Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 23 aprilie 2026(1)
Cauza C‑321/25 [Gidzhinov](i)
Procedură penală
împotriva
lui A,
B,
V,
G,
D,
cu participarea:
Sofiyska gradska prokuratura
[cerere de decizie preliminară formulată de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria)]
„ Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Lupta împotriva crimei organizate – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Articolul 325 alineatul (1) TFUE – Convenția PIF – Decizia‑cadru 2008/841/JAI – Obligația de a combate frauda care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri disuasive și efective – Obligația de a prevedea sancțiuni penale – Fraudă gravă în materie de TVA – Pedepse maxime – Principiul proporționalității – Termen de prescripție ”
1.        În contextul unei proceduri penale îndreptate împotriva unor persoane acuzate că au condus sau au participat la o organizație criminală având ca scop frauda în materie de taxă pe valoarea adăugată (TVA), Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) sesizează Curtea cu două întrebări preliminare de natură diferită referitoare la termenul absolut de prescripție a acțiunii penale (prima întrebare) și la raportul dintre pedepsele prevăzute pentru acordurile de săvârșire a unei infracțiuni și cele aferente acesteia din urmă (a doua întrebare).
2.        Normele dreptului Uniunii a căror interpretare face obiectul întrebărilor preliminare sunt articolul 325 alineatul (1) TFUE, Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene(2) și Decizia‑cadru 2008/841/JAI(3).
I.      Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
1.      Convenția PIF
3.        Articolul 1 („Dispoziții generale”) prevede:
„(1)      În sensul prezentei convenții, constituie fraudă care aduce atingere intereselor financiare ale [Uniunii]:
[…]
(b)      în materie de venituri, orice acțiune sau omisiune intenționată cu privire la:
–        folosirea sau prezentarea unor declarații sau documente false, inexacte sau incomplete, care au ca efect diminuarea ilegală a resurselor bugetului general al [Uniunii] sau ale bugetelor gestionate de [Uniune] sau în numele acestora;
–        necomunicarea unei informații prin încălcarea unei obligații specifice, având același efect;
–        deturnarea unui avantaj obținut în mod legal, având același efect.
[…]”
4.        Articolul 2 („Sancțiuni”) prevede:
„(1)      Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că comportamentele menționate la articolul 1, precum și complicitatea, instigarea sau tentativa la comportamentele menționate la articolul 1 alineatul (1) se pedepsesc cu sancțiuni penale efective, proporționate și disuasive, inclusiv, cel puțin în cazurile de fraudă gravă, cu pedepse privative de libertate care pot duce la extrădare, înțelegându‑se că trebuie considerată fraudă gravă oricare fraudă care implică o sumă minimă care urmează să fie stabilită de fiecare stat membru. Această sumă minimă nu poate fi stabilită la o sumă mai mare de 50 000 [de euro].
[…]”
2.      Decizia‑cadru 2008/841
5.        Articolul 1 („Definiții”) prevede:
„În înțelesul prezentei decizii‑cadru:
1.      «organizație criminală» desemnează o asociație structurată, stabilită în timp, de mai mult de două persoane, care acționează concertat în vederea comiterii de infracțiuni pasibile de o pedeapsă privativă de libertate sau de aplicarea unei măsuri de siguranță privative de libertate cu o durată maximă de cel puțin patru ani, sau de o pedeapsă mai severă, pentru a obține, direct sau indirect, un beneficiu financiar sau de altă natură materială;
2.      «asociație structurată» desemnează o asociație care nu este formată la întâmplare pentru comiterea imediată a unei infracțiuni și care nu prezintă în mod necesar roluri definite formal pentru membrii săi, continuitatea membrilor sau o structură dezvoltată.”
6.        Articolul 2 („Infracțiuni privitoare la participarea la o organizație criminală”) prevede:
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că unul dintre următoarele tipuri de comportament legat de o organizație criminală sau ambele sunt considerate infracțiuni:
(a)      comportamentul oricărei persoane care, în mod intenționat și în cunoștință de cauză privind fie scopul și activitatea generală a organizației criminale, fie intenția sa de a comite infracțiunile respective, ia parte în mod activ la activitățile criminale ale organizației, inclusiv prin furnizarea de informații și mijloace materiale, recrutarea de noi membri, precum și toate formele de finanțare ale activităților acesteia, cunoscând că această participare va contribui la realizarea activităților infracționale ale organizației;
(b)      comportamentul oricărei persoane, constând în încheierea unui acord cu una sau mai multe persoane cu privire la exercitarea unei activități care, în cazul în care ar fi pusă în aplicare, ar echivala cu comiterea infracțiunilor menționate la articolul 1, chiar dacă persoana respectivă nu participă la executarea propriu‑zisă a respectivei activități.”
7.        Articolul 3 („Pedepsele”) prevede:
„(1)      Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a se asigura că:
(a)      infracțiunea menționată la articolul 2 litera (a) este pasibilă de o pedeapsă maximă privativă de libertate de cel puțin doi până la cinci ani; sau că
(b)      infracțiunea menționată la articolul 2 litera (b) este pasibilă de același termen maxim de pedeapsă privativă de libertate ca infracțiunea în vederea căreia este încheiat acordul[(4)], sau de un termen maxim de pedeapsă de cel puțin doi până la cinci ani.
(2)      Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a garanta faptul că săvârșirea în cadrul unei organizații criminale a infracțiunilor menționate la articolul 2, astfel cum sunt ele definite de statul membru în chestiune, poate fi considerată ca circumstanță agravantă.”
B.      Dreptul bulgar
1.      Nakazatelen kodeks (Codul penal)
8.        Articolul 23 alineatul (1) prevede:
„În cazul în care printr‑o singură faptă au fost săvârșite mai multe infracțiuni sau dacă o persoană a săvârșit mai multe infracțiuni distincte, înaintea rămânerii definitive a unei hotărâri de condamnare cu privire la oricare dintre acestea, instanța, după ce stabilește pedeapsa pentru fiecare infracțiune în parte, aplică pedeapsa cea mai grea dintre acestea.”
