62024CC0496
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 2. listopada 2025. (
1
)
Predmet C‑496/24
Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding,
Stichting de Thuiskopie
protiv
HP Nederland BV,
Dell BV,
Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 2. – Pravo reproduciranja – Članak 3. – Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti – Članak 5. stavak 2. točka (b) i članak 5. stavak 5. – Iznimke i ograničenja – Reproduciranje za privatnu uporabu – Pravična naknada – Priopćavanje autorskog djela javnosti na internetu – Usluga internetskog prijenosa koja se plaća – Kopija za izvanmrežni prijenos”
Uvod
1.
Autorskim pravom Unije predviđa se, među ostalim, među brojnim iznimkama isključivih prava autora, iznimka koja omogućuje fizičkim osobama da bez odobrenja reproduciraju djela za privatnu uporabu. Kako bi se autorima nadoknadili gubici koji proizlaze iz te iznimke i do kojih je došlo zbog oslobođenja korisnika od potrebe da kupuju veći broj primjeraka djela, pravom Unije predviđa se isplata radi naknade tih gubitaka. U praksi država članica ta se naknada najčešće financira iz takozvane naknade za privatno reproduciranje koju plaćaju proizvođači ili uvoznici medija za pohranu i uređaja koje fizičke osobe mogu koristiti za reproduciranje zaštićenih djela. Ta se naknada zatim prebacuje na kupce u cijeni tih uređaja i medija te stoga krajnji financijski teret naknade na ime navedene iznimke načelno snose osobe koje imaju pravo koristiti tu iznimku. Sud je utvrdio da je takav sustav u skladu s pravom Unije (
2
).
2.
Naknada za privatno reproduciranje, za čiju su naplatu i isplatu u obliku naknade odgovorne institucije koje su odredile države članice, za autore predstavlja ključan i stalan izvor prihoda. Stoga dolazi do iskušenja da se opseg te iznimke, a time i izvor prihoda od naknade za privatno reproduciranje, proširi izvan okvira koji proizlaze iz odgovarajućih zakonskih odredbi te ciljeva i motiva za njezino uspostavljanje, u skladu s popularnom izrekom prema kojoj ako u ruci držiš čekić, sve ti nalikuje na čavao. Čini se da takvu pogrešnu predodžbu imaju institucije odgovorne za naplatu naknade za privatno reproduciranje u Nizozemskoj koje smatraju da se ta naknada primjenjuje na uslugu stavljanja na raspolaganje kopija za izvanmrežni prijenos koju pružaju pružatelji usluge internetskog prijenosa na zahtjev (
3
), odnosno da je ta usluga obuhvaćena navedenom iznimkom.
3.
Međutim, treba uzeti u obzir da naknada za iznimku koja se odnosi na reproduciranje za privatnu uporabu nije sama sebi cilj. Namijenjena je nadoknadi gubitaka u situacijama u kojima je primjena te iznimke dopuštena i opravdana, a katkad čak i nužna. Međutim, svrha te naknade nije zamijeniti uobičajene ugovorne mehanizme u situacijama u kojima autori mogu ostvariti svoja isključiva prava i na taj način ostvarivati prihod od iskorištavanja djela, čak i ako smatraju da taj prihod nije dovoljno velik. U ovom predmetu Sud će imati priliku utvrditi ograničenja primjene navedene iznimke s obzirom na raniju sudsku praksu koja se odnosi na slične situacije.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.
Člancima 2., 3., 5. i 6. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (
4
) određuje se:
„Članak 2.
Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:
(a)
autorima, njihovih djela;
[…]
Članak 3.
1.   Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.
[…]
Članak 5.
[…]
2. Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
[…]
(b)
u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;
[…]
5. Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.
Članak 6.
[…]
3. Za potrebe ove Direktive, izraz ‚tehničke mjere’ znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom […]. Tehničke se mjere smatraju ‚učinkovitima’, kad nositelji prava korištenje zaštićenog djela ili drugog predmeta zaštite ograničavaju putem primjene kontrole pristupa ili zaštitnog postupka, kao što je enkripcija, premetanje ili druga preinaka djela ili drugog predmeta zaštite, ili putem nadzora umnožavanja, kojima se postiže cilj zaštite.”
Nizozemsko pravo
5.
