Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑14/24 P
Comisia Europeană
împotriva
Bulgarian Energy Holding EAD,
Bulgartransgaz EAD,
Bulgargaz EAD
„ Recurs – Concurență – Abuz de poziție dominantă – Piața internă a gazelor naturale – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 102 TFUE – Refuzul de a acorda accesul – Jurisprudența Bronner – Concurent potențial – Încălcare unică și continuă – Dreptul la apărare ”
I.      Introducere
1.        În Decizia C(2018) 8806 final a Comisiei din 17 decembrie 2018 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 102 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (cazul AT.39849 – BEH Gas) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia Europeană a constatat că Bulgarian Energy Holding EAD (denumită în continuare „BEH”), împreună cu filialele sale deținute integral Bulgartransgaz EAD și Bulgargaz EAD (denumite în continuare, împreună, „grupul BEH”), au săvârșit o încălcare unică și continuă prin faptul că au refuzat unor terți accesul la rețeaua de transport, la gazoductul român și la stația de înmagazinare Chiren, blocând astfel piețele de furnizare de gaze din Bulgaria de la 30 iulie 2010 până la 1 ianuarie 2015. În consecință, Comisia le‑a aplicat o amendă de 77 068 000 de euro și le‑a considerat răspunzătoare în solidar pentru plata acesteia.
2.        În urma anulării deciziei menționate prin Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2023, Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia(2), Comisia a introdus prezentul recurs. Acest recurs ridică probleme importante, în special în ceea ce privește aplicarea criteriului rezultat din Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1998, Bronner(3), pentru a stabili dacă un refuz de a acorda acces la o infrastructură esențială constituie o practică abuzivă în sensul articolului 102 TFUE, aprecierea noțiunii de concurență potențială în raport cu criteriul definit de jurisprudența rezultată din Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) ș.a.(4), interpretarea noțiunii de încălcare unică și continuă și exercitarea dreptului la apărare al întreprinderilor care fac obiectul unei investigații a Comisiei în temeiul articolului 102 TFUE.
II.    Istoricul litigiului
3.        Tribunalul a prezentat istoricul litigiului la punctele 2-55 din hotărârea atacată, care, în scopul prezentului recurs, poate fi rezumat
după cum urmează.
A.      Situația de fapt
4.        BEH este o societate deținută în întregime de statul bulgar. Drepturile statului bulgar în BEH sunt exercitate prin ministrul bulgar al energiei. BEH are mai multe filiale care își desfășoară activitatea în sectorul energetic din Bulgaria. În sectorul gazelor naturale, aceasta deține 100 % din capitalul filialelor sale Bulgargaz și Bulgartransgaz.
5.        Bulgargaz este furnizorul public de gaz din Bulgaria. În perioada încălcării, Bulgargaz cumpăra gaz care provenea din Rusia și era singurul sau principalul importator de gaz rusesc din Bulgaria. Bulgargaz era principalul furnizor de gaze în ceea ce privea comerțul cu ridicata în aval și în ceea ce privea clienții finali, și anume întreprinderile direct racordate la rețeaua de transport.
6.        Bulgartransgaz este:
–        operatorul de transport și de sistem de gaz (denumit în continuare „OTS”) autorizat în Bulgaria; în această calitate, exploatează rețeaua de transport de gaze bulgară (denumită în continuare „rețeaua de transport”) și gazoductul bulgar de tranzit;
–        operatorul singurei instalații de înmagazinare a gazelor naturale din această țară, situată în subteran, la Chiren (Bulgaria) (denumită în continuare „stația de înmagazinare Chiren”).
7.        În perioada încălcării, aprovizionarea cu gaze a Bulgariei depindea aproape în întregime de importurile de gaz rusesc. Gazul rusesc era transportat către Bulgaria prin trei gazoducte, și anume gazoductele române de tranzit 1, 2 și 3, gestionate de Transgaz SA, operatorul de transport și de sistem de gaz din România. Gazoductul român de tranzit 1 (denumit în continuare „gazoductul român 1”) traversa România de la punctul de intrare, și anume din stația de contorizare a gazelor Isaccea 1, situat la frontiera ucraineano‑română, până la punctul de intrare al rețelei de transport Negru Vodă 1, situat la frontiera româno‑bulgară. Rețeaua de transport care, la rândul său, era conectată la stația de înmagazinare Chiren, era o rețea pur națională, la care erau racordați majoritatea clienților și rețelele locale de distribuție din Bulgaria. Cel puțin până în luna aprilie 2016, gazoductul român 1 era singura cale viabilă pentru transportul gazului către Bulgaria în vederea aprovizionării celei mai mari părți a țării.
8.        Gazoductul român 1 a fost construit în 1974, în conformitate cu acordul interguvernamental încheiat între Republica Populară Bulgaria și Republica Socialistă România la 29 noiembrie 1970 (denumit în continuare „acordul interguvernamental din 1970”). La 18 februarie 2003, Republica Bulgaria și România au încheiat un nou acord interguvernamental (denumit în continuare „Acordul interguvernamental din 2003”). În temeiul articolului 3 din acest acord, părțile contractante s‑au angajat să își oblige, fiecare, operatorii din sectorul gazelor, și anume Bulgargaz și Transgaz, să încheie un nou contract pentru utilizarea gazoductului român 1. Astfel, la 19 octombrie 2005, Transgaz și Bulgargaz au încheiat un nou acord (denumit în continuare „acordul din 2005”), în temeiul căruia Bulgargaz a primit dreptul de utilizare exclusivă a gazoductului român 1 până la 31 decembrie 2011. În schimb, Bulgargaz plătea Transgaz o taxă anuală fixă, independentă de capacitatea utilizată efectiv. În 2009, acest acord a fost prelungit până la 31 decembrie 2016.
B.      Procedura în fața Comisiei și a Tribunalului
9.        La 18 noiembrie 2010, Overgas Inc., care își desfășoară activitatea pe piața furnizării de gaze naturale din Bulgaria, a depus la Comisie o plângere informală împotriva grupului BEH pentru încălcarea articolului 102 TFUE. Comisia a organizat, împreună cu Overgas, trei reuniuni în anul 2011 și o altă reuniune la 17 iunie 2013.
10.      La 4 iulie 2013, Comisia a inițiat o procedură împotriva grupului BEH în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor [101 și 102 TFUE] (JO 2004, L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) și al articolului
11 alineatul
(6) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
11.      La 17 decembrie 2018, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
12.      În decizia în litigiu, Comisia a susținut că grupul BEH a abuzat de poziția sa dominantă prin împiedicarea, restrângerea și întârzierea accesului terților la rețeaua de transport, la stația de înmagazinare Chiren și la gazoductul român 1, blocând astfel piețele bulgare de furnizare de gaze. Încălcarea unică și continuă a articolului 102 TFUE astfel identificată era caracterizată printr‑un comportament, în legătură cu fiecare infrastructură, care făcea parte dintr‑o strategie anticoncurențială, stabilită de BEH și pusă în aplicare de grupul BEH, prin care se urmărea protejarea poziției dominante a Bulgargaz pe piețele bulgare de furnizare de gaze prin blocarea acestora.
13.      Comisia a concluzionat că acest comportament făcea parte dintr‑o încălcare unică și continuă, care începuse la data primului comportament anticoncurențial, și anume la 30 iulie 2010, și se încheiase la momentul încetării ultimei practici abuzive, și anume la 1 ianuarie 2015.
14.      Comisia a aplicat grupului BEH o amendă de 77 068 000 de euro pentru participarea sa la încălcarea unică și continuă identificată.
15.      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 1 martie 2019, grupul BEH a introdus o acțiune în temeiul articolului 263 TFUE împotriva deciziei în litigiu. Acesta a solicitat, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu și, cu titlu subsidiar, anularea amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia respectivă sau reducerea cuantumului acesteia. În fața Tribunalului, concluziile grupului BEH au fost susținute de Republica Bulgaria. Concluziile Comisiei au fost susținute de Overgas.
16.      Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat în totalitate decizia în litigiu și a obligat Comisia să suporte cheltuielile de judecată efectuate de grupul BEH, conform concluziilor acestuia, obligând în același timp Republica Bulgaria și Overgas să suporte propriile cheltuieli de judecată. Hotărârea menționată se întemeiază în esență pe aprecierea potrivit căreia Comisia nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale un refuz al accesului la cele trei infrastructuri deținute de grupul BEH susceptibil să intre sub incidența articolului 102 TFUE.
17.      Tribunalul a considerat, în primul rând, că comportamentul pretins abuziv referitor la gazoductul român 1 constituia pivotul pe care se întemeia analiza Comisiei și motivarea deciziei în litigiu. Tribunalul a reținut de asemenea că Comisia a săvârșit mai multe erori de drept atunci când a considerat că comportamentul Bulgargaz referitor la accesul la gazoductul respectiv constituia un refuz de acordare a accesului susceptibil să intre în domeniul de aplicare al articolului 102 TFUE. În al doilea rând, Tribunalul a considerat că Comisia nu a demonstrat că comportamentul Bulgartransgaz privind accesul la rețeaua de transport ar fi avut capacitatea reală, iar nu pur ipotetică, de a restrânge concurența și de a produce efecte de excludere pe piețele bulgare de furnizare de gaze. Tribunalul a statuat totuși că Comisia a demonstrat faptul că comportamentul Bulgartransgaz privind accesul la stația de înmagazinare Chiren a putut avea capacitatea de a restrânge concurența pe piețele bulgare de furnizare de gaze între 5 iunie 2012 și 19 septembrie 2014, dar că nu a demonstrat că aceasta a fost situația înainte de data de 5 iunie 2012. Având în vedere aceste considerații și ținând seama de faptul că Comisia constatase că grupul BEH săvârșise o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE prin refuzul de a acorda accesul la aceste trei infrastructuri, Tribunalul a statuat că unicul motiv întemeiat pe comportamentul Bulgartransgaz privind stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 nu putea, fără a denatura decizia în litigiu prin substituirea aprecierii faptelor de către Comisie cu o nouă apreciere a faptelor, să constituie motivarea esențială sau chiar suficientă susceptibilă să fundamenteze, singură, dispozitivul deciziei menționate. În plus, Tribunalul a considerat că dreptul la apărare al grupului BEH fusese afectat de mai multe vicii ale procedurii administrative. Alte aspecte ale hotărârii menționate vor fi examinate mai detaliat în cadrul analizei diferitelor motive invocate în susținerea prezentului recurs.
III. Procedura în fața Curții și concluziile părților
18.      Prin cererea introductivă din 10 ianuarie 2024, Comisia a formulat recurs împotriva hotărârii atacate.
19.      Comisia, susținută de Overgas, solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate;
–        trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare;
–        obligarea grupului BEH la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs.
20.      Grupul BEH, susținut de Republica Bulgaria, solicită Curții:
–        respingerea recursului;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
21.      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Curte au fost ascultate în ședința din 10 decembrie 2025.
IV.    Apreciere
22.      În susținerea recursului formulat, Comisia invocă zece motive. Primele șase motive de recurs privesc accesul la gazoductul român 1. Al șaptelea și al optulea motiv de recurs privesc accesul la rețeaua de transport și, respectiv, la stația de înmagazinare Chiren. Al nouălea motiv de recurs se referă la noțiunea de încălcare unică și continuă. În sfârșit, al zecelea motiv de recurs privește dreptul la apărare al grupului BEH și al Comisiei în cadrul procedurii camerei de date.
A.      Accesul la gazoductul român 1
23.      În hotărârea atacată, Tribunalul a examinat diverse argumente invocate de grupul BEH cu privire la accesul la gazoductul român 1. În recurs, Comisia contestă aprecierea Tribunalului cu privire la următoarele argumente: lipsa unui refuz de furnizare către C Energy Group (primul și al doilea motiv de recurs), pretinsa omisiune a Transgaz de a transmite grupului BEH cereri de acces la gazoductul român 1 și lipsa forței probante a rezervării de către Bulgargaz a întregii capacități a gazoductului român 1 (al treilea motiv de recurs), lipsa dovezii unui refuz sau a unei restricții privind accesul Overgas la gazoductul român 1 în anul
2013 (al patrulea și al cincilea motiv de recurs), lipsa valorii probante a discuțiilor referitoare la renegocierea acordului din 2005 (al șaselea motiv de recurs).
24.      În scopul prezentelor concluzii, vom începe cu analiza celui de al treilea motiv de recurs, urmată de analiza primului și a celui de al doilea motiv de recurs, iar ulterior a celorlalte motive de recurs, în ordinea în care au fost prezentate de Comisie.
1.      Al treilea motiv de recurs
25.      Al treilea motiv de recurs privește aplicarea criteriilor care decurg din cuprinsul punctului 41 din Hotărârea Bronner (denumite în continuare „testul Bronner”) pentru a aprecia pretinsul refuz abuziv de aprovizionare prin gazoductul român 1 constatat în decizia în litigiu. Tribunalul a statuat că Comisia a aplicat în mod corect testul Bronner atunci când a apreciat comportamentul Bulgargaz pe piața serviciilor legate de capacitate pe gazoductul român 1.
a)      Argumentele părților
26.      Acest motiv de recurs poate fi împărțit în două aspecte. În primul rând, Comisia susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu atunci când a examinat legalitatea aprecierii de către Comisie a comportamentului Bulgargaz în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1 în lumina testului Bronner. Procedând astfel, Tribunalul nu a ținut seama de faptul că constatarea de către Comisie a unei practici abuzive în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1 nu se întemeia pe un refuz clasic de aprovizionare, ci mai degrabă pe constatarea mai specifică a unei acumulări abuzive de capacitate (punctul 279 din hotărârea atacată). În al doilea rând, Comisia contestă constatarea generală potrivit căreia testul Bronner este relevant într‑o situație precum cea din speță, în care întreprinderea implicată nu este proprietara infrastructurii în cauză (punctele 268, 270, 279, 284, 285 și 289-296 din hotărârea atacată).
27.      Grupul BEH susține că al treilea motiv de recurs este inadmisibil și contestă argumentele Comisiei.
b)      Apreciere
1)      Observații introductive cu privire la testul Bronner
28.      Problemele legate de aplicabilitatea și aplicarea testului Bronner au fost discutate într‑o serie de hotărâri recente ale Curții(5), care au oferit ocazia de a clarifica domeniul său de aplicare.
29.      În primul rând, testul Bronner presupune prezența a două elemente, și anume: (i) o întreprindere aflată într‑o poziție dominantă pe o piață și (ii) existența unei infrastructuri „esențiale” care este deținută de întreprinderea respectivă și pe care aceasta a dezvoltat‑o pentru propriile nevoi(6). La punctul 41 din Hotărârea Bronner, Curtea a enunțat cele trei criterii pentru constatarea unui abuz de poziție dominantă: (i) caracterul indispensabil al infrastructurii; (ii) eliminarea probabilă a oricărei concurențe din partea solicitantului care solicită accesul;
și (iii) lipsa unei justificări obiective pentru un astfel de comportament(7).
30.      În al doilea rând, testul Bronner urmărește concilierea unor interese divergente, și anume, pe de o parte, respectarea dreptului de a contracta și a dreptului de proprietate al întreprinderii dominante și, pe de altă parte, punerea în aplicare a cerințelor unei concurențe nedenaturate. Rezultă din cele ce precedă că, astfel cum a subliniat recent Curtea în Hotărârea Lukoil, în special necesitatea de a continua stimularea întreprinderilor aflate în poziție dominantă de a investi este cea care justifică aplicarea testului Bronner în ipoteza în care o întreprindere aflată în poziție dominantă a dezvoltat o infrastructură pentru nevoile activităților proprii și, în plus, deține respectiva infrastructură. Întrucât aceste două criterii sunt cumulative, este suficient ca unul dintre ele să nu fie aplicabil pentru ca testul Bronner să fie inaplicabil(8).
31.      Tocmai pe interpretarea acestor două criterii este întemeiat cel de al treilea motiv de recurs(9).
32.      Primul criteriu, referitor la dezvoltarea prin propriile investiții a infrastructurii pentru nevoile activității întreprinderii dominante în cauză, decurge în mod logic din obiectivul esențial urmărit de testul Bronner, și anume menținerea stimulării de a investi în instalații eficiente pentru astfel de întreprinderi(10).
33.      În Hotărârea Lukoil, pronunțată recent, Curtea a clarificat faptul că aprecierea acestui prim criteriu se întemeiază pe proprietatea efectivă sau pe controlul exclusiv asupra infrastructurii, iar nu pe identitatea entității care a realizat‑o sau a dezvoltat‑o inițial. În această privință, Curtea a precizat că, din moment ce aceste drepturi exclusive asupra aceleiași infrastructuri au fost dobândite de întreprinderea dominantă la un preț
și în condiții care rezultă dintr‑o procedură concurențială, ea se aseamănă cu o infrastructură constituită sau dezvoltată de această întreprindere(11).
34.      În ceea ce privește al doilea criteriu, Curtea a statuat că, atât timp cât întreprinderea dominantă nu dispune de o autonomie decizională totală în ceea ce privește accesul la această infrastructură, situația sa nu poate fi considerată analoagă celei aflate la originea cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Bronner. Prin urmare, atunci când întreprinderea dominantă, fără a fi însă proprietara infrastructurii în cauză, dispune de drepturi exclusive care conferă acestei întreprinderi o autonomie decizională care îi permite să controleze în totalitate accesul la această infrastructură, aceasta trebuie asimilată unei infrastructuri deținute de această întreprindere(12).
35.      În plus, Curtea a precizat de asemenea că impunerea în sarcina întreprinderii dominante
a unei obligații legale de a acorda acces la infrastructura în cauză are drept consecință faptul că întreprinderea dominantă nu poate refuza în realitate să acorde acces la această infrastructură, fără a aduce atingere, dacă este cazul, autonomiei sale decizionale în ceea ce privește condițiile unui asemenea acces. Într‑o astfel de situație, criteriile stabilite în Hotărârea Bronner nu sunt aplicabile(13).
36.      Considerăm că în lumina acestor considerente ar trebui analizat al treilea motiv de recurs.
2)      Primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs
37.      Comisia susține în esență că Tribunalul nu a ținut seama de explicațiile care figurează în decizia în litigiu, potrivit cărora pretinsa încălcare era o formă specifică a abuzului de poziție dominantă, și anume acumularea capacităților pe gazoductul român 1, pentru care nu este relevant să se examineze dacă au fost adresate întreprinderii dominante în cauză cereri individuale de acces din partea unor terți. În această măsură, Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu și nu a apreciat legalitatea acesteia în raport cu criteriul adecvat, aplicând testul Bronner într‑un mod formalist și nenuanțat.
38.      Grupul BEH contestă admisibilitatea acestor argumente, susținând că în dispozitivul și în motivarea deciziei în litigiu s‑a constatat în mod explicit că jurisprudența privind refuzul de aprovizionare constituia cadrul juridic relevant pe baza căruia trebuia apreciat comportamentul referitor la gazoductul român 1. În aceste împrejurări, recursul nu poate avea ca efect reformularea deciziei în litigiu prin susținerea faptului că, în realitate, aceasta a aplicat un criteriu juridic diferit.
39.      Observăm că, prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv, Comisia urmărește numai să demonstreze că Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu și, mai exact, a denaturat criteriul juridic pe baza căruia Comisia a apreciat comportamentul în cauză referitor la accesul la gazoductul român 1. În această privință, trebuie arătat că Curtea a statuat deja că o astfel de interpretare constituie o chestiune de drept admisibilă în faza recursului(14). Prin urmare, acest argument nu poate fi sustras controlului Curții și ar trebui admis și examinat.
40.       Revenind la fondul cauzei, în primul rând, observăm că, la punctul 254 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că din considerentele (532) și (549)-(564) ale deciziei în litigiu reiese că Comisia a apreciat validitatea comportamentului Bulgargaz pe piața serviciilor legate de capacitate pe gazoductul român 1 în raport cu jurisprudența rezultată din cuprinsul punctului 41 din Hotărârea Bronner și, de asemenea, din cuprinsul punctului 73 din Hotărârea din 10 iulie 1991, RTE/Comisia(15). Comisia nu contestă această constatare în cadrul prezentului recurs.
41.      În al doilea rând, în ceea ce privește afirmația Comisiei potrivit căreia decizia în litigiu ar fi aplicat o formă nuanțată a criteriilor enunțate în testul Bronner, trebuie arătat că pretinsul abuz de poziție dominantă în ceea ce privește gazoductul român 1 face obiectul secțiunii 6.2.4.6 din decizia în litigiu.
