62015CC0348
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 8. rujna 2016. (
1
)
Predmet C‑348/15
Stadt Wiener Neustadt
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof (Austrija))
„Politika u području okoliša — Direktiva 85/337/EEZ, kako je izmijenjena Direktivom 97/11/EZ — Procjena učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš — Područje primjene — Uređenje države članice za otklanjanje nedostataka u konačnom odobrenju unatoč nepostojećoj procjeni učinaka na okoliš — Pravna sigurnost i zaštita legitimnih očekivanja“
I – Uvod
1.
Više je postupaka koji se odnose na Austriju pokazalo da su prilikom primjene Direktive PUO (
2
) barem u prošlosti u toj državi članici postojale poteškoće (
3
). Postoji bojazan da je mnogo projekata za koje bi sukladno toj direktivi bila potrebna procjena učinaka na okoliš ostvareno bez takve procjene.
2.
Ovaj se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na uređenje čiji su predmet posljedice takve povrede Direktive PUO. Na temelju tog uređenja, projekt se smatra odobrenim u skladu s austrijskim odredbama o prenošenju ako su, nakon što je odobrenje izdano kršenjem ovih odredbi, protekle tri godine. Tim se rokom istodobno ograničava ovlast nadležnih tijela da ponište odobrenje koje je dodijeljeno kršenjem austrijskih odredbi.
3.
Stoga valja razjasniti u kojoj je mjeri takva fikcija zakonitog odobrenja spojiva s pravom Unije. Odluka Suda može imati znatne praktične učinke u Austriji, ali i u drugim državama članicama.
II – Pravni okvir
A – Pravo Unije
4.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na iznimku od obveze provođenja procjene utjecaja na okoliš koja je prvo bila utvrđena u članku 1. stavku 5. (
4
), a kasnije u članku 1. stavku 4. (
5
) Direktive PUO:
„Ova se Direktiva ne primjenjuje na projekte koji su detaljno usvojeni određenim aktom nacionalnog zakonodavstva, budući da se ciljevi ove Direktive, uključujući i cilj dostavljanja informacija, postižu zakonodavnim postupkom.”
5.
Ta se odredba s malim izmjenama sada može naći u članku 2. stavku 5. Direktive PUO.
6.
Usto valja upozoriti na temeljnu obvezu iz članka 2. stavka 1. Direktive POU, u koju navedene verzije te direktive nisu dirale:
„Države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju njihove prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu obvezi ishođenja odobrenja za provedbu projekta i procjeni u pogledu njihovih učinaka. […]”
B – Austrijsko pravo
7.
U ovom su postupku važne dvije odredbe austrijskog Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetza (UVP‑G 2000) (Zakon o procjeni učinaka na okoliš iz 2000. (UVP‑G 2000.)), u verziji iz 2009. primjenjivoj na žalbeni postupak. Članak 3. stavak 6. sadržava prekluzivni rok za poništenje odobrenja koja su donesena bez potrebne procjene učinaka na okoliš:
„Nikakvo odobrenje ne može se izdati prije konačne izrade procjene učinaka na okoliš ili pojedinačne procjene za projekte koji podliježu odobrenju sukladno stavcima 1., 2. ili 4., a izjave učinjene na temelju upravnih odredbi prije konačne izrade procjene učinaka na okoliš neće imati pravne učinke. Odobrenja dodijeljena kršenjem ove odredbe nadležno tijelo može poništiti u roku od tri godine, sukladno članku 39. stavku 3.”
8.
Članak 46. stavak 20. točka 4. UVP‑G-a 2000. sadržava fikciju izdavanja odobrenja za starije projekte koja se vezuje uz članak 3. stavak 6.:
„Projekti čije odobrenje više nije izloženo riziku poništenja iz članka 3. stavka 6. na datum stupanja na snagu saveznog zakona objavljenog u BGBl. I br. 87/2009 smatraju se odobrenima na temelju zakona.”
III – Činjenično stanje i zahtjev za prethodnu odluku
9.
Iz spisa proizlazi da A. S. A. Abfall Service AG (u daljnjem tekstu: ASA Abfall) u gradu Bečkom Novom Mjestu iskorištava postrojenje za kemijsko‑fizičku preradu opasnog otpada, prijenosnu postaju za otpad kao i postrojenje za preradu alternativnih goriva, pri čemu je jedino ovo potonje predmet ovog postupka.
