države izdavateljice nadležna za prvu od tih faza, tijela države izvršiteljice nadležna su za drugu fazu.
47
Budući da su dostava odluke o izricanju novčane kazne dotičnoj osobi i njezino obavješćivanje o pravu na podnošenje pravnog lijeka kao i o roku u kojem to može učiniti elementi koji su svojstveni fazi izricanja novčane kazne, nadležno tijelo države izdavateljice odgovorno je za njihovo provođenje. Iz tog proizlazi da tijelo države izvršiteljice, na temelju Okvirne odluke 2005/214, nema nikakvu ovlast obavješćivanja dotične osobe o pravu na podnošenje pravnog lijeka i roku u kojem to može učiniti.
48
Kad je riječ, na drugom mjestu, o mogućnosti prekida postupka priznavanja i izvršenja odluke kojom se izriče novčana kazna, Okvirna odluka 2005/214 nadležnom tijelu države izvršiteljice ne daje takvu mogućnost.
49
Nasuprot tomu, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo prethodno pitanje, ako se nakon savjetovanja provedenog na temelju članka 7. stavka 3. te okvirne odluke pokaže da dotična osoba još uvijek može podnijeti pravni lijek protiv odluke kojom joj se izriče novčana kazna, postupak priznavanja i izvršenja ne može se nastaviti ako ne postoji konačna odluka u smislu članka 1. točke (a) navedene okvirne odluke.
50
U tom slučaju novi postupak priznavanja i izvršenja može se pokrenuti tek kada odluka kojom se izriče novčana kazna postane konačna. Stoga je na nadležnom tijelu države izdavateljice da, ako namjerava ishoditi izvršenje te odluke u državi članici, dostavi novu potvrdu na temelju članka 4. Okvirne odluke 2005/214 nakon što dotična osoba, ovisno o slučaju, podnese pravni lijek te je o njemu odlučeno ili nakon što je istekao rok za njegovo podnošenje.
51
To je tumačenje potvrđeno člankom 12. stavkom 1. te okvirne odluke kojim se nalaže nadležnom tijelu države izdavateljice da bez odgode obavijesti nadležno tijelo države izvršiteljice o svakoj odluci ili mjeri zbog koje odluka više nije izvršna ili o njenom povlačenju [iz] države izvršiteljice zbog bilo kojeg drugog razloga. Na temelju stavka 2. tog članka, koji je formuliran u indikativu prezenta, država izvršiteljica nema drugog izbora nego obustaviti izvršenje odluke čim sazna od nadležnog tijela države izdavateljice o toj odluci ili mjeri.
52
Iz toga slijedi da nadležno tijelo države izvršiteljice ne može prekinuti postupak priznavanja i izvršenja odluke kojom se izriče novčana kazna do okončanja postupka povodom pravnog sredstva koje dotična osoba može podnijeti protiv te odluke ili do isteka roka određenog za podnošenje tog pravnog sredstva.
53
S obzirom na prethodno navedene razloge, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. kao i članak 7. stavak 2. točku (g) i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214 valja tumačiti na način da, kada iz savjetovanja s nadležnim tijelom države izdavateljice proizlazi da dotična osoba nije bila obaviještena o pravu na podnošenje pravnog lijeka protiv odluke kojom joj je izrečena novčana kazna ni o roku u kojem je to mogla učiniti i da se takav pravni lijek još uvijek može podnijeti, nadležno tijelo države izvršiteljice ne može sâmo proslijediti te informacije dotičnoj osobi niti prekinuti postupak priznavanja i izvršenja koji je pred njim pokrenut do okončanja postupka povodom tog pravnog lijeka ili do isteka roka određenog za njegovo podnošenje. Nasuprot tomu, to je tijelo dužno obustaviti taj postupak.
Troškovi
54
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 6., članak 7. stavak 2. točku (g) i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke Vijeća 2005/214/PUP od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009.,
treba tumačiti na način da je:
u okviru obveze savjetovanja prije donošenja odluke o nepriznavanju i neizvršavanju odluke kojom se izriče novčana kazna, nadležno tijelo države izvršiteljice dužno, u slučaju sumnje o učinkovitosti informacije dane dotičnoj osobi o pravu podnošenja pravnog lijeka protiv odluke kojom joj se izriče ta kazna i o roku za njegovo podnošenje, provjeriti kod nadležnog tijela države izdavateljice može li se takav lijek još uvijek podnijeti.
2.
Članak 6., članak 7. stavak 2. točku (g) kao i članak 7. stavak 3. Okvirne odluke 2005/214, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299,
treba tumačiti na način da:
kada iz savjetovanja s nadležnim tijelom države izdavateljice proizlazi da dotična osoba nije bila obaviještena o pravu na podnošenje pravnog lijeka protiv odluke kojom joj je izrečena novčana kazna ni o roku u kojem je to mogla učiniti i da se takav pravni lijek još uvijek može podnijeti, nadležno tijelo države izvršiteljice ne može sâmo proslijediti te informacije dotičnoj osobi niti prekinuti postupak priznavanja i izvršenja koji je pred njim pokrenut do okončanja postupka povodom tog pravnog lijeka ili do isteka roka određenog za njegovo podnošenje. Nasuprot tomu, to je tijelo dužno obustaviti taj postupak.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.