Direktiva 2001/29 prenesena je u nizozemsko pravo odredbama Auteursweta 1912 (Zakon o autorskom pravu iz 1912.). Iznimka koja se odnosi na privatno reproduciranje predviđena je člankom 16.c tog zakona. Stavkom 2. tog članka predviđa se isplata nositeljima prava pravične naknade koja se financira iz naknade za privatno reproduciranje koju plaćaju uvoznici i proizvođači uređaja i medija za pohranu koji se mogu koristiti za reproduciranje djela za privatnu uporabu. U skladu s člancima 16.d i 16.e navedenog zakona, za naplatu te naknade odgovoran je Stichting de Thuiskopie (u daljnjem tekstu: SdT), ali osnovu i iznos te naknade utvrđuje Stichting Onderhandelingen Thuiskopievergoeding, organizacija osnovana u skladu s nizozemskim pravom (u daljnjem tekstu: SONT) koja zastupa nositelje autorskih prava i obveznike plaćanja te naknade, odnosno njihova udruženja. Tarifa naknade za privatno reproduciranje koju je utvrdio SONT u razdoblju od 2018. do 2020. uključivala je, među ostalim, „usluge internetskog prijenosa koje se naplaćuju” kao „izvor koji treba uzeti u obzir”.
Činjenično stanje, tijek postupka i prethodna pitanja
6.
HP Nederland B. V. i Dell B. V. dužni su plaćati naknadu za privatno reproduciranje. Stichting Overlegorgaan Blanco Informatiedragers zastupa sve subjekte koji su dužni plaćati tu naknadu. Ti subjekti podnijeli su Rechtbanku Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) protiv SdT‑a i SONT‑a tužbu kojom se traži da se utvrdi da naknada za privatno reproduciranje ne uključuje usluge stavljanja na raspolaganje kopija za izvanmrežni prijenos (offline streaming copies) koja se pruža povezano s uslugom internetskog prijenosa na zahtjev glazbenih ili audiovizualnih djela.
7.
U skladu s činjeničnim utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, u okviru te usluge pretplatnik usluge internetskog prijenosa na zahtjev može iz kataloga dostupnih djela odabrati neka od njih za korištenje bez pristupa mreži (u takozvanom offline načinu rada). Pružatelj usluge tada izrađuje kopiju odabranih djela u određenom dijelu memorije uređaja ili pretplatnikova uređaja koji je u tu svrhu stavljen na raspolaganje pružatelju usluge. Ta je kopija šifrirana na način da pretplatnik može koristiti djelo, načelno isključivo u aplikaciji pružatelja usluge, ali ne može raspolagati tom kopijom, odnosno ne može izrađivati nove kopije, promijeniti njezinu lokaciju niti je može samovoljno prenijeti na drugi uređaj ili medij. Nakon isteka vremena na koje je kopija stavljena na raspolaganje, a u svakom slučaju nakon završetka pružanja glavne usluge (internetskog prijenosa), kopija se briše s uređaja. Osim toga, pružatelj usluge može je izbrisati u slučajevima utvrđenima u Uvjetima pružanja usluge.
8.
Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) odbio je tužbu presudom od 18. rujna 2019. Međutim, ta je odluka ukinuta presudom Gerechtshofa Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska) od 22. ožujka 2022. Naime, taj je sud utvrdio da u slučaju usluge stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos, kao što je ona prethodno opisana u točki 7., nije riječ o privatnom reproduciranju u smislu članka 16.c Zakona o autorskom pravu i članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. SdT i SONT podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev žalbu u kasacijskom postupku protiv potonje presude.
9.
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se umnožavanje koje ima svojstva opisana u [točki 7. ovog mišljenja] (kopija za izvanmrežni prijenos), uzimajući u obzir i test u tri koraka (članak 5. stavak 5. Direktive [2001/29]), smatrati reproduciranjem ‚koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna’ u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) [te] direktive […]?
2.
Protivi li se nacionalna odredba u skladu s kojom se iznimka za privatno reproduciranje ne primjenjuje i na kopije za izvanmrežni prijenos ciljevima Direktive [2001/29], uključujući ciljeve visoke razine zaštite autorskog prava, pravedne ravnoteže između interesa nositelja prava i interesa korisnika te dosljedne i tehnički neutralne primjene iznimaka i ograničenja u državama članicama?
3.
