62021CC0588
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 22. lipnja 2023. (
1
)
Predmet C‑588/21 P
Public.Resource.Org, Inc.,
Right to Know CLG
protiv
Europske komisije
„Žalba – Pristup dokumentima institucija – Uredba (EZ) br. 1049/2001 – Usklađene norme – Četiri usklađene norme koje je usvojio Europski odbor za normizaciju – Odbijanje pristupa – Izuzeće koje se odnosi na komercijalne interese treće strane – Zaštita koja proizlazi iz autorskog prava – Vladavina prava”
1.
Public.Resource.Org, Inc. i Right to Know CLG (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji), neprofitne organizacije čija je primarna zadaća učiniti pravo slobodno dostupnim svim građanima, svojom žalbom zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda od 14. srpnja 2021., Public.Resource.Org i Right to Know/Komisija (T‑185/19, EU:T:2021:445) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda). Tom je presudom kao neosnovana odbijena njihova tužba za poništenje Odluke Komisije C(2019) 639 final od 22. siječnja 2019. kojom im je odbijen pristup četirima usklađenim tehničkim normama (u daljnjem tekstu: UTN‑ovi) koje je donio Europski odbor za normizaciju (CEN) (u daljnjem tekstu: sporna odluka). Ovaj predmet pruža velikom vijeću Suda priliku da odluči prvi put o tome mogu li UTN‑ovi – za koje je Sud već priznao da su dio prava Unije te da proizvode pravne učinke – biti zaštićeni autorskim pravom te zatim zahtijevaju li vladavina prava te načelo transparentnosti i pravo na pristup dokumentima u smislu članka 15. UFEU‑a da pristup UTN‑ovima bude slobodan i besplatan.
I. Okolnosti spora
2.
Žalitelji su Europskoj komisiji na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 (
2
) i Uredbe (EZ) br. 1367/2006 (
3
) podnijeli zahtjev za pristup Komisijinim dokumentima (u daljnjem tekstu: zahtjev za pristup). Zahtjev za pristup odnosio se na četiri UTN‑a koje je donio CEN u skladu s Uredbom (EU) br. 1025/2012 (
4
), odnosno na norme (i.) „Sigurnost igračaka – 5. dio: Kemijske igračke (oprema) koje se ne ubrajaju u eksperimentalnu opremu”, (ii.) „Sigurnost igračaka – 4. dio: Eksperimentalna oprema za kemiju i srodne aktivnosti”, (iii.) „Sigurnost igračaka – 12. dio: N‑nitrozamini i prekursori nitrozamina” i (iv.) „Metoda simulacije korištenja i korozije za određivanje oslobađanja nikla iz obloženih predmeta” (u daljnjem tekstu: zatraženi UTN‑ovi). UTN‑ovi (i.) do (iii.) upućuju na Direktivu 2009/48/EZ (
5
) (u daljnjem tekstu: Direktiva o sigurnosti igračaka), a UTN (iv.) upućuje na Uredbu (EZ) br. 1907/2006 (
6
).
3.
Dopisom od 15. studenoga 2018. Komisija je odbila zahtjev za pristup na temelju članka 4. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 1049/2001. Komisija je potvrdila to odbijanje pobijanom odlukom.
4.
Uredba br. 1025/2012 nastavak je „novog pristupa” u pogledu donošenja uredaba u području tehničkog usklađivanja i normi, koji je razvijen 1985., a kojim je sadržaj zakonodavstva ograničen na „bitne zahtjeve”, dok su tehničke pojedinosti ostavljene za UTN‑ove. Njome su kao subjekti koji utvrđuju UTN‑ove formalno određene samo tri europske organizacije za normizaciju (EON‑ovi): CEN, koji je odgovoran za normizaciju u većini sektora; Comité européen de normalisation électrotechnique (CENELEC, Europski odbor za elektrotehničku normizaciju), koji je odgovoran za normizaciju u elektrotehnici i Europski institut za telekomunikacijske norme (ETSI), koji je odgovoran za normizaciju u informatici i komunikacijama.
II. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
5.
Žalitelji su tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. ožujka 2019. pokrenuli postupak za poništenje sporne odluke. Oni su, u bitnome, svojim prvim tužbenim razlogom navodili da je Komisija pogrešno protumačila i/ili pogrešno primijenila članak 4. stavak 2. prvi podstavak Uredbe br. 1049/2001, dok su drugim tužbenim razlogom navodili da je Komisija povrijedila zadnji dio rečenice članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001. Opći sud je odbio oba tužbena razloga te tužbu u cijelosti.
III. Ocjena
A. Prvi žalbeni razlog – pogreška u ocjeni primjene izuzeća predviđenog u članku 4. stavku 2. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001
1.
Prvi dio prvog žalbenog razloga – Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava nepravilno ocijenivši zaštitu autorskim pravom zatraženih UTN‑ova
a)
Prvi navod: UTN‑ovi se ne mogu zaštititi autorskim pravom jer su dio prava Unije
6.
Žalitelji u bitnome ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ne prepoznavši da se zatraženi UTN‑ovi ne mogu zaštititi autorskim pravom jer su dio prava Unije, a vladavina prava zahtijeva slobodan pristup pravu. Komisija i intervenijenti (CEN i četrnaest drugih intervenijenata u prvostupanjskom postupku) zahtijevaju da se žalba odbije kao neosnovana, u bitnome tvrdeći da se normizacijski sustav Unije temelji na priznavanju EON‑ovima autorskog prava nad UTN‑ovima.
1) Uvod
7.
Ovo mišljenje treba započeti pregledom presuda Suda u predmetima Fra.bo, James Elliott i Stichting (
7
), jer one čine pozadinu predmetnog slučaja.
8.
Kao prvo, Sud je u presudi Fra.bo (t. 27. do 32.) u bitnome priznao da nacionalna tijela za normizaciju i certificiranje, unatoč tomu što su privatnopravna, mogu izvršavati javne ovlasti te da nacionalne tehničke norme, iako su de jure dobrovoljne, de facto mogu imati obvezujuće učinke. Razlog tomu je činjenica da bi drugi načini usklađivanja sa sekundarnim zakonodavstvom Unije bili skuplji proizvođačima, koji bi morali ulagati u pronalazak metoda koje bi mogle jamčiti razinu zaštite koja je barem ekvivalentna onoj koju pružaju te norme, te uzimajući u obzir da nijedna druga metoda usklađivanja ne bi uživala pretpostavku usklađenosti sa zahtjevima sekundarnog zakonodavstva Unije. Sud je priznao moguću de facto obvezujuću narav tehničke norme (t. 30.) te utvrdio da „[članak 34. UFEU‑a] treba tumačiti na način da se primjenjuje na djelatnosti normizacije i certificiranja koje obavlja privatnopravno tijelo ako nacionalno zakonodavstvo proizvode koje je to tijelo certificiralo smatra sukladnima nacionalnom pravu te ako to ograničava stavljanje na tržište proizvoda koje to tijelo nije certificiralo” (t. 32.).
9.
Kao drugo, Sud je u ključnoj presudi James Elliott utvrdio (t. 40.) da UTN‑ovi, zbog svojih pravnih učinaka, čine dio prava Unije. Zaključio je da je „[UTN] poput on[og] o koj[emu] je riječ u glavnom postupku, koj[i] je donesen[…] na temelju [direktive] i čiji su referentni brojevi predmet objave u Službenom listu Europske unije, dio prava Unije jer se upućivanjem na odredbe takve norme utvrđuje primjenjuje li se predmnijeva [usklađenosti] iz [te direktive] na određeni proizvod”. Nadalje, u skladu s točkom 42. te presude, „[i]ako je istina da se usklađenost građevnog proizvoda s bitnim zahtjevima sadržanima u [toj direktivi] može po potrebi potvrditi sredstvima različitima od dokaza sukladnosti s [UTN‑ovima], to ne može dovesti u pitanje postojanje pravnih učinaka vezanih uz [UTN]” (moje isticanje). Naposljetku, prema točki 43. presude James Elliott, „[o]sim toga, valja navesti da, iako je izrada takv[a] [UTN‑a] uistinu povjerena privatnopravnom tijelu, on[…] ipak predstavlja nužnu provedbenu mjeru koja je strogo ograničena bitnim zahtjevima definiranima u toj direktivi, koja se provodi na Komisijinu inicijativu i pod njezinim vodstvom, a njezini pravni učinci su uvjetovani Komisijinom prethodnom objavom njezinih referentnih brojeva u [Službenom listu Europske unije]” (moje isticanje). Međutim, valja navesti da se svojstvo UTN‑ova kao dijela prava Unije potvrđuje činjenicom da se od 2018. objavljuju u seriji L (zakonodavstvo), a ne u seriji C (informacije i obavijesti).
10.
Kao treće, veliko vijeće Suda je u presudi Stichting utvrdilo (t. 33. do 49.) da norme (u tom predmetu, norme Međunarodne organizacije za normizaciju (ISO)) mogu biti obvezujuće. Sud je u bitnome presudio da zakonodavstvo ne mora propisivati tehničke pojedinosti te da stoga činjenica da je direktiva sadržavala samo upućivanje na ISO normu (ali ne čitav tekst te norme) nije utjecala na valjanost te direktive. Međutim, Sud je u točki 48. utvrdio da, „u skladu s načelom pravne sigurnosti, […] tehničke norme koje je utvrdilo tijelo za normizaciju, kao što je to ISO, i koje su postale obvezujuće posredstvom zakonodavnog akta Unije, imaju učinak prema pojedincima općenito samo ako su objavljene u [Službenom listu Europske unije]”.
11.
Kako ću objasniti u ovom mišljenju, navedene presude, kada se zajedno promatraju, pružaju Sudu čvrst temelj, s obzirom na činjenicu da UTN‑ovi nameću određene obveze te da se opća javnost može pozivati na njihove pravne učinke, da odluči o tome koji su odgovarajući uvjeti za pristup UTN‑ovima. Istodobno valja istaknuti da ova analiza nije nužno primjenjiva na druge vrste normi koje EON‑ovi razrađuju.
