62024CJ0348
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
30 octombrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 – Codul Vamal Comunitar – Regim de antrepozit vamal – Punere în liberă circulație – Articolul 29 – Valoarea în vamă a mărfurilor – Mărfuri vândute pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii Europene – Articolul 112 alineatul (3) – Stabilirea valorii în vamă – Articolul 214 alineatul (1) – Momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă – Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 – Articolul 97n alineatul (2) – Dovada originii mărfurilor – Articolul 118 alineatele (1) și (3) – Termenul de prezentare a dovezilor de origine – Pierderea beneficiului tratamentului preferențial – Valabilitatea documentelor care dovedesc originea mărfurilor – Articolul 147 – Vânzări succesive”
În cauza C‑348/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania), prin decizia din 12 aprilie 2024, primită de Curte la 9 mai 2024, în procedura
Compañía de Distribución Integral Logista, SA
împotriva
Administración General del Estado,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul S. Rodin, îndeplinind funcția de președinte de cameră, domnii N. Piçarra și N. Fenger (raportor), judecători,
avocat general: domnul D. Spielmann,
grefier: doamna L. Carrasco Marco, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iunie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Compañía de Distribución Integral Logista, SA, de M. Flores Navarro, J. I. Guerra García și M. Muñoz Domínguez, abogados;
–
pentru guvernul spaniol, de A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de I. Galindo Martín și F. Moro, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 29, a articolului 112 alineatul (3) și a articolului 214 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare „Codul Vamal Comunitar”), precum și a articolului 97k, a articolelor 118 și 147 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO 1993, L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1063/2010 al Comisiei din 18 noiembrie 2010 (JO 2010, L 307, p. 1) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2454/93”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Compañía de Distribución Integral Logista, SA, pe de o parte, și Agencia Estatal de la Administración Tributaria (Agenția de Stat a Administrației Fiscale, Spania), pe de altă parte, cu privire la stabilirea valorii în vamă a anumitor mărfuri și la valabilitatea dovezilor de origine a acestor mărfuri în vederea aplicării unui regim preferențial.
Cadrul juridic
Codul Vamal Comunitar
3
Articolul 29 alineatul (1) din Codul Vamal Comunitar, care face parte din capitolul 3, intitulat „Valoarea în vamă a mărfurilor”, din titlul II din acest cod, intitulat „Factori pe baza cărora se aplică drepturile de import sau de export și celelalte măsuri prevăzute pentru schimburile cu mărfuri”, prevedea:
„Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al [Uniunii Europene], ajustat, când este cazul […]”
4
Potrivit articolului 76 alineatul (1) litera (c) din codul menționat:
„Pentru a simplifica îndeplinirea formalităților și procedurilor pe cât posibil concomitent cu executarea corectă a operațiunilor, autoritățile vamale, în condițiile prevăzute în conformitate cu procedura comitetului, acordă permisiunea ca:
[…]
(c)
mărfurile să fie plasate sub regimul în cauză printr‑o înscriere în evidențe; în acest caz, autoritățile vamale pot scuti declarantul de a prezenta mărfurile în vamă.”
5
Articolul 112 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din același cod avea următorul cuprins:
„Atunci când mărfurile sunt puse în liberă circulație în conformitate cu articolul 76 alineatul (1) litera (c), natura mărfurilor, valoarea în vamă și cantitatea care trebuie luate în considerare în sensul articolului 214 sunt cele aplicabile mărfurilor la momentul în care au fost plasate sub regimul de antrepozit vamal.
Primul paragraf se aplică cu condiția ca elementele de taxare referitoare la aceste mărfuri să fi fost atestate sau acceptate la momentul în care mărfurile au fost plasate sub regimul de antrepozit vamal, dacă declarantul nu solicită aplicarea lor la momentul în care a luat naștere datoria vamală.”
6
Articolul 201 alineatele (1) și (2) din Codul Vamal Comunitar prevedea:
„(1)   O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)
punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
[…]
(2)   O datorie vamală se naște în momentul acceptării declarației vamale în cauză.”
7
Articolul 214 alineatul (1) din acest cod prevedea:
„În absența dispozițiilor contrare prevăzute în prezentul cod și fără a aduce atingere alineatului (2), valoarea drepturilor de import sau export aplicabile mărfurilor se determină pe baza regulilor de evaluare adecvate pentru respectivele mărfuri la data nașterii datoriei vamale aferente.”