10.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se u potonjem postrojenju u najvećem dijelu prerađuje plastični otpad u više procesnih koraka, pri čemu se on usitnjava na malene dijelove sve do dobivanja goriva koje je načelno namijenjeno industriji cementa; u tom se postrojenju tako obavlja fizička prerada neopasnog otpada.
11.
Za postrojenje postoje pojedinačna odobrenja zasnovana na materijalnim propisima, to jest uporabne dozvole utemeljene na propisima o gospodarskim djelatnostima, a koja je 1986. i 1993. izdao gradonačelnik grada Bečkog Novog Mjesta; tada je odobrena prerada kapaciteta od 9990 tona godišnje. Dana 10. prosinca 2002. predsjednik savezne vlade Donje Austrije izdao je na temelju propisa o gospodarenju otpadom odobrenje za proširenje postrojenja na najviše 34000 tona godišnje. U toj odluci nije utvrđena najveća dnevna količina koja se smije preraditi. Za ovo postrojenje ne postoji odobrenje na temelju UVP‑G-a 2000., kojim je u Austriji uređena procjena učinaka na okoliš.
12.
Prema utvrđenjima u nacionalnom postupku, povećanje kapaciteta trebalo se ostvariti produženjem postojeće i izgradnjom druge trake za preradu. Sada se proizvodi otprilike 17000 do 21000 tona godišnje, čime se odobreni kapacitet ne iscrpljuje. To je stoga što druga traka za preradu, koja je odobrena ovom odlukom, do sada nije još izgrađena.
13.
Na dan 19. kolovoza 2009., trenutak stupanja na snagu UVP‑G-Novelle 2009, pravomoćna odluka od 10. prosinca 2002. više nije bila izložena riziku poništenja iz članka 3. stavka 6. UVP‑G-a 2000. Prema toj odredbi, odobrenja utemeljena na zakonima za pojedinačna područja, a koja se odnose na projekte za koje je potrebna procjena učinaka na okoliš i koja su bila izdana umjesto odobrenja na temelju UVP‑G-a 2000, mogla su se poništiti u roku od tri godine.
14.
Dopisom od 30. travnja 2014. Umweltanwalt (ombudsman za okoliš) savezne zemlje Donje Austrije zahtijevao je od vlade te savezne zemlje da odredi jesu li postrojenja, djelatnosti i mjere ASA Abfalla na lokaciji Bečko Novo Mjesto zasebno i zajedno ispunjavali uvjete iz UVP‑G-a 2000. i postoji li kao posljedica toga obveza procjene učinaka na okoliš.
15.
Odlukom od 27. lipnja 2014. vlada te savezne zemlje utvrdila je da postrojenje za preradu alternativnih goriva ne podliježe obvezi procjene učinaka na okoliš. Ta je odluka, među ostalim, obrazložena odredbom iz članka 46. stavka 20. točke 4. UVEP‑G-a 2000. u skladu s kojom nakon isteka trogodišnjeg roka iz članka 3. stavka 2. UVP‑G-a 2000. stara postrojenja valja smatrati odobrenima na temelju UVP‑G-a 2000.
16.
Grad Bečko Novo Mjesto podnio je žalbu protiv te odluke. Nakon što je ona odbijena u prvom stupnju, pred Upravnim sudom sada se vodi postupak povodom pravnog lijeka grada Bečkog Novog Mjesta. Taj je sud uputio Sudu sljedeće pitanje:
Protivi li se pravu Unije, osobito novoj verziji Direktive PUO, a osobito njezinu članku 1. stavku 4., odnosno ranijoj verziji te direktive te osobito njezinu članku 1. stavku 5., nacionalna odredba prema kojoj se projekti koji su trebali biti podvrgnuti procjeni učinaka na okoliš, ali nisu imali odobrenje u skladu s nacionalnim Zakonom o procjeni učinaka na okoliš, nego samo odobrenja po zakonima za pojedinačna područja (poput Abfallwirtschaftsgesetza (Zakon o gospodarenju otpadom)), koja 19. kolovoza 2009. (stupanje na snagu UVP‑G-Novelle 2009.) zbog isteka trogodišnjeg roka propisanog u nacionalnom pravu (članak 3. stavak 6. UVP‑G‑a 2000.) više nisu mogla biti poništena, smatraju odobrenima u skladu s UVP‑G‑om 2000., ili takvo uređenje odgovara načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja koja su zajamčena pravom Unije?
17.
