РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
3 юли 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Обща система на данъка върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Член 273 — Член 49, параграф 3 и член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Принцип ne bis in idem — Кумулиране на наказателни и административни санкции за едно и също нарушение — Имуществена санкция и запечатване на търговски обект — Предварително изпълнение на заповедта за запечатване — Принцип на пропорционалност “
По дело C‑733/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Административен съд Бургас (България) с определение от 21 ноември 2023 г., постъпило в Съда на 1 декември 2023 г., в рамките на производство по дело
„Бийч енд бар мениджмънт“ ЕООД
срещу
Началник на отдел „Оперативни дейности“ — при Дирекция „Оперативни дейности“ при Централно управление на Национална агенция за приходите
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, изпълняващ функциите на съдия от първи състав, A. Kumin, I. Ziemele и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за „Бийч енд бар мениджмънт“ ЕООД, от М. Якимов,
–        за българското правителство, от Цв. Митова и С. Русева, в качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от P. Carlin и Д. Драмбозова, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 февруари 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването, първо, на член 325 ДФЕС, второ, на член 273 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (OB L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7, наричана по-нататък „Директивата за ДДС“), и трето, на член 47, параграф 1, член 48, първа алинея, член 49, параграф 3 и член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между търговско дружество „Бийч енд бар мениджмънт“ ЕООД и началника на отдел „Оперативни дейности“ — Бургас при Дирекция „Оперативни дейности“ при Централно управление на Национална агенция за приходите (България) (наричан по-нататък „данъчната администрация“) по повод на принудителна административна мярка, наложена вследствие на установяването на административни нарушения, за които кумулативно с тази мярка са наложени и имуществени санкции.
Правна уредба
Правото на Съюза
Договорът за функционирането на ЕС
3        Член 325 ДФЕС:
„1.      Съюзът и държавите членки се борят с измамата и с всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, като приемат мерки в съответствие с разпоредбите на настоящия член, които имат възпиращо действие и предлагат ефикасна защита в държавите членки, както и в институциите, органите, службите и агенциите на Съюза.
2.      Държавите членки приемат същите мерки за борба с измамата, засягаща финансовите интереси на Съюза, каквито предприемат за борба с измамата, засягаща собствените им финансови интереси.
3.      Без да се накърняват други разпоредби на Договорите, държавите членки координират действията си, насочени към защита на финансовите интереси на Съюза срещу измамата. За тази цел те организират заедно с Комисията тясно и редовно сътрудничество между компетентните власти.
4.      Европейският парламент и Съветът, като действа в съответствие с обикновената законодателна процедура и след консултация със Сметната палата, приемат необходимите мерки в областта на предотвратяването и на борбата с измамата, засягаща финансовите интереси на Съюза, с цел да осигури ефективна и равностойна защита в държавите членки, както и в институциите, органите, службите и агенциите на Съюза.
5.      Комисията, в сътрудничество с държавите членки, внася ежегодно в Европейския парламент и в Съвета доклад относно приетите мерки за прилагането на настоящия член“.
Хартата
4        Член 49, параграф 3 от Хартата предвижда следното:
„Тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението“.
5        Член 50 от Хартата гласи:
„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.
Директивата за ДДС
6        Съгласно член 2, параграф 1, буква а) от Директивата за ДДС на облагане с данък върху добавената стойност (ДДС) подлежи възмездната доставка на стоки на територията на дадена държава членка от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество.
7        Съгласно член 273 от тази директива:
„Държавите членки могат да наложат други задължения, които те считат за необходими за осигуряване правилното събиране на ДДС и предотвратяване избягването на данъчно облагане, при спазване на условието за равнопоставено третиране между вътрешни сделки и сделки, извършвани между държави членки от данъчнозадължени лица и при условие че такива задължения не пораждат в търговията между държавите членки […] формалности, свързани с преминаването на границите.
Възможността за избор по първа алинея не може да се използва за налагане на допълнителни задължения към тези, установени в глава 3“.