Regulamentul nr. 2454/93
8
Titlul IV din Regulamentul nr. 2454/93, intitulat „Originea mărfurilor”, cuprindea capitolul 2, intitulat „Originea preferențială”. În secțiunea 1A din acest capitol, intitulată „Proceduri și metode de cooperare administrativă aplicabile până la lansarea sistemului exportatorilor înregistrați”, articolul 97k din acest regulament prevedea la alineatul (5):
„Dovada de origine este valabilă 10 luni de la data emiterii sale în țara exportatoare și trebuie depusă în acest interval de timp pe lângă autoritățile vamale ale țării importatoare.”
9
În aceeași secțiune 1A figura articolul 97n alineatul (2) din regulamentul menționat, care avea următorul cuprins:
„Dovezile de origine care sunt prezentate autorităților vamale ale țării importatoare după expirarea perioadei de valabilitate menționate la articolul 97k alineatul (5) pot fi acceptate în scopul aplicării preferințelor tarifare atunci când neprezentarea acestor documente în termenul stabilit se datorează unor circumstanțe excepționale. În alte cazuri de neprezentare la timp, autoritățile vamale ale țării importatoare pot accepta dovezile de origine dacă produsele le‑au fost prezentate înainte de expirarea termenului menționat.”
10
Același capitol 2 cuprindea secțiunea 2, intitulată „Țările și teritoriile care beneficiază de măsurile tarifare preferențiale adoptate unilateral de [Uniune] în favoarea anumitor țări sau teritorii”. În subsecțiunea 2 din această secțiune 2, intitulată „Dovada originii”, articolul 118 din același regulament prevedea la alineatele (1)-(3):
„(1)   Dovada de origine este valabilă patru luni începând de la data emiterii ei în țara exportatoare și se prezintă autorităților vamale ale țării importatoare în perioada respectivă de timp.
(2)   Dovezile de origine care se prezintă autorităților vamale din țara importatoare după expirarea datei de prezentare precizată la alineatul (1) pot fi acceptate în scopul aplicării preferințelor tarifare menționate la articolul 98 atunci când neprezentarea acestor documente până la data‑limită se datorează unor circumstanțe excepționale.
(3)   În alte cazuri de prezentare întârziată, autoritățile vamale ale țării importatoare pot accepta dovezile de origine în situația în care produsele au fost prezentate înainte de data-limită.”
11
Potrivit articolului 147 alineatul (1) primul și al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2454/93:
„În sensul articolului 29 din [Codul Vamal Comunitar], faptul că mărfurile care fac obiectul unei tranzacții sunt declarate pentru a fi puse în liberă circulație se consideră drept indiciu suficient că ele au fost vândute în vederea exportului către teritoriul vamal al [Uniunii]. În cazul unor vânzări succesive înainte de evaluare, numai ultima vânzare care a dus la introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal [al Uniunii] sau vânzarea care are loc pe teritoriul vamal [al Uniunii] înainte de punerea în liberă circulație a mărfurilor constituie un astfel de indiciu.
Atunci când se declară un preț cu referire la o vânzare care are loc înaintea ultimei vânzări pe baza căreia au fost introduse mărfurile pe teritoriul vamal [al Uniunii], trebuie să se demonstreze autorităților vamale în mod corespunzător că această vânzare de mărfuri a avut loc în scopul exportării pe teritoriul vamal respectiv.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
12
Corporación Habanos a vândut trabucuri către Altadis (denumită în continuare „prima vânzare”) și și‑a asumat să le transporte din Cuba la antrepozitul vamal din Angocillo – La Rioja (Spania), unde Compañía de Distribución Integral Logista le plasa în calitate de agent.
13
Trabucurile respective, depozitate în acest antrepozit vamal și legate de regimul de antrepozit vamal, aveau mai multe destinații. În special, o parte din trabucuri era vândută, fără să fi fost pusă în liberă circulație, pentru vânzarea ulterioară în magazine „duty free” din aeroporturi. O altă parte din aceleași trabucuri era vândută de Altadis către Compañía de Distribución Integral Logista (denumită în continuare „a doua vânzare”) pentru a fi ulterior vândută parțial în afara teritoriului vamal al Uniunii, și anume în Ceuta (Spania) și Melilla (Spania), și parțial unor magazine din sectorul tutunului.