9.        Conform articolului 80:
„(1)      Acțiunea penală se prescrie în cazul în care nu a fost declanșată în termen de:
[…]
2.      cincisprezece ani, pentru fapte pedepsite cu pedeapsa închisorii mai mare de zece ani;
3.      zece ani, pentru fapte pedepsite cu pedeapsa închisorii mai mare de trei ani;
[…]
(3)      Termenul de prescripție a acțiunii publice începe să curgă de la data săvârșirii infracțiunii, în cazul tentativei și al actelor preparatorii – din ziua săvârșirii ultimului act material, iar pentru infracțiunile continue, precum și pentru cele în formă continuată – de la încetarea lor.”
10.      Articolul 81 prevede:
„(1)      Termenul de prescripție se suspendă atunci când începerea sau continuarea urmăririi penale depinde de soluționarea unei chestiuni preliminare printr‑o hotărâre judecătorească definitivă.
(2)      Termenul de prescripție se întrerupe prin orice acțiune a autorităților competente întreprinsă în scopul urmăririi penale și doar în ceea ce privește persoana împotriva căreia se îndreaptă urmărirea penală. După aducerea la îndeplinire a acțiunii în urma căreia s‑a întrerupt prescripția, începe să curgă un nou termen de prescripție.
(3)      Independent de suspendarea sau întreruperea
termenului de prescripție, acțiunea publică încetează
dacă
s‑a scurs un termen care depășește cu jumătate termenul prevăzut la articolul precedent.”
11.      Articolul 93 prevede:
„Termenii și expresiile menționate mai jos sunt utilizate în prezentul cod cu următorul înțeles:
[…]
20.      «Grup infracțional organizat» este o asociere
structurată stabilă a trei sau mai multe persoane în scopul săvârșirii în mod coordonat, în țară sau în străinătate, de infracțiuni pentru care este prevăzută o pedeapsă cu închisoarea
mai mare de trei ani. Asocierea se va considera a fi structurată chiar și în absența unei distribuiri formale a funcțiilor între participanți, a duratei participării
ori a dezvoltării structurii.
[…]”
12.      Conform articolului 255:
„(1)      Persoana care evită stabilirea sau plata datoriilor fiscale în cuantum mare, prin:
[…]
7.      operarea unor deduceri fiscale necorespunzătoare,
[…] se pedepsește cu închisoarea de la un an la șase ani și cu amendă de până la 2 000 de
[leve bulgărești
(BGN)].
[…]
(3)      Atunci când obligațiile fiscale sunt în cuantum deosebit de mare, pedeapsa este închisoarea de la trei la opt ani și confiscarea parțială sau totală a averii vinovatului.
[…]”
13.      Conform articolului 321:
„(1)      Persoana care constituie ori conduce un grup infracțional organizat se pedepsește cu închisoare de la trei la zece ani.
(2)      Persoana care participă la un astfel de grup se pedepsește cu închisoare de la un an la șase ani.
(3)      Atunci când grupul este constituit […] în scopul obținerii de foloase
[…] pedeapsa este:
1.      pentru infracțiunile prevăzute la alineatul (1) –
închisoarea de la cinci la cincisprezece ani;
2.      pentru infracțiunile prevăzute la alineatul (2) – închisoarea de la trei la zece ani.
[…]”
2.      Nakazatelno protsesualen kodeks (Codul de procedură penală)
14.      Articolul 24 prevede:
„(1)      Nu se inițiază o procedură penală, iar în cazul în care a fost inițiată, aceasta încetează, dacă:
[…]
3.      răspunderea penală s‑a prescris ca urmare a expirării termenului prevăzut de lege;
[…]
(2)      În cazurile prevăzute la alineatul (1) punctele 2, 3 și 9, procedura penală nu încetează dacă persoana acuzată sau trimisă în judecată solicită continuarea acesteia. Amnistia sau prescripția nu împiedică redeschiderea unei cauze penale dacă persoana condamnată solicită acest lucru sau dacă procurorul prezintă o cerere de achitare.
[…]”
15.      Conform articolului 258:
„(1)      Cauza este judecată de același complet de la începutul până la sfârșitul judecății.
(2)      În cazul în care un membru al completului nu poate continua să participe la examinarea cauzei și trebuie să fie înlocuit, examinarea cauzei se reia de la început.”
16.      Articolul 289 prevede:
„(1)      Instanța închide procedura penală în cazurile prevăzute la articolul 24 alineatul (1) punctele 2-10 și alineatul (5).
(2)      Atunci când motivele prevăzute la articolul 24 alineatul (1) punctele 2 și 3 sunt invocate în ședința de judecată, iar acuzatul solicită continuarea procedurii, instanța se pronunță prin hotărâre.
[…]”
II.    Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
17.      În anul 2015, în Bulgaria a fost deschis un proces penal împotriva a cinci persoane pentru săvârșirea mai multor infracțiuni în materie de TVA. În cadrul acestui proces:
–        A și B au fost acuzați de conducerea unui grup infracțional organizat, în sensul articolului 321 alineatul (3) din Codul penal, în perioada martie 2011-noiembrie 2012. Acest comportament este pedepsit cu închisoarea de la cinci la cincisprezece ani;
–        V, G și D au fost acuzați de participarea, în aceeași perioadă, la grupul infracțional organizat de A și B. Acest comportament este pedepsit cu închisoarea de la trei la zece ani.
18.      La aceste acuzații s‑au adăugat următoarele, prevăzute la articolul 255 alineatul (3) din Codul penal și pedepsite cu închisoarea de la trei la opt ani și cu confiscarea parțială sau totală a averii:
–        trei infracțiuni de fals în declarațiile privind TVA‑ul, în valoare de 633 525 de euro;
–        paisprezece infracțiuni de facturi false, în valoare de 1 130 568 de euro;
–        fraudă fiscală, în valoare de 1 022 583 de euro;
–        deduceri ilegale, în total de 1 244 274
de euro.
