Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 30 octombrie 2025(1)
Cauza C‑571/24
YO,
CT
împotriva
Bundesrepublik Deutschland,
cu participarea
Kreis Bergstraße
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Tribunalul Administrativ Superior din Berlin‑Brandenburg, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Politica în domeniul imigrației – Directiva
2003/86/CE – Dreptul la reîntregirea familiei – Articolul
10 alineatul (3) litera (a) – Reîntregirea familiei unui refugiat, sosit în calitate de minor neînsoțit, cu rudele sale de gradul întâi pe linie ascendentă directă – Minor neînsoțit care a împlinit vârsta majoratului la o dată anterioară acordării statutului de refugiat și pronunțării Hotărârii din 12
aprilie 2018, A și S (C‑550/16, EU:C:2018:248) – Consecințele care trebuie deduse din această hotărâre în ceea ce privește data depunerii unei cereri de reîntregire a familiei ”
I.      Introducere
1.        Prin prezenta trimitere preliminară, se solicită Curții să precizeze consecințele care trebuie deduse din Hotărârea din 12 aprilie 2018, A și S(2), în ceea ce privește examinarea unei cereri de reîntregire a familiei depuse în temeiul articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86/CE(3) de către părinții unui tânăr resortisant al unei țări terțe (denumit în continuare „susținătorul reîntregirii”)(4) care, intrat în calitate de minor neînsoțit pe teritoriul unui stat membru, a împlinit vârsta majoratului în cursul procedurii de examinare a cererii sale de protecție internațională și căruia i s‑a recunoscut statutul de refugiat la o dată anterioară celei a pronunțării acestei hotărâri.
2.        În hotărârea menționată, Curtea a clarificat condițiile în care minorii neînsoțiți care au împlinit vârsta majoratului în cursul acestei proceduri pot revendica beneficiul dreptului la reîntregirea familiei potrivit dispozițiilor mai favorabile prevăzute la acest articol. În special, Curtea a statuat că o cerere de reîntregire a familiei trebuie în principiu să fie depusă într‑un termen de trei luni calculat de la data la care „minorului” în cauză i‑a fost recunoscută calitatea de refugiat(5).
3.        Or, în prezenta cauză, „minorul” în cauză a dobândit statutul de refugiat la o dată cu mult anterioară celei a pronunțării Hotărârii A și S, astfel încât acest termen de trei luni era expirat la momentul la care părinții săi, YO și CT, ambii resortisanți sirieni cu reședința în Turcia, au intenționat să invoce dreptul la reîntregirea familiei prevăzut la articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86. Acesta este contextul în care se înscrie prezenta cauză, Consulatul General al Germaniei la Istanbul (Turcia) respingând cererea lor pentru motivul că acest drept s‑a stins la vârsta majoratului copilului și că, în orice caz, cererea lor nu fusese depusă cât mai curând posibil după acordarea statutului de refugiat fiului lor.
4.        Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Tribunalul Administrativ Superior din Berlin‑Brandenburg, Germania), care este instanța de trimitere, solicită în esență Curții să stabilească dacă regulile reținute de aceasta în Hotărârea A și S trebuie adaptate și în special dacă termenul de trei luni trebuie să curgă de la data pronunțării hotărârii respective sau dacă acest termen trebuie prelungit. Guvernul german sugerează, în observațiile sale scrise, ca depunerea unei cereri de reîntregire a familiei să fie însoțită de o limită de vârstă absolută începând de la care această adaptare să nu mai fie posibilă.
5.        În prezentele concluzii, vom prezenta motivele pentru care nu împărtășim ideea potrivit căreia ar trebui, într‑o situație atât de specială precum aceasta, ca depunerea unei cereri de reîntregire a familiei întemeiate pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 să fie însoțită de respectarea unui termen fix de trei luni de la data pronunțării Hotărârii A și S. În schimb, vom propune Curții să recurgă la o prezumție și astfel să rețină un termen de trei luni de la data la care se prezumă că susținătorul reîntregirii a luat cunoștință de această hotărâre.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
6.        Articolul 1 din Directiva 2003/86 are următorul cuprins:
„Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea condițiilor în care se exercită dreptul la reîntregirea familiei pe care îl au resortisanții țărilor terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statelor membre.”
7.        Potrivit articolului 2 litera (f) din această directivă:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(f)      «minor neînsoțit» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe sau apatrid cu vârsta sub 18 ani, care intră pe teritoriul unui stat membru fără a fi însoțit de o persoană adultă care să fie responsabilă pentru el prin lege sau cutumă și atâta timp cât nu este efectiv luat în îngrijire de o astfel de persoană, sau orice persoană minoră care este lăsată neînsoțită după intrarea pe teritoriul unui stat membru.”