12.
Nadalje, treba naglasiti činjenicu da je jedan od četiri zatražena UTN‑a – to jest, norma (iv.) iz točke 2. ovog mišljenja – jasno obvezujuć, kako je Komisija navela na raspravi. To je zato što se u rubrici 27. Priloga XVII. Uredbi br. 1907/2006, koja se odnosi na nikal, predviđa da se „[k]ao ispitne metode za dokazivanje usklađenosti proizvoda s odredbama stavka 1. i 2. koriste […] norme […] CEN‑a” (moje isticanje). Stoga je ta zatražena norma usporediva s normom o kojoj je bila riječ u presudi Stichting (t. 30.), koja je također bila obvezujuća zbog slične formulacije upotrijebljene u zakonodavstvu Unije („mjere se”).
13.
Kada je riječ o ostalim trima zatraženim UTN‑ovima, Direktiva o sigurnosti igračaka u uvodnoj izjavi 2. predviđa da se „Direktiv[om] 88/378/EEZ [ (
8
)][…] utvrđuju samo bitni sigurnosni zahtjevi za igračke […]. Tehničke su pojedinosti donijeli […] CEN […] i […] Cenelec […] u skladu s Direktivom 98/34/EZ [ (
9
)] […] Ispunjavanjem tako utvrđenih [UTN‑ova], čiji je referentni broj objavljen u [Službenom listu Europske unije], stvara se pretpostavka sukladnosti sa zahtjevima Direktive 88/378/EEZ. Iskustvo je pokazalo da se ta temeljna načela dobro primjenjuju u području igračaka te ih je stoga potrebno zadržati”.
14.
UTN‑ove je teško razvrstati u postojeću kategoriju prava Unije te je stoga potrebna dublja analiza kako bi se utvrdilo treba li postojati slobodan i besplatan pristup UTN‑ovima i/ili mogu li oni biti zaštićeni autorskim pravom. Iako je Sud već utvrdio da UTN‑ovi imaju pravne učinke, čine dio prava Unije te mogu biti obvezujući, još nije proučavao njihovu konkretnu narav. Žalitelji ponajprije navode da se UTN‑ovi ne mogu zaštititi autorskim pravom jer su dio prava Unije, a vladavina prava zahtijeva slobodan pristup pravu. Stoga, da bi se ocijenila valjanost tog navoda, potrebno je razmotriti elemente UTN‑ova, kao što su pitanja koja ih institucija ili tijelo donosi kao akte koji su dio prava Unije, na kojoj se pravnoj osnovi i u kojem postupku donose, koji su točno pravni učinci UTN‑ova te kakve su naravi ti akti.
15.
Potrebno je ispitati jesu li se UTN‑ovi s vremenom razvili na način da čine akte prava Unije sui generis (normizacijski akti Unije), s obzirom na to da je riječ o strogo uređenim provedbenim mjerama sekundarnog zakonodavstva Unije. Sud je utvrdio u „presudi Short Selling” (
10
), primjerice, da člancima 290. i 291. UFEU‑a nije uspostavljen zatvoren sustav provedbe te da je moguće donositi druge regulatorne mjere radi razrađivanja pojedinosti zakonodavnog akta. Stoga pozivam Sud da iskoristi ovu priliku te pruži prijeko potrebno pojašnjenje u pogledu stvarne naravi UTN‑ova i njihova mjesta u pravnom poretku Unije.
2) Narav UTN‑a kao pravnog akta Unije
i) Institucija ili tijelo koje donosi UTN
16.
Moj glavni argument u ovom mišljenju jest da UTN‑ove treba smatrati aktima institucija, tijela, ureda ili agencija Europske unije. Naime, Komisija ima središnju ulogu u normizacijskom sustavu Unije kako ga je zakonodavac Unije uspostavio. Smatram (kao što je to prethodno smatrao i nezavisni odvjetnik M. Campos Sánchez‑Bordona u predmetu James Elliott (
11
)) da se „[UTN‑ove] mora[…] smatrati ‚ak[tima] institucija, tijela, ureda ili agencija Unije’ u smislu članka 267. UFEU‑a” i, kako ću objasniti u nastavku, u smislu prava Unije općenito i pristupa pravu Unije konkretno.
17.
Kako je objašnjeno u mišljenju u predmetu James Elliott, nekoliko argumenata podupire taj zaključak: (a) primjena direktiva ili uredaba novog pristupa ne može ugroziti nadležnost Suda; (b) Komisija provodi značajan nadzor nad postupkom kojim EON‑ovi izrađuju UTN‑ove i (c) djelatnost triju EON‑ova (kao jedinih tijela Unije za normizaciju) uvjetovana je djelovanjem Unije. Shodno tomu, pokazat ću da Komisiju treba smatrati institucijom koja donosi UTN‑ove (jer su EON‑ovi zapravo samo pripremna tijela s ograničenom marginom prosudbe) ili, u svakom slučaju, institucijom koja je zajedno s EON‑ovima odgovorna za njihovo donošenje.
18.
Točno je da je treće vijeće Suda, nakon što je nezavisni odvjetnik M. Campos Sánchez‑Bordona iznio svoje mišljenje, u predmetu James Elliott podsjetilo na to da je „prema sudskoj praksi, Sud nadležan za tumačenje akata koji, iako su ih donijela tijela koja se ne mogu kvalificirati kao ‚institucije, tijela, uredi ili agencije Unije’, ipak imaju narav mjera za provedbu ili primjenu akta Unije” (t. 34.).
19.
Međutim, kako je pravilno istaknuto u pravnoj literaturi, presuda Suda u tom predmetu nije zapreka tumačenju navedenom u tom mišljenju s obzirom na to da Sud „nije odgovorio na pitanje treba li smatrati da [UTN‑ove] donosi Komisija, [a] da EON [djeluje] samo kao pripremno tijelo”. Važno je reći da se od Suda u tom predmetu nije tražilo da odluči je li činjenica da Komisija provodi nadzor dovoljna za zaključak da je konačna odgovornost za UTN‑ove na Komisiji umjesto na EON‑ovima te je li u kontekstu UTN‑ova u tu svrhu Komisija delegirala određene ovlasti EON‑ovima (
12
).
20.
Moja uvodna razmatranja navode me na zaključak da UTN‑ovi nisu puke provedbene mjere koje donosi privatnopravno tijelo (EON), već da ih treba smatrati – u normizacijskom sustavu Unije kako ga je uspostavio zakonodavac Unije – Komisijinim mjerama odnosno, u svakom slučaju, da je ta institucija zajedno s EON‑om odgovorna za donošenje UTN‑ova.
21.
Nedavna Komisijina komunikacija pokazuje da ta institucija priznaje javnu narav djelatnosti koju EON‑ovi obavljaju jer se u normizacijskoj strategiji Unije moraju „očitovati i temeljne demokratske vrijednosti i interesi Unije, kao i njezina ekološka i društvena načela”, pri čemu tehničke norme imaju istaknut strateški interes za Uniju. Ta komunikacija također navodi nužnost da se još više nadzora nad UTN‑ovima prebaci s EON‑ova na Komisiju, pri čemu se navodi da Komisija mora imati mogućnost provedbenim aktima izravno sastavljati zajedničke specifikacije (tehnički dokumenti koji su alternativa UTN‑ovima koje utvrđuju EON‑ovi) (
13
).
22.
Iznesena razmatranja potvrđuje i analiza postupka donošenja UTN‑ova.
ii) Postupak donošenja UTN‑a
23.
Kao prvo, UTN nastaje povodom zahtjeva za normizaciju („ovlaštenja” koje Komisija daje EON‑u). Ni EON ni ijedan drugi subjekt ne može zatražiti razradu UTN‑a radi provedbe određene direktive ili uredbe, već to može učiniti samo Komisija. Dakle, Komisija se obraća relevantnom EON‑u, koji potom djeluje kao pripremno tijelo kojemu je dano to ovlaštenje. Komisija odabire kojem će EON‑u povjeriti pripremu nacrta UTN‑a u skladu sa strogim kriterijima koje Komisija odredi u pogledu njegova sadržaja te unutar roka koji potonja propiše. Ovlaštenje je podrobno te je u njemu predviđen konkretan rok za izradu nacrta UTN‑a kao potpore provedbi pojedinog sekundarnog zakonodavstva Unije. Ističem da ovlaštenje uključuje kriterije oblikovanja UTN‑a koji su u pravilu veoma podrobni (
14
). EON mora Komisiju izvještavati o napretku izrade nacrta.
24.
U tom bih pogledu istaknula da to ovlaštenje ima dalekosežne učinke jer ne samo da ono pruža EON‑ovima potrebne smjernice u postupku razvoja UTN‑a već i UTN treba, u skladu s presudom Suda u predmetu Anstar, tumačiti u vezi s ovlaštenjem na kojem se temelji (
15
). Kada je riječ o sadržaju ovlaštenja, Komisija EON‑ovima može delegirati samo tehničke zadaće, ne i političke diskrecijske ovlasti (
16
).
25.
Kao drugo, EON mora završeni nacrt UTN‑a dostaviti Komisiji te samo Komisija može ocijeniti usklađenost tog nacrta s prvotnim ovlaštenjem. Ta ocjena, kako proizlazi iz Vademecuma, može imati tri oblika. Važno je reći da samo Komisija može odrediti je li ocjena nacrta UTN‑a zadovoljavajuća. U Vademecumu (str. 9.) je navedeno da „specifikacije koje EON‑ovi dostave kao potporu zakonodavstvu Unije nikada nije moguće automatski smatrati sukladnima prvotnom ovlaštenju jer je to političko pitanje. Kao tijelo koje je zatražilo izradu norme, Komisija je ta koja, u suradnji s EON‑ovima, uvijek mora ocijeniti usklađenost sa svojim prvotnim zahtjevom […] prije nego što odluči referentne brojeve donesene norme objaviti u [Službenom listu Europske unije]” [neslužbeni prijevod].
26.
