Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. Emiliou
представено на 23 април 2026 година(1)
Дело C-17/25
LS,
КV,
RY,
UJ,
TM
срещу
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
при участието на:
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(Преюдициално запитване, отправено от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия)
(Преюдициално запитване — Застраховка „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства — Директива 84/5/ЕИО — Неимуществени вреди, претърпени от наследниците на пострадалото лице — Регресен иск, предявен от застрахователя — Възражение за нищожност на договорна клауза, включена в застрахователната полица — Липса на компетентност
на съда да провери
действителността
(противопоставимостта) на тази клауза — Последици на съдебно решение, придобило сила на пресъдено нещо, за
действителността
(противопоставимостта) на тази клауза)
I.      Въведение
1.        Съгласно член 2, параграф 1 от Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета(2) държавите членки
са
длъжни да предвидят, че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза, съдържаща се в застрахователната полица, която изключва от застрахователното покритие по-специално използването или управлението на моторни превозни средства в нарушение на техническите изисквания, отнасящи се до тяхното състояние и безопасност, са нищожни (или по-скоро непротивопоставими) по отношение на пострадали при пътнотранспортни произшествия(3). Същата
норма е предвидена понастоящем в Директива 2009/103/ЕО(4), която е правоприемникът
на Втората директива (и на другите директиви в тази област)(5).
2.        Спорът в главното производство се отнася до пътнотранспортно произшествие, при което е настъпила катастрофа
между мотоциклет и друго превозно средство, като мотоциклетистът и неговият пътник са загинали. Пътникът е бил собственик на мотоциклета и притежател на застрахователната полица, осигуряваща покритие за този мотоциклет. Съответното застрахователно дружество предявява регресен иск срещу наследниците на пътника за възстановяване на сумите, изплатени им като обезщетение за неимуществените вреди, причинени от смъртта на пътника. В подкрепа на иска си застрахователното дружество изтъква, че мотоциклетът е бил технически подходящ за превоз само на един човек (водача на мотоциклета) и че застрахователната полица е изключвала покритие в случай на неправомерен превоз на хора (наричана по-нататък „клаузата за изключение“).
3.        Производството преминава през няколко етапа. На настоящия етап, при разглеждане на спора (за втори път) от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия), който е запитващата юрисдикция,
наследниците на пътника твърдят, че клаузата за изключение е нищожна. Запитващата юрисдикция отбелязва, че възражението за (относителна) недействителност на клаузата за изключение е недопустимо съгласно националното право поради силата на пресъдено нещо, произтичаща от съдебно решение, което е постановено на по-ранен етап от производството и което потвърждава правото на застрахователя да предяви регресен иск
срещу наследниците на пътника въз основа на тази клауза, тъй като това право не е било оспорено. Запитващата юрисдикция отбелязва и, че това (мълчаливо) потвърждение на правото на застрахователя да предяви регресен иск е в нарушение на нормата, установена в член 2, параграф 1 от Втората директива (която се прилага ratione temporis по отношение на настоящото дело)(6). Поради това тази юрисдикция
иска да се установи дали правото на Съюза изисква националните последици от силата на пресъдено нещо  да не бъдат приложени, за да може този въпрос да бъде разгледан с цел да се гарантира ефективността на горепосочената разпоредба.
4.        Този въпрос се основава по-специално на практиката на Съда, която установява задължение за националните съдилища да не зачетат
националните последиците от силата на пресъдено нещо  при потребителски спорове, когато, казано накратко, тези съдилища не са разгледали на по-ранен етап от съдебното производство евентуалната неравноправност на клаузите в потребителските договори(7). Това задължение възниква в резултат на постепенното развитие на съдебната практика (което, както ще обясня по-късно, достигна своята кулминация в неотдавнашното решение Soledil) и представлява изключение от правилото, че влезлите в сила съдебни актове остават непроменени. Преюдициалните въпроси, поставени по настоящото дело, дават възможност на Съда за първи път да изясни дали това задължение се прилага в областта на законодателството на Съюза относно застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства въз основа на съображения, специфични за защитата на пострадалите при пътнотранспортни произшествия, която е една от целите, преследвани с това законодателство.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
5.        Във второто съображение от Директива 72/166/ЕИО(8) се посочва, че „като има предвид, че единствената цел на граничните проверки за задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторни превозни средства е да се защитят интересите на лицата, които могат да пострадат при пътнотранспортни произшествия, причинени от такива превозни средства; като има предвид, че съществуването на такива гранични проверки е резултат от несъответствията между националните изисквания в тази област“.
6.        В третото съображение
от тази директива се посочва, че „като има предвид, че тези несъответствия са такива, че могат да възпрепятстват свободното движение на моторни превозни средства и лица в рамките на Общността; като има предвид, че вследствие на това тези несъответствия имат пряко въздействие върху създаването и функционирането на общия пазар“.
7.        В петото съображение
от
тази директива се предвижда, че „като има предвид, че е желателно населението на държавите
членки по-пълно да осъзнае реалността на общия пазар и в този смисъл следва да се предприемат мерки за по-нататъшно либерализиране на правилата относно движението на лица и моторни превозни средства, които пътуват между държавите
членки;
[…]“.
8.        В шестото съображение
от
тази директива се посочва още, че „като има предвид, че такова облекчение на правилата за движение на пътници съставлява още една стъпка към взаимното отваряне на пазарите на държавите
членки и създаването на условия, сходни на тези на вътрешен пазар“.
9.        Член 3, параграф 1 от Първата директива предвижда, че „всяка държава членка
[…] предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия, е застрахована. Обхватът на покритата отговорност и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки“.
10.      Третото и седмото съображение от
Втората директива са формулирани, както следва:
„като има предвид, обаче, че продължават да съществуват основни различия между законодателствата на различните държави
членки относно степента на това задължение за застрахователно покритие; като има предвид, че тези различия имат пряк ефект върху установяването и функционирането на общия пазар;
[…]
като има предвид, че е в интерес на пострадалите последствията от определени клаузи за изключение да бъдат ограничени до взаимоотношенията между застрахователя и лицето, отговорно за произшествието; […]“.
11.      Член 2, параграф 1 от Втората директива гласи:
„Всяка държава членка
предприема необходимите мерки за да гарантира, че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза, съдържаща се в застрахователната полица, издадена в съответствие
с член 3, параграф 1 от [Първата директива], която изключва от застраховка използването или управлението на моторно превозно средство от:
–      лица, които нямат изрично или мълчаливо разрешение за това, или
–      лица, които нямат свидетелство за управление на МПС, даващо им възможност да управляват съответното моторно превозно средство, или
–      лица, които нарушават законовите технически изисквания, отнасящи се до състоянието и безопасността на съответното моторно превозно средство,
се счита, за целите на член 3, параграф 1 от [Първата директива], за нищожна по отношение на застрахователно събитие на трети страни, които са пострадали при произшествие.
Разпоредбата или клаузата, обаче, посочена в първото тире, може да бъде задействана срещу лица, които доброволно са се качили в моторното превозно средство, което е причинило имуществената вреда или телесната повреда, когато застрахователят успее да докаже, че те са знаели, че моторното превозно средство е било откраднато.
Държавите
членки имат избор — в случая на произшествия, настъпили на тяхна територия — да не прилагат разпоредбата на първата алинея, ако и доколкото пострадалият може да получи обезщетение за претърпяната вреда от социалноосигурителен орган“.
12.      В петото съображение от Третата директива на Съвета 90/232/ЕИО(9) се посочва, че „като има предвид, че в някои държави членки съществуват, по-специално, празноти в покритието на задължителните застраховки за пътници в моторните превозни средства; като има предвид, че за да се защити тази особено уязвима категория на потенциални пострадали, тези празноти трябва да бъдат запълнени“.
13.      В тринадесетото съображение от Третата директива се посочва, че „като има предвид, че такова едно допълнение, което води до по-голяма закрила на застрахованите страни и на пострадалите при злополуки, което ще улесни още повече пресичането на вътрешните граници на Общността и оттам и установяването и функционирането на вътрешния пазар; като има предвид, следователно, че трябва да се възприеме като основа едно високо ниво на закрила на потребителя“.
14.      В член 1, параграф 1 от Третата директива се посочва, че „[б]ез да се засягат разпоредбите на член 2, параграф 1, втора алинея от [Втората директива], застраховките, посочени в член 3, параграф 1 от [Първата директива,] покриват отговорността за телесни повреди на всички пътници, освен на водача на моторното превозно средство, произтичащи от използването на моторното превозно средство“.
Б.      Италианското право
15.      Запитващата юрисдикция се позовава по-специално на член 2059 от Codice Civile (Граждански кодекс), както е тълкуван в националната съдебна практика, относно обезщетението за неимуществени вреди, претърпени от близките членове на семейството на лице, починало в резултат на произшествие. Запитващата юрисдикция обяснява, че тези членове на семейството следва да се считат за пострадали лица и следователно за увредени трети лица, чието право на обезщетение не може да бъде засегнато от предявен от застрахователя
регресен иск.
16.      Запитващата юрисдикция обяснява също така, че Codice di procedura civile (Гражданскопроцесуален кодекс, наричан по-нататък „ГПК“) не допуска исковете, предявени в гражданскопроцесуални производства, да бъдат изменяни по преценка на страната. В първоинстанционното производство искът може да бъде изменен само в тесни граници (вж. член 171ter от ГПК или за правилата, действащи към момента на първоинстанционното производство, член 183 от ГПК). Във въззивното производство е недопустимо да се добавят нови основания (член 345 от ГПК); същото важи и за контрола
за
законосъобразност (член 360 от ГПК).
17.      Освен това при подадена касационна жалба срещу решение на въззивен съд „в производството по връщане на делото за
ново разглеждане
[…] страните не могат да изтъкнат други основания освен тези, изложени
в производството, в което е постановено обжалваното решение, освен ако необходимостта от нови основания
не произтича от решението на касационната инстанция“ (член 394, трета алинея от ГПК). Следователно въпросите, разгледани от въззивния съд, които не са оспорени в касационното производство, имат сила на пресъдено нещо  (член 2909 от Гражданския кодекс и член 324 от ГПК). Дерогации от този принцип са възможни само когато касационното производство с връщане на делото се отнася до част от решението, която е логическа или правна предпоставка за друга част от същото решение (член 336, първа алинея от ГПК).
18.      Освен това в отговор на въпроса, зададен му от Съда, запитващата юрисдикция пояснява, че член 2, параграф 1 от Втората директива не е бил транспониран в националното законодателство чрез ad hoc нормативен акт, а че всички разпоредби, предвидени в тази директива (с изключение на член 3, който не е предмет на настоящото дело), вече са били предвидени
в Legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (Закон № 990 от 24 декември 1969 г. относно задължителната застраховка
„Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и плавателни съдове)
от 24 декември 1969 г., (GURI № 2 от 3 януари 1970 г.) (наричан по-нататък „Закон № 990“).