Българското право
Закон за ДДС
8        Член 118, алинея 1 от Закона за данък върху добавената стойност (ДВ, бр. 63 от 4 август 2006 г.) в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за ДДС“), гласи:
„Всяко регистрирано и нерегистрирано по този закон лице е длъжно да регистрира и отчита извършените от него доставки/продажби в търговски обект чрез издаване на фискална касова бележка от фискално устройство (фискален бон) или чрез издаване на касова бележка от интегрирана автоматизирана система за управление на търговската дейност (системен бон), независимо от това дали е поискан друг данъчен документ. Получателят е длъжен да получи фискалния или системния бон и да ги съхранява до напускането на обекта“.
9        Член 185, алинеи 1 и 2 от този закон предвижда:
„(1)      На лице, което не издаде документ по чл. 118, ал. 1, се налага глоба - за физическите лица, които не са търговци, в размер от 100 до 500 лв. [от около 50 до около 250 евро], или имуществена санкция - за юридическите лица и едноличните търговци, в размер от 500 до 2 000 лв. [от около 250 до около 1000 евро].
(2)      Извън случаите по ал. 1 на лице, което извърши или допусне извършването на нарушение по чл. 118 или на нормативен акт по неговото прилагане, се налага глоба - за физическите лица, които не са търговци, в размер от 300 до 1000 лв. [от около 150 до около 500 евро], или имуществена санкция - за юридическите лица и едноличните търговци, в размер от 3000 до 10 000 лв. [от около 1 500 до около 5 000 евро]. Когато нарушението не води до неотразяване на приходи, се налагат санкциите по ал. 1“.
10      Член 186 от посочения закон, в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство, гласи:
„(1)      Принудителната административна мярка запечатване на обект за срок до 30 дни, независимо от предвидените глоби или имуществени санкции, се прилага на лице, което:
1.      не:
а)      издаде съответен документ за продажба по чл. 118;
[…]
(3)      Принудителната административна мярка по ал. 1 се прилага с мотивирана заповед на органа по приходите или от оправомощено от него длъжностно лице.
(4)      Обжалването на заповедта по ал. 3 се извършва по реда на Административнопроцесуалния кодекс [(ДВ, бр. 30 от 11 април 2006 г.), наричан по-нататък „Административнопроцесуалният кодекс“, в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство]“.
11      Член 187, алинея 1 от този закон гласи:
„При прилагане на принудителната административна мярка по чл. 186, ал. 1 се забранява и достъпът до обекта или обектите на лицето, а наличните стоки в тези обекти и прилежащите към тях складове се отстраняват от лицето или от упълномощено от него лице. Мярката се прилага за обекта или обектите, където са установени нарушенията, включително когато към момента на запечатване обектът или обектите се стопанисват от трето лице, ако това трето лице знае, че обектът ще бъде запечатан. Националната агенция за приходите оповестява на своята интернет страница списъци на подлежащите на запечатване търговски обекти и тяхното местонахождение. Счита се, че лицето знае, когато на обекта е поставено трайно закрепено съобщение за запечатването и/или информацията за подлежащия на запечатване търговски обект и неговото местонахождение е оповестена на интернет страницата на приходната администрация“.
12      Съгласно член 188, алинея 1 от посочения закон, в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство:
„Принудителната административна мярка по чл. 186, ал. 1 подлежи на предварително изпълнение при условията на чл. 60, ал. 1 — 7 от Административнопроцесуалния кодекс“.
Закон за административните нарушения и наказания
13      Член 22 от Закона за административните нарушения и наказания (ДВ бр. 92 от 28 ноември 1969 г.), в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство:
„За предотвратяване и преустановяване на административните нарушения, както и за предотвратяване и отстраняване на вредните последици от тях могат да се прилагат принудителни административни мерки“.
14      Член 27, алинеи 1, 2, 4 и 5 предвижда:
„(1)      Административното наказание се определя съобразно с разпоредбите на този закон в границите на наказанието, предвидено за извършеното нарушение.
(2)      При определяне на наказанието се вземат предвид тежестта на нарушението, подбудите за неговото извършване и другите смекчаващи и отегчаващи вината обстоятелства, както и имотното състояние на нарушителя.
[…]
(4)      Заменяването на предвидените за нарушенията наказания с по-леки по вид не се допуска освен в случаите, предвидени в чл. 15, алинея 2.
(5)      Не се допуска също така определяне на наказание под предвидения най-нисък размер на наказанията глоба и временно лишаване от право да се упражнява определена професия или дейност“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
15      „Бийч енд бар мениджмънт“ е юридическо лице по българското право, което стопанисва търговски обект — бар и ресторант.