8.        În cadrul capitolului V din directiva menționată, intitulat „Reîntregirea familiei refugiaților”, articolul
10 alineatul
(3) litera (a) precizează:
„În cazul în care refugiatul este un minor neînsoțit, statele membre:
(a)      autorizează intrarea și șederea în scopul reîntregirii familiei pentru rudele sale de gradul întâi pe linie ascendentă directă fără a fi aplicate condițiile stabilite la articolul 4 alineatul (2) litera (a).”
B.      Dreptul german
9.        Articolul
36 din Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Legea privind șederea, activitatea profesională și integrarea resortisanților străini pe teritoriul federal)(6) din 30 iulie 2004(7) (denumită în continuare „AufenthG”), intitulat „Reîntregirea familiei cu părinții și cu ceilalți membri de familie”, prevede la alineatul (1):
„Prin derogare de la articolul 5 alineatul (1) punctul 1 și de la articolul 29 alineatul (1) punctul 2, se eliberează un permis de ședere părinților unui străin minor care deține un permis de ședere potrivit articolului 23 alineatul (4), articolului 25 alineatul (1) sau alineatul (2) prima teză prima ipoteză, o carte de rezidență permanentă în conformitate cu articolul 26 alineatul (3) sau care, după ce i‑a fost acordat un permis de ședere potrivit articolului 25 alineatul (2) prima teză a doua ipoteză, deține o carte de rezidență permanentă în conformitate cu articolul 26 alineatul (4), dacă pe teritoriul Republicii Federale Germania nu locuiește niciun părinte căruia îi este încredințat minorul.”
III. Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
10.      Susținătorul reîntregirii este un resortisant sirian de origine kurdă, născut la 31 ianuarie 1999. El a intrat pe teritoriul german la 6 august 2015, la vârsta de 16 ani. Reprezentat de un tutore, el a depus o cerere de protecție internațională la 3 iunie 2016, atunci când avea vârsta de 17 ani și 4 luni. Acestuia i s‑a recunoscut statutul de refugiat printr‑o decizie din 15 mai 2017 a Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați, Germania) la vârsta de 18 ani și 3 luni.
11.      Părinții susținătorului reîntregirii nu au depus o cerere de reîntregire a familiei la finalul procedurii de examinare a cererii de protecție internațională, deși copilul lor a fost informat în mai multe rânduri de tutorele său, de avocatul său, precum și de diferite autorități și organizații competente în materie de străini că, în conformitate cu jurisprudența Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania), dreptul părinților la reîntregirea familiei cu copilul lor recunoscut ca refugiat, în temeiul articolului
36 alineatul
(1) din AufenthG, exista numai până la data la care acesta din urmă împlinea vârsta majoratului(8). Potrivit instanței de trimitere, ținând seama de jurisprudența respectivă și de practica decizională a autorităților care a rezultat din aceasta în perioada faptelor din litigiul principal, cererile de reîntregire a familiei întemeiate pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 nu aveau nicio perspectivă de succes pentru refugiații care se aflau într‑o astfel de situație.
12.      În Hotărârea A și S, Curtea a declarat că articolul 2 partea introductivă și litera (f) din Directiva 2003/86 coroborat cu articolul 10 alineatul (3) litera (a) din aceasta trebuie interpretat în sensul că trebuie să fie calificat drept „minor”, în sensul acestei dispoziții, un resortisant al unei țări terțe cu vârsta sub 18 ani la momentul intrării sale pe teritoriul unui stat membru și al depunerii cererii sale de azil în acest stat, dar care, în cursul procedurii de azil, împlinește vârsta majoratului și căruia i se recunoaște, ulterior, statutul de refugiat(9). Într‑o astfel de situație, potrivit Curții, cererea de reîntregire a familiei trebuie să intervină într‑un „termen rezonabil” și trebuie, în principiu, să fie depusă într‑un termen de trei luni calculat de la data la care „minorului” în cauză i‑a fost recunoscută calitatea de refugiat(10).
13.      După ce a luat cunoștință de hotărârea menționată și întemeindu‑se pe aceasta din urmă, susținătorul reîntregirii a solicitat, printr‑o scrisoare din 24 aprilie 2018, autorității competente în materie de străini din cadrul administrației naționale, Ambasadei Germaniei în Turcia și Consulatului General al Germaniei la Istanbul eliberarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei cu părinții săi și cu frații și surorile sale. El a formulat de asemenea o cerere de restitutio in integrum cu titlu conservatoriu, în ceea ce privește termenul de trei luni care, în conformitate cu Hotărârea A și S, trebuie respectat în principiu într‑o astfel de situație. La rândul lor, părinții săi au solicitat printr‑o scrisoare din 11 iulie 2018 adresată Ambasadei Germaniei la Ankara (Turcia) și Consulatului General al Germaniei la Istanbul eliberarea vizelor în scopul reîntregirii familiei. La 20 noiembrie 2018, aceștia s‑au prezentat la Consulatul General la Istanbul pentru a depune personal cererea lor.