Je li za odgovor na jedno ili oba navedena pitanja važno dobivaju li nositelji prava naknadu za svaku izrađenu kopiju za izvanmrežni prijenos ili dobivaju naknadu koja se temelji na tome koliko često korisnik usluge internetskog prijenosa izvodi kopiju za izvanmrežni prijenos?”
10.
Sud je zaprimio zahtjev za prethodnu odluku 17. srpnja 2024. Pisana očitovanja podnijele su stranke u glavnom postupku, francuska vlada i Europska komisija. Iste su stranke bile zastupane na raspravi održanoj 19. lipnja 2025.
Analiza
11.
Sud koji je uputio zahtjev uputio je tri prethodna pitanja, ali ona se odnose na istu problematiku i stoga predlažem da se razmotre zajedno. Taj sud u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da pretplatnik usluge stavljanja na raspolaganje zaštićenih djela na zahtjev internetskim prijenosom reproducira ta djela za privatnu uporabu u smislu navedene odredbe kada koristi dodatnu uslugu stavljanja na raspolaganje djela za izvanmrežni prijenos u okviru koje se ta djela pohranjuju u memoriji pretplatnikova uređaja, pri čemu pružatelj usluge primjenom tehnoloških mjera iz članka 6. te direktive zadržava potpunu kontrolu nad lokacijom, kopiranjem i brisanjem tih djela, a pretplatnik ih može samo koristiti (slušati ili gledati) na određenom uređaju tijekom razdoblja stavljanja na raspolaganje. Predlažem da se odgovor na to pitanje dopuni tumačenjem članka 3. navedene direktive.
12.
Moja analiza temelji se na pretpostavki da su ispunjena dva uvjeta za primjenu iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 koji, čini se, nisu sporni u glavnom postupku, odnosno da je pretplatnik o kojem je riječ fizička osoba i da koristi navedenu uslugu za privatnu uporabu.
13.
Isto tako, nije sporno da pretplatnik ne reproducira djelo samostalno, nego reproduciranje obavlja pružatelj usluge na zahtjev pretplatnika. Međutim, Sud je dopustio primjenu iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 u toj situaciji i utvrdio da izraz „reproduciranje koje je izvršila fizička osoba” iz te odredbe uključuje i to da ta fizička osoba koristi usluge treće osobe (
5
).
14.
Naime, fizička osoba može iskoristiti navedenu iznimku samo pod uvjetom da je prethodno dobila pristup djelu u obliku koji predstavlja izvor reproduciranja (
6
), pri čemu taj pristup mora biti zakonit, odnosno dobiven uz pristanak nositelja autorskih prava (
7
). Međutim, kada fizička osoba dobiva pristup djelu tek nakon njegova reproduciranja, ne može se smatrati da je to reproduciranje izvršila ta fizička osoba u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Naime, to reproduciranje izvršila je osoba koja daje pristup djelu i, ako se odvija na daljinu, u dematerijaliziranom obliku i izvan privatnog kruga osobe koja daje pristup, ono predstavlja stavljanje na raspolaganje djela javnosti u smislu članka 3. te direktive (
8
).
15.
Upravo je o takvoj situaciji riječ u slučaju usluge opisane u točki 7. ovog mišljenja jer pretplatnik dobiva pristup kopiji za izvanmrežni prijenos (offline streaming copy) nakon izrade te kopije. Pritom nije važno to da, osim toga, može imati pristup istim djelima preko internetskog prijenosa jer internetski prijenos nije izvor reproduciranja, a stvarno korištenje pristupa konkretnim djelima preko internetskog prijenosa nije uvjet za dobivanje njihove kopije za izvanmrežni prijenos (
9
).
16.
Stoga mi nije uvjerljiv argument SdT‑a i SONT‑a prema kojem je činjenica da pretplatnici mogu pristupiti djelu preko internetskog prijenosa dovoljna kako bi se smatralo da je stavljanje na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos obuhvaćeno iznimkom iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Točno je da s komercijalnog gledišta usluga stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos predstavlja dodatnu uslugu koja je povezana s glavnom uslugom internetskog prijenosa jer samo pretplatnici potonje usluge mogu koristiti prvu i obje imaju isti katalog djela. Međutim, tehnički je to zasebna i samostalna usluga (
10
). Drugim riječima, to su dva puta za potencijalni pristup istim djelima, ali oni su odvojeni i jedan ne predstavlja umnažanje drugog. S gledišta autorskog prava, te dvije usluge predstavljaju zasebne radnje korištenja djela, tim više jer su uvjeti za korištenje tih djela u oba slučaja bitno različiti. Naime, usluga internetskog prijenosa zahtijeva stalan pristup dovoljno brzoj internetskoj vezi i često je podložna geografskim ograničenjima (geoblocking). Međutim, te dvije nepogodnosti ne postoje u slučaju kopije za izvanmrežni prijenos.