19.      Cauza a fost atribuită inițial unei instanțe compuse dintr‑un judecător și doi jurați, care, între 2015 și 2021 a ținut patruzeci și opt de ședințe. În 2021, procesul a trebuit să fie reluat de la început, ca urmare a numirii unui nou judecător în locul primului, a cărui funcție a încetat.
20.      Noul complet, compus dintr‑un al doilea judecător și alți doi jurați, a ținut optsprezece
ședințe între 2022 și 2025, majoritatea din ele fiind amânate și fără a se lua nicio măsură în vederea obținerii de probe.
21.      Ca urmare a pensionării celui de al doilea judecător, a fost necesară o a treia atribuire a cauzei. Aceasta a fost atribuită unui al treilea judecător și a doi noi jurați, care compun instanța de trimitere.
22.      În acest context, instanța de trimitere expune următoarele considerații:
–        „[…] este obiectiv imposibil ca un proces penal să se desfășoare în fața a trei instanțe înainte de împlinirea termenului absolut de prescripție a urmăririi penale pentru majoritatea infracțiunilor (cu excepția celor de conducere a unui grup infracțional organizat). Chiar dacă instanța ar reuși să se pronunțe pe fond înainte de a interveni prescripția, termenul absolut de prescripție se va împlini cu siguranță înainte ca instanța de al doilea sau de al treilea grad de jurisdicție să se pronunțe asupra căilor de atac introduse”(5).
–        Urmărirea penală a doi dintre acuzați în calitate de conducători ai unei organizații criminale implică o pedeapsă maximă de cincisprezece ani de închisoare. Prin urmare, termenul absolut de prescripție este de douăzeci și doi de ani și jumătate și se împlinește la 14 mai 2035. Acest termen pentru urmărirea penală a persoanelor acuzate a fi conducători ai organizației criminale ar fi suficient pentru desfășurarea procesului penal chiar și în fața a trei instanțe.
–        În ceea ce privește pedepsele prevăzute pentru faptele supuse judecății, norma în temeiul căreia „[…] acordul pentru săvârșirea unei infracțiuni
se pedepsește mai aspru decât săvârșirea infracțiunii în sine […]
ar încălca principiul proporționalității întrucât caracterul infracțional al acordului rezultă […] numai din caracterul infracțional al faptelor în vederea săvârșirii cărora a fost încheiat acordul respectiv și care ar putea fi săvârșite în viitor”(6).
23.      În aceste circumstanțe, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât sesizarea Curții cu următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 325 [TFUE] și articolul 2 alineatul (1) din Convenția [PIF] permit o lege națională care prevede prescripția urmăririi penale pentru fapte care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii și potrivit căreia termenul de prescripție se determină numai pe baza maximului pedepsei prevăzute pentru infracțiunea respectivă, iar nu și pe baza complexității juridice și de fapt a cauzei, neavându‑se în vedere posibilitatea survenirii unui eveniment fortuit din cauza căruia procedura penală trebuie reluată, cu consecința că aplicarea legii naționale poate avea ca efect impunitatea?
2)      Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 permite o lege națională care prevede pentru infracțiunea menționată la articolul 2 litera (b) o pedeapsă privativă de libertate al cărei maxim este mai mare decât cel prevăzut pentru infracțiunea în vederea săvârșirii căreia a fost încheiat acordul menționat la articolul 2 litera (b)?”
III. Procedura în fața Curții
24.      Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 8 mai 2025.
25.      V., guvernul austriac și Comisia Europeană au prezentat observații scrise.
26.      Curtea nu a considerat necesară organizarea unei ședințe.
IV.    Analiză
27.      Instanța de trimitere adresează două întrebări autonome:
–        prima întrebare are ca obiect regimul de prescripție a acțiunii penale prevăzut de legiuitorul bulgar și capacitatea acestuia de a garanta o reprimare eficientă a fraudei în materie de TVA;
–        a doua întrebare se referă la justificarea, din perspectiva principiului proporționalității, a unei reglementări naționale care, în anumite împrejurări, îi sancționează mai aspru pe cei care convin să săvârșească o infracțiune decât pe cei care o săvârșesc în mod efectiv.
A.      Prima întrebare preliminară
28.      Instanța de trimitere dorește să se stabilească dacă articolul 325 TFUE
și articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia „termenul de prescripție se determină numai pe baza maximului pedepsei prevăzute pentru infracțiunea respectivă, iar nu și pe baza complexității juridice și de fapt a cauzei, neavându‑se în vedere posibilitatea survenirii unui eveniment fortuit din cauza căruia procedura penală trebuie reluată”. Aceasta adaugă că legea națională în cauză ar putea „avea ca efect impunitatea”.
29.      Astfel cum a reamintit Comisia(7), protecția intereselor financiare ale Uniunii prin impunerea de sancțiuni penale este o competență partajată între Uniune și statele membre, în sensul articolului 4 alineatul (2) TFUE. În măsura în care termenele de prescripție și normele referitoare la interpretarea și suspendarea acestora nu fac obiectul unei armonizări detaliate la nivelul Uniunii, configurarea lor revine, în principiu, statelor membre(8).
30.      Articolul 325 alineatul (1) TFUE impune statelor membre obligația de a combate frauda și orice altă activitate ilegală care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri disuasive și efective(9).
31.      Revine statelor membre în special obligația de a adopta măsurile necesare pentru a asigura o colectare eficientă și integrală a resurselor proprii, printre care se numără veniturile din aplicarea unei cote uniforme la bazele armonizate de evaluare a TVA‑ului(10).
32.      Statele membre dispun de libertatea de alegere a sancțiunilor aplicabile, care pot să îmbrace forma unor sancțiuni administrative, a unor sancțiuni penale sau a unei combinații a celor două, pentru a garanta perceperea integralității încasărilor din TVA și, prin aceasta, protecția intereselor financiare ale Uniunii. Sancțiunile penale pot să fie indispensabile pentru a combate în mod efectiv și disuasiv anumite cazuri de fraudă gravă în materie de TVA(11).
