62020CJ0468
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
8 юни 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Електронни съобщителни мрежи и услуги — Директиви 2002/19/ЕО, 2002/20/ЕО, 2002/21/ЕО, 2002/22/ЕО — Член 49 ДФЕС — Свобода на установяване — Член 56 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Национална правна уредба, която предоставя на националния регулаторен орган правомощието да налага на операторите на телефонни услуги минимална периодичност на подновяване на офертите и минимална периодичност на фактуриране — Защита на потребителите — Принцип на пропорционалност — Принцип на равно третиране“
По дело C‑468/20
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) с акт от 9 юли 2020 г., постъпил в Съда на 29 септември 2020 г., в рамките на производство по дело
Fastweb SpA,
Tim SpA,
Vodafone Italia SpA,
Wind Tre SpA
срещу
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
при участието на:
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA,
Associazione Movimento Consumatori,
U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,
Wind Tre SpA,
Assotelecomunicazioni (Asstel),
Eolo SpA,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),
Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,
Altroconsumo,
Federconsumatori,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: Ал. Арабаджиев (докладчик), председател на състава, P. G. Xuereb, T. von Danwitz, A. Kumin и I. Ziemele, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Fastweb SpA, от F. Caliento, E. Cerchi, M. Contu, M. Merola и E. Pistis, avvocati,
–
за Tim SpA, от F. Cardarelli, A. Catricalà, C. Cazzato и F. Lattanzi, avvocati,
–
за Vodafone Italia SpA, от F. Cintioli и G. Lo Pinto, avvocati,
–
за Wind Tre SpA, от A. Cassano, M. Clarich, I. Perego, G. M. Roberti и M. Serpone, avvocati,
–
за Associazione Movimento Consumatori, от P. Fiorio и R. Viriglio, avvocati,
–
за Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) и Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS, от G. Giuliano и C. Rienzi, avvocati,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от P. Palmieri, avvocato dello Stato, и от M. Cherubini, procuratore dello Stato,
–
за френското правителство, от C. Mosser, E. de Moustier и N. Vincent, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от G. Braun, L. Malferrari и A. Spina, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 15 декември 2022 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 49 и 56 ДФЕС, на Директива 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 169), на член 3 от Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183), на член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 37) (наричана по-нататък „Рамковата директива“), на членове 20—22 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 11) (наричана по-нататък „Директивата за универсалната услуга“), както и на принципите на пропорционалност и на равно третиране.
2
Запитването е отправено в рамките на спорове между четирима оператори на стационарни и мобилни телефонни услуги, извършващи дейност в Италия, а именно Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA и Wind Tre SpA, и Autorità per le Garanzie nelle Communicazioni (регулаторен орган в областта на съобщенията, Италия, наричан по-нататък „AGCOM“) по повод на решението на този орган, с което се налага минимална периодичност, от една страна, на подновяването на търговски оферти и от друга страна, на фактурирането на стационарни и мобилни телефонни услуги.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Общата регулаторна рамка за електронните съобщителни услуги, електронните съобщителни мрежи и свързаните с тях съоръжения и услуги, която е в сила към момента на настъпване на фактите в главното производство (наричана по-нататък „общата регулаторна рамка“), се състои от Рамковата директива и четирите съпътстващи я специфични директиви, сред които са по-специално Директивата за достъпа, Директивата за разрешение и Директивата за универсалната услуга. Тези директиви са отменени с Директива (EС) 2018/1972 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за установяване на Европейски кодекс за електронни съобщения (ОВ L 321, 2018 г., стр. 36).
Директивата за достъпа
4
Член 1, параграф 1 от Директивата за достъпа гласи:
„В рамката, определена от [Рамковата директива], настоящата директива хармонизира начина, по който държавите членки регулират достъпа до електронните съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях. […]“.
Директивата за разрешение
5
Член 1, параграф 2 от Директивата за разрешение предвижда:
„Настоящата директива се прилага за разрешителните за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги“.