Kao treće, nacrt norme koji je EON izradio pod strogim nadzorom Komisije postaje UTN samo ako i kada Komisija objavi referentni broj te norme u Službenom listu Europske unije. Ako Komisija nacrt UTN‑a ne smatra dovoljno sukladnim ovlaštenju, ona od odnosnog EON‑a traži da ga izmijeni ili sama povlači iz Službenog lista Europske unije objavu upućivanja na taj nacrt ili njegov dio. Osim toga, marginu prosudbe EON‑ova dodatno ograničava ovlast Europskog parlamenta i država članica da prigovore na nacrt UTN‑a.
27.
Naposljetku, osim što strogo nadzire izradu nacrta UTN‑a, Komisija osigurava znatna financijska sredstva (do 35 % CEN‑ova proračuna). Suradnja s Komisijom uređuje se sporazumom u obliku određenih općih smjernica koje se periodički obnavljaju te koje naglašavaju važnost normizacije za europsku politiku i slobodno kretanje robe i usluga (
17
).
28.
Životni ciklus stvaranja i donošenja UTN‑a počinje i završava s Komisijom. Iako EON izrađuje nacrt norme, ostaje činjenica da ona nije dio prava Unije dok Komisija ne objavi njezin referentni broj u Službenom listu Europske unije. Iz toga slijedi da je Komisija ta koja pripremni dokument pretvara u akt koji čini dio prava Unije.
29.
Naime, kako je općepriznato u pravnoj literaturi (
18
), „‚novi pristup’ u pravu Unije podrazumijeva složeniju metodu. Mnogi komentatori smatraju da on u svojoj sadašnjoj verziji, kako proizlazi iz Uredbe br. 1025/2012, donosi snažniju ‚juridifikaciju’, u smislu da se institucije Unije ne mogu odreći nadzora nad sadržajem [UTN‑ova]” (
19
).
30.
Kako je nezavisni odvjetnik M. Campos Sánchez‑Bordona već istaknuo, „[m]ogućnost formalnog prigovora država članica i Europskog parlamenta te Komisijino djelovanje prije objave [upućivanja na UTN‑ove] jasno upućuju na to da je riječ o ‚kontroliranom’ zakonodavnom delegiranju u korist privatnih tijela za normizaciju” (t. 55.). Osim toga, „CEN‑ova privatna narav u potpunosti dolazi do izražaja kad izrađuje neusklađene europske tehničke norme, no CEN postupa na drukčiji način kad provodi Komisijina ovlaštenja za izradu [UTN‑ova]” (točka 56. mišljenja) (
20
).
31.
Nadalje, slično delegiranim aktima i provedbenim aktima, Komisijina normizacijska ovlaštenja uređena su i Uredbom o komitologiji (
21
), kako bi se osigurala slična razina nadzora država članica i Europskog parlamenta.
32.
Sada je potrebno razmotriti pravne učinke UTN‑ova.
iii) Učinci UTN‑ova
33.
Za početak je važno razlikovati redovne odnosno neusklađene norme, koje su dobrovoljne te same po sebi nemaju pravne učinke, i UTN‑ove. Potonji su poseban oblik tehničkih normi jer: (a) su dio prava Unije; (b) na njih se upućuje u obvezujućem zakonodavstvu Unije odnosno u svakom slučaju čine nužne mjere za provedbu takvog zakonodavstva, kako se gore razmatralo, te (c) im pravo Unije pridaje važne učinke, kako će se prikazati u nastavku. U skladu s Vademecumom (str. 8.), UTN‑ovima se „podupire provedba zakonodavstva [Unije]”, ali oni su u stvarnosti mnogo više od obične „potpore”. Oni su zapravo neophodni za pravilnu provedbu relevantnog sekundarnog zakonodavstva Unije.
34.
Ti su učinci sljedeći. UTN‑ovi se donose u postupku koji je utvrdio zakonodavac Unije u Uredbi br. 1025/2012 te su oni povezani s izrazito važnom pretpostavkom usklađenosti, što znači da pridržavanje danog UTN‑a podrazumijeva da su ispunjeni bitni zahtjevi odgovarajućeg sekundarnog zakonodavstva Unije te se tako jamči sloboda kretanja dane robe ili usluga unutar Unije.
35.
S obzirom na navedeno te na upućivanje, sadržano u svakom UTN‑u, na odgovarajuće sekundarno zakonodavstvo, koje se naglašava u pravnim tekstovima (
22
), može se zaključiti da iako su UTN‑ovi izvorno bili osmišljeni kao dobrovoljni mehanizam usklađenosti s bitnim zahtjevima sekundarnog zakonodavstva Unije, Sud im je zapravo priznao moguće obvezujuće pravne učinke (
23
).
36.
U užem smislu, Uredba br. 1025/2012 propisuje da su UTN‑ovi dobrovoljni, s obzirom na to da gospodarski subjekti imaju (barem u teoriji) druge načine dokazivanja usklađenosti s bitnim zahtjevima relevantnog sekundarnog zakonodavstva. Međutim, kako je gore objašnjeno, jedna od najvažnijih značajki UTN‑ova jest pravni učinak pretpostavke usklađenosti. To UTN‑ove pretvara u bitan alat za, osobito, gospodarske subjekte, kojim potonji ostvaruju pravo na slobodu kretanja, s obzirom na to da, kada ispune zahtjeve UTN‑a, uživaju taj pravni učinak te relevantna roba i usluge mogu biti u slobodnom optjecaju na tržištu Unije.
37.
Drugim riječima, proizvođač ili pružatelj usluga koji se pridržava UTN‑ova uživa pretpostavku usklađenosti te se može pozivati na tu pretpostavku kada se pojavi pitanje odgovornosti za povezane probleme, nesreće ili sporove: naime, u takvoj je situaciji na proizvođaču ili pružatelju usluga samo teret dokazivanja obične usklađenosti s relevantnim UTN‑om, a na protivnoj je stranci (potrošač ili konkurent) osporavanje te pretpostavke.
38.
Takvi važni pravni učinci dovode do praktičnih poteškoća i neravnoteže među strankama. Iako usklađenost s UTN‑ovima daje ključnu pretpostavku usklađenosti, njima se ne može slobodno pristupiti. Ta činjenica otežava općoj javnosti uvid u UTN‑ove, a gospodarskim subjektima i općoj javnosti razmatranje i stvarnu uporabu mogućih alternativa UTN‑ovima kao načina ispunjavanja bitnih zahtjeva sekundarnog zakonodavstva.
39.
Ovaj je predmet sličan onomu u kojem je donesena presuda Stichting. U tom je predmetu nacionalni sud tražio od Suda da odluči, s obzirom na načelo transparentnosti, o valjanosti direktive u koju je – upućivanjem – bila ugrađena ISO norma koja nije bila slobodno dostupna. Sud je u tom predmetu utvrdio da načelo pravne sigurnosti kao preduvjet primjene prava Unije na fizičke i pravne osobe zahtijeva da se to pravo objavi. Međutim, to se utvrđenje temeljilo na pretpostavci da odnosna direktiva nije predviđala nikakva ograničenja u odnosu na dokumente o kojima se govori u Uredbi br. 1049/2001. Sud je istaknuo da je to ugrađivanje ISO normi u direktivu proizvelo obveze za pravne osobe jer su one mogle pristupiti tim normama putem nacionalnih organizacija za normizaciju. Međutim, Sud je u pogledu fizičkih osoba utvrdio, u točki 48. te presude, da načelo pravne sigurnosti predviđa da tehničke norme koje je utvrdilo tijelo za normizaciju, kao što je to ISO, i koje su postale obvezujuće posredstvom zakonodavnog akta Unije, imaju učinak prema pojedincima općenito samo ako su objavljene u Službenom listu Europske unije (nije dovoljno da se samo na njih upućuje). Naime, opća javnost ne može poznavati metode nužne za mjerenje emisija duhanskih proizvoda ako nema pristup tim normama.
40.
Primjerice, kada je riječ o ovom predmetu, bitan zahtjev u pogledu sigurnosti igračaka naveden u Prilogu II. Direktivi o sigurnosti igračaka („Posebni sigurnosni zahtjevi”), dijelu II. („Zapaljivost”), točki 3., samo predviđa da „[i]gračke, osim udarnih kapsula‑igračaka, ne smiju biti eksplozivne ili sadržavati elemente ili tvari koji mogu eksplodirati prilikom njihove uporabe kako je predviđeno prvim podstavkom članka 10. stavka 2.” Međutim, kako su žalitelji istaknuli, popis tvari i njihovu najveću količinu koja je dopuštena u opremi za kemiju, za koje vrijedi pretpostavka usklađenosti s bitnim zahtjevima, moguće je saznati samo uvidom u relevantne UTN‑ove.
41.
Drugim riječima, direktiva i bitni zahtjevi samo utvrđuju ciljani rezultat, ali ne i sredstva za njegovo postizanje. To pokazuje da fizička ili pravna osoba u praksi ne može istražiti usklađenost proizvoda s bitnim zahtjevima ako nema pristup relevantnim UTN‑ovima.
42.
Kada proizvođač (ili pružatelj usluga) riskira i stavi na tržište proizvod (ili uslugu) koja nije u skladu s UTN‑ovima, za taj proizvod i tog proizvođača (ili za uslugu i pružatelja) ne vrijedi pretpostavka usklađenosti s bitnim zahtjevima Unijina sekundarnog zakonodavstva. To znači da u slučaju spora proizvođač ili pružatelj usluga snosi teret dokazivanja da proizvod jest u skladu s primjenjivim zakonodavstvom Unije. Prema mojem mišljenju, to očito znači da će zapravo svi proizvođači ili pružatelji usluga uvijek nastojati pridržavati se UTN‑ova jer nijedan razuman proizvođač ili pružatelj usluga neće biti spreman izložiti se velikom poslovnom riziku i snositi takav teret.
43.
Drugim riječima, poštovanje UTN‑ova stvara pretpostavku usklađenosti s bitnim zahtjevima sekundarnog zakonodavstva Unije, što pak znači da UTN‑ovi za fizičku ili pravnu osobu koja u pogledu nekog proizvoda ili usluge želi oboriti tu pretpostavku imaju isti učinak kao obvezujuća pravila. To znači da pozivanje na UTN‑ove izravno utječe na teret dokazivanja.