33.      Faptele supuse judecății în procedura principală ar putea constitui infracțiuni de fraudă fiscală și de organizație criminală în legătură cu TVA‑ul. Valoarea TVA‑ului la care se referă această procedură ar însuma aproximativ 4 000 000 de euro, depășind cu mult pragul minim prevăzut la articolul 2 alineatul (1) din Convenția PIF pentru a califica drept „gravă” o fraudă care afectează interesele financiare ale Uniunii.
34.      Prin urmare, faptele supuse judecății în procedura principală se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 325 alineatul (1) TFUE și al articolului 2 alineatul (1) din Convenția PIF.
35.      Curtea a declarat deja că caracterul efectiv și disuasiv al măsurilor adoptate de statele membre pentru a garanta apărarea intereselor financiare ale Uniunii nu depinde numai de severitatea sancțiunilor penale cu care sunt pedepsite faptele care aduc atingere acestor interese, ci și de regimul de prescripție aplicabil acestora.
36.      În ceea ce îl privește pe legiuitorului național, acesta „are sarcina de a se asigura că regimul național de prescripție în materie penală nu conduce la nepedepsirea unui număr considerabil de cazuri de fraudă gravă în materie de TVA”(12).
37.      În prezenta cauză, trebuie subliniate următoarele aspecte:
–        Nu se pune în discuție (instanța de trimitere nu ridică nicio îndoială în această privință) că dreptul bulgar prevede sancțiuni penale efective și disuasive pentru infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.
–        Nu se pune în discuție nici faptul că, în abstract, termenele de prescripție a acțiunii penale prevăzute de legislația bulgară sunt adecvate, și anume nu compromit caracterul efectiv și disuasiv al sancțiunilor corespunzătoare. Aceste termene depășesc minimele prevăzute la articolul 12 din Directiva (UE) 2017/1371(13), chiar dacă aceasta nu este aplicabilă, ratione temporis, infracțiunilor săvârșite în 2011 și 2012.
38.      Îndoiala instanței de trimitere privește un regim de prescripție a acțiunii penale care se aplică, în mod ineluctabil, după trecerea unui anumit număr de ani de la săvârșirea faptelor supuse judecății. Acest termen absolut de prescripție este stabilit în funcție de maximul pedepsei prevăzute pentru infracțiunea corespunzătoare
și nu poate fi, în niciun caz, prelungit.
39.      Curtea s‑a pronunțat cu privire la stabilirea unor termene de prescripție rezonabile pentru aplicarea de sancțiuni de către autoritățile naționale în domeniile în care se aplică dreptul Uniunii(14). În acest sens, Curtea a statuat că:
–        „[…]
[N]ormele naționale care instituie termenele de prescripție trebuie concepute astfel încât să stabilească un echilibru între, pe de o parte, obiectivele de garantare a securității juridice și de asigurare a examinării cauzelor într‑un termen rezonabil ca principii generale ale dreptului Uniunii și, pe de altă parte, punerea în aplicare efectivă și eficientă a [dreptului Uniunii]”(15).
–        „Pentru a determina dacă un regim național de prescripție stabilește un astfel de echilibru, trebuie să se ia în considerare toate elementele acestui regim […] printre care pot figura în special data de la care începe să curgă termenul de prescripție, durata acestui termen, precum și modalitățile de suspendare sau de întrerupere a acestuia”(16).
–        De asemenea, necesitatea realizării în cauză a unei analize complexe poate fi considerată un element relevant(17).
40.      Pornind de la aceste premise, trebuie, în primul rând, să se clarifice îndoielile cu privire la validitatea unui termen de prescripție absolut, considerat ca atare. Acest tip de termen figurează, de exemplu, în Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95(18), care se referă la protecția intereselor financiare ale Uniunii.
41.      Articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 prevede un „[…] termen de prescripție absolut [care] contribuie la consolidarea securității juridice a agenților economici, împiedicând ca prescrierea acțiunii cu privire la o abatere să poată fi întârziată indefinit […]”(19).
42.      Împărtășim opinia Comisiei că, în absența unei armonizări mai detaliate, simpla omisiune, în reglementarea națională, a unei norme care să condiționeze aplicabilitatea termenului de prescripție absolut a acțiunii penale de complexitatea procesului penal nu încalcă dreptul Uniunii.
43.      În mod logic, este necesar ca un astfel de termen să fie suficient de lung pentru a permite judecarea faptei de către o instanță, ținând seama în special de durata medie a procedurilor judiciare(20).
44.      În opinia noastră, un termen de prescripție absolut de cincisprezece ani precum cel prevăzut de dreptul bulgar este rezonabil și suficient. Acest lucru este valabil chiar dacă termenul se calculează de la începerea procesului penal până la pronunțarea hotărârii definitive, și anume cuprinde instanțele de toate gradele de jurisdicție(21). În cincisprezece ani se poate ajunge la finalul unui proces penal pentru infracțiuni precum cele care fac obiectul judecății în prezenta cauză. Astfel cum arată Comisia, acest termen depășește cu mult termenul de prescripție prevăzut de Directiva 2017/1371(22).
45.      Chiar dacă admitem caracterul rezonabil, în abstract, al termenului, este necesar să se garanteze că punerea sa în practică nu favorizează impunitatea și, în consecință, nu aduce atingere efectivității și caracterului disuasiv al măsurilor care trebuie să asigure protecția intereselor financiare ale Uniunii.
46.      În acest sens, Curtea a evaluat dacă aplicarea dispozițiilor naționale în materie de prescripție penală are ca efect că, într‑un număr considerabil de cauze, faptele care constituie o fraudă gravă nu vor fi pedepsite penal. Acest lucru s‑ar putea întâmpla în cazul în care faptele vor fi în general prescrise înainte ca sancțiunea penală prevăzută de lege să poată fi aplicată printr‑o decizie judiciară definitivă. În această ipoteză, măsurile prevăzute de dreptul național pentru combaterea fraudei și a oricărei alte activități ilegale care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii nu pot fi considerate efective și disuasive(23).