Pisana očitovanja podnijeli su grad Bečko Novo Mjesto, A. S. A. Abfall Service AG i Europska komisija.
IV – Pravna analiza
18.
Zahtjev za prethodnu odluku tiče se pitanja u kojoj je mjeri spojivo s Direktivom PUO da se izostanak potrebne ocjene učinaka na okoliš otkloni zakonskom fikcijom da je projekt bio odobren u skladu s propisima o prenošenju Direktive PUO.
19.
Nasuprot tomu, predmet zahtjeva za prethodnu odluku nisu pitanja je li za sporno postrojenje za preradu otpada bilo potrebno provesti procjenu učinaka na okoliš (
6
) ili jesu li svi zahtjevi u pogledu takve procjene već bili ispunjeni u drugom postupku (
7
).
20.
Za davanje odgovora na to pitanje prvo treba utvrditi koju verziju Direktive PUO valja primijeniti (odjeljak A), zatim razmotriti temeljnu obvezu provođenja procjene učinaka na okoliš (odjeljak B), a nakon toga odredbu koja je izričito navedena u tom pitanju i koja se odnosi na odobrenje za projekte na temelju zakonodavnih akata, ranije članak 1. stavak 4. odnosno 5., danas članak 2. stavak 5. Direktive PUO (odjeljak C) i naposljetku načelo djelotvornosti na kojem se temelji praktična provedba obveza koje proizlaze iz prava Unije (odjeljak D.).
A – Mjerodavna verzija Direktive PUO
21.
Deklaratorni zahtjev koji je predmet spora podnesen je, doduše, 2014. i konačna odluka ne bi trebala biti donesena prije 2017. Obvezu procjene utjecaja na okoliš ipak treba ocijeniti s pomoću odredbi koje su bile primjenjive na odnosno odobrenje. U tom pogledu u obzir dolazi samo odobrenje za povećanje kapaciteta od 10. prosinca 2002. jer su ostala odobrenja izdana prije nego što je Austrija pristupila Uniji.
22.
Na dan 10. prosinca 2002. primjenjivala se Direktiva 85/337, kako je izmijenjena Direktivom 97/11. Prema članku 3. stavku 2. potonje, njezine su se izmjene trebale primjenjivati na zahtjeve za izdavanje odobrenja koji su bili podneseni nakon 14. ožujka 1999.
23.
Budući da je ASA Abfall 17. lipnja 2002. podnio zahtjev za izdavanje od 10. prosinca 2002. (
8
), stoga valja primijeniti Direktivu 85/337, kako je izmijenjena Direktivom 97/11.
B – Obveza procjene
24.
Polazišna točka za davanje odgovora na prethodno pitanje mora biti članak 2. stavak 1. Direktive PUO. U skladu s njime, države članice usvajaju sve potrebne mjere kako bi se prije davanja odobrenja osiguralo da se projekti koji bi mogli imati značajne učinke na okoliš, između ostalog na temelju svoje prirode, veličine ili lokacije, podvrgnu procjeni u pogledu svojih učinaka.
25.
Sud je stoga već odlučio da je na nadležnim nacionalnim tijelima države članice da u okviru svojih nadležnosti usvoje sve potrebne opće i posebne mjere kako bi se projekti procijenili s obzirom na to mogu li imati značajne učinke na okoliš i kako bi se u slučaju potvrdnog ishoda ispitali u pogledu tih učinaka. U granicama načela postupovne autonomije država članica, takve mjere predstavlja, primjerice, opoziv ili odgoda već izdanog odobrenja kako bi se provela procjena učinaka predmetnog projekta na okoliš u smislu Direktive PUO (
9
).
26.
Fikcija izdavanja odobrenja predviđena u austrijskom pravu mogla bi imati za posljedicu to da se projekti odobreni kršenjem Direktive PUO ne procjenjuju. Slijedom toga, treba ispitati može li se zakonska fikcija zasnivati na iznimkama od obveze procjene.
C – Iznimke od obveze procjene
27.
Kao što je to već upozoreno u zahtjevu za prethodnu odluku i kako su to naglasili grad Bečko Novo Mjesto i Komisija, zakonska fikcija izdavanja odobrenja za nepoznat broj projekata za koje je potrebna procjena utjecaja na okoliš ne smije se zasnivati na izuzimanju odobrenja za pojedinačne projekte na temelju zakonodavnog akta, a koje je tada bilo utvrđeno u članku 1. stavku 5. Direktive PUO (kasnije članak 1. stavak 4., danas nakon izmjena članak 2. stavak 5.).