44.
Dakle, pridržavanje UTN‑ova ima pravne učinke za proizvođače i pružatelje usluga te za osobu koja pobija pretpostavku, čak i kada UTN‑ovi (kao što su četiri UTN‑a iz Direktive o sigurnosti igračaka o kojima je ovdje riječ) formalno i u teoriji nisu obvezujući.
45.
Činjenicu da su UTN‑ovi de facto obvezujući jer su načelno jedina metoda koja na tržištu postoji za osiguravanje usklađenosti s odnosnim sekundarnim zakonodavstvom Unije potvrđuje studija koju je naručila Komisija: „[UTN‑ovi] su u praksi gotovo obvezujući za većinu gospodarskih subjekata” [neslužbeni prijevod]. U toj je studiji istaknuto i da je cijena UTN‑ova jedna od najvećih prepreka njihovoj djelotvornoj primjeni (
24
).
46.
Naime, bitni zahtjevi sekundarnog zakonodavstva Unije daju prava pojedincima, koja su primjenjiva i provediva na temelju prava Unije (
25
). Međutim, bitne zahtjeve sekundarnog zakonodavstva Unije nije moguće izolirano pojmiti jer usklađenost nekog proizvoda ili usluge u praksi nije moguće potvrditi bez uvida u odgovarajući UTN. Dakle, javnost ne može ostvarivati svoja prava protiv proizvođača ili pružatelja usluge na temelju tog sekundarnog zakonodavstva ako se ne može pozivati na relevantni UTN.
47.
Iz toga proizlazi da su UTN‑ovi neophodni za izvršenje odgovarajućeg sekundarnog zakonodavstva Unije. Činjenicu da su UTN‑ovi de facto obvezujući potvrdili su također Opći sud u predmetu „Global Garden” (presuda od 26. siječnja 2017., GGP Italy/Komisija, T‑474/15, EU:T:2017:36, t. 67.), i Sud u presudi Fra.bo. U potonjoj je presudi utvrđeno da „u praksi gotovo svi njemački potrošači kupuju bakreni pribor koji ima certifikat [njemačkog tijela za certificiranje]” (točka 30.). Kako je Sud usto objasnio u toj presudi, gospodarskim subjektima je načelno teško, ako ne i nemoguće, upotrijebiti sredstvo različito od tehničke norme, imajući na umu vrijeme i troškove koji su u tom pogledu potrebni. Tomu u prilog ide i činjenica da poduzetnici plaćaju za UTN‑ove. Ne vidim razlog zašto bi poduzetnici koji djeluju u konkurentskom okruženju plaćali za UTN‑ove ako oni nisu de facto obvezujući. U biti, čitav normizacijski sustav Unije pretpostavlja da načelno svi subjekti koriste UTN‑ove.
48.
Prema mojem mišljenju, de facto obvezujuća narav UTN‑ova posljedica je ne samo postojanja samih UTN‑ova nego i nepostojanja realističnih alternativa. Neprestani razvoj UTN‑ova snažno se podupire i potiče. Nacionalna tijela za normizaciju zbog tog procesa imaju ograničenu mogućnost pružanja alternativa UTN‑ovima (s obzirom na to da su ponajprije obvezna preuzeti UTN‑ove bez ikakvih promjena) te se čini da nema financijskog motiva da se na tom tržištu natječu drugi privatni subjekti. U nacionalnoj sudskoj praksi i pravnim tekstovima također se smatra da je nerealističan argument da su UTN‑ovi dobrovoljni (
26
).
49.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da su UTN‑ovi de facto obvezujući jer su, u najmanju ruku, nezaobilazni uzimajući u obzir njihovu dokaznu vrijednost.
50.
S obzirom na to, čak i ako bi Sud zaključio da UTN‑ovi nisu de facto obvezujući (a jesu), smatram da to ne bi promijenilo moju ocjenu jer je potencijalno dovoljna činjenica da UTN‑ovi, neovisno o tome jesu li obvezujući u užem smislu ili nisu, imaju očit pravni učinak na temelju zakonodavstva Unije.
51.
Naposljetku, nakon što sadržaj UTN‑ova postane konačan te se upućivanje na njih objavi u Službenom listu Europske unije, svaka država članica mora svaki pojedini UTN preuzeti – u nepromijenjenom obliku – kao nacionalnu normu i povući proturječne norme u roku od šest mjeseci. U skladu s člankom 17. UEU‑a, Komisija, kao zaštitnica Ugovorâ Unije, „[o]sigurava primjenu Ugovorâ i mjera koje na temelju njih donose institucije [te] nadzire primjenu prava Unije”. To znači da Komisija osigurava i punu djelotvornost UTN‑ova te, prema potrebi, podnosi tužbu na temelju članka 258. UFEU‑a zbog neispunjenja obveza. Naime, Sud je jasno utvrdio da država članica nametanjem dodatnih zahtjeva u pogledu proizvoda koji su obuhvaćeni UTN‑ovima povređuje svoju obvezu pravilne provedbe prava Unije (
27
). Sud je to utvrđenje donio u pogledu samih UTN‑ova, a ne u pogledu bitnih zahtjeva sadržanih u sekundarnom zakonodavstvu. Iz toga proizlazi da Komisija mora osigurati punu djelotvornost UTN‑ova, što znači da oni trebaju biti izvršivi (
28
).
3) Utjecaj zahtjeva koji proizlaze iz vladavine prava na UTN‑ove
i) Opća zapažanja
52.
Kao prvo, iz članka 2. UEU‑a proizlazi da vladavina prava zahtijeva da sve fizičke i pravne osobe u Uniji imaju slobodan pristup pravu Unije. Vladavina prava počiva na temeljnom načelu da svatko treba imati mogućnost poznavati pravo te da ga svatko mora poštovati (
29
). To je razlog zbog kojeg članak 297. UFEU‑a predviđa da se pravo Unije mora objaviti u Službenom listu Europske unije.
53.
Kao drugo, Sud u tom pogledu upućuje na načelo zakonitosti (
30
) i načelo pravne sigurnosti (
31
), pri čemu i potonje zahtijeva da fizičke i pravne osobe imaju mogućnost poznavati pravo. Sud je u vezi s tim već utvrdio da pravila ne proizvode pravne učinke na te osobe ako nisu objavom priopćena trećim stranama (
32
).
54.
Kao treće, pojam slobodnog pristupa pravu proizlazi i iz načela transparentnosti (
33
). Podrazumijeva se da pravo Unije može biti djelotvorno samo ako se može izvršiti. Kao što je to navedeno, objavom pravne norme osigurava se njezina izvršivost. To znači da UTN‑ove nije moguće potpuno izvršiti ako nisu objavljeni. Kako se navodi u točkama 33. do 51. ovog mišljenja, UTN‑ovi su dio prava Unije te imaju jasno definirane pravne učinke. Stoga, trenutačna praksa objavljivanja samo referentnog broja UTN‑ova, ali ne i njihova čitavog teksta, uskraćuje općoj javnosti bitan element djelotvornog i izvršivog prava Unije.
55.
Stoga nije moguće prihvatiti zaključak iz točke 107. pobijane presude da žalitelji nisu naveli „točan izvor ‚ustavnog načela’ koje zahtijeva slobodan i besplatan pristup [UTN‑ovima]”.
56.
Osim toga, Sud je utvrdio u predmetu Skoma‑Lux da pravo Unije mora biti dostupno građanima Unije: „u skladu s načelom pravne sigurnosti, pravila Unije moraju zainteresiranim osobama omogućavati da precizno odrede opseg svojih obveza, što se može zajamčiti samo pravilnom objavom tih pravila na službenom jeziku njihovih adresata”. Sud je na temelju toga zaključio da uredbe i direktive Unije ne proizvode pravne učinke prema pojedincima ako nisu pravilno objavljene u Službenom listu Europske unije na jeziku države članice, „čak i ako su te osobe mogle za odnosno zakonodavstvo doznati na drugi način” (
34
). Stoga, kako ću objasniti u nastavku, naplatni pristup UTN‑ovima ili pristup putem određenih izabranih knjižnica ili nekolicine „informacijskih točaka” (
35
) očito nije – protivno stajalištu Općeg suda (točke 103. i 107. pobijane presude) – prikladan i dovoljan za osiguravanje poštovanja vladavine prava.
57.
Naime, kako je istaknulo, primjerice, Vijeće Europe, „načelo pravne sigurnosti temelj je povjerenja u pravosuđe i vladavine prava […] Ono je temelj i produktivnih poslovnih odnosa kao pokretača razvoja i gospodarskog napretka […] Da bi se to povjerenje stvorilo, država mora tekst prava učiniti lako dostupnim.” [neslužbeni prijevod] (
36
)
58.
Stoga je potrebno ocijeniti zahtijeva li načelo pravne sigurnosti da pristup UTN‑ovima bude besplatan ili je taj pristup moguće podvrgnuti određenim uvjetima.
ii) Opseg pristupa UTN‑u koji je odgovarajuć u ovom slučaju
59.
Za početak bih istaknula da je Komisija, dok u ovom predmetu nastoji očuvati status quo, nedavno u svojoj Normizacijskoj strategiji EU‑a iz 2022. jasno navela da bi „[EON‑ovi] trebal[i] […] razmotriti slobodan pristup normama i drugim normizacijskim dokumentima. Komisija je spremna ući u konstruktivan dijalog s [EON‑ovima] u okviru postojećih foruma i pomoći im u postizanju tog cilja” (vidjeti točku 21. ovog mišljenja).
60.
Iz pravnih tradicija država članica proizlazi da „načelo vladavine prava načelno zahtijeva objavu formalno usvojenih pravnih normi. Cilj je toga učiniti ih dostupnima javnosti na način da zainteresirane osobe mogu dobiti pouzdan uvid u njihov sadržaj. Ta mogućnost usto ne smije biti nerazumno teška.” (
37
)
61.