42.      La primul paragraf al acestei secțiuni [considerentul (532)], Comisia arată, fără nicio posibilă ambiguitate din perspectiva formulării utilizate, că practica de „acumulare de capacitate” invocată împotriva Bulgargaz va fi analizată prin aplicarea jurisprudenței relevante, făcând trimitere în mod expres la punctul 41 din Hotărârea Bronner, care, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 29 din prezentele concluzii, enunță trei criterii care constituie, în esență, testul Bronner.
43.      Comisia susține că aceste criterii au fost nuanțate în considerentele (550)-(552), fără a explica însă în ce mod. Totuși, aceste considerente trebuie în mod necesar să fie interpretate și înțelese în lumina considerentelor care le precedă. Considerentul (549) al deciziei în litigiu precizează foarte clar că considerentele (550)-(558) urmăresc să demonstreze, „în conformitate cu jurisprudența aplicabilă”(16), că sunt îndeplinite condițiile care corespund celor trei criterii enunțate la punctul 41 din Hotărârea Bronner, la care Comisia face trimitere în mod expres. Această trimitere nu este contestată. În acest sens, secțiunea 6.2.4.6 din decizia în litigiu cuprinde trei subsecțiuni, prin care se urmărește examinarea comportamentului grupului BEH în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1, care corespund exact celor trei criterii menționate.
44.      În plus, dispozitivul deciziei în litigiu urmează în mod expres logica motivelor menționate mai sus, întrucât din articolul 1 reiese în mod clar că grupul BEH „a săvârșit o încălcare unică și continuă a articolului 102 [TFUE], refuzând terților accesul la […] gazoductul român 1 […]”.
45.      În plus, argumentul Comisiei este oarecum contradictoriu întrucât, la punctul 36 din memoriul său în replică, aceasta afirmă că, „[î]n orice caz, deși demonstrează că și criteriile prevăzute în Hotărârea Bronner au fost îndeplinite (în măsura în care nu au fost înăsprite în mod necorespunzător pe baza Hotărârii Generics [(UK) ș.a.]
[…]),
[decizia în litigiu] cuprinde toate elementele care demonstrează că sunt îndeplinite condițiile generale pentru constatarea unei practici abuzive de excludere
[…]”. În plus, în ședință, Comisia și‑a menținut poziția potrivit căreia, în decizia în litigiu, s‑a considerat inițial că sunt îndeplinite criteriile prevăzute în Hotărârea Bronner. În aceste condiții, nu se poate susține în mod rezonabil că testul Bronner nu a constituit criteriul juridic aplicat de Comisie pentru a aprecia comportamentul grupului BEH în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1 în decizia în litigiu.
46.      În sfârșit, trebuie amintit că, în Hotărârea Intel/Comisia, Curtea a anulat, în esență, hotărârea Tribunalului pentru motivul că acesta a omis în mod eronat să ia în considerare argumentele reclamantei prin care aceasta urmărea să demonstreze caracterul eronat al testului aplicat de Comisie(17). Prin urmare, în măsura în care grupul BEH a contestat în fața Tribunalului utilizarea testului Bronner în decizia în litigiu, Tribunalului nu i se poate reproșa că a examinat relevanța acestuia în hotărârea atacată.
47.      Având în vedere cele de mai sus, considerăm că, în ceea ce privește modul de redactare a deciziei în litigiu și contextul descris în aceasta, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că Comisia a examinat comportamentul grupului BEH în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1 în lumina criteriilor enunțate la punctul 41 din Hotărârea Bronner și că, prin urmare, era necesar să se aprecieze legalitatea deciziei în litigiu prin luarea în considerare a acestui test. În consecință, acest argument al Comisiei ar trebui respins.
3)      Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs
48.      Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs privește aplicabilitatea testului Bronner în speță. Comisia susține că Tribunalul a considerat în mod eronat că comportamentul Bulgargaz în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1 trebuia examinat în raport cu criteriile prevăzute la punctul 41 din Hotărârea Bronner.
i)      Cu privire la admisibilitate
49.      Argumentul Comisiei ridică mai multe probleme procedurale. Din analiza care precedă rezultă că, în decizia în litigiu, Comisia a considerat efectiv că comportamentul grupului BEH referitor la accesul la gazoductul român 1 trebuia examinat în lumina testului Bronner. De asemenea, în cadrul procedurii în fața Tribunalului care a condus la pronunțarea hotărârii atacate, aplicabilitatea acestor criterii a fost în mod clar contestată de reclamante, în timp ce Comisia a susținut pertinența acestora.
50.      În aceste condiții, se ridică problema dacă Comisiei i se poate permite să își modifice poziția în faza recursului.
51.      În primul rând, potrivit articolului 170 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, recursul nu poate modifica obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului. Astfel, competența Curții în cadrul recursului este limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele și la argumentele dezbătute în fața primei instanțe. O parte nu poate, așadar, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului, întrucât aceasta ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul(18).
52.      În această privință este, desigur, adevărat, astfel cum s‑a arătat la punctul 49 din prezentele concluzii, că Comisia nu a invocat niciun motiv sau argument în fața Tribunalului pentru a contesta aplicabilitatea testului Bronner în decizia în litigiu. Totuși, nu există nicio îndoială că problema aplicabilității testului Bronner a fost dezbătută în fața Tribunalului. De asemenea este evident că Comisia contestă soluția juridică reținută în hotărârea atacată, criticând interpretarea dată de Tribunal cu privire la o chestiune ridicată în fața sa în primă instanță. Prin urmare, nu se poate considera că Comisia a sesizat Curtea cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul, iar al treilea motiv de recurs este, în opinia noastră, admisibil în această măsură.
53.      În al doilea rând, poate apărea o problemă mai delicată în ceea ce privește dreptul la un proces echitabil consacrat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”)(19), care se află în centrul principiului protecției jurisdicționale efective. Potrivit jurisprudenței Curții, dreptul la un proces echitabil include respectarea dreptului la apărare(20), care impune, în sine, respectarea mai multor garanții procedurale, cum ar fi echitatea procedurală(21), principiul egalității armelor(22) și principiul audi alteram partem(23). În special, din aceste cerințe rezultă că instanța Uniunii trebuie să ofere fiecărei părți o posibilitate rezonabilă de a‑și susține cauza, inclusiv probele, în condiții care nu o plasează într‑o situație de dezavantaj net în raport cu adversarul său(24). În speță, s‑ar putea pune întrebarea dacă schimbarea substanțială a poziției Comisiei între cele două etape ale procedurii judiciare în ceea ce privește aplicabilitatea testului Bronner a adus atingere posibilităților acordate grupului BEH de a‑și exercita dreptul la apărare în condiții satisfăcătoare.
54.      În această privință, este adevărat că, prin definiție, grupul BEH și‑a întemeiat argumentele în cursul procedurii administrative și în fața Tribunalului pe premisa potrivit căreia Comisia a considerat că testul Bronner era criteriul juridic pertinent care trebuia aplicat pentru a aprecia comportamentul grupului BEH în ceea ce privește accesul la gazoductul român 1. Cu toate acestea, observăm că aceasta nu a împiedicat grupul BEH să își prezinte argumentele pe fond în ceea ce privește aplicabilitatea testului Bronner în fiecare etapă a procedurii administrative și judiciare. Prin urmare, este dificil să se susțină că grupul BEH nu a putut să își exprime punctul de vedere cu privire la elementele de fapt și de drept relevante care au determinat rezultatul procedurii. În orice caz, observăm de asemenea că grupul BEH nu invocă niciun argument de natură să demonstreze că s‑a aflat într‑o poziție în mod clar mai puțin avantajoasă în comparație cu cea a Comisiei. În astfel de împrejurări, considerăm că schimbarea poziției Comisiei între cele două etape ale procedurii judiciare nu a încălcat dreptul la apărare al grupului BEH.
55.      În al treilea și ultimul rând, s‑ar putea susține că o astfel de schimbare a poziției Comisiei încalcă, în termeni mai abstracți, principii care sunt descrise în moduri diferite, dar care ridică toate problema desfășurării oneste a procedurilor judiciare, cum ar fi principiul bunei‑credințe sau principiul nemo potest venire contra factum proprium, cunoscut și sub formularea venire contra factum proprium non valet.
56.      În ceea ce privește principiul bunei‑credințe(25), observăm că instanța Uniunii nu a consacrat niciodată un astfel de principiu în termeni procedurali în cadrul unei proceduri de recurs. În orice caz, nu se poate constata o încălcare a principiului bunei‑credințe în prezenta cauză, întrucât Comisia, în motivarea poziției sale, explică faptul că testul Bronner nu era, în cele din urmă, aplicabil situației examinate în decizia în litigiu, având în vedere clarificările rezultate din Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia, care este ulterioară atât deciziei în litigiu, cât și procedurii scrise în fața Tribunalului în cauza în primă instanță.
57.      Potrivit principiului nemo potest venire contra factum proprium, o parte nu poate contesta ceea ce a admis anterior, sub sancțiunea inadmisibilității recursului sau motivului respectiv(26). Cu toate acestea, acest principiu nu ar trebui înțeles ca împiedicând complet o parte să își modifice argumentația în funcție de împrejurările fiecărei spețe. În această privință, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 56 din prezentele concluzii, Comisia își justifică schimbarea poziției în ceea ce privește aplicabilitatea testului Bronner întemeindu-se
pe clarificările care au reieșit din jurisprudența recentă a Curții. În plus, observăm că din cuprinsul punctelor 51-55 din prezentele concluzii reiese că o astfel de schimbare a poziției nu a încălcat nici Regulamentul de procedură al Curții, nici dreptul la apărare al grupului BEH. Prin urmare, considerăm că principiul nemo potest venire contra factum proprium nu este aplicabil în prezenta cauză.
58.      Având în vedere cele de mai sus, considerăm că al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs este admisibil.
ii)    Cu privire la fond
59.      În ceea ce privește temeinicia motivului de recurs, argumentația Comisiei se întemeiază în esență pe două temeiuri principale, și anume, pe de o parte, faptul că gazoductul român 1 nu era finanțat prin investiții proprii ale Bulgargaz, ci din fonduri publice, iar Bulgargaz nu era proprietarul gazoductului și, pe de altă parte, faptul că, în urma intrării în vigoare a Directivei 2009/73/CE(27), Bulgargaz nu mai beneficia de libertatea de exploatare care îi era conferită prin contractul pe care îl încheiase pentru utilizarea respectivului gazoduct. Astfel cum s‑a arătat la punctele 25-36 din prezentele concluzii, jurisprudența recentă a Curții aduce precizări cu privire la modul de abordare a acestor două aspecte.
60.      Prin intermediul primului argument, Comisia susține că testul Bronner nu este aplicabil într‑o situație precum cea din prezenta cauză, în care infrastructura în discuție nu a fost finanțată prin investiții proprii ale întreprinderii dominante, ci prin fonduri publice, iar această întreprindere nu este proprietara infrastructurii respective.
61.      Astfel cum am arătat deja la punctul 33 din prezentele concluzii, din Hotărârea Lukoil reiese că elementul decisiv care trebuie luat în considerare este reprezentat de condițiile în care întreprinderea dominantă a achiziționat infrastructura respectivă, în special de prețul plătit și de aspectul dacă achiziționarea acesteia este rezultatul unei proceduri concurențiale, precum și de existența unor drepturi exclusive care îi permit să controleze pe deplin accesul la aceasta(28).
62.      În speță, Comisia nu a prezentat niciun argument de natură să demonstreze că prețul plătit de Bulgargaz în schimbul utilizării gazoductului român 1 și procedura în urma căreia a aceasta a dobândit un drept exclusiv asupra acestuia nu au rezultat dintr‑o procedură concurențială. În consecință, afirmația Comisiei potrivit căreia testul Bronner nu era aplicabil pentru simplul motiv că gazoductul român 1 fusese finanțat din fonduri publice nu este suficientă pentru a stabili că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin aplicarea testului Bronner, chiar dacă Bulgargaz nu a dezvoltat gazoductul român 1.
63.      În continuare, astfel cum s‑a subliniat la punctul 34 din prezentele concluzii, pentru a stabili dacă testul Bronner este aplicabil într‑o astfel de situație, trebuie să se stabilească dacă întreprinderea dominantă controlează în totalitate accesul la infrastructură.
64.      În această privință, Comisia susține că regimul de reglementare aplicabil în speță prevedea eliberarea și realocarea capacității neutilizate în mod constant și, în principiu, accesul nediscriminatoriu al terților, ceea ce ar tinde să indice că Bulgargaz nu controla în totalitate accesul la gazoductul român 1.
65.      În Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia, Curtea a precizat că testul Bronner nu este aplicabil atunci când întreprinderea dominantă este supusă unei obligații de a acorda acces la infrastructura sa(29).
66.      În speță, astfel cum recunoaște Comisia, s‑a stabilit că obligația prevăzută la articolul 16 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 715/2009(30) a fost stabilită pentru OTS, și anume Transgaz, iar nu pentru Bulgargaz, care este întreprinderea care controlează gazoductul român 1. În plus, la nota de subsol 589 din decizia în litigiu se arată în mod clar că „o astfel de obligație de reglementare nu există în ceea ce privește capacitatea neutilizată de Bulgargaz pe gazoductul român
1”.
67.      În aceste condiții, considerăm că, contrar argumentelor invocate de Comisie, faptul că gazoductul român 1 a fost finanțat din fonduri publice, iar nu de Bulgargaz, și faptul că a fost impusă OTS o obligație legală de a acorda acces terților nu sunt de natură să demonstreze că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că comportamentul grupului BEH referitor la accesul la gazoductul român 1 trebuia examinat în raport cu testul Bronner.
68.      Având în vedere aceste considerații, considerăm că al treilea motiv de recurs ar trebui respins.
2.      Primul și la al doilea motiv de recurs
69.      Primul și al doilea motiv de recurs privesc aprecierea de către Tribunal a unui pretins refuz al Bulgargaz de a restitui capacitatea,
așa cum a solicitat Transgaz în cadrul unei reuniuni care a avut loc la 24 ianuarie 2011, precum și a unui pretins refuz de furnizare care a luat forma lipsei unui răspuns la o scrisoare trimisă de C Energy la 26 septembrie 2013 (denumită în continuare „scrisoarea din 26 septembrie 2013”). În esență, Tribunalul a constatat că, pentru a dovedi că acest tip de refuz constituie un abuz de poziție dominantă, Comisia trebuia să demonstreze că aceste refuzuri sunt susceptibile să producă efecte de excludere care nu sunt pur ipotetice, prezentând inclusiv dovezi că potențialul concurent dispune cel puțin de un proiect suficient de avansat pentru a intra pe piața în cauză într‑un termen care ar crea o presiune concurențială asupra operatorilor deja prezenți. Aceste afirmații se întemeiază pe aplicarea Hotărârii Generics (UK) ș.a.(31) și a Hotărârii Lundbeck/Comisia(32).
a)      Argumentele părților
70.      Comisia susține în esență că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când, în cadrul examinării îndeplinirii testului Bronner, s‑a întemeiat pe jurisprudența Curții referitoare la aprecierea, în temeiul articolului 101 TFUE, a acordurilor de plată pentru a întârzia intrarea pe piață („pay-for-delay”) în sectorul farmaceutic pentru a impune Comisiei să demonstreze că un concurent potențial avea un proiect suficient de concret și că a efectuat demersuri pregătitoare suficiente pentru a intra pe piața relevantă într‑un termen de natură să creeze o presiune concurențială asupra întreprinderii dominante (punctele 281, 448 și 449 din hotărârea atacată). Potrivit Comisiei, un astfel de criteriu nu este aplicabil oricărui tip de piață. Overgas susține argumentele Comisiei, considerând că Tribunalul a adăugat efectiv un criteriu incompatibil cu jurisprudența Curții. Mai precis, în ceea ce privește scrisoarea din 26 septembrie 2013, Comisia susține că Tribunalul a denaturat elementele de probă atunci când a statuat că această scrisoare nu constituia o cerere suficient de precisă și de serioasă de acces la gazoductul român 1 (punctele 459 și 463 din hotărârea atacată).
71.      Grupul BEH susține că Tribunalul a aplicat în mod corect jurisprudența recentă a Curții, întemeindu‑se pe lipsa unor măsuri pregătitoare luate de C Energy pentru a stabili dacă aceasta dispunea de un plan suficient de concret pentru a intra pe piețele bulgare de furnizare de gaze. În această privință, în primul rând, grupul BEH face referire în special la Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company(33), respectiv la punctul 130 din care rezultă că, pentru a se demonstra existența unui abuz de poziție dominantă este necesar să se stabilească, pe baza unor elemente de analiză și de probă precise și concrete, că comportamentul menționat are capacitatea de a produce efecte de excludere. În al doilea rând, grupul BEH susține că, prin faptul că a afirmat că planul C Energy expus în scrisoarea din 26 septembrie 2013 era doar preliminar, Tribunalul nu a depășit limitele unei aprecieri rezonabile. În plus, în ceea ce privește reuniunea care a avut loc la 24 ianuarie 2011, grupul BEH susține că Comisia contestă numai elemente ale hotărârii atacate care erau obiter dicta, ceea ce este inoperant.
b)      Apreciere
72.      Primul și al doilea motiv de recurs ridică în esență problema elementelor care trebuie luate în considerare pentru a aprecia, primo, dacă persoana care solicită accesul la o infrastructură esențială poate fi considerată un concurent potențial și, secundo, seriozitatea, precum și gradul de precizie al unei astfel de cereri prin care se exteriorizează dorința respectivei persoane de a intra pe piața relevantă.
1)      Noțiunea de concurent potențial
73.      Potrivit unei jurisprudențe constante, o întreprindere este un concurent potențial pe o anumită piață atunci când dispune de posibilități reale și efective de a intra pe piața respectivă și de a concura cu una sau cu mai multe alte întreprinderi deja prezente pe piață(34). Acest lucru trebuie să fie susținut de un ansamblu de elemente de fapt concordante care să țină seama de structura pieței, precum și de contextul economic și juridic care guvernează funcționarea acesteia(35). În stadiul actual însă acest criteriu a fost utilizat în principal în cauze privind aplicarea articolului 101 TFUE.
i)      Concurent potențial în contextul articolului 102 TFUE
74.      Abuzul de poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE se apreciază în primul rând în funcție de capacitatea pe care poziția dominantă a unei întreprinderi i‑o conferă acesteia de a „[împiedica] menținerea unei concurențe efective pe piața relevantă, dându‑i posibilitatea de a adopta un comportament în mare măsură independent față de concurenții săi, față de clienții săi și, în sfârșit, față de consumatori”(36). În consecință, caracterul abuziv al unei astfel de practici trebuie apreciat în principal în raport cu efectele sale asupra întreprinderilor concurente(37).
75.      În contextul articolului 101 TFUE, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pretinsul caracter anticoncurențial al unei practici poate fi apreciat și în lumina efectelor sale asupra potențialilor concurenți(38). În opinia noastră, acest aspect este de asemenea relevant în raport cu articolul 102 TFUE, întrucât este în general acceptat faptul că articolele 101 și 102 TFUE trebuie interpretate în mod coerent(39). Dincolo de simplele comportamente care au ca efect actual sau potențial restrângerea concurenței bazate pe merite prin excluderea întreprinderilor concurente la fel de eficiente de pe piața sau de pe piețele relevante, pot fi calificate de asemenea drept „folosire abuzivă a unei poziții dominante” comportamentele despre care se demonstrează că au fie ca efect actual sau potențial, fie chiar ca obiect să împiedice într‑o etapă prealabilă, prin crearea unor bariere la intrare sau prin recurgerea la alte măsuri de blocare sau la alte mijloace diferite de cele care guvernează concurența bazată pe merite, întreprinderi potențial concurente fie și numai să aibă acces la această piață sau la aceste piețe(40).
76.      Din considerațiile care precedă rezultă că folosirea abuzivă a unei poziții dominante de către o întreprindere poate rezulta nu numai dintr‑o încălcare a concurenței exercitată în prezent de o altă întreprindere, ci și dintr‑o încălcare a concurenței pe care o întreprindere care nu este încă prezentă pe piața relevantă ar putea eventual să o exercite. Astfel, trebuie amintit că noțiunea de folosire abuzivă a unei poziții dominante urmărește sancționarea comportamentelor unei întreprinderi aflate în poziție dominantă care, prin definiție, acționează pe o piață unde, ca urmare a prezenței sale, gradul de concurență este deja redus(41). Într‑un astfel de context, este esențial să se asigure că condițiile de acces la piața relevantă nu sunt insurmontabile pentru potențialii concurenți, cel puțin ca urmare a unui eventual abuz de poziție dominantă al operatorului pe piața relevantă, pentru a menține posibilitatea unei concurențe efective viitoare pe piața respectivă.