19.      По-конкретно
член 18, втора алинея от този закон закрепва принципа, че договорните клаузи, които ограничават застрахователното покритие, не могат да бъдат противопоставени на увредените трети лица (норма, която според запитващата юрисдикция съответства на член 2, параграф 1 от Втората директива). По-конкретно тази разпоредба предвижда, че „за целия максимален размер на полицата застрахователят не може да се позовава спрямо увредено лице, което предявява пряк иск срещу него, на никакви изключения, произтичащи от договора или от клаузите, предвиждащи евентуално участие на застрахования в обезщетението за вредите. Застрахователят обаче има право на регресен иск срещу застрахования в степента, в която би имал право съгласно договора да откаже или да намали неговото обезщетение“.
III. Фактите, националното производство и поставените въпроси
20.      На 30 август 1998 г. PA умира вследствие на пътнотранспортно произшествие. Произшествието настъпва, докато PA е пътувал с мотоциклет, който е бил негова собственост и е бил управляван от SE, която също е починала в резултат на произшествието. Мотоциклетът е застрахован
със застраховка „Гражданска отговорност“ от FATA S.p.a., впоследствие Cattolica Assicurazioni S.p.a. (наричано по-нататък „Cattolica“). Притежател на полицата е РА.
21.      През 1999 г. TM, EO, RY, LS, KV и UJ (наричани по-нататък „роднините на PA“) предявяват пред Tribunale di Crotone (Първоинстанционен съд Кротоне, Италия) иск срещу всички лица, които по принцип могат да бъдат подведени под отговорност във връзка с пътнотранспортното произшествие, включително Cattolica. Производството приключва на първа инстанция с решение на Tribunale di Crotone (Първоинстанционен съд Кротоне) от 24 януари 2005 г., с което на SE
е вменена отговорност в размер на 80 % за произшествието (останалите 20 % са вменени в отговорност на водача на другото превозно средство).
22.      Докато горепосоченият процес все още е в ход, Cattolica завежда дело пред същия съд срещу роднините на PA, като изтъква, че (i) въпросният
мотоциклет е бил признат за технически подходящ за превоз само на един човек; (ii) застрахователната полица, покриваща това превозно средство, изключва покритие в случай на неправомерен превоз на хора; (iii) въпреки че това изключение не е противопоставимо спрямо третото пострадало лице, то позволява на застрахователното дружество да поиска от притежателя на полицата да възстанови сумите, изплатени на пострадалия от произшествието; (iv) след смъртта на притежателя на полицата дълговете му са били прехвърлени към неговите наследници по силата на законодателството за наследството; и (v) в резултат на това, макар че роднините
на PA са имали право да получат обезщетение за смъртта на РА, те
също така са наследили неговите задължения и следователно са били задължени да възстановят на застрахователя сумите, които са им изплатени в качеството им на трети пострадали лица. Въз основа на това Cattolica твърди, че те следва да бъдат осъдени да възстановят всички суми, които са им изплатени или които предстои да им бъдат изплатени.
23.      С решение от 27 септември 2012 г. Corte d’appello di Catanzaro (Апелативен съд Катандзаро, Италия) осъжда роднините на PA да върнат на Cattolica сумите, които последното им е изплатило. Cattolica подава касационна жалба срещу това
решение, като изтъква, че Corte d‘appello di Catanzaro (Апелативен съд Катандзаро) се е произнесъл по искането за възстановяване на сумите, вече изплатени на роднините на PA като авансово плащане, но не се е произнесъл по задължението за възстановяването им във връзка със сумите, оставащи да им бъдат изплатени в бъдеще.
24.      С решение от 10 май 2016 г. Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) уважава жалбата, като постановява, че Cattolica има право на пълно възстановяване на вече платените суми и на тези, които остава да бъдат изплатени, при условие че съдът, разглеждащ делото по същество, установи качеството на наследници на роднините на PA. Делото е възобновено по същество пред Corte d’appello di Catanzaro (Апелативен съд Катандзаро). С решение от 21 декември 2020 г. този съд
потвърждава качеството на наследници на роднините на PA, осъжда последните да възстановят на Cattolica вече получените суми и постановява сумите, които все още остава да бъдат изплатени, да бъдат прихващани със
сумите, подлежащи на възстановяване по
регресния иск
(10).
25.      LS и KV (двама от роднините на PA) подават касационна жалба срещу това решение пред Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд). UJ, RY и TM встъпват като страни в касационното производство (LS, KV, UJ, RY и TM са наричани по-нататък „жалбоподателите в главното производство“). Пред този съд жалбоподателите твърдят за първи път от началото на главното производство, че клаузата за изключение е нищожна, тъй като е в противоречие с член 2, параграф 1 от Втората директива.
26.      Запитващата инстанция отбелязва, че този довод, макар и потенциално обоснован, е явно недопустим съгласно националното право, тъй като не е бил повдигнат на по-ранен етап от производството. Оттук следва, че правото на Cattolica съгласно клаузата за изключение понастоящем попада под действието на принципа на силата на пресъдено нещо, произтичаща от по-ранни съдебни решения, постановени в рамките на производството, поради липсата на направено в това отношение възражение.
Въпреки това запитващата юрисдикция отбелязва, че практиката на Съда е признала, че съществуват няколко изключения от принципа на окончателността на съдебните решения, и изразява съмнения дали някое от тези изключения следва да се приложи към обстоятелствата по настоящото дело. Тази юрисдикция отбелязва също така, че според нея жалбоподателите в главното производство са проявили пълна пасивност в процеса, като не са направили възражение за нищожност на спорната клауза на по-ранен етап от производството.
27.      При тези обстоятелства с акт от 23 декември 2024 г., получен в Съда на 15 януари 2025 г., Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия)
решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„‘(1)      Допуска ли член 2 от [Втората директива] в случай като разглеждания по настоящото дело национална правна уредба, която поради формирането на сила на пресъдено нещо в рамките на италианско гражданско производство, е пречка нищожността на клауза, която е включена в договор за застраховка [гражданска отговорност на МПС], да се твърди за първи път пред [Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд)], и която в нарушение на [Втората директива] позволява на застрахователя да предприеме действия с оглед възстановяване срещу превозваното лице, което има качеството едновременно на пострадал и на застрахован?
(2)      Има ли принципът на ефективност на правото [на Съюза] предимство пред силата на пресъдено нещо и когато: а) силата на пресъдено нещо накърнява правото на обезщетение, предоставено от член 2 от [Втората директива] на членовете на семейството на лице, загинало при пътнотранспортно произшествие, срещу застрахователя [на гражданска отговорност на моторни превозни средства]; б) носителят на това право е действал съвсем пасивно в производството, приключило с решение със сила на пресъдено нещо, което накърнява правото на Съюза[?]“.
28.      Освен това запитващата юрисдикция иска настоящото преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, предвидено в член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на това искане тя посочва, първо, значението на бъдещото решение на Съда за много други дела, като се има предвид широкото използване на договорни клаузи като разглежданата в настоящото дело. Второ, тя посочва продължителността на времето, изтекло от събитията, довели до настоящото производство.
29.      Председателят на Съда отхвърля това искане с определение от 8 април 2025 г., като припомня, че съгласно установената практика на Съда самият (макар и легитимен) интерес
на страните по делото да се определи възможно най-бързо обхватът на правата,
които те черпят от правото на Съюза, не представлява само по себе си изключително
обстоятелство, което би могло да обоснове прилагането на бързото производство. В същото определение председателят на Съда припомня
и, че същото важи и по отношение на големия брой лица или правни положения, които могат да бъдат засегнати от акта, който запитващата юрисдикция трябва да постанови след като е сезирала Съда с преюдициално запитване(11).
30.      В настоящото производство писмени становища представят
Cattolica, италианското и финландското правителство и Европейската комисия. Тези правителства и Комисията излагат устни становища в съдебното заседание, проведено на 12 март 2026 г.
IV.    Анализ
31.      С въпросите си запитващата юрисдикция по същество пита, първо, дали правото на Съюза допуска
последиците от принципа на
силата на пресъдено нещо съгласно националното право, който обхваща
правото на застрахователя да търси възстановяване на изплатеното (или подлежащо на изплащане) обезщетение на наследниците на пътник, загинал при пътнотранспортно произшествие. В настоящия случай този пътник е бил и притежател на полицата и е използвал въпросното превозно средство в нарушение на техническите му спецификации. Този въпрос възниква в ситуация, при която искът за такова възстановяване се основава на клауза от застрахователната полица, за която се твърди, че нарушава правилото, произтичащо от член 2, параграф 1 от Втората директива. Припомням, че съгласно това правило (понастоящем съдържащо се в член 13, параграф 1, буква в) от Директива 2009/103) държавите членки трябва да гарантират, че законовите разпоредби или договорните клаузи, които изключват от застрахователното покритие по-специално използването на моторното превозно средство в нарушение на техническите спецификации и спецификациите
относно безопасността на превозното средство, са нищожни (непротивопоставими) по отношение на трети лица, които са пострадали при пътнотранспортно произшествие. Този въпрос се основава по-специално на
изключението от принципа на силата на пресъдено нещо, което Съдът е развил
в областта на защитата на потребителите, уредена по-специално от Директива 93/13/ЕИО(12), и което се прилага в ситуации, в които националните съдилища не са разгледали евентуалния неравноправен характер на съответните договорни клаузи.
32.      Второ, запитващата юрисдикция пита дали анализът на горния въпрос се влияе от факта, че жалбоподателите в главното производство „[са действали]
съвсем пасивно“. Както ще обясня по-нататък, този израз
е вдъхновен от понятието „пълна пасивност в процеса“, което отново е заимствано от съдебната практика, развита в контекста на Директива 93/13, и запитващата юрисдикция го използва, за да опише факта, че жалбоподателите в главното производство не са направили възражение за нищожност на клаузата за изключение на по-ранен етап от производството (в което иначе са участвали активно).
33.      Преди да премина към анализ по същество на тези въпроси (Б), ще се спра накратко на тяхната допустимост (А).
А.      Допустимост на поставените въпроси
34.      Без да формално да прави възражение за недопустимост на преюдициалното запитване, Cattolica посочва в писменото си становище, че Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) е превишил компетентността си, като е отправил настоящото запитване. Причината за това е, че според тази страна формулировката на приложимото национално право изключва тълкуване на националното право, което да е в съответствие с правото на Съюза. По-конкретно тази страна твърди, че член 2909 от Гражданския кодекс предвижда, че последиците от силата на пресъдено нещо  се простират както спрямо изрично повдигнатите въпроси, така и спрямо тези, по които е налице имплицитно произнасяне. Дори ако Съдът заключи, че правото на Съюза изисква националните последици от силата на пресъдено нещо  да не бъдат прилагани при настоящите обстоятелства, този резултат не може да бъде постигнат съгласно релевантното национално право, тъй като би представлявал contra legem тълкуване на член 2909 от Гражданския кодекс.
35.      В тази връзка отбелязвам, че, първо, предвид разделението на функциите между Съда и националните юрисдикции,
в рамките на преюдициалното запитване по член 267 ДФЕС Съдът няма компетентност да проверява дали актът за преюдициално запитване е постановен съобразно националните правила за съдебната организация и съдопроизводството(13).