14
În ceea ce privește această ultimă parte, singura vizată în cauza principală, Altadis păstra proprietatea trabucurilor până în momentul în care Compañía de Distribución Integral Logista convenea să le vândă către magazine din sectorul tutunului. La acel moment, Altadis transfera proprietatea asupra acestor trabucuri către Compañía de Distribución Integral Logista. Aceasta din urmă le punea astfel în liberă circulație pentru a le vinde și a le furniza ulterior unităților din sectorul tutunului.
15
La momentul punerii în liberă circulație, valoarea în vamă a trabucurilor în cauză era stabilită și declarată pe baza primei vânzări.
16
Administrația fiscală a considerat însă că această primă vânzare, efectuată înainte de plasarea mărfurilor în antrepozitul vamal, nu putea fi considerată ca fiind încheiată în scopul exportării pe teritoriul vamal al Uniunii. Astfel, această vânzare nu putea fi luată în considerare pentru a stabili valoarea în vamă a mărfurilor în temeiul regimului de vânzări succesive prevăzut la articolul 147 din Regulamentul nr. 2454/93. Această administrație a apreciat, așadar, că respectiva valoare în vamă trebuia stabilită pe baza celei de a doua vânzări.
17
Administrația fiscală a mai arătat că mărfurile importate, provenite din Cuba, din Republica Dominicană, din Panama, din Honduras, din Mexic, din Peru și din Egipt, nu puteau beneficia de preferințele tarifare care fuseseră aplicate la momentul punerii lor în liberă circulație de Compañía de Distribución Integral Logista, întrucât trecuseră doi ani de la eliberarea dovezilor de origine care permiteau aplicarea acestor preferințe.
18
Între luna ianuarie 2015 și luna ianuarie 2018, administrația fiscală a emis decizii de impunere pentru anii 2012-2015, instituind o regularizare în special cu titlu de taxe vamale pentru cele două motive arătate la punctul 16 și, respectiv, 17 din prezenta hotărâre.
19
Aceste decizii au fost contestate de Compañía de Distribución Integral Logista la Tribunal Económico‑Administrativo Central (Tribunalul Administrativ Economic Central, Spania), care, prin decizia din 25 octombrie 2018, a respins contestația îndreptată împotriva regularizării taxelor vamale.
20
Compañía de Distribución Integral Logista a formulat o acțiune împotriva acestei decizii la Audiencia Nacional (Curtea Națională, Spania), care a respins‑o printr‑o hotărâre din 9 iulie 2021.
21
Audiencia Nacional (Curtea Națională) a considerat, în primul rând, că articolul 112 alineatul (3) din Codul Vamal Comunitar nu excludea aplicarea articolului 29 alineatul (1) din acest cod. Astfel, din moment ce nu s‑a demonstrat că, la momentul primei vânzări, toate mărfurile vândute de Corporación Habanos către Altadis erau destinate exportului către teritoriul vamal al Uniunii și nici că erau expediate, fără excepție, către acest teritoriu, valoarea în vamă trebuia stabilită pe baza celei de a doua vânzări care fusese încheiată în scopul exportării mărfurilor care făceau obiectul acestei vânzări pe teritoriul menționat.
22
În al doilea rând, Audiencia Nacional (Curtea Națională) a considerat că dovezile de origine relevante nu puteau fi luate în considerare pentru a se aplica regimul preferențial solicitat mărfurilor în cauză, din moment ce aceste probe fuseseră expediate după expirarea termenului de doi ani prevăzut de Orientările privind originea redactate de Comitetul Codului vamal.
23
Compañía de Distribución Integral Logista a formulat recurs la Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania), care este instanța de trimitere.
24
Această instanță consideră că este necesar să se precizeze, pe de o parte, modalitățile de stabilire a valorii în vamă a mărfurilor importate plasate sub regimul de antrepozit vamal, apoi puse în liberă circulație conform procedurii prevăzute la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din Codul Vamal Comunitar și, pe de altă parte, normele privind valabilitatea dovezilor de origine a mărfurilor după scurgerea unei perioade de doi ani de la data eliberării sau a întocmirii acestor dovezi, atunci când, pe parcursul acestei perioade, mărfuri din același contingent au fost puse în liberă circulație.