77.      În orice caz, observăm că reiese, de exemplu, din cuprinsul punctului 85 din Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia(42), care privea în mod concret examinarea caracterului abuziv al unei practici a unei întreprinderi dominante în temeiul articolului 102 TFUE, că comportamentul în cauză a fost examinat în lumina efectelor pe care le‑a avut asupra concurentului potențial al întreprinderii dominante(43).
ii)    Aprecierea calității de concurent potențial
78.      Astfel cum s‑a arătat la punctul 73 din prezentele concluzii, o întreprindere poate fi considerată un concurent potențial al întreprinderilor deja prezente pe o piață atunci când dispune de posibilități reale și efective de a pătrunde pe piața respectivă. Această afirmație trebuie înțeleasă în sensul că exclude posibilitatea ca un raport de concurență potențială să rezulte exclusiv dintr‑o posibilitate, pur ipotetică, a unei asemenea intrări.
79.      Pentru a aplica acest criteriu a fost stabilit în mod progresiv un ansamblu de elemente obiective care trebuie luate în considerare, inclusiv în special faptul că intrarea pe piața relevantă trebuie să corespundă unei strategii economice viabile pentru întreprinderea în cauză(44). Cu alte cuvinte, pretinsul concurent potențial trebuie să fie efectiv în măsură să își ofere serviciile în mod concret pe piața în cauză, în condiții economice credibile. În această privință, este deosebit de relevant să se examineze dacă există bariere insurmontabile la intrarea pe piață care ar exclude orice concurență potențială(45). În mod implicit, aceste considerații ridică de asemenea problema termenului în care întreprinderea în cauză va putea exercita o presiune concurențială asupra celorlalte întreprinderi. Această demonstrație nu trebuie să fie întemeiată pe o simplă ipoteză, ci trebuie bazată pe elemente de fapt sau pe o analiză a structurilor pieței relevante(46).
80.      Pe lângă elementele obiective menționate mai sus, s‑a acceptat de mult timp că luarea în considerare a unor elemente subiective, cum ar fi intențiile întreprinderii în cauză, poate fi de asemenea relevantă(47).
81.      În această privință, observăm că Curtea a achiesat recent la abordarea Tribunalului, care a afirmat în esență că, dacă intenția unei întreprinderi de a intra pe o piață poate fi relevantă pentru a verifica dacă poate fi considerată un concurent potențial pe piața respectivă, „elementul esențial pe care trebuie să fie întemeiată o astfel de calificare îl reprezintă totuși capacitatea acesteia de a intra pe piața respectivă”, adăugând că percepția operatorului prezent pe piață cu privire la concurența potențială exercitată de o întreprindere terță poate fi considerată un simplu element suplimentar în raport cu criteriile referitoare la capacitatea și la intenția de a intra pe piață(48).
82.      În contextul prezentului recurs, părțile exprimă opinii contrare cu privire la relevanța anumitor elemente, atât obiective, cât și subiective, care decurg din jurisprudența Curții în scopul aprecierii calității de concurent potențial, în sensul descris la punctele 78-81 din prezentele concluzii, și anume din Hotărârea Generics (UK) ș.a. și din Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a.
iii) Evoluția recentă a jurisprudenței
83.      În Hotărârea Generics (UK) ș.a., Curtea a precizat condițiile în care, pe piața medicamentelor, un producător de medicamente generice trebuie considerat concurent potențial al unui producător de medicamente originale, titular al unor brevete farmaceutice pentru medicamentul în cauză. Hotărârea a fost analizată pe larg în Concluziile prezentate în cauza EDP – Energias de Portugal ș.a.(49) Pentru acest motiv, ne vom limita la a prezenta pe scurt elementele care sunt esențiale pentru o apreciere corespunzătoare a prezentului recurs.
84.      Din Hotărârea Generics (UK) ș.a. se poate deduce că, drept punct de plecare, se aplică criteriile generale, astfel cum sunt rezumate la punctele 78-81 din prezentele concluzii(50). Ulterior, Curtea s‑a străduit să nuanțeze această metodologie în contextul concret al pieței unui medicament care conține o substanță activă intrată în domeniul public. În contextul respectiv, Curtea a precizat că trebuia să se stabilească, în primul rând, dacă întreprinderea în cauză a efectuat demersuri pregătitoare suficiente care să îi permită să intre pe piața în cauză într‑un termen de natură să creeze o presiune concurențială asupra întreprinderii dominante. În acest cadru, era relevant să se examineze în special demersurile pregătitoare și juridice întreprinse de pretinsul concurent potențial. Obiectivul a fost de a stabili dacă întreprinderea respectivă avea intenția fermă, precum și capacitatea proprie de a intra pe piața respectivă (punctele 43 și 44). În al doilea rând, trebuia de asemenea să se stabilească dacă piața relevantă dispunea de bariere insurmontabile la intrare (punctul 45). În al treilea rând, Curtea a identificat diverse „elemente suplimentare” care puteau fi luate în considerare (punctele 54-57).
85.      Cu toate acestea, a rămas deschisă problema dacă diferitele elemente evidențiate de Curte în această hotărâre pot fi transpuse într‑un alt context decât cel al pieței relevante în cauza menționată.
86.      Metodologia aplicabilă a fost clarificată în Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a. În primul rând, Curtea a reiterat considerațiile generale care au fost expuse la punctele 36-39 din Hotărârea Generics (UK) ș.a., menționate la punctul 84 din prezentele concluzii. În al doilea rând și cel mai important, Curtea a precizat că nivelul probatoriu impus în Hotărârea Generics (UK) ș.a. nu poate fi considerat ca având o aplicabilitate generală, întrucât se întemeiază pe o analiză proprie piețelor de medicamente (punctul 65). Mai precis, aceasta a arătat în mod expres că demersurile pregătitoare avute în vedere în contextul pieței respective nu pot constitui o cerință autonomă pentru a demonstra existența unei concurențe potențiale și nu prezintă pertinență decât în măsura în care pot fi de natură să demonstreze că întreprinderea în cauză dispune de posibilități reale și concrete de a intra pe piața relevantă (punctul 75). Rezultă că utilizarea unor criterii generale pentru a determina capacitatea și gradul de pregătire ale unei întreprinderi de a se califica drept concurent potențial trebuie să fie întotdeauna adaptată în funcție de piața specifică în cauză.
2)      Cerere de acces la o infrastructură esențială
87.      Seriozitatea cererii de acces la o infrastructură esențială reflectă în mod specific intenția unei întreprinderi de a intra pe o anumită piață. Acesta este un aspect important, întrucât determină existența obligației care revine întreprinderii dominante de a răspunde la o astfel de cerere. Jurisprudența nu a sistematizat încă elementele care trebuie luate în considerare în vederea aprecierii acestui aspect. Cu toate acestea, considerăm că seriozitatea unei astfel de cereri poate fi stabilită examinând, în special, contextul în care a fost formulată, termenii
și
modul său de redactare, precizia sa, numărul și intensitatea contactelor dintre diferitele părți(51), precum și comportamentul, natura
și
caracteristicile întreprinderii solicitante.
88.      Mai precis, în contextul în care o întreprindere dominantă controlează accesul la o infrastructură esențială, având în vedere elementele relevante expuse la punctul anterior din prezentele concluzii, o cerere adresată de o întreprindere care îndeplinește condițiile pentru a fi considerată concurent potențial este în sine un indiciu suficient de serios al obligației de a răspunde, atât timp cât cererea este suficient de precisă și de clară. În această privință, trebuie amintit că oricărei întreprinderi care deține o poziție dominantă îi revine o răspundere specială de a nu aduce atingere prin comportamentul său unei concurențe efective și nedenaturate pe piața internă(52).
89.      În contextul specific al prezentei cauze, trebuie amintit că Tribunalul a analizat un pretins refuz al Bulgargaz de a restitui capacitatea, în urma unor cereri pretins formulate în cadrul unei reuniuni desfășurate la 24 ianuarie 2011 și prin intermediul scrisorii din 26 septembrie 2013. Rezultă din cele ce precedă că această apreciere trebuia efectuată ținând seama, pe de o parte, de aspectul dacă respectivele cereri fuseseră formulate de întreprinderi care puteau fi considerate concurenți potențiali, capabili și dispuși să intre pe piețele bulgare de furnizare de gaze,
și, pe de altă parte, de aspectul dacă cererile în cauză puteau fi considerate o manifestare suficient de gravă a intenției lor de a intra pe piața respectivă.
3)      Aplicarea în contextul recursului
90.      În lumina considerațiilor expuse la punctul 89 din prezentele concluzii, trebuie să se aprecieze dacă Tribunalul a considerat în mod corect că Comisia a calificat în mod eronat drept refuz de furnizare, în primul rând, faptul că Bulgargaz nu a restituit capacitatea după reuniunea sa cu Transgaz din 24 ianuarie 2011 și, în al doilea rând, lipsa unui răspuns din partea Bulgargaz la scrisoarea din 26 septembrie 2013.
91.      În primul rând, reuniunea din 24 ianuarie 2011 este examinată de Tribunal la punctele 273-288 din hotărârea atacată. Acesta explică faptul că, în cursul reuniunii respective, furnizorul de gaze român Romgaz a informat BEH cu privire la intenția sa de a înființa o întreprindere comună cu alte două întreprinderi terțe pentru a construi un terminal la Constanța (România)
și că Transgaz a ridicat problema eventualei furnizări a unei părți din capacitatea neutilizată pe gazoductul român 1 (punctul 277 din hotărârea atacată). Comisia contestă în mod specific punctul 286 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a statuat că, chiar dacă întrebarea adresată de Transgaz constituia o cerere de restituire a capacității, niciun element din dosar nu demonstra că scopul terminalului Constanța îl constituia intrarea pe piețele bulgare ale gazelor naturale.
92.      Tribunalul a arătat în esență că efectele de excludere ale unei pretinse practici abuzive în temeiul articolului 102 TFUE nu trebuie să fie pur ipotetice (punctul 280 din hotărârea atacată). Tribunalul a adăugat că, pentru a dovedi că un refuz de a acorda acces îndeplinește această condiție, Comisia trebuie, așadar, să dovedească, în primul rând, că concurentul potențial dispune cel puțin de un proiect suficient de avansat pentru a intra pe piața în cauză într‑un termen care ar impune o presiune concurențială asupra operatorilor deja prezenți(53) (punctul 281 din hotărârea atacată) și, în al doilea rând, că cererea de acces reflectă acest proiect într‑un mod suficient de precis pentru ca întreprinderea dominantă să fie în măsură să aprecieze dacă este obligată să răspundă la aceasta (punctul 282 din hotărârea atacată)(54).
93.      Din cuprinsul punctului precedent din prezentele concluzii reiese că raționamentul Tribunalului s‑a întemeiat, în parte, pe hotărâri referitoare la demersurile pregătitoare care trebuie adoptate pentru a permite intrarea pe piața relevantă a unui medicament. Astfel cum s‑a arătat la punctul 86 din prezentele concluzii, acest raționament este eronat, întrucât jurisprudența menționată nu poate fi aplicată în contextul altor piețe, cum ar fi piața gazelor naturale. În același timp, Comisia nu contestă faptul că, potrivit Tribunalului, nu a demonstrat în decizia în litigiu că scopul terminalului Constanța îl reprezenta intrarea pe piețele bulgare ale gazelor naturale. Astfel cum reiese din analiza celui de al treilea motiv, Comisia a decis să examineze în decizia în litigiu prin aplicarea testului Bronner comportamentul Bulgargaz pe piața serviciilor legate de capacitate pe gazoductul român 1. Având în vedere primul criteriu al acestui test, potrivit căruia refuzul de a acorda terților acces la o infrastructură esențială trebuie să fie de natură să elimine concurența pe piața în discuție din partea întreprinderii care solicită accesul, eroarea identificată cu privire la testul aplicabil trebuie, în mod necesar, să fie considerată inoperantă.
94.      În al doilea rând, în ceea ce privește scrisoarea din 26 septembrie 2013, Tribunalul a analizat acest element al comportamentului grupului BEH la punctele 445-469 din hotărârea atacată.
95.      În această privință, întemeindu‑se pe punctul 43 din Hotărârea Generics (UK) ș.a. și pe punctul 57 din Hotărârea Lundbeck/Comisia, Tribunalul a arătat că, în împrejurările hotărârii atacate, „Comisia trebuia să demonstreze că C Energy Group avea intenția fermă și capacitatea efectivă de a intra pe piețele [relevante] și că, printre altele, efectuase demersuri pregătitoare suficiente care să îi permită să intre pe piețele respective într‑un termen care să creeze o presiune concurențială asupra Bulgargaz” (punctul 448 din hotărârea atacată). În acest context, Tribunalul a concluzionat că din scrisoarea din 26 septembrie 2013 nu se putea deduce că C Energy Group avea intenția fermă și capacitatea efectivă de a furniza gaze naturale în Bulgaria. Dimpotrivă, potrivit Tribunalului, această scrisoare demonstra că, „la acea dată, întreprinderea respectivă nu luase măsuri pregătitoare suficiente pentru a‑i permite să aibă acces la piețele bulgare de furnizare de gaze într‑un termen care ar impune o presiune concurențială asupra Bulgargaz” (punctul 460 din hotărârea atacată). În lumina acestor considerații, Tribunalul a statuat, la punctul 463 din hotărârea atacată, că Bulgargaz nu era obligată să răspundă la scrisoarea respectivă.
96.      Având în vedere cele de mai sus, este clar că Tribunalul și‑a întemeiat concluzia contestată, în principal, dacă nu numai, pe lipsa unor demersuri pregătitoare suficiente pentru a permite C Energy Group să intre pe piețele relevante, în sensul dat unor astfel de „demersuri pregătitoare” în Hotărârea Generics (UK) ș.a. și în Hotărârea Lundbeck/Comisia.
97.      Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctul 86 din prezentele concluzii, nivelul probatoriu impus în Hotărârea Generics (UK) ș.a. nu poate fi considerat ca având o aplicabilitate generală.
98.      În plus, ținând seama și de considerațiile rezumate la punctele 74-82 din prezentele concluzii, observăm că, în ceea ce privește pasajele relevante din hotărârea atacată, nu este clar dacă Tribunalul a efectuat o analiză distinctă, pe de o parte, a criteriului „concurentului potențial” și, pe de altă parte, a seriozității solicitărilor formulate în cursul reuniunii din 24 ianuarie 2011 și în scrisoarea din 26 septembrie 2013, pentru a stabili dacă era necesar să se răspundă solicitărilor formulate cu aceste ocazii.
99.      În orice caz și pentru motivele menționate mai sus, considerăm că Tribunalul a solicitat în mod eronat Comisiei să dovedească faptul că C Energy a adoptat măsuri pregătitoare suficiente pentru a intra pe piețele relevante. Procedând astfel, Tribunalul a confundat criteriile care trebuie aplicate pentru a aprecia existența unei „concurențe potențiale”, astfel cum sunt enunțate la punctele 36-39 din Hotărârea Generics (UK) ș.a., cu tipul de elemente de probă care trebuie furnizate pentru a stabili dacă astfel de criterii sunt îndeplinite și care pot varia în funcție de tipul de piață în cauză.
100. În schimb, Tribunalul ar fi trebuit, în primul rând, să stabilească dacă întreprinderea în cauză putea fi considerată un concurent potențial prin aprecierea posibilităților sale efective de a intra pe piețele bulgare ale gazelor naturale, întemeindu‑se pe elemente de probă obiective și subiective relevante în contextul specific al acestor piețe. În al doilea rând, Tribunalul ar fi trebuit să aprecieze seriozitatea cererii de acces la gazoductul român 1 întemeindu‑se pe elementele descrise la punctele 87 și 88 din prezentele concluzii. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că primul și al doilea motiv de recurs trebuie admise în măsura în care Tribunalul a aplicat un criteriu juridic eronat, întrucât a impus Comisiei să dovedească faptul că un terț care solicita accesul la gazoductul român
1 a îndeplinit criteriile care decurg din Hotărârea Generics (UK) ș.a.
3.      Al patrulea și al cincilea motiv de recurs
101. Al patrulea motiv de recurs privește aprecierea de către Tribunal a motivului invocat de grupul BEH prin care acesta a susținut că cererile de acces la gazoductul român 1 formulate de Overgas în anii 2010 și 2011 erau adresate Transgaz și, prin urmare, modul în care aceste cereri au fost soluționate nu îi putea fi imputat acestuia. Al cincilea motiv de recurs privește aprecierea duratei unui contract având ca obiect accesul la gazoductul român 1 încheiat la 31 ianuarie 2013 între Bulgargaz și Overgas (denumit în continuare „contractul de acces”).
a)      Argumentele părților
102. Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, Comisia contestă punctul 334 din hotărârea atacată. Aceasta consideră că Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu, apreciind că aceasta a imputat Bulgargaz un refuz al cererii formulate de Overgas către Transgaz pentru acces la gazoductul român 1. Prin intermediul celui de al cincilea motiv de recurs, Comisia contestă concluzia cuprinsă la punctele 419 și 443 din hotărârea atacată. Tribunalul a statuat, în primul rând, că Comisia nu a dovedit că durata inițială de trei luni a contractului de acces avea capacitatea de a produce efecte de excludere pe piețele bulgare de furnizare de gaze, făcând mai dificilă intrarea Overgas pe aceste piețe, și, în al doilea rând, că condițiile de prelungire a contractului respectiv plasau Overgas într‑o situație de incertitudine. Mai precis, Comisia adaugă că Tribunalul nu îi putea impune să facă dovada, prin elemente contemporane negocierii, că Overgas a considerat, la momentul respectiv, că respectiva durată îi afecta capacitatea de a încheia contracte cu potențiali clienți.
103. Grupul BEH contestă argumentele Comisiei.
b)      Apreciere
1)      Cu privire la admisibilitate
104. Prin intermediul primului aspect al celui de al cincilea motiv de recurs, Comisia invocă o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea duratei inițiale de trei luni a contractului de acces și a condițiilor de reînnoire a acestuia.
105. În această privință, amintim că din articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere, sub sancțiunea inadmisibilității recursului sau a motivului în cauză(55).
106. În ceea ce privește primul aspect al celui de al cincilea motiv de recurs, Comisia se limitează să reproducă, în mod abstract, anumite extrase din decizia în litigiu, fără a explica motivele pentru care consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de apreciere în cadrul examinării lor. Prin urmare, considerăm că această parte a argumentației celui de al cincilea motiv de recurs nu respectă cerințele enunțate la punctul 105 din prezentele concluzii și trebuie respinsă.
2)      Cu privire la fond
107. Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, Comisia susține în esență că Tribunalul a statuat în mod eronat că decizia în litigiu a atribuit grupului BEH responsabilitatea de a respinge cererile de acces la gazoductul român 1 adresate Transgaz de Overgas în cursul anilor 2010 și 2011. Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, Comisia susține că, în mod eronat, Tribunalul și‑a întemeiat concluzia potrivit căreia Comisia nu a demonstrat că durata inițială a contractului de acces avea capacitatea de a produce efecte de excludere pe faptul că Comisia nu a furnizat probe scrise de la momentul negocierii respectivului contract.
108. Considerăm că ambele argumente se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate.
109. În primul rând, critica reținută de Tribunal la punctul 334 din hotărârea atacată privea modul în care au fost în general tratate cererile de acces la gazoductul român 1 formulate de Overgas în cursul anilor 2010 și 2011, iar nu aspectul dacă refuzul acestora putea fi imputat direct Bulgargaz. În al doilea rând, constatarea Tribunalului privind durata inițială a contractului de acces nu se întemeia numai pe lipsa unor elemente de probă contemporane, ci și pe o serie de constatări de fapt pe care Comisia nu le contestă. În plus, având în vedere afirmația necontestată potrivit căreia constatările respective erau strâns legate de plângerea formulată de Overgas cu privire la durata respectivă, nu pare excesiv ca Tribunalul să solicite elemente de probă, inclusiv – dar fără a se limita la acestea – elemente de probă contemporane negocierii contractului menționat și de natură să demonstreze constatările respective.
110. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că al patrulea și al cincilea motiv de recurs trebuie respinse.