36.      Второ, припомням, че в настоящия процесуален контекст „само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда“(14). Следователно презумпцията за релевантност,
с която обикновено се ползват
поставените преюдициални въпроси, предполага, че щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе, освен ако по-специално е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство(15).
37.      В настоящия случай поставените въпроси целят да установят дали ефективността, която държавите членки са длъжни да осигурят на нормата, установена в член 2, параграф 1 от Втората директива, налага да не се зачитат
националните
последици от
силата на пресъдено нещо в ситуация, в която с влязло в сила съдебно решение е потвърдено право, за което се твърди, че е в противоречие с тази норма. От обяснението, дадено в акта за преюдициално запитване, става ясно, че този въпрос относно правото на Съюза е пряко свързан с решението, което запитващата юрисдикция ще трябва да приеме относно допустимостта на повдигнатото пред нея възражение относно клаузата за изключение. При тези обстоятелства релевантността на поставените въпроси е ясно установена.
38.      Що се отнася, трето, до съображението на Cattolica относно твърдяната невъзможност за тълкуване на член 2909 от Гражданския кодекс в съответствие с изискването за незачитане на националните последици от силата на пресъдено нещо при обстоятелствата по спора в главното производство (ако, разбира се, такова изискване бъде установено), решаването на този въпрос е от компетентността на запитващата юрисдикция в светлината на възможностите за тълкуване, предоставени от приложимото национално право. Фактът, че настоящото преюдициално запитване е направено, без да бъдат повдигнати въпроси относно твърдяната невъзможност за тълкуване на посочената разпоредба на националното право в съответствие с правото на Съюза, показва, че запитващата юрисдикция не е установила никаква пречка за тълкуването като описаната от Cattolica.
39.      Освен това, и независимо от гореизложеното, несъвместимостта между норма на националното право и изискване на правото на Съюза по принцип може да бъде преодоляна по други начини. Когато е невъзможно националното право да бъде тълкувано в съответствие с правото на Съюза, може да възникне задължение да бъде оставена без приложение несъвместимата норма на националното право (когато нормата на правото на Съюза, която урежда случая, има директен ефект)(16). Вярно е, че тази възможност не възниква в хоризонтални отношения като това, което е предмет на спора в главното производство (предвид факта, че спорната разпоредба е част от директива, а на самата директивата не може да се направи позоваване
спрямо друг частноправен субект)(17). Въпреки това, когато не е възможно да се гарантира съответствието с правото на Съюза по посочените по-горе начини, заинтересованата страна може да потърси отговорността на съответната държава членка пред националните съдилища(18). От това следва, че (потенциалната) невъзможност да се гарантира съответствието с отговор, който Съдът дава по дадено
дело, като се тълкува националното право в съответствие с правото на Съюза, не прави този отговор (и следователно въпросите, които са довели до него) ирелевантен.
40.      Поради всички тези причини според мен настоящото преюдициално запитване
следва да се счете за допустимо.
Б.      По съществото на поставените въпроси
41.      В настоящия раздел първо ще направя някои предварителни бележки относно обхвата на настоящото запитване
(1). След това ще се спра на релевантния нормативен контекст, включително позицията на правото на Съюза по отношение на националните последици от силата на пресъдено нещо, по-специално в областта на въпросите, свързани със защитата на потребителите
(2). Въз основа на това ще обясня, че въпреки някои сходства специфичните характеристики на защитата, предвидена в Директива 93/13, които са обосновали (доста широко определеното) изключение от националните последици на силата на пресъдено нещо, не са налице в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства (3).
1.      Обхват на анализа
42.      Бих искал да направя две уточнения относно обхвата на настоящия анализ.
43.      Първо, както припомня Комисията, положението в главното производство се отнася до частноправни субекти (жалбоподателите в главното производство), които твърдят нищожност (непротивопоставимост) на договорна клауза спрямо друг частноправен субект (Cattolica) поради
нарушение на член 2, параграф 1 от Втората директива. Съгласно установената
практика на Съда обаче, и както вече бе накратко отбелязано по-горе, директива не може да има директен
хоризонтален
ефект между частноправни
субекти(19). Следователно член 2, параграф 1 от Втората директива сам по себе си не може да бъде изтъкнат срещу застрахователя, за да се твърди, че разглежданата клауза за изключение е нищожна (непротивопоставима). Въпреки това запитващата юрисдикция обяснява, че правилото, заложено в този член, е отразено във втората алинея на член 18 от Закон № 990 (както следва от точки
18 и
19 по-горе). Тя обяснява и, че тази разпоредба, както е тълкувана от националните съдилища, закрепва принципа, че договорните клаузи, ограничаващи застрахователното покритие, не могат да бъдат противопоставени на увредени трети лица, както отбеляза и италианското правителство в съдебното заседание.
44.      При тези обстоятелства настоящото запитване не може да се разглежда като повдигащо въпроса за директното
приложение на член 2, параграф 1 от Втората директива в хоризонтално отношение, а по-скоро като искане за тълкуване на нейните разпоредби с цел правилното (в съответствие с правото на Съюза) прилагане на еквивалентната разпоредба на националното право, както и на релевантните разпоредби на националното право, отнасящи се до силата на пресъдено нещо.
45.      Второ, настоящото запитване се отнася предимно до последиците от свързаното с потребителите изключение от принципа на силата на пресъдено нещо в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства. Въпреки това в писменото си становище Комисията отбелязва, че ако отношенията между Cattolica и РА бъдат квалифицирани като отношения между продавач или доставчик и потребител по смисъла на Директива 93/13, принципите, произтичащи от предвидената в тази директива закрила, биха се приложили автоматично (включително тези, свързани с изключението от принципа на силата на пресъдено нещо). Взаимодействието между двата режима също беше подробно обсъдено в съдебното заседание.
46.      При тези обстоятелства и за да улесня читателя при ориентирането в последващия анализ, ще направя преценката си относно приложимостта на изключението от принципа на силата на пресъдено нещо, развито в областта на защитата на потребителите, в светлината на специфичните цели на законодателството на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“
за моторни превозни средства, в съответствие с искането на запитващата юрисдикция. След това ще се спра на връзката (и евентуалното припокриване) на тази област на правото с Директива 93/13(20).
2.      Релевантен регулаторен контекст
47.      Както бе посочено по-горе, ще започна този подраздел
с коментар относно понятието за трето
лице, което е пострадало при произшествие, по смисъла на режима на
правото на Съюза
относно задължителната застраховка „Гражданска отговорност“
при използването на моторни превозни средства (а). След това ще се спра на позицията, която правото на Съюза заема по отношение на последиците от силата на пресъдено нещо съгласно националното право (б).
а)      Понятие за трето лице, което е пострадало при произшествие
48.      Запитващата инстанция отбелязва, че обжалваното пред нея решение на Corte d’appello di Catanzaro (Апелативен съд Катандзаро)
изглежда е нарушило правото на Съюза, като е отказало правото на обезщетение на наследниците на лице, което, пътувайки
като пътник в моторно превозно средство (за което е притежавало застрахователна полица), е загинало при произшествие с участието на това превозно средство и следователно трябва да се счита за трето
лице, което е пострадало при произшествие, по смисъла на релевантните норми на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ при използването
на моторни превозни средства.
49.      В тази връзка припомням, първо, че тези норми
на правото на Съюза преследват двойна цел: „от една страна, да осигурят свободното движение както на превозните средства с обичайно домуване на територията на Европейския съюз, така и на лицата, които се намират в тях, и от друга страна, да гарантират на пострадалите от произшествия, предизвикани от тези превозни средства, сходно третиране, независимо от това къде на територията на Съюза е настъпило произшествието“(21).
50.      Второ, що се отнася до лицата, за които се отнася тази гаранция за сходна закрила, Съдът многократно е посочвал, че единственото допустимо разграничение е това между водача и пътника(22). Оттук следва, че всички пътници трябва да бъдат защитени
съгласно разпоредбите на правото на Съюза относно застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства и тяхното правно положение трябва да бъде еднакво, независимо дали те са по-специално и притежател на полицата(23). С други думи фактът, че пътникът има качеството на притежател на полицата, не засяга неговия статут на трето
лице, което е пострадало при произшествие(24) (въпреки че такъв пътник очевидно не може да се счита за трета страна по отношение на застрахователната полица, покриваща превозното средство, участвало в произшествието).
51.      Трето, Съдът е постановил, че на застрахователите по принцип е забранено да се позовават на правни разпоредби или договорни клаузи, за да откажат да обезщетят пострадалите от произшествия лица(25). Той също така е обяснил, че член 2, параграф 1 от Втората директива само припомня това задължение, като изисква от държавите членки да гарантират, че определени законови разпоредби или клаузи, съдържащи се в застрахователната полица, са нищожни (непротивопоставими) по отношение на трети лица, които са пострадали при произшествие(26).
52.      Припомням, че категориите разпоредби или клаузи, които законодателят на Съюза е посочил, се отнасят до тези, които изключват използването на превозни средства от (i) лица, които нямат изрично или мълчаливо разрешение за това; (ii) лица, които нямат свидетелство за управление на МПС, даващо им възможност да управляват съответното моторно превозно средство; и (iii) лица, които нарушават законовите технически изисквания, отнасящи се до състоянието и безопасността на моторното превозно средство (което е предмет на настоящото дело). В този контекст Съдът подчертава, че единственото изключение от задължението за обезщетяване на трети пострадали лица се отнася до първата посочена по-горе категория,
що се отнася до лица, които доброволно са се качили в превозното средство, причинило вредата или телесната повреда, когато застрахователят успее
да докаже, че те са знаели, че превозното средство е било откраднато(27), както е видно от член 2, параграф 1, втора алинея от Втората директива (понастоящем член 13, параграф 1, втора алинея от Директива 2009/103)(28). Това изключение не е приложимо в настоящия случай.
53.      Четвърто и последно, макар че нормите на правото на Съюза, отнасящи се до застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства, не целят да хармонизират правилата на държавите членки, уреждащи гражданската отговорност, приложима при пътнотранспортни произшествия, последните правила не могат да лишат първите от тяхната ефективност(29). Съдът многократно е постановявал, че това би се случило, ако единствено въз основа на приноса на пострадалото лице за настъпването на вредата
национална правна уредба, основаваща се на общи и абстрактни критерии, му отказва правото на обезщетение от задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ при използване на моторни превозни средства, или пък ограничава това право
по несъразмерен начин
(30).