17.
Stoga je riječ o situaciji koja je slična onoj koja se razmatrala u predmetu u kojem je donesena presuda VCAST. Ne može se smatrati da reproduciranje do kojeg dolazi u okviru te usluge izvršavaju fizičke osobe (pretplatnici) u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, nego treba smatrati da ga izvršava pružatelj usluge koji na taj način stavlja na raspolaganje djela svojim pretplatnicima. To reproduciranje stoga predstavlja element radnje stavljanja na raspolaganje tih djela javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu u smislu članka 3. te direktive, a tu radnju obavlja pružatelj usluge.
18.
Pritom je netočan argument koji su iznijeli SdT i SONT te francuska vlada, prema kojem kopija za izvanmrežni prijenos predstavlja reproduciranje koje izvršava fizička osoba u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 jer pretplatnik pokreće izradu te kopije. Do stavljanja na raspolaganje djela javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu o kojem je riječ u članku 3. te direktive dolazi na zahtjev korisnika. Tako taj korisnik mora pokrenuti postupak stavljanja na raspolaganje i iznijeti taj zahtjev, u ovom slučaju zahtjev za izradu kopije za izvanmrežni prijenos. Međutim, to ne znači da svako stavljanje na raspolaganje kopije djela na zahtjev korisnika automatski postaje reproduciranje koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu obuhvaćeno odredbom članka 5. stavka 2. točke (b) navedene direktive. Naime, takvo tumačenje oduzelo bi smisao znatnom dijelu odredbe članka 3. te direktive.
19.
Međutim, postoje dvije bitne razlike između ovog predmeta i predmeta u kojem je donesena presuda VCAST. Kao prvo, dok se djelatnost na koju se odnosio taj predmet obavljala bez dopuštenja nositelja autorskih prava, u ovom predmetu ništa ne upućuje na nezakonitost usluge stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos. Kao drugo, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda VCAST, u ovom predmetu nije riječ o primarnom i sekundarnom stavljanju na raspolaganje koje obavljaju dva različita subjekta. Stavljanje na raspolaganje djela u obliku internetskog prijenosa, kao i njihovo stavljanje na raspolaganje u obliku kopije za izvanmrežni prijenos obavlja isti subjekt i primarno je, odnosno djela u digitalnom obliku prenose se izravno sa servera pružatelja usluge na pretplatnikov uređaj. Stoga se ovdje ne primjenjuje sudska praksa Suda prema kojoj se stavljanje na raspolaganje djela zaštićenih autorskim pravom smatra radnjom priopćavanja javnosti ako je upućeno takozvanoj novoj javnosti ili se obavlja na poseban tehnološki način (
11
). Naime, to se načelo primjenjuje samo u slučaju sekundarnog stavljanja na raspolaganje djela koja je drugi subjekt već ranije stavio na raspolaganje javnosti (
12
).
20.
Stoga se slažem sa stajalištem Komisije prema kojem situaciju u glavnom postupku ne treba razmatrati s obzirom na članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29, nego s obzirom na njezin članak 3.
21.
Niz dodatnih argumenata ide u prilog tom tumačenju.
22.
Kao prvo, nije točno stajalište koje su SdT i SONT iznijeli na raspravi, prema kojem za primjenu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 nije potrebno da nositelji autorskih prava izgube kontrolu nad iskorištavanjem djela. Gubitak kontrole svojstvena je karakteristika iznimke od autorskog prava jer se iznimka temelji na tome da korisnici mogu izvršavati radnje koje su obuhvaćene uobičajenim monopolom autora bez pristanka, odnosno izvan kontrole nositelja autorskih prava. Iznimka predviđena navedenom odredbom ovlašćuje fizičke osobe za reproduciranje djela za privatnu uporabu. S jedne strane, reproduciranje u okviru te iznimke stoga se, po definiciji, odvija izvan kontrole nositelja autorskih prava. Međutim, s druge strane, korisnici moraju imati tehničku mogućnost za izvršavanje tog reproduciranja, odnosno moraju imati (zakoniti, kao što je to istaknuo Sud) pristup djelu u obliku koji omogućuje njegovo kopiranje.