4.      Al șaselea motiv de recurs
111. Al șaselea motiv de recurs privește renegocierea acordului din 2005, care stabilește condițiile de utilizare a gazoductului român 1, prin intermediul a trei serii de argumente referitoare la: (i) caracterul interguvernamental al acestui acord; (ii) valoarea probantă a comportamentului Bulgargaz în demonstrarea refuzului de a acorda acces la gazoductul român 1; și (iii) durata renegocierilor.
a)      Argumentele părților
112. Comisia susține, în primul rând, că hotărârea atacată este afectată de lipsa de motivare. În al doilea rând, Comisia susține că Tribunalul a denaturat decizia în litigiu atunci când a afirmat că această decizie a constatat în mod eronat că discuțiile interguvernamentale desfășurate în cursul renegocierii acordului din 2005 constituiau un refuz de a acorda acces la gazoductul român I și a imputat aceste discuții Bulgargaz (punctele 483 și 687 din hotărârea atacată). În al treilea rând, Comisia contestă faptul că caracterul interguvernamental și finalitatea acelei renegocieri ar putea repune în discuție răspunderea grupului BEH pentru neeliberarea capacității neutilizate (punctele 511, 542 și 529-539 din hotărârea atacată). În al patrulea rând, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că comportamentul Bulgargaz în cursul renegocierii acordului din 2005 nu încălca articolul 102 TFUE (punctele 547, 549, 572, 688 și 689 din hotărârea atacată). În al cincilea rând, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că grupul BEH nu era responsabil pentru durata renegocierii (punctele 650-687 din hotărârea atacată).
113. Grupul BEH contestă argumentele Comisiei.
b)      Apreciere
1)      Observații introductive cu privire la eficacitatea celui de al șaselea motiv de recurs
114. În esență, la punctul 489 din hotărârea atacată se arată că din dosar nu reieșea că, în cadrul discuțiilor privind renegocierea acordului din 2005, au existat solicitări specifice de acces la gazoductul român 1 adresate de terți grupului BEH și nici că Transgaz informase grupul BEH cu privire la astfel de solicitări sau le transmisese acestuia. Se observă de asemenea că nu a existat nicio dovadă că Transgaz intenționa să intre pe piețele bulgare de furnizare de gaze.
115. În acest context, trebuie amintit, în primul rând, că Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor fapte și elemente de probă nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării lor, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs(56).
116. În al doilea rând, în decizia în litigiu, Comisia a ales să examineze comportamentul Bulgargaz referitor la accesul la gazoductul român 1 prin aplicarea criteriilor enunțate la punctul 41 din Hotărârea Bronner pentru a stabili dacă comportamentul respectiv era compatibil cu articolul 102 TFUE(57). Unul dintre aceste criterii este ca refuzul de a acorda acces să fie de natură să elimine orice concurență pe piața în discuție din partea solicitantului accesului(58). În hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că nicio solicitare specifică a unui terț de acces la gazoductul român 1 nu a fost formulată în cursul discuțiilor legate de renegocierea acordului din 2005. O astfel de constatare de fapt trebuie considerată ca fiind stabilită în stadiul recursului. Rezultă că aceste discuții nu sunt de natură să demonstreze existența unei practici abuzive în sensul articolului 102 TFUE în scopul deciziei în litigiu. Cu alte cuvinte, din moment ce din decizia în litigiu reiese că comportamentul Bulgargaz a fost examinat numai în raport cu testul Bronner, niciun abuz care decurge din aplicarea acestui test nu poate fi demonstrat în lipsa unei solicitări specifice de acces la gazoductul român 1 din partea unei entități identificate.
117. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că al șaselea motiv de recurs este inoperant, întrucât, chiar dacă ar fi întemeiat, nu ar putea avea implicații efective pentru evaluarea comportamentului grupului BEH în temeiul testului Bronner. Cu toate acestea, din motive de exhaustivitate, vom examina temeinicia acestui motiv de recurs.
2)      Motivarea hotărârii atacate
118. Comisia susține că Tribunalul nu a explicat modul în care raționamentul său cu privire la cele opt aspecte ale primului „submotiv” al celui de al patrulea motiv din hotărârea atacată, care examina
în mod specific discuțiile legate de renegocierea acordului din 2005, susținea constatarea potrivit căreia Comisia nu a stabilit răspunderea grupului BEH în temeiul articolului 102 TFUE pentru neacordarea accesului Transgaz la gazoductul român 1.
119. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că motivarea hotărârii atacate trebuie să evidențieze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să dea posibilitatea destinatarului să ia cunoștință de motivele deciziei luate, iar Curții să își exercite controlul jurisdicțional(59).
120. Prezentul motiv de recurs se referă la discuțiile referitoare la renegocierea acordului din 2005. În pasajele relevante din hotărârea atacată, Tribunalul a analizat diferite critici invocate de grupul BEH. Aceste critici urmăreau să conteste considerentele deciziei atacate în care Comisia a constatat că Bulgargaz nu a restituit capacitatea neutilizată pe gazoductul român
1 atunci când Transgaz i‑a solicitat acest lucru sau a supus restituirea acestei capacități unor condiții (punctul 487 din hotărârea atacată). Mai precis, în contextul respectivei renegocieri, Comisia a constatat că condițiile impuse Transgaz de Bulgargaz, înainte de a accepta să restituie capacitatea pe gazoductul român 1, încălcaseră articolul 102 TFUE.
121. Prin urmare, admițând argumentele grupului BEH, Tribunalul a ajuns la concluzia că decizia în litigiu nu demonstra că comportamentul Bulgargaz referitor la accesul la gazoductul român 1 constituia un refuz de a acorda acces, refuz susceptibil să intre în domeniul de aplicare al articolului 102 TFUE. Prin urmare, Tribunalul nu a omis să își motiveze hotărârea sub acest aspect, iar acest argument ar trebui respins.
3)      Cu privire la pretinsa denaturare a deciziei în litigiu
122. Comisia pare să invoce o denaturare a deciziei în litigiu susținând că, prin admiterea celui de al optulea aspect al primului „submotiv” al celui de al patrulea motiv de recurs (punctul 687 din hotărârea atacată), Tribunalul a considerat că discuțiile purtate în cursul renegocierii acordului din 2005 constituiau în sine un refuz de acordare a accesului la gazoductul român 1.
123. Argumentația grupului BEH, rezumată de Tribunal la punctul 483 a doua teză din hotărârea atacată și confirmată la punctul 687 din aceasta, urmărea să demonstreze faptul că Comisia a săvârșit o eroare în decizia în litigiu atunci când a considerat că discuțiile interguvernamentale referitoare la renegocierea acordului din 2005 constituiau un refuz de a acorda acces la gazoductul român 1 și că Bulgargaz nu acționase în mod constructiv în cursul negocierilor referitoare la acordul din 2005. În consecință, ar putea părea că Tribunalul a admis un argument potrivit căruia aceste discuții interguvernamentale constituiau în sine un refuz de a acorda acces la gazoductul român 1.
124. Acest pasaj din hotărârea atacată trebuie citit și interpretat în context. În această privință, observăm în special că prima teză a punctului 483 din hotărârea atacată precizează în mod clar că esența argumentației grupului BEH, susținută de Republica Bulgaria, este de a contesta valoarea probantă a discuțiilor referitoare la renegocierea acordului din 2005. Acest lucru este confirmat de analiza efectuată ulterior de Tribunal, care constă în esență în examinarea a trei critici distincte(60) menite să demonstreze că nu exista niciun element care să permită deducerea, din acele discuții, a unui refuz abuziv de acces la gazoductul român 1 din partea grupului BEH.
125. Având în vedere cele de mai sus și în pofida lipsei de claritate a punctului 483 din hotărârea atacată, se impune concluzia că Tribunalul a înțeles și a analizat al optulea aspect al primului „submotiv” al celui de al patrulea motiv de recurs în sensul că grupul BEH contesta aprecierea, avută în vedere de Comisie în decizia în litigiu, potrivit căreia implicarea sa în renegocierea acordului din 2005 putea constitui dovada unui refuz al accesului la gazoductul român 1 sau a unei întârzieri nejustificate în acordarea acestuia.
126. În această privință, observăm că, în decizia în litigiu, Comisia a considerat în mod neîndoielnic că comportamentul Bulgargaz în cadrul discuțiilor purtate în contextul renegocierii acordului din 2005 constituia un element care trebuia luat în considerare în scopul calificării unui refuz de a acorda acces la gazoductul român 1 în raport cu testul Bronner.
127. În consecință, motivul Comisiei întemeiat pe denaturarea deciziei în litigiu ar trebui respins.
4)      Cu privire la fond
128. Comisia invocă trei critici menite să demonstreze că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că comportamentul anticoncurențial al grupului BEH în temeiul articolului 102 TFUE nu putea fi demonstrat pe baza renegocierii acordului din 2005. Vom efectua o examinare separată a fiecăreia dintre aceste trei critici: (i) pretinsul caracter interguvernamental al renegocierii acordului din 2005; (ii) comportamentul Bulgargaz în cursul negocierilor; și (iii) durata negocierilor.
i)      Cu privire la pretinsul caracter interguvernamental al renegocierii acordului din 2005
129. Comisia contestă aprecierea care figurează la punctul 542 din hotărârea atacată, potrivit căreia discuțiile privind renegocierea acordului din 2005 au fost inițiate și au avut loc la nivel interguvernamental și, prin urmare, aceste discuții nu ar putea fi imputate societății Bulgargaz. În această privință, Comisia invocă trei argumente în susținerea poziției sale: calificarea juridică a acordului din 2005, obiectul renegocierii și caracterul central al securității aprovizionării cu gaze în Bulgaria.
–       Cu privire la calificarea acordului din 2005 drept „interguvernamental”
130. La punctele 494-510 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat acordul din 2005. La punctul 511, Tribunalul a constatat în esență că acest acord avea un caracter interguvernamental. Comisia contestă această constatare, susținând că acordul din 2005 este un acord comercial între părți private și că, în măsura în care acesta a fost impus prin acordul interguvernamental din 2003, acesta din urmă nu stabilea niciun detaliu cu privire la conținutul său.
131. Problema care se ridică privește natura juridică a acordului din 2005 și aspectul dacă acesta poate fi considerat un acord interguvernamental. În această privință, trebuie arătat că acordurile interguvernamentale sunt definite, în general, ca acorduri între state, spre deosebire de un acord încheiat între sau cu persoane fizice, asociații sau instituții publice sau private de drept național ori cu organizații internaționale(61).
132. În speță, raționamentul care a determinat Tribunalul să considere că acordul din 2005 are un caracter interguvernamental se întemeiază printre altele pe considerațiile expuse în continuare. În primul rând, acordul din 2005 a fost încheiat pe baza acordului interguvernamental din 2003, care constituia un element‑cheie al cooperării dintre Republica Bulgaria și România în sectorul gazelor naturale (punctul 502 din hotărârea atacată). În al doilea rând, au existat elemente de cooperare interguvernamentală pentru renegocierea acordului din 2005, această renegociere fiind inițiată în cadrul cooperării interguvernamentale prevăzute de acordul interguvernamental din 2003 (punctele 505 și 506 din hotărârea atacată). În al treilea rând, în procesul de renegociere au fost implicate în mod regulat autorități guvernamentale (punctele 506-510 din hotărârea atacată).
133. Având în vedere cele de mai sus, observăm că diferitele elemente luate în considerare de Tribunal pentru a stabili caracterul interguvernamental al acordului din 2005 nu corespund definiției menționate la punctul 131 din prezentele concluzii. În plus, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 14 din hotărârea atacată, acordul din 2005 era, în realitate, un contract comercial încheiat între două societăți, și anume Transgaz și Bulgargaz.
134. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că acordul din 2005 avea un caracter interguvernamental, iar argumentul Comisiei în această privință ar trebui admis.
–       Cu privire la obiectul renegocierii și la rolul Bulgargaz în calitate de furnizor public
135. În hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că renegocierea acordului din 2005 urmărea în special să răspundă preocupărilor Comisiei exprimate în contextul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor inițiate împotriva României (punctul 528). Acesta a arătat de asemenea că securitatea aprovizionării cu gaze a Bulgariei și importanța gazoductului român 1 au constituit un motiv de preocupare central în renegocierea respectivului acord, ceea ce explică gradul ridicat de implicare a autorităților bulgare în aceste discuții (punctele 529-539). Comisia susține că aceste considerații nu pot justifica nerespectarea de către grupul BEH a obligațiilor de a elibera capacitatea neutilizată pe gazoductul român 1, obligații care îi revin în temeiul articolului 102 TFUE.
136. Cu toate acestea, niciun element din hotărârea atacată nu sugerează că Tribunalul ar fi considerat că scopul renegocierii acordului din 2005, și anume de a răspunde preocupărilor Comisiei exprimate în contextul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor inițiate împotriva României și de a asigura securitatea aprovizionării cu gaze în Bulgaria, ar putea justifica nerespectarea de către grupul BEH a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 102 TFUE.
137. În schimb, criticile grupului BEH referitoare, în primul rând, la obiectul renegocierii acordului din 2005 și, în al doilea rând, la rolul Bulgargaz în calitate de furnizor public vizau contestarea valorii probante a discuțiilor referitoare la respectiva renegociere, cu scopul de a demonstra pretinsa încălcare a articolului 102 TFUE. Acestea urmăreau în principal să demonstreze nivelul ridicat de implicare și influență al autorităților bulgare și române, precum și influența mai redusă a Bulgargaz.
138. Astfel, numai din această perspectivă Tribunalul a admis criticile respective, astfel încât argumentele Comisiei cu privire la acest aspect ar trebui respinse.
139. Rezultă din cele ce precedă că, în ceea ce privește cele trei argumente invocate de Comisie pentru a contesta aprecierea de către Tribunal a valorii probante a discuțiilor privind renegocierea acordului din 2005, având în vedere natura și obiectivele respectivei renegocieri, trebuie admis numai argumentul prin care se contestă calificarea eronată a acestui acord ca având „caracter interguvernamental”. Cu toate acestea, pentru ca acest argument să fie operant, mai este necesar să se stabilească faptul că comportamentul Bulgargaz în cursul renegocierii a încălcat articolul 102 TFUE.
ii)    Cu privire la comportamentul Bulgargaz în cursul renegocierii
140. Tribunalul a constatat că Comisia s‑a întemeiat în mod eronat pe condițiile impuse de Bulgargaz înainte de a accepta modificarea acordului din 2005 pentru a imputa Bulgargaz un refuz de a furniza (punctele 543-648 din hotărârea atacată). Hotărârea atacată face referire la cele trei condiții impuse de Bulgargaz în această privință: (i) obligația de a furniza o serie de documente referitoare la condițiile de utilizare a gazoductului român 1; (ii) obligația ca Transgaz să garanteze Bulgargaz, până la sfârșitul anului 2016, o anumită capacitate pe acest gazoduct;
și (iii) condiționarea eliberării capacității neutilizate de reducerea taxei anuale fixe prevăzute în acordul din 2005 (punctul 545 din hotărârea atacată). Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin aplicarea eronată a mai multor excepții – protecția intereselor comerciale, acțiunea statului și securitatea aprovizionării – invocate pentru a justifica impunerea acestor condiții de către Bulgargaz.
–       Admisibilitate
141. Aprecierea comportamentului Bulgargaz în cursul discuțiilor privind renegocierea acordului din 2005 constituie, în esență, o apreciere a faptelor de către Tribunal, care nu poate fi supusă controlului Curții(62). Cu toate acestea, în măsura în care Comisia invocă erori de drept referitoare la aplicarea de către Tribunal a diferitelor criterii juridice, argumentele sale sunt admisibile în această măsură și, prin urmare, trebuie examinate(63).
–       Apreciere
–        Protecția intereselor comerciale
142. La punctele 547 și 594 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat pe Hotărârea Generics (UK) ș.a., potrivit căreia, în esență, o întreprindere aflată în poziție dominantă este autorizată să își protejeze propriile interese comerciale în cazul în care acestea sunt atacate și poate adopta măsuri rezonabile pe care le consideră adecvate în vederea protejării intereselor sale comerciale.
143. Comisia se limitează să repună în discuție în termeni abstracți trimiterea la acea excepție, fără a explica motivul pentru care aceasta ar trebui considerată efectiv eronată. Prin urmare, argumentul său se întemeiază numai pe premisa potrivit căreia Hotărârea Generics (UK) ș.a. nu poate justifica un comportament anticoncurențial. Cu toate acestea, hotărârea atacată nu se întemeiază pe o asemenea constatare. Tribunalul se limitează să invoce excepția referitoare la protecția intereselor comerciale pentru a explica motivele pentru care a considerat că cererile formulate de Bulgargaz, menționate la punctul 140 din prezentele concluzii, erau adecvate în speță. Mai presus de toate, Comisia face referire la situația C Energy cu titlu ilustrativ pentru susținerea argumentului său. Cu toate acestea, este cert că situația acestei întreprinderi era lipsită de pertinență în cadrul discuțiilor dintre Bulgargaz și Transgaz referitoare la renegocierea acordului din 2005(64).
144. Având în vedere cele de mai sus, argumentele Comisiei nu sunt suficient de clare și de precise pentru a permite Curții să își exercite controlul jurisdicțional(65) și, prin urmare, trebuie respinse.
–        Acțiunea statului
145. Tribunalul a constatat că comportamentul Bulgargaz pe piețele relevante a fost limitat în mod semnificativ de un ansamblu de obligații impuse de autoritățile publice bulgare în virtutea calității Bulgargaz de unic furnizor public în Bulgaria (punctul 571 din hotărârea atacată), ceea ce era de natură să exonereze Bulgargaz de răspundere în temeiul
excepției „acțiunii statului”. Comisia contestă aceste constatări, susținând că Tribunalul nu a aplicat limitele stricte care reglementează această excepție. Mai precis, ea susține, în primul rând, că Tribunalul nu a stabilit că cadrul de reglementare impunea Bulgargaz să nu elibereze o anumită capacitate pe gazoductul român 1 și, în al doilea rând, că nici obligațiile legale ale Bulgargaz de a garanta securitatea aprovizionării nu îi impuneau acesteia să nu elibereze respectiva capacitate.
146. Subliniem că Comisia nu prezintă niciun argument specific care să demonstreze că condițiile aferente excepției „acțiunii statului” nu erau efectiv îndeplinite în speță. În consecință, argumentul său cu privire la acest aspect trebuie respins.
–        Securitatea aprovizionării
147. Tribunalul a statuat că, în perioada încălcării, Bulgargaz opera pe piețele bulgare de furnizare de gaze în temeiul unei licențe pentru furnizarea publică de gaze care îi impunea o serie de obligații în calitate de operator unic care garanta securitatea aprovizionării cu gaze în Bulgaria (punctul 549 din hotărârea atacată). Comisia susține că Tribunalul nu a stabilit că un eventual refuz de eliberare a capacității neutilizate pe gazoductul român 1 ar fi putut afecta aprovizionarea cu gaze în Bulgaria.
148. Observăm că, în susținerea argumentului său foarte succint, Comisia se referă la cererile de acces formulate de C Energy și de Overgas. Cu toate acestea, este cert că aceste cereri individuale nu au fost luate în considerare de Tribunal în cadrul aprecierii sale privind renegocierea acordului din 2005.
149. În consecință, acest argument, precum și întreaga argumentație referitoare la comportamentul Bulgargaz în cursul renegocierii acordului din 2005 ar trebui respinse.
iii) Durata negocierilor
150. În ceea ce privește a treia critică, referitoare la durata negocierilor, Tribunalul a precizat întinderea analizei sale de la punctul 652 din hotărârea atacată, arătând că „durata renegocierii acordului din 2005 constituie un element de probă invocat de Comisie pentru a demonstra existența strategiei anticoncurențiale pe care a constatat că reclamantele o adoptaseră”. Cu toate acestea, Tribunalul a considerat că Comisia nu a demonstrat că durata respectivei renegocieri era imputabilă Bulgargaz, aspect contestat de Comisie.
151. În această privință, este suficient să se arate că influența comportamentului Bulgargaz asupra duratei negocierilor ține de o simplă apreciere a faptelor și, prin urmare, nu este de competența Curții în cadrul unui recurs(66).