Slažem se s tvrdnjom žalitelja da bi građani trebali moći ostvarivati prava iz akta koji ima pravne učinke, dio je prava Unije – kao što je to UTN – i koji bi stoga trebao biti izvršiv. U tom je smislu dovoljno uputiti na činjenice povodom kojih je donesena presuda u predmetu James Elliott, u kojem se pitanje tumačenja UTN‑ova pojavilo u kontekstu privatnopravnog spora u pogledu građevnih proizvoda s nedostacima. Budući da UTN‑ovi imaju stvarne pravne učinke prema fizičkim i pravnim osobama, vladavina prava zahtijeva da te osobe imaju pristup UTN‑ovima. Naime, budući da UTN‑ovi predstavljaju javni interes i imaju ulogu koja je funkcionalno ekvivalentna ulozi pravnih pravila, nužno je prilagoditi njihovu utuživost (te stoga i njihovu dostupnost) (
38
).
62.
Čini se da većina država članica (osim Irske i bivše države članice Ujedinjene Kraljevine) službene tekstove izuzima od zaštite autorskim pravom. Situacija je drukčija kada je riječ o zaštiti nacionalnih normi autorskim pravom. Međutim, kako sam objasnila u točki 33. ovog mišljenja, UTN‑ovi zbog svoje posebne uloge na temelju prava Unije potpuno su različiti od nacionalnih normi.
63.
Presude James Elliott i Stichting snažno upućuju na to da postoji potreba za službenom objavom UTN‑ova (to se ističe i u pravnim tekstovima) jer bi u suprotnom djelotvornost upućivanja u zakonodavstvu na UTN‑ove bila znatno ograničena s obzirom na to da ih se ne bi moglo izvršavati protiv pojedinaca općenito kao ni protiv poduzetnika koji im nisu mogli stvarno pristupiti. Naime, naplatna dostupnost UTN‑ova ne može nikad zamijeniti obvezu njihove službene objave u Službenom listu Europske unije. Navedena tvrdnja vrijedi čak i za velike poduzetnike jer se ta pravila ionako u konačnici odnose na njihove klijente, koji su u stvarnosti adresati tih pravila: kako građanin može pouzdano znati je li poduzetnik svoj proizvod proizveo ili svoju uslugu pružio u skladu s UTN‑ovima ako taj građanin ne poznaje sadržaj tih UTN‑ova? Građanina se ne smije lišiti mogućnosti da „službeno” poznaje sadržaj UTN‑a koji na njega može izravno ili neizravno utjecati (
39
).
64.
Veza između UTN‑ova i sekundarnog zakonodavstva nužno svrstava UTN‑ove u domenu javnih zadaća zato što oni čine neophodnu (ili „nužnu”) dopunu djelotvornoj provedbi sekundarnog zakonodavstva Unije (te stoga i poticanju djelotvorne uspostave unutarnjeg tržišta Unije). Budući da EON‑ovi obavljaju javne zadaće (to jest, razvijaju UTN‑ove koji dopunjuju zakonodavstvo Unije), prema potrebi bi ih se moglo financirati javnim sredstvima u dijelu u kojem obavljaju te javne zadaće (kao što već djelomično i jest slučaj s obzirom na to da Komisija financira sva tri formalno priznata EON‑a) (
40
).
65.
Iz navedenog slijedi da vladavina prava zahtijeva slobodan i besplatan pristup UTN‑ovima. UTN‑ovima se, kao normizacijskim aktima koji su dio prava Unije, provodi sekundarno zakonodavstvo Unije i proizvode pravni učinci te bi se trebali objavljivati u Službenom listu kako bi se osigurala njihova izvršivost i dostupnost.
4) UTN‑ovi, kao dio prava Unije, ne mogu biti zaštićeni autorskim pravom
66.
S obzirom na prethodnu točku, ostaje pitanje kako taj zaključak pomiriti s činjenicom da su UTN‑ovi, prema ugovornim aranžmanima između Komisije i EON‑ova, već zaštićeni autorskim pravom.
67.
Naime, CEN‑ov i Komisijin argument da pristup zatraženim UTN‑ovima nije moguć zbog te zaštite ovisi o tome prihvaća li se da UTN‑ovi mogu biti zaštićeni autorskim pravom na temelju prava Unije.
68.
Moja razmatranja u vezi s glavnim argumentom iz točke 20. (da za UTN‑ove treba smatrati da ih zapravo donosi Komisija) primjenjiva su mutatis mutandis čak i ako Sud zaključi da UTN‑ove ne treba smatrati „aktima institucija, tijela, ureda ili agencija Unije”. To je zato što, u smislu prava Unije općenito i pristupa pravu Unije konkretno, ostaje činjenica da su UTN‑ovi dio prava Unije te da načelno, s obzirom na njihovu neophodnu ulogu u provedbi sekundarnog zakonodavstva Unije i njihove pravne učinke, ne bi trebali uživati zaštitu autorskog prava.
69.
Dakle, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava ne razmotrivši to pitanje i ne ocijenivši može li uopće pravo (i UTN kao akt koji je dio prava Unije) uživati zaštitu autorskog prava. Samo je uputio na presudu James Elliott te naveo da Sud nije proglasio nevaljanim postojeći sustav objave UTN‑ova (iako u tom predmetu nije bila riječ o tome). Time nije odgovoreno na ključno pitanje može li akt koji je dio prava Unije biti zaštićen autorskim pravom.
70.
Treba istaknuti da Uredbu br. 1025/2012, protivno tvrdnjama Komisije i intervenijenata, nije moguće smatrati temeljem za priznavanje autorskog prava nad UTN‑ovima. Ta uredba ne sadržava niti jednu odredbu koja predviđa mogućnost zaštite UTN‑ova autorskim pravom. Da je zakonodavac Unije smatrao da UTN‑ovi mogu biti zaštićeni na taj način, on bi u tu uredbu uvrstio odredbu u tu svrhu ili bi to barem spomenuo u uvodnoj izjavi.
71.
Iz toga proizlazi da izuzeće predviđeno u članku 4. stavku 2. prvom podstavku Uredbe br. 1049/2001 – na temelju kojeg je Opći sud donio pobijanu presudu i odbio odobriti pristup zatraženim UTN‑ovima – nije primjenjivo u kontekstu ovog slučaja. Dakle, pobijana presuda obilježena je pogreškom koja se tiče prava te se mora ukinuti.
b)
Drugi navod u prvom dijelu prvog žalbenog razloga: čak i ako UTN‑ovi mogu biti zaštićeni autorskim pravom, slobodan pristup pravu nadređen je zaštiti autorskim pravom
72.
Žalitelji podredno tvrde, u bitnome, da čak i ako zatraženi UTN‑ovi mogu biti zaštićeni autorskim pravom, slobodan pristup pravu mora biti nadređen toj zaštiti.
73.
Za početak ističem da sama Uredba br. 1049/2001 priznaje pojam slobodnog pristupa pravu te u uvodnoj izjavi 6. predviđa da „kad institucije djeluju u svom zakonodavnom svojstvu, uključujući i prenesene ovlasti, […] dokumenti [bi] trebali biti izravno dostupni u najvećoj mogućoj mjeri” (moje isticanje).
74.
Nadalje, pobijana presuda protivna je načelu transparentnosti i ustaljenoj sudskoj praksi Suda. Sud je, zasjedajući u punom sastavu, potvrdio važnost tog načela, primjerice, u zakonodavnom postupku navevši da bi dokumenti koji su dio takvog postupka načelno trebali biti javni. Sud je podsjetio na to da otkrivanje dokumenata koji se koriste u tom postupku povećava transparentnost i otvorenost zakonodavnog postupka i ojačava pravo građana Unije da provjere informacije koje su bile temelj zakonodavnog akta. U tom smislu, opća potreba za povjerljivošću ne postoji čak ni glede mišljenjâ pravnih službi institucija Unije o zakonodavnom postupku te je Sud istaknuo da Uredba br. 1049/2001 načelno nalaže obvezu njihova otkrivanja (
41
). Važnost načela transparentnosti treba voditi Sud i u pogledu UTN‑ova.
75.
Osim toga, Sud je u presudi Stichting (t. 40. do 42. i 73.) potvrdio da pravo treba obznaniti te istaknuo da norme ne obvezuju javnost ako nisu objavljene u Službenom listu Europske unije.
1) Četiri zatražena UTN‑a ne mogu se zaštititi autorskim pravom (zbog nepostojanja „originalnosti”)
76.
Iako Unija nije potpisnica Bernske konvencije (
42
), pristala je biti obvezana njezinim člancima 1. do 21. (
43
) Iz članka 2. stavka 4. te konvencije proizlazi da „službeni zakonodavni, upravni ili sudski tekstovi” nisu automatski zaštićeni autorskim pravom. Umjesto toga, „na zakonodavstvima je zemalja [Bernske] unije da odrede kakva će se zaštita priznati [takvim] službenim tekstovima i službenim prijevodima takvih tekstova” [neslužbeni prijevod].
77.
U pravu Unije nije izričito predviđeno mogu li pravni ili kvazipravni tekstovi institucija Unije biti zaštićeni autorskim pravom. Međutim, moglo bi se tvrditi da iz članka 297. UFEU‑a proizlazi da pravo Unije načelno ne može biti zaštićeno autorskim pravom kao djelo koje svojem vlasniku daje isključivo pravo da ga reproducira, objavljuje, prodaje ili distribuira.
78.
Kako sam objasnila, smatram da UTN‑ovi ne bi trebali biti zaštićeni autorskim pravom, ali ću, za slučaj da Sud zaključi suprotno (quod non), objasniti da se pobijanom presudom ne utvrđuje da bi četiri zatražena UTN‑a u svakom slučaju trebala biti zaštićena autorskim pravom.
i) Nadležnost za ocjenjivanje postojanja autorskog prava
79.
Žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da Komisija nije ovlaštena ocijeniti mogu li četiri zatražena UTN‑a biti zaštićena autorskim pravom. Treba istaknuti da je Opći sud zapravo utvrdio da bi takva ocjena prelazila opseg nadzora za koji je Komisija ovlaštena u okviru postupka pristupa dokumentima (točka 57. pobijane presude).
80.
To je zaključivanje pogrešno. Kao prvo, kako žalitelji pravilno ističu, to utvrđenje izravno proturječi točkama 48. i 49. pobijane presude, u kojima je navedeno da je Komisija bila ovlaštena utvrditi da je prag originalnosti dosegnut te da je pravilno odlučila da zatraženi UTN‑ovi mogu biti zaštićeni autorskim pravom. Nejasno je kako se postojanje autorskog prava može utvrditi ako Komisija nema pravo to ocijeniti. Dakle, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da Komisija nije bila ovlaštena ocijeniti mogu li zatraženi UTN‑ovi biti zaštićeni autorskim pravom.
81.
Kao drugo, kako žalitelji pravilno ističu, predmetni slučaj se odnosi na zahtjev za pristup dokumentima koji su dio prava Unije (to jest, četirima zatraženim UTN‑ovima), pri čemu se taj zahtjev temelji na uredbi Unije (to jest, na Uredbi br. 1049/2001). Sud je u tom pogledu utvrdio da se u članku 4. te uredbe ne upućuje na nacionalna prava država članica (
44
). Mogućnost pristupa dokumentima na temelju Uredbe br. 1049/2001, a osobito pristupa aktima koji čine dio prava Unije, stoga moraju ocijeniti institucije Unije te ona mora podlijegati pravnom nadzoru na temelju prava Unije pred sudovima Unije. Opći sud je to očito zanemario. Osim toga, prihvaćanjem stajališta Općeg suda dovelo bi se u pitanje temeljno pravo žalitelja na djelotvoran pravni lijek, uključujući njihovo pravo da budu saslušani. To su proturječje istaknuli i brojni autori u pravnoj literaturi (
45
). Dakle, na institucijama Unije je da na temelju zakonodavstva same Unije odrede razinu zaštite autorskim pravom koju treba priznati aktima kojima se provode mjere sekundarnog zakonodavstva Unije te odluče mogu li UTN‑ovi biti zaštićeni autorskim pravom.
82.
Kao treće, Opći sud je svoj zaključak o Komisijinoj nenadležnosti za ocjenjivanje postojanja autorskog prava donio na temelju sudske prakse koja se odnosi na patente. Međutim, ona nije primjenjiva u predmetnom slučaju. Sud je u svojem mišljenju 1/09 (
46
), koje je donio zasjedajući u punom sastavu, istaknuo da „Sud nije nadležan odlučivati o izravnim privatnopravnim tužbama u području patenata jer su za to nadležni sudovi država članica”.
83.
Pobijana presuda suviše je teoretska u mjeri u kojoj Opći sud u njoj navodi, pozivajući se na mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu Donner (C‑5/11, EU:C:2012:195) (točka 40. pobijane presude), da je autorsko pravo i dalje – bez obzira na sve šire usklađivanje – uvelike uređeno nacionalnim pravom. Taj je zaključak već naveden u pravnim tekstovima. Naime, Sud od 2012. pokazuje dokle je došlo usklađivanje u području autorskog prava. U svakom slučaju, upućivanje na navedeno mišljenje čini se izvan konteksta jer je predmet Donner u kojem je to mišljenje doneseno bio usredotočen na pravne lijekove za povredu autorskog prava. Taj se predmet, za razliku od ovog, nije odnosio na temelj postojanja autorskog prava (
47
).
84.
Međutim, ističem da se predmetna žalba ne odnosi na privatnopravni spor u pogledu povrede patenata (ili autorskog prava) niti je ona izvan nadležnosti sudova Unije na temelju Ugovorâ Unije. Naprotiv, u prvom se stupnju zahtijevalo poništenje Komisijine odluke kojom je žaliteljima odbijen zahtjev za pristup dokumentima Unije. To je spor za kakav su Unijini sudovi nadležni. Osobito, članak 263. UFEU‑a ne isključuje niti jedan konkretan razlog kao temelj tužbe za poništenje, u suprotnosti s onim što je Opći sud utvrdio u točki 57. pobijane presude. Dakle, Opći sud je pogriješio nastojeći usporediti privatnopravne sporove u pogledu povrede patenta, s jedne strane, i odbijanje pristupa dokumentima Unije koji uključuje spornu primjenu članka 4. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 1049/2001, s druge strane.
85.
Iz toga slijedi da je Opći sud pogriješio utvrdivši da Komisija nije bila ovlaštena ocijeniti uvjet originalnosti smatrajući da bi takva ocjena prelazila opseg nadzora za koji je ta institucija ovlaštena u okviru postupka pristupa dokumentima. Naime, na Komisiji je i sudovima Unije da utvrde mogu li zatraženi UTN‑ovi biti zaštićeni autorskim pravom te ispunjavaju li uvjet originalnosti.
86.
Dakle, pobijana presuda je obilježena pogreškom koja se tiče prava.
ii) Nepostojanje autorskog prava nad zatraženim UTN‑ovima
87.
Opći sud je u bitnome utvrdio da Komisija nije pogriješila navevši da su zatražene UTN‑ove njihovi autori sastavili na dovoljno kreativan način kako bi ostvarili zaštitu na temelju autorskog prava te da duljina teksta upućuje na to da su autori morali izvršiti određene izbore (uključujući i u strukturi dokumenta), što dovodi do zaštite autorskim pravom (točke 47. do 49. pobijane presude).
88.
Pristup Općeg suda je pravno pogrešan.
89.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako autorsko pravo nije potpuno usklađeno u Uniji, „[p]ojam ‚djela’ […] predstavlja […] autonomni pojam prava Unije koji se mora ujednačeno tumačiti i primjenjivati, i koji predviđa stjecaj dva kumulativna elementa. S jedne strane, taj pojam podrazumijeva postojanje predmeta koji je izvoran, u smislu da je on vlastito intelektualno ostvarenje autora. S druge strane, ‚djelom’ [se] mogu […] kvalificirati samo elementi koji su izraz takvog stvaralaštva.” (
48
) Za priznavanje autorskog prava nužno je da autor prilikom izrade djela izrazi svoje stvaralačke sposobnosti izvršavanjem slobodnih i kreativnih izbora (
49
).
90.
To potvrđuje sudska praksa Suda. Primjerice, Sud je utvrdio da činjenica da uspostava baze podataka od njezina autora iziskuje znatan rad i vještinu ne može, kao takva, opravdati zaštitu te baze podataka autorskim pravom ako u tom radu i vještini nema nikakve originalnosti (
50
). Taj je kriterij od temeljne važnosti u tom kontekstu.
91.
Smatram da taj kriterij mora vrijediti i u kontekstu UTN‑ova. Budući da je Sud, među ostalim u presudi James Elliott, prihvatio da je nadležan tumačiti UTN‑ove, očito je da je na sudovima Unije da ocijene mogu li UTN‑ovi biti zaštićeni autorskim pravom te može li se EON‑ovima priznati takva zaštita. Naime, ne može se dopustiti nastanak situacije u kojoj bi na državama članicama bilo da odluče je li autorsko pravo primjenjivo na pravni tekst koji je dio prava Unije te proizvodi li ključne pravne učinke na temelju prava Unije. Taj zaključak ni na koji način ne proturječi Bernskoj konvenciji o zaštiti književnih i umjetničkih djela, s obzirom na to da je na strankama te konvencije da odluče mogu li pravni tekstovi biti zaštićeni autorskim pravom u njihovu pravnom sustavu.
92.
Slažem se sa žaliteljima da ni Komisija, u spornoj odluci, ni Opći sud, u pobijanoj presudi, nisu adekvatno razmotrili originalnost zatraženih UTN‑ova kao ni mogu li oni zapravo „odražavati osobnost autora”. To vrijedi i za prisutnost slobodnih i kreativnih izbora. S obzirom na pojam i svrhu UTN‑ova, koji su obično posljedica znanstvenog ispitivanja te potom suglasnosti odbora, zaključujem da se standard originalnosti ne može prihvatiti prima facie (
51
), kao što je to u predmetnom slučaju učinio Opći sud. Taj zaključak dodatno podupiru posebna narav UTN‑ova (točka 16. i sljedeće točke ovog mišljenja) i postupak njihova donošenja (točka 23. i sljedeće točke ovog mišljenja).
93.
Iako je na Komisiji i Općem sudu da dokažu primjenjivost izuzeća predviđenog u članku 4. Uredbe br. 1049/2001, oni su se koristili samo veoma općenitim navodima i pretpostavkama, smatrajući da su zatraženi UTN‑ovi zaštićeni autorskim pravom jer duljina tekstova upućuje na to da su autori morali izvršiti određene izbore. Međutim, ti čimbenici ne određuju je li dani dokument originalan te prema tome zaštićen autorskim pravom. Stoga je pobijana presuda pogrešna.
94.
Protivno navodu Općeg suda u točki 59. pobijane presude, žalitelji su dokazali – koliko je to bilo moguće bez stvarnog pristupa zatraženim UTN‑ovima – da je CEN‑ova mogućnost izbora bila ograničena na više načina. Stoga su u tom smislu sadržaj i struktura UTN‑ova ograničeni relevantnom odredbom sekundarnog zakonodavstva, iz koje UTN‑ovi proizlaze, i Komisijinim ovlaštenjem. U načelu se navedenim elementima znatno ograničava prostor za kreativnost i originalnost. Dakle, nejasno pozivanje na veličinu dokumenta nije dostatno za dokazivanje da su UTN‑ovi rezultat CEN‑ovih stvarnih kreativnih odabira (
52
).
95.
Dakle, Opći sud je pogriješio utvrdivši da je Komisija s pravom zaključila da su zatraženi UTN‑ovi zaštićeni autorskim pravom te pobijanu presudu stoga treba ukinuti.
2.
Drugi dio prvog žalbenog razloga – Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava u svojoj ocjeni utjecaja na CEN‑ove komercijalne interese
96.