47.      Cu toate acestea, nimic nu indică faptul că termenul de prescripție în discuție în prezenta cauză ar avea ca efect, în general, nepedepsirea faptelor într‑un număr considerabil de cauze penale aflate pe rolul instanțelor bulgare pentru infracțiuni care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.
48.      Dimpotrivă, totul pare să indice că, în prezenta cauză, prescripția acțiunii penale ar afecta doar unele dintre faptele supuse judecății instanței de trimitere(24) și că eventuala nepedepsire (a unei părți din) aceste fapte este legată de factori specifici, privind probleme și dificultăți circumstanțiale care afectează instanța de trimitere ca atare.
49.      Astfel, succesiunea problemelor descrise în decizia de trimitere, la care am făcut referire anterior(25), evidențiază faptul că întârzierea în derularea acestui proces penal se datorează, așa cum susține Comisia, unei „ineficiențe sistemice” a instanței însăși(26).
50.      În dosarul cauzei nu există informații care să indice că, cel puțin un număr semnificativ de instanțe bulgare învestite cu cauze penale similare, chiar dacă nu majoritatea acestora, consideră că regimul de prescripție a acțiunii penale constituie un obstacol sistematic în calea judecării cu caracter definitiv a faptelor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.
51.      În aceste împrejurări, nu sunt îndeplinite, în opinia noastră, condițiile impuse de jurisprudența Curții pentru a aprecia existența unui risc sistemic de impunitate în ceea ce privește infracțiunile grave care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. Prin urmare, prima întrebare preliminară trebuie să primească un răspuns negativ.
B.      A doua întrebare preliminară
52.      Instanța de trimitere are îndoieli dacă articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 permite ca „acordul” încheiat în vederea săvârșirii unei infracțiuni, în sensul articolului 2 litera (b) din aceeași decizie‑cadru, să fie pedepsit mai sever (cu până la cincisprezece ani de închisoare) decât săvârșirea infracțiunii care face obiectul acordului respectiv (cu până la opt ani de închisoare).
53.      Reamintim că procesul penal principal vizează răspunderea penală a lui:
–        A și B, acuzați de conducerea unei organizații criminale constituite în scopul săvârșirii de fraude în materie de TVA, faptă pedepsită cu o pedeapsă cu închisoarea de la cinci la cincisprezece ani;
–        V, G și D, acuzați de participarea la această organizație criminală, faptă pedepsită cu o pedeapsă privativă de libertate de la trei la zece ani.
54.      Cele cinci persoane sunt acuzate, de asemenea, de săvârșirea unei fraude fiscale care poate fi pedepsită cu o pedeapsă cu închisoarea de la trei la opt ani.
55.      Articolul 2 din Decizia‑cadru 2008/841 impune statelor membre obligația de a incrimina unul dintre următoarele tipuri de comportament legat de o organizație criminală sau ambele:
–        participarea în mod activ la activitățile criminale ale organizației;
–        acordul „cu una sau mai multe persoane cu privire la exercitarea unei activități care, în cazul în care ar fi pusă în aplicare, ar echivala cu comiterea infracțiunilor menționate la articolul 1 [din aceeași decizie‑cadru] […]”. Aceste infracțiuni sunt „pasibile de o pedeapsă privativă de libertate […] cu o durată maximă de cel puțin patru ani sau de o pedeapsă mai severă […]”(27).
56.      La rândul său, articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/841 impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a se asigura că:
–        Infracțiunea menționată la articolul 2 litera (a) este pasibilă de o pedeapsă maximă privativă de libertate de „cel puțin doi până la cinci ani”.
–        Infracțiunea menționată la articolul 2 litera (b) este pasibilă „de același termen maxim de pedeapsă privativă de libertate ca infracțiunea în vederea căreia este încheiat acordul sau de un termen maxim de pedeapsă de cel puțin doi până la cinci ani”.
57.      Legiuitorul bulgar a optat pentru a doua dintre posibilitățile oferite de articolul 3 alineatul (1) litera (b): durata maximă a pedepsei privative de libertate prevăzute de Codul penal pentru frauda în materie de TVA este de opt ani, în timp ce cea prevăzută pentru constituirea sau conducerea unui grup infracțional constituit în vederea săvârșirii de fraude în materie de TVA ajunge până la cincisprezece ani.
58.      În aceste condiții, se ridică două întrebări:
–        pe de o parte, dacă articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 permite ca acordul în vederea săvârșirii de fraude în materie de TVA să fie pedepsit cu o pedeapsă (cincisprezece ani) mai mare decât cea prevăzută pentru săvârșirea acestei infracțiuni fiscale (opt ani);
–        pe de altă parte dacă, în orice caz, o reglementare națională poate pedepsi un astfel de acord cu o pedeapsă mai mare de cinci ani, având în vedere că a doua dintre alternativele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (b) se referă la o pedeapsă maximă cu închisoarea de „cel puțin doi până la cinci ani”.
1.      „Termen[ul] maxim de pedeapsă de cel puțin doi până la cinci ani”, de la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841
59.      Decizia‑cadru 2008/841 figurează în actele adoptate în temeiul articolului 31 alineatul (1) TUE, ale cărui dispoziții au fost preluate în articolul 83 alineatul (1) primul paragraf TFUE. Această decizie‑cadru conține dispoziții minime privind sancțiunile aplicabile infracțiunilor din domenii ale criminalității organizate(28).
60.      În stadiul actual al dreptului Uniunii, dreptul penal al statelor membre nu face obiectul unor măsuri generale de armonizare. Mai concret, aprecierea gradului de gravitate a unei infracțiuni „[…] trebuie efectuată ținând seama de alegerile făcute, în cadrul sistemului penal al statului membru în cauză, cu privire la identificarea infracțiunilor care aduc cel mai mult atingere ordinii juridice a societății”(29).