16      На 4 август 2022 г. при извършена в този обект проверка инспекторите по приходите към Националната агенция за приходите установяват, че „Бийч енд бар мениджмънт“ не е регистрирало 85 продажби чрез издаване на фискални касови бележки, които поради това не били издадени на клиентите. Съставени са общо 85 акта за установяване на административно нарушение по Закона за ДДС.
17      На 12 август 2022 г. данъчната администрация издава заповед за налагане на принудителна административна мярка „запечатване на търговски обект и забрана на достъпа до него“ за срок от 14 дни. Допълнително освен тази мярка е постановено и разпореждане, с което се допуска предварителното ѝ изпълнение.
18      Мярката запечатване, както и разпореждането за предварителното ѝ изпълнение, включено в самата заповед, са обжалвани пред Административен съд Бургас (България) в две отделни производства и жалбите са отхвърлени. Мярката „запечатване и забрана на достъпа за срок от 14 дни“ е изпълнена.
19      Освен това за всяко от 85‑те нарушения, извършени от „Бийч енд бар мениджмънт“ е наложена имуществена санкция в размер на 500 лева (около 250 евро). Така общата санкция за всички тези нарушения е в размер на 42 500 лева (около 21 250 евро), при положение че общият размер на ДДС, който се избягва поради неиздаването на касови бележки за всички свързани с тези нарушения плащания, извършени чрез касов апарат, възлиза на 268,02 лева (около 134 евро).
20      Както е видно от акта за преюдициално запитване, законосъобразността на 85 имуществени санкции е оспорена пред Районен съд Бургас (България). Този съд отхвърля жалбите срещу тези административни наказания, преди да бъде постановено решение от 4 май 2023 г., MV — 98 (C‑97/21, EU:C:2023:371). В мотивите на постановените решения посоченият съд нито е взел предвид факта, че вследствие на заповедта за налагане на принудителната административна мярка за всичките 85 нарушения и предварителното изпълнение на тази мярка е изпълнено запечатването на съответния търговски обект и забраната на достъпа до него за срок от 14 дни, нито е разгледал и взел предвид правните последици от това изпълнение за производството по контрол за законосъобразност на едновременно наложените имуществени санкции.
21      Всичките 85 решения на посочения съд са обжалвани пред Административен съд Бургас, който е запитващата юрисдикция.
22      Тази юрисдикция отбелязва, че в случай на нарушение на член 118, параграф 1 от Закона за ДДС този закон предвижда не само в член 185 налагането на имуществена санкция, но и в член 186 — задължението за налагане за същото деяние на принудителна административна мярка запечатване на съответния обект.
23      Тя уточнява, че имуществената санкция и запечатването се налагат в отделни и самостоятелни производства и че в случай че бъдат подадени жалби, всяка от тези две мерки подлежи на обжалване пред различни съдилища на първа инстанция, а именно пред районния съд, що се отнася до имуществената санкция и пред административния съд, що се отнася до мярката запечатване, и че българските процесуални правила не предвиждат възможност за спиране на едното производство до приключване на другото, поради което не съществува механизъм за координиране между тези производства. Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че макар в своето решение от 4 май 2023 г., MV — 98 (C‑97/21, EU:C:2023:371), Съдът да е приел, че принудителната административна мярка запечатване има наказателен характер и репресивни функции, като тази юрисдикция приема, че в случая предпазният характер надделява над санкционния характер на тази мярка, която цели единствено ограничаване размера на вредните за финансовите интереси на Съюза последици.
24      Накрая, тази юрисдикция счита, че не би могло, без да се нарушат член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, съображенията в решение от 4 май 2023 г., MV — 98 (C‑97/21, EU:C:2023:371), да се приложат към санкционната мярка, наложена за 85 отделни нарушения, поради което, тъй като липсва индивидуализация на тази санкция, не е възможно да се провери дали така приетите мерки притежават действително възпиращо действие и предлагат ефикасна защита, за да се осигури събирането на точния размер неплатен ДДС и да се предотврати избягването на данъчно облагане.