Рамковата директива
6
Съгласно съображение 16 от Рамковата директива:
„Националните регулаторни власти следва да имат хармонизиран набор от цели и принципи, на които да се опират, а когато е необходимо, следва да координират своите действия с регулаторните органи на други държави членки при изпълнение на задълженията си според настоящата регулаторна рамка“.
7
Член 1, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Настоящата директива установява хармонизирана рамка за регулирането на електронните съобщителни услуги, електронните съобщителни мрежи, прилежащите към тях съоръжения и услуги и някои аспекти на крайното оборудване за улесняване на достъпа за ползватели с увреждания. Тя установява задачите на националните регулаторни органи и установява съвкупност от процедури за осигуряване на хармонизирано прилагане на регулаторната рамка в [целия Европейски съюз]“.
8
Съгласно член 8 от Рамковата директива:
„1.   Държавите членки гарантират, че при изпълнение на регулаторните задачи, определени в настоящата директива и Специфични директиви, националните регулаторни власти [ще] предприемат всички разумни мерки, насочени към постигането на целите, посочени в параграфи 2, 3 и 4. Такива мерки са пропорционални на тези цели.
[…]
2.   Националните регулаторни власти насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи, електронни съобщителни услуги и свързани съоръжения и услуги чрез, inter alia:
a)
гарантиране, че ползвателите, включително ползвателите с увреждания, възрастните ползватели и ползвателите със специфични социални потребности, извличат максимална полза що се отнася до избора, цената и качеството;
[…].
4.   Националните регулаторни власти насърчават интересите на гражданите на Европейския съюз чрез, inter alia:
[…]
б)
гарантиране на високо равнище на защита за потребителите в техните отношения с доставчиците, и по-специално посредством гарантиране на опростени и евтини процедури за разрешаване на спорове пред орган, независим от страните по спора;
[…]
г)
насърчаване на предоставянето на ясна информация, и по-специално що се отнася до изискванията за прозрачност на тарифите и условията за използване на обществено достъпни електронни съобщителни услуги;
[…].
5.   За постигането на целите на политиката, посочени в параграфи 2, 3 и 4, националните регулаторни органи прилагат обективни, прозрачни, недискриминационни и пропорционални регулаторни принципи чрез inter alia:
[…]
б) гарантиране, че при наличие на сходни обстоятелства, няма дискриминация в третирането на предприятия, предоставящи електронни съобщителни мрежи и услуги;
[…]“.
Директивата за универсалната услуга
9
Съгласно член 20 от Директивата за универсалната услуга:
„1.   Държавите членки гарантират, че при абонирането за услуги, които предоставят свързване към обществена съобщителна мрежа и/или обществено достъпни електронни съобщителни услуги, потребителите и други крайни ползватели, които заявят това, имат право да сключат договор с предприятието или предприятията, които предоставят такива свързвания и/или услуги. Договорът посочва в ясна, изчерпателна и лесно достъпна форма най-малко:
[…].
2.   Държавите членки гарантират, че абонатите имат право да прекратят договорите едностранно и без неустойки при получаване на предизвестие за изменения в договорните условия, предложени от предприятията, предоставящи електронни съобщителни мрежи и/или услуги. Абонатите получават подходящо предизвестие със срок не по-кратък от един месец преди извършването на промените и същевременно са информирани за правото си да прекратят своите договори без неустойки, ако не приемат новите условия. Държавите членки гарантират, че националните регулаторни органи са в състояние да определят формата на тези предизвестия“.
10
Член 21, параграф 1 от Директивата за универсалната услуга предвижда:
„Държавите членки гарантират, че националните регулаторни органи са в състояние да задължат предприятията, предоставящи обществени електронни съобщителни мрежи и/или обществено достъпни електронни съобщителни услуги, да публикуват прозрачна, сравнима, уместна и актуална информация за приложимите цени и тарифи, за всички такси за прекратяване на договора и информация за стандартните условия по отношение на достъпа и използването на услуги, предоставяни от тях на крайни ползватели и потребители в съответствие с приложение II. Такава информация се публикува в ясна, разбираема и лесно достъпна форма. Националните регулаторни органи може да определят допълнителни изисквания по отношение на формата, под която трябва да се публикува тази информация“.