25
În aceste condiții, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În ceea ce privește valoarea în vamă, articolul 29 din [Codul Vamal Comunitar] poate fi interpretat în sensul că prevede numai modalitatea de stabilire a valorii în vamă – valoarea de tranzacție, sub rezerva eventualelor ajustări în plus sau în minus care trebuie efectuate –, dar nu și momentul la care trebuie să se efectueze această evaluare?
2)
Având în vedere că, potrivit jurisprudenței Curții, în sensul articolului 29 din [Codul Vamal Comunitar], metoda de stabilire a valorii în vamă pe baza valorii de tranzacție se aplică în cazul în care mărfurile au fost vândute pentru export în Uniunea Europeană, articolul 29 din [acest cod] coroborat cu articolul 112 alineatul (3) și cu articolul 214 din [codul menționat] trebuie interpretat în sensul că plasarea mărfurilor într‑un antrepozit vamal potrivit procedurii simplificate prevăzute la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din [același cod] presupune sau permite prezumarea faptului că mărfurile au fost vândute în scopul exportării în Uniunea Europeană? Faptul că mărfurile au fost puse în liberă circulație în urma cesiunii lor efectuată în timp ce se aflau în antrepozitul vamal influențează răspunsul la întrebarea precedentă?
3)
În cazul unui răspuns negativ la întrebările de la punctul precedent, având în vedere că regimul de antrepozit vamal, fiind un regim suspensiv, nu dă naștere datoriei vamale, întrucât aceasta intervine în momentul punerii în liberă circulație a mărfurilor, articolul 29, articolul 112 alineatul (3) și articolul 214 din [Codul Vamal Comunitar] pot fi totuși interpretate în sensul că momentul de referință pentru cuantificarea valorii în vamă este cel al plasării mărfurilor sub regimul de antrepozit vamal sau dispozițiile menționate trebuie interpretate în sensul că această valoare trebuie calculată la momentul punerii în liberă circulație a mărfurilor, adică la momentul în care ia naștere datoria vamală, chiar dacă mărfurile respective au fost plasate anterior într‑un antrepozit vamal?
4)
În cazul regimului vânzărilor succesive, articolul 147 din [Regulamentul nr. 2454/93] poate fi interpretat în sensul că simplul fapt de a plasa mărfurile într‑un antrepozit vamal permite prezumarea faptului că vânzarea anterioară ultimei vânzări pe baza căreia au fost introduse mărfurile pe teritoriul vamal a fost efectuată în scopul exportării în Uniunea Europeană?
5)
În ceea ce privește certificatele de origine, articolele 118 și 97k din [Regulamentul nr. 2454/93] trebuie interpretate în sensul că prezentarea dovezii de punere în liberă circulație a mărfurilor cu depășirea termenului de doi ani atrage pierderea aplicării avantajelor tarifare pentru originea preferențială, chiar dacă certificatul de origine pe baza căruia se solicită preferința tarifară a fost utilizat în cadrul unor puneri în liberă circulație parțiale [a mărfurilor] de import anterioare efectuate în termenul de doi ani?”
Cu privire la primele patru întrebări preliminare
26
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, punctele 22 și 23, precum și Hotărârea din 25 februarie 2025, Alphabet ș.a., C‑233/23, EU:C:2025:110, punctul 33).
27
În speță, din cererea de decizie preliminară rezultă că administrația fiscală a contestat declarații vamale pentru motivul că valoarea în vamă a mărfurilor în cauză fusese stabilită în raport cu valoarea lor de tranzacție la momentul vânzării care a precedat plasarea acestor mărfuri într‑un antrepozit vamal situat pe teritoriul vamal al Uniunii. Această administrație a considerat că trebuia reținută valoarea de tranzacție a mărfurilor respective la momentul vânzării care a avut loc în timp ce ele erau plasate în antrepozit vamal și înainte ca ele să fie puse în liberă circulație în conformitate cu procedura simplificată prevăzută la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din Codul Vamal Comunitar.
28
În acest context, din indicațiile care figurează în această cerere reiese că primele patru întrebări adresate urmăresc să permită instanței de trimitere să stabilească momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă a mărfurilor în cauză și vânzarea care poate fi luată în considerare în această privință atunci când persoana interesată se prevalează de articolul 112 alineatul (3) din acest cod.
