PRESUDA SUDA 22. listopada 1987.(*)„Naknadna naplata uvoznih carina“U predmetu C‑314/85_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku upućenog Sudu na temelju članka 177.
UEEZ-a koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Savezna Republika Njemačka)
u postupku izmeđuFoto-Frost, sa sjedištem u Ammersbeku_protivHauptzollamt Lübeck-Ost_o
tumačenju članka 177. stavka 2. Uredbe 1697/79 Vijeća od 24. srpnja
1979., o naknadnoj naplati uvoznih ili izvoznih carina koje nisu bile
zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta
carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina (SL 1979, L
197, str. 1.), o tumačenju Protokola od 25. svibnja 1957. o njemačkoj
unutarnjoj trgovini i s time povezanim problemima te o valjanosti odluke
Komisije od 6. svibnja 1983. upućene Saveznoj Republici Njemačkoj, u
kojoj je Komisija odlučila da se u konkretnom slučaju treba izvršiti
naknadna naplata uvoznih carina,
SUD_u
sastavu: A. J. Mackenzie Stuart (predsjednik), G. Bosco, J. C. Moitinho
de Almeida i G. C. Rodriguez Iglesias (predsjednici vijećâ), T.
Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, Y. Galmot, R. Joliet, T. F.
O’Higgins i F. Schockweiler, suci, nezavisni odvjetnik: M. Mancini_tajnik: J. A. Pompe, zamjenik tajnika_uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za
Foto-Frost, tužitelja u glavnom postupku, H. Heeman, odvjetnik iz
Hamburga, uz asistenciju H. Frosta, u svojstvu vještaka_–        za Vladu Savezne Republike Njemačke, M. Seidel, u svojstvu agenta, –        za Komisiju EZ-a, J. Sack, djelatnik njezine pravne službe, u svojstvu agenta_uzimajući u izvještaj s rasprave, dopunjen nakon usmenog postupka održanog 16. prosinca 1986._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi 19. svibnja 1987._donosi sljedeću Presudu1        Rješenjem
od 29. lipnja 1985., zaprimljenim na Sudu 18. listopada 1985.,
Finanzgericht Hamburg postavio je nekoliko pitanja u vezi s člankom 177.
UEEZ-a koja se odnose s jedne strane na tumačenje članka 177. Ugovora,
članka 5. stavka 2. Uredbe br. 1697/79 od 24. srpnja 1979. o naknadnoj
naplati uvoznih ili izvoznih carina (SL L 197, str. 1.), kao i Protokola
od 25. ožujka 1957. o unutarnjoj njemačkoj trgovini i s time povezanim
problemima od 25. ožujka 1957., te s druge strane na valjanost odluke
Komisije od 6. svibnja 1983. upućene Saveznoj Republici Njemačkoj kojom
Komisija utvrđuje da se u konkretnom slučaju treba izvršiti naknadna
naplata uvoznih carina. 2        Zahtjev
za prethodnu odluku upućen je u okviru spora u kojem je Foto-Frost,
trgovačko društvo sa sjedištem u Ammersbeku (Savezna Republika
Njemačka), izvoznik, uvoznik i trgovac na veliko fotografskom opremom (u
daljnjem tekstu: Foto-Frost), zatražio poništenje odluke
Hauptzollamt Lübeck-Ost za naknadnu naplatu uvoznih carina u skladu s
odlukom Komisije od 6. svibnja 1983. upućenom Saveznoj Republici
Njemačkoj, kojom je Komisija utvrdila da nije dopušteno oslobođenje od
naknadne naplate uvozne carine.3        Postupanje
uz koje je vezana naknadna naplata carine odnosi se na Foto-Frostov
uvoz i stavljanje u slobodan promet prizmatičnih dalekozora podrijetlom
iz Njemačke Demokratske Republike. Foto-Frost je kupio tu robu od
trgovaca u Danskoj i Ujedinjenoj Kraljevini koji su mu tu robu izvezli u
skladu s vanjskom izvoznom carinskom procedurom za carinska skladišta u
Danskoj i Nizozemskoj. 4        Nadležno
carinsko tijelo najprije je dopustilo uvoz robe na temelju njezinog
podrijetla iz Njemačke Demokratske Republike. Nakon provjere
Hauptzollamt Lübeck-Ost, glavni carinski ured, zaključio je kako postoji
obveza carinjenja prema njemačkim carinskim propisima. Međutim, isti
ured ipak je zaključio kako u ovom slučaju ne treba naknadno naplatiti
uvoznu carinu jer je Foto-Frost ispunio uvjete iz članka 5. stavka 2.