152. Având în vedere toate cele de mai sus, al șaselea motiv de recurs trebuie respins în totalitate.
B.      Accesul la rețeaua de transport și la stația de înmagazinare Chiren
1.      Al șaptelea motiv de recurs
153. Al șaptelea motiv de recurs privește dreptul de acces la rețeaua de transport bulgară. În esență Tribunalul a constatat că Bulgartransgaz a împiedicat, a restrâns și a întârziat accesul terților la această rețea de transport începând cu 29 septembrie 2010 și până la 31 decembrie 2012. Tribunalul a concluzionat însă că Comisia nu a demonstrat, în primul rând, că un astfel de comportament a putut avea capacitatea de a restrânge concurența pe piețele bulgare de furnizare de gaze și, în al doilea rând, că acest comportament a continuat după 31 decembrie 2012.
a)      Argumentele părților
154. Comisia susține, în primul rând, că Tribunalul a considerat în mod eronat că, deși Comisia a demonstrat că, între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012, Bulgartransgaz nu și‑a îndeplinit obligațiile legale prin împiedicarea, restrângerea și întârzierea accesului terților la rețeaua de transport, aceasta nu a demonstrat că un astfel de comportament era de natură să restrângă efectiv, iar nu doar ipotetic, concurența, întrucât întreprinderile în cauză nu aveau acces la gazoductul român 1 la momentul respectiv (punctele 951-954 din hotărârea atacată). În această privință, Comisia, susținută de Overgas, arată că constatarea unei practici abuzive în aval nu implică în mod necesar că refuzul de a acorda acces la capacitatea din amonte este de asemenea ilegal și imputabil aceleiași entități. Comisia susține, în al doilea rând, că Tribunalul a statuat în mod eronat că constatarea din decizia în litigiu potrivit căreia Bulgartransgaz nu a acordat Overgas un acces satisfăcător la rețeaua de transport pentru anul 2013 se întemeia numai pe faptul că acest acces era supus accesului pretins restrâns la gazoductul român 1 acordat Overgas în aceeași perioadă. În consecință, întrucât Tribunalul a statuat că un astfel de acces la gazoductul român 1 nu era restrâns, concluzia sa potrivit căreia accesul la rețeaua de transport nu era restrâns a fost de asemenea eronată (punctele 874-878 și 880 din hotărârea atacată). În plus, Comisia susține că, în cazul în care constatarea Tribunalului privind accesul acordat Overgas la gazoductul român 1 în anul 2013 ar trebui înlăturată pentru rațiunile expuse în cadrul primului motiv de recurs, motivarea
acestuia referitoare la rețeaua de transport pentru aceeași perioadă ar trebui de asemenea, în mod logic, să fie înlăturată.
155. Grupul BEH susține, în primul rând, că argumentele Comisiei privind accesul la rețeaua de transport între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012 sunt nefondate, în măsura în care refuzul de a acorda acces la gazoductul român 1 nu a fost cauzat de grupul BEH, ci de Transgaz. În aceste condiții, cele două întreprinderi în cauză, și anume Overgas și Toplofikacia Razgrad(67), nu puteau, în orice caz, să aibă acces la piețele bulgare ale gazelor naturale pentru motive independente de voința Bulgartransgaz, chiar dacă ar fi existat un acces regulat la rețeaua de transport. Grupul BEH susține astfel că comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la rețeaua de transport nu avea, în ultimă instanță, capacitatea să producă efecte de excludere efective, spre deosebire de cele pur ipotetice, pe aceste piețe. În al doilea rând, grupul BEH susține că argumentele Comisiei referitoare la accesul la rețeaua de transport începând cu anul 2013 sunt inadmisibile și inoperante, întrucât Comisia face trimiteri încrucișate la primul motiv de recurs referitor la accesul la gazoductul român 1, fără a invoca niciun argument relevant în contextul accesului la rețeaua de transport.
b)      Apreciere
1)      Accesul la rețeaua de transport între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012
156. Tribunalul a constatat că Comisia a stabilit că Bulgartransgaz a împiedicat, a restrâns și a întârziat accesul la rețeaua de transport pentru Overgas și Toplofikacia Razgrad între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012 (punctele 949 și 950 din hotărârea atacată). Cu toate acestea, Tribunalul a statuat că, chiar dacă Bulgartransgaz ar fi acordat acestor două întreprinderi un acces satisfăcător la rețeaua de transport menționată, acestea nu ar fi putut intra pe piețele bulgare de furnizare de gaze, întrucât nu au avut acces prealabil la gazoductul român 1 pentru motive care nu sunt imputabile grupului BEH. În aceste condiții, Tribunalul a considerat că comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la rețeaua de transport nu era susceptibil să producă efecte de excludere efective, spre deosebire de cele pur ipotetice, pe aceste piețe (punctele 949 și 950 din hotărârea atacată). Comisia contestă această concluzie, susținând că Tribunalul nu a aplicat criteriul juridic adecvat. În opinia sa, problema ar fi trebuit să fie dacă, în mod obiectiv, comportamentul în cauză era susceptibil de a restrânge concurența, iar nu dacă se putea dovedi că astfel de efecte s‑au produs efectiv.
157. Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că Tribunalul și‑a plasat analiza în contextul jurisprudenței Curții, care prevede în esență că, pentru ca un comportament care intră în domeniul de aplicare al unei practici de excludere să poată fi calificat drept abuziv, acesta trebuie să fi avut capacitatea de a restrânge concurența și în special de a produce efectele de excludere reproșate. O astfel de apreciere trebuie să ia în considerare toate împrejurările de fapt relevante(68). În plus, Tribunalul a arătat că aceste efecte de excludere nu trebuie să aibă un caracter pur ipotetic. În consecință, Comisia nu se poate baza pe efectele pe care această practică le‑ar putea produce sau le‑ar fi putut produce dacă anumite împrejurări speciale, care nu erau cele care prevalau pe piață la momentul punerii sale în aplicare și a căror realizare era atunci puțin probabilă, s‑au realizat sau se realizează(69).
158. În speță, în ceea ce privește organizarea piețelor bulgare ale gazelor naturale, este cert că rețeaua de transport este situată în aval de gazoductul român
1, întrucât aprovizionarea cu gaze a Bulgariei depindea aproape în întregime de importurile de gaz rusesc (punctul 6 din hotărârea atacată), și că gazoductul român 1 era singura cale viabilă pentru transportul gazului din Rusia (punctul 10 din hotărârea atacată).
159. În consecință, se ridică problema dacă, pentru a demonstra că comportamentul Bulgartransgaz în legătură cu accesul la rețeaua de transport putea fi calificat drept abuziv, în măsura în care avea capacitatea să producă efecte de excludere efective, iar nu pur ipotetice, Comisia trebuia de asemenea să demonstreze faptul că întreprinderile care solicitau un astfel de acces obținuseră un acces prealabil la gazoductul român 1 sau că nu puteau obține un astfel de acces din motive imputabile grupului BEH.
160. În această privință, subliniem următoarele elemente.
161. În primul rând, astfel cum s‑a arătat la punctul 156 din prezentele concluzii, Tribunalul a constatat că accesul la rețeaua de transport acordat de Bulgartransgaz societăților Overgas și Toplofikacia Razgrad nu a fost unul satisfăcător în perioada 29 septembrie 2010-31 decembrie 2012. Această afirmație nu este contestată în stadiul recursului.
162. În al doilea rând, Tribunalul a statuat că Bulgargaz controla accesul terților la gazoductul român 1, din moment ce un terț care dorea să aibă acces la acest gazoduct în perioada încălcării avea nevoie ca Bulgargaz să își dea consimțământul ca Transgaz să ofere capacitate în conformitate cu dispozițiile articolului 17.1 din acordul din 2005 sau să subînchirieze o parte din capacitatea sa neutilizată (punctul 149 din hotărârea atacată). În al treilea rând, Tribunalul a amintit de asemenea în esență că Comisia făcuse referire în decizia în litigiu la interdependența dintre cele trei infrastructuri în cauză, și anume gazoductul român 1, rețeaua de transport și stația de înmagazinare Chiren (punctul 1116 din hotărârea atacată). În perioada în cauză, accesul la gazoductul român 1 a fost necesar pentru transportul gazelor către rețeaua de transport, iar accesul la rețeaua de transport a fost de asemenea necesar pentru transportul gazelor către stația de înmagazinare Chiren. Mai precis, în ceea ce privește interacțiunea dintre gazoductul român 1 și rețeaua de transport, Tribunalul a arătat că accesul la rețeaua de transport urma o procedură în două etape. În esență, într‑o primă etapă, Bulgartransgaz trebuia să examineze cererea și să elaboreze un aviz scris privind condițiile de acces sau un refuz motivat. În cazul unui aviz favorabil, într‑o a doua etapă, Bulgartransgaz trebuia să ofere solicitantului accesului un contract de transport sau să emită un refuz motivat. În această a doua etapă ar putea fi cerută dovada că solicitantul accesului încheiase, în amonte, un contract de furnizare a gazelor (punctele 738, 742, 746 și 749 din hotărârea atacată). Prin urmare, potrivit Comisiei, Bulgartransgaz și Bulgargaz au fost în măsură să influențeze și să contribuie împreună la împiedicarea, la restricționarea și la întârzierea accesului terților la aceste infrastructuri (punctul 1117 din hotărârea atacată).
163. În al patrulea rând, Tribunalul a constatat că niciun element din dosar nu demonstra că, în perioada încălcării, Transgaz a informat Bulgargaz că existau cereri individuale ale unor terți de acces la capacitatea gazoductului român 1. Este de asemenea cert că Overgas transmisese astfel de cereri direct către Transgaz (punctele 291 și 292 din hotărârea atacată).
164. Rezultă din ceea ce precedă că, în primul rând, nu există nicio dovadă că cererile individuale directe formulate de Overgas și de Toplofikacia Razgrad, având ca obiect accesul la gazoductul român 1, au fost transmise Bulgargaz. În al doilea rând, Bulgartransgaz a împiedicat, a restrâns și a întârziat accesul Overgas și Toplofikacia Razgrad la rețeaua de transport în perioada relevantă. Este de asemenea cert că Bulgargaz era strâns legată de Bulgartransgaz în calitate de membră a grupului BEH și că demonstrarea accesului la gazoductul român 1 nu era decât o procedură ulterioară, după finalizarea procedurii inițiale de acordare a accesului la rețeaua de transport.
165. În astfel de împrejurări, jurisprudența citată la punctul 157 din prezentele concluzii nu susține constatarea potrivit căreia comportamentul Bulgartransgaz referitor la accesul la rețeaua de transport poate constitui o încălcare a articolului 102 TFUE
numai după ce s‑a stabilit că imposibilitatea Overgas și a Toplofikacia Razgrad de a avea acces la gazoductul român 1 era imputabilă Bulgargaz.
166. În această privință, este adevărat că, pentru ca o practică să poată fi calificată drept abuzivă, efectele sale de excludere nu trebuie să fie pur ipotetice. Cu toate acestea, în speță, faptul că Transgaz nu a transmis solicitările Overgas de acces la gazoductul român 1 nu poate fi considerat drept „anumite împrejurări speciale, care nu erau cele care prevalau pe piață la momentul punerii sale în aplicare și a căror realizare era atunci puțin probabilă”, astfel cum se arată la punctul 70 din Hotărârea Servizio Elettrico Nazionale ș.a., întrucât comportamentul Transgaz în această privință nu poate fi considerat o condiție de piață. În consecință, modul în care Transgaz a tratat astfel de cereri nu poate fi considerat o împrejurare care prevala pe piețele bulgare ale gazelor naturale la momentul formulării cererilor de acces la rețeaua de transport.
167. În această privință, trebuie amintit de asemenea că un solicitant de acces la o rețea de transport putea în continuare să obțină accesul la gazoductul român 1 după încheierea primei etape sau chiar după a doua etapă a procedurii de acces la rețeaua de transport și înainte de executarea contractului de transport (punctul 777 din hotărârea atacată). Cu alte cuvinte, în speță, accesul la gazoductul român 1 putea fi obținut la mult timp după momentul manifestării comportamentului Bulgartransgaz pe care Tribunalul l‑a considerat ca fiind de natură să împiedice, să restrângă și să întârzie accesul Overgas și al Toplofikacia Razgrad la rețeaua de transport între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012. În plus, Bulgargaz și Bulgartransgaz, în calitate de întreprinderi dominante, aveau o răspundere specială de a nu aduce atingere prin comportamentul lor unei concurențe efective și nedenaturate pe piața internă(70). Într‑un asemenea context, concluzia potrivit căreia, în urma aprecierii Comisiei efectuate în raport cu testul Bronner, comportamentul Bulgargaz nu a încălcat articolul 102 TFUE în ceea ce privește accesul Overgas la gazoductul român 1 înainte de anul 2013 nu poate fi interpretată în sensul că comportamentul Bulgartransgaz referitor la accesul la rețeaua de transport nu constituia o asemenea încălcare. Este suficient să se arate că o astfel de apreciere comună a comportamentului acestor două întreprinderi este contrară constatării Tribunalului potrivit căreia, în temeiul Normelor privind acordarea accesului la rețelele de transport și/sau de distribuție a gazelor, adoptate prin Decizia nr. Л-2 (Decizia P-2) a autorității bulgare de reglementare din 14 mai 2007 (DV nr. 45 din 8 iunie 2007, p. 51), Bulgartransgaz nu era autorizată să refuze accesul solicitat la rețeaua de transport pentru simplul motiv că dovada accesului la gazoductul român 1 nu a fost furnizată la momentul introducerii cererii (punctul 771 din hotărârea atacată). În această privință, dovada accesului la gazoductul român 1 trebuia să se facă, în principiu, numai în a doua etapă a procedurii (punctul 770 din hotărârea atacată). Astfel, prin restrângerea accesului la rețeaua de transport în cursul primei etape a acestei proceduri, comportamentul Bulgartransgaz a avut ca efect specific înlăturarea posibilității Overgas și a Toplofikacia Razgrad de a avea acces la a doua etapă a procedurii în cauză.
168. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că comportamentul Bulgartransgaz referitor la accesul la rețeaua de transport între 29 septembrie 2010 și 31 decembrie 2012 nu era susceptibil să aibă efecte de excludere efective, spre deosebire de cele pur ipotetice, pe piețele bulgare ale gazelor naturale, astfel încât argumentele Comisiei ar trebui admise pentru acest motiv.
2)      Accesul la rețeaua de transport după 1 ianuarie 2013
169. Tribunalul a considerat că din decizia în litigiu reiese că Comisia și‑a întemeiat constatarea potrivit căreia accesul la rețeaua de transport acordat Overgas pentru anul 2013 era restrictiv, exclusiv pe modul în care Overgas a obținut, pentru același an, accesul la gazoductul român 1, pe care Comisia l‑a considerat de asemenea restrictiv. Cu toate acestea, întrucât Tribunalul a arătat că Comisia nu a demonstrat că Bulgargaz nu acordase Overgas un acces satisfăcător la gazoductul român 1 pentru anul 2013, acesta a ajuns la aceeași concluzie în ceea ce privește rețeaua de transport (punctele 874-878 și 880 din hotărârea atacată). Comisia contestă constatările Tribunalului pentru motivul că, în măsura în care acesta a reținut în mod eronat caracterul satisfăcător al accesului Overgas la gazoductul român 1, concluzia dedusă de acesta, potrivit căreia accesul Overgas la rețeaua de transport a fost satisfăcător, este, în mod necesar, afectată de aceeași eroare.
170. Trebuie să se constate că argumentația Comisiei este deosebit de confuză, întrucât este întemeiată pe o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea comportamentului Bulgargaz referitor la accesul la rețeaua de transport începând de la 1 ianuarie 2013.
171. În hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, în decizia în litigiu, constatarea potrivit căreia Bulgartransgaz nu a acordat Overgas un acces satisfăcător la rețeaua de transport pentru anul 2013 se întemeiază numai pe faptul că acest acces era condiționat de accesul acordat Overgas la gazoductul român 1 în anul 2013. Cu toate acestea, potrivit Comisiei, un astfel de acces la gazoductul român în anul 2013 era, în sine, abuziv, astfel încât aceeași concluzie ar trebui să se aplice accesului acordat la rețeaua de transport. Cu toate acestea, pentru a justifica această afirmație, Comisia invocă pretinse erori de drept, astfel cum sunt prezentate în cadrul primului motiv de recurs.
172. În această privință, trebuie arătat că primul motiv de recurs nu privea condițiile de acces al Overgas la gazoductul român 1 în anul 2013. În consecință, Comisia nu se poate întemeia pe argumentele invocate în cadrul primului motiv de recurs în susținerea argumentelor sale referitoare la accesul Overgas la rețeaua de transport începând cu 1 ianuarie 2013.
173. În memoriul în duplică, Comisia adaugă totuși că Tribunalul a aplicat, la punctele 418 și 419 din hotărârea atacată, privind aprecierea duratei de trei luni prevăzute în contractul de acces al Overgas la gazoductul român 1 pentru anul 2013, criteriul stabilit în Hotărârea Generics (UK) ș.a., a cărui aplicare a fost contestată în cadrul primului motiv de recurs. În această privință, observăm că Hotărârea Generics (UK) ș.a. nu este menționată decât în termeni generali, fiind citat punctul 154 din această hotărâre, care nu privește criteriul în discuție dezbătut în cadrul primului motiv de recurs referitor la aprecierea noțiunii de concurență potențială.
174. Având în vedere cele de mai sus, trebuie respinsă critica privind accesul Overgas la rețeaua de transport începând cu 1 ianuarie 2013.
175. Din cele ce precedă rezultă că al șaptelea motiv de recurs trebuie admis în parte, în măsura în care Tribunalul a considerat că comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la rețeaua de transport în perioada 29 septembrie 2010-31 decembrie 2012 nu era susceptibil să aibă efecte de excludere efective, spre deosebire de cele pur ipotetice, pe piețele bulgare ale gazelor naturale.
2.      Al optulea motiv de recurs
176. Al optulea motiv de recurs privește accesul la stația de înmagazinare Chiren. În esență, Tribunalul a arătat că Comisia a stabilit că Bulgartransgaz a împiedicat, a restrâns și a întârziat accesul terților la stația de înmagazinare Chiren între 30 iulie 2010 și 19 septembrie 2014 (punctul 1089 din hotărârea atacată). În plus, Tribunalul a considerat că Comisia a stabilit că un astfel de comportament a putut avea capacitatea de a restrânge concurența pe piețele bulgare de furnizare de gaze între 5 iunie 2012 și 19 septembrie 2014, întrucât ambele societăți care solicitau accesul la stația de înmagazinare Chiren aveau de asemenea acces la rețeaua de transport și/sau la gazoductul român 1 (punctul 1104 din hotărârea atacată). De asemenea Tribunalul a statuat că Comisia nu a demonstrat că acest comportament a putut avea capacitatea de a restrânge concurența și în special de a împiedica societatea F și Overgas să intre pe piețele bulgare de furnizare de gaze între 30 iulie 2010 și 5 iunie 2012, întrucât aceste întreprinderi nu avuseseră acces prealabil la gazoductul român 1 la momentul respectiv (punctul 1099 din hotărârea atacată).
a)      Argumentele părților
177. Comisia susține că Tribunalul a săvârșit erori de apreciere juridică la punctele 1092-1103 din hotărârea atacată, prin faptul că a constatat că comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la stația de înmagazinare Chiren nu a putut avea capacitatea de a restrânge concurența pentru perioada cuprinsă între 30 iulie 2010 și 5 iunie 2012. În esență acest argument se întemeiază pe o logică similară celei reținute în cadrul celui de al șaptelea motiv de recurs, potrivit căreia, în măsura în care terții au solicitat accesul la gazoductul român 1 și la stația de înmagazinare Chiren, lipsa unui comportament abuziv dovedit al grupului BEH referitor la gazoductul român 1 aflat în amonte nu face ca efectele anticoncurențiale ale comportamentului Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la stația de înmagazinare Chiren aflată în aval să fie doar ipotetice. Comisia adaugă că, pentru rațiunile expuse în cadrul primului motiv, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a afirmat, la punctul 1094 din hotărârea atacată, că Comisia nu a demonstrat că comportamentul Bulgargaz referitor la accesul la gazoductul român 1 constituia un refuz al accesului, susceptibil să intre în domeniul de aplicare al articolului 102 TFUE. În sfârșit, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare la punctul 1103 din hotărârea atacată atunci când a considerat că capacitatea de a produce efecte anticoncurențiale trebuia să fie, în sine, problematică, jurisprudența impunând doar capacitatea intrinsecă a comportamentului de a produce efecte.
178. Grupul BEH face trimitere la argumentele pe care le‑a invocat ca răspuns la primul și la al șaptelea motiv de recurs, pentru a răspunde argumentației Comisiei întemeiate pe aceleași motive de recurs. În plus, în ceea ce privește punctul 1103 din hotărârea atacată, grupul BEH susține că recursul nu identifică niciun punct în care raționamentul contestat ar fi fost invocat pentru a infirma un element al deciziei în litigiu, ceea ce ar face ca acesta să fie inoperant și inadmisibil.
b)      Apreciere
179. Tribunalul a constatat că Comisia a demonstrat că Bulgartransgaz a împiedicat, a restrâns și a întârziat accesul societăților F și Overgas la stația de înmagazinare Chiren în perioada 30 iulie 2010-5 iunie 2012. Cu toate acestea, aplicând același raționament ca în cazul evaluării efectelor de excludere pe piețele bulgare ale gazelor ale comportamentului comparabil în ceea ce
privește rețeaua de transport, Tribunalul a considerat că Comisia nu a demonstrat că comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la stația de înmagazinare Chiren a putut avea capacitatea de a restrânge concurența pe aceste piețe, întrucât societățile F și Overgas nu aveau acces prealabil la gazoductul român 1 și, în consecință, nu puteau pătrunde pe aceste piețe în perioada menționată. Comisia contestă această concluzie, invocând în esență aceleași argumente ca cele prezentate în cadrul celui de al șaptelea motiv de recurs.
180. Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că atât raționamentul Tribunalului din hotărârea atacată, cât și argumentele Comisiei din cadrul recursului se întemeiază pe exact aceleași argumente precum cele invocate în cadrul celui de al șaptelea motiv de recurs.
181. Prin urmare, pentru motivele expuse la punctele 156-168 din prezentele concluzii, al optulea motiv de recurs ar trebui admis, fără a fi necesar să se examineze celelalte argumente invocate de Comisie.
C.      Încălcarea unică și continuă (al nouălea motiv de recurs)
182. Al nouălea motiv de recurs se referă la aplicarea de către Tribunal a Hotărârii Frucona(71) și urmărește să demonstreze că unicul motiv întemeiat pe comportamentul Bulgartransgaz privind stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 nu putea, fără a denatura decizia în litigiu prin substituirea aprecierii faptelor de către Comisie cu o nouă apreciere a faptelor, să constituie motivarea esențială sau chiar suficientă susceptibilă să fundamenteze, singură, dispozitivul deciziei.
1.      Argumentele părților
183. Comisia susține, în primul rând, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât ar fi trebuit să aplice criteriul stabilit în Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens(72) în locul celui stabilit în Hotărârea Frucona. În această privință, Comisia susține că criteriul stabilit la punctul 46 din Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens îi permite să anuleze în parte o decizie atunci când încălcarea unică și continuă în cauză poate fi divizată în comportamentele distincte care o compun. Potrivit acestei jurisprudențe, întreprinderii în cauză trebuie să i se fi oferit posibilitatea, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că îi erau imputate comportamente distincte care compuneau respectiva încălcare și, prin urmare, să se apere, iar respectiva decizie să fie suficient de clară în această privință. Prin urmare, Comisia susține, în al doilea rând, că Tribunalul a considerat în mod eronat că unicul motiv întemeiat pe comportamentul Bulgartransgaz privind stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 nu putea să constituie motivarea esențială sau chiar suficientă susceptibilă să fundamenteze, singură, dispozitivul deciziei menționate. În această privință, Comisia arată că atât comunicarea privind obiecțiunile, cât și decizia în litigiu sunt suficient de detaliate în ceea ce privește faptul că refuzul Bulgartransgaz de a acorda acces la stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 a fost stabilit ca reprezentând atât o încălcare unică și continuă, cât și o încălcare distinctă. În consecință, condițiile unei anulări în parte erau îndeplinite în speță.
184. Grupul BEH contestă argumentul Comisiei.
2.      Apreciere
a)      Observație introductivă privind noțiunea de încălcare unică și continuă
185. Noțiunea de încălcare unică și continuă a apărut în jurisprudența Curții la sfârșitul anilor 1990 în scopul aplicării articolului 85 CE(73). Ulterior, aceasta a fost aplicată și în contextul abuzului de poziție dominantă(74). Prin urmare, principalele caracteristici ale încălcării unice și continue sunt deja relativ bine definite(75) și pot fi rezumate pe scurt după cum urmează.
186. Esența unei încălcări unice și continue este existența unui obiectiv comun urmărit de mai multe întreprinderi, menționat în jurisprudența existentă drept „plan de ansamblu”. Astfel, în ipoteza în care diferitele comportamente se înscriu într‑un „plan de ansamblu”, din cauza obiectului identic al acestora care denaturează concurența în cadrul pieței interne, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste comportamente în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblu(76).
187. În cazul unor comportamente care, în cadrul unui plan de ansamblu, au contribuit la săvârșirea unei pretinse încălcări a articolului 102 TFUE, autoritatea însărcinată cu investigația poate alege să califice fiecare dintre aceste comportamente ca făcând parte numai dintr‑o încălcare unică și continuă, fără a o califica în mod necesar drept încălcare distinctă a dispoziției menționate(77), sau să trateze fiecare dintre respectivele comportamente drept încălcări autonome și apoi să le grupeze ca pe o încălcare unică și continuă(78).
188. În consecință, abordarea reținută în decizia de adoptare a unui act prin care se constată o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE este esențială, din moment ce, pentru întreprinderea în cauză, din simplul fapt că a fost sancționată pentru participarea la respectiva încălcare unică și continuă nu rezultă că fiecare comportament din cadrul încălcării a fost, în sine, în mod necesar nelegal în temeiul acestei dispoziții. Astfel, două comportamente diferite ar putea fi legale dacă ar fi evaluate separat, dar considerate abuzive în temeiul articolului 102 TFUE pentru motivul că, împreună, acestea fac parte dintr‑un plan de ansamblu care se îndepărtează de concurența bazată pe merite și care are efecte anticoncurențiale. De asemenea nu rezultă în mod necesar din faptul că nu s‑a constatat existența unei încălcări unice și continue că unul (sau mai multe) dintre comportamentele care constituie acea pretinsă încălcare nu ar putea constitui ele însele o încălcare a articolului 102 TFUE.
189. Atunci când controlul jurisdicțional al unei decizii de constatare a unei încălcări unice și continue conduce în cele din urmă la concluzia că respectiva constatare a fost eronată, pot fi avute în vedere două situații potențiale. Pe de o parte, decizia ar putea fi anulată în totalitate dacă diferitele comportamente ale pretinsei încălcări nu ar fi apreciate ca încălcări distincte ale articolului 102 TFUE. Pe de altă parte, aceasta ar putea fi anulată în parte în cazul în care unul sau mai multe dintre aceste comportamente ar fi considerate încălcări distincte ale articolului 102 TFUE. În această privință, trebuie amintit că anularea în parte a unui act de drept al Uniunii nu este posibilă decât în măsura în care elementele a căror anulare este solicitată pot fi separate de restul actului. Această condiție nu este îndeplinită atunci când anularea în parte a unui act ar avea ca efect modificarea substanței acestuia(79).
190. Criteriul juridic care trebuie aplicat pentru a stabili dacă și în ce măsură elementele unei decizii a Comisiei de constatare a unei încălcări unice și continue pot fi separate unele de celelalte a fost stabilit de Curte în contextul articolului 101 TFUE. Raționamentul relevant poate fi transpus în cazul articolului 102 TFUE, întrucât criteriul se bazează pe elemente comune investigării oricărui presupus comportament anticoncurențial.
191. În primul rând, întreprinderea respectivă trebuie să fi fost în măsură, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că îi era de asemenea imputat fiecare dintre comportamentele care compuneau încălcarea respectivă. În al doilea rând, respectiva decizie trebuie să fie suficient de clară în această privință(80). Atunci când Comisia are intenția să impute destinatarilor unei comunicări privind obiecțiunile nu numai o încălcare unică și continuă, ci și fiecare dintre comportamentele care constituie încălcarea respectivă, privite separat ca încălcări distincte, respectarea dreptului la apărare al acestor destinatari impune ca, în comunicarea amintită, Comisia să expună elementele necesare pentru a permite să se înțeleagă că Comisia intenționează să sancționeze atât încălcarea
unică și continuă menționată, cât și fiecare dintre aceste încălcări distincte(81).
192. Argumentele invocate de Comisie în cadrul acestui al nouălea motiv de recurs trebuie examinate în lumina tuturor acestor considerații.
b)      Primul aspect al celui de al nouălea motiv de recurs
193. Comisia susține că Tribunalul nu a aplicat criteriul juridic adecvat pentru a stabili dacă decizia în litigiu nu putea fi anulată decât în parte, iar nu în totalitate.
194. În hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, în cadrul controlului legalității actelor în temeiul articolului 263 TFUE, instanța Uniunii nu poate substitui motivarea autorului actului în cauză cu propria motivare. Această afirmație se întemeiază pe aplicarea Hotărârii Frucona(82) (punctul 1109 din hotărârea atacată). În continuare, Tribunalul a arătat că motivarea deciziei în litigiu se întemeia pe doi piloni fundamentali (punctul 1111 din hotărârea atacată), și anume pe strategia anticoncurențială prin care se urmărea protejarea poziției dominante a Bulgargaz pe piețele bulgare de furnizare de gaze (punctele 1112-1117 din hotărârea atacată) și pe noțiunea de „încălcare unică și continuă” (punctele 1118-1134 din hotărârea atacată).
195. Tribunalul a considerat, în primul rând, că nici în motivarea deciziei atacate, nici cu atât mai puțin în dispozitivul acesteia Comisia nu a imputat grupului BEH mai multe încălcări distincte. În al doilea rând, acesta a considerat că încălcarea unică și continuă imputată grupului BEH se baza pe un element‑cheie, și anume o strategie anticoncurențială întemeiată pe interdependența comportamentelor referitoare la fiecare parte a infrastructurii de gaze în cauză și avea ca unic obiectiv blocarea piețelor bulgare de furnizare de gaze. În al treilea rând, Tribunalul a considerat că comportamentul pretins abuziv referitor la gazoductul român 1 constituie pivotul pe care s‑au întemeiat analiza Comisiei și motivarea deciziei în litigiu (punctele 1127 și 1128 din hotărârea atacată). În aceste condiții, Tribunalul a considerat că, având în vedere ansamblul comportamentelor reproșate grupului BEH în decizia în litigiu și accentul pus de aceasta pe interdependența, complementaritatea și consolidarea lor reciprocă, din dispozitivul deciziei în litigiu nu se putea deduce că acesta se întemeiază pe mai multe motive privind comportamente abuzive distincte, fiecare dintre acestea fiind suficient, în sine, pentru a‑l fundamenta (punctul 1131). În aceste condiții, Tribunalul a considerat că unicul motiv întemeiat pe comportamentul Bulgartransgaz privind stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 nu putea, fără a denatura decizia în litigiu prin substituirea aprecierii faptelor de către Comisie cu o nouă apreciere a faptelor, să constituie motivarea esențială sau chiar suficientă susceptibilă să fundamenteze, singură, dispozitivul deciziei menționate (punctul 1133).
196. Având în vedere cele de mai sus, din motivarea hotărârii atacate nu reiese în mod clar că Tribunalul a luat în considerare posibilitatea de a anula în parte decizia în litigiu.
197. Cu toate acestea, astfel cum am arătat la punctele 190 și 191 din prezentele concluzii, pentru a avea în vedere anularea în parte a unei decizii a Comisiei prin care se aplică o sancțiune pentru o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE, trebuie să se stabilească de asemenea faptul că fiecare dintre comportamentele individuale care compun respectiva încălcare unică și continuă, privite în sine și în mod izolat, ar putea fi de asemenea calificate drept încălcări distincte ale acestei dispoziții. În acest scop, Comisia trebuie să identifice și să califice ca atare fiecare dintre comportamentele menționate în mod separat.
198. În această privință, din cuprinsul punctului 195 din prezentele concluzii reiese că Tribunalul a statuat că nici în motivarea deciziei în litigiu, și cu atât mai puțin în dispozitivul acesteia, Comisia nu a imputat grupului BEH mai multe încălcări distincte. În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze în mod necesar că, prin faptul că a considerat că pretinsa încălcare unică și continuă nu cuprindea mai multe încălcări distincte, Tribunalul a considerat că diferitele părți ale deciziei în litigiu nu puteau fi separate unele de celelalte și că această decizie nu putea fi anulată în parte.
199. Numai după ce a constatat acest lucru, Tribunalul a examinat dacă dispozitivul deciziei în litigiu se putea baza numai pe unicul motiv întemeiat pe comportamentul Bulgartransgaz privind stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012.
200. Având în vedere cele de mai sus, nu se poate susține că Tribunalul nu a aplicat criteriul juridic adecvat pentru a stabili dacă decizia în litigiu nu putea fi anulată decât în parte, iar nu în totalitate, astfel încât acest argument ar trebui respins.
c)      Al doilea aspect al celui de al nouălea motiv de recurs
201. Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a afirmat că nu reieșea în mod clar din comunicarea privind obiecțiunile și din decizia în litigiu că comportamentul grupului BEH privind refuzul acordării accesului la stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 constituia o încălcare distinctă a articolului 102 TFUE, corespunzătoare unuia dintre comportamentele care compuneau pretinsa încălcare unică și continuă.
202. Astfel cum am arătat la punctul 191 din prezentele concluzii, nu este posibil să se stabilească faptul că o decizie a Comisiei privind o pretinsă încălcare a articolului 102 TFUE constă atât dintr‑o „încălcare unică și continuă”, cât și din încălcări distincte decât dacă acest lucru poate fi dedus în mod clar din motivare și din decizia respectivă. Cu alte cuvinte, dacă o astfel de motivare nu poate fi dedusă din ambele elemente, nu este posibilă anularea în parte a deciziei. Mai precis, Curtea a statuat că, atunci când Comisia are intenția să impute unei întreprinderi că a participat nu numai la o „încălcare unică și continuă”, ci și la mai multe încălcări distincte care cuprind o serie de comportamente ilicite, aceasta trebuie să indice în mod clar și să motiveze calificarea juridică drept încălcare distinctă pe care o atribuie fiecăruia dintre aceste comportamente(83).
203. În hotărârea atacată, Tribunalul a statuat la punctul 55 și a reiterat la punctul 1130 că articolul 1 din dispozitivul deciziei în litigiu este redactat după cum urmează: „Bulgarian Energy Holding EAD și filialele sale Bulgargaz EAD și Bulgartransgaz EAD au săvârșit o încălcare unică și continuă a articolului 102 [TFUE], întrucât acestea au refuzat accesul terților la rețeaua de transport […], la gazoductul […] român
1 și la [stația de înmagazinare] UGS Chiren, ceea ce a determinat un blocaj pe piețele de furnizare de gaze din Bulgaria”.
204. Din modul de redactare a dispozitivului deciziei în litigiu reiese că Comisia
a calificat cele trei comportamente relevante, referitoare la rețeaua de transport, la gazoductul român 1 și la stația de înmagazinare Chiren, ca fiind
doar comportamente care fac parte dintr‑o „încălcare unică și continuă” a articolului 102 TFUE, fără a le califica și pe fiecare dintre ele drept încălcări distincte ale articolului 102 TFUE.
205. În ceea ce privește motivarea deciziei în litigiu, Comisia susține, în mod abstract și fără a explica clar cum anume, că decizia în litigiu stabilește că fiecare comportament a împiedicat accesul la rețeaua de transport, la gazoductul român 1 și, respectiv, la stația de înmagazinare Chiren și că fiecare dintre aceste comportamente îndeplinește condițiile pentru a fi calificat drept încălcare a articolului 102 TFUE. Cu toate acestea, Comisia nu precizează care sunt considerentele specifice ale acestei decizii care permit să se considere că refuzul accesului la stația de înmagazinare Chiren după luna iunie 2012 constituia o încălcare distinctă a articolului 102 TFUE.
206. Mai precis, Comisia arată că punctul 6.2.4.5 din decizia în litigiu evaluează ca o formă distinctă de comportament un model clar în comportamentul Bulgartransgaz de împiedicare, de restrângere și de întârziere a accesului la stația de înmagazinare Chiren. Cu toate acestea, trebuie amintit în această privință că noțiunile de „comportament” și de „încălcare” nu ar trebui confundate(84). În această privință, din argumentația Comisiei reiese că aceasta a recunoscut că decizia în litigiu examina diverse comportamente pentru a stabili o încălcare unică și continuă. Totuși, aceste afirmații nu demonstrează că decizia menționată a stabilit că pretinsa încălcare unică și continuă cuprindea mai multe comportamente care constituiau ele însele încălcări.
207. Având în vedere cele de mai sus, acest argument ar trebui respins, astfel încât al nouălea motiv de recurs ar trebui respins în totalitate.
D.      Dreptul la apărare (al zecelea motiv de recurs)
208. Al zecelea motiv de recurs se referă la aprecierea de către Tribunal a unei presupuse încălcări a dreptului la apărare al grupului BEH, precum și a principiului bunei administrări. Tribunalul a identificat deficiențe în procedura administrativă în cursul căreia Comisia a organizat în total opt reuniuni cu Overgas și a întocmit note succinte neconfidențiale, precum și procese‑verbale detaliate confidențiale după fiecare dintre acestea. Overgas a prezentat observații scrise (denumite în continuare „observațiile ulterioare”) cu privire la șase dintre aceste reuniuni. Grupul BEH a avut acces mai întâi numai la notele succinte și la o versiune neconfidențială a observațiilor ulterioare referitoare la unele dintre aceste reuniuni. Grupul BEH a obținut ulterior acces la procesele‑verbale detaliate în cadrul procedurii camerei de date („data room”), prin intermediul unor reprezentanți externi care au întocmit un raport care a fost transmis reclamantelor în versiune neconfidențială. Tribunalul a statuat că, prin faptul că a acordat grupului BEH un acces excesiv de restrâns la dosar în cadrul procedurii camerei de date și prin faptul că a refuzat accesul la versiuni mai puțin cenzurate ale observațiilor ulterioare, Comisia a săvârșit o neregularitate procedurală susceptibilă să încalce dreptul la apărare al grupului BEH.
1.      Argumentele părților
209. Comisia susține, în primul rând, că Tribunalul a aplicat un criteriu juridic eronat pentru a examina efectele pretinselor neregularități procedurale asupra dreptului la apărare al reclamantei. În această privință, Tribunalul ar fi trebuit să verifice dacă accesul direct la dosar al grupului BEH, pe lângă accesul deja obținut prin intermediul reprezentanților săi externi în cursul procedurii camerei de date, i‑ar fi permis să își asigure mai bine apărarea. În al doilea rând, Comisia reproșează Tribunalului că a statuat în mod eronat că procedura camerei de date era în sine susceptibilă să afecteze dreptul la apărare al grupului BEH ca urmare a exercitării indirecte a accesului prin intermediul consilierilor juridici externi. În al treilea rând, Comisia susține că Tribunalul a denaturat elemente de probă referitoare la procesele‑verbale detaliate și la observațiile ulterioare, afirmând că aceste documente aveau o semnificație care nu trebuia ignorată pentru a ajuta grupul BEH să își asigure mai bine apărarea. În al patrulea rând, Comisia susține că Tribunalul a încălcat principiul contradictorialității. Astfel, deși Tribunalul a obligat Comisia să prezinte mai multe documente și a autorizat ulterior grupul BEH să își prezinte observațiile, acesta nu a oferit niciodată Comisiei posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere în scris.
210. Grupul BEH contestă argumentele Comisiei.
2.      Apreciere
a)      Utilizarea unei proceduri a camerei de date
1)      Observații introductive cu privire la procedura camerei de date
211. Problema centrală ridicată în cadrul celui de al zecelea motiv de recurs privește concilierea, în cauzele de concurență, a principiului respectării dreptului la apărare, care este consacrat de mult timp în ceea ce privește procedurile administrative(85), în special atunci când ia forma dreptului de acces la dosar, cu necesitatea de a proteja interesele legitime ale întreprinderilor în cauză în ceea ce privește secretele comerciale sau alte informații confidențiale. În prezenta cauză, această problemă destul de clasică apare sub forma specifică a utilizării de către Comisie a procedurii cunoscute sub denumirea de „procedura camerei de date”.
212. Astfel cum a statuat Curtea în mod constant, atât dreptul de a fi ascultat [articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă], cât și dreptul de acces la dosar [articolul 41 alineatul (2) litera (b) din cartă] constituie corolarul respectării dreptului la apărare în cadrul procedurilor administrative, care constituie un drept fundamental care face parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii(86). În contextul specific al dreptului concurenței, dreptul de acces la dosar presupune ca întreprinderii care face obiectul investigației să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care ar putea să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale(87).
213. Dreptul de acces la dosar nu constituie o prerogativă absolută și poate fi restrâns, în special deoarece trebuie pus în balanță cu principiul general al dreptului întreprinderilor la protecția secretelor lor comerciale(88). Aceste considerații sunt în special puse în aplicare în mod direct în dreptul concurenței prin intermediul articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, precum și al articolului 15 alineatul (2) și al articolului 16 din Regulamentul nr. 773/2004, care stabilesc normele detaliate privind utilizarea documentelor din dosar referitoare la o procedură în temeiul articolului 101 sau al articolului 102 TFUE.
