Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
DEANA SPIELMANNA
od 18. prosinca 2025.(1)
Predmet C-580/24 [Cačkov](i)
Kazneni postupak
protiv
LY
uz sudjelovanje
Sofijska gradska prokuratura
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 6. – Pravo na slobodu i sigurnost – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Europski uhidbeni nalog – Okvirna odluka 2002/584/PUP – Članak 12. i članak 23. stavak 5. – Zadržavanje tražene osobe – Članak 5. stavak 1. točka (f) Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – Sudska praksa Europskog suda za ljudska prava”
Uvod
1.        U ovom je predmetu Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) Sudu uputio zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica(2), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009.(3) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584). Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita je li s člankom 12. i člankom 23. stavkom 5. Okvirne odluke 2002/584 usklađen nacionalni propis kojim se automatski i općenito zahtijeva da pravosudno tijelo izvršenja naloži zadržavanje tražene osobe u zatvorskoj ustanovi od donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga do njezine stvarne predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog a da se pritom ne uzimaju u obzir pojedinačne okolnosti.
2.        Zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je nadležno pravosudno tijelo iz Republike Austrije izdalo u svrhu kaznenog progona zbog teške krađe protiv bugarskog državljanina koji boravi u Bugarskoj. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, u slučaju u kojem donese odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, dužan primijeniti nacionalni propis i istodobno naložiti zadržavanje tražene osobe ili se to protivi pravu Unije s obzirom na obveze koje proizlaze iz članka 12. Okvirne odluke 2002/584 koji se odnosi na zadržavanje ili puštanje na slobodu uz mjere kojima se nastoji spriječiti bijeg i članka 23. stavka 5. navedene okvirne odluke koji se odnosi na puštanje na slobodu nakon isteka roka za predaju.
3.        Predmet stoga Sudu pruža priliku da pojasni opseg ovlasti pravosudnog tijela izvršenja u pogledu oduzimanja slobode tijekom faze predaje i da razmotri je li potrebna pojedinačna ocjena predmetnog slučaja.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.        U uvodnim izjavama 5. i 6. Okvirne odluke 2002/584 navodi se:
„(5)      Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde.
(6)      Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje.”
5.        Članak 1. te okvirne odluke, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, glasi kako slijedi:
„1.      Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.      Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.      Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.”
6.        U skladu s člankom 12. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Zadržavanje osobe”:
„Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe.”
7.        Člankom 17. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenim „Rokovi i postupci za donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga”, predviđa se kako slijedi:
„1.      Europski uhidbeni nalog obrađuje se i izvršava kao žurni predmet.
2.      U slučajevima u kojima tražena osoba pristaje na vlastitu predaju, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 10 dana nakon njezina pristanka.
3.      U ostalim slučajevima, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 60 dana od uhićenja tražene osobe.
4.      Ako, u posebnim slučajevima, europski uhidbeni nalog ne može biti izvršen u rokovima iz stavaka 2. ili 3., pravosudno tijelo izvršenja o tome odmah obavještava pravosudno tijelo koje je izdalo uhidbeni nalog, navodeći razloge kašnjenja. U tome slučaju, rok može biti produljen za dodatnih 30 dana.
[…]”
8.        U skladu s člankom 23. te okvirne odluke, naslovljenim „Rokovi za predaju osobe”:
„1.      Tražena se osoba predaje što je moguće ranije, na datum koji dogovaraju oba tijela o kojima je riječ.
2.      Osoba se predaje najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
3.      Ako je predaja tražene osobe u roku predviđenom u stavku 2. spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog odmah međusobno stupaju u kontakt i dogovaraju novi datum za predaju. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma.
4.      Predaja može biti odgođena, u izuzetnim okolnostima, zbog ozbiljnih humanitarnih razloga, npr. ako postoji osnovani razlog za uvjerenje da bi se time ugrozilo zdravlje ili život tražene osobe. Izvršenje europskog uhidbenog naloga obavlja se odmah po nestanku tih razloga. Pravosudno tijelo izvršenja odmah obavještava pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i dogovara novi datum predaje. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana od novog dogovorenog datuma.
5.      Po isteku rokova iz stavaka 2. i 4., osoba se pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.”
9.        Člankom 24. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Odgođena ili uvjetovana predaja”, u stavku 1. predviđa se:
„Pravosudno tijelo izvršenja može, nakon donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, odgoditi predaju tražene osobe kako bi se protiv nje mogao voditi kazneni progon u državi članici izvršenja, ili, ako je ona već osuđena, kako bi mogla na njezinu državnom području izdržati kaznu izrečenu za kazneno djelo na koje se ne odnosi europski uhidbeni nalog.”
10.      Člankom 26. te okvirne odluke, naslovljenim „Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja”, u stavku 1. određuje se:
„Država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode.”
Bugarsko pravo
ZEEZA
11.      Zakonom za ekstradicijata i evropejskata zapoved za arest (Zakon o izručenju i europskom uhidbenom nalogu) (u daljnjem tekstu: ZEEZA)(4) provodi se Okvirna odluka 2002/584. Člankom 42. stavcima 1. i 2. ZEEZA-a određuje se da, kad je europski uhidbeni nalog koji je formalno uredan stvarno zaprimljen, treba naložiti uhićenje tražene osobe u trajanju do 72 sata.
12.      U skladu s člankom 43. stavcima 1. i 2. ZEEZA-a, sud odmah na početku postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga ocjenjuje treba li zadržati traženu osobu. Tijekom tog postupka zadržavanje nije nužno.
13.      U skladu s člankom 43. stavkom 7. ZEEZA-a, ako je tražena osoba zadržana, može podnijeti zahtjev za puštanje na slobodu pod uvjetom da je postupak priznavanja europskog uhidbenog naloga još u tijeku. Taj se zahtjev prihvaća ako se ispostavi da njezino zadržavanje nije potrebno.
14.      Članak 44. stavak 7. druga rečenica ZEEZA-a glasi kako slijedi:
„U svim slučajevima u kojima dopusti izvršenje europskog uhidbenog naloga sud kao sigurnosnu mjeru nalaže istražni zatvor tražene osobe do stvarne predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.”
15.      U skladu s člankom 54. stavkom 1. ZEEZA-a predaju treba izvršiti u roku od deset dana od pravomoćnosti odluke o predaji. U skladu s člankom 54. stavkom 2. ZEEZ-a taj se rok može produljiti ako postoji objektivna prepreka za predaju. Puštanje tražene osobe na slobodu dopušteno je samo ako se predaja ne može izvršiti.