Uredbe 1697/79, koja predviđa da „nadležna tijela mogu odustati od
naplate uvoznih ili izvoznih carina koja nije izvršena zbog pogreške
samih nadležnih tijela koju savjesna osoba odgovorna za plaćanje carine
nije mogla otkriti, ukoliko je postupala u dobroj vjeri i poštovala sve
važeće propise koji se odnose na tu carinsku deklaraciju“. U skladu sa
zahtjevom za prethodnu odluku, Hauptzollamt smatra da je Foto-Frost
ispravno ispunio svoju carinsku deklaraciju te da nije bilo moguće
očekivati da otkrije pogrešku, posebice jer
su druga carinska tijela
smatrala da slična prethodna postupanja nisu stvorila obvezu plaćanja
carine.5        Kako
je iznos te carine bio veći od 2000 ECU-ja, prema Uredbi Komisije
1573/80 od 20. lipnja 1980. o utvrđivanju uvjeta za primjenu članka 5.
stavka 2. gore navedene Uredbe 1697/79 Vijeća (SL L 161, str. 1.), sam
Hauptzollamt nije bio ovlašten donijeti odluku o nepoduzimanju mjera
naknadnog carinjenja. Na zahtjev Hauptzollamta savezni ministar
financija zatražio je od Komisije da odluči, na temelju članka 6. gore
navedene Uredbe 1573/80, može li se odustati od naknadne naplate carina o
kojima je riječ.6        Komisija
je o tome 6. svibnja 1983. uputila Saveznoj Republici Njemačkoj
negativnu odluku. Komisija je obrazložila svoju odluku na način „da
navedena carinska tijela nisu sama po sebi pogrešno primijenila odredbe o
unutarnjoj njemačkoj trgovini, već su jednostavno prihvatila kao
ispravne, bez trenutačne provjere, podatke iz deklaracije koju je
ispunio uvoznik; …što ni na koji način ne sprečava navedena tijela da
naknadnim ispravkom odrede naplatu carina, kao što je izričito
predviđeno u članku 10. Direktive 79/695/EEZ od 24. srpnja 1979. o
usklađivanju postupaka za puštanje robe u slobodan promet (SL L 205,
str. 19.)“. Komisija nadalje zaključuje „da je s druge strane uvoznik
bio u mogućnosti razmotriti okolnosti vezane uz odnosni uvoz u smislu
odredbi koje reguliraju trgovinu unutar Njemačke, primjenu kojih je
zahtijevao i okolnosti u kojima se odvijao navedeni uvoz; da je također
mogao otkriti pogrešku u primjeni ovih odredbi; te da je s druge strane
utvrđeno da nije postupao u skladu sa svim odredbama predviđenima
važećim propisima u vezi s carinskim deklaracijama.“
7        U
skladu s takvom odlukom Komisije Hauptzollamt je izdao rješenje o
poduzimanju mjera naknadne naplate carina koje Foto-Frost osporava u
glavnom postupku. 8        Foto-Frost
je Finanzgerichtu Hamburg uputio zahtjev za odgodu izvršenja te odluke.
Finanzgericht je udovoljio takvom zahtjevu navodeći da predmetno
postupanje spada u područje unutarnje njemačke trgovine te da je
sukladno tome izuzeto od obveze plaćanja carine prema protokolu o
njemačkoj unutarnjoj trgovini.9        Foto-Frost
je zatim Finanzgerichtu Hamburg uputio zahtjev za poništenje odluke o
naknadnoj naplati carine. Finanzgericht je zauzeo stajalište da je
valjanost odluke Komisije od 6. svibnja 1983. dvojbena, s obzirom na to
da se svi uvjeti predviđeni u članku 5. stavku 2. Uredbe Vijeća 1697/79
za odustajanje od naknadne naplate carina čine ispunjenima u odnosnom
slučaju. Kako je osporavano rješenje utemeljeno na odluci Komisije,
Finanzgericht je smatrao da ga ne može poništiti, osim u slučaju ako je i
sama odluka Komisije nevaljana. Zbog toga je Finanzgericht u zahtjevu
za donošenje prethodne odluke uputio Sudu sljedeća četiri pitanja:„(1)      Može
li nacionalni sud ocjenjivati valjanost odluke Komisije usvojene u
skladu s člankom 6. Uredbe (EEZ) 1573/80 od 20. lipnja 1980. (SL L 161,
str. 1.) glede odustanka od naplate uvoznih ili izvoznih carina u skladu
s člankom 5. stavkom 2. Uredbe (EEZ) 1697/79 Vijeća od 24. srpnja 1979.
(SL L 197, str. 1.), kojom odlukom je utvrđeno da nije bilo razloga za
odustanak od naknadne naplate uvoznih carina, te može li, ukoliko je
takav slučaj, u okviru postupka o kojem odlučuje, odlučiti protivno
odluci Komisije o odustanku od naknadne naplate carina? (2)      Ukoliko
nacionalni sud ne može ocjenjivati valjanost odluke Komisije, je li
odluka Komisije (REC 3/83) od 6. svibnja 1983. valjana? (3)      Ukoliko
nacionalni sud može ocjenjivati valjanost odluke Komisije, treba li
članak 5. stavak 2. Uredbe (EEZ) 1697/79
tumačiti na način da omogućuje
usvajanje diskrecijske odluke, koju sud može ocjenjivati samo u vezi sa
zlouporabom takve odluke, te ukoliko je takav slučaj, može li odrediti
vrstu takve zlouporabe, bez mogućnosti da je nadomjesti vlastitom
odlukom ili takva odluka omogućuje usvajanje mjere za naknadu štete,
koju sud u cijelosti može ocjenjivati?(4)      Ukoliko
nije moguće odlučiti o oslobađanju od naknadne naplate carina u skladu s
člankom 5. stavkom 2. Uredbe 1697/79, spada li roba koja potječe iz
Njemačke Demokratske Republike, uvezena u Saveznu Republiku Njemačku
izvan režima postupka vanjskog provoza Zajednice, u područje unutarnje
njemačke trgovine u skladu s Protokolom o unutarnjoj njemačkoj trgovini i
s time vezanim problemima od 25. ožujka 1957., što znači da, kada je
roba uvezena u Saveznu Republiku Njemačku, ona nije podložna ni uvoznim
carinama niti uvoznom porezu na promet, ili takve naknade trebaju biti
obračunane kao u slučaju uvoza iz zemalja nečlanica, tako da trebaju
biti obračunane carine Europske zajednice u skladu s odgovarajućim
carinskim propisima i uvozni porez na promet u skladu s člankom 2.
stavkom 2. šeste direktive Vijeća o usklađivanju porezâ na promet u
Europskim zajednicama?“10      10     Da
bi se dobio što potpuniji opis činjenica i odredbi prava Zajednice koje
treba primijeniti, kao i navoda koje su podnijeli Foto-Frost,
Hauptzollamt Lübeck-Ost, Vlada Savezne Republike Njemačke i Komisija,
sazvana je javna rasprava. O prvom pitanju11      Prvim
pitanjem Finanzgericht pita je li on nadležan proglasiti nevaljanom
odluku Komisije poput one od 6. svibnja 1983. Isti sud dovodi u pitanje
valjanost te odluke s obrazloženjem da su u ovom slučaju ispunjeni svi
uvjeti navedeni u članku 5. stavku 2. Uredbe 1697/79 o naknadnoj naplati
carina. Međutim, ipak smatra da, s obzirom na podjelu nadležnosti
između Suda i nacionalnih sudova, što je navedeno u članku 177. Ugovora o
EEZ-u, samo Sud može proglasiti nevaljanim akt institucija Europske
zajednice.12      Treba
podsjetiti da članak 177. Sudu daje nadležnost za donošenje prethodnih
odluka o tumačenju ugovora i akata institucija Zajednice i o valjanosti
takvih akata. Drugi stavak tog članka određuje da nacionalni sudovi mogu
uputiti ovakva pitanja Sudu, a treći stavak tog članka na to ih
obvezuje u slučajevima u kojima prema odredbama nacionalnog prava ne
postoji pravni lijek protiv njihovih odluka.13      Dajući
nacionalnim sudovima protiv čijih odluka je moguće uložiti pravni lijek
prema odredbama nacionalnog prava ovlast da upućuju Sudu prethodna
pitanja o tumačenju ili valjanosti, članak 177. je riješio pitanje mogu
li ti sudovi sami proglasiti nevaljanima ove akte institucija Zajednice.14      Ovi
nacionalni sudovi mogu ocjenjivati valjanost akta Zajednice i, ukoliko
ocijene da su argumenti stranaka koje osporavaju takav akt neosnovani,
mogu takve argumente odbiti i zaključiti da su akti potpuno valjani.
Postupajući na takav način oni ne dovode u pitanje postojanje akta
Zajednice.15      S
druge strane, nacionalni sudovi nemaju ovlasti proglasiti nevaljanima
akte institucija Zajednice. Kao što je Sud naglasio u presudi od 13.
svibnja 1981. (International Chemical Corporation, 66/80, Recueil,
str. 1191.), osnovni je smisao ovlasti koje su Sudu dodijeljene člankom
177. osigurati da nacionalni sudovi ujednačeno primjenjuju pravo
Zajednice. Ovaj zahtjev ujednačenosti osobito je važan kad se ocjenjuje
valjanost akta Zajednice. Razlike između sudova u državama članicama u
vezi s valjanosti akata Zajednice mogu ugroziti samo jedinstvo pravnog
poretka Zajednice te dovesti do odstupanja od temeljnih zahtjeva pravne
sigurnosti.16      Isti
zaključak proizlazi iz zahtjeva za koherentnošću sustava sudske zaštite
ustanovljenog Ugovorom o EEZ-u. S tim u vezi važno je podsjetiti da
zahtjev za prethodnu odluku, jednako kao i
tužba za poništenje,
predstavlja sredstvo za ocjenjivanje valjanosti akata tijela Europske
zajednice. Kao što je Sud naveo u svojoj presudi od 23. travnja 1986.
(Ekološka stranka „Zeleni“/Europski parlament, 294/83, Recueil,
str. 1339.), „s jedne strane člancima 173. i 184. i s druge strane
člankom 177., Ugovor o EEZ-u uspostavio je potpuni sustav pravnih
sredstava i postupaka kojima je svrha da omoguće Sudu ocjenjivanje
pravne valjanosti akata institucija“.17      Kako
članak 173. daje Sudu isključivu nadležnost za poništavanje akta tijela
Europske zajednice, usklađenost sustava zahtijeva da u situacijama kada
se akt Zajednice osporava pred nacionalnim sudom pravo proglašavanja
akta ništavim mora pripadati Sudu.18      Također,
treba naglasiti da je Sud u najboljem položaju za odlučivanje o
valjanosti akata Zajednice. Naime, u skladu s člankom 20. Protokola o
Statutu Suda EEZ-a, tijela zajednice čiji se akti osporavaju ovlaštena
su sudjelovati u postupku kako bi obranila valjanost tih akata. Nadalje,
prema drugom stavku članka 21. tog Protokola, Sud može zahtijevati od
država članica i tijela koja ne sudjeluju u postupku dostavu svih
podataka koje smatra neophodnima za potrebe postupka. 19      Potrebno
je dodati da se pravilo da nacionalni sudovi ne mogu sami proglasiti
akte Zajednice nevaljanima može uvjetovati u određenim okolnostima u
postupcima u kojima se traži donošenje privremenih mjera, ali to nije
slučaj s pitanjem koje je postavio nacionalni sud.20      Odgovor
na prvo pitanje, dakle, mora biti da sami nacionalni sudovi nisu
nadležni za proglašavanje nevaljanima akata tijela Zajednice. Drugo pitanje21      Drugo
i treće pitanje polaze od pretpostavke da su radnje koje su predmet
spora podložne naplati carine. Ako se utvrdi da samo Sud ima nadležnost
odlučiti o valjanosti odluke Europske komisije, Finanzgericht svojim
drugim pitanjem pita je li takva odluka valjana. 22      Mora
biti istaknuto i da članak 5. stavak 2. Uredbe 1697/79 određuje tri
posebna uvjeta koja moraju biti ispunjena prije nego što nadležna tijela
odluče odustati od naknadne naplate carina. Ova odredba mora biti
tumačena na način da, ukoliko su ispunjeni uvjeti, osoba odgovorna za
plaćanje carine ima pravo odustati od odnosne naknadne naplate carina.23      Zatim
treba ispitati i jesu li u predmetnom slučaju ispunjena tri uvjeta iz
članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79. Sud može utvrditi postojanje ovih
činjenica na kojima se temelji akt Zajednice te pravnih kvalifikacija
koje su na temelju njih izvela tijela Zajednice, a koje su u kontekstu
zahtjeva za prethodnu odluku označene pogrešnima.24      Prvi
uvjet iz navedenog članka sastoji se u tome da odustanak od naplate
carine mora biti rezultat pogreške samih nadležnih tijela. S tim u vezi,
mora se odbaciti argument Komisije prema kojem carinska tijela nisu
pogriješila, već su samo prvobitno pretpostavila da su navodi iz
carinske deklaracije Foto-Frosta točni, a na što su bila ovlaštena prema
članku 10. Direktive Vijeća 79/695/EEZ. Naime, taj članak određuje da
se, u situacijama u kojima se carina obračunava na temelju neprovjerenih
navoda iz carinske deklaracije, deklaracija može naknadno provjeriti i
ispraviti iznos carine. U ovom slučaju, kao što je i sama Komisija
navela u svojim podnescima i odgovorima na pitanja koja je postavio Sud,
deklaracija Foto-Frosta sadržavala je sve podatke potrebne za primjenu
odnosne uredbe i ti su podaci bili točni. U takvim okolnostima naknadna
kontrola koju su provela njemačka carinska tijela nije ustanovila ni
jednu novu činjenicu. Dakle, u biti se radilo o pogrešci samih carinskih
tijela koja su prvobitno procijenila da se odnosna uredba ne
primjenjuje prilikom uvoza robe.25      Drugi
uvjet sastoji se u tome da je osoba odgovorna za plaćanje carine
djelovala u dobroj vjeri, odnosno da nije mogla otkriti pogrešku
nadležnih tijela. U vezi s tim mora se istaknuti da su specijalizirani
suci Finanzgericht Hamburg u rješenju koje odgađa izvršenje od 22. rujna
1983. izrazili stajalište da je dvojbeno treba li platiti carinu u
situacijama kao u ovom slučaju. Finanzgericht je utvrdio kako se čini da
se ovakve situacije odnose na područje unutarnje njemačke trgovine te
da su sukladno tome izuzete od carinjenja prema protokolu o takvoj
trgovini. Međutim, Finanzgericht je zapazio da je sudska praksa o
ovakvoj situaciji neodređena, kako u slučaju Suda tako i u slučaju
nacionalnih sudova. U takvim okolnostima ne može se razumno očekivati da
bi Foto-Frost, trgovačko društvo, mogao opaziti pogrešku koju su
počinila carinska tijela. Dapače, Foto-Frost je imao još manje razloga
posumnjati da je počinjena pogreška jer su prethodne slične aktivnosti
bile izuzete od plaćanja carine. 26      Treći
uvjet sastoji se u tome da je osoba odgovorna za plaćanje carine morala
uzeti u obzir sve navedene važeće propise u vezi sa svojom carinskom
deklaracijom. Pri tome se mora primijetiti da je, u odgovoru na pitanje
koje joj je postavio Sud, a suprotno onome što je navedeno u odluci od
6. svibnja 1983., sama Komisija priznala da je Foto-Frost ispravno
ispunio svoju carinsku deklaraciju. Štoviše, u sudskom spisu ne nalazi
se ništa što bi što bi sugeriralo da tome nije slučaj. 27      Iz
svega prethodno navedenog proizlazi da su u ovom slučaju ispunjeni svi
uvjeti iz članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79 i da je Foto-Frost bio
ovlašten odustati od naknadnog plaćanja carine u ovom slučaju.28      Sukladno
tome, rješenje Komisije od 6. svibnja 1983. upućeno Saveznoj Republici
Njemačkoj u kojem je propisano naknadno plaćanje uvozne carine u ovom je
slučaju ništavo. Treće pitanje29      Finanzgericht
pita ovisi li, u slučaju da je sam nadležan proglasiti odluku Komisije
nevaljanom, primjena članka 5. stavka 2. Uredbe 1697/79 o diskrecijskoj
odluci koju nacionalni sud ne može ocjenjivati osim u slučaju zlouporabe
takvog prava („Ermessenfehler“) ili mjere naknade štete, koje su
predmetom ocjene tog suda.30      S obzirom na odgovore na prvo i drugo pitanje, treće je pitanje bespredmetno. Četvrto pitanje31      Četvrto
pitanje postavljeno je Sudu u slučaju da iz odgovora na prethodna
pitanja ne proiziđe da je Foto-Frost ovlašten odustati od naknadnog
plaćanja carine. Finanzgericht pita spadaju li u tom slučaju aktivnosti o
kojima je riječ u područje njemačke unutarnje trgovine u smislu
Protokola o njemačkoj unutarnjoj trgovini, što bi, prema njegovu
mišljenju, značilo da su u tom smislu izuzete od carinjenja.32      S obzirom na odgovor koji je dan na drugo pitanje, četvrto je pitanje bespredmetno. Troškovi33      Ne
nadoknađuju se troškovi Vlade Savezne Republike Njemačke i Komisije
Europskih zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja. Kako ovaj
postupka ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred
nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Slijedom navedenog, SUD_u odgovoru na pitanja koja mu je uputio Finanzgericht Hamburg, rješenjem od 29. kolovoza 1985. presuđuje sljedeće:
1.      Nacionalni sudovi nisu nadležni odlučivati o valjanosti akata institucija Zajednice.2.      Odluka
Komisije upućena Saveznoj Republici Njemačkoj od 6. svibnja 1983.,
kojom je u konkretnom slučaju naloženo izvršenje naknadne naplate
uvoznih carina, nevaljana je.Mackenzie Stuart Bosco       Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasKoopmans      EverlingBahlmann Galmot Joliet O’Higgins       SchockweilerObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 22. listopada 1987.Tajnik       Za predsjednika A. J. Mackenzia StuartaP. Heim       G. Bosco             U funkciji predsjednika * Jezik postupka: njemački.