25      При тези обстоятелства Административен съд Бургас решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.      Дали чл. 325 [ДФЕС], член 273 от [Директивата за ДДС] и член 50 от Хартата […] трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която за множество нарушения на данъчни задължения може да бъде наложена една обща мярка „запечатване на търговски обект и забрана достъпа до него“, когато целта на същата е единствено да ограничи негативния ефект от нарушението, включително размера на претърпените вреди за финансовите интереси на Европейския съюз, но не и да наказва нарушителя, без тази мярка да ограничава възможността спрямо същия нарушител да бъдат проведени отделни самостоятелни санкционни производства за всяко от тези нарушения на данъчни задължения, в които на данъчнозадълженото лице да бъде наложена мярка имуществена санкция, като е задължение на националния съдия да изследва и определи във всеки конкретен случай коя от двете цели преследва наложената по-рано обща принудителна административна мярка „запечатване на търговски обект и забрана на достъпа до него“ — предпазно-ограничителна или санкционна?
2.      Следва ли чл. 325 от ДФЕС, член 273 от [Директивата за ДДС] и член 49, параграф 3 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че не допускат система от наказания като разглежданите в главното производство, която независимо от характера и тежестта на нарушенията предвижда значителна по размер долна граница на наказанието имуществена санкция, без да предвижда възможност да бъде наложено наказание под предвидения в закона минимум или същото да бъде заменено с по-леко такова?
3.      Следва ли чл. 325 от ДФЕС, член 273 от [Директивата за ДДС], член 47, параграф 1, член 48, параграф 1 и член 49 параграф 3 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която за множество нарушения на данъчни задължения може да бъде наложена, както и изпълнена предварително — преди влизането ѝ в сила, една обща мярка „запечатване на търговски обект и забрана на достъпа до него“, без да предоставя възможност на съдебната инстанция и на самия нарушител да преценят нейната съразмерност спрямо тежестта на всяко отделно административно нарушение?“.
По въпросите
По допустимостта
26      Според българското правителство първият и третият въпрос са недопустими, тъй като нямат връзка с предмета на спора в главното производство, доколкото се отнасят до налагането на принудителна административна мярка. Запитващата юрисдикция не се нуждаела от исканото тълкуване, за да се произнесе по висящия пред нея спор.
27      Освен това „Бийч енд бар мениджмънт“ твърди, че третият въпрос е недопустим, тъй като запитващата юрисдикция не е сезирана с жалба срещу принудителна административна мярка.
28      От своя страна Комисията счита, че първият въпрос може да бъде преформулиран, за да стане допустим, докато третият въпрос е недопустим.
29      В това отношение според постоянната практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 8 май 2025 г., Stadt Wuppertal, C‑130/24, EU:C:2025:340, т. 42 и съдебната практика).
30      В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че спорът в главното производство не се отнася до жалба срещу запечатването на разглеждания търговски обект, представляващо принудителна административна мярка. Следователно третият преюдициален въпрос трябва да се обяви за явно недопустим поради липса на връзка с предмета на спора по главното производство.
31      Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 37 от заключението си, от този акт е видно, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разглежданите в главното производство имуществени санкции са в съответствие с правото на Съюза и че този въпрос очевидно е свързан с тълкуването на разпоредбите на правото на Съюза. Така преформулиран, първият въпрос трябва да се приеме за допустим.
По първия въпрос
32      С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 325 ДФЕС, член 273 от Директивата за ДДС и член 50 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че на данъчнозадължено лице се налага имуществена санкция, когато не е издало касови бележки за извършени продажби, при положение че за това нарушение вече е наложена принудителна административна мярка запечатване на търговския обект, в който е извършено посоченото нарушение, и забрана на достъпа до него.
33      Що се отнася до преценката на наказателния характер на разглежданите процедури за търсене на отговорност и санкции, съгласно член 50 от Хартата, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда релевантни са три критерия. Първият критерий е правната квалификация на нарушението във вътрешното право, вторият се отнася до самото естество на нарушението, а третият е във връзка със степента на тежест на санкцията, която може да бъде наложена на съответното лице (решение от 4 май 2023 г., MV — 98, C‑97/21, EU:C:2023:371, т. 38 и цитираната съдебна практика).
34      Член 50 от Хартата обаче се прилага не само към процедури за търсене на отговорност и санкции, квалифицирани от националното право като „наказателни“, но и към процедури за търсене на отговорност и санкции, за които, независимо от тази квалификация по националното право, трябва да се счете, въз основа на другите два критерия, посочени в точка 33 от настоящото решение, че са с наказателен характер. Всъщност този характер може да произтича от самото естество на въпросното нарушение и от степента на тежест на санкциите, до които то може да доведе (решение от 4 май 2023 г., MV — 98, C‑97/21, EU:C:2023:37141, т. 41 и цитираната съдебна практика).