11
Член 22, параграфи 1 и 3 от тази директива гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че националните регулаторни органи са в състояние, след като вземат предвид становищата на заинтересованите страни, да изискват от предприятията, които предоставят обществено достъпни електронни съобщителни мрежи и/или услуги, да публикуват сравнима, адекватна и актуална информация за крайните ползватели относно качеството на техните услуги и относно предприетите мерки за осигуряване на равнопоставеност по отношение на достъпа за крайните ползватели с увреждания. […].
[…]
3.   С цел да се предотврати влошаване на услуга и затрудняване или забавяне на преноса на трафик по мрежите, държавите членки гарантират, че националните регулаторни органи са в състояние да определят за предприятието(ята), предоставящо(и) обществени съобщителни мрежи, минимални изисквания за качеството на услугите.
[…]“.
Италианското право
12
Съгласно член 1, параграф 1 от Legge № 481 — Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità (Закон № 481 — Правила за конкуренцията и уредбата на обществените услуги. Създаване на регулаторни органи за обществени услуги) от 14 ноември 1995 г. (GURI, бр. 270 от 18 ноември 1995 г., стр. 1, наричан по-нататък „Закон № 481/1995“):
„Разпоредбите на настоящия закон имат за цел да гарантират насърчаването на конкуренцията и ефикасността в сектора на обществените услуги […], както и подходящи равнища на качество на тези услуги в условията на рентабилност и ефективност, осигурявайки използваемостта им и хомогенното им разпространение на цялата територия на страната, установявайки сигурна, прозрачна и основана на предварително определени критерии тарифна система и насърчавайки защитата на интересите на ползвателите и потребителите, като се вземат предвид правната уредба [на Съюза] в тази област и общите политически насоки, формулирани от правителството.
[…]“.
13
Съгласно член 2, параграф 12, букви h) и l) от този закон:
„За постигане на целите, посочени в член 1, всеки орган има следните задачи:
[…]
h)
да издава разпоредби относно реализирането и предоставянето на услуги от субектите, извършващи самите услуги, като се определя, по-специално, общо ниво на качество, отнасящо се до пакета от услуги, и специфично ниво на качество, отнасящо се до отделната услуга, които нива да бъдат гарантирани на потребителя, след консултации с операторите на услугата и с представителите на ползвателите и потребителите, евентуално като се диференцират по сектори и видове услуги; тези разпоредби пораждат последиците по параграф 37;
[…]
l)
да оповестява и разпространява информацията за условията за извършване на услугите с цел гарантиране на максимална прозрачност, конкурентоспособност на офертата и възможност за по-добър избор от страна на междинните и крайните потребители“.
14
Съгласно член 1, параграф 6, буква b), точка 2 от Legge № 249 — Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (Закон № 249 — Създаване на регулаторен орган в областта на съобщенията и норми относно далекосъобщителните и радио-телевизионните системи) от 31 юли 1997 г. (GURI, бр. 177 от 31 юли 1997 г., стр. 3, наричан по-нататък „Закон № 249/1997“):
„Правомощията на [AGCOM] са следните:
[…]
b)
комисията за стоки и услуги:
[…]
2.
издава разпоредби относно общото ниво на качество на услугите и за приемането от всеки оператор на харта на услугата, съдържаща информация за минималните стандарти за всеки сегмент на дейност“.
15
Членове 13, 70 и 71 от Decreto legislativo № 259 — Codice delle comunicazioni elettroniche (Законодателен декрет № 259 — Кодекс за електронните съобщения) от 1 август 2003 г. (GURI, бр. 214 от 15 септември 2003 г., стр. 3, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 259/2003“) транспонират в италианското право член 8 от Рамковата директива и членове 20 и 21 от Директивата за универсалната услуга.
16
Член 13 от този законодателен декрет предвижда:
„1.   При изпълнение на регулаторните задачи, посочени в [настоящия] акт, и в съответствие с предвидените в него процедури министерството и [AGCOM] — в рамките на съответните си правомощия — предприемат всички разумни мерки, насочени към постигането на общите цели, определени в член 4 и в параграфи 4, 5 и 6 от настоящия член.