ZINZS
16.      U skladu s člankom 260. zakona za izpalnenie na nakazaniata i zadaržaneto pod straža (Zakon o izvršenju kazne i istražnom zatvoru) (u daljnjem tekstu: ZINZS)(5):
„1.      U zatvorske ustanove smještaju se i osobe koje se zadržavaju na zahtjev strane države radi predaje […].
2.      Do izvršenja odluke o predaji stranoj državi […] osobama iz stavka 1. priznaju [se] prava okrivljenikâ i optuženikâ na temelju ovog zakona.”
Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
17.      Staatsanwaltschaft Eisenstadt (Državno odvjetništvo u Željeznom, Austrija) obratio se Sofijskom gradskom sadu (Gradski sud u Sofiji), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, s europskim uhidbenom nalogom od 4. srpnja 2024. kojim je zahtijevao predaju osobe LY (u daljnjem tekstu: tražena osoba), bugarskog državljanina sa stalnim boravkom u Bugarskoj, u svrhu izvršenja kaznenog progona zbog teške krađe 61 kompleta kotača u vrijednosti od 150 990 eura.
18.      U okviru postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga pravosudno tijelo izvršenja izdalo je 26. srpnja 2024. uhidbeni nalog protiv tražene osobe na državnom području Republike Bugarske. Ona je uhićena 4. kolovoza 2024. Sud koji je uputio zahtjev odlučio je 7. kolovoza 2024. da ne postoji opasnost od bijega te je kao privremenu sigurnosnu mjeru odredio „jamčevinu” u iznosu od 1000 bugarskih leva (BGN, oko 511 eura). Tražena osoba puštena je na slobodu.
19.      Na dvama ročištima održanima 9. i 30. kolovoza 2024. tražena osoba pojavila se osobno sa svojim odvjetnikom. Posredstvom tog odvjetnika izjavila je da će pristati na predaju austrijskim pravosudnim tijelima u najkraćem mogućem roku, pri čemu je pojasnila da nije dala takav pristanak zbog toga što se bojala da će se do predaje primjenjivati mjera zadržavanja na potencijalno dulje razdoblje. Stoga je zatražila da joj se dopusti da samostalno otputuje u Austriju gdje ima opunomoćenog odvjetnika kako bi se uz njegovu pomoć dobrovoljno predala pravosudnim tijelima te države članice.
20.      Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je prijedlog tražene osobe protivan samoj biti mehanizma pravosudne suradnje uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584, prema kojem sud donosi odluku o predaji tražene osobe, a zatim nadležna tijela države članice izvršenja predaju traženu osobu nadležnim tijelima države članice koja izdaje uhidbeni nalog.
21.      Sud koji je uputio zahtjev slaže se s analizom obrane, prema kojoj se zadržavanje tražene osobe odmah nakon donošenja odluke o predaji ne može smatrati nužnim za stvarno izvršenje te predaje. Takva mjera, koja bi mogla trajati nekoliko dana, odnosno više od tjedan dana i izvršavati se u zatvorskoj ustanovi, predstavlja povredu osobne slobode koja nije proporcionalna s obzirom na cilj koji se nastoji postići.
22.      Bugarskim se pravom od suda koji je uputio zahtjev traži da traženu osobu zadrži od trenutka u kojem donese odluku o priznavanju i izvršenju europskog uhidbenog naloga i to u zatvorskoj ustanovi. Sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu toga jesu li ti načini izvršenja u skladu s Okvirnom odlukom 2002/584.
23.      Na prvom mjestu, kad je riječ o obveznom zadržavanju, europski uhidbeni nalog po samoj svojoj biti nužno podrazumijeva uhićenje tražene osobe, koje se razlikuje od predaje. Stoga je neizbježno da tražena osoba bude u pritvoru barem u trenutku predaje. Međutim, nijednom odredbom Okvirne odluke 2002/584 ne zahtijeva se da to uhićenje nužno treba izvršiti u ranijoj fazi postupka, prije fizičke predaje tražene osobe.
24.      Kao prvo, člankom 12. Okvirne odluke 2002/584 utvrđuje se opće pravilo prema kojem je moguće zadržavanje ili puštanje na slobodu, pri čemu odabir prikladne sigurnosne mjere ovisi o posebnostima pojedinačnog slučaja. Stoga je zadržavanje moguće, ali ne i obvezno.
25.      Kao drugo, izraz „u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja” znači da nacionalnim zakonom o prenošenju treba predvidjeti mogućnost puštanja na slobodu „u svakom trenutku”.
26.      Kao treće, u članku 23. stavku 5. Okvirne odluke 2002/584, koji se odnosi na razdoblje nakon donošenja konačne odluke o predaji do same stvarne predaje, navodi se „ako se [osoba] još nalazi u pritvoru”, što znači da je moguće da tražena osoba nije zadržana tijekom tog razdoblja.
27.      Zbog tih razloga i s obzirom na relevantnu sudsku praksu Suda, sud koji je uputio zahtjev smatra da se članak 44. stavak 7. druga rečenica ZEEZA-a protivi članku 12. i članku 23. stavku 5. Okvirne odluke 2002/584 jer se potonjim odredbama protivi obvezno zadržavanje tražene osobe tijekom razdoblja nakon donošenja sudske odluke o njezinoj predaji do same fizičke predaje ako od samog početka ne postoji opasnost da će tražena osoba pobjeći ili da njezina predaja neće biti moguća. U takvom slučaju, to zadržavanje je objektivno nužno samo u trenutku predaje.
28.      Na drugom mjestu, kad je riječ o zadržavanju u zatvorskoj ustanovi, u skladu s bugarskim zakonom, ako sud koji je uputio zahtjev naloži zadržavanje tražene osobe, ona će do svoje stvarne predaje biti smještena u zatvorsku ustanovu. Stoga će ondje provesti nekoliko dana, tjedan dana ili dulje te će se na nju primjenjivati isti uvjeti kao na osobe koje su zadržane na temelju članka 5. stavka 1. točke (c) Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda(6). Postavlja se pitanje je li smještanje u zatvorsku ustanovu u skladu sa zadržavanjem koje se dopušta člankom 12. i člankom 23. stavkom 5. Okvirne odluke 2002/584.
29.      Unatoč prethodno navedenim razmatranjima, sud koji je uputio zahtjev smatra da postoje i argumenti koji idu u prilog usklađenosti bugarskog zakona s Okvirnom odlukom 2002/584.