Žalitelji u bitnome ističu da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je ocjenjivao kako pretpostavka – da bi otkrivanje zatraženih UTN‑ova ugrozilo interes zaštićen člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom Uredbe br. 1049/2001 – utječe na CEN‑ove komercijalne interese te time što nije ispitao konkretni utjecaj na te komercijalne interese.
a)
Primjena opće pretpostavke bila je nezakonita
97.
Protivno navodu Općeg suda u točki 97. pobijane presude, čini se da Komisija nije primijenila opću pretpostavku povjerljivosti prema kojoj bi odobravanje pristupa UTN‑ovima automatski ugrozilo interes zaštićen člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom Uredbe br. 1049/2001.
98.
Takva opća pretpostavka nije predviđena ni Uredbom br. 1049/2001 ni Uredbom br. 1025/2012, a niti sudskom praksom Suda. Za priznavanje takve pretpostavke potrebno je jasno dokazati da bi otkrivanje dokumenata o kojima je riječ konkretno, stvarno i nehipotetski (
53
) ozbiljno ugrozilo normizacijski sustav Unije.
99.
Kao prvo, UTN‑ovi čine samo manjinu normi koje izrađuju EON‑ovi, čiji značajan izvor financiranja predstavlja Komisija. CEN je na raspravi naveo da 4,6 % njegova proračuna za normizaciju, otprilike 2 milijuna eura godišnje, dolazi od prodaje UTN‑ova, dok, prema njegovim vlastitim riječima, „oko 20 % [njegova] ukupnog proračuna” čine Komisijine uplate (moje isticanje) (
54
). Kao drugo, na raspravi se pokazalo da normizacijski sustav Unije zapravo ne iziskuje naplatu pristupa UTN‑ovima kako bi funkcionirao (suprotno utvrđenjima iz točaka 102. i 103. pobijane presude); naime, zahtjev za plaćanje proizlazi iz ugovornog odnosa i aranžmana o financiranju između EON‑ova i Komisije. Primjerice, ETSI (koji također dobiva financijska sredstva od Komisije za UTN‑ove) već dopušta besplatan uvid u svoje UTN‑ove, njihovo ispisivanje i preuzimanje sa svoje internetske stranice (
55
). Nadalje, iz pravne literature se čini da cijene u bitnome istih UTN‑ova uvelike variraju između pojedinih država članica, što upućuje na nedostatke načina na koji je pristup UTN‑ovima trenutačno uređen (
56
).
100.
Osim toga, opća pretpostavka povjerljivosti, s obzirom na to da ona čini iznimku od pravila da relevantna institucija Unije mora konkretno i pojedinačno ispitati svaki dokument, mora se usko tumačiti i primjenjivati. Sud je odredio pet kategorija dokumenata za koje vrijedi opća pretpostavka povjerljivosti ((i.) dokumenti upravnog spisa u vezi s državnim potporama; (ii.) podnesci upućeni sudovima Unije; (iii.) dokumenti razmijenjeni u kontekstu nadzora koncentracija; (iv.) dokumenti povezani s postupkom zbog povrede; i (v.) dokumenti u vezi s postupkom primjene članka 101. UFEU‑a) (
57
).
101.
Očito je da UTN‑ovi nisu obuhvaćeni nijednom od tih kategorija. U biti, sve navedene kategorije povezane su s posebnom postupovnom naravi odnosnih dokumenata. To ne vrijedi za zatražene UTN‑ove, koji su, uostalom, dostupni za uvid u knjižnicama, na informacijskim točkama ili ih se može kupiti. Shodno tomu, zatraženi UTN‑ovi nisu povjerljivi te se, za razliku od dokumenata iz navedenih kategorija, ne odnose na upravni ili sudski postupak koji je u tijeku.
102.
Dakle, Opći sud je pogriješio prihvativši da je Komisija bila ovlaštena primijeniti tako opću pretpostavku kako bi odbila pristup zatraženim UTN‑ovima.
b)
Propuštanje ocjenjivanja konkretnog utjecaja na komercijalne interese
103.
U pobijanoj su presudi (t. 64.) Komisijini navodi u pogledu zaštite autorskim pravom jednostavno prihvaćeni kao dokazani te je zaključeno da bi nepostojanje autorskog prava na zatraženim UTN‑ovima utjecalo na CEN‑ove komercijalne interese jer bi dovelo do „znatnog smanjenja naknada koje CEN […] ubir[e]”. To je pogrešno.
104.
Kao prvo, zaključci Općeg suda znače da je navodna zaštita UTN‑ova autorskim pravom uvijek nadređena pretpostavci prava na pristup na temelju Uredbe br. 1049/2001. To se protivi smislu i tekstu te uredbe, prema kojoj se izuzeća moraju usko tumačiti kako bi odobrena prava pristupa imala najširi mogući učinak (
58
).
105.
Kao drugo, Opći sud nije uzeo u obzir specifične okolnosti ovog slučaja. Navod o utjecaju na komercijalne interese čini se neosnovanim (vidjeti točku 99. ovog mišljenja).
106.
S obzirom na to, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava jer odbijanje pristupa zatraženim UTN‑ovima nije mogao opravdati pukim navođenjem negativnog utjecaja na komercijalne interese u skladu s člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom Uredbe br. 1049/2001.
B. Drugi žalbeni razlog – pogreška koja se tiče prava u obliku nepriznavanja prevladavajućeg javnog interesa
107.
Kao prvo, žalitelji u bitnome ističu da je Opći sud u točkama 98. do 101. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava. Kako proizlazi iz moje analize prvog žalbenog razloga, slažem se sa žaliteljima da je njihov zahtjev za pristup zatraženim UTN‑ovima bio opravdan na temelju vladavine prava. Opći sud je utvrđenjem da žalitelji nisu konkretno opravdali svoj zahtjev zanemario snagu njihovih argumenata te je pobijanu presudu utemeljio na pogrešnim razmatranjima.
108.
Žalitelji su u prvostupanjskom postupku navodili da prevladavajući javni interes proizlazi iz činjenice da su zatraženi UTN‑ovi dio prava Unije, koje treba biti slobodno dostupno. Dalje su istaknuli da se zatraženi UTN‑ovi odnose na pravna područja u kojima visoka razina zaštite potrošača, kako je zajamčena člankom 169. UFEU‑a, igra ključnu ulogu, a to su sigurnost igračaka i najveća dopuštena prisutnost nikla kao najznačajnijeg kontaktnog alergena i moguće karcinogene tvari. Razumno je tvrditi da potrošači trebaju znati sadržaj tih UTN‑ova kako bi se osigurala maksimalna sigurnost igračaka i doprinijelo borbi protiv raka. U tom smislu, pridržavanje UTN‑ova ima važnu ulogu u zaštiti pripadnika javnosti u Uniji (osobito djece, kada je riječ o zatraženim UTN‑ovima) od potencijalno nesigurnih i štetnih proizvoda. Prema mojem mišljenju, žalitelji su dokazali i da zatraženi UTN‑ovi imaju veliku važnost za proizvođače, pružatelje usluga i druge sudionike u opskrbnom lancu.
109.
Navedeni čimbenici opravdavaju postojanje prevladavajućeg javnog interesa u predmetnom slučaju. Opći sud je u tom pogledu počinio pogrešku koja se tiče prava.
110.
Kao drugo, žalitelji u bitnome kritiziraju utvrđenje u točkama 102. do 104. pobijane presude da je prevladavajući javni interes da se osigura funkcioniranje normizacijskog sustava Unije nadređen slobodnom pristupu UTN‑ovima.
111.
Funkcioniranje normizacijskog sustava Unije nije čimbenik koji je povezan s izuzećem iz članka 4. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 1049/2001, koje se tiče zaštite komercijalnih interesa fizičkih i pravnih osoba, uključujući intelektualno vlasništvo. Stoga je Opći sud de facto stvorio novo izuzeće na temelju članka 4. te uredbe, što nije dopušteno (
59
). Doista, iz prethodnih razmatranja proizlazi da slobodan i bezuvjetan pristup UTN‑ovima nije prijetnja funkcioniranju normizacijskog sustava Unije.
112.
Nadalje, članak 12. Uredbe br. 1049/2001 zahtijeva da institucije Unije – što je više moguće – dokumente učine izravno dostupnima javnosti. Osobito, zakonodavni dokumenti, tj. dokumenti sastavljeni ili zaprimljeni tijekom postupaka donošenja akata koji su pravno obvezujući za države članice ili u njima, moraju, podložno člancima 4. i 9. te uredbe, biti izravno dostupni. Kako je objašnjeno u okviru analize prvog žalbenog razloga, UTN‑ovi su dokumenti koji čine dio prava Unije čije bi izvršenje morala moći ostvariti svaka zainteresirana osoba pa se uvjet dostupnosti mora primjenjivati i na UTN‑ove.
113.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, pobijanu presudu valja ukinuti, osporavanu odluku poništiti te Komisiji naložiti da žaliteljima omogući pristup četirima zatraženim UTN‑ovima.
IV. Zaključak
S obzirom na navedeno, predlažem da Sud: (i.) ukine presudu Općeg suda Europske unije od 14. srpnja 2021., Public.Resource.Org i Right to Know/Komisija (T‑185/19, EU:T:2021:445); (ii.) poništi Odluku Europske komisije C(2019) 639 final od 22. siječnja 2019., kojom je odbijen pristup zatraženim usklađenim tehničkim normama; (iii.) naloži Komisiji da žaliteljima omogući pristup tim normama; (iv.) naloži Komisiji snošenje troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka; te (v.) naloži intervenijentima snošenje vlastitih troškova.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.)
(
3
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 6. rujna 2006. o primjeni odredaba Aarhuške konvencije o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša na institucije i tijela Zajednice (SL 2006., L 264, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 29.)