[…]
4.   Министерството и [AGCOM] насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи и услуги, както и свързани съоръжения и услуги чрез:
a)
гарантиране, че ползвателите, включително ползвателите с увреждания, възрастните ползватели и ползвателите със специфични социални потребности, извличат максимална полза, що се отнася до избора, цената и качеството;
b)
гарантиране, че няма нарушаване или ограничаване на конкуренцията в сектора на електронните съобщения, включително при преноса на съдържание;
[…]
d)
насърчаване на ефективното използване и гарантиране на ефективно управление на радиочестотите и номерационните ресурси.
[…]
6.   Министерството и [AGCOM] — в рамките на съответните си правомощия — насърчават интересите на гражданите чрез:
a)
гарантиране на достъп за всички граждани до универсална услуга, посочена в дял II, глава IV;
b)
гарантиране на високо равнище на защита за потребителите в техните отношения с доставчиците, по-специално посредством гарантиране на опростени и евтини процедури за разрешаване на спорове пред орган, независим от страните по спора;
[…]
d)
насърчаване на предоставянето на ясна информация, по-специално що се отнася до изискванията за прозрачност на тарифите и условията за използване на обществено достъпни електронни съобщителни услуги;
e)
грижа за потребностите на ползвателите с увреждания, възрастните ползватели и тези със специфични социални потребности;
[…]
g)
насърчаване на способността на крайните ползватели за достъп до и разпространение на информация или за използване на приложения и услуги по техен избор.
[…]“.
17
Член 70 от посочения законодателен декрет гласи:
„1.   […] [п]отребителите и другите крайни ползватели, които заявят това, имат право да сключат договор с предприятието или предприятията, които предоставят услуги по свързване към обществена съобщителна мрежа или обществено достъпни електронни съобщителни услуги. Договорът посочва в ясна, изчерпателна и лесно достъпна форма най-малко:
a)
самоличност и адрес на предприятието;
b)
предоставяни услуги, включително по-конкретно:
[…]
3.
предлаганото минимално ниво на качество на услугите, а именно срок за първоначално свързване, и когато е необходимо, други параметри за качеството на услугата, определени от [AGCOM];
[…].
2.   [AGCOM] следи за прилагането на мерките, приети за целите на параграф 1, и може да разшири обхвата на задълженията, предвидени в същия параграф, така че те да съществуват и по отношение на други крайни ползватели.
[…]
4.   Ако не приеме измененията в договорните условия на предприятията, предоставящи електронни съобщителни мрежи или услуги, насрещната страна по договора има право да прекрати договора без неустойки и такси за дезактивиране. Измененията се съобщават на насрещната страна по договора своевременно (поне 30 дни предварително) и съдържат пълна информация относно упражняването на правото на прекратяване. [AGCOM] може да уточни формата на тези съобщения.
[…]“.
18
Съгласно член 71 от Законодателен декрет № 259/2003:
„1.   [AGCOM] гарантира, че предприятията, предоставящи обществени електронни съобщителни мрежи или обществено достъпни електронни съобщителни услуги, публикуват прозрачна, сравнима, уместна и актуална информация за приложимите цени и тарифи, за всички такси за прекратяване на договора и информация за общите условия по отношение на достъпа и използването на услуги, предоставяни от тях на крайни ползватели и потребители в съответствие с разпоредбите на приложение 5. Такава информация се публикува в ясна, разбираема и лесно достъпна форма. [AGCOM] може да определи допълнителни изисквания по отношение на формата, под която трябва да се публикува тази информация.
[…]
2.   [AGCOM] насърчава предоставянето на сравнима информация, която да подпомогне крайните ползватели и потребителите да направят самостоятелна оценка на разходите за алтернативни схеми за потребление, включително чрез интерактивни ръководства. Когато подобни възможности не се предлагат на пазара безплатно или на разумна цена, AGCOM следи — самостоятелно или чрез трети страни — за осигуряването им. Трети страни имат правото да използват безплатно информацията, публикувана от предприятията, предоставящи обществени електронни съобщителни мрежи или обществено достъпни електронни съобщителни услуги, за целите на продаване или предоставяне на такива интерактивни ръководства или подобни техники.