23.
To ovdje nije slučaj. Zahvaljujući tehnološkim mjerama koje primjenjuju, pružatelji usluge internetskog prijenosa, koji djeluju u ime nositelja autorskih prava kao njihovi stjecatelji licencije, zadržavaju kontrolu nad reproduciranjem djela koja se stavljaju na raspolaganje u obliku kopije za izvanmrežni prijenos. Naime, te kopije izrađuje pružatelj usluge i čuvaju se na korisnikovu uređaju pod strogo utvrđenim i djelotvorno kontroliranim uvjetima. Tehnološke mjere stoga nisu, kao što to tvrde SdT i SONT te francuska vlada, namijenjene zaštiti od toga da korisnici prekorače ograničenja iznimke predviđene člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, nego tome da im se onemogući samo korištenje te iznimke reproduciranjem djela bez dopuštenja nositelja autorskih prava. Stoga nije riječ o slučaju primjene iznimke od autorskih prava, nego o uobičajenom korištenju tih prava.
24.
Isto tako, potpuno je netočno stajalište SdT‑a i SONT‑a prema kojem odobrenje nositelja autorskih prava na izradu kopija za izvanmrežni prijenos nema pravnu snagu i nositelji prava ne mogu naplaćivati naknadu za to jer je izrada tih kopija obuhvaćena iznimkom iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, tako da nositelji autorskih prava imaju pravo na pravičnu naknadu utvrđenu tom odredbom.
25.
Naime, te stranke unaprijed pretpostavljaju da je izrada kopija za izvanmrežni prijenos obuhvaćena navedenom iznimkom i iz toga zaključuju da su mogućnosti postupanja nositelja autorskih prava ograničene tom iznimkom. Međutim, zapravo je potpuno suprotno jer izvor iz kojeg nastaje kopija za izvanmrežni prijenos nije u posjedu korisnika, nego stjecatelja licencije nositelja autorskih prava i stoga korisnici ne mogu obavljati reproduciranje na temelju navedene iznimke i moraju zatražiti stavljanje na raspolaganje te kopije od stjecatelja licencije koji može za to tražiti naknadu.
26.
Presude na koje se pozivaju SdT i SONT (
13
) ne odnose se na utvrđivanje područja primjene iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, nego na način obračuna pravične naknade predviđene tom odredbom. Stoga se temelje na prešutnoj pretpostavci da su uvjeti za primjenu te iznimke ispunjeni i u tom je kontekstu Sud utvrdio da eventualno odobrenje nositelja autorskih prava ne utječe na pravo na pravičnu naknadu. Naime, kao što je to istaknuo Sud, „kad nositelj prava ovlasti fizičku osobu na uporabu [datoteke koja sadržava predmete zaštite], stavljajući [je] na njezino raspolaganje, sâma mogućnost uporabe [te datoteke] u svrhe reproduciranja zaštićenih djela opravdava primjenu naknade za privatno reproduciranje” (
14
). Međutim, u ovom predmetu riječ je o situaciji u kojoj nositelj autorskih prava ili njegov stjecatelj licencije stavlja na raspolaganje fizičkim osobama datoteke koje sadržavaju zaštićena djela, ali te osobe nemaju mogućnost uporabe tih datoteka u svrhu reproduciranja tih djela i stoga primjena naknade za privatno reproduciranje nije opravdana.
27.
Usput napominjem da se Direktivom 2001/29 izričito ne dopušta državama članicama da donose odredbe kojima bi se prisiljavalo nositelje autorskih prava da odustanu od tehničkih mjera u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u ovom postupku. Naime, iako se člankom 6. stavkom 4. drugim podstavkom te direktive, u vezi s prvim podstavkom, državama članicama omogućuje da donesu odredbe kojima se štiti pravo korisnika na korištenje iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) navedene direktive, četvrtim podstavkom tog stavka isključuje se ta mogućnost za djela koja su stavljena na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu, odnosno u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u ovom predmetu. Kad bi države članice uvele iznimku s područjem primjene koje predlažu SdT i SONT, to bi se protivilo obvezi zaštite tehničkih mjera koja proizlazi iz članka 6. stavka 1. te direktive.