214. Cerințele de mai sus sunt deosebit de sensibile în ceea ce privește investigațiile efectuate de Comisie în temeiul articolelor 101 și 102 TFUE, întrucât acest context specific impune colectarea de probe de la întreprinderi ale căror interese și strategii economice sau comerciale pot în mod necesar să difere sau chiar să necesite păstrarea secretului. Pentru a menține eficacitatea activității sale și pentru a se asigura că dispune de cele mai complete, relevante și utile informații posibile, a fost necesară, așadar, dotarea Comisiei cu diferite instrumente care să îi permită să colecteze și să utilizeze astfel de informații, cu respectarea principiilor rezumate la punctele 212 și 213 din prezentele concluzii.
215. În speță, Comisia a ales să combine utilizarea versiunilor cenzurate ale diferitelor documente și să acorde accesul la versiunea confidențială a acestor documente, prin intermediul unei proceduri a camerei de date. Această procedură are ca scop să acorde unei întreprinderi care face obiectul unei investigații accesul, în mod restrâns, la informațiile obținute de Comisie în cursul procedurilor desfășurate în temeiul articolelor 101 și 102 TFUE, protejând în același timp secretele comerciale și alte informații confidențiale. Pentru a îndeplini acest obiectiv, accesul la camera de date este restrâns la un număr limitat de persoane, și anume la consultanți externi. De asemenea acesta face obiectul unor condiții de acces restrictive: de exemplu timpul permis este limitat, comunicarea externă nu este permisă, iar consilierii externi pot utiliza numai anumite echipamente.
2)      Aplicarea în prezenta cauză
216. Prima problemă ridicată de Comisie privește punctul 1215 din hotărârea atacată. Acesta se întemeiază pe teza potrivit căreia Tribunalul ar fi considerat că utilizarea procedurii camerei de date prin intermediul unor reprezentanți externi a încălcat, în sine, dreptul la apărare al grupului BEH.
217. Considerăm că raționamentul Tribunalului cu privire la acest aspect este ambiguu, în măsura în care este dificil de înțeles dacă faptul că grupul BEH a putut să își exercite dreptul la apărare numai prin intermediul unor reprezentanți externi în cursul procedurii camerei de date este motivul pentru care Tribunalul a constatat că această procedură, astfel cum s‑a desfășurat în speță, era susceptibilă să afecteze drepturile respective. În aceste împrejurări și în măsura în care punctul 1215 din hotărârea atacată ar putea fi interpretat în acest sens este importantă clarificarea următoarelor aspecte.
218. Astfel cum s‑a arătat la punctul 214 din prezentele concluzii, este incontestabil că accesul la dosar prin intermediul unei proceduri a camerei de date nu este, prin însăși natura sa, un acces acordat în mod convențional în urma procedurii prevăzute la articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și la articolul 15 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 773/2004. Tocmai acesta este motivul pentru care însăși Comisia, la punctul 97 din Comunicarea Comisiei privind cele mai bune practici de desfășurare a procedurilor inițiate în aplicarea articolelor 101 și 102 TFUE (JO 2011, C 308, p. 6), arată că utilizarea unei proceduri a camerei de date poate „restrânge dreptul unei părți de a avea acces deplin la dosarul investigației”(89).
219. În aceste condiții, trebuie arătat de asemenea că, în pofida formei restrânse de divulgare pe care o autorizează, procedura camerei de date permite totuși să se acorde un acces indirect la documente confidențiale și, în consecință, să se faciliteze eventual posibilitatea unei părți de a semnala existența unor elemente dezincriminatoare. Cu alte cuvinte, acest instrument poate, în mod excepțional, să contribuie la realizarea unui echilibru între exercitarea legitimă a dreptului de acces la dosar al unei părți și protecția necesară a secretelor comerciale.
220. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că, deși accesul indirect la documente prin intermediul unei proceduri a camerei de date constituie o limitare clară a exercitării dreptului de acces la dosar, acesta nu privează în mod necesar întreprinderea în cauză de dreptul său la apărare. Prin urmare, o astfel de procedură poate fi adecvată atunci când sunt îndeplinite criteriile menționate în continuare. În primul rând, Comisia trebuie să stabilească necesitatea reală a protejării secretelor comerciale sau a altor informații confidențiale(90). În al doilea rând și în aceeași ordine de idei, ar trebui să se stabilească de asemenea motivul pentru care utilizarea camerei de date este, în cazul relevant, mai adecvată decât, de exemplu, pregătirea unor documente neconfidențiale susceptibile să îndeplinească în mod adecvat imperativele dreptului la apărare. În sfârșit, Comisia ar trebui de asemenea să acorde o atenție deosebită asigurării faptului că documentele transmise întreprinderii în cauză la sfârșitul procedurii camerei de date îi permit să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare, în special prin luarea la cunoștință a oricăror elemente dezincriminatoare cuprinse în dosarul Comisiei.
221. Cu toate acestea, în prezenta cauză, considerăm că punctul 1215 din hotărârea atacată nu trebuie interpretat în sensul că Tribunalul a constatat că utilizarea procedurii camerei de date a încălcat, în sine, dreptul la apărare al grupului BEH.
222. La punctul 1213 din hotărârea atacată, Tribunalul arată că, la momentul desfășurării procedurii camerei de date, informațiile cuprinse în procesele‑verbale detaliate ale acestor reuniuni aveau o natură istorică. În recurs, Comisia nu invocă niciun argument specific prin care să conteste această afirmație. În această privință, trebuie arătat că neregularitatea procedurală constatată la punctul 1238 din hotărârea atacată privește numai reuniunile care au avut loc la 13 octombrie 2010 (punctul 1228), la 13 ianuarie 2011 (punctul 1231), la 15 decembrie 2011 (punctul 1233) și la 17 iunie 2013 (punctul 1235), și anume acelea pe care Tribunalul le‑a considerat ca nemaifiind necesar să rămână confidențiale în cursul procedurii camerei de date.
223. În consecință, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că Comisia a săvârșit o eroare de procedură constând în acordarea accesului la documentația neconfidențială numai prin intermediul procedurii camerei de date, care ar trebui, prin natura sa, să fie rezervată documentelor a căror confidențialitate și, prin urmare, necesitate de protecție sunt stabilite în mod corespunzător. În plus, chiar dacă punctul 1215 din hotărârea atacată ar trebui interpretat astfel cum s‑a subliniat la punctul 217 din prezentele concluzii, o asemenea eroare ar fi, în orice caz, inoperantă, întrucât, în speță, procedura camerei de date a fost aplicată documentelor neconfidențiale.
b)      Examinarea pretinselor elemente dezincriminatoare
224. A doua problemă ridicată de Comisie privește punctul 1225 din hotărârea atacată, potrivit căruia trebuie să se examineze dacă documentele divulgate ulterior pronunțării Ordonanței din 14 martie 2022, Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia(91), ar fi permis grupului BEH să susțină sau să consolideze anumite argumente în apărarea sa. Comisia susține că această afirmație a simplificat în mod nejustificat cerințele legale aplicabile și că Tribunalul a denaturat elementele de probă atunci când a considerat că elementele nedivulgate anterior ale documentelor relevante aveau o semnificație care nu trebuia ignorată.
225. În ceea ce privește, în primul rând, problema criteriului juridic care trebuie aplicat, observăm că aspectul dacă Tribunalul a aplicat criteriul juridic corect ca temei pentru aprecierea faptelor și a probelor reprezintă o chestiune de drept care poate fi supusă controlului Curții. Cu toate acestea, în ceea ce privește pretinsa denaturare a elementelor de probă, aceasta trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor(92).
1)      Criteriul juridic
226. Jurisprudența Curții face distincție între nedivulgarea elementelor incriminatoare și a celor dezincriminatoare. În această privință, pragul care trebuie atins pentru a demonstra o încălcare a dreptului la apărare ca urmare a nedivulgării elementelor incriminatoare este mai ridicat decât în cazul elementelor dezincriminatoare(93).
227. În esență, în ceea ce privește elementele dezincriminatoare, revine întreprinderii în cauză sarcina de a demonstra că necomunicarea acestora a putut influența, în detrimentul său, desfășurarea procedurii și conținutul deciziei Comisiei, dovedind că ar fi putut utiliza respectivul înscris dezincriminator în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu concluziile Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierile Comisiei în decizia acesteia(94).
228. La punctul 1152 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat sumar metoda pe care intenționa să o aplice în scopul analizei, precizând că va verifica dacă, ținând seama de împrejurările de fapt și de drept specifice cauzei, grupul BEH a demonstrat în mod corespunzător că și‑ar fi putut asigura mai bine apărarea în lipsa neregularității procedurale săvârșite de Comisie.
229. În continuare, după ce a constatat existența unor vicii de procedură, acesta a aplicat această metodă evaluând efectele respectivelor vicii asupra dreptului la apărare al grupului BEH. În această privință, Tribunalul a evaluat argumentele prezentate de grupul BEH în observațiile sale depuse la 27 aprilie 2022, în urma prezentării de către Comisie a versiunii neconfidențiale a documentelor relevante, pentru a demonstra că accesul la anumite elemente ale dosarului, nedivulgate în cursul procedurii administrative, le‑ar fi permis să își asigure mai bine apărarea.
230. În aceste condiții, considerăm că Comisia nu poate critica criteriul juridic utilizat de Tribunal.
2)      Pretinsa denaturare a elementelor de probă
231. La punctele 1227-1245 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat procesele‑verbale detaliate ale reuniunilor din 13 octombrie 2010, din 13 ianuarie 2011, din 15 decembrie 2011 și din 17 iunie 2013, precum și observațiile ulterioare din 18 noiembrie 2010 și din 10 iunie 2011. Astfel cum s‑a arătat la punctul 225 din prezentele concluzii, în cadrul unui recurs, pretinsa denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului.
i)      Procesele‑verbale detaliate ale reuniunilor
232. În ceea ce privește procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 13 octombrie 2010, Tribunalul a arătat în esență că putea accepta argumentul grupului BEH potrivit căruia dificultățile întâmpinate de Overgas de a intra pe piețele bulgare de furnizare de gaze nu îi erau imputabile acestuia, ci autorităților bulgare, ca urmare a transpunerii incorecte și incomplete a directivelor relevante ale Uniunii. Comisia susține că aceleași procese‑verbale detaliate arătau de asemenea că Overgas considera că comportamentul grupului BEH constituia o cauză a acestor dificultăți.
233. Considerăm că argumentul Comisiei cu privire la acest aspect este întemeiat. Chiar presupunând că elementele menționate la punctul anterior din prezentele concluzii ar fi putut avea capacitatea de a susține un argument potrivit căruia autorităților bulgare le revenea o anumită responsabilitate în ceea ce privește dificultățile întâmpinate de Overgas de a intra pe piețele bulgare de furnizare de gaze, nu este mai puțin adevărat că Overgas a susținut de asemenea că grupului BEH îi revenea de asemenea o parte din această responsabilitate, în timp ce Tribunalul a arătat, la punctul 1230 din hotărârea atacată, că aceste elemente ar fi putut avea capacitatea de a confirma și de a susține argumentul grupului BEH potrivit căruia dificultățile întâmpinate de Overgas de a intra pe piețele bulgare de furnizare de gaze nu îi erau imputabile acestuia. Prin urmare, această afirmație a Tribunalului este vădit eronată.
234. În ceea ce privește procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 13 ianuarie 2011, Tribunalul a arătat în esență că acesta demonstra că Overgas considera la momentul respectiv că Transgaz controla accesul la gazoductul român 1 și că acest element ar fi putut susține argumentul grupului BEH potrivit căruia grupul BEH
nu era entitatea însărcinată cu acordarea și cu gestionarea accesului la infrastructura respectivă. Comisia susține că aceste elemente de probă demonstrează doar că Overgas s‑a adresat Transgaz pentru a solicita accesul la gazoductul respectiv, dar nu că Overgas a confirmat că Transgaz controla efectiv această infrastructură.
235. Observăm că constatarea Tribunalului de la punctul 1232 din hotărârea atacată se întemeiază pe faptul că considerentul (296) al deciziei în litigiu nu se referea în mod expres la declarația Overgas cu privire la entitatea care deține controlul asupra gazoductului român 1, în timp ce o astfel de declarație ar fi putut fi utilizată ca element de probă dezincriminator de către grupul BEH. Observăm totuși că, în realitate, din procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 13 ianuarie 2011 nu reiese în mod clar că Overgas a confirmat în mod expres că Transgaz controla gazoductul român 1. În aceste condiții, Tribunalul ar fi denaturat în mod vădit elementele de probă cu privire la acest aspect.
236. În sfârșit, în ceea ce privește procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 17 iunie 2013, Tribunalul a constatat în esență că Overgas confirmase Comisiei că a avut acces la gazoductul român 1, precum și la rețeaua de transport de la 1 ianuarie 2013. Pentru ambele infrastructuri, durata acordurilor relevante fusese prelungită până la 31 decembrie 2013. În plus, Overgas nu și‑a exprimat nicio nemulțumire cu privire la accesul acordat la aceste infrastructuri, ceea ce ar fi putut susține argumentul grupului BEH potrivit căruia nu a existat niciun abuz referitor la infrastructurile menționate. Comisia susține că simplul fapt că Overgas nu a luat poziție cu privire la un subiect care nu a fost discutat nu poate conduce la concluzia că un document poate fi util pentru apărarea grupului BEH.
237. Cu toate acestea, considerăm că Tribunalul nu a denaturat în mod vădit procesul‑verbal detaliat al acestei reuniuni, întrucât este adevărat că Overgas nu și‑a exprimat nicio nemulțumire cu privire la accesul acordat la infrastructurile relevante.
ii)    Observațiile ulterioare
238. În ceea ce privește observațiile ulterioare din 18 noiembrie 2010, Tribunalul a arătat că grupul BEH a susținut că Overgas a recunoscut că cererea de aprovizionare a nouă clienți industriali în anul
2011 viza cantități considerabil inferioare volumului pentru care solicitase acces la rețeaua de transport. Această afirmație ar fi putut susține teza potrivit căreia Overgas a supraevaluat în mod semnificativ cantitățile pentru care a solicitat acces la rețeaua de transport în anul 2011 și că lipsa de claritate a determinat grupul BEH să solicite clarificări în cadrul unei reuniuni din 1 decembrie 2010. Comisia susține că o astfel de concluzie contrazice propriile constatări ale Tribunalului potrivit cărora clarificarea privind punctul de intrare pentru care fusese solicitat accesul și volumul pe care Overgas intenționa să îl furnizeze prin rețeaua de transport era probabil necesară, întrucât scrisorile din 29 septembrie și 11 noiembrie 2010 nu erau clare în această privință.
239. În opinia noastră, Tribunalul nu a denaturat în mod vădit aceste observații ulterioare. Afirmația sa cu privire la acest aspect se întemeiază pe constatarea că lipsa de claritate în ceea ce privește volumul solicitat pentru accesul la rețeaua de transport era, cel puțin în parte, un motiv pentru care au fost solicitate anumite clarificări în cursul reuniunii din 1 decembrie 2010.
240. În ceea ce privește observațiile ulterioare din 10 iunie 2011, Tribunalul a arătat că grupul BEH a susținut că Overgas și‑a întemeiat plângerea pe premisa înșelătoare potrivit căreia intrarea sa pe piețele bulgare de furnizare de gaze ar fi obligat furnizorii să își stabilească prețurile pe baza principiilor economiei de piață. Grupul BEH a susținut în plus că Overgas era intermediarul singurei surse din amonte de aprovizionare cu gaze din Bulgaria, și anume Gazprom, de unde rezultă că intrarea Overgas pe piața bulgară nu ar fi sporit concurența, întrucât Bulgargaz nu ar mai fi fost în măsură să achiziționeze gaze în condiții rezonabile. Tribunalul a constatat că astfel de informații ar fi putut permite grupului BEH să își susțină argumentul potrivit căruia nu erau îndeplinite condițiile referitoare la o concurență sănătoasă pe piața din aval, în principal din cauza Overgas.
241. Cu toate acestea, Tribunalul nu explică deloc în ce mod afirmația potrivit căreia Overgas și‑ar fi întemeiat plângerea pe premisa potrivit căreia intrarea sa pe piețele bulgare de furnizare de gaze ar fi obligat furnizorii să își stabilească prețurile pe baza principiilor economiei de piață ar putea susține concluzia care figurează la punctul 1243 din hotărârea atacată, potrivit căreia condițiile referitoare la o concurență sănătoasă pe piața din aval nu erau îndeplinite, în principal din cauza Overgas. În aceste condiții, constatarea menționată ar fi afectată de lipsa motivării, ceea ce ar face imposibilă aprecierea pretinsei denaturări a observațiilor ulterioare din 10 iunie 2011.
242. În consecință, din cele de mai sus rezultă că concluziile Tribunalului ar trebui anulate în ceea ce privește procesele‑verbale detaliate ale reuniunii din 13 octombrie 2010 și ale reuniunii din 13 ianuarie 2011, precum și în ceea ce privește observațiile ulterioare din 10 iunie 2011. În același timp, observăm totuși că concluziile Tribunalului ar trebui menținute în ceea ce privește procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 17 iunie 2013 și observațiile ulterioare din 18 noiembrie 2010. Trebuie arătat de asemenea că concluziile Tribunalului privind procesul‑verbal detaliat al reuniunii din 15 decembrie 2011 nu sunt contestate de Comisie, care recunoaște implicit că acestea au avut un impact direct asupra aprecierii datei la care a început pretinsul abuz.
243. În aceste condiții, concluzia enunțată la punctul 1246 din hotărârea atacată ar trebui în mod necesar să fie menținută, în măsura în care demonstrează în esență că dreptul la apărare al grupului BEH a fost încălcat în ceea ce privește atât procesele‑verbale detaliate, cât și observațiile ulterioare. Deși nu toate constatările pe care s‑a întemeiat această concluzie sunt întemeiate, nu este mai puțin adevărat că, pentru motivele expuse la punctul 242 din prezentele concluzii, constatarea potrivit căreia existența unei încălcări poate fi totuși reținută pentru ambele categorii de documente este suficientă pentru a menține această constatare.
c)      Principiul contradictorialității
244. Comisia susține că Tribunalul nu i‑a permis să prezinte observații cu privire la susținerile grupului BEH referitoare la procesele‑verbale detaliate și la observațiile ulterioare.
245. Din jurisprudența Curții rezultă că principiul contradictorialității se aplică procedurilor desfășurate în fața instanțelor Uniunii(95). Acesta conferă în special fiecărei părți la un proces, indiferent de calitatea sa juridică, dreptul de a lua cunoștință de înscrisurile și de observațiile prezentate de partea adversă în fața instanței și de a le dezbate(96). În plus, principiul egalității armelor presupune obligația de a oferi fiecărei părți o posibilitate rezonabilă de a‑și susține cauza, inclusiv probele, în condiții care nu o plasează într‑o situație de dezavantaj net în raport cu adversarul acesteia(97).
246. În această privință, Curtea a dedus în special din aceste cerințe că, deși Tribunalul poate decide în mod liber să adreseze o întrebare unei părți în cadrul definit de regulamentul său de procedură, acesta este obligat să acorde celorlalte părți posibilitatea de a‑și exprima poziția cu privire la răspunsul dat la o astfel de întrebare, cel puțin atunci când întrebarea respectivă cuprinde elemente decisive pentru soluționarea cauzei în discuție(98). Rezultă că dreptul la apărare ar fi încălcat dacă o hotărâre judecătorească s‑ar întemeia pe fapte și pe documente de care părțile însele sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția.
247. În speță, este cert că Comisia a avut posibilitatea de a formula observații cu privire la comentariile grupului BEH referitoare la diversele documente depuse de Comisie în luna aprilie
2022, ca urmare a pronunțării Ordonanței Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia, numai în cadrul ședinței care a avut loc la 29 septembrie 2022. Cu toate acestea, spre deosebire de situația avută în vedere în Ordonanța Comisia/Amazon Services Europe(99), invocată de Comisie în recursul formulat, acesteia din urmă nu i s‑a refuzat în totalitate posibilitatea de a prezenta observații cu privire la argumentele invocate de grupul BEH în înscrisurile sale, din moment ce reiese din dosar că această chestiune a fost efectiv abordată în cadrul ședinței.
248. Mai precis, se ridică problema dacă, în împrejurări precum cele din speță, este suficient ca o parte să aibă posibilitatea de a prezenta observații cu privire la observațiile scrise prezentate de cealaltă parte numai oral în cursul ședinței.