14.      Prin deciziile din 10 aprilie 2019, Consulatul General al Germaniei la Istanbul a respins aceste cereri pentru motivul că dreptul la reîntregirea familiei al părinților unui refugiat există numai până la majoratul acestuia și că, în orice caz, aceștia din urmă nu au depus cererea lor cât mai curând posibil după acordarea statutului de refugiat fiului lor.
15.      Prin hotărârea din 30 martie 2021, Verwaltungsgericht Berlin (Tribunalul Administrativ din Berlin, Germania) a respins acțiunea formulată de părinții susținătorului reîntregirii împotriva deciziei Consulatului General al Germaniei la Istanbul în ceea ce îi privește. În primul rând, acesta a statuat că dreptul la reîntregirea familiei nu se putea întemeia nici pe articolul
36 alineatul
(1) din AufenthG, care impune ca susținătorul reîntregirii să fie minor la data deciziei administrative, nici pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86, care presupune ca cererea lor să fie depusă în termenul de trei luni de la acordarea statutului de refugiat stabilit de Hotărârea A și S. În al doilea rând, el a considerat că nimic nu ar justifica prelungirea termenului sau amânarea momentului de la care începe să curgă acest termen. În al treilea rând, el a statuat că nu era posibilă o restitutio in integrum sau o „toleranță” pentru forță majoră, împrejurarea că reclamanții nu au acționat în timp util pentru motivul că cererea lor era sortită eșecului neconstituind un motiv admisibil de împiedicare.
16.      În cadrul apelului formulat în fața Oberverwaltungsgericht Berlin Brandenburg (Tribunalul Administrativ Superior din Berlin‑Brandenburg), reclamanții au susținut că nu li se putea opune nerespectarea termenului de trei luni, astfel cum rezultă din Hotărârea A și S, în măsura în care termenul respectiv nu putea începe să curgă decât din momentul în care persoanele interesate au avut cunoștință de acesta. Or, situația ar fi fost diferită în speță, întrucât reclamanții nu puteau ști înainte ca hotărârea menționată să fie publicată că, în pofida faptului că fiul lor a împlinit vârsta majoratului, ei aveau dreptul la reîntregirea familiei cu acesta din urmă. Astfel, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) statuase până atunci, în calitate de instanță supremă la nivel național, că reîntregirea familiei părinților cu un copil refugiat, în temeiul articolului
36 alineatul
(1) din AufenthG, presupunea, în conformitate cu Directiva 2003/86, ca acest copil să fie încă minor la data depunerii unei cereri de reîntregire a familiei. În plus, respectarea termenului de trei luni de la acordarea statutului de refugiat pentru depunerea unei asemenea cereri nu era necesară anterior, ci fusese instituită de Curte abia prin hotărârea menționată.
17.      Sensibilă la argumentele prezentate de reclamanți, instanța de trimitere ridică problema modalităților potrivit cărora aceștia din urmă se puteau prevala de dreptul la reîntregirea familiei prevăzut la articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 după pronunțarea Hotărârii A și S.
18.      În aceste condiții, Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Tribunalul Administrativ Superior din Berlin‑Brandenburg) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Termenul de trei luni care curge de la data recunoașterii statutului de refugiat și care trebuie respectat potrivit Hotărârii [A și S] în cazul unei cereri pentru reîntregirea familiei formulate în temeiul articolului 10 alineatul (3) litera (a) din [Directiva 2003/86] dacă la momentul intrării sale pe teritoriul unui stat membru și al depunerii cererii sale de azil în acest stat susținătorul reîntregirii nu împlinise vârsta de 18 ani, dar a devenit major în timpul procedurii de azil se aplică ca atare și atunci când acest termen expirase deja la momentul pronunțării [acestei hotărâri], în condițiile în care un refugiat major nu mai avea, potrivit practicii administrative și jurisprudenței instanțelor superioare din acea perioadă, posibilitatea de a depune și de a i se admite în acest stat membru o cerere pentru reîntregirea familiei?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: termenul începe să curgă mai târziu în aceste cazuri sau se aplică un termen mai lung?”
19.      Reclamanții, guvernul german și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceste părți și persoane interesate au participat la ședința care a avut loc la 18 septembrie 2025, în cursul căreia au răspuns de asemenea la întrebările cu solicitare de răspuns oral adresate de Curte.
IV.    Analiză
20.      Prin intermediul întrebărilor preliminare, care, în opinia noastră, trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze consecințele care trebuie deduse din Hotărârea A și S
în ceea ce privește examinarea unei cereri de reîntregire a familiei depuse în temeiul articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 de către părinții unui minor neînsoțit care a împlinit vârsta majoratului în cursul procedurii de examinare a cererii sale de protecție internațională și căruia i s‑a recunoscut statutul de refugiat la o dată cu mult anterioară celei a pronunțării acestei hotărâri. În special, se solicită Curții să stabilească modalitățile de aplicare a termenului de depunere a unei astfel de cereri de reîntregire a familiei în această situație.