30.      Konkretno, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, moglo bi se smatrati da obvezno zadržavanje u slučaju donošenja odluke o priznavanju i izvršenju europskog uhidbenog naloga predstavlja izvršenje zadržavanja koje je naloženo na temelju nacionalnog uhidbenog naloga u svrhe kaznenog postupka u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Naime, europski uhidbeni nalog temelji se na nacionalnom uhidbenom nalogu i samo je instrument za izvršenje nacionalnog uhidbenog naloga na državnom području druge države članice. U odnosu na taj nacionalni uhidbeni nalog pravosudno tijelo izvršenja provodi ograničen nadzor zakonitosti, posredstvom europskog uhidbenog naloga kao i s njim povezanog mehanizma pravosudne suradnje uvedenog Okvirnom odlukom 2002/584.
31.      Sustavom Okvirne odluke 2002/584 uspostavljen je postupak predaje traženih osoba radi kaznenog progona koji se kvalitativno razlikuje od tradicionalnog izručenja jer se temelji na uzajamnom povjerenju i uzajamnom priznavanju sudskih uhidbenih naloga. Riječ je o podrijetlu načela iz članka 1. stavka 2. navedene okvirne odluke, u skladu s kojim treba izvršiti svaki europski uhidbeni nalog, osim ako postoje taksativni razlozi za odbijanje izvršenja koje treba usko tumačiti. To načelo ne postoji u slučaju izručenja.
32.      Na temelju tih argumenata treba zaključiti da je, nakon što pravosudno tijelo izvršenja donese sudsku odluku o priznavanju europskog uhidbenog naloga i predaji tražene osobe, uobičajeno i logično istodobno odrediti obvezno zadržavanje tražene osobe i njezino smještanje u zatvorsku ustanovu.
33.      U tim je okolnostima Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
„Je li u skladu s člankom 12. i člankom 23. stavkom 5. [Okvirne odluke 2002/584] nacionalni zakon na temelju kojeg, u slučaju donošenja odluke pravosudnog tijela izvršenja o priznavanju europskog uhidbenog naloga u svrhe provedbe kaznenog postupka i predaji tražene osobe, nužno treba naložiti i njezino uhićenje, pri čemu se tražena osoba zadržava u zatvorskoj ustanovi sve dok se ne izvrši predaja?”
34.      Pisana su očitovanja podnijele bugarska i mađarska vlada te Europska komisija. Bugarska, češka i mađarska vlada te Komisija saslušane su na raspravi održanoj 2. listopada 2025.
Analiza
Uvodne napomene
35.      Valja napomenuti da sud koji je uputio zahtjev upućuje jedno pitanje čiji tekst sadržava dva dijela iako oni nisu izričito odvojeni. To se pitanje prije svega odnosi na automatizam zadržavanja tražene osobe. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je učinak tog automatizma zadržavanje te osobe u zatvorskoj ustanovi. To pojašnjenje upućuje na to da je zadržavanje u zatvorskom okruženju izravna posljedica automatizma zadržavanja, drugim riječima, dodatan učinak koji proizlazi iz obveze suda da naloži oduzimanje slobode od donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
36.      U tom smislu i s obzirom na to da se čini da sud koji je uputio zahtjev zadržavanje u zatvorskoj ustanovi smatra nužnim učinkom te obveze, čini mi se mogućim podijeliti pitanje na dva dijela: prvi dio koji se odnosi na automatizam zadržavanja i drugi, koji se odnosi na usklađenost zadržavanja u zatvorskoj ustanovi do stvarne predaje tražene osobe s Okvirnom odlukom 2002/584.
Prvi dio upućenog pitanja
37.      Sud koji je uputio zahtjev pita je li nacionalno pravilo kojim se automatski nalaže zadržavanje tražene osobe od donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga do njezine stvarne predaje usklađeno s člankom 12. i člankom 23. stavkom 5. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 5. EKLJP-a.
38.      Najprije valja podsjetiti na situaciju tražene osobe s obzirom na izvršenje europskog uhidbenog naloga, kao što je ona koja proizlazi iz glavnog postupka, kako bi se utvrdile relevantne odredbe Okvirne odluke 2002/584. Protiv tražene osobe, bugarskog državljanina, Republika Austrija je izdala europski uhidbeni nalog radi kaznenog progona zbog teške krađe. Najprije je uhićena u Bugarskoj, a zatim je puštena na slobodu uz jamčevinu jer je sud koji je uputio zahtjev smatrao da ne postoji opasnost od bijega.
39.      Primjenjivim nacionalnim pravom, u ovom slučaju člankom 44. stavkom 7. ZEEZA-a, od suda koji je uputio zahtjev zahtijeva se da naloži uhićenje i zadržavanje tražene osobe od donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga do njezine stvarne predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Drugim riječima, u skladu s nacionalnim pravom, odluka o predaji automatski dovodi do uhićenja i zadržavanja tražene osobe. Stoga sud koji je uputio zahtjev pita je li takva obveza zadržavanja, koja obuhvaća razdoblje između donošenja odluke o izvršenju i stvarne predaje, usklađena s člankom 12. i člankom 23. stavkom 5. Okvirne odluke 2002/584.
40.      Budući da izvršenje europskog uhidbenog naloga od strane bugarskih tijela nužno uključuje uhićenje tražene osobe(7), glavna primjenjiva odredba je članak 12. Okvirne odluke 2002/584, kojim se uređuje situacija te osobe nakon njezina uhićenja(8). Osim toga, treba uzeti u obzir i članak 23. stavak 5. te okvirne odluke jer se njime uređuje zadržavanje koje se određuje nakon donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga.
41.      Već sada predlažem da se niječno odgovori na prvi dio pitanja suda koji je uputio zahtjev.
42.      Prema mojem mišljenju, Okvirnom odlukom 2002/584 zahtijeva se pojedinačan sudski nadzor svakog oduzimanja slobode u fazi izvršenja europskog uhidbenog naloga. Naime, u skladu s doslovnim, sustavnim i teleološkim tumačenjem, takvo tumačenje proizlazi iz članka 12. i članka 23. stavka 5. te okvirne odluke. Suprotan bi pristup odstupao od zahtjeva utvrđenih u sudskoj praksi Suda, kao i sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP).
43.      Redom ću ispitati razloge zbog kojih, prema mojem mišljenju, taj zaključak očito proizlazi najprije iz doslovnog, potom sustavnog i naposljetku teleološkog tumačenja prethodno navedenih odredbi.
44.      Na prvom mjestu, kad je riječ o doslovnom tumačenju, člankom 12. Okvirne odluke 2002/584 predviđa se da, ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, „pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja”(9), pri čemu „u svakom trenutku može biti” privremeno puštena na slobodu. Smatram da iz tog teksta jasno proizlazi odgovor na prvi dio pitanja suda koji je uputio zahtjev. Riječju „odlučuje”, koja je izravno povezana s „pravosudnim tijelom izvršenja”(10), tom se tijelu izričito povjerava zadatak odlučivanja o zadržavanju. Stoga glagol „odlučivati” podrazumijeva stvarnu pravosudnu marginu prosudbe.