29
Având în vedere aceste elemente, este necesar să se considere că, prin intermediul primelor patru întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 29 alineatul (1) și articolul 112 alineatul (3) din Codul Vamal Comunitar, precum și articolul 147 din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretate în sensul că, atunci când mărfurile au făcut obiectul unei prime vânzări pe baza căreia au fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi plasate sub regimul de antrepozit vamal și, ulterior, al unei a doua vânzări pe baza căreia au fost puse în liberă circulație în conformitate cu procedura simplificată prevăzută la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din acest cod, momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă a acestor mărfuri este cel al introducerii lor sub acest regim, iar valoarea în vamă a mărfurilor respective poate fi determinată pe baza valorii lor de tranzacție la momentul primei vânzări.
Cu privire la momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă
30
Potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul Uniunii referitor la evaluarea în vamă urmărește stabilirea unui sistem echitabil, uniform și neutru, care exclude utilizarea de valori în vamă arbitrare sau fictive. Valoarea în vamă trebuie, așadar, să reflecte valoarea economică reală a unei mărfi importate, această valoare trebuind să fie determinată, cu prioritate, conform metodei denumite „a valorii de tranzacție” a mărfurilor importate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2020, 5th AVENUE Products Trading, C‑775/19, EU:C:2020:948, punctele 22 și 24, precum și Hotărârea din 15 mai 2025, Tauritus, C‑782/23, EU:C:2025:353, punctele 51 și 54).
31
Această metodă este descrisă la articolul 29 alineatul (1) din Codul Vamal Comunitar, potrivit căruia valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii, ajustat, când este cazul.
32
Reiese din modul de redactare a acestei dispoziții și în special din expresia „vândute pentru export pe teritoriul vamal al [Uniunii]” că valoarea de tranzacție trebuie să corespundă unui preț de export în Uniune. Astfel, trebuie dovedit în momentul vânzării că mărfurile originare dintr‑un stat terț vor fi introduse pe teritoriul vamal al Uniunii (a se vedea Hotărârea din 6 iunie 1990, Unifert, C‑11/89, EU:C:1990:237, punctul 11, și Hotărârea din 9 noiembrie 2017, LS Customs Services, C‑46/16, EU:C:2017:839, punctul 27).
33
Cu toate acestea, dispoziția menționată nu indică ea însăși momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă.
34
În schimb, din articolul 214 alineatul (1) din Codul Vamal Comunitar reiese că, în absența dispozițiilor contrare prevăzute în acest cod și fără a aduce atingere alineatului (2) al acestui articol 214, valoarea taxelor la import sau la export aplicabile mărfurilor se determină pe baza regulilor de evaluare adecvate pentru respectivele mărfuri la data nașterii datoriei vamale aferente.
35
Această dispoziție cuprinde regula de principiu potrivit căreia taxele vamale se calculează în funcție de situația care exista la momentul nașterii datoriei vamale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 octombrie 2020, Exter, C‑330/19, EU:C:2020:809, punctul 33).
36
În această privință, potrivit articolului 201 alineatul (1) litera (a) și alineatul (2) din Codul Vamal Comunitar, atunci când faptul generator al datoriei constă în punerea în liberă circulație a mărfurilor respective, datoria vamală la import ia naștere în momentul acceptării declarației vamale în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 februarie 2001, D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, punctul 41).
37
Rezultă că, în cazul în care datoria vamală ia naștere ca urmare a punerii în liberă circulație a mărfurilor, valoarea taxelor la import aplicabile acestora se stabilește pe baza regulilor de evaluare adecvate pentru respectivele mărfuri la data acceptării declarației vamale aferente.
38
Cu toate acestea, în ceea ce privește mărfurile de import puse în liberă circulație în conformitate cu articolul 76 alineatul (1) litera (c) din Codul Vamal Comunitar, articolul 112 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din acest cod prevede că natura mărfurilor, valoarea în vamă și cantitatea care trebuie luate în considerare în sensul articolului 214 din codul menționat sunt cele aplicabile mărfurilor la momentul în care au fost plasate sub regimul de antrepozit vamal, cu condiția ca aceste elemente de taxare să fi fost atestate sau acceptate la momentul în care mărfurile au fost plasate sub acest regim, dacă declarantul nu solicită aplicarea lor la momentul în care a luat naștere datoria vamală.