61.      Guvernul austriac a adus în discuție dificultățile pe care diferențele dintre tradițiile juridice și sistemele penale naționale le‑au ridicat în cadrul dezbaterilor din Consiliu cu privire la numeroase acte legislative ale Uniunii în domeniul dreptului penal material(30). Aceste dificultăți stau la baza poziției de principiu adoptate de Consiliu în „Concluziile […] privind abordarea aplicabilă în ceea ce privește armonizarea pedepselor”(31).
62.      În conformitate cu acest document, care materializează abordarea adoptată de Consiliu în diferite decizii‑cadru anterioare Tratatului de la Lisabona:
–        Armonizarea pedepselor nu ar trebui să împiedice statele membre să păstreze coerența sistemelor lor naționale(32).
–        În cazul în care propunerile pentru (viitoarele) instrumente juridice conțin dispoziții care stabilesc elementele constitutive minime ale infracțiunilor, ar trebui să se ia în considerare posibilitatea de a stabili un nivel minim pentru pedepsele maxime aplicabile infracțiunilor în dreptul intern(33).
63.      În acest scop, Consiliul a stabilit un sistem de niveluri de sancțiuni(34), precizând că acestea sunt niveluri minime și că nimic nu împiedică statele membre să depășească aceste niveluri în legislația lor națională(35).
64.      Acest sistem de pedepse maxime minime, care, astfel cum susține Comisia, este conform cu principiul aproprierii minime, în temeiul articolului 83 alineatul (1) TFUE(36), a fost utilizat în mod regulat de Consiliu în numeroase decizii‑cadru(37). Din spiritul și din practica acestuia rezultă că statele membre sunt libere să stabilească în sistemele lor naționale pedepse maxime mai mari decât cele prevăzute în Decizia‑cadru 2008/841.
65.      Cu toate acestea, nu putem să nu observăm că forma de exprimare lingvistică utilizată de legiuitor nu este tocmai fericită.
66.      Într‑adevăr, expresia „termen maxim de pedeapsă de cel puțin doi până la cinci ani”(38), utilizată la articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/841, cu greu rezistă rigorii logicii, după cum o demonstrează nedumerirea instanței de trimitere însăși(39).
67.      O „pedeapsă maximă” condiționată de „cel puțin” lasă deschisă extinderea sa ultra limen în așa măsură încât nu poate fi o pedeapsă maximă. În consecință, statele membre ar putea să o extindă.
68.      Atunci când condiția „cel puțin” este nuanțată imediat prin trimiterea nu la un termen concret, ci la un interval de timp în care trebuie să se încadreze durata pedepsei, aceasta din urmă nu ar putea fi extinsă dincolo de limita superioară a intervalului, care ar constitui astfel nivelul maxim permis (pentru pedeapsă). Prin urmare, statele membre ar putea stabili durata pedepsei numai între limitele intervalului, fără a putea depăși limita superioară.
69.      Se poate înțelege, totuși, astfel cum a sugerat guvernul austriac(40), că durata minimă impusă pentru pedeapsa maximă se situează în intervalul cuprins între intervale („între doi și cinci ani”) și că, prin urmare, pedeapsa poate depăși acest arc temporal. Astfel, statele membre pot să extindă maximul pedepsei prin adăugarea de intervale de timp superioare.
70.      Această interpretare, cu siguranță alambicată, este cea care se potrivește cel mai bine cu principiul apropierii minime a dreptului Uniunii în domeniul penal. Într‑un anumit sens, aceasta este, de asemenea, interpretarea care respectă în cea mai mare măsură competența recunoscută statelor membre de a decide în ultimă instanță limita maximă a pedepselor pe care doresc să le stabilească.
71.      Dreptul Uniunii permite statelor membre să își îndeplinească obligația de a stabili un termen maxim, oferindu‑le posibilitatea ca acesta să fie, în cazul de față, de numai doi ani sau orice alt termen până la cinci ani. Acest lucru fără a le limita, desigur, capacitatea de a opta pentru orice alt termen mai mare decât cel stabilit în intervalul „de la doi la cinci ani”.
72.      În consecință, în opinia noastră, articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 nu se opune unei reglementări naționale care sancționează acordul la care face referire articolul 2 litera (b) din aceeași decizie‑cadru cu o pedeapsă privativă de libertate a cărei durată maximă este mai mare decât cea prevăzută pentru infracțiunea care face obiectul acordului în cauză.
73.      În orice caz, trebuie să se țină seama de jurisprudența stabilită de Curte: instanța națională nu este obligată să lase neaplicată o dispoziție a dreptului național incompatibilă cu dispoziții ale unei decizii‑cadru, care este lipsită de efect direct(41).
2.      Diferența dintre sancțiunile aplicate acordului încheiat în vederea săvârșirii unei infracțiuni și săvârșirea infracțiunii la care se referă acesta. Proporționalitate
74.      În cele din urmă, trebuie să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 permite ca acordul în vederea săvârșirii de fraude în materie de TVA să fie pedepsit în dreptul bulgar cu o pedeapsă (cincisprezece ani) mai mare decât cea prevăzută pentru săvârșirea acestei infracțiuni fiscale (opt ani).
75.      Instanța de trimitere consideră că un răspuns afirmativ ar fi contrar principiului proporționalității(42).
76.      Nu suntem de acord cu această opinie.
77.      Într‑adevăr, la prima vedere ar putea părea disproporționat ca acordul încheiat în vederea săvârșirii unei infracțiuni (înțeles ca act pregătitor al infracțiunii ulterioare) să fie pedepsit mai sever decât săvârșirea acesteia din urmă(43).
78.      Cu toate acestea, articolul 2 litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841, care vizează fenomenul criminalității organizate, se referă la cazul unui „acord […] cu privire la exercitarea unei activități care, în cazul în care ar fi pusă în aplicare, ar echivala cu comiterea infracțiunilor”(44).
79.      În contextul combaterii criminalității organizate, care, repetăm, este specific Deciziei‑cadru 2008/841, este rezonabil ca crearea de structuri organizate destinate exercitării sistematice de activități criminale să fie pedepsită cu cea mai mare severitate.