45.      Točno je, kao što to konkretno naglašava bugarska vlada, da se člankom 12. Okvirne odluke 2002/584 izričito predviđa da pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja.  Može li se na temelju te rečenice zaključiti da na temelju Okvirne odluke 2002/584 države članice imaju diskrecijsko pravo odabrati hoće li ocjenu nužnosti zadržavanja povjeriti pravosudnom tijelu ili će zakonom uspostaviti automatizam? Prema mojem mišljenju, to nije slučaj.
46.      Naime, upućivanje na pravo države članice izvršenja ne može se tumačiti, suprotno tezi koju osobito zagovara bugarska vlada, na način da se toj državi članici dodjeljuje mogućnost da uvede automatsko zadržavanje a da pritom ne provodi djelotvoran sudski nadzor. Naprotiv, to podrazumijeva da je ocjena nužnosti i načina zadržavanja u nadležnosti pravosudnog tijela koje djeluje u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom. Svakim drugim tumačenjem oduzela bi se bit riječi „odlučuje”, smještenoj ispred napomene „u skladu s pravom države članice izvršenja”. Struktura članka 12. Okvirne odluke 2002/584 stoga dovodi do zaključka da je intervencija suda u svim okolnostima neophodna, čak i ako se, kao što je to Komisija istaknula na raspravi, provodi u skladu s kriterijima i postupkom predviđenima u nacionalnom pravu.
47.      Iz toga zaključujem, u skladu s doslovnim tumačenjem članka 12. Okvirne odluke 2002/584, da zakonodavac Unije pravosudnom tijelu nužno povjerava zadatak da procijeni treba li zadržati traženu osobu u fazi postupka između njezina uhićenja i predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.
48.      Na drugom mjestu, kad je riječ o tumačenju članka 12. Okvirne odluke 2002/584, s obzirom na njegov kontekst, smatram da njegova opća struktura i relevantna sudska praksa Suda potvrđuju važnost uloge pravosudnog tijela u ocjeni nužnosti zadržavanja tražene osobe tijekom cijelog postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga.
49.      Kao prvo, kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev, članak 12. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti u vezi s njezinim člankom 23. stavkom 5. Podsjećam na to da se te dvije odredbe nalaze u poglavlju naslovljenom „Postupak predaje”, kojim se uređuje faza predaje tražene osobe državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Međutim, člankom 23. stavkom 5. predviđa se da se po isteku rokova iz stavaka 2. [do] 4. osoba pušta na slobodu „ako se još nalazi u pritvoru”(11). Iz toga jasno proizlazi da tijekom tog međurazdoblja zadržavanje nije ni na koji način obvezno, uzimajući u obzir da zakonodavac Unije izričito priznaje da, ovisno o okolnostima, osoba o kojoj je riječ može biti zadržana ili puštena na slobodu.
50.      Ta se odredba podudara s logikom članka 12. Okvirne odluke 2002/584. Kad je riječ o kronologiji odvijanja postupka, on se dijeli na tri uzastopne faze: najprije, uhićenje tražene osobe nakon kojeg slijedi odluka nadležnog pravosudnog tijela o nužnosti zadržavanja; zatim, mogućnost da to tijelo u bilo kojem trenutku naloži da se ta osoba pusti na slobodu; naposljetku, ako ta osoba ostane zadržana, člankom 23. stavkom 5. navedene okvirne odluke predviđa se, u skladu s člankom 12., da po isteku navedenih rokova osobu treba pustiti na slobodu „ako se još nalazi u pritvoru”.
51.      Kao drugo, važnost sudskog nadzora zadržavanja proizlazi iz sudske prakse Suda. Najprije, Sud je u presudi Lanigan(12) odlučio da činjenica da je država članica izvršenja prekoračila rokove iz članka 17. Okvirne odluke 2002/584 sama po sebi ne zabranjuje nastavak zadržavanja tražene osobe. Međutim, podsjetio je na zahtjev djelotvornog sudskog nadzora, koji proizlazi iz članka 6. Povelje, a kojim se jamči da trajanje zadržavanja nije pretjerano s obzirom na fazu postupka(13).
52.      Taj pristup potvrđuje se presudom Vilkas(14). U toj presudi Sud pojašnjava da se člankom 23. stavkom 3. Okvirne odluke 2002/584 nužno ne nalaže puštanje na slobodu kada, zbog okolnosti na koje ne se može utjecati, predaja nije moguća unutar deset dana nakon prvog novog dogovorenog datuma. Međutim, uz upućivanje na članak 12. Okvirne odluke 2002/584, pravosudno tijelo izvršenja dužno je ocijeniti, u skladu s nacionalnim pravom, treba li osobu o kojoj je riječ i dalje zadržavati(15).
53.      Središnja uloga suda u ocjeni zadržavanja s obzirom na rok od 90 dana iz članka 17. stavaka 3. i 4. Okvirne odluke 2002/584 navodi se i u presudi TC(16). U toj se presudi Sud nadovezuje na presudu Lanigan te pritom priznaje da se postupak izvršenja europskog uhidbenog naloga može nastaviti nakon isteka roka utvrđenog Okvirnom odlukom 2002/584. Smatra da opća i bezuvjetna obveza privremenog puštanja na slobodu u toj fazi ugrožava učinkovitost mehanizma predaje(17). Međutim, Sud naglašava da zadržavanje dulje od tog roka treba uskladiti s jamstvima predviđenima u članku 6. Povelje i članku 5. EKLJP-a. Upućuje na točke 57. do 59. presude Lanigan te pritom pojašnjava da se produljenje zadržavanja može odrediti samo „pod određenim uvjetima”, što podrazumijeva da pravosudno tijelo izvršenja provodi konkretan, stalan i obrazložen nadzor potrebe za mjerom oduzimanja slobode i njezinom proporcionalnosti(18). Stoga iz presude TC proizlazi da se zahtjev pojedinačnog sudskog ispitivanja daljnjeg zadržavanja nalaže tijekom cijele faze izvršenja i zahtijeva, u svakoj fazi, djelotvornu provjeru opravdanja oduzimanja slobode.
54.      Taj pristup potvrđuje se presudom CJ u kojoj je Sud odlučio da je odluka o odgodi predaje tražene osobe, u skladu s člankom 24. Okvirne odluke 2002/584, kako bi se omogućio kazneni progon ili izvršenje kazne u državi članici izvršenja, u isključivoj nadležnosti pravosudnog tijela izvršenja, kao što se to izričito predviđa člankom 24. stavkom 1. te okvirne odluke(19).