21.      Înainte de a aborda examinarea întrebării menționate și pentru a stabili cu precizie întinderea acesteia, considerăm că este esențial să amintim contextul în care se înscrie prezenta cauză.
22.      Pe de o parte, Curtea nu a limitat în timp efectele Hotărârii A și S(11).
23.      Pe de altă parte, subliniem că, în temeiul unei jurisprudențe constante, o hotărâre preliminară nu are o valoare constitutivă, ci pur declarativă(12). Interpretarea pe care Curtea a dat‑o cu titlu preliminar articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 în Hotărârea A și S, care a fost confirmată prin Hotărârea din 30 ianuarie 2024, Landeshauptmann von Wien (Reîntregirea familiei cu un minor refugiat)(13), a clarificat și a precizat semnificația și domeniul de aplicare ale acestui articol, astfel cum trebuia sau ar fi trebuit să fie înțeles și aplicat de la intrarea sa în vigoare.
24.      În această privință, amintim că Curtea a statuat că o practică administrativă și judiciară precum cea care a fost opusă reclamanților în speță și care condiționează dreptul la reîntregirea familiei întemeiat pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 de data la care minorului în cauză i s‑a recunoscut statutul de refugiat este contrară dreptului Uniunii(14) pentru trei motive:
–        în primul rând, întrucât o astfel de practică, în măsura în care condiționează dreptul la reîntregirea familiei prevăzut la această dispoziție de celeritatea, mai mare sau mai mică, cu care cererea de protecție internațională este examinată de către autoritățile naționale competente, pune în discuție efectul util al dispoziției menționate;
–        în al doilea rând, întrucât această practică, în măsura în care descurajează aceste autorități să examineze cu prioritate cererile de protecție internațională formulate de minori neînsoțiți, este contrară obiectivului privind acordarea unei protecții speciale refugiaților, în special minorilor neînsoțiți, și încalcă articolul
24 alineatele (2) și (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și
–        în al treilea rând, întrucât practica menționată este contrară principiilor egalității de tratament și securității juridice, în măsura în care face absolut imprevizibil pentru minorul în cauză aspectul dacă va beneficia de dreptul la reîntregirea familiei cu părinții săi.
25.      Prezenta cauză este o ilustrare a consecințelor unei asemenea practici administrative și judiciare.
26.      Astfel, susținătorul reîntregirii a depus cererea sa de protecție internațională la vârsta de 17 ani și 4 luni, și anume la o vârstă apropiată de majorat, ceea ce ar fi justificat examinarea cu celeritate a cererii sale. Cu toate acestea, deși statele membre sunt chemate în mod regulat să examineze cu prioritate cererile de protecție internațională ale minorilor neînsoțiți, pentru a ține seama de vulnerabilitatea lor deosebită, procedura de examinare a cererii formulate de susținătorul reîntregirii a durat 11 luni, și anume un termen care este mult mai mare decât termenele obișnuite și care este contrar dispozițiilor prevăzute la articolul 31 alineatul (3) din Directiva 2013/32/UE(15). Prin urmare, în timpul acestei proceduri, minorul în cauză a împlinit în mod firesc vârsta majoratului, părinții săi, care aveau reședința în Turcia, pierzând în mod corelativ dreptul de a depune o cerere de reîntregire a familiei în temeiul articolului 10 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2003/86, în conformitate cu practica administrativă și judiciară aplicabilă la acel moment în Germania.
27.      Or, în urma pronunțării Hotărârii A și S, din care decurgea incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a practicii administrative și judiciare în discuție în litigiul principal, principiul efectivității impunea autorităților germane competente să garanteze efectul deplin al dreptului la reîntregirea familiei întemeiat pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 lăsând neaplicată o astfel de practică pentru examinarea cererii de reîntregire a familiei depuse de reclamanți(16).
28.      Consulatul General al Germaniei la Istanbul nu putea, așadar, să respingă cererea depusă de reclamanți pentru motivul că un asemenea drept exista numai până la majoratul fiului lor. În plus, acesta nu putea să le reproșeze că nu au depus cererea lor cât mai curând posibil după acordarea statutului de refugiat susținătorului reîntregirii. Astfel, este evident că, într‑o situație precum cea în discuție, care s‑a concretizat înainte de pronunțarea Hotărârii A și S, nu li se poate opune reclamanților expirarea unui termen ale cărui principiu și durată nu fuseseră încă stabilite în mod formal la momentul la care autoritatea națională competentă a acordat statutul de refugiat copilului lor. Prin urmare, lipsa unui termen clar definit face inadmisibil,
în opinia noastră, argumentul potrivit căruia acest termen ar fi fost depășit(17).