(
4
)	Uredba (EU) br. 1025/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o europskoj normizaciji, o izmjeni direktiva Vijeća 89/686/EEZ i 93/15/EEZ i direktiva 94/9/EZ, 94/25/EZ, 95/16/EZ, 97/23/EZ, 98/34/EZ, 2004/22/EZ, 2007/23/EZ, 2009/23/EZ i 2009/105/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Odluke Vijeća 87/95/EEZ i Odluke br. 1673/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2012., L 316, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 285.)
(
5
)	Direktiva 2009/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o sigurnosti igračaka (SL 2009., L 170, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 213.)
(
6
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (SL 2006., L 396, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 3. i ispravak SL 2017., L 135, str. 46.)
(
7
)	Presude od 12. srpnja 2012., Fra.bo (C‑171/11, EU:C:2012:453, u daljnjem tekstu: presuda Fra.bo), od 27. listopada 2016., James Elliott (C‑613/14, EU:C:2016:821, u daljnjem tekstu: presuda James Elliott), odnosno od 22. veljače 2022., Stichting Rookpreventie Jeugd i dr. (C‑160/20, EU:C:2022:101, u daljnjem tekstu: presuda Stichting)
(
8
)	Direktiva Vijeća od 3. svibnja 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica u pogledu sigurnosti igračaka (SL 1988., L 187, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 65., str. 3.)
(
9
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)
(
10
)	Presuda od 22. siječnja 2014., Ujedinjena Kraljevina/Parlament i Vijeće (C‑270/12, EU:C:2014:18, t. 83. i 84.)
(
11
)	Mišljenje u predmetu James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:63, t. 40.)
(
12
)	Lundqvist, B., European Harmonised Standards as ‘Part of EU Law’: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for EU Competition Law, Legal Issues of Economic Integration sv. 44., br. 4, 2017., str. 429. i 431.
(
13
)	Komunikacija Komisije od 2. veljače 2022 (COM (2022) 31 final) „Normizacijska strategija EU‑a”, str. 4., 5. i slj. Vidjeti također Obavijest Komisije „Plavi vodič” o provedbi pravila EU‑a o proizvodima 2022. (SL 2022., C 247, str. 1., bilješka na dnu stanice 92.).
(
14
)	Za dobar primjer, vidjeti ovlaštenje M.445/EN od 9. srpnja 2009. o zatraženom UTN‑u u skladu s Direktivom o sigurnosti igračaka.
(
15
)	Presuda od 14. prosinca 2017., Anstar (C‑630/16, EU:C:2017:971, t. 35. i 36.)
(
16
)	Komisija, Vademecum o europskoj normizaciji – dio I., SWD(2015) 205, str. 8. i 9. (u daljnjem tekstu: Vademecum)
(
17
)	Vidjeti Opće smjernice za suradnju između CEN‑a, CENELEC‑a i ETSI‑ja, s jedne strane, i Europske komisije i Europskog udruženja za slobodnu trgovinu, s druge strane - 28. ožujka 2003. (SL 2003., C 91, str. 7.).
(
18
)	Vidjeti Schepel, H., The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in EU law, 20 Maastricht Journal of European and Comparative Law, sv. 20(4), 2013., str. 521.
(
19
)	De Bellis, M., Op‑Ed: "Private standards, EU law and access – The General Court’s ruling in Public.Resource.Org”, EU Law Live, 10. rujna 2021.
(
20
)	U vezi s time je važno vidjeti i presudu James Elliott, t. 43. (navedenu u točki 9. ovog mišljenja).
(
21
)	Uredba (EZ) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (SL 2011., L 55, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291. i ispravak SL 2016, L 6, str. 13.)
(
22
)	Soroiu, A. i Correia Magalhaes De Carvalho, M. F., Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T 185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law, Review of European Administrative Law, sv. 15(2), 2022, str. 57. Vidjeti također Schepel, H., op. cit., str. 521. i 523.; Volpato, A., The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction, Common Market Law Review, sv. 54(2), 2017., str. 591.; van Gestel, R., i van Lochem, P., „Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking?” u Marta Cantero Gamito, M., i Micklitz, H.-W. (urednici), The Role of the EU in Transnational Legal Ordering (Edward Elgar Publishing, 2020., str. 31.
(
23
)	Vidjeti presude Fra.bo (t. 27. do 32.), James Elliott (t. 40., 42. i 43.), i presudu od 22. veljače 2018., SAKSA (C‑185/17, EU:C:2018:108, t. 39.).
(
24
)	Vidjeti EIM Business & Policy Research, Pristup normizaciji – studija za Europsku komisiju, [GU] za poduzetništvo i industriju, 2010., str. 17. odnosno 9.
(
25
)	Vidjeti sudsku praksu navedenu u presudi od 22. prosinca 2022., Ministre de la Transition écologique and Premier ministre (Odgovornost države za onečišćenje zraka) (C‑61/21, EU:C:2022:1015).
(
26
)	Vidjeti presudu Rechtbank’s‑Gravenhagea (Suda u Gravenhageu, Nizozemska) od 31. prosinca 2008., LJN: BG8465. Vidjeti Van Gestel, B., i Micklitz, H. W., „European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies”, CMLR, sv. 50., 2013., str. 176.
(
27
)	Presuda od 16. listopada 2014., Komisija/Njemačka (C‑100/13, neobjavljena, EU:C:2014:2293, t. 63.)
(
28
)	Vidjeti također točku 61. ovog mišljenja.
(
29
)	Presuda od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, t. 109.)
(
30
)	Presuda od 29. travnja 2004., Komisija/CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, EU:C:2004:236, t. 63.)
(
31
)	Presuda od 12. studenoga 1981., Meridionale Industria Salumi i dr. (212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, t. 10.)
(
32
)	Presuda od 20. svibnja 2003., Consorzio del Prosciutto di Parma i Salumificio S. Rita (C‑108/01, EU:C:2003:296, t. 95. i 96.)
(
33
)	On proizlazi i iz ustavnih načela utvrđenih u raznim odredbama UEU‑a – kao što su članak 1. stavak 2., članak 10. stavak 3. i članak 11. stavci 2. i 3. – kao i u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (članak 42.).
(
34
)	Presuda od 11. prosinca 2007., Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773, t. 38. odnosno 51.)
(
35
)	Mjesta kojima upravljaju nacionalna tijela za normizaciju na kojima se UTN‑ovima navodno može pristupiti podložno određenim uvjetima.
(
36
)	Izvješće o vladavini prava, koje je Venecijanska komisija usvojila na svojoj 86. plenarnoj sjednici (Venecija, 25. i 26. ožujka 2011.), CDL‑AD(2011)003rev‑e, t. 44.
(
37
)	Vidjeti, primjerice, presudu Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud, Njemačka) od 29. srpnja 1998., predmet 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, t. 26.
(
38
)	Vidjeti Van Waeyenberge, A., La normalisation technique en Europe – L’empire (du droit) contre‑attaque, Revue internationale de droit économique: RIDE, br. 3, 2018., str. 314. Vidjeti također Aubry, H., Brunet, A. i Peraldi‑Leneuf, F., Le contrôle des normes: un garde‑fou démocratique à perfectionner, u Aubry, H. i dr. (urednici), La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l’intérêt général?, PUAM, Aix‑en‑Provence, 2012., str. 104.
(
39
)	Alvarez Garcia, V., La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico‑públicos, Revista de Derecho Comunitario Europeo, br. 72, 2022., str. 467.
(
40
)	Vidjeti također Alvarez Garcia, V., op. cit., str. 478.
(
41
)	Presuda od 16. veljače 2022., Mađarska/Parlament i Vijeće (C‑156/21, EU:C:2022:97, t. 58.)
(
42
)	Bernska konvencija o zaštiti književnih i umjetničkih djela, potpisana u Bernu 9. rujna 1886. (Pariški akt od 24. srpnja 1971.), kako je izmijenjena 28. rujna 1979.
(
43
)	Na temelju članka 1. stavka 4. Ugovora Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) o autorskom pravu, sklopljenog u Ženevi 20. prosinca 1996.
(
44
)	Presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 69.)
(
45
)	Za kritiku pobijane presude, vidjeti Kamara, I., General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards, Journal of Standardisation, sv. 1., 2022., tekst 4., i Krämer, L., L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne, Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, str. 15.
(
46
)	Mišljenje od 8. ožujka 2011.(Sporazum o uspostavi jedinstvenog sustava patentnih sporova) (EU:C:2011:123, t. 80.)
(
47
)	Vidjeti Blockx, F., The General Court of the EU wanders into copyright law, and gets disoriented, komentar gosta na IPKat, 15. srpnja 2021., gdje se nalaze dodatna upućivanja.
(
48
)	Presuda od 12. rujna 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, t. 29.)
(
49
)	Presuda od 1. prosinca 2011., Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, t. 89.)
(
50
)	Presuda od 1. ožujka 2012., Football Dataco i dr. (C‑604/10, EU:C:2012:115, t. 42.)
(
51
)	Blockx, F., op. cit.
(
52
)	Telefonski imenici su veoma dugački i jasno strukturirani, ali to ne znači da su posljedica kreativnih izbora. Vidjeti, primjerice, Feist Publications, Inc., v. Rural Telephone Service Co., 499 U. S. 340 (1991.). Vidjeti Blockx, F., op. cit., u tom pogledu.
(
53
)	Vidjeti primjerice presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 43. do 66.), i od 25. siječnja 2023., De Capitani/Vijeće (T‑163/21, EU:T:2023:15, t. 87. do 96. i navedenu sudsku praksu) (nije uložen pravni lijek pred Sudom).
(
54
)	Međutim, u CEN‑ovu godišnjem izvješću iz 2017. (str. 22.) navedeno je da Komisijine uplate mogu činiti i do 35 % CEN‑ova proračuna.
(
55
)	Vidjeti https://www.etsi.org/intellectual‑property‑rights (iako to tijelo mora odobriti njihovu reprodukciju).
(
56
)	Van Gestel, R., i Micklitz, H.-W., op. cit., str. 181.
(
57
)	Presuda od 4. rujna 2018., ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, t. 80. i 81.)
(
58
)	Presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, t. 66.)
(
59
)	Vidjeti presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, točka 65. i sljedeće točke)