55.      Iz cijele te sudske prakse proizlazi da se člankom 12. Okvirne odluke 2002/584 propisuje zahtjev pojedinačne i obrazložene sudske ocjene nužnosti zadržavanja koja se može preispitati. Tu ocjenu treba temeljiti na konkretnim okolnostima postupka, uzimajući u obzir mogućnost primjene manje ograničavajućih mjera. Stoga bi se nacionalnim zakonodavstvom kojim se utvrđuje da je zadržavanje automatska posljedica odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga povrijedila struktura Okvirne odluke 2002/584, a članku 12. te okvirne odluke oduzeo smisao.
56.      Na trećem i posljednjem mjestu, zaključak koji proizlazi iz sustavnog tumačenja članka 12. navedene okvirne odluke, koji je pojašnjen u sudskoj praksi Suda, potvrđuje se teleološkim tumačenjem tog članka, u kojem se ističe vlastita svrha mehanizma uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584(20).
57.      S teleološkog gledišta, valja podsjetiti na to da tumačenje članka 12. Okvirne odluke 2002/584 i njegovu primjenu u glavnom predmetu treba razmotriti s obzirom na unutarnju ravnotežu na kojoj se temelji europski uhidbeni nalog, odnosno, s jedne strane, postupovnu brzinu i jednostavnost zajamčene načelom uzajamnog priznavanja i, s druge strane, djelotvornu zaštitu temeljnih prava i postupovnih jamstava(21).
58.      Kad je riječ o prvom aspektu, u uvodnoj izjavi 5. Okvirne odluke 2002/584 naglašava se da se njome želi uvesti pojednostavljeni sustav predaje između pravosudnih tijela, čiji je cilj ukidanje zamršenosti i kašnjenja koja su postojala kod prijašnjih postupaka izručivanja(22). U tom se smislu, u skladu s načelom uzajamnog priznavanja, koji je kamen temeljac pravosudne suradnje u kaznenim stvarima(23), člankom 1. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584 utvrđuje kao načelo automatsko priznavanje i izvršenje europskih uhidbenih naloga koje je izdala druga država članica(24).
59.      No poštovanje temeljnih prava bitan je pandan tog načela uzajamnog povjerenja. U članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/584 izričito se podsjeća na to da se njome ne mijenja obveza poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. UEU-a(25). Ta prava prije svega uključuju pravo na slobodu, zajamčeno člankom 6. Povelje, u vezi s kojim treba tumačiti članak 12. Okvirne odluke 2002/584(26). Na temelju članka 52. stavka 1. Povelje, svako ograničenje tog prava treba biti potrebno, proporcionalno cilju koji se nastoji postići i popraćeno djelotvornim jamstvima nadzora.
60.      Usto, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, pravima koja ona sadržava i koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP-om treba dati isto značenje i opseg kao EKLJP-u. Člankom 53. Povelje potvrđuje se da se Povelja ne može tumačiti na način da se njome ograničavaju prava priznata EKLJP-om. Naime, europski uhidbeni nalog obuhvaćen je slučajem iz članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP-a, koji se odnosi na zakonito uhićenje osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja(27).
61.      Prema ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP-a, svako uskraćivanje slobode mora biti „zakonito”, što ne podrazumijeva samo pravnu osnovu, nego i da je taj zakon dostupan, precizan i predvidljiv u svojoj primjeni kako bi se izbjegla svaka opasnost od proizvoljnosti(28).
62.      Konkretnije, članak 5. stavak 1. točka (f) EKLJP-a odnosi se na uskraćivanje slobode osobi radi sprečavanja nezakonitog ulaska na državno područje ili s ciljem protjerivanja ili izručenja.
63.      U slučaju predviđenom u članku 5. stavku 1. točki (f) EKLJP-a, sličnom onomu o kojem je riječ, ESLJP provodi ograničeni nadzor osnovanosti razloga zadržavanja, odnosno postojanja postupka protjerivanja ili izručenja. Suprotno tomu, osigurava strogo poštovanje bitnih i postupovnih jamstava koja treba primijeniti na to oduzimanje slobode, osobito načela proporcionalnosti. Kao što je to ESLJP naveo u predmetu koji se konkretno odnosio na izvršenje europskog uhidbenog naloga, „kad je riječ o ‚zakonitosti’ zadržavanja, uključujući poštovanje ‚zakonitih sredstava’, [EKLJP] u biti upućuje na obvezu poštovanja sadržajnih i postupovnih pravnih pravila nacionalnog zakonodavstva, ali usto zahtijeva usklađenost svakog oduzimanja slobode s ciljem članka 5., to je zaštititi pojedinca od proizvoljnosti”(29).
64.      Konkretno, prema sudskoj praksi ESLJP-a, člankom 5. stavkom 1. točkom (f) EKLJP-a ne zahtijeva se da se zadržavanje razumno smatra nužnim, primjerice kako bi se spriječilo počinjenje kaznenog djela ili opasnost od bijega. ESLJP je pojasnio da se člankom 5. stavkom 1. točkom (f) pruža drukčija razina zaštite od one iz članka 5. stavka 1. točke (c)(30), uzimajući u obzir da je na temelju točke (f) potrebno samo da je „u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja”. Stoga je ESLJP u više navrata odlučio da u svrhu primjene te odredbe nije važno da se temeljna odluka o protjerivanju ili izručenju može opravdati s obzirom na nacionalno pravo ili EKLJP(31).
65.      Međutim, s obzirom na članak 5. stavak 1. točku (f) ESLJP provodi poseban, iako ne iscrpan nadzor proporcionalnosti. Stoga ESLJP smatra da zadržavanje na temelju članka 5. stavka 1. točke (f) treba odrediti u dobroj vjeri, da ono treba biti usko povezano s istaknutim razlog za zadržavanje, mjesto i uvjeti zadržavanja trebaju biti prikladni i ta mjera ne smije prekoračiti razuman rok nužan za ostvarivanje cilja koji se nastoji postići(32). Usto, zadržavanje je opravdano samo dok se postupak protjerivanja ili izručenja provodi s dužnom pažnjom, a čim tijela prestanu djelovati, oduzimanje slobode više nije obuhvaćeno tom odredbom(33).
66.      Naposljetku, ESLJP naglašava, što je važno s obzirom na pitanje upućeno u glavnom predmetu, da se EKLJP-om propisuju i postupovna jamstva koja zainteresiranoj osobi omogućuju da osporava zakonitost i trajanje svojeg zadržavanja, čime se sprečava svaka opasnost od proizvoljnosti(34).