29.      Revine instanței de trimitere, sesizată cu acțiunea având ca obiect anularea deciziei de respingere a Consulatului General al Germaniei la Istanbul, sarcina de a garanta efectul deplin al articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 în vederea soluționării litigiului pendinte în fața sa. În temeiul principiului cooperării loiale prevăzut la articolul
4 alineatul
(3) TUE, acest lucru ar implica eliminarea consecințelor ilicite care au rezultat dintr‑o astfel de încălcare a dreptului Uniunii și în special repararea prejudiciilor pe care aceasta le‑a cauzat persoanelor în cauză(18).
30.      Tocmai în acest scop instanța menționată solicită Curții să se pronunțe.
31.      În speță, este cert că măsura cea mai potrivită pentru a restabili, cel puțin cu efect pentru viitor, situația în drept și în fapt în care persoane precum reclamanții s‑ar fi aflat în lipsa practicii administrative și judiciare în cauză ar consta în a accepta admisibilitatea cererii de reîntregire a familiei pe care aceștia au depus‑o după pronunțarea Hotărârii A și S. Însă, așa cum a subliniat Comisia, nu este vorba despre a permite tuturor refugiaților care aveau calitatea de minori neînsoțiți la momentul intrării lor pe teritoriul statului membru gazdă, dar care au devenit majori în cursul procedurii de examinare a cererii lor de protecție internațională să invoce beneficiul acestei hotărâri fără nicio limitare în timp după pronunțarea sa. Astfel, ținând seama de trecerea inexorabilă a timpului, aceștia din urmă au putut atinge o vârstă suficient de avansată care nu mai justifică în mod necesar să li se acorde dreptul la reîntregirea familiei prevăzut la articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86.
32.      În consecință, este esențial să se stabilească termenul în care trebuia să fie depusă o astfel de cerere de reîntregire a familiei, după data pronunțării Hotărârii A și S, precum
și momentul de la care începe să curgă acest termen.
33.      Instanța de trimitere, Comisia și guvernul german sunt de acord în esență cu privire la stabilirea unui termen de trei luni de la data pronunțării Hotărârii A și S. Potrivit guvernului german, este esențial ca acest termen să înceapă să curgă de la data la care tânărul major putea lua cunoștință în mod obiectiv
de hotărârea respectivă, pentru a garanta un tratament identic și previzibil al tuturor solicitanților. Acest guvern se opune astfel ca termenul menționat să înceapă la data la care tânărul major putea lua cunoștință în mod efectiv
de aceasta, pentru motivul că o asemenea modalitate ar fi contrară principiului egalității de tratament și cerințelor de securitate juridică. Abordarea Comisiei este mai nuanțată, întrucât aceasta propune să se țină seama de împrejurările particulare în care întârzierea în depunerea unei cereri de reîntregire a familiei poate fi „în mod obiectiv scuzabilă”. În ceea ce privește reclamanții, ei sugerează ca acest termen de trei luni să înceapă să curgă de la expirarea unui termen de două săptămâni de la data pronunțării hotărârii menționate, termen care ar permite tuturor să ia cunoștință de aceeași hotărâre.
34.      Subliniem că este cert că, într‑o situație atât de specială precum cea în discuție, cererea de reîntregire a familiei trebuie să fie depusă într‑un termen rezonabil. Nimeni nu contestă acest lucru. Astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea A și S, ar fi „incompatibil cu obiectivul articolului 10 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2003/86 ca un refugiat care avea statutul de minor neînsoțit în momentul cererii sale [de protecție internațională], dar care a devenit major în cursul procedurii să poată invoca beneficiul acestei dispoziții fără nicio limitare în timp pentru a obține reîntregirea familiei”(19).
35.      Cu toate acestea, apreciem că reținerea unui termen de trei luni de la data la care a fost pronunțată Hotărârea A și S, așa cum sugerează în special guvernul german, nu este rezonabilă. Astfel, deși această soluție pare să se inspire din cea stabilită de Curte în hotărârea respectivă, situația în care se află reclamanții nu este comparabilă cu cea în care se aflau reclamanții în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată.
36.      În această cauză, termenul de depunere a cererii de reîntregire a familiei, de trei luni de la data acordării calității de refugiat, se explică prin prisma faptului că solicitantului de protecție internațională i se notifică decizia privind recunoașterea statutului său de refugiat întrucât este vorba despre o decizie individuală. În conformitate cu articolul
22 din Directiva 2011/95/UE(20), acesta din urmă este informat de statul membru gazdă cu privire la drepturile și obligațiile aferente statutului său, printre care figurează dreptul la reîntregirea familiei recunoscut la articolul
9 alineatul
(1) din Directiva 2003/86. În consecință, persoana interesată este pe deplin informată, într‑o limbă pe care o înțelege, cu privire la măsurile pe care trebuie să le ia fără întârziere pentru a‑și valorifica în mod eficient dreptul la reîntregirea familiei întemeiat pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din această directivă.