[…]“.
Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
19
През 2016 г. AGCOM започва процедура за обществено обсъждане в сектора на електронните съобщителни услуги в Италия заради установената необходимост да се вземе предвид развитието на пазара на стационарните и мобилните телефонни услуги, за да се гарантира на ползвателите прозрачна, сравнима, уместна и актуална информация относно цените за достъп до тези услуги и за използването им.
20
В хода на това обсъждане AGCOM установява по-специално проблеми, свързани, от една страна, с възможността ползвателите да узнават безплатно остатъчния кредит в рамките на мобилните телефонни услуги и от друга страна, с периодичността на фактуриране при стационарните телефонни услуги.
21
От една страна, що се отнася до стационарните телефонни услуги, AGCOM установява, че някои оператори са изменили условията на търговските си оферти, като са намалили периода за подновяване на тези оферти на четири седмици (вместо един месец), което е довело до увеличаване на цените и е затруднило сравняването на офертите на различните оператори от страна на ползвателите, тъй като се конкурират оферти с различна периодичност на подновяване, а това накърнява изискванията за прозрачност и съпоставимост на финансовите условия на офертите и следователно правото на ползвателя на свободен избор на договор, който да сключи. За да се справи с тези проблеми, AGCOM решава да определи периодичността на фактуриране, с която е свързана периодичността на подновяване, на месечна основа, що се отнася до стационарните телефонни услуги и свързаните с тях други оферти.
22
От друга страна, що се отнася до мобилните телефонни услуги, AGCOM установява, че голяма част от операторите вече са приели или възнамеряват да приемат периодичност на подновяване на офертите от четири седмици и че следователно съпоставимостта на тези оферти може да се осигури, като за тях се определи периодичност на подновяване било от един месец, било от четири седмици, или пък като се допуска изменение на периодичността на фактуриране само ако цената за ползвателя остане непроменена.
23
В края на започнатата от AGCOM процедура за обществено обсъждане този орган приема Решение № 121/17/CONS (наричано по-нататък „спорното решение“), което предвижда по-специално, че за стационарните телефонни услуги подновяването на оферти и фактурирането следва да се извършват всеки месец или на няколко месеца, а за мобилните телефонни услуги този период не може да бъде по-малък от четири седмици. Съгласно това решение в случай на оферти, свързани със стационарните телефонни услуги, се прилага периодичността, отнасяща се до последните. В посоченото решение се предвижда също, че операторите на мобилни телефонни услуги, които подновяват оферти и фактурират не всеки месец, а в друга периодичност, информират незабавно ползвателите за подновяването на офертата чрез изпращане на есемес съобщение.
24
Fastweb, Tim, Vodafone Italia и Wind Tre обжалват с четири отделни жалби спорното решение пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд на Лацио, Италия).
25
Тъй като тази юрисдикция отхвърля жалбите на жалбоподателите в главното производство, те обжалват пред Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), който е запитващата юрисдикция, като изтъкват по същество, първо, че разглежданото решение е прието, без да е налице правно основание, тъй като според тях нито италианският правен ред, нито този на Съюза предоставят на AGCOM правомощието да регламентира периодичността на подновяване на офертите за телефонни услуги и периодичността на фактуриране на тези услуги. Второ, те поддържат, че това решение нарушава принципа на пропорционалност, тъй като мерки, които биха ограничили в по-малка степен свободата на операторите на телефонни услуги, биха позволили постигането на целите, преследвани с въпросното решение. Трето, според тези жалбоподатели мерките в спорното решение нарушават принципа на равно третиране, тъй като няма никаква причина, обосноваваща различното правно третиране на операторите на мобилни телефонни услуги и операторите на стационарни телефонни услуги.