67.      Stoga uloga suda ostaje bitna, čak i u okviru članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP-a kojim se ne nalaže intenzivan nadzor proporcionalnosti, jer je na temelju sudskog nadzora moguće odrediti je li zadržavanje naloženo u okviru izvršenja odluke o izručenju ili protjerivanju u skladu sa zahtjevima te odredbe.
68.      Kad je riječ o kontekstu glavnog predmeta i pitanju ispunjava li nacionalni propis o kojem je riječ zahtjeve koji proizlaze iz članka 6. Povelje, koji treba tumačiti u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (f) EKLJP-a. Ne može se poreći da se čini da zakonska odredba opće primjene, kao što je ona o kojoj je riječ, ispunjava zahtjeve jasnoće, predvidljivosti i dostupnosti(35). Međutim, čini mi se da se ograničenje prava na slobodu koje se njome uvodi ne može smatrati proporcionalnim cilju koji se nastoji postići.
69.      Naime, da bi zadržavanje bilo proporcionalno cilju koji se nastoji postići, postupak predaje treba provesti s dužnom pažnjom, oduzimanje slobode treba biti strogo nužno za ostvarivanje tog cilja i tijela trebaju predvidjeti mjere kojima se manje zadire u prava prije određivanja zadržavanja. Međutim, te zahtjeve može zajamčiti samo djelotvoran sudski nadzor koji osobi o kojoj je riječ jedini može osigurati stvarnu primjenu načela proporcionalnosti.
70.      Drugim riječima, nacionalna odredba koja ima učinak „sputavanja suda” i na temelju koje zadržavanje postaje automatsko ne može po svojoj prirodi biti u skladu s načelom proporcionalnosti. Takvim se pravilom isključuje bilo kakvo ispitivanje elemenata koji su potrebni kako bi se utvrdilo da je zadržavanje proporcionalno cilju koji se nastoji postići predajom i Okvirnom odlukom 2002/584.
71.      Zaključno, na temelju sustavnog, a još više teleološkog tumačenja Okvirne odluke 2002/584 utvrđuje se da se, čak i da ne postoji njezin članka 12., nacionalna odredba kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku ni u kojem slučaju ne može smatrati usklađenom s načelom proporcionalnosti. Drugim riječima, brzina i učinkovitost pravosudne suradnje ne mogu se postići po cijenu automatizacije oduzimanja slobode.
72.      U tom pogledu valja odbiti argument koji je na raspravi, među ostalim, istaknula češka vlada, a prema kojem se „načelno” oduzimanje slobode opravdava kratkoćom rokova za izvršenje europskog uhidbenog naloga, kao i argument koji su istaknule bugarska i mađarska vlada, a koji se temelji na nužnosti da se zajamči predaja tražene osobe. Prema mojem mišljenju, nijedno oduzimanje slobode nije legitimno samo po sebi. Legitimno je samo ako se u bilo kojem trenutku može izmijeniti i ako je ograničeno na ono što je strogo nužno kada se cilj koji se nastoji postići ne može ostvariti nijednom drugom manje ograničavajućom mjerom.
73.      Bez ikakve sumnje, postupovna jamstva predviđena Okvirnom odlukom 2002/584, na koja se u svojim očitovanjima osobito pozivaju bugarska, mađarska i češka vlada, kao što su kratki rokovi navedeni u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 koji se odnose na odluku o izvršenju, obveza puštanja na slobodu predviđena člankom 23. stavkom 5. navedene okvirne odluke ili pak činjenica da država članica koja izdaje uhidbeni nalog uzima u obzir vrijeme zadržavanja u državi članici izvršenja, predstavljaju važna jamstva. Međutim, zbog već navedenih razloga njima se ne može nadomjestiti nepostojanje djelotvornog sudskog nadzora zadržavanja osobe o kojoj je riječ. Samo pojedinačno ispitivanje suda omogućuje da se članku 12. Okvirne odluke 2002/584 pruži puni učinak i da se osigura konkretna provedba načela proporcionalnosti, pri čemu se provjerava postoji li stvarna potreba za zadržavanjem.
74.      Zaključno, smatram da se članku 12. i članku 23. stavku 5. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s člankom 6. Povelje i člankom 5. EKLJP-a, protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se pravosudnom tijelu izvršenja, kad ono odluči priznati europski uhidbeni nalog i odrediti njegovo izvršenje, nalaže da automatski donese odluku o zadržavanju tražene osobe do njezine stvarne predaje a da se pritom ne provede pojedinačno ispitivanje okolnosti konkretnog slučaja.
Drugi dio upućenog pitanja
75.      Valja utvrditi dopušta li se Okvirnom odlukom 2002/584 zadržavanje u zatvorskoj ustanovi do predaje zainteresirane osobe u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga.
76.      Smatram da na to pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti potvrdno.
77.      Na prvom mjestu, za razliku od ostalih akata prava Unije(36), nijednom odredbom Okvirne odluke 2002/584 ne predviđa se da se zadržavanje u svrhu izvršenja europskog uhidbenog naloga treba odrediti u vrsti ustanove koja nije zatvor.
78.      Na drugom mjestu, kao što to proizlazi iz točke 10. ovog mišljenja, u skladu s člankom 26. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode. Prema mojem mišljenju, to upućuje na to da je zadržavanje u državi članici izvršenja u svrhu izvršenja europskog uhidbenog naloga slično zadržavanju u zatvorskoj ustanovi države članice koja izdaje uhidbeni nalog u svrhu izvršenja kazne oduzimanja slobode.
79.      Na trećem mjestu, valja podsjetiti na to da se, kao što se to navodi u točki 60. ovog mišljenja, s obzirom na to da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP-om, člankom 52. stavkom 3. te povelje predviđa da su značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz te konvencije. Stoga radi tumačenja članka 6. Povelje valja uzeti u obzir članak 5. stavak 1. EKLJP-a.
80.      Naime, sudska praksa ESLJP-a potvrđuje smjer rasuđivanja iz točaka 77. i 78. ovog mišljenja(37). Točno je da, kao što se to navodi u točki 65. ovog mišljenja, u okviru članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP-a, mjesto i uvjeti zadržavanja osobe o kojoj je riječ trebaju biti „prikladni” u odnosu na cilj koji se nastoji postići. Taj zahtjev proizlazi iz sudske prakse u kojoj se, osobito kad je riječ o udaljavanju, naglašava da se mjera odnosi na strance koji nisu zadržani zbog kaznenog djela i koji su često pobjegli iz svoje zemlje zbog straha za život(38).