37.      În schimb, situația este foarte diferită într‑un caz precum cel în discuție. Astfel, Hotărârea A și S nu a fost notificată și nici adusă în mod oficial la cunoștința susținătorului reîntregirii sau a părinților săi, din moment ce niciunul dintre aceștia nu era parte la procedura în care s‑a pronunțat hotărârea respectivă. Din dezbaterile care au avut loc în ședință reiese că hotărârea menționată a beneficiat de o anumită publicitate în Germania, în special în cadrul lumii asociative, și este adevărat că susținătorul reîntregirii și părinții săi au dat dovadă de o vigilență și de o diligență deosebite prin depunerea cererilor lor de reîntregire a familiei în termenul de trei luni de la pronunțarea aceleiași hotărâri. Considerăm însă că situația lor nu poate fi generalizată. Având în vedere diversitatea situațiilor întâlnite, nu se poate aștepta în mod rezonabil din partea unui tânăr major refugiat care nu mai beneficiază în mod obligatoriu de reprezentare și de îngrijire de către tutorele său legal și care, prin urmare, nu mai este în mod necesar informat și consiliat de un personal calificat să ia cunoștință de Hotărârea A și S la data publicării sale, să deducă din aceasta consecințele juridice și să inițieze fără întârziere demersurile pentru obținerea reîntregirii familiei, în condițiile în care cunoașterea limbii și a procedurilor statului membru gazdă poate fi destul de fragilă.
38.      Acest lucru se impune cu atât mai mult în privința părinților care au reședința în țara de origine sau într‑o altă țară terță.
39.      Apreciem că a‑i supune pe acești tineri majori refugiați sau pe părinții lor aceluiași grad de exigență precum cel așteptat în Hotărârea A și S, solicitând acestora din urmă să își valorifice în mod imperativ drepturile la reîntregirea familiei în termen de trei luni de la data pronunțării hotărârii respective, este nerezonabil ținând seama de situația foarte specială în care se află și care face în mod obiectiv scuzabilă depunerea tardivă a cererii lor.
40.      Cu toate acestea, apreciem că nici reținerea unui termen de trei luni de la data la care susținătorul reîntregirii a luat cunoștință în mod efectiv de Hotărârea A și S nu este o modalitate satisfăcătoare. Mai întâi, această dată nu este ușor de identificat de autoritatea națională competentă, aceasta riscând, pe de altă parte, să fie expusă unor riscuri de comportamente abuzive din partea persoanelor interesate. Apoi data menționată ar putea fi deosebit de îndepărtată în timp, astfel încât o asemenea modalitate ar risca să încalce obiectivele regimului prevăzut la articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86. În sfârșit, această modalitate ar încălca cerința de securitate juridică și ar conduce în mod vădit la un tratament diferit al susținătorilor reîntregirii, în măsura în care momentul de la care începe să curgă termenul respectiv ar varia în funcție de circumstanțele individuale. Cu privire la acest aspect, împărtășim, așadar, temerile expuse de guvernul german.
41.      Pentru a evita aceste obstacole, propunem să se recurgă la o prezumție și astfel ca acest termen de trei luni să înceapă să curgă de la data la care se prezumă că susținătorul reîntregirii a luat cunoștință de Hotărârea A și S. Având în vedere dificultățile specifice cu care s‑a putut confrunta tânărul refugiat pentru a fi informat pe deplin cu privire la jurisprudența Curții, este rezonabil să se prezume că acesta a putut lua cunoștință de aceasta după o perioadă de șase luni de la pronunțarea hotărârii menționate(21).
42.      Recurgerea la o asemenea prezumție permite, într‑o situație precum cea în discuție, să se valorifice în mod eficient dreptul la reîntregirea familiei întemeiat pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86, garantând în același timp că obiectivele acestui regim nu sunt încălcate prin limitarea în timp a aplicării dispozițiilor mai favorabile de care beneficiază minorii neînsoțiți în scopul reîntregirii familiei.
43.      Prin stabilirea acestei prezumții, Curtea ar opune susținătorilor reîntregirii principiul potrivit căruia nimeni nu poate invoca necunoașterea legii, admițând totodată că aceștia din urmă nu dispun în mod necesar de instrumente suficiente pentru a fi informați imediat și pe deplin cu privire la jurisprudența Curții. Prin simplificarea sarcinii probei, aceasta ar permite autorității naționale competente să stabilească o dată de la care curge termenul de trei luni pentru depunerea unei cereri de reîntregire a familiei în această situație, garantând astfel securitatea juridică și în special previzibilitatea normei, precum și egalitatea de tratament a solicitanților de reîntregire a familiei.