26
Запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че членове 13, 70 и 71 от Законодателен декрет № 259/2003 във връзка с член 2, параграф 12, букви h) и l) от Закон № 481/1995 и с член 1, параграф 6, буква b), точка 2 от Закон № 249/1997 могат да обосноват правомощието на AGCOM да определя периодичността на фактуриране на стационарните и мобилните телефонни услуги, както и периодичността на подновяване на търговските оферти за такива услуги с цел да се осигури защита на потребителите, макар тези разпоредби да не предвиждат изрично такова правомощие.
27
Според нея това правомощие е в съответствие с общата регулаторна рамка, която определя релевантните цели в областта на електронните съобщителни услуги, електронните съобщителни мрежи и свързаните с тях съоръжения и услуги и оставя на националните регулаторни органи (наричани по-нататък „НРО“) определянето на регулаторните мерки, които считат конкретно за най-подходящи за постигането на тези цели.
28
Всъщност според запитващата юрисдикция посоченото правомощие е в съответствие с целите на Рамковата директива, която е насочена към насърчаване на конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи, по-специално чрез гарантиране (както е посочено в член 8, параграф 2, буква а) от тази директива), че най-уязвимите лица извличат максимална полза, що се отнася до избора, цената и качеството. Освен това запитващата юрисдикция изтъква, че подобно правомощие би позволило да се насърчат интересите на гражданите на Съюза чрез гарантиране на високо равнище на защита на потребителите и чрез насърчаване на предоставянето на ясна информация, по-специално що се отнася до изискването за прозрачност на тарифите и условията за използване на електронните съобщителни услуги, в съответствие с разпоредбите на член 8, параграф 4, букви б) и г) от посочената директива. Тя посочва още, че видно от текста на тези разпоредби, те не изброяват изчерпателно средствата, позволяващи да се постигне целта за насърчаване на интересите на гражданите на Съюза. Затова според нея правомощията на НРО не се ограничават до прилагането на мерките, изрично посочени в тези разпоредби.
29
Запитващата юрисдикция допълва, че правомощието на AGCOM да определя периодичността на фактуриране на стационарните и мобилните телефонни услуги и периодичността на подновяване на търговските оферти за такива услуги, съответства и на предвидените в член 20, параграф 1, буква б) и член 21 от Директивата за универсалната услуга изисквания към държавите членки, целящи, от една страна, да се гарантира, че параметрите за качеството на услугата са посочени в договора между потребителя и предприятието, предоставящо електронно свързване или услуги от такова естество, и от друга страна, да се изисква от операторите на електронни съобщителни мрежи или електронни услуги да публикуват в ясна, разбираема и лесно достъпна форма прозрачна, сравнима, уместна и актуална информация в частност за приложимите цени и тарифи.
30
Според нея това правомощие не изглежда да противоречи и на членове 49 и 56 ДФЕС, тъй като мерките, които AGCOM може да приеме при упражняването на посоченото правомощие, не налагат на операторите на стационарни и мобилни телефонни услуги задължението да получат разрешение преди упражняването на дейността си, и запазват свободата на тези оператори да упражняват дейността си, определяйки финансовите елементи на договора.
31
На второ място, запитващата юрисдикция отбелязва, че спорното решение е в съответствие с принципа на пропорционалност. Всъщност според нея предвидените в това решение мерки позволяват на ползвателите да сравнят различните търговски оферти, тъй като тези мерки премахват риска такива оферти да изглеждат с по-ниски цени, произтичащи от изчисление, извършено въз основа на период, по-кратък от установения в практиката. Тя посочва още, че въпросното решение позволява на ползвателите на стационарни и мобилни телефонни услуги да контролират разходите, свързани с получената услуга.
32
Според запитващата юрисдикция алтернативни мерки като предоставянето на разположение на ползвателите на телефонни услуги на интерактивни ръководства или калкулатори за сравняване на търговските оферти въз основа на един и същ времеви параметър, не са ефективни, като се има предвид значителният брой ползватели в Италия, които не притежават смартфон или не използват интернет. Тя изтъква още, че мярка, състояща се в налагане на задължение за публикуване на прогноза за цената също и на месечна основа, би могла да засегне защитата на потребителите, тъй като подобно задължение би могло да породи объркване относно действителното съдържание на договорните клаузи относно периодичността.