54.      Въз основа на това Съдът приема, че следното е несъвместимо с правото на Съюза: национална правна уредба, според която задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение на моторните превозни средства не покрива отговорността за телесни повреди, причинени на лица
(които действително са били трети пострадали лица), пътуващи в част от моторно превозно средство, която не е нито проектирана, нито оборудвана със седалки за пътници(31);
правна уредба, която
допуска отказ или непропорционално ограничаване на обезщетението, което застрахователят трябва да изплати на пострадалия при произшествие, когато последният е бил собственик на превозното средство и е допринесъл за вредата или телесната повреда, като е решил да пътува в това превозно средство, въпреки че то е било управлявано от лице, което е било под въздействието на алкохол(32);
правна уредба, която автоматично изключва възможността за ползване от застраховката от страна на пътник, който е пострадало лице при пътнотранспортно произшествие,
имал е застраховка като водач на превозното средство и е разрешил на незастрахован водач да управлява това превозно средство(33); и, накрая, правна уредба, която
позволява на застрахователя да се позове на нищожността на застрахователната полица поради умишлено деклариране на неверни данни при сключването на тази полица от страна на
застрахования, който е пострадало лице при пътнотранспортно произшествие, относно самоличността на обичайния водач на съответното превозно средство(34).
55.      С оглед на тези принципи запитващата юрисдикция изглежда счита, че фактът, че Cattolica е могло на по-ранен етап от това производство да си възстанови сумите, дължими на жалбоподателите в главното производство във връзка с произшествието, довело до смъртта на PA, е несъвместим с нормата на член 2, параграф 1 от Втората директива.
56.      Въпреки това конкретните последици от съдебната практика, посочена в точки 53 и 54 по-горе, за спора в главното производство не са предмет на настоящото преюдициално запитване и следователно не се разглеждат тук по-подробно. Всъщност с това запитване се цели да се установи дали това разглеждане трябва да бъде допуснато съгласно правото на Съюза, тъй като то не се допуска от националното право поради последиците от силата на пресъдено нещо. Ето защо сега трябва да се спра на изключенията от горепосочения израз на принципа на правната сигурност, които произтичат от правото на Съюза.
б)      Правото на Съюза и националните последици от силата на пресъдено нещо
57.      Като предварителна бележка отбелязвам, че в правото на Съюза
няма общо задължение, което да задължава „националния съд да остави без приложение вътрешните процесуални правила, осигуряващи силата на пресъдено нещо на съдебен акт, дори ако това би позволило да се поправи вътрешно положение, което е несъвместимо с това право(35). Съдът многократно припомня
значимостта
на принципа на силата на пресъдено нещо, който, казано просто, се обосновава с интереса да се гарантира както стабилността на правото и на правоотношенията, така и добро правораздаване(36), както по същество припомнят всички заинтересовани страни в настоящото производство.
58.      В същото време това правило не е абсолютно. Въпросът дали правото на Съюза може в някои ситуации да изисква националните последици от силата на пресъдено нещо  да не се зачитат
(чрез дерогация от общото правило, описано по-горе) трябва да се разглежда през призмата на принципите на равностойност и на ефективност, които определят рамките на упражняването на процесуалната автономия на държавите членки в съответствие със задължението за лоялно сътрудничество, закрепено
в член 4, параграф 3 ДЕС(37).
59.      Разглеждането на тези два принципа води до установяването на няколко изключения от националните последици от силата на пресъдено нещо. Изключенията, установени въз основа на принципа на ефективност (който е единственият релевантен принцип по настоящото дело)(38), могат да бъдат разделени на три основни категории.
60.      Първата категория се отнася до едно изключение, което е специфично за областта на държавните помощи, в която това изключение е било обосновано по-специално с позоваване на разпределението на компетенциите между Европейския съюз и държавите членки в тази област на правото(39). Втората категория се отнася до случаи, в които националните последици от силата на пресъдено нещо се тълкуват толкова разширително, че препятстват постигането на съобразени с правото на Съюза резултати в свързани случаи(40). Съгласен съм с финландското правителство и Комисията, че нито една от тези две категории изключения не е приложима по настоящото дело.
61.      Поради съображенията, които ще бъдат изложени по-долу, същото не може да се каже за третата категория, а именно за изключенията, свързани със защитата на потребителите съгласно по-специално Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори. Тази защита включва следните два ключови аспекта, които са от значение в настоящия случай.
62.      Първо, Съдът последователно е припомнял, че „въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на преговорните си възможности, така и на степента си на информираност“(41).
63.      За да компенсира тази по-слаба позиция, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда по същество, че неравноправните клаузи не са обвързващи за потребителя, като последната разпоредба представлява „императивна разпоредба, с която се цели замяната на формалното равновесие, което договорът установява между правата и задълженията на съдоговорителите, с действително равновесие, което може да възстанови равенството между тях“(42). В същия дух Съдът е обяснил, че тази норма трябва да се приеме за разпоредба, равностойна на националните норми, които имат ранг на императивни норми във вътрешния правопорядък(43), като също така се позовава на „обществения интерес, който е в основата на гарантираната от Директива 93/13 защита на потребителите“(44). Именно изискването за възстановяване на действителното равенство между страните налага на националните съдилища задължението да преценяват служебно (когато е необходимо) неравноправния характер на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на Директива 93/13(45).
64.      Второ, когато това задължение е било нарушено и когато се счита, че въпросът за законосъобразността на разглежданата договорна клауза е бил имплицитно и окончателно решен (при липса на повдигнат и надлежно разгледан въпрос за незаконосъобразност), националните последици от силата на пресъдено нещо не могат да бъдат пречка за последващ съдебен контрол(46). Това следва от задължението на държавите членки да предвидят „подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в
[потребителските] договори“, което е предвидено в член 7, параграф 1 от Директива 93/13 и което според Съда препотвърждава принципа на ефективна съдебна защита, закрепен и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз(47).
65.      Съдът е разработил горепосочените принципи по-специално в контекста на „опростени“ съкратени производства като например тези, свързани с принудително изпълнение на ипотеки и издаването или изпълнението на заповеди за плащане(48). Той обаче ясно посочва, че те се прилагат и в контекста на обикновените
производства, които могат да включват няколко етапа с участието на потребителите и които не са засегнати от никакви ограничителни разпоредби на националното процесуално право, които биха направили прекалено трудно или невъзможно за тези потребители да защитят правата си. Всъщност от неотдавнашното решение на Съда по дело Soledil (което се отнася до случай, включващ няколко етапа на обикновено производство с участието на потребители) следва, че именно (самото) неизпълнение от страна на националния съд на задължението да провери евентуалния
неравноправен характер на съответните договорни клаузи е довело до такава прекомерна трудност или невъзможност(49).
66.      След като припомних тези обстоятелства, сега ще премина към същината на въпроса, за да разгледам дали гореописаните принципи, развити
в областта на защитата на потребителите, трябва да се прилагат по аналогия към обстоятелствата по спора в главното производство, в резултат на което националните последици от силата на пресъдено нещо  не трябва да не бъдат зачетени.
3.      Силата на пресъдено нещо  при обстоятелствата по настоящото дело
67.      За да се произнеса по първия поставен въпрос, както е обобщен в предходната точка, ще разгледам по-подробно обосновката на изключението от принципа на  силата на пресъдено нещо в областта на защитата на потребителите, което, както ще обясня, е тясно свързано със задължението за служебна проверка, което също е развито в тази правна област (а). Въз основа на това ще обясня, че тъй като според мен последното задължение не се прилага в разглежданата по настоящото дело област на правото, не може да се приложи и горепосоченото изключение от принципа на силата на пресъдено нещо (б). От съображения за изчерпателност, в случай че Съдът не се съгласи с моя анализ, ще разгледам понятието „пълна пасивност в процеса“ на потребителя, както е посочено във втория въпрос (в), преди да направя някои заключителни бележки относно връзката между Директива 93/13 и областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства (г).
а)      Двустранната обосновка на изключението от принципа на силата на пресъдено нещо  в областта на потребителските спорове
68.      Вече отбелязах, че защитата на потребителите, изисквана съгласно Директива 93/13, е довела Съда до постепенното развиване
на това, което се превръща в широко определено изключение от правилото за силата на пресъдено нещо. Съдът обяснява по същество, че без това изключение защитата би била „непълна и недостатъчна“, когато съдилищата не са разгледали евентуалния неравноправен характер на съответните договорни клаузи(50).
69.      Предвид факта, че по-специално пътниците, които са пострадали при пътнотранспортни произшествия, се считат за уязвими страни(51), възниква въпросът дали защитата, която те трябва да получат съгласно законодателството на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства, трябва да доведе до прилагането на същото изключение от принципа на силата на пресъдено нещо.
70.      Cattolica и правителствата на Италия и Финландия се изказват в подкрепа на отрицателен отговор. Комисията признава доводите „за“ и „против“ такова разширително прилагане, като в съдебното заседание изразява предпочитание приложението на изключението от принципа на силата на пресъдено нещо, свързано със защитата на потребителите, да бъде разширено, за да обхване разглежданата в настоящото дело област.
71.      Отбелязвам, че като първа стъпка въпросът може да бъде разгледан чрез позоваване на традиционния анализ на ограниченията, които Европейският съюз може да наложи върху процесуалната автономия на държавите членки (както е отбелязано в точка
58 по-горе). От тази гледна точка отбелязвам, че в акта за преюдициално запитване няма данни за наличието на каквато и да е ограничителна норма на националното право, която би направила прекалено трудно или невъзможно за пострадалите при пътнотранспортни произшествия лица (или техните наследници) да упражнят правата си(52).
72.      Въпреки това, както вече обясних, ключовият елемент, произтичащ от практиката на Съда относно силата на пресъдено  в контекста на Директива 93/13, е уточнението, че когато национален съд не е проверил надлежно договорните клаузи(53),
се счита, че е била накърнена ефективността на защитата, която трябва да бъде предоставена на потребителя. С други думи заключението, че принципът на ефективност е бил нарушен (което изисква да не се зачитат
последиците от силата на пресъдено нещо), не зависи от установяването на особено ограничителна процесуална норма, която би била „отговорна“ за трудностите на потребителя при защитата на неговите права. Самият факт, че национален съд не е проверил служебно, когато е било необходимо, евентуалния неравноправен характер на съответната договорна клауза, е достатъчен, за да се стигне до това заключение, независимо дали потребителят е срещнал конкретни процесуални пречки (като изключително кратък срок за предявяване на иск или за подаване на отговор на исковата молба), които са направили „изключително трудно“ за него да изложи своята позиция или да се защити по подходящ начин и да повдигне въпроса за неравноправния характер на разглежданата клауза. Припомням, че това заключение важи и независимо от това дали съответните производства по своята същност са особени бързи производства (издаване или изпълнение на заповеди за плащане, ипотечни производства) или са общи производства(54).
73.      Също така припомням, че и двете задължения (да се извърши служебна проверка и, ако такава проверка не е била извършена, да не се признават последиците от силата на пресъдено нещо) са възникнали постепенно в правна рамка, която отразява съображенията на обществения ред или обществения интерес(55), в която двете задължения са тясно свързани. Всъщност Съдът е отбелязал, че „задължението за […] служебна проверка е обосновано от естеството и значимостта на обществения интерес, който е в основата на гарантираната от Директива 93/13 защита на потребителите, така че ефективен контрол за евентуално неравноправния характер на договорните клаузи, както изисква тази директива, не би могъл да се гарантира, ако силата на пресъдено нещо се отнася до съдебните решения, в които не е посочено, че такъв контрол е упражнен(56).