28.
Naime, radi primjene ove iznimke, na prvome mjestu projekt mora biti detaljno donesen specifičnim zakonodavnim aktom; na drugome mjestu, Sud je odlučio da se ciljevi te direktive, uključujući cilj stavljanja na raspolaganje informacija, moraju postići zakonodavnim postupkom (
10
). Potonje je, doduše, već bilo utvrđeno u članku 1. stavku 4. odnosno 5. ranije važeće verzije te direktive, ali je u zadnjoj verziji relevantne odredbe, članku 2. stavku 5. danas važeće Direktive PUO, jasnije došlo do izražaja.
29.
Nasuprot tomu, fikcija izdavanja odobrenja za projekte, koja je u Austriji predviđena zakonom, bila je donesena a da pojedinosti dotičnih projekata ili njihovih učinaka na okoliš uopće nisu bile poznate, a kamoli ispitane. S obzirom na to, ne radi se o specifičnom zakonodavnom aktu kojim su odobreni određeni projekti niti su zakonodavnim postupkom postignuti ciljevi Direktive PUO.
30.
Ovo se, doduše, ne može shvatiti na način da bi se izuzimanje odobrenja za projekte na temelju zakonodavnih akata protivilo zakonskoj fikciji izdavanja odobrenja. Prije će biti da ta odredba samo ne sadržava pravilo o zakonskoj fikciji izdavanja odobrenja za projekte za koje bi bila potrebna procjena učinaka na okoliš.
31.
Radi potpunosti valja upozoriti na to da isto vrijedi za druge iznimke predviđene Direktivom PUO: one nisu relevantne, ali također ne sadržavaju pravilo o zakonskoj fikciji izdavanja odobrenja.
D – Načelo djelotvornosti
32.
Valja, međutim, podsjetiti na to da je već (
11
) spomenuta obveza opoziva ili odgode postojećih odobrenja koja su izdana bez procjene učinaka na okoliš ograničena načelom postupovne autonomije država članica (
12
).
33.
Prema tom su načelu pojedinosti postupka stvar nacionalnog pravnog poretka svake države članice, pod uvjetom da nisu uređene pravom Unije. No, one ne smiju biti nepovoljnije od onih koje se odnose na slične situacije u nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređene na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Zajednice (načelo djelotvornosti) (
13
).
34.
U ovom slučaju nije vidljiva povreda načela ekvivalentnosti.
1. A posteriori legalizacija (otklanjanje) povreda
35.
Što se tiče načela djelotvornosti, pravu Unije ne protivi se, međutim, to da nacionalne odredbe u određenim slučajevima dopuštaju legalizaciju operacija ili akata koji su u odnosu na to pravo nepropisni. Takva mogućnost, međutim, podliježe uvjetu da na temelju nje zainteresiranim osobama nije moguće zaobići pravila prava Unije ili se osloboditi obveze njihove primjene i da stoga treba ostati iznimka (
14
).
36.
To da fikcija izdavanja odobrenja koja je predviđena u austrijskom pravu nikako ne predstavlja iznimku može se utvrditi i bez potrebe za pobližim ispitivanjem koji bi „određeni slučajevi” mogli opravdati legalizaciju ili postoji li rizik od zaobilaženja.
37.
Doduše, ta se fikcija odnosi na načelno ograničen krug projekata, to jest na one koji su odobreni više od tri godine prije stupanja na snagu pravila o toj fikciji. No, nije jasno koji to projekti stvarno mogu imati koristi od tih pravila zato što su odobreni bez procjene učinaka na okoliš, iako je ona bila nužna. Da bi se to pojasnilo, morali bi se ispitati svi projekti koji su u Austriji bili odobreni tijekom predmetnog razdoblja i koji bi mogli biti obuhvaćeni područjem primjene Direktive PUO, ali za koje nije provedena procjena učinaka na okoliš.
38.
Osim toga, Sud je nedavno u odnosu na Direktivu o procjeni učinaka određenih planova i programa na okoliš (
15
), koja ima mnogo sličnosti s Direktivom PUO, naglasio da čak i samo privremeno održavanje na snazi planova i programa donesenih kršenjem prvonavedene direktive svakako zahtijeva ispitivanje svakog pojedinačnog slučaja i podliježe drugim strožima uvjetima (
16
). Međutim, ispitivanje pojedinačnog slučaja ne može se zahtijevati zbog regulatorne strukture zakonske fikcije izdavanja odobrenja u austrijskom pravu.