44.      Cu toate acestea, având în vedere importanța intereselor în joc, prezumția menționată nu ar trebui să împiedice autoritatea națională competentă să țină seama de ansamblul împrejurărilor proprii fiecărei cauze și, dacă este cazul, să stabilească măsura în care o cerere de reîntregire a familiei care a fost depusă după expirarea acestui termen poate fi considerată admisibilă având în vedere natura motivelor care explică această întârziere și diligența de care au dat dovadă susținătorul reîntregirii sau membrii familiei sale.
45.      Având în vedere aceste considerații, apreciem că cererea de reîntregire a familiei formulată în temeiul articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 de părinții unui minor neînsoțit, care a împlinit vârsta majoratului în cursul procedurii de examinare a cererii sale de protecție internațională și căruia i s‑a recunoscut statutul de refugiat la o dată anterioară celei a pronunțării Hotărârii A și S, trebuie să fie depusă în termen de trei luni de la data la care se prezumă că susținătorul reîntregirii sau membrii familiei sale au luat cunoștință de această hotărâre, cu alte cuvinte de la expirarea unui termen de șase luni de la data pronunțării hotărârii menționate.
46.      În ceea ce privește propunerea formulată de guvernul german în observațiile sale, potrivit căreia această cerere de reîntregire a familiei ar trebui să fie însoțită de o limită de vârstă absolută de 21 de ani, astfel încât să se garanteze menținerea legăturii cu calitatea de minor, considerăm că nu este necesară în cadrul prezentei cauze și nici măcar oportună pronunțarea Curții cu privire la o astfel de propunere.
47.      În primul rând, o normă generală potrivit căreia o cerere de reîntregire a familiei întemeiată pe articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 trebuie să fie depusă înainte ca refugiatul să fi împlinit vârsta de 21 de ani ține de o normă de drept material al Uniunii. Or, trebuie să se constate că, deși legiuitorul Uniunii prevede vârsta minimă a susținătorului reîntregirii la articolul
4 alineatul
(5) din această directivă pentru a preveni căsătoriile forțate, el nu a stabilit o normă de această natură la articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din directiva menționată. Prin urmare, în lipsa unui temei juridic și pentru a nu prelua rolul de legiuitor, considerăm că nu este de competența Curții să adopte o astfel de normă. Nu trebuie să se recunoască nici statelor membre libertatea de a stabili această normă, întrucât disparitatea dintre legislațiile naționale referitoare la preluarea acestei categorii specifice de refugiați, calificată drept „categorie de tranziție”, ar risca să compromită armonizarea urmărită de legiuitorul Uniunii(22).
48.      În al doilea rând, stabilirea unei limite de vârstă absolute de 21 de ani în contextul punerii în aplicare a articolului
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86 ar determina Curtea să extindă obiectul întrebărilor adresate de instanța de trimitere. Astfel, ținând seama de nevoile de protecție deosebite ale minorilor neînsoțiți care împlinesc vârsta majoratului în cursul procedurii de examinare a cererii de protecție internațională(23), ar trebui să se ridice problema domeniului de aplicare al unei norme standardizate în raport cu jurisprudența Curții(24). În plus, ar trebui să se ridice problema modalităților acestei norme și în special a vârstei de la care acest tânăr adult poate în principiu să fie considerat suficient de autonom și apt să își satisfacă nevoile pentru a trăi singur în statul membru gazdă. Or, o astfel de reflecție ar merita în mod evident atenția legiuitorului Uniunii și a statelor membre.
V.      Concluzie
49.      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Tribunalul Administrativ Superior din Berlin‑Brandenburg, Germania) după cum urmează:
Articolul
10 alineatul
(3) litera (a) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei
trebuie interpretat în sensul că
atunci când un resortisant al unei țări terțe, intrat în calitate de minor neînsoțit pe teritoriul unui stat membru, a împlinit vârsta majoratului în cursul procedurii de examinare a cererii sale de protecție internațională și a obținut statutul de refugiat, precum și drepturile aferente acestui statut la o dată anterioară celei a pronunțării Hotărârii din 12 aprilie 2018, A și S (C‑550/16, EU:C:2018:248), cererea de reîntregire a familiei trebuie să fie depusă în termen de trei luni de la data la care se prezumă că susținătorul reîntregirii sau membrii familiei sale au luat cunoștință de această hotărâre, și anume de la expirarea unui termen de șase luni de la data pronunțării hotărârii menționate.
1      Limba originală: franceza.
2      C‑550/16, denumită în continuare „Hotărârea A și S”, EU:C:2018:248.
3      Directiva Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (JO 2003, L 251, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164).