35      В случая в самото начало следва да се припомни, че запечатването за период, чиято продължителност може да достигне 30 дни, би могло да се квалифицира като тежко, особено за едноличен търговец, който разполага само с един търговски обект, тъй като по-специално му пречи да упражнява дейността си и съответно го лишава от доходите му (вж. в този смисъл решение от 4 май 2023 г., MV — 98, C‑97/21, EU:C:2023:371, т. 47).
36      Що се отнася до имуществената санкция, за това, че тя е тежка, свидетелстват, от една страна, фактът, че размерът ѝ за първо нарушение не може да бъде под 500 лева (около 250 евро) и може да достигне до 2 000 лева (около 1 000 евро), и от друга страна, обстоятелството, че съотношението между неплатения ДДС поради неиздаване на касови бележки за всички плащания, съответстващи на разглежданите в главното производство нарушения, а именно общо 268,02 лева (около 134 евро), и общата наложена санкция, която по данни на запитващата юрисдикция е в размер на 42 500 лева (около 21 250 евро), изглежда особено висока (вж. в този смисъл решение от 4 май 2023 г., MV — 98, С‑97/21, ECLI:EU:C:2023:371, т. 48).
37      В този контекст, след като разглежданите имуществени санкции трябва да се квалифицират като санкции с наказателен характер, би следвало да се приеме, че кумулирането на тези санкции води до ограничаване на основното право, гарантирано в член 50 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 4 май 2023 г., MV — 98, С‑97/21, ECLI:EU:C:2023:371, т. 49).
38      Всъщност Съдът е постановил, че член 273 от Директивата за ДДС и член 50 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която за едно и също неизпълнение на данъчно задължение и след провеждане на отделни и самостоятелни производства на данъчнозадължено лице може да бъде наложена мярка имуществена санкция и мярка запечатване на търговски обект, които подлежат на обжалване пред различни съдилища, доколкото посочената правна уредба не осигурява координиране на производствата, позволяващо да се сведе до стриктно необходимото допълнителната тежест от кумулирането на посочените мерки, и не позволява да се гарантира, че тежестта на всички наложени санкции съответства на тежестта на разглежданото нарушение (решение от 4 май 2023 г., MV — 98, С‑97/21, ECLI:EU:C:2023:371, т. 63).
39      Според запитващата юрисдикция разрешението, възприето в решение от 4 май 2023 г., MV — 98 (C‑97/21, EU:C:2023:371), не може непременно да се приложи към обстоятелствата по делото в главното производство, тъй като в случая само с една принудителна административна мярка се санкционират 85 отделни нарушения. Всъщност с оглед на повтарящия се и дори „систематичен“ характер на санкционираното поведение целта на тази мярка била единствено да се ограничи обхватът на вредните за финансовите интереси на Съюза последици, така че предпазният ѝ характер можел да надделее над санкционния ѝ характер.
40      Налага се обаче изводът, както отбелязва генералният адвокат в точка 63 от заключението си, че тази преценка на запитващата юрисдикция не може да се приеме, тъй като превантивният аспект на разглежданата в главното производство мярка запечатване на търговския обект не се налага така, че да надделее над репресивния аспект на тази мярка.
41      В това отношение следва да се припомни, че разглежданото в главното производство положение попада в обхвата на принципа, че единствено обстоятелството, че санкция, която има репресивна цел, преследва и превантивна цел, не може да я лиши от квалификацията ѝ като наказателноправна санкция по смисъла на член 50 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, ECLI:EU:C:2018:197, т. 31).
42      С оглед на констатацията в точка 40 от настоящото решение следва, че разглежданата в главното производство принудителна мярка не би загубила квалификацията си като наказателна санкция по смисъла на тази разпоредба само поради факта че има и превантивна цел.
43      При всички положения, както бе припомнено в точка 34 от настоящото решение, присъщата тежест на мярката запечатване на търговско помещение обосновава нейната квалификация като наказание и води до приложимостта на член 50 от Хартата. Тази тежест не се смекчава от факта, че както отбелязва генералният адвокат в точки 61 и 64 от заключението си, големият брой на извършени нарушения в случая, е можел дори да обоснове прилагането на значително по-дълъг срок на запечатване на разглеждания в главното производство търговски обект.