39
Rezultă că, atunci când datoria vamală ia naștere ca urmare a punerii în liberă circulație a mărfurilor și sunt îndeplinite condițiile prevăzute la acest articol 112 alineatul (3), persoana interesată poate declara valoarea în vamă a acestora astfel cum se prezenta aceasta la momentul punerii mărfurilor sub regimul de antrepozit vamal, iar nu la momentul declarației de punere în liberă circulație a mărfurilor respective.
40
Prin urmare, articolul 112 alineatul (3) din Codul Vamal Comunitar trebuie interpretat în sensul că, atunci când mărfurile au fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi plasate sub regimul de antrepozit vamal și, ulterior, au fost puse în liberă circulație în conformitate cu procedura simplificată prevăzută la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din acest cod, persoana interesată poate declara valoarea în vamă a acestor mărfuri astfel cum se prezenta aceasta la momentul plasării mărfurilor sub acest regim.
Cu privire la dovada că mărfurile au fost vândute în scopul exportării pe teritoriul vamal al Uniunii
41
În vederea aplicării articolului 29 alineatul (1) din Codul Vamal Comunitar, articolul 147 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 prevede trei norme referitoare la dovada care trebuie prezentată pentru a stabili corespunzător cerințelor legale că mărfurile au fost vândute în vederea exportării pe teritoriul vamal al Uniunii, în sensul articolului 29 din acest cod.
42
Articolul 147 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament prevede, în prima teză, că faptul că mărfurile care fac obiectul unei tranzacții sunt declarate pentru a fi puse în liberă circulație se consideră drept indiciu suficient că ele au fost vândute în vederea exportului către teritoriul vamal al Uniunii. În a doua teză, această dispoziție precizează că, în cazul unor vânzări succesive înainte de evaluare, numai ultima vânzare care a dus la introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal comunitar sau vânzarea care are loc pe teritoriul vamal comunitar înainte de punerea în liberă circulație a mărfurilor constituie un astfel de indiciu. În schimb, articolul 147 alineatul (1) din acest regulament prevede la al doilea paragraf că, atunci când se declară un preț cu referire la o vânzare care are loc înaintea ultimei vânzări pe baza căreia au fost introduse mărfurile pe teritoriul vamal comunitar, trebuie să se demonstreze autorităților vamale în mod corespunzător că această vânzare de mărfuri a avut loc în scopul exportării pe teritoriul vamal respectiv.
43
Spre deosebire de ipotezele prevăzute la articolul 147 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul menționat, în care nu este necesar să se dovedească în plus că vânzarea în cauză a fost încheiată pentru exportul către teritoriul vamal al Uniunii, în cazul în care valoarea declarată în vamă este prețul unei vânzări care precedă ultima vânzare pe baza căreia mărfurile au fost introduse pe acest teritoriu, persoana interesată trebuie să demonstreze că o astfel de vânzare a fost încheiată în scopul exportării pe teritoriul respectiv.
44
Printre ipotezele prevăzute la articolul 147 alineatul (1) primul paragraf din același regulament figurează, în prima teză a acestei dispoziții, cea a unei vânzări de mărfuri declarate pentru punerea în liberă circulație.
45
În această privință, din modul de redactare a acestei teze nu reiese că această vânzare trebuie să preceadă imediat punerea în liberă circulație a mărfurilor în cauză. Prin urmare, nu este exclusă posibilitatea ca aceste mărfuri să fi fost plasate, între momentul vânzării și al punerii lor în liberă circulație, sub regimul de antrepozit vamal.
46
În plus, trebuie arătat că articolul 147 alineatul (1) primul paragraf a doua teză din Regulamentul nr. 2454/93 permite ca, în cazul unor vânzări succesive înainte de evaluare, să se declare ca valoare în vamă prețul ultimei vânzări pe baza căreia mărfurile au fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii.
47
Astfel, din moment ce prețul unei asemenea vânzări poate fi luat în considerare ca valoare în vamă în cazul unor vânzări succesive, un asemenea preț trebuie a fortiori să poată fi luat în considerare în acest scop în cazul în care, la momentul evaluării, exista doar o singură vânzare pe baza căreia mărfurile fuseseră introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, apoi în antrepozitul vamal, înainte de a fi puse în liberă circulație.