249. În această privință, Curtea a statuat deja, de exemplu, că faptul că o parte prezintă Tribunalului observații scrise sub forma unei scrisori și că cealaltă parte are la dispoziție doar trei zile pentru a lua cunoștință de conținutul acesteia și pentru a formula observații înainte de ședință nu încalcă dreptul la apărare al părții
respective. Mai mult, Curtea a insistat asupra faptului că termenul de trei zile pentru examinarea scrisorii în cauză a fost suficient, întrucât partea respectivă nu a cerut Tribunalului să comenteze această scrisoare(100).
250. În opinia noastră, din toate cele menționate anterior reiese că criteriile care trebuie luate în considerare într‑un caz precum cel din speță constau în principal în a determina dacă documentul sau documentele în cauză au fost comunicate suficient de devreme pentru a permite celeilalte părți din procedură să le examineze, dacă aceasta a fost astfel în măsură să își pregătească apărarea și, în sfârșit, dacă a fost în măsură să își prezinte în mod efectiv argumentele aferente.
251. În speță, se poate arăta, în primul rând, că observațiile în cauză au fost depuse la dosar cu mai multe luni înainte de ședință și că, prin urmare, acest termen trebuie considerat în mod necesar suficient pentru a permite Comisiei să le examineze și să își pregătească apărarea. În plus, Comisia nu a prezentat niciun argument care să demonstreze că nu aceasta a fost situația. În al doilea rând, trebuie să se constate de asemenea că Comisia a prezentat în ședință argumente în legătură cu respectivele observații. Comisia susține doar că durata limitată a ședinței nu i‑a permis să abordeze toate elementele în cauză, fără a preciza ce elemente ar fi putut adăuga în această privință. În al treilea rând și la fel ca în Hotărârea Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia, menționată la punctul 249 din prezentele concluzii, nu reiese din dosar că Comisia a solicitat Tribunalului permisiunea de a prezenta observații cu privire la acest aspect. În aceste condiții și chiar dacă ar fi fost cu siguranță preferabil să i se ofere Comisiei posibilitatea de a prezenta observații scrise în urma observațiilor prezentate de grupul BEH după divulgarea informațiilor, considerăm că dreptul la apărare al Comisiei nu poate fi considerat ca fiind încălcat.
252. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că al zecelea motiv de recurs trebuie respins în întregime.
V.      Concluzie
253. În lumina analizei enunțate în prezentele concluzii, propunem Curții
admiterea în parte a recursului, prin admiterea primului, a celui de al doilea, a celui de al șaptelea și a celui de al optulea motiv de recurs, întemeiate pe erori de drept referitoare la comportamentul Bulgargaz legat de accesul la gazoductul român 1, la comportamentul Bulgartransgaz în ceea ce privește accesul la rețeaua de transport și la comportamentul Bulgartransgaz privind accesul la stația de înmagazinare Chiren și, în consecință:
–        anularea Hotărârii Tribunalului din 25 octombrie 2023, Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia (T‑136/19, EU:T:2023:669);
–        respingerea în rest a recursului;
–        trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare pentru o nouă examinare a argumentelor care stau la baza primului, a celui de al doilea, a celui de al șaptelea și a celui de al optulea motiv de recurs;
–        soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.
1      Limba originală: engleza.
2      T‑136/19, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2023:669.
3      C‑7/97, denumită în continuare „Hotărârea Bronner”, EU:C:1998:569.
4      Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) ș.a. [C‑307/18,
denumită în continuare „Hotărârea Generics (UK) ș.a.”, EU:C:2020:52]. A se vedea de asemenea Hotărârea din 25 martie 2021, Lundbeck/Comisia (C‑591/16 P, denumită în continuare „Hotărârea Lundbeck/Comisia”, EU:C:2021:243).
5      A se vedea în special Hotărârea din 25 martie 2021, Deutsche Telekom/Comisia (C‑152/19 P, denumită în continuare „Hotărârea Deutsche Telekom/Comisia”, EU:C:2021:238), Hotărârea din 25 martie 2021, Slovak Telekom/Comisia (C‑165/19 P, denumită în continuare „Hotărârea Slovak Telekom/Comisia”, EU:C:2021:239), Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Lietuvos geležinkeliai/Comisia (C‑42/21 P, denumită în continuare „Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia”, EU:C:2023:12), Hotărârea din 10 septembrie 2024, Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping) [C‑48/22 P, denumită în continuare „Hotărârea Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping), EU:C:2024:726]”, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2025, Lukoil Bulgaria și Lukoil Neftohim Burgas (C‑245/24, denumită în continuare „Hotărârea Lukoil”, EU:C:2025:987).
6      A se vedea în acest sens Hotărârea Slovak Telekom/Comisia, punctul 46 și jurisprudența citată.
7      Hotărârea Lukoil, punctul 44.
8      Hotărârea Lukoil, punctele 46-49 și jurisprudența citată.
9      Mai precis, acesta se întemeiază în special pe punctul 87 din Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia, potrivit căruia testul Bronner nu se aplică într‑o situație în care infrastructura în discuție nu a fost finanțată prin investiții proprii ale întreprinderii dominante, ci prin fonduri publice, iar această întreprindere nu este proprietara infrastructurii respective.
10      A se vedea în acest sens Hotărârea Deutsche Telekom/Comisia (punctul 47) și Hotărârea din 25 februarie 2025, Alphabet ș.a. (C‑233/23, denumită în continuare „Hotărârea Alphabet ș.a.”, EU:C:2025:110, punctul 43).
11      Hotărârea Lukoil, punctele 55 și 56.
12      Hotărârea Lukoil, punctele 54-56.
13      Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia, punctele 88 și 89.
14      A se vedea prin analogie Hotărârea din 10 martie 2022, Comisia/Freistaat Bayern ș.a. (C‑167/19 P
și C‑171/19 P, EU:C:2022:176), precum și Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Comisia/Irlanda și Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2023:840,
punctul 21).
15      Hotărârea din 10 iulie 1991, RTE/Comisia (T‑69/89, EU:T:1991:39).
16      Și în acest caz, Comisia citează punctul 41 din Hotărârea Bronner.
17      Hotărârea din 6 septembrie 2017, Intel/Comisia (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punctele 146 și 147, denumită în continuare „Hotărârea Intel/Comisia”, precum și jurisprudența citată).
18      Hotărârea din 18 decembrie 2025, WS ș.a./Frontex (Operațiunea comună de returnare) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, punctul 83 și jurisprudența citată).
19      Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (C‑584/20 P
și C‑621/20 P, denumită în continuare „Hotărârea Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB, EU:C:2021:601, punctul 56 și jurisprudența citată”).
20      Hotărârea din 29 ianuarie 2026, Multan (C‑431/24, EU:C:2026:53, punctul 44 și jurisprudența citată).
21      Concluziile avocatei generale Sharpston prezentate în cauza Comisia/RQ (C‑831/18 P, EU:C:2019:1143, punctul 146) și Concluziile avocatei generale Trstenjak prezentate în cauza VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:401, punctele 78 și 79).
22      Hotărârea din 17 noiembrie 2022, Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, punctul 62 și jurisprudența citată).
23      Hotărârea Comisia/Landesbank Baden‑Württemberg și SRB (punctul 57 și jurisprudența citată).
24      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2019, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, punctul 61 și jurisprudența citată).
25      Cu privire la acest aspect, a se vedea de exemplu Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza Grecia/Comisia (C‑203/07 P, EU:C:2008:270, punctele 77-83).
26      A se vedea în această privință Hotărârea din 6 noiembrie 2014, Italia/Comisia (C‑385/13 P, EU:C:2014:2350, punctul 67 și jurisprudența citată).
27      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE (JO 2009, L 211, p. 94).
28      Hotărârea Lukoil, punctul 56.
29      A se vedea punctul 35 din prezentele concluzii
și Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia (punctele 88 și 89).
30      Regulamentul (CE) nr. 715/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind condițiile de acces la rețelele pentru transportul gazelor naturale și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1775/2005 (JO 2009, L 211, p. 36). Acest regulament era aplicabil în perioada încălcării. El a fost abrogat prin Regulamentul (UE) 2024/1789 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iunie 2024 privind piețele interne ale gazelor din surse regenerabile, gazelor naturale și hidrogenului, de modificare a Regulamentelor (UE) nr. 1227/2011, (UE) 2017/1938, (UE) 2019/942 și (UE) 2022/869 și a Deciziei (UE) 2017/684 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 715/2009 (JO L, 2024/1789), care s‑a aplicat de la 5 februarie 2025.
31      Hotărârea
Generics (UK) ș.a., punctele 43 și 46.
32      Hotărârea Lundbeck/Comisia, punctul 57.
33      Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company (C‑333/21, denumită în continuare „Hotărârea European Superleague Company”,
EU:C:2023:1011).
34      Hotărârea din 26 octombrie 2023, EDP – Energias de Portugal ș.a. (C‑331/21, denumită în continuare „Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a.”, EU:C:2023:812, punctul 60 și jurisprudența citată).
35      Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a., punctul 63 și jurisprudența citată.
36      Hotărârea din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, denumită în continuare „Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia”, EU:C:1979:36, punctul 38).
37      Recent, Curtea a reiterat, în mai multe rânduri, principalele principii care guvernează controlul realizat cu privire la astfel de practici abuzive în temeiul articolului 102 TFUE (a se vedea printre altele Hotărârea European Superleague Company, precum și Hotărârea Alphabet ș.a.). Mai precis, Curtea a subliniat că constituie astfel de comportamente cele care, pe o piață unde gradul de concurență este deja redus, tocmai din cauza prezenței uneia sau mai multor întreprinderi aflate în poziție dominantă, împiedică, prin recurgerea la mijloace diferite de cele care guvernează concurența bazată pe merite între întreprinderi, menținerea gradului de concurență existent pe piață sau dezvoltarea acestei concurențe (Hotărârea Alphabet ș.a., punctele 37 și 38, precum și jurisprudența citată).
38      Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza EDP – Energias de Portugal ș.a. (C‑331/21, EU:C:2023:153, punctele 47 și 48, denumite în continuare „Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza EDP – Energias de Portugal ș.a.”).
39      A se vedea în acest sens Hotărârea European Superleague Company, punctul 186 și jurisprudența citată.
40      Hotărârea European Superleague Company, punctele 131 și 186 și jurisprudența citată.
41      A se vedea printre altele Hotărârea din 19 ianuarie 2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, denumită în continuare „Hotărârea Unilever Italia Mkt. Operations”, EU:C:2023:33, punctul 36 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 6 octombrie 2015, Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651, punctele 70 și 72, precum și jurisprudența citată).
42      A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 27 martie 2012, Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172, punctul 42).
43      La punctul 48 din Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia, Curtea a statuat că lipsa unei concurențe potențiale constituia un element pertinent pentru a demonstra existența unei poziții dominante.
44      A se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2012, E.ON Ruhrgas și E.ON/Comisia (T‑360/09, denumită în continuare „Hotărârea E.ON Ruhrgas și E.ON/Comisia”, EU:T:2012:332, punctul 86 și jurisprudența citată).
45      Hotărârea din 28 iunie 2016, Telefónica/Comisia (T‑216/13, EU:T:2016:369, punctul 221 și jurisprudența citată).
46      A se vedea în acest sens Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a., punctul 63 și jurisprudența citată.
47      În această privință, avocatul general Rantos a făcut trimitere la mai multe hotărâri ale Tribunalului, printre care Hotărârea din 14 aprilie 2011, Visa Europe și Visa International Service/Comisia (T‑461/07, EU:T:2011:181, punctul 168), precum și Hotărârea E.ON Ruhrgas și E.ON/Comisia (punctul 87)
(a se vedea Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza EDP – Energias de Portugal ș.a., punctul 63). Curtea a confirmat în mod expres aceste concluzii în raport cu aspectul menționat (a se vedea Hotărârea EDP – Energias de Portugal ș.a., punctul 70).
48      A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2024, Mylan Laboratories și Mylan/Comisia (C‑197/19 P, EU:C:2024:550, punctul 67).
49      Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza EDP – Energias de Portugal ș.a.
50      Hotărârea Generics (UK) ș.a., punctele 36-39.
51      Observăm că Tribunalul a statuat anterior, într‑un context diferit, că „simpla trimitere a unei scrisori standard către unele dintre părțile vizate, fără niciun demers ulterior timp de mai multe luni, nu poate fi considerată în mod rezonabil un efort serios de a iniția negocieri comerciale în vederea obținerii drepturilor în cauză. În consecință, lipsa unui răspuns din partea părților vizate nu poate constitui un refuz de a acorda o licență care să constituie un abuz” (Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Topps Europe/Comisia,
T‑699/14, EU:T:2017:2, punctul 143).
52      Hotărârea Unilever Italia Mkt. Operations, punctul 28.
53      Această afirmație rezultă din cuprinsul punctelor 43 și 46 din Hotărârea Generics (UK) ș.a., precum și din cuprinsul punctului 57 din Hotărârea Lundbeck/Comisia.
54      Argumentul prin care grupul BEH susține că Comisia contestă în mod neîntemeiat punctul 286 din hotărârea atacată, pentru motivul că acesta nu aplică niciuna dintre aceste hotărâri, nu poate fi admis. Contrar acestei afirmații, punctul 286 se întemeiază pe punctele 279 și 280 din hotărârea atacată. Potrivit Tribunalului, afirmația enunțată la punctul 280, din care rezultă că efectele de excludere ale unui pretins abuz de poziție dominantă nu trebuie să fie pur ipotetice, trebuie dovedită prin prezentarea de către Comisie a elementelor menționate la punctele 281 și 282. În această privință, punctul 281 face trimitere în mod expres la Hotărârile Generics (UK) ș.a. și Lundbeck/Comisia, astfel încât trebuie să se constate că punctul 286 se întemeiază în parte pe aceste două hotărâri.
55      Hotărârea din 25 ianuarie 2022, Comisia/European Food ș.a. (C‑638/19 P, EU:C:2022:50, punctul 75 și jurisprudența citată).
56      Hotărârea Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping), punctul 61 și jurisprudența citată.
57      A se vedea punctele 37-47 din prezentele concluzii.
58      A se vedea punctul 29 din prezentele concluzii.
59      Hotărârea din 26 mai 2016, Rose Vision/Comisia (C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punctul 24 și jurisprudența citată).
60      Aceste trei critici distincte priveau pretinsul caracter interguvernamental al renegocierii acordului din 2005, comportamentul Bulgargaz în cursul negocierilor respective și durata acestora.
61      Această definiție apare în
Salmon J., Dictionnaire de droit international public, Bruylant, Bruxelles, 2001; a se vedea de asemenea, în această privință, Crawford, J., Brownlie’s Principles of Public International Law, ediția a 9-a, Oxford University Press, 2019, p. 355.
62      Hotărârea Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping), punctul 61 și jurisprudența citată.
63      Hotărârea din 15 ianuarie 2026, Uno/Comisia (C‑126/24 P,
denumită în continuare „Hotărârea Uno/Comisia”, EU:C:2026:8, nepublicată, punctul 51 și jurisprudența citată).
64      Situația C Energy este examinată în cadrul analizei primelor trei motive de recurs.
65      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2024, LE/Comisia (C‑781/22 P, EU:C:2024:960, punctul 60 și jurisprudența citată).
66      Hotărârea Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping), punctul 61 și jurisprudența citată.
67      Toplofikacia Razgrad este o filială și un client al Overgas.
68      A se vedea Hotărârea Generics (UK) ș.a., punctul 154 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 12 mai 2022, Servizio Elettrico Nazionale ș.a. (C‑377/20,
denumită în continuare „Hotărârea Servizio Elettrico Nazionale ș.a.”,
EU:C:2022:379, punctele 50, 64 și 72, precum și jurisprudența citată).
69      A se vedea în acest sens Hotărârea Servizio Elettrico Nazionale ș.a., punctul 70 și jurisprudența citată.
70      Hotărârea Lietuvos geležinkeliai/Comisia, punctul 46 și jurisprudența citată.
71      Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia (C‑73/11 P,
denumită în continuare „Hotărârea Frucona”, EU:C:2013:32).
72      Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, denumită în continuare „Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens”, EU:C:2012:778, punctul 46).
73      A se vedea de exemplu Hotărârea din 20 martie 2002, Lögstör Rör/Comisia (T‑16/99, EU:T:2002:72, punctele 102-112), și Hotărârea din 8 iulie 1999, Montecatini/Comisia (C‑235/92 P, EU:C:1999:362, punctul 195).
74      Astfel cum a arătat recent avocata generală Kokott în Concluziile prezentate în cauza Google și Alphabet/Comisia (C‑738/22 P, EU:C:2025:463, punctul 206 și jurisprudența citată).
75      A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauzele Sony Corporation și Sony Electronics/Comisia, Sony Optiarc și Sony Optiarc America/Comisia, Quanta Storage/Comisia și Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Comisia (C‑697/19 P‑C‑700/19 P, EU:C:2021:452, punctele 55-80); a se vedea de asemenea Romić, M., „Particularities of Proving a Single and Continuous Infringement of EU Competition Rules”,
Yearbook of Antitrust and Regulatory Studies, vol. 13, ediția 22, 2020, p. 169.
76      A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2024, Servier ș.a./Comisia (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, punctul 240 și jurisprudența citată).
77      A se vedea, prin analogie și în contextul articolului 101 TFUE, Hotărârea din 1 februarie 2024, Scania ș.a./Comisia (C‑251/22 P, EU:C:2024:103, punctele 133-135 și jurisprudența citată).
78      Hotărârea din 14 septembrie 2022, Google și Alphabet/Comisia (Google Android) (T‑604/18, EU:T:2022:541).
79      Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens, punctul 38 și jurisprudența citată.
80      Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens, punctul 46.
81      Hotărârea din 16 iunie 2022, Sony Corporation și Sony Electronics/Comisia (C‑697/19 P,
denumită în continuare „Hotărârea Sony Corporation și Sony Electronics/Comisia”, EU:C:2022:478, punctul 73).
82      Hotărârea Frucona, punctul 89.
83      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2022, Sony Optiarc și Sony Optiarc America/Comisia (C‑698/19 P, EU:C:2022:480, punctul 81).
84      Hotărârea Sony Corporation și Sony Electronics/Comisia, punctul 78.
85      Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia (punctele 9 și 11).
86      A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 decembrie 2017, Prequ’ Italia (C‑276/16, EU:C:2017:1010, punctul 45 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 30 noiembrie 2023, Sistem ecologica/Comisia (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, punctul 150 și jurisprudența citată).
87      A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, punctul 49 și jurisprudența citată).
88      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 1994, SEP/Comisia (C‑36/92 P, EU:C:1994:205, punctele 36 și 37).
89      În considerentul (9) al documentului Direcției Generale
Concurență intitulat „Best Practices on the disclosure of information in data rooms in proceedings under Articles 101 and 102 TFEU and under the EU Merger Regulation”, Comisia subliniază atât caracterul excepțional al procedurii camerei de date, cât și avantajele pe care le oferă atunci când afirmă că „camerele de date reprezintă un instrument excepțional care poate, în funcție de circumstanțele fiecărui caz în parte, să protejeze dreptul la apărare, respectând în același timp interesele legitime de confidențialitate ale întreprinderilor sau ale persoanelor de la care Comisia a obținut informațiile”.
90      A se vedea prin analogie Hotărârea din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij ș.a./Comisia (T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, EU:T:1999:80, punctul 1017).
91      Ordonanța din 14 martie 2022, Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia (T‑136/19, denumită în continuare „Ordonanța Bulgarian Energy Holding ș.a./Comisia”, EU:T:2022:149).
92      Hotărârea Uno/Comisia, punctul 51 și jurisprudența citată.
93      A se vedea în această privință Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland ș.a./Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctele 73 și 130).
94      Hotărârea Intel/Comisia, punctele 96 și 97 și jurisprudența citată.
95      Ordonanța vicepreședintelui Curții din 27 martie 2024, Comisia/Amazon Services Europe [C‑639/23 P(R), EU:C:2024:277, denumită în continuare „Ordonanța Comisia/Amazon Services Europe”, punctul 40 și jurisprudența citată].
96      Ordonanța Comisia/Amazon Services Europe, punctul 42 și jurisprudența citată.
97      Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia (C‑580/12 P, denumită în continuare „Hotărârea Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia”, EU:C:2014:2363, punctul 31 și jurisprudența citată,).
98      Ordonanța Comisia/Amazon Services Europe, citată anterior (punctul 43 și jurisprudența citată).
99      A se vedea în acest sens Ordonanța Comisia/Amazon Services Europe, punctul
42.
100      Hotărârea Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia, punctele 32-35.