44      Ето защо следва да се приеме, че административната мярка „запечатване на търговски обект и забрана на достъпа до него за срок от 14 дни“ запазва санкционния си характер, както когато се налага за едно нарушение на Закона за ДДС, така и когато се налага за извършването в определен период от време на 85 нарушения на посочения закон, разглеждани като съвкупност.
45      С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 325 ДФЕС, член 273 от Директивата за ДДС и член 50 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че на данъчнозадължено лице се налага имуществена санкция, когато не е издало касови бележки за извършени продажби, при положение че за това нарушение вече е наложена принудителна административна мярка запечатване на търговския обект, в който е извършено посоченото нарушение, и забрана на достъпа до него.
По втория въпрос
46      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 273 от Директивата за ДДС и член 49, параграф 3 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда като административно наказание налагането на значителна по размер имуществена санкция, без сезираният с оспорването на тази мярка съд да има процесуална възможност да наложи санкция в по-нисък размер от предвидения в тази правна уредба или друг вид по-леко наказание.
47      В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 49, параграф 3 от Хартата тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението. Освен това Съдът е постановил, че при липса на законодателни мерки на Съюза в областта на приложимите санкции, държавите членки са компетентни да определят вида и размера на тези санкции при спазване по-специално на принципа на пропорционалност (решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 64 и цитираната съдебна практика).
48      Съгласно практиката на Съда според последния принцип предвидените в национално законодателство санкционни мерки не трябва да надхвърлят границите на необходимото за постигане на легитимно преследваните от същото това законодателство цели. Строгостта на санкциите трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения, като по-специално се гарантира реално възпиращ ефект, като същевременно не се надхвърля необходимото за постигането на споменатата цел (решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 65 и цитираната съдебна практика).
49      Освен това принципът на пропорционалност изисква при определянето на наказанието, както и при определянето на размера на глобата, да се отчитат конкретните обстоятелства по случая (решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 67).
50      За да се прецени пропорционалността на санкциите, трябва да се вземат предвид и възможността националният съд да измени квалификацията спрямо дадената в обвинителния акт, като тази възможност е от естество да доведе до налагането на по-лека санкция, както и възможността да нюансира санкцията спрямо тежестта на съответното престъпление (решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 68 и цитираната съдебна практика).
51      Освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, изглежда, че в разглежданата в главното производство правна уредба липсва възможност за промяна на квалификацията на разглежданото нарушение.
52      Освен това, с оглед на факта, че съгласно посочената правна уредба размерът на имуществената санкция за първо нарушение не може да бъде по-нисък от 500 лева (около 250 евро) и че този размер е почти 200 пъти по-висок от размера на ДДС, избегнат за всяко извършено в случая нарушение, а именно 2,70 лева (около 1,35 евро), изглежда изключително трудно да се определи санкция, чийто интензитет не надхвърля тежестта на установеното нарушение.
53      С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 273 от Директивата за ДДС и член 49, параграф 3 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда като административно наказание налагането на значителна по размер имуществена санкция, без сезираният с оспорването на тази мярка съд да има процесуална възможност да наложи санкция в размер, по-нисък от предвидения в тази правна уредба или друг вид по-леко наказание.
По съдебните разноски
54      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)      Член 325 ДФЕС, член 273 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност и член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда, че на данъчнозадължено лице се налага имуществена санкция, когато не е издало касови бележки за извършени продажби, при положение че за това нарушение вече е наложена принудителна административна мярка запечатване на търговския обект, в който е извършено посоченото нарушение, и забрана на достъпа до него.
2)      Член 273 от Директива 2006/112 и член 49, параграф 3 от Хартата на основните права
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда като административно наказание налагането на значителна по размер имуществена санкция, без сезираният с оспорването на тази мярка съд да има процесуална възможност да наложи санкция в размер, по-нисък от предвидения в тази правна уредба или друг вид по-леко наказание.
Biltgen
von Danwitz
Kumin
Ziemele
Gervasoni
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 3 юли 2025 година.
Секретар
Председател на състава
A. Calot Escobar
F. Biltgen
*      Език на производството: български.