28.
Kao drugo, člankom 5. stavkom 5. Direktive 2001/29 zahtijeva se da se iznimke od isključivih prava predviđene tom direktivom 1. primjenjuju samo u posebnim slučajevima, 2. da ne povređuju uobičajeno iskorištavanje djela i 3. da bezrazložno ne dovode u pitanje interese nositelja prava. To je takozvani test u tri koraka koji proizlazi iz međunarodnog prava koje obvezuje Uniju (
15
).
29.
Prema mojem mišljenju, kad bi usluga stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos bila obuhvaćena iznimkom iz članka 5. stavka 2. točke (b) te direktive, to bi se protivilo drugom koraku tog testa. Naime, takva usluga predstavlja uobičajeno iskorištavanje djela iz koje nositelji autorskih prava mogu ostvarivati financijsku korist, pri čemu je to iskorištavanje neovisno o stavljanju na raspolaganje djela preko internetskog prijenosa. Kad bi se ta vrsta kopije obuhvatila navedenom iznimkom, time bi se narušilo to iskorištavanje jer bi to zbunilo korisnike i dovelo u pitanje opravdanost toga da nositelji autorskih prava ili njihovi stjecatelji licencija naplaćuju dodatne naknade za stavljanje na raspolaganje tih kopija. Stoga se članku 5. stavku 5. Direktive 2001/29 protivi to da se usluga o kojoj je riječ u ovom predmetu obuhvati navedenom iznimkom.
30.
Naposljetku, kao treće, čini se da se samim tekstom članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 isključuje naplaćivanje naknade za privatno reproduciranje na usluge internetskog prijenosa za uslugu stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos. Naime, tom se odredbom određuje da u pravičnoj naknadi predviđenoj tom odredbom, koja se financira naknadom za privatno reproduciranje, treba uzeti u obzir primjenu tehnoloških mjera iz članka 6. te direktive. Međutim, u slučaju usluga stavljanja na raspolaganje djela koje se pružaju pod uvjetima opisanima u točki 8. ovog mišljenja, primijenjene tehnološke mjere omogućuju nositeljima autorskih prava ili njihovim stjecateljima licencije da zadrže potpunu kontrolu nad reproduciranjem djela i stoga ne snose gubitke prouzročene time što korisnici izrađuju kopije za privatnu uporabu. Stoga ni u tom slučaju ne postoji opravdanje za pravičnu naknadu.
31.
Tumačenje koje sam predložio ne protivi se ni ciljevima Direktive 2001/29 navedenima u drugom prethodnom pitanju kao što su visoka razina zaštite autorskog prava, pravedna ravnoteža između interesa nositelja prava i interesa korisnika te dosljedna i tehnološki neutralna primjena iznimaka u državama članicama.
32.
Kao što se to prethodno navodi, zahvaljujući primjeni tehnoloških mjera nositelji autorskih prava i njihovi stjecatelji licencije imaju potpunu kontrolu nad stavljanjem na raspolaganje i iskorištavanjem kopije za izvanmrežni prijenos te mogu ostvarivati prihode od takvog oblika iskorištavanja djela. Kad bi se taj oblik stavljanja na raspolaganje obuhvatio iznimkom predviđenom u članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29, to bi se izravno protivilo njihovim interesima i, slijedom toga, visokoj razini zaštite autorskih prava koja se želi postići tom direktivom.
33.
Isto tako, ne može se govoriti o povredi zakonitih interesa korisnika ili pravedne ravnoteže između njihovih interesa i interesa nositelja autorskih prava. Iznimka predviđena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29 služi reguliranju aktivnosti koje korisnici obavljaju u privatnoj sferi i koje su izvan kontrole tih subjekata. Stavljanje na raspolaganje pružatelja usluge internetskog prijenosa kopije za izvanmrežni prijenos odvija se u okviru odnosa između tog pružatelja i korisnika, odnosno izvan privatne sfere tog korisnika i pod kontrolom nositelja autorskih prava. Korisnici stoga nemaju nikakav opravdani interes u stjecanju takve kopije u okviru iznimke od autorskih prava.