80.      Nu este același lucru un acord ocazional în vederea săvârșirii unei singure infracțiuni și un acord pentru săvârșirea de infracțiuni în mod constant și organizat, prin intermediul unei asocieri structurate a mai multor persoane și pe o anumită perioadă de timp.
81.      Fără a fi necesar să „particip[e] la executarea propriu‑zisă a respectivei activități” infracționale, astfel cum prevede articolul 2 litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841, persoana care încheie cu alte persoane un acord cu privire la constituirea unei organizații criminale:
–        poate fi responsabilă de infracțiunile săvârșite de alte persoane în cadrul organizației în cauză, fie în mod indirect, fie în calitate de instigator al acelora;
–        este, în orice caz, responsabilă în mod direct și cu titlu principal de infracțiunea constând în crearea unei structuri menite să faciliteze săvârșirea efectivă de acte criminale care nu ar fi putut fi eventual executate dacă autorii materiali nu ar fi beneficiat de protecția organizației criminale.
82.      Prin urmare, în termeni abstracți, considerăm că acordul privind constituirea unei organizații criminale poate merita o sancțiune penală mai severă decât cea stabilită pentru săvârșirea infracțiunilor concrete în cadrul organizației în cauză.
83.      Decizia cu privire la întinderea acestei sancțiuni penale revine legiuitorului național, în limitele deja analizate. Opinia sa cu privire la proporționalitatea dintre infracțiune și pedeapsă trebuie să prevaleze, cu excepția cazului în care depășește în mod evident limitele raționalității.
84.      În orice caz, împărtășim opinia Comisiei că aprecierea proporționalității unei sancțiuni concrete trebuie efectuată ținând seama de circumstanțele specifice ale fiecărui caz(45).
85.      Revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă, având în vedere, pe de o parte, caracteristicile organizației criminale constituite în urma acordului dintre A și B și, pe de altă parte, măsura în care existența acestei organizații a fost o condiție necesară pentru săvârșirea infracțiunilor imputate lui V, G și D, comportamentul lui A și B merită o sancțiune penală mai severă decât cea prevăzută pentru ceilalți trei acuzați. În rest, în cadrul acestei aprecieri, nu se poate ignora faptul că A și B sunt acuzați, de asemenea, de conducerea acestei organizații criminale create în urma acordului încheiat între cei doi.
V.      Concluzie
86.      În temeiul considerațiilor care precedă, propunem să se răspundă întrebărilor Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) după cum urmează:
„1)      Articolul 325 TFUE
și articolul 2 alineatul (1) din Convenția privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unei legi naționale care stabilește un termen absolut de prescripție a acțiunii penale pentru infracțiunile împotriva intereselor financiare ale Uniunii, determinat numai pe baza maximului pedepsei prevăzute pentru infracțiunea respectivă, astfel încât acesta este de cincisprezece ani pentru faptele pedepsite cu o pedeapsă privativă de libertate de peste zece ani și de zece ani pentru faptele pedepsite cu o pedeapsă privativă de libertate de peste trei ani.
2)      Articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841/JAI a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind lupta împotriva crimei organizate
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei legi naționale în temeiul căreia comportamentul unei persoane, constând în încheierea unui acord cu privire la o activitate care, în cazul în care ar fi pusă în aplicare, ar implica săvârșirea infracțiunilor prevăzute la articolul 1 din această decizie‑cadru, este pedepsit cu o pedeapsă privativă de libertate al cărei maxim este mai mare decât cel prevăzut pentru săvârșirea uneia dintre aceste infracțiuni.”
1      Limba originală: spaniola.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Elaborată prin Actul Consiliului din 26 iulie 1995 în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană (JO 1995, C 316, p. 48, Ediție specială, 19/vol. 12, p. 51, denumită în continuare „Convenția PIF”).
3      Decizia‑cadru a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind lupta împotriva crimei organizate (JO 2008, L 300, p. 42).
4      Utilizarea, în versiunea în limba spaniolă, a termenului „conspiración” („conspirație”) nu corespunde cu restul versiunilor lingvistice pe care le‑am consultat. Acestea din urmă utilizează termeni precum „accord” (versiunea în limba franceză), „agreement” (versiunea în limba engleză), „intesa” (versiunea în limba italiană), „acordo” (versiunea în limba portugheză), „acordul” (versiunea în limba română), „Vereinbarung” (versiunea în limba germană), „overeengekomen” (versiunea în limba neerlandeză). Termenul „conspiración” din versiunea în limba spaniolă trebuie, așadar, să fie înțeles în sensul de „acuerdo” („acord”), noțiune utilizată la articolul 2 litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841.
5      Punctul 29 din decizia de trimitere.
6      Punctul 52 din decizia de trimitere.
7      Punctul 9 din observațiile scrise ale Comisiei.
8      În exercitarea acestei competențe, statele membre au obligația de a respecta obligațiile care le incumbă în temeiul dreptului Uniunii. A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2019, Rimšēvičs și BCE/Letonia (C‑202/18 și C‑238/18, EU:C:2019:139, punctul 57).
9      Hotărârea din 21 decembrie 2021, Euro Box Promotion ș.a. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 și C‑840/19; EU:C:2021:1034, punctul 181 și jurisprudența citată).
10      Hotărârea din 5 decembrie 2017, M.A.S. și M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punctele 31 și 32 și jurisprudența citată).
11      Hotărârea din 8 septembrie 2015, Taricco ș.a. (C‑105/14, EU:C:2015:555, punctul 39 și jurisprudența citată).
12      Hotărârea din 5 decembrie 2017, M.A.S. și M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punctul 41).
13      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2017 privind combaterea fraudelor îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii prin mijloace de drept penal (JO 2017, L 198, p. 29).
14      Hotărârea din 21 ianuarie 2021, Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, denumită în continuare „Hotărârea Whiteland Import Export”, punctul 48). Această cauză privea încălcarea normelor de concurență.