2. Dopuštenost prekluzivnih rokova
39.
Iz toga, međutim, ne proizlazi da bi odobrenja koja su izdana bez procjene učinaka na okoliš, a za koja je procjena bila potrebna, trebalo beziznimno opozvati ili odgoditi, kako bi se time omogućilo provođenje procjene. No, na temelju ustaljene sudske prakse, u skladu je s pravom Unije to da se u interesu pravne sigurnosti, kojom se istodobno štiti pojedinca i upravno tijelo, određuju razumni prekluzivni rokovi za pokretanje postupaka. Naime, takvi rokovi načelno nisu takve naravi da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju korištenje prava koja priznaje pravni poredak Unije (
17
); oni su, dakle, spojivi s načelom djelotvornosti.
40.
Rok od tri godine za poništenje odobrenja koje je izdano bez potrebne procjene učinaka na okoliš čini se utoliko razumnim, pa čak i velikodušnim, ukoliko su zainteresirane osobe, kao što je to u glavnom postupku grad Bečko Novo Mjesto, znale ili morale znati za odobrenje (
18
).
41.
Stoga se u interesu pravne sigurnosti Direktivi PUO i načelu djelotvornosti ne protivi nacionalno uređenje kojim je isključeno da nadležna tijela ponište odobrenje izdano za projekt kršenjem te direktive, ako su od izdavanja tog odobrenja protekle tri godine.
3. Druge obveze iz Direktive PUO
42.
Razuman prekluzivni rok za pobijanje odobrenja ne znači, međutim, pretpostavku da je to odobrenje izdano u skladu sa zahtjevima Direktive PUO. To se vidi već po tome što Sud pravi razliku između samo iznimno dopuštene legalizacije odobrenja i primjerenih prekluzivnih rokova koji nisu iznimne naravi. To razlikovanje ima i praktične posljedice jer u odnosu na predmetni projekt, unatoč prekluzivnom roku, mogu postojati i druge obveze iz Direktive PUO.
43.
Takve je obveze Sud utvrdio već za slučaj u kojem se pokaže da su od stupanja na snagu Direktive PUO radovi ili fizičke intervencije koje treba smatrati projektom u smislu te direktive izvršeni u odnosu na projekt a da njihovi učinci na okoliš nisu procijenjeni u ranijoj fazi postupka izdavanja odobrenja. Tada o tom propustu nadležna tijela moraju voditi računa u fazi davanja kasnijeg odobrenja i osigurati koristan učinak te direktive tako što će se takva procjena provesti barem u toj fazi (
19
).
44.
U slučaju postrojenja koje je predmet spora čini se da, primjerice, nije isključeno to da je za produženje druge trake za preradu, koja je već odobrena na temelju propisa o otpadu, bila potrebna još i građevinska dozvola. U takvom bi postupku izdavanja odobrenja trebalo naknadno provesti procjenu učinaka na okoliš ako se to izvorno moralo napraviti.
45.
Ni pravnoj sigurnosti ni legitimnim očekivanjima od postojanja odobrenja ne protivi se obveza da se naknadnim provođenjem procjene učinaka na okoliš ispravi propust da se ta procjena provede.
46.
Naime, procjena kao takva niti određuje materijalnopravne posljedice u pogledu odvagivanja učinaka na okoliš i drugih čimbenika niti bi zabranjivala izvođenje projekata koji mogu imati negativne učinke na okoliš (
20
). Doduše, treba se nadati da će utvrđivanje znatne štete nanesene okolišu dovesti do mjera sprečavanja ili napuštanja projekta. Ako se to, međutim, ne dogodi, procjena učinaka na okoliš i dalje ima funkciju prikupljanja, evidentiranja i širenja informacija o učincima na okoliš (
21
).
47.
Budući da se negativne posljedice za nositelja projekta odnose uglavnom na trošak procjene, on bi taj teret morao prihvatiti čak i da je procjena bila provedena u traženom trenutku. Moguće očekivanje da će se ove negativne posljedice izbjeći nikako ne prevladava nad interesom javnosti, koje se taj projekt tiče, da dobije opsežne informacije o njegovu utjecaju na okoliš i da se o tome izjasni.
48.