74.      Вярно е, че наличието на задължение за извършване на служебна проверка на противопоставимостта на разглежданата
клауза за изключение не се оспорва в главното производство, тъй като самите жалбоподатели са повдигнали този въпрос пред запитващата юрисдикция(57). Въпреки това от гореизложеното следва, че за да се заключи, че изключението от принципа на силата на пресъдено нещо се прилага в контекста на Втората директива, е необходимо,
първо, да се установи, че общественият интерес, който стои в основата на тази директива, е от такова естество, че задължава националните съдилища служебно да проверят противопоставимостта на конкретна договорна клауза, включена в застрахователна полица (въпрос, който, както отбелязва Комисията, все още не е разгледан в практиката на Съда). С други думи не може да се стигне до заключение относно задължението за незачитане на последиците от силата на пресъдено нещо, без едновременно с това да се установи задължение за националните съдилища служебно да разгледат релевантния правен въпрос.
75.      Следователно ще се спра на въпроса дали обосновката на защитата, която трябва да се предостави на пострадалите при пътнотранспортни произшествия, поражда задължение за националните съдилища служебно да разгледат въпроса дали по отношение на тези пострадали застрахователят може да се позовава на клауза, изключваща от застрахователното покритие вреди или телесни повреди, причинени в определени случаи (като например в случай на неправомерен превоз). Това разяснение ще ми позволи да разгледам въпроса дали освен това в рамките на тази правна уредба възниква и извънредно задължение за незачитане на последиците от силата на пресъдено нещо.
б)      Двустранната обосновка в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства
76.      Като предварителна бележка бих искал да припомня, че съгласно правото на Съюза
няма общо задължение, което да задължава националните съдилища служебно да разглеждат въпроса дали е налице нарушение на правото на Съюза, независимо от значението на съответната разпоредба за правния ред на Съюза, когато на страните е била предоставена реална възможност да повдигнат възражение в такъв смисъл пред национален съд(58). Тази позиция може да се обясни с факта, че по-специално в гражданския съдебен
процес обикновено инициативата при водене на делото принадлежи на страните, докато съдилищата не са длъжни служебно да разглеждат конкретно
основание, когато това би означавало да излязат извън обхвата на предявения иск. Следователно Съдът изисква от националните съдилища да действат служебно по силата на правото на Съюза само в изключителни случаи, когато това е обосновано с обществения интерес(59).
77.      Вече обясних, че това е така по-специално в областта на защитата на потребителите и по-конкретно в случаите, попадащи в приложното поле на Директива 93/13. Освен това Съдът разширява това задължение, за да обхване положения, попадащи в обхвата на други актове на правото на Съюза в областта на защитата на потребителите(60).
Всъщност, доколкото ми е известно, областта на защитата на потребителите е
единствената област в по-широката сфера на гражданскоправните дела, уредени от правото на Съюза, в която Съдът е установил наличието на такова задължение (в случаи, когато такова задължение не е изрично предвидено в съответното законодателство на Съюза).
78.      Допълнителни изключения са определени в областта на имиграционното право и правото в областта на убежището, където Съдът е обосновал този подход с абсолютния характер на правото, което трябва да бъде защитено (забрана на изтезанията или на нечовешкото и унизително отношение или наказание в контекста на приемането на решение за връщане)(61), както и с неговата значимост в съчетание със специфичния законодателен режим (правото на свобода в контекста на задържането по имиграционни дела и дела за предоставяне на убежище)(62) и със законодателното определяне на
хармонизирания обхват на съдебния контрол (молби
за международна закрила, отхвърлени въз основа на понятието „сигурна страна на произход“)(63).
79.      За разлика от това Съдът отказва да стигне до същото заключение в решение  K.B. и F.S. в контекста на наказателно производство, в което заподозрените лица не са били надлежно уведомени за своите процесуални права (по-специално за правото да не се самоуличават)(64). Съдът изрично отказва да приложи в тази област на правото принципите, развити
съгласно Директива 93/13, като обяснява, че „правните отношения, които са предмет на режим за защитата на потребителите, се различават до такава степен от правните отношения, разглеждани в рамките на наказателните производства, […] че принципите, изведени в областта на неравноправните клаузи, не биха могли просто да се приложат в областта на процесуалните гаранции в наказателното производство“(65).
80.      С оглед на гореизложеното къде следва да се постави разглежданата в настоящото дело област на правото?
81.      За да се отговори на този въпрос, е полезно да се припомни, че спецификата на „принципите, изведени в областта на неравноправните клаузи“, която се визира в решение  K.B. и F.S., се основава на установената от Съда необходимост да се замени равновесието, което договорът установява между съдоговорителите, с действително равенството, като тази необходимост произтича от положението на по-слаба страна на потребителите от гледна точка както на степента си на информираност, така и на възможностите за водене на преговори спрямо продавача или доставчика.
82.      Имайки предвид това, за да може разглежданото изключение от принципа на  силата на пресъдено нещо да бъде „транспонирано“ в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства, трябва да бъде установена същата или подобна логика на защита.
83.      Както твърди Комисията, по принцип няма съмнение, че нормата, установена в член 2, параграф 1 от Втората директива, представлява израз на твърда законодателна политика, насърчаваща защитата на пострадалите при пътнотранспортни произшествия лица. Това е, както вече беше отбелязано, една от двете основни цели на това законодателство(66), която „е неизменно и все по-настойчиво следвана“(67).
Макар че конкретни елементи на тази защита са били добавени в периода след настъпване на фактите по спора в главното производство, този акцент ясно е съществувал по време на релевантния период, както е видно например от петото съображение от Третата директива, което определя пътниците като „особено уязвима категория на потенциални пострадали“(68).
84.      Трябва да се признае, че тази цел може да бъде разгледана като отразяваща особено важна обществена политика по аналогия със съображенията на Съда относно същността на политиката за защита на потребителите (вж. т. 63 по-горе).
85.      Ако това се приеме, би могло да се твърди освен това, че що се отнася до критериите за по-малка степен на „информираност и възможност за водене на преговори“, които се изтъкват в контекста на Директива 93/13, пострадалите при
пътнотранспортни произшествия всъщност се намират в още по-трудно положение от потребителите. Всъщност, когато пострадалите са действително трети страни по отношение на превозното средство, участвало в произшествието (което според мен е обичайната хипотеза), те няма да знаят идентичността
на застрахователя (а още по-малко
съдържанието на застрахователната полица)(69). Това би могло също така да доведе до извода, че ако съдът не проверява служебно противопоставимостта на клаузите на тази полица, защитата, на която тези лица имат право, би била „непълна и недостатъчна“(70) (по аналогия с констатациите, направени във връзка с въпроси, попадащи по-специално в приложното поле на Директива 93/13).
86.      Въпреки това поради изложените по-долу причини бих препоръчал да не се възприема тази позиция.
87.      Първо, няма съмнение, че пострадалите при пътнотранспортни произшествия могат да се изправят пред трудни и трагични ситуации, върху които по принцип нямат контрол(71). Именно това уязвимо положение е причината, поради която законодателят на Съюза постепенно е засилвал различни аспекти на тяхната защита. Въпреки това самата констатирана необходимост от защита на лице в уязвимо положение не е достатъчна, за да породи задължение за националните съдилища служебно да разглеждат
даден правен въпрос. Според мен това ясно следва от обсъденото по-горе решение  K.B. и F.S., което, накратко, се отнася до лице, заподозряно в престъпна дейност, чиито процесуални права са нарушени от правоприлагащите органи. Няма съмнение, че лице, изправено пред такива органи, ще се окаже в положение на относителна слабост, като последиците за това лице от неправомерното поведение на държавните органи могат да бъдат особено тежки. Въпреки това задължението за извършване на служебна проверка на разглежданото процесуално
нарушение не може да бъде наложено въз основа на принципите, произтичащи от Директива 93/13, поради по същество спецификата на контекста, в който тези принципи са развити, както бе отбелязано по-горе.
88.      В това отношение за разлика от Директива 93/13 и както по същество изтъква италианското правителство в съдебното заседание, разпоредбите в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства нямат за цел да поддържат равнопоставеност между договорните права и задължения на съдоговорителите и да предотвратяват използването на договорни клаузи, тъй като тези клаузи „въпреки изискването за добросъвестност [създават] в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“(72).
89.      Всъщност, макар че член 2, параграф 1 от Втората директива изисква относителна недействителност (непротивопоставимост по отношение на
пострадалите лица) на определени клаузи, включени в застрахователна полица, той го прави не за да коригира неравнопоставеност по договора
между застрахователя и пострадалото трето лице (тъй като в обичайната хипотеза просто няма договор между тези две страни(73)), а за да защити пострадалото лице от правните последици на тези клаузи (които биха попречили на пострадалото лице да получи обезщетение за причинените вреди и телесни повреди), независимо от наличието на договорни отношения между тези две страни. Тази конкретна защитна логика е особено очевидна, когато се разгледа частта от член 2, параграф 1 от Втората директива, която изисква относителна недействителност (непротивопоставимост) на законовите разпоредби с изключващи последици, описани в тази разпоредба (и в точка
52 по-горе) – законови разпоредби, които по своята същност съществуват независимо от волята на страните.
90.      Във връзка с гореизложеното защитата на пострадали трети лица не означава, че клаузите (или законовите разпоредби), изключващи по-специално неправомерния превоз от застрахователното покритие, трябва да се считат за незаконосъобразни сами по себе си. Напротив, фактът, че произшествието е настъпило вследствие на
неправомерен превоз, според мен продължава да бъде релевантен фактор в отношенията между застрахователя и притежателя на полицата (тъй като правните последици трябва да бъдат изключени само по отношение на пострадалото лице)(74).
91.      Разгледана от тази гледна точка, логиката, която стои в основата на член 6, параграф 1 от Директива 93/13, от една страна, и член 2, параграф 1 от Втората директива, от друга, е доста различна по отношение на „санкцията“, която те налагат
по отношение на „проблемните“ договорни клаузи. Докато първата разпоредба изисква неравноправната договорна клауза да не обвързва потребителя като една от страните по договора (поради присъщата ѝ незаконосъобразност), това не е резултатът, към който се стреми член 2, параграф 1 от Втората директива, който изисква дадената
клауза да бъде лишена от правни последици по отношение на пострадалите лица при пътнотранспортни произшествия, които са обикновено трети страни по отношение на застрахователния договор.
92.      Отново следва да се отбележи, че тази разлика в логиката, залегнала в член 6, параграф 1 от Директива 93/13 и член 2, параграф 1 от Втората директива, не е абсолютно несъвместима с тезата, че следва да се изисква извършването на служебен съдебен контрол,  за да се гарантира подходяща
защита на пострадалото лице. Както вече беше отбелязано, в отношенията между пострадалото лице и застрахователя съществува същата (ако не и по-голяма) асиметрия на информацията в сравнение с тази, която се наблюдава в случаите, попадащи в приложното поле на Директива 93/13. Въпреки това тази разлика според мен е достатъчно основание в подкрепа на довода, че специфичната за Директива 93/13
защитна логика с нейните конкретни правни последици просто не съществува в нормите
на Съюза относно застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства.