33
Според запитващата юрисдикция предвидените в спорното решение мерки не накърняват прекомерно правата и интересите на операторите на стационарни и мобилни телефонни услуги, тъй като не засягат свободата им да избират цената на своите услуги и да предлагат търговски оферти при периодичност, по-голяма от четири седмици.
34
На трето място, запитващата юрисдикция счита, че спорното решение е съобразено с принципа на равно третиране, тъй като различната периодичност на фактуриране, предвидена за стационарните и мобилните телефонни услуги, произтича от обстоятелството, че тези два сектора на дейност не са обективно сравними поради съществуващите към момента на приемане на спорното решение разлики в търговските практики на доставчиците на тези услуги и в условията за заплащане на тяхната цена. Според тази юрисдикция за разлика от мобилните телефонни услуги, които в по-голямата си част се характеризират с периодичност на фактуриране и на подновяване на търговската оферта от четири седмици, както и със закупуването на предплатени услуги, при стационарните телефонни услуги преобладава месечната периодичност и те се заплащат предимно след предоставянето им чрез дебитиране на текущата сметка на ползвателя.
35
Ето защо според запитващата юрисдикция периодичност на фактуриране и на подновяване на търговската оферта от четири седмици би позволила на ползвателите на мобилни телефонни услуги да сравнят съответните оферти. Тя изтъква още, че предоставянето на ползвателите на посочените услуги на информация относно остатъчния кредит, както и относно периодичността на фактуриране и на подновяване на търговската оферта е достатъчно, за да се позволи на въпросните ползватели да контролират разходите, свързани с получената услуга. За сметка на това, тъй като заплащането на стационарни телефонни услуги след тяхната доставка затруднява контрола върху разходите, свързани с тези услуги, този контрол може да се осигури чрез налагане на предвидена в договора периодичност (свързана с конкретен ден) от един месец или няколко месеца.
36
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Изисква ли правилното тълкуване на член 267 ДФЕС националната юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, да отправи преюдициално запитване по въпрос относно тълкуването на правото [на Европейския съюз], който е релевантен в контекста на главния спор, дори ако може да се изключи наличието на съмнение относно тълкуването на смисъла на съответната европейска разпоредба — като се имат предвид присъщите на правото [на Европейския съюз] терминология и смисъл, които могат да се придадат на думите, съдържащи се в съответната разпоредба, европейският нормативен контекст, в който тя се вписва, и целите за защита, мотивирали приемането ѝ, и като се отчита етапът на развитие на европейското право в момента, в който съответната разпоредба следва да се приложи в рамките на националното съдебно производство — но от субективна гледна точка, с оглед на практиката на други правораздавателни органи, не е възможно да се изложат обстойни мотиви, че тълкуването, направено от сезирания съд, е същото като това, което може да бъде дадено от юрисдикциите на другите държави членки и от Съда, когато им бъде поставен същият въпрос?
2.
Недопустима ли е съгласно правилното тълкуване на членове 49 и 56 ДФЕС, както и на хармонизираната регулаторна рамка, изложена в [Директивата за достъпа, Директивата за разрешение, Рамковата директива и Директивата за универсалната услуга], и по-конкретно член 8, параграфи 2 и 4 от [Рамковата директива], член 3 от [Директивата за разрешение] и членове 20, 21 и 22 от [Директивата за универсалната услуга], национална правна уредба като произтичащата от членове 13, 70 и 71 от Законодателен декрет № 259/2003 във връзка с член 2, параграф 12, букви h) и l) от Закон № 481/1995 и с член 1, параграф 6[, буква b)], точка 2 от Закон № 249/1997, която предоставя на националния регулаторен орган в областта на електронните съобщения правомощието да наложи: i) за мобилните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране най-малко на всеки четири седмици, като за съответните икономически оператори, които подновяват оферти и издават фактури не всеки месец, а в друг интервал, се предвижда задължението незабавно да информират потребителите за подновяването на офертата чрез изпращане на есемес; ii) за стационарните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране всеки месец или на няколко месеца; iii) в случай на оферти за пакетни услуги, включващи стационарни телефонни услуги