4      În conformitate cu articolul
2 litera (c) din Directiva 2003/86, „susținător al reîntregirii” înseamnă „un resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal într‑un stat membru și care solicită reîntregirea familiei sau ai cărui membri de familie solicită reîntregirea”.
5      A se vedea Hotărârea A și S (punctul 61).
6      BGBl. 2004 I, p. 1950.
7      În versiunea sa publicată la 25 februarie 2008 (BGBl. 2008 I, p. 162), astfel cum a fost modificată ultima dată prin articolul
3 din Legea din 8 mai 2024 (BGBl. 2024 I, nr. 152).
8      Instanța de trimitere menționează hotărârea Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) din 18 aprilie 2013, 10 C 9/12, punctul 17 și urm.
9      A se vedea Hotărârea A și S (punctul 64 și dispozitivul).
10      A se vedea Hotărârea A și S (punctul 61).
11      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke ș.a. (C‑292/04, EU:C:2007:132, punctele 34-37).
12      A se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 2021, État belge (Cursuri de pregătire a piloților) (C‑413/20, EU:C:2021:938, punctul 58), și Hotărârea din 10 martie 2022, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, punctul 41 și jurisprudența citată).
13      C‑560/20, EU:C:2024:96.
14      A se vedea Hotărârea din 30 ianuarie 2024, Landeshauptmann von Wien (Reîntregirea familiei cu un minor refugiat) (C‑560/20, EU:C:2024:96, punctele 35, 51 și 57).
15      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60). În temeiul articolului
31 alineatul
(3) din această directivă, statele membre trebuie să se asigure că procedura de examinare a unei cereri de protecție internațională se încheie într‑un termen de șase luni de la depunerea cererii. A se vedea de asemenea litera (b) a alineatului (7) al acestui articol
31.
16      A se vedea Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, punctul 24), Hotărârea din 10 martie 2022, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, punctul 64 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli (C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 63).
17      A se vedea în această privință Hotărârea din 11 septembrie 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, punctele 50-57). Împărtășim opinia Comisiei (punctul 31 din observațiile sale).
18      A se vedea Hotărârea din 10 martie 2022, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, punctul 63 și jurisprudența citată).
19      Hotărârea A și S (punctul 61).
20      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9). Acest articol
22 prevede că „[s]tatele membre furnizează beneficiarilor de protecție internațională, de îndată ce este posibil după acordarea statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară, accesul la informații privind drepturile și obligațiile aferente statutelor de protecție respective, într‑o limbă pe care aceștia o înțeleg sau se presupune, în mod rezonabil, că o înțeleg”.
21      Facem trimitere la considerațiile noastre prezentate la punctul 37 din prezentele concluzii.
22      A se vedea în această privință nota de sinteză a Rețelei europene de migrație din luna noiembrie 2022, intitulată „Transition vers l’âge adulte des mineurs non accompagnés”.
23      Potrivit doctrinei și diferitelor organisme internaționale specializate, acești tineri adulți fac parte dintr‑o categorie specifică de refugiați, calificată drept „categorie de tranziție”. A se vedea în această privință Viterbo, H., și Ioffe, Y., „No Refuge from Childhood:
How Child Protection Harms Refugees”, European Journal of International Law, European University Institute, Florența, vol. 35, nr. 3, 2024, p. 647-677, în special p. 676. A se vedea de asemenea UNICEF, „Enfants non accompagnés, Mettre l’enfant au centre”, noiembrie 2023; Recomandarea CM/Rec(2019)4 a Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei din 24 aprilie 2019, intitulată „L’aide aux jeunes réfugiés en transition vers l’âge adulte”, precum și liniile directoare anexate la această recomandare (în special punctul 27) precum și ghidul practic al recomandării menționate, intitulat „Atteindre l’âge de 18 ans en toute confiance”, aprilie 2023 (punctul 3.7, p. 39 și urm.); documentul tematic al Comisarului pentru drepturile omului al Consiliului Europei, intitulat „Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe”, iunie 2017, în special recomandarea 7 (p.
5), precum și Rezoluția 1996 (2014) a Adunării Parlamentare a Consiliului Europei, Comisia pentru migrație, refugiați si persoane strămutate, din 23 aprilie 2014, intitulată „Enfants migrants:
quels droits à 18 ans?”.
24      A se vedea, cu privire la abordarea Curții referitoare la măsura în care un copil care a împlinit vârsta majoratului are nevoie în continuare de prezența și de îngrijirea părintelui său, Hotărârea din 8 mai 2013, Alarape și Tijani (C‑529/11, EU:C:2013:290, punctul 28 și jurisprudența citată), referitoare la dreptul de ședere al părintelui unui copil devenit major și care își continuă studiile în statul membru gazdă, precum și Hotărârea din 30 septembrie 2020, CPAS de Seraing (C‑402/19, EU:C:2020:759, punctul 42), referitoare la executarea unei decizii de returnare a unui părinte al unui copil major.