93.      Второ, независимо от гореизложеното, припомням, че задължението да не се зачитат последиците на
силата на пресъдено нещо е свързано от Съда със задължението, наложено
на
държавите членки в член 7, параграф 1 от Директива 93/13. Тази разпоредба задължава
държавите членки да осигурят, че „в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“ (курсивът е мой). По отношение на клаузите за изключение като разглежданата в настоящото дело не е наложено такова задължение, както отбелязват правителствата на Италия и Финландия, и както признава Комисията.
94.      Всъщност член 2, параграф 1 от Втората директива изисква да се предприемат „необходимите мерки за да
[се] гарантира, че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза, съдържаща се в застрахователната полица“, която изключва от застрахователното покритие по-специално неправомерния превоз, „се счита
[…] за нищожна по отношение на застрахователно събитие на трети страни, които са пострадали при произшествие“ (курсивът е мой). Тази формулировка е явно по-близка до тази на член 6, параграф 1 от Директива 93/13(75), доколкото и двете имат за цел да гарантират, че въпросната клауза не поражда обвързващи последици (поне) по отношение на съответната уязвима страна (по конкретно дело).
95.      За разлика от това член 2, параграф 1 от Втората директива не притежава по-системния и възпиращ характер на член 7, параграф 1 от Директива 93/13, който призовава държавите членки да предотвратят употребата на неравноправни клаузи (по принцип). Разгледано от тази гледна точка, изключението от принципа на силата на пресъдено нещо може да се тълкува като изпълняващо функцията да възпира продавачите или доставчиците от включването на неравноправни клаузи в договорите, като им се отказва ползата от правната сигурност, която иначе би произтичала от окончателния характер на съдебно решение в тяхна полза (решение, постановено без да се проверява дали съответната клауза е неравноправна по смисъла на Директива 93/13). Този аспект не присъства в член 2, параграф 1 от Втората директива, тъй като, както вече беше отбелязано, целта, която тя преследва, е да се гарантира, че пострадалото трето лице, което (обикновено) няма договорни отношения със застрахователя, ще получи обезщетение от последния, независимо от наличието на каквито и да било
клауза за изключение.
За сметка на това, тази разпоредба не цели да наложи пълна забрана на клаузите за изключение.
96.      Като се има предвид, че практиката на Съда относно изискването за отмяна на  силата на пресъдено нещо  е свързана с този конкретен превантивен и системен аспект на режима на Директива 93/13 (да се гарантира, че неравноправните клаузи не се използват като цяло, в допълнение към изключването на техните правни последици в конкретен случай) и че тази позиция представлява изключение от основното правило, съгласно което окончателният характер на съдебното решение трябва да се зачита, считам, че не може да се изисква отмяна на силата на пресъдено нещо  при обстоятелствата по спора в главното производство, където не се преследва подобна системна цел(76).
97.      Трето и последно, ми се струва, че когато Съдът е изисквал такава всеобхватна мярка като служебното  разглеждане (а при липса на такова — незачитане
на силата на пресъдено нещо) в ситуация, която по принцип попада в рамките на процесуалната автономия на държавите членки (при липса на каквато и да е правна разпоредба по въпроса), той по необходимост се е основал
на специфичната роля на потребителите във функционирането на вътрешния пазар (при придобиването на стоки и услуги)(77), както и на предпоставката, че непознаването на приложимите норми може да ги възпира
от закупуване на стоки или услуги в друга държава членка(78). Същевременно наличието на хармонизирани правила относно неравноправните клаузи е определено като важен инструмент за поддържане на ненарушена конкуренция(79) и за засилване на конкуренцията между продавачите и доставчиците, като по този начин се увеличава изборът, с който разполагат потребителите(80).
98.      Законодателството в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства, разбира се, също е инструмент, който допринася за функционирането на вътрешния пазар и по-конкретно за свободното движение на превозни средства и лица, както е признато в съответните директиви(81). Въпреки това е признато също така, че тази хармонизация, макар и да преследва двойната цел, припомнена в точка
49 по-горе (да се гарантира свободното движение на превозни средства и на пътуващите в тях лица и да се гарантира сходно третиране на пострадалите при произшествия), е насочена главно към защитата на пострадалите при
пътнотранспортни произшествия, което е и заявената цел на (съществуващите по-рано) гранични проверки за задължителната
застраховка
„Гражданска отговорност“
при използването на моторни превозни средства(82). В същия дух Комисията отбелязва в съдебното заседание, че задължението за осигуряване на задължително покритие (гарантиращо, че гражданската отговорност на всички превозни средства, които обичайно се намират на територията на дадена държава членка, е застрахована)(83) и правото на пряк иск, с което пострадалите лица трябва да разполагат срещу застрахователя на отговорното лице (изискване, което е добавено след настъпване на фактите по спора в главното производство)(84), са централните елементи на разглежданото законодателство.
99.      Без да се засяга значението на тази цел и личните трудности, които пътнотранспортните произшествия причиняват на пострадалите лица, ми се струва, че тази обосновка, макар и отново свързана с вътрешния пазар, не е толкова дълбоко вкоренена в преследването на целта на вътрешния пазар, колкото в случая с хармонизацията, към която се стреми Директива 93/13 (която, както беше обяснено, пряко и незабавно подобрява търговските сделки). Във всеки случай тази обосновка е просто различна по отношение на това, което се цели да се постигне. Това, заедно с гореспоменатата изключителна дерогация, която задължението за служебна проверка и за незачитане на силата на пресъдено нещо представляват от
обичайното
прилагане на правото, предоставя допълнителна обосновка защо приложението на тези дерогации, развити съгласно по-специално Директива 93/13, не следва да се разширява към областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства.
100. Поради всички тези причини, както и предвид факта, че законодателят не е счел за необходимо да включи в последната правна рамка разпоредба относно обхвата на съдебния контрол, считам, че въпросът дали възниква задължение за извършване на служебна проверка е по-добре да се разгледа през призмата на принципа на ефективност (и на равностойност), както той традиционно се разбира и както е припомнено
в точка
58 по-горе. В съответствие с този подход задължението на съдилищата да разгледат въпроса служебно би възникнало само когато разглеждането на приложимата процесуална норма води до заключението, че на съответното пострадало лице не е била предоставена реална възможност да изтъкне такова
основание
пред национален съд. Същите съображения следва да се прилагат mutatis mutandis към въпроса дали последиците от силата на пресъдено нещо  трябва да не бъдат зачетени,
когато не е проверена непротивопоставимостта
на клауза като тази, която е предмет на спора в главното производство, тъй като, както беше обяснено по-горе, двата аспекта са тясно свързани.
101. С оглед на горните съображения и в отговор на първия преюдициален въпрос считам, че член 2, параграф 1 от Втората директива трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която поради формирането на сила на пресъдено нещо на съдебно решение, не позволява на дадена страна да
изтъкне
за първи път на по-късен етап от същото съдебно производство, основание, че клауза, която е включена в застрахователна полица
„Гражданска отговорност“ на моторно превозно средство,
е нищожна (непротивопоставима) по смисъла на тази разпоредба, при условие че нито една норма на националното процесуално право не е направила прекалено трудно или невъзможно за тази страна да изтъкне това основание на по-ранен етап от производството, на който този въпрос би могъл да бъде разгледан от националните съдилища.
в)      Хипотезата на „пълна пасивност в процеса“ на страна
102. От съображения за изчерпателност
и в случай че Съдът не се съгласи с гореизложения ми анализа, сега ще разгледам втория въпрос, с който запитващата юрисдикция
иска да се установи дали преценката на задължението да не се зачитат последиците от силата на пресъдено нещо  съгласно националното право — ако бъде установено наличието на такова задължение — се влияе от факта, че според запитващата юрисдикция жалбоподателите в главното производство „са действали съвсем пасивно“, като не са оспорили приложимостта на клаузата за изключение на по-ранен етап от съдебното производство.
103. Според мен отговорът на този въпрос
е доста ясен.
104. Първо, понятието „пълна процесуална пасивност“ (или „пълна пасивност в процеса“) е развито в решение Asturcom Telecomunicaciones и в последващата съдебна практика в контекста на задължението по изключение да не се зачитат националните последици от
силата на пресъдено нещо(85). Както отбелязва запитващата юрисдикция, то означава по-конкретно „изключение от това изключение“. За да поясня: когато по принцип възниква задължението по изключение
за съда да не зачита последиците от силата на пресъдено нещо с цел защита на потребител, но този потребител е останал напълно пасивен в съответното производство, задължението да не се зачита силата на пресъдено нещо не се прилага и положението се връща към обичайното положение, при което последиците от силата на пресъдено нещо остават непроменени.
105. Въпреки това, и второ, за мен не е напълно ясно какви обстоятелства биха могли да доведат до ефективно „възстановяване“ на това обичайно положение, като се има предвид, че задължението за служебна проверка на евентуалния неравноправен характер на договорните клаузи се прилага на всеки етап от съдебното производство, което по принцип прави „пасивността в процеса“ на потребителя без значение, поне в съдебните производства, които все още са в ход (като например в настоящото главно производство).
106. Въпреки това този въпрос не се налага да бъде обсъждан по-нататък при настоящите обстоятелства, тъй като, трето, очевидно не е налице „пълна пасивност в процеса“ по смисъла на релевантната съдебна практика.
107. Всъщност това понятие се отнася до потребител, който буквално не присъства на производството и не защитава своята теза. То не се отнася до потребител, който активно участва в производството, макар и да не повдига спорния правен въпрос. С други думи то не се отнася до положение, в което засегнатата страна не изтъква конкретно
основание
в производството, а по-скоро до положение, в което
страната изобщо не се явява в това производство. Всъщност, ако това понятие се отнасяше до положение, в което страната не е изтъкнала конкретно
основание, задължението на националните съдилища да го разгледат служебно би било излишно(86).
108. В това отношение от акта за преюдициално запитване следва, че жалбоподателите в главното производство са взели активно участие в предходните етапи на това производство, въпреки че не са повдигнали въпроса за твърдяната незаконосъобразност на клаузата за изключение. При тези обстоятелства не може да се счита, че те са останали „напълно пасивни в процеса“ в горепосочения смисъл.
г)      Послепис: възможно припокриване между двете засегнати области
109. Преди да приключа анализа си, остава да се разгледа още един системен или контекстуален аспект, който, както бе посочено по-горе, засяга възможната взаимовръзка между законодателството в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства и Директива 93/13.
110. Според мен няма съмнение, че застрахователните полици в тази област могат по принцип да бъдат квалифицирани като потребителски договори по смисъла на Директива 93/13, когато са изпълнени приложимите условия за такава квалификация, както по принцип беше отбелязано от Комисията в писменото ѝ становище, а също и от италианското правителство в съдебното заседание.