Utvrđenje zatraženo u glavnom postupku da je za projekt potrebna procjena utjecaja na okoliš bilo bi prikladno za poticanje na naknadno provođenje procjene utjecaja na okoliš koja zbog propusta nije provedena. Naime, nakon takvog utvrđenja više nije potrebno u vezi s kasnijim postupkom izdavanja odobrenja voditi spor o tome je li za radove u prošlosti bila potrebna procjena, koju bi naknadno trebalo provesti.
49.
S druge strane, postoji bojazan da se zakonska fikcija izdavanja odobrenja u skladu s Direktivom POU shvati na način da predmetno odobrenje ne samo da je konačno nego i da ispunjava sve uvjete iz te direktive.
50.
Slijedom navedenog, s tom direktivom i načelom djelotvornosti nije spojiva zakonska fikcija da projekt valja smatrati odobrenim u skladu s Direktivom PUO ako su, nakon što je odobrenje izdano kršenjem te direktive, protekle tri godine.
V – Zaključak
51.
Stoga predlažem da Sud odluči kako slijedi:
1.
U interesu pravne sigurnosti, Direktivi 85/337/EEZ o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš, kako je izmijenjena Direktivom 97/11/EZ, i načelu djelotvornosti ne protivi se nacionalno uređenje koje isključuje da nadležna tijela ponište odobrenje za projekt koje je izdano kršenjem te direktive ako su od izdavanja tog odobrenja protekle tri godine.
2.
S tom direktivom i načelom djelotvornosti nije spojiva zakonska fikcija da projekt valja smatrati odobrenim u skladu s Direktivom 85/337, kako je izmijenjena Direktivom 97/11, ako su, nakon što je odobrenje izdano kršenjem te direktive, protekle tri godine.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Danas Direktiva 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 2012., L 26, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 27., str. 3.), zadnji put izmijenjena Direktivom 2014/52/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. (SL 2014., L 124, str. 1.)
(
3
)	Vidjeti, primjerice, presude od 14. ožujka 2013., Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166), od 21. ožujka 2013., Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203), od 11. veljače 2015., Marktgemeinde Straßwalchen i dr. (C‑531/13, EU:C:2015:79) i od 16. travnja 2015., Gruber (C‑570/13, EU:C:2015:231).
(
4
)	Direktiva 85/337/EEZ od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL 1985., L 175, str. 40.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 97/11/EZ od 3. ožujka 1997. (SL 1997., L 73, str. 5.)
(
5
)	Izvorna verzija Direktive 2011/92
(
6
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 23. studenoga 2006., Komisija/Italija (C‑486/04 [Massafra], EU:C:2006:732, t. 40. i sljedeće).
(
7
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Gruber (C‑570/13, Zb., EU:C:2014:2374, t. 55. do 59.).
(
8
)	Stranica 12. odluke od 10. prosinca 2002. (u prilogu podnesku ASA Abfalla)
(
9
)	Presuda od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 65.)
(
10
)	Presuda od 16. veljače 2012., Solvay i dr. (C‑182/10, EU:C:2012:82, t. 31. i navedena sudska praksa)
(
11
)	Vidjeti gornju točku 25.
(
12
)	Presuda od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 65.)
(
13
)	Vidjeti, primjerice, presude od 7. siječnja 2004., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, t. 67.) i od 6. listopada 2015., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, t. 26. i 27.).
(
14
)	Presude od 3. srpnja 2008., Komisija/Irska (C‑215/06, EU:C:2008:380, t. 57.) i od 15. siječnja 2013., Križan i dr. (C‑416/10, EU:C:2013:8, t. 87.)
(
15
)	Direktiva 2001/42/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. lipnja 2001. (SL 2001., L 197, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 17.)
(
16
)	Presuda od 28. srpnja 2016., Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, osobito t. 43.)
(
17
)	Presude od 16. prosinca 1976., Rewe‑Zentralfinanz i Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, t. 5.), od 17. studenoga 1998., Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, t. 19.), od 30. lipnja 2011., Meilicke i dr. (C‑262/09, EU:C:2011:438, t. 56.) i od 29. listopada 2015., BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 28.)
(
18
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Lesoochranárske zoskupenie VLK (C‑243/15, EU:C:2016:491, t. 108.).
(
19
)	Presuda od 17. ožujka 2011., Brussels Hoofdstedelijk Gewest i dr. (C‑275/09, Zb., EU:C:2011:154, t. 37.)
(
20
)	Presuda od 14. ožujka 2013., Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, t. 46.)
(
21
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, t. 49. i sljedeće).