81.      Treba li iz toga zaključiti da je smještanje u zatvorsku ustanovu u načelu zabranjeno? Smatram da to nije slučaj. Tom sudskom praksom ESLJP-a zahtijeva se da sustav zadržavanja odražava prirodu mjere koja nema svrhu kažnjavanja i da bude prilagođen svojoj administrativnoj svrsi, što pretpostavlja poštovanje dostojanstvenih materijalnih uvjeta i uzimanje u obzir moguće ranjivosti osobe o kojoj je riječ(39).
82.      Sudska praksa ESLJP-a uostalom potvrđuje da se utvrđene povrede prije svega odnose na konkretne uvjete zadržavanja, kao što su prenapučenost, higijena, pristup skrbi, svježem zraku ili održavanju obiteljskih veza i na nedostatnost postupovnih jamstava, a ne na pravnu kvalifikaciju primjenjivog sustava. Tako je primjerice ESLJP u presudi Suso Musa protiv Malte ispitao dugotrajno zadržavanje tražitelja azila te je pritom istaknuo da povreda proizlazi iz nerazumnog trajanja zadržavanja i zabrinjavajućih materijalnih uvjeta utvrđenih u nekoliko međunarodnih izvješća a da pritom nije dovedena u pitanje priroda ustanove u kojoj je zainteresirana osoba zadržana(40).
83.      Osim toga, u odluci Zaloilo protiv Nizozemske od 12. lipnja 2018. ESLJP je potvrdio taj funkcionalni pristup. Utvrdio je da su u vrijeme nastanka činjenica tri centra u Nizozemskoj bila posebno rezervirana za zadržavanje stranaca, ali da se u nacionalnom pravu ipak dopuštalo da ih se, ovisno o slučaju, smjesti u običan centar za pritvor. U ovom je slučaju žalbeni odbor odlučio da je premještaj žalitelja opravdan operativnim razmatranjima povezanima s njegovim postupanjem jer zadržavanje u centru u Rotterdamu više nije bilo moguće, a istodobno je osigurao da se uzme u obzir njegov položaj osobe zadržane zbog imigracijskih razloga. U tim okolnostima ESLJP nije utvrdio nikakvu naznaku proizvoljnosti(41).
84.      Iz sudske prakse ESLJP-a proizlazi da se smještanje u objekt koji je pod zatvorskom upravom samo se po sebi ne protivi EKLJP-u. Za taj su sud važni usklađenost mjere sa svrhom udaljavanja, materijalni uvjeti zadržavanja i dužna pažnja tijelâ u provođenju postupka. Naglasak se stoga stavlja na konkretnu primjerenost između upravne prirode oduzimanja slobode i načina njegove provedbe.
85.      S obzirom na sve prethodno navedeno, smatram da se Okvirnoj odluci 2002/584 ne protivi zadržavanje tražene osobe u zatvorskoj ustanovi do njezine predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Tijela države članice izvršenja ipak su dužna poštovati obveze koje proizlaze iz članka 4. Povelje, u vezi s člankom 3. EKLJP-a, pri čemu se osigurava da se prilikom zadržavanja poštuje ljudsko dostojanstvo i da mjera nema svrhu kažnjavanja.
Zaključak
86.      S obzirom na prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
Okvirnu odluku Vijeća 2002/584/PUP
od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., u vezi s člankom 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda,
treba tumačiti na način da joj se:
–        protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se pravosudnom tijelu izvršenja, kad ono odluči priznati europski uhidbeni nalog i odrediti njegovo izvršenje, nalaže da automatski donese odluku o zadržavanju tražene osobe do njezine stvarne predaje a da se pritom ne provede pojedinačno ispitivanje okolnosti konkretnog slučaja;
–        ne protivi zadržavanje tražene osobe u zatvorskoj ustanovi do njezine predaje državi članici koja izdaje uhidbeni nalog. Tijela države članice izvršenja ipak su dužna poštovati obveze koje proizlaze iz članka 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, u vezi s člankom 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, pri čemu se osigurava da se prilikom zadržavanja poštuje ljudsko dostojanstvo i da mjera nema svrhu kažnjavanja.
1      Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom nazivu nijedne stranke u postupku.
2      SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
3      SL 2009., L 81, str. 24.
(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.)
4      DV br. 46 od 3. lipnja 2005., u svojoj posljednjoj verziji objavljenoj u DV-u br. 18, 1. ožujka 2024.
5      DV br. 25 od 3. travnja 2009., u svojoj posljednjoj verziji objavljenoj u DV-u br. 84 od 6. listopada 2023.
6      Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP). U skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP-a, „[s]vatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:
[…]
(c)
ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja”.
7      Vidjeti članak 1. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584.
8      Vidjeti u tom pogledu Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009., konkretno str. 427., br. 551, koji navodi nekoliko primjera prenošenja te odredbe u nacionalno pravo.
9      Moje isticanje
10      Moje isticanje
11      Moje isticanje
12      Presuda od 16. srpnja 2015., Lanigan (C-237/15 PPU, u daljnjem tekstu: presuda Lanigan, EU:C:2015:474)
13      Presuda Lanigan (t. 54. i 58.)
14      Presuda od 25. siječnja 2017., Vilkas (C-640/15, u daljnjem tekstu: presuda Vilkas, EU:C:2017:39)
15      Presuda Vilkas (t. 41. i 42.)
16      Presuda od 12. veljače 2019., TC (C‑492/18 PPU, u daljnjem tekstu: presuda TC, EU:C:2019:108)
17      Presuda TC (t. 49. i 50.)
18      Presuda TC (t. 64.)
19      Presuda od 8. prosinca 2022., CJ (Odluka o odgodi predaje zbog kaznenih progona) (C-492/22 PPU, u daljnjem tekstu: presuda CJ, EU:C:2022:964). Sud upućuje na točku 43. presude Vilkas i pritom smatra da, u skladu s člankom 6. Povelje, pravosudno tijelo izvršenja mora provesti konkretan nadzor predmetne situacije kako bi se osiguralo da je „postupak predaje vođen dovoljno pažljivo i, slijedom toga, ako trajanje zadržavanja nije prekomjerno” (t. 82.).
20      Kao što to ističu Lenaerts, K. i Gutiérrez-Fons, J.-A., u Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2020., str. 55., br. 58, „teleološka i sustavna metoda često su čvrsto povezane, pri čemu potonja metoda pomaže otkriti cilj odredbe prava Unije o kojoj je riječ. Drugim riječima, upravo opća struktura Ugovora (ili akta sekundarnog prava o kojem je riječ) omogućuje Sudu da pojasni cilj koji se njime nastoji postići”.
21      O pitanju poštovanja temeljnih prava prilikom izvršenja europskog uhidbenog naloga vidjeti, Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009., str. 410. do 433.