111. Освен това фактите по спора в главното производство показват, че може да има ситуации, в които пострадалото трето лице е също така страна по съответния застрахователен договор, което, ако са изпълнени приложимите условия, прави този договор „подходящ“ да попадне в приложното поле на Директива 93/13(87).
112. В този контекст може да възникне известно несъответствие по отношение на процесуалните възможности, които ще бъдат на разположение на такава страна в сравнение с другите пострадали лица при пътнотранспортни произшествия. Всъщност пострадало лице, което е и притежател на полицата, автоматично ще има право да се позовава на процесуалните развития по отношение на служебната проверка  или отмяната
на силата на пресъдено нещо, развити съгласно Директива 93/13, при условие отново, че разглежданата застрахователна полица отговаря на условията, за да бъде квалифицирана като договор между потребител и продавач или доставчик (по смисъла на посочената директива). Обратно, тази възможност няма да бъде достъпна за другите пострадали лица, ако тези условия не са изпълнени или ако пострадалото лице не е притежател на полицата(88).
113. Не считам, че това засяга резултата от предходния анализ.
114. На първо място, всяко основание, което потенциално може да бъде изтъкнато
съгласно Директива 93/13, по очевидни причини би трябвало да бъде формулирано като неравноправност по смисъла на тази директива. Този аспект на проверката на дадена договорна клауза също се различава ясно от тези, уредени по-специално в член 2, параграф 1 от Втората директива(89).
115. Въпреки това фактът, че пострадалият при пътнотранспортно произшествие, който е притежател на полицата и е потребител по смисъла на Директива 93/13, би могъл теоретично да се позове на тази директива, за да предизвика произтичащите от нея конкретни процесуални последици (за да получи ново разглеждане на даден клауза в застрахователна полица) — когато такава процесуална възможност не е достъпна за други пострадали
—
сам по себе си не е основание за „експортиране“ на изключението от принципа на силата на пресъдено нещо от обхваната от Директива 93/13 област към разглежданата по настоящото дело област (за да се предотврати евентуално
неравенство в процесуалното третиране на пострадалите при пътнотранспортни произшествия). Това процесуално несъответствие е по-скоро непредвидена ситуация, произтичаща от припокриването на два регулаторни режима при конкретните обстоятелства на даден случай. Това обаче не е основание за разширяване на принципи, които са развити
в една област на правото с оглед на специфичните ѝ характеристики, към друга област на правото, в която тези характеристики не съществуват.
V.      Заключение
116. Предлагам на Съда да даде следния отговор на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия):
„Член 2, параграф 1 от Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите
членки, свързани със застраховките гражданска отговорност при използването на моторни превозни средства (МПС),
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която поради формирането на сила на пресъдено нещо на съдебно решение, не позволява на дадена страна да
изтъкне
за първи път на по-късен етап от същото съдебно производство, основание, че клауза, която е включена в застрахователна полица
„Гражданска отговорност“ на моторно превозно средство,
е нищожна (непротивопоставима) по смисъла на тази разпоредба, при условие че нито една норма на националното процесуално право не е направила прекалено трудно или невъзможно за тази страна да изтъкне това основание на по-ранен етап от производството, на който този въпрос би могъл да бъде разгледан от националните съдилища“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Втора директива на Съвета от 30 декември 1983 година
относно сближаването на законодателствата на държавите
членки, свързани със застраховките гражданска отговорност при използването на моторни превозни средства (МПС)
(ОВ L 8, 1984 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 104, наричана по-нататък „Втората директива“).
3      В текста на английски език на тази разпоредба се посочва задължението да се гарантира, че въпросните клаузи
трябва да се считат
„deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident“ („за нищожн[и] по отношение на застрахователно събитие на трети страни, които са пострадали при произшествие“); в текста на френски език се посочва, че всяка разпоредба или клауза трябва да счита
„réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre“. Както ще обясня по-нататък, това задължение следователно няма за цел да постигне (абсолютна) недействителност на въпросната разпоредба или клауза, а по-скоро да гарантира, че тя не поражда правни последици по отношение на определена категория лица. Струва ми се, че в някои правни системи това положение може да бъде определено като „относителна недействителност“ или „непротивопоставимост“.
4      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година
относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за контрол върху задължението за сключване на такава застраховка (ОВ L 263, 2009 г., стр. 11), по-специално член 13, параграф 1, буква в) от нея.
5      Директива 2009/103 кодифицира един фрагментиран режим, който постепенно се развива чрез редица директиви, изброени в съображение 1 от нея. Тези предишни директиви уреждат различни аспекти на системата за застраховка „Гражданска отговорност“ на моторни превозни средства и в зависимост от датата на настъпване на произшествието в някои случаи могат да се прилагат едновременно. Вж. например решение от 14 септември 2017 г., Delgado Mendes (C-503/16, EU:C:2017:681, т. 31).
6      Бих добавил, че с оглед на датата на произшествието Втората директива се прилага успоредно с Първата и Третата директиви, посочени в точки
5 и
12 по-долу.
7      Вж. решения от 9 април 2024 г., Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт) (C-582/21, наричано по-нататък „решение Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт)“, EU:C:2024:282), и от 18 декември 2025 г., Soledil (C-320/24, наричано по-нататък „решение Soledil“, EU:C:2025:993).
8      Директива на Съвета от 24 април 1972 година
относно сближаване на законодателствата на държавите
членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка (ОВ
L 103, 1972 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 10, наричана по-нататък „Първата директива“).
9      Трета директива на Съвета от 14 май 1990 година за сближаване на законодателствата на държавите
членки относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (ОВ L 129, 1990 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 240, наричана по-нататък „Третата директива“).
10      Следователно, доколкото разбирам, с иска си
Cattolica иска роднините на PA
да бъдат осъдени да възстановят сумите, които вече са им били изплатени, както и да бъде постановено
установително решение, че Cattolica не е длъжно да им изплаща каквито и да било дължими суми. Конкретната квалификация на тези два аспекта на иска във всеки случай е без значение за целите на разглеждането на настоящото преюдициално запитване.
11      Определение на председателя на Съда от 8 април 2025 г., Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, EU:C:2025:276, т. 6 и 7).
12      Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
13      Решения от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии) (C-658/18, EU:C:2020:572, т. 61 и цитираната съдебна практика), и от 29 юли 2024 г., Valančius (C-119/23, EU:C:2024:653, т. 39 и цитираната съдебна практика).
14      Вж. например решение от 18 декември 2025 г., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C-325/24, EU:C:2025:989, т. 36 и цитираната съдебна практика).
15      Или когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси; вж. например,
пак там, точка 37 и цитираната съдебна практика.
16      Вж. например моето заключение по делото Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт) (C-582/21, наричано по-нататък „моето заключение по делото Profi Credit Polska“, EU:C:2023:674, т. 85—87 и цитираната съдебна практика).
17      Решение от 7 август 2018 г., Smith (C-122/17, EU:C:2018:631, т. 44 и цитираната съдебна практика), относно Третата директива.
18      Решения от 30 септември 2003 г., Köbler (C-224/01, EU:C:2003:513, т. 50—53), и от 19 април 2007 г., Farrell (C-356/05, наричано по-нататък „решение
Farrell“, EU:C:2007:229, т. 40—43); вж. и моите заключения по делата
Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, т. 83) и Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, т. 44—48).
19      Вж. точка
39 и бележка под линия17 по-горе.
20      Вж. точка г) от подраздел 3 на настоящия
раздел
от настоящото заключение.
21      Вж. например решение от 30 април 2025 г., Nastolo (C-370/24, наричано по-нататък „решение Nastolo“, EU:C:2025:300, т. 37 и цитираната съдебна практика).
22      Решение от 12 февруари 2026 г., Stichting Koskea (C-490/24, EU:C:2026:89, т. 33 и 36 и цитираната съдебна практика). Вж. член 1 от Третата директива (понастоящем член 12, параграф 1 от Директива 2009/103).
23      Вж., например, решение от 19 септември 2024 г., Matmut (C-236/23, наричано по-нататък „решение Matmut“, EU:C:2024:761, т. 37 и цитираната съдебна практика). Вж. и заключението на генерален адвокат Mengozzi по делото Churchill Insurance Company и Evans (C-442/10, наричано по-нататък „заключението по дело Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:548, т. 23).
24      Вж. и заключението на генерален адвокат Szpunar по делото Matmut (C-236/23, EU:C:2024:560, т. 47—53).
25      Решение от 1 декември 2011 г., Churchill Insurance Company и Evans (C-442/10, наричано по-нататък „решение Churchill Insurance Company“, EU:C:2011:799, т. 33 и цитираната съдебна практика).
26      Пак там, точка 34 и цитираната съдебна практика.
27      Вж. например решение
Matmut, точка 34.
28      Решения
Churchill Insurance Company, точка 35 и цитираната съдебна практика, и Matmut, точки 36 и 46 и цитираната съдебна практика.
29      За целите на настоящото решение не е необходимо да се коментират трудностите, които това разграничение поражда, както е отбелязано например в заключението на генерален адвокат Biondi по делото Stichting Koskea (C-490/24, наричано по-нататък „заключението по делото „Stichting Koskea, EU:C:2025:735, т. 14—16) и в заключението по делото Churchill Insurance Company, точки 15—17.
30      Вж. например решение
Matmut, точка 64 и цитираната съдебна практика, и решение от 23 октомври 2012 г., Marques Almeida (C-300/10, EU:C:2012:656, т. 32 и 33 и цитираната съдебна практика).
31      Решение Farrell, точка 36. Това решение се отнася до пътник, който действително
е трето пострадало лице (а не и застраховано лице).
32      Решение от 30 юни 2005 г., Candolin и др. (C-537/03, EU:C:2005:417, т. 35 във връзка с т. 11 и 12). Съдът не посочва изрично дали собственикът (който е пострадало лице и пътник) е бил и застрахованият, но това обстоятелство не изглежда да е от значение за заключението, до което е достигнато в това решение.
33      Решение
Churchill Insurance Company, точки 32—36 и 44.
34      Съгласно която, когато не може да се
направи
позоваване на тази нищожност, застрахователят може да си
възстанови всички суми, изплатени на такъв пътник, пострадал при пътнотранспортно произшествие. Този отговор е
под условие, че не бъде установено
евентуално наличие на злоупотреба с право. Вж. решение
Matmut, по-специално точки 61 и 66.
35      Решение
Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт), точка 38 и цитираната съдебна практика.
36      Вж. например решения Soledil, точка 32, и от 24 октомври 2018 г., XC и др. (C-234/17, EU:C:2018:853, т. 52 и цитираната съдебна практика).
37      Решения Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт), точка 39 и цитираната съдебна практика, както и от 16 януари 2025 г., BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, т. 73 и цитираната съдебна практика).
38      За изключенията, развити въз основа на принципа на равностойност, вж. моето заключение по делото Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт), точки 42—50.
39      Решение от 18 юли 2007 г., Lucchini (C-119/05, EU:C:2007:434, т. 63). В решение от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C-213/13, EU:C:2014:2067, т. 61), Съдът подчертава изключителния характер на тази констатация.