48
Astfel, o asemenea luare în considerare este coerentă cu obiectivul articolului 147 din Regulamentul nr. 2454/93 de a facilita identificarea valorii de tranzacție a mărfurilor care fac obiectul uneia sau mai multor vânzări, garantând în același timp că această valoare reflectă valoarea economică reală a mărfii importate.
49
Rezultă că, atunci când sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 112 alineatul (3) din Codul Vamal Comunitar și mărfurile, la momentul plasării lor sub regimul de antrepozit vamal, făcuseră obiectul unei vânzări pe baza căreia fuseseră introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, valoarea în vamă a acestor mărfuri poate fi stabilită, conform articolului 147 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2454/93, prin raportare la valoarea de tranzacție a acestei vânzări, fără a fi necesar să se dovedească în plus că scopul vânzării era exportul către teritoriul vamal al Uniunii.
50
În aceste condiții, din moment ce plasarea mărfurilor sub regimul de antrepozit vamal implică faptul că aceste mărfuri vor putea avea diferite destinații vamale viitoare, împrejurarea că alte mărfuri din același contingent care au fost plasate sub acest regim au fost ulterior vândute fără a fi puse în liberă circulație este lipsită de relevanță în vederea aplicării articolului 147 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament.
51
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la primele patru întrebări că articolul 29 alineatul (1) și articolul 112 alineatul (3) din Codul Vamal Comunitar, precum și articolul 147 din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretate în sensul că, atunci când mărfurile au făcut obiectul unei prime vânzări pe baza căreia au fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi plasate sub regimul de antrepozit vamal și, ulterior, al unei a doua vânzări pe baza căreia au fost puse în liberă circulație în conformitate cu procedura simplificată prevăzută la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din acest cod, momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă a acestor mărfuri este cel al introducerii lor sub acest regim, iar valoarea în vamă a mărfurilor respective poate fi determinată pe baza valorii lor de tranzacție la momentul primei vânzări.
Cu privire la a cincea întrebare preliminară
52
Prin intermediul celei de a cincea întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 97k alineatul (5), articolul 97n alineatul (2) și articolul 118 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretate în sensul că autoritățile vamale ale țării importatoare nu sunt obligate să accepte, în scopul aplicării de preferințe tarifare unei mărfi, o dovadă de origine care le‑a fost prezentată după expirarea perioadei sale de valabilitate, chiar dacă aceeași dovadă de origine fusese deja prezentată acestor autorități înainte de expirarea perioadei sale de valabilitate în scopul aplicării de preferințe tarifare altor mărfuri din același contingent.
53
Cu titlu introductiv, trebuie precizat că, deși participanții la ședință au exprimat îndoieli cu privire la aplicabilitatea articolului 118 din Regulamentul nr. 2454/93 în litigiul principal, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă, pe lângă articolul 97k alineatul (5) și articolul 97n alineatul (2) din acest regulament, articolul 118 din acesta se aplică anumitor țări exportatoare ale mărfurilor în discuție în litigiul principal.
54
În primul rând, articolul 97k alineatul (5) din Regulamentul nr. 2454/93 prevede că dovada de origine este valabilă timp de 10 luni de la data emiterii sale în țara exportatoare și trebuie depusă în acest interval de timp pe lângă autoritățile vamale ale țării importatoare. Potrivit articolului 97n alineatul (2) din acest regulament, dovezile de origine care sunt prezentate acestor autorități vamale după expirarea acestei perioade de valabilitate pot fi acceptate în scopul aplicării preferințelor tarifare atunci când neprezentarea acestor documente în termenul stabilit se datorează unor circumstanțe excepționale. Această dispoziție precizează că, în alte cazuri de neprezentare la timp, autoritățile vamale menționate pot accepta dovezile de origine dacă produsele le‑au fost prezentate înainte de expirarea termenului menționat.
55
În al doilea rând, articolul 118 din Regulamentul nr. 2454/93 prevede la alineatul (1) că o dovadă de origine este valabilă patru luni începând de la data emiterii ei în țara exportatoare și se prezintă autorităților vamale ale țării importatoare în aceeași perioadă, în timp ce, la alineatul (2), acest articol 118 prevede că dovezile de origine care se prezintă acestor autorități vamale după expirarea datei de prezentare precizate la acest alineat (1) pot fi acceptate în scopul aplicării preferințelor tarifare menționate la articolul 98 din acest regulament atunci când neprezentarea acestor documente până la data‑limită se datorează unor circumstanțe excepționale. În alte cazuri de prezentare întârziată, articolul 118 alineatul (3) din regulamentul menționat prevede că autoritățile vamale menționate pot accepta dovezile de origine în situația în care produsele le‑au fost prezentate înainte de data‑limită.