15      Hotărârea Whiteland Import Export, punctul 49.
16      Hotărârea Whiteland Import Export, punctul 50.
17      Hotărârea Whiteland Import Export, punctul 51.
18      Regulamentul Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO 1995, L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).
19      Hotărârea din 6 februarie 2025, Emporiki Serron – Emporias kai Diathesis Agrotikon Proionton (C‑42/24, EU:C:2025:56, punctul 40 și jurisprudența citată).
20      Punctul 17 din observațiile scrise ale Comisiei.
21      Punctul 18 din observațiile scrise ale Comisiei.
22      Punctul 19 din observațiile scrise ale Comisiei.
23      Hotărârea din 8 septembrie 2015, Taricco ș.a. (C‑105/14, EU:C:2015:555, punctul 47).
24      Potrivit instanței de trimitere, termenul rămas (până în 2035) ar fi suficient pentru judecarea cauzei îndreptate împotriva acuzaților de conducere a unei organizații criminale chiar și în fața a trei instanțe de grade de jurisdicție diferite.
25      Punctele 19-21 din prezentele concluzii.
26      Punctul 20 din observațiile scrise ale Comisiei.
27      Contrar opiniei instanței de trimitere (punctele 47 și 48 din decizia de trimitere), Comisia consideră că obiectul „acordului” prevăzut la articolul 2 litera (b) din Decizia‑cadru 2008/841 este săvârșirea unor infracțiuni și nu în mod necesar constituirea unei organizații criminale (punctul 30 din observațiile scrise ale Comisiei). Dacă aceasta ar fi situația, comportamentul lui A și al lui B ar fi mai degrabă cel prevăzut la articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2008/841, astfel încât aplicarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) din aceeași decizie‑cadru, a cărui interpretare face obiectul celei de a doua întrebări preliminare, nu ar fi pertinentă. În opinia noastră, indiferent dacă, așa cum admite Comisia, „acordul” poate avea ca obiect și constituirea unei organizații criminale, ceea ce este relevant este faptul că, fie prin intermediul literei (a), fie prin intermediul literei (b) a articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/841, articolul 3 alineatul (1) literele (a) și (b) permite ca acordul în vederea constituirii unei organizații criminale sau a săvârșirii unei infracțiuni să fie pedepsit mai sever decât săvârșirea respectivei infracțiuni.
28      Hotărârea din 28 noiembrie 2024, PT (Acord încheiat între procuror și autorul unei infracțiuni) (C‑432/22, EU:C:2024:987, punctul 38).
29      În acest sens, a se vedea Hotărârea din 6 iulie 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Infracțiune deosebit de gravă) (C‑402/22, EU:C:2023:543, punctul 38).
30      Punctul 24 din observațiile scrise ale guvernului austriac.
31      Documentul nr. 9141/02 al Consiliului din 27 mai 2002, denumit în continuare „Concluziile Consiliului”.
32      Punctul 3 al patrulea paragraf din Concluziile Consiliului: „La analizarea modului de armonizare a pedepselor în anumite domenii, este necesar să se țină cont de faptul că tradițiile juridice diferă în statele membre. Pentru a permite statelor membre să păstreze coerența sistemelor lor naționale de sancțiuni, este necesară o anumită flexibilitate la armonizarea pedepselor.”
33      Punctul 3 al cincilea paragraf din Concluziile Consiliului: „În cazul în care propunerile de instrumente juridice de adoptat în temeiul titlului VI din TUE conțin dispoziții care stabilesc elemente constitutive minime ale infracțiunilor, se ia în considerare eventuala necesitate de a stabili un nivel minim al pedepselor maxime pentru infracțiunile în cauză în temeiul dreptului național.”
34      Acest sistem, care figurează la punctul 3 al optulea paragraf din Concluziile Consiliului, este structurat pe patru niveluri:
Nivelul 1: pedepse maxime cu închisoarea de cel puțin un an până la trei ani.
Nivelul 2: pedepse maxime cu închisoarea de cel puțin doi până la cinci ani.
Nivelul 3: pedepse maxime cu închisoarea de cel puțin cinci până la zece ani.
Nivelul 4: pedepse maxime cu închisoarea de cel puțin zece ani (cazuri în care sunt necesare pedepse foarte severe).
35      Punctul 3 al nouălea paragraf din Concluziile Consiliului: „[…]
Trebuie să se observe că nivelurile menționate sunt niveluri minime și că nimic nu împiedică statele membre să depășească aceste niveluri în legislația lor națională.”
36      Punctul 34 din observațiile scrise ale Comisiei.
37      Dintre numeroasele dispoziții menționate de guvernul austriac la nota de subsol 37 din observațiile sale scrise pot fi citate articolul 4 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2003/568/JAI a Consiliului din 22 iulie 2003 privind combaterea corupției în sectorul privat (JO 2003, L 192, p. 54, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 122) și articolul 3 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/913/JAI a Consiliului din 28 noiembrie 2008 privind combaterea anumitor forme și expresii ale rasismului și xenofobiei prin intermediul dreptului penal
(JO 2008, L 328, p. 55).
38      O exprimare care este pe deplin justificată atunci când este vorba despre stabilirea pedepselor minime, dar care, în opinia noastră, nu este cea mai indicată în cazul pedepselor maxime.
39      Punctele 56-74 din decizia de trimitere.
40      Punctul 32 din observațiile scrise ale guvernului austriac.
41      Hotărârea din 24 iunie 2019, Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 2 din dispozitiv).
42      Punctul 52 din decizia de trimitere și punctul 22 din prezentele concluzii.
43      Conspirația în vederea săvârșirii unei infracțiuni este, în general, pedepsită cu o pedeapsă mai ușoară decât cea prevăzută pentru aceasta din urmă. Cu toate acestea, trebuie să se facă distincție între conspirația în vederea săvârșirii unei anumite infracțiuni și infracțiunea constând în crearea sau conducerea unei asocieri având ca scop săvârșirea de infracțiuni, dotată cu o organizare de o anumită consistență și permanentă.
44      Sublinierea noastră.
45      Punctul 39 din observațiile scrise ale Comisiei.