40      Вж. в областта на данъка върху добавената стойност решение от 16 юли 2020 г., UR (Облагане на адвокатите с ДДС) (C-424/19, EU:C:2020:581, т. 32—34 и цитираната съдебна практика); в областта на държавните помощи — решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C-505/14, EU:C:2015:742, т. 43—46); и в областта на общата селскостопанска политика — решение от 7 април 2022 г., Avio Lucos (C-116/20, EU:C:2022:273, т. 102—105).
41      Решение
Soledil, точка 22 и цитираната съдебна практика.
42      Пак там, точка 23 и цитираната съдебна практика.
43      Вж. например решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C-154/15, C-307/15 и C-308/15, EU:C:2016:980, т. 54 и 55 и цитираната съдебна практика).
44      Решение от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco (C-600/19, наричано по-нататък „решение
Ibercaja Banco“, EU:C:2022:394, т. 50).
45      „[К]огато [те разполагат] с необходимите за това правни и фактически обстоятелства“; решение
Soledil, точка 24 и цитираната съдебна практика. За случаи, в които националните съдилища не разполагат с тези релевантни обстоятелства, вж. решение от 7 ноември 2019 г., Profi Credit Polska (C-419/18 и C-483/18, EU:C:2019:930, т. 77).
46      Вж. решения Ibercaja Banco, точки 57—59, и Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт), точка 83.
47      Решение
Soledil, точка 29, и решение от 17 май 2022 г., Unicaja Banco (C-869/19, наричано по-нататък „решение Unicaja Banco“, EU:C:2022:397, т. 29). Съдът често се позовава на член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с двадесет и четвърто съображение от същата директива, в което се излага същата идея.
48      Решения от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98), от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60),
от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др. (C-693/19 и C-831/19, EU:C:2022:395), решение
Ibercaja Banco, решение
от 18 януари 2024 г., Getin Noble Bank и др. (Служебен контрол на неравноправния характер на клаузите) (C-531/22, EU:C:2024:58), и от 29 февруари 2024 г., Investcapital (C-724/22, EU:C:2024:182). За разлика от тези решения решение Unicaja Banco не се отнася до принудителното изпълнение на задължения на потребители, а до предявен от потребител иск за обявяване
на нищожност на клауза в ипотечен договор и за възстановяване на недължимо
платените по този договор суми.
49      Решение
Soledil,
по-специално точки 36—39 във връзка с точки 11—17 от него.
50      Решение
Soledil, точка 33 и цитираната съдебна практика.
51      Вж. пето съображение от Третата директива.
52      По същия начин, както вече беше отбелязано, в преписката няма нищо, което да сочи, че необходимостта да не се зачетат последиците от силата на пресъдено нещо би могла да бъде обоснована с принципа на равностойност.
53      Припомням, че не всички форми на съдебен контрол могат да попречат на извършването на последващ съдебен контрол, а само тези, които отговарят на определени условия, както е обяснено по-специално в решение от 29 февруари 2024 г., Investcapital (C-724/22, EU:C:2024:182, т. 45), и както е посочено в решение
Soledil, точка 35.
54      Както беше изяснено по-специално в решение
Soledil; вж. и
решение
Unicaja Banco (по последния аспект вж. бележка под линия
48 по-горе).
55      Вж. бележки под линия 43 и 44 по-горе, както и заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по делото Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, т. 44).
56      Решение от 3 юли 2025 г., C. и др. (C-582/23, EU:C:2025:518, т. 55 и цитираната съдебна практика).
57      Италианското правителство отбелязва в съдебното заседание, че съгласно приложимото национално право националните съдилища са длъжни да разгледат
служебно въпроса за нищожността (или, както го разбирам, за непротивопоставимостта) на спорната клауза за изключение и че това задължение е нарушено в по-ранните етапи на главното производство.
58      Вж. по-специално решения от 14 декември 1995 г., van Schijndel и van Veen (C-430/93 и C-431/93, EU:C:1995:441, т. 16—22), от 7 юни 2007 г., van der Weerd и др. (C-222/05 до C-225/05, EU:C:2007:318, т. 41) и от 22 юни 2023 г., K.B. и F.S. (Служебна проверка по наказателни дела) (C-660/21, наричано по-нататък „решение K.B. и F.S.“, EU:C:2023:498, т. 53).
59      Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Richard de la Tour по делото Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, т. 44).
60      По отношение на Директива 2008/48 на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66), вж. решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283, т. 62—74) и от 5 март 2020 г., OPR-Finance (C-679/18, EU:C:2020:167, т. 17—24).
61      Решение от 17 октомври 2024 г., Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, т. 50).
62      Решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C-704/20 и C-39/21, EU:C:2022:858, т. 85—90 и 94).
63      Решение от 4 октомври 2024 г., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, EU:C:2024:841, т. 93—98).
64      Решение K.B. и F.S., точки 44—53 и по-специално точка 19.
65      Пак там, точка 52.
66      Вж. точка
49 от настоящото заключение. Вж. и
заключението
на генерален адвокат Bobek по делото Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C-383/19, EU:C:2020:1003, т. 41).
67      Вж. например решение
Nastolo, точка 39 и цитираната съдебна практика.
68      Вж. например решение Farrell, точка 24, и заключението по делото Stichting Koskea, точка 35.
69      Отбелязвам, че съгласно член 5 от Третата директива държавите имат задължението да „приемат необходимите мерки, за да гарантират, че страните, замесени в пътно транспортно произшествие, са в състояние своевременно да идентифицират застрахователното предприятие, покриващо отговорността, произтичаща от използването на моторното превозно средство, участвало в произшествието“. Вж. и член 23 от Директива 2009/103.
70      Вж. точка
68 от настоящото заключение.
71      Вж. и
заключението по делото Stichting Koskea, точки 35 и 42.
72      Припомням, че съгласно член 3, параграф 1 от Директива 93/13 „[в] случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“.
73      Ако има такъв договор, както е в спора в
главното производство, тази ситуация представлява непредвиден случай, както отбеляза италианското правителство в съдебното заседание.
74      Припомням, че в седмото
съображение от Втората директива се посочва, че „като се има предвид, че е в интерес на пострадалите последствията от определени клаузи за изключение да бъдат ограничени до взаимоотношенията между застрахователя и лицето, отговорно за произшествието“.
75      Припомням, че съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13 „[д]ържавите членки
определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
76      Обстоятелството, че окончателното съдебно решение в главното производство е постановено въпреки факта, че това производство, което все още не е приключило, е без значение. Както съм отбелязвал и на други места, добре известно е, че понятието за окончателно решение (към което се прилага силата на пресъдено нещо) не се ограничава до формално единично решение, с което фактически приключва дадено производство (тъй като страните са решили да не продължават производството или са изчерпали всички налични способи за защита). Силата на пресъдено нещо може да се формира в хода на висящо производство, на различни негови етапи и по отношение на различни аспекти от спора, доколкото страните не са повдигнали съответния въпрос или не са оспорили неговата преценка. Вж. моето заключение по делото Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, т. 77).
77      Съгласно шестото
съображение от Директива 93/13: „[…]
за да улесни изграждането на вътрешния пазар и да се защити гражданина в качеството му на потребител при придобиване на стоки или ползване на услуги по договори, уредени от законодателството на държавите
членки, което е различно от законодателството в неговата страна, е съществено важно да се отстранят неравноправните клаузи от тези договори“.
78      Съгласно петото съображение от Директива 93/13 „непознаването им може да възпира потребителите от извършване на неопосредени сделки за покупки на стоки или услуги в друга държава членка“.
79      Вж. второто съображение от Директива 93/13, в което се посочва, че „в законите на държавите
членки относно условията на договорите, сключвани между продавач на стоки или предоставящо услуги лице от една страна, и потребителя, от друга, съществуват значителни различия, в резултат на които, националните пазари се различават един от друг относно продажбата на стоки и предоставянето [на] услуги на потребители и че поради това между продавачи и предоставящи услуги лица може да се наруши свободната конкуренция, а именно при реализацията на пазара в други държави
членки“.
80      Съгласно седмото съображение от Директива 93/13 „като има предвид, че с подобни действия се подпомагат продавачите на стоки и предоставящите услуги лица в усилията им да продават стоки и предоставят услуги, както на пазара в своята страна така и на вътрешния пазар в Общността; като има предвид, че по такъв начин се стимулира конкуренцията и се увеличават възможностите за избор на гражданите на Общността като потребители“.
81      Вж. по-специално третото, петото и шестото съображение от Първата директива, третото съображение от Втората директива и тринадесетото съображение от Третата директива.
82      Вж. второто съображение от Първата директива.
83      Както се изисква съгласно член 3, параграф 1 от Първата директива и впоследствие съгласно член 3 от Директива 2009/103.
84      Член 3 от Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 май 2000 година за сближаване на законодателствата на държавите
членки относно застраховане на гражданската отговорност във връзка с използването на моторни превозни средства и за изменение на Директиви 73/239/ЕИО и 88/357/ЕИО на Съвета (Четвърта директива за автомобилното застраховане) (ОВ L 181, 2000 г., стр. 65; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 3). Вж. член 18 от Директива 2009/103.
85      Вж. решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, точка 47); решение
Unicaja Banco, точка 28 и цитираната съдебна практика; решение от 18 януари 2024 г., Getin Noble Bank и др. (Служебен контрол на неравноправния характер на клаузите) (C-531/22, EU:C:2024:58, т. 45 и цитираната съдебна практика), и решение
Soledil, точка 41.
86      Вж. и
решение
Soledil, точка 41, в което Съдът отговаря на подобен въпрос, поставен при сходни обстоятелства, при които, както вече беше отбелязано, съответните потребители са се явили в производството, но не са направили своевременно възражение за неравноправен характер на разглежданата
договорна
клауза.
87      При условие че Директива 93/13 се прилага ratione temporis по отношение на конкретния случай.
88      Тази хипотеза би наложила да се определи дали (действително) пострадало трето лице
би могло да претендира за защитата на потребителите съгласно Директива 93/13, ако се установи, че притежателят на полицата е действал като потребител при сключването на застрахователната полица.
89      Припомням отново, че за да бъде счетена за „неравноправна“ по смисъла на Директива 93/13, съгласно член 3, параграф 1 от същата директива дадена клауза трябва
„въпреки изискването за добросъвестност
[да] създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“. Не е ясно как клауза, изключваща неправомерния превоз от застрахователното покритие, би могла да създаде такава „неравнопоставеност“. Могат да възникнат допълнителни съмнения относно това как двата вида непротивопоставимост, предвидени съответно в член 6, параграф 1 от Директива 93/13 и в член 2, параграф 1 от Втората директива, биха могли да бъдат съгласувани помежду си, като се има предвид, че първият вид обикновено ще доведе до неприложимост на дадена клауза по отношение на потребителя, докато вторият засяга единствено правните последици на тази клауза по отношение на пострадалото трето лице (за разлика от застрахованото лице), както беше обсъдено в съдебното заседание.