56
Aceste două seturi de dispoziții prevăd termenele de valabilitate și de prezentare a dovezilor de origine a mărfurilor importate în vederea aplicării preferințelor tarifare pe care le vizează. Pentru a se asigura că o astfel de aplicare se justifică, aceste termene permit în special autorităților vamale ale țărilor importatoare să efectueze verificările materiale și documentare necesare în acest scop.
57
În plus, articolul 97n alineatul (2) a doua teză și articolul 118 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2454/93 au în vedere cazurile în care dovada originii mărfurilor nu a fost prezentată autorităților vamale ale țării importatoare în termenele stabilite din motive care nu au legătură cu circumstanțe excepționale. În aceste cazuri, în măsura în care marfa a fost prezentată acestor autorități vamale înainte de expirarea acestor termene, autoritățile vamale respective au posibilitatea de a accepta această dovadă.
58
Această posibilitate nu este reglementată nici de aceste dispoziții. Prin urmare, revine autorităților vamale ale țării importatoare sarcina de a stabili, de la caz la caz, dacă o anumită marfă poate beneficia de un regim tarifar preferențial pe baza unei dovezi de origine prezentate tardiv, având în vedere în special obiectivul dispozițiilor menționate de a permite acestor autorități să verifice originea efectivă a mărfii în cauză.
59
Rezultă că aceleași autorități nu sunt obligate să accepte o dovadă de origine după expirarea termenelor stabilite în acest scop, nici atunci când această dovadă de origine a fost prezentată cu ocazia punerii în liberă circulație, în aceste termene, a unor mărfuri care fac parte din același contingent cu cele pentru care dovada de origine menționată a fost prezentată tardiv. Astfel, o asemenea împrejurare nu permite, prin ea însăși, să se excludă necesitatea ca, pentru aplicarea unui regim tarifar preferențial, să se efectueze, cu ocazia punerii în liberă circulație a unei astfel de mărfi, verificări materiale și documentare pe baza dovezii de origine a acestei mărfi.
60
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 97k alineatul (5), articolul 97n alineatul (2) și articolul 118 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretate în sensul că autoritățile vamale ale țării importatoare nu sunt obligate să accepte, în scopul aplicării de preferințe tarifare unei mărfi, o dovadă de origine care le‑a fost prezentată după expirarea perioadei sale de valabilitate, chiar dacă aceeași dovadă de origine fusese deja prezentată acestor autorități înainte de expirarea perioadei sale de valabilitate în scopul aplicării de preferințe tarifare altor mărfuri din același contingent.
Cu privire la cheltuielile de judecată
61
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
1)
Articolul 29 alineatul (1) și articolul 112 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996, precum și articolul 147 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1063/2010 al Comisiei din 18 noiembrie 2010,
trebuie interpretate în sensul că,
atunci când mărfurile au făcut obiectul unei prime vânzări pe baza căreia au fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii Europene pentru a fi plasate sub regimul de antrepozit vamal și, ulterior, al unei a doua vânzări pe baza căreia au fost puse în liberă circulație în conformitate cu procedura simplificată prevăzută la articolul 76 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 82/97, momentul de referință pentru stabilirea valorii în vamă a acestor mărfuri este cel al introducerii lor sub acest regim, iar valoarea în vamă a mărfurilor respective poate fi determinată pe baza valorii lor de tranzacție la momentul primei vânzări.
2)
Articolul 97k alineatul (5), articolul 97n alineatul (2) și articolul 118 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1063/2010,
trebuie interpretate în sensul că
autoritățile vamale ale țării importatoare nu sunt obligate să accepte, în scopul aplicării de preferințe tarifare unei mărfi, o dovadă de origine care le‑a fost prezentată după expirarea perioadei sale de valabilitate, chiar dacă aceeași dovadă de origine fusese deja prezentată acestor autorități înainte de expirarea perioadei sale de valabilitate în scopul aplicării de preferințe tarifare altor mărfuri din același contingent.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.