34.
Međutim, kad je riječ o tehnološkoj neutralnosti, unatoč tvrdnjama SdT‑a i SONT‑a, situacija usluge internetskog prijenosa tehnološki je potpuno različita od tehnologija na koje se pozivaju stranke u postupku, kao što su CD‑i i DVD‑i ili radijsko ili televizijsko emitiranje.
35.
U slučaju CD‑a ili DVD‑a korisnik plaća jednokratnu cijenu za koju dobiva snimku određenog broja djela (u pravilu nekoliko ili nekoliko desetaka glazbenih djela ili jedno audiovizualno djelo) zajedno s fizičkim medijem. Ta djela može koristiti na način na koji želi u svojoj privatnoj sferi, uključujući njihovo reproduciranje na temelju iznimke iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Međutim, radijsko ili televizijsko emitiranje linijska je usluga u okviru koje pružatelj usluga određuje koja djela i u koje vrijeme će se emitirati, a slušatelji ili gledatelji mogu ih slušati ili gledati u to vrijeme. Mogu ih i snimiti za privatnu uporabu, ali samo ona djela koja se emitiraju i samo u trenutku njihova emitiranja te pod uvjetom da je to tehnički moguće.
36.
Međutim, usluga internetskog prijenosa koja se razmatra u ovom predmetu je usluga na zahtjev koja se pruža preko interneta u okviru koje korisnici mogu u bilo koje vrijeme pristupiti velikom broju djela za relativno malu paušalnu cijenu (
16
). U okviru te usluge ne postoji mogućnost snimanja djela koja se stavljaju na raspolaganje internetskim prijenosom jer bi ta mogućnost učinila cijeli posao ekonomski neisplativim, odnosno korisnici usluge mogli bi u kratkom vremenu kopirati djela koja ih zanimaju i odustati od pretplate. Usluga internetskog prijenosa na zahtjev stoga se ne može funkcionalno usporediti s CD‑ima ili DVD‑ima ili radijskim ili televizijskim emitiranjem. S gledišta autorskog prava, to su također potpuno različita područja korištenja djela. Načelo tehnološke neutralnosti stoga ne zahtijeva da se jednako postupa s uslugom internetskog prijenosa i drugim dvjema tehnologijama.
37.
Problem navodno preniske naknade koju stjecatelji licencije plaćaju nositeljima autorskih prava za to stavljanje na raspolaganje ili, šire gledano, za korištenje djela u obliku internetskog prijenosa na zahtjev, koji su istaknuli SdT i SONT, također ne opravdava to da se usluga stavljanja na raspolaganje kopije za izvanmrežni prijenos obuhvati iznimkom iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29. Kao što sam to naveo u uvodu ovog mišljenja, cilj naknade je da se nadoknadi šteta koju nositelji autorskih prava trpe zbog ozakonjivanja aktivnosti koje korisnici obavljaju u svojoj privatnoj sferi, nad kojima ti subjekti nemaju kontrolu. Međutim, njezin cilj nije zamjena uobičajenih mehanizama korištenja djela i plaćanja naknade za to nositeljima autorskih prava. Ako ta naknada nije dostatna, na temelju članka 18. i sljedećih Direktive (EU) 2019/790 (
17
) države članice trebaju poduzeti odgovarajuće mjere kako bi riješile problem.
38.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se na prethodna pitanja odgovori da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da pretplatnik usluge stavljanja na raspolaganje zaštićenih djela na zahtjev internetskim prijenosom ne reproducira ta djela za privatnu uporabu u smislu te odredbe kada koristi dodatnu uslugu stavljanja na raspolaganje djela za izvanmrežni prijenos u okviru koje se ta djela pohranjuju u memoriji pretplatnikova uređaja, pri čemu pružatelj usluge primjenom tehnoloških mjera iz članka 6. navedene direktive zadržava potpunu kontrolu nad lokacijom, kopiranjem i brisanjem tih djela, a pretplatnik ih može samo koristiti (slušati ili gledati) na određenom uređaju tijekom razdoblja stavljanja na raspolaganje; članak 3. te direktive treba tumačiti na način da to stavljanje na raspolaganje predstavlja stavljanje na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu u smislu te odredbe koje obavlja pružatelj usluge.