22      Vidjeti u tom pogledu presudu Vilkas (t. 31.).
23      Vidjeti uvodnu izjavu 6. Okvirne odluke 2002/584.
24      Vidjeti presudu Lanigan (t. 36. i navedena sudska praksa).
25      Vidjeti presudu CJ (t. 87.) u kojoj je Sud istaknuo da se, iako se tekstom članka 24. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584 ne nalaže nikakav dodatan uvjet za ostvarivanje ovlasti pravosudnog tijela izvršenja za donošenje odluke o odgodi predaje (osim uvjeta da je cilj te odluke omogućiti vođenje kaznenog progona ili izvršenje kazne zatvora zbog djela na koje se ne odnosi europski uhidbeni nalog), ta okvirna odluka mora tumačiti u skladu s temeljnim pravima.
26      Vidjeti presudu Lanigan (t. 53. i 54.).
27      Vidjeti presude od 28. siječnja 2021., Specializirana prokuratura (Obavijest o pravima) (C-649/19, EU:C:2021:75, t. 55.); od 30. lipnja 2022., Specializirana prokuratura (Informacije o nacionalnoj odluci o uhićenju) (C-105/21, EU:C:2022:511, t. 55. i 56.) i presudu CJ (t. 80.).
28      Vidjeti presudu TC (t. 58.). Vidjeti i presudu ESLJP-a od 19. svibnja 2016., J. N. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, t. 77.). Općenito o članku 5. EKLJP-a vidjeti von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, u Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024., 4. izd., str. 181. do 287.
29      Vidjeti presudu ESLJP-a od 17. travnja 2018., Pirozzi protiv Belgije (CE:ECHR:2018:0417JUD002105511, t. 45.).
30      Za sadržaj tog članka vidjeti bilješku 6. u točki 28. ovog mišljenja.
31      Vidjeti presudu ESLJP-a od 15. studenoga 1996., Chahal protiv Ujedinjene Kraljevine [GC] (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, t. 112.) i presudu ESLJP-a od 23. listopada 2008., Soldatenko protiv Ukrajine (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, t. 109.).
32      Vidjeti presudu ESLJP-a od 20. prosinca 2011., Yoh-Ekale Mwanje protiv Belgije (CE:ECHR:2011:1220JUD001048610, t. 117. do 119.) i presudu ESLJP-a od 9. travnja 2024., Lazăr protiv Rumunjske (CE:ECHR:2024:0409JUD002018321, t. 108. do 111.).
33      Vidjeti presudu ESLJP-a od 15. prosinca 2016., Khlaifia i drugi protiv Italije [GC] (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, t. 90.) i presudu ESLJP-a od 24. siječnja 2022., Sy protiv Italije (CE:ECHR:2022:0124JUD001179120, t. 79.) (predmet koji se upravo odnosio na zadržavanje prilikom izvršenja europskog uhidbenog naloga).
34      Vidjeti osobito presudu ESLJP-a od 17. srpnja 2014., Kim protiv Rusije (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, t. 53.). Predmet se odnosio na zadržavanje do protjerivanja osobe bez državljanstva, rođene u Sovjetskoj Socijalističkoj Republici Uzbekistan, unatoč nedostatku stvarnih izgleda za izvršenje protjerivanja i manjku dužne pažnje tijelâ u vođenju postupka. ESLJP je, među ostalim, priznao da su ruska tijela bila dužna najprije ispitati je li zadržavanje u svrhu protjerivanja bilo, ili je i dalje, opravdano. Ta je obveza bila osobito važna u slučaju podnositelja zahtjeva, osobe bez državljanstva i sredstava koja se nalazi u vrlo ranjivoj situaciji. Međutim, nije mu bio dostupan nijedan djelotvoran pravni lijek kako bi mogao osporavati zakonitost ili trajanje svojeg zadržavanja i nije bilo predviđeno nikakvo pravno ili praktično jamstvo za sprečavanje opasnosti od proizvoljnosti. Prema tome, u ruskom sustavu nije se predviđao nikakav sustav sudskog nadzora kojim se može izbjeći proizvoljno zadržavanje, dok se takozvana „preventivna” mjera pokazala strožom od maksimalne kazne od 30 dana predviđene za kazneno djelo.
35      Vidjeti po analogiji presude od 15. ožujka 2017., Al Chodor (C-528/15, EU:C:2017:213, t. 43.); od 12. veljače 2019., TC (t. 61. i 66.) i od 10. ožujka 2022., Landkreis Gifhorn (C-519/20, EU:C:2022:178, t. 62.).
36      Vidjeti primjerice presudu od 10. ožujka 2022., Landkreis Gifhorn (C-519/20, EU:C:2022:178, t. 34., 36. i 45.), u kojoj je Sud napomenuo da se člankom 16. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19, svezak 8., str. 188.) uspostavlja načelo prema kojem se zadržavanje s ciljem udaljavanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje. Sud je odlučio da se takve ustanove razlikuju od redovnih zatvora, što podrazumijeva da uvjeti zadržavanja u tim ustanovama moraju imati određene posebnosti u odnosu na uobičajene uvjete izdržavanja kazni zatvora u redovnim zatvorima kako bi se sustav smatrao prilagođenim pravnom položaju tih državljana. Konkretno, uvjeti zadržavanja koji se primjenjuju u takvoj ustanovi moraju biti takvi da se njima, koliko god je to moguće, izbjegava da zadržavanje takvog državljanina bude izjednačeno sa zatvaranjem u zatvorsko okruženje, koje je svojstveno zadržavanju u kaznene svrhe.
37      O sudskoj praksi ESLJP-a koja se odnosi na članak 5. stavak 1. točku (f) EKLJP-a vidjeti osobito von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, u
Frowein/Peukert,
Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024., 4. izd., str. 236. do 238., br. 151 do 158.
38      Vidjeti presudu ESLJP-a od 29. siječnja 2008., Saadi protiv Ujedinjene Kraljevine [GC] (CE:ECHR:2006:0711JUD001322903, t. 74.); presudu ESLJP-a od 23. srpnja 2013., Suso Musa protiv Malte (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, t. 93.); presudu ESLJP-a od 4. travnja 2017., Thimothawes protiv Belgije (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, t. 64.) i presudu ESLJP-a od 25. siječnja 2018., J. R. i drugi protiv Grčke (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, t. 110.).
39      Vidjeti presudu ESLJP-a od 4. travnja 2017., Thimothawes protiv Belgije (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, t. 73., 79. i 80.).
40      Presuda ESLJP-a od 23. srpnja 2013., Suso Musa protiv Malte (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, t. 101.)
41      Presuda ESLJP-a od 12. lipnja 2018., Zaloilo protiv Nizozemske (CE:ECHR:2018:0612DEC006003512, t. 39. do 41.)