Zaključak
39.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem da se na prethodna pitanja koja je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu
treba tumačiti na način da
pretplatnik usluge stavljanja na raspolaganje zaštićenih djela na zahtjev internetskim prijenosom ne reproducira ta djela za privatnu uporabu u smislu te odredbe kada koristi dodatnu uslugu stavljanja na raspolaganje djela za izvanmrežni prijenos u okviru koje se ta djela pohranjuju u memoriji pretplatnikova uređaja, pri čemu pružatelj usluge primjenom tehnoloških mjera iz članka 6. navedene direktive zadržava potpunu kontrolu nad lokacijom, kopiranjem i brisanjem tih djela, a pretplatnik ih može samo koristiti (slušati ili gledati) na određenom uređaju tijekom razdoblja stavljanja na raspolaganje.
2.
Članak 3. te direktive
treba tumačiti na način da
stavljanja na raspolaganje djela za izvanmrežni prijenos iz točke 1. predstavlja stavljanje na raspolaganje djela javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu u smislu te odredbe koje obavlja pružatelj usluge.
(
1
)	Izvorni jezik: poljski
(
2
)	Vidjeti presudu od 21. listopada 2010., Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, t. 2. izreke).
(
3
)	U okviru te se usluge djela na internetu stavljaju na raspolaganje na način da se podatkovni paketi koji čine datoteku koja sadržava djelo i koju šalje pružatelj usluge pohranjuju u priručnu memoriju uređaja primatelja usluge a da se pritom ne čeka pohranjivanje cijele datoteke, a zatim se zamjenjuju sljedećim paketima. To omogućuje da se djelo odmah koristi, ali zahtijeva stalan pristup mreži (korisnik cijelo vrijeme mora biti online).
(
4
)	SL 2001., L 167, str. 10. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.)
(
5
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2017., VCAST (C‑265/16, u daljnjem tekstu: presuda VCAST, EU:C:2017:913, t. 35.) (moje isticanje).
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu VCAST (t. 39.).
(
7
)	Presuda od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr. (C‑435/12, EU:C:2014:254, t. 31.)
(
8
)	Vidjeti u tom smislu presudu VCAST (t. 40. do 52.).
(
9
)	Za ovaj predmet pritom nije relevantno to da postoje tehničke mogućnosti za snimanje sadržaja stavljenog na raspolaganje preko internetskog prijenosa. Naime, ovaj predmet odnosi se na uslugu kao što je ona opisana u točki 7. ovog mišljenja u okviru koje kopiju djela ne izrađuje korisnik snimanjem internetskog prijenosa, nego pružatelj usluge reproduciranjem djela na korisnikovu uređaju.
(
10
)	Primjerice, Uvjetima pružanja usluge Spotify Premium, koja je tipičan primjer usluge internetskog prijenosa na zahtjev, predviđa se mogućnost preuzimanja kopije za izvanmrežni prijenos 10000 djela na najviše pet uređaja, a jedini uvjet je povezivanje s mrežom barem jednom u 30 dana radi provjere valjanosti pretplate. U praksi to omogućuje potpunu neovisnost od stavljanja na raspolaganje djela preko internetskog prijenosa.
(
11
)	Vidjeti nedavnu presudu od 20. lipnja 2024., GEMA (C‑135/23, EU:C:2024:526, t. 43.).
(
12
)	Vidjeti presude od 7. prosinca 2006., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, t. 40. do 42.) i od 7. ožujka 2013., ITV Broadcasting i dr. (C‑607/11, EU:C:2013:147, t. 24. do 26., 37., 38.).
(
13
)	Presude od 27. lipnja 2013., VG Wort i dr. (od C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426) i od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144)
(
14
)	Presuda od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi (C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 64.) (moje isticanje)
(
15
)	Vidjeti članak 10. stavak 2. Ugovora o autorskom pravu Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo koji je donesen u Ženevi 20. prosinca 1996. i odobren u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2000/278/EZ od 16. ožujka 2000. (SL 2000., L 89, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 77.).
(
16
)	Primjerice, cijena pojedinačne mjesečne pretplate za uslugu Spotify Premium u Luksemburgu trenutačno iznosi oko 13 eura, odnosno manje od prosječnog CD‑a.
(
17
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ (SL 2019., L 130, str. 92. i ispravak SL 2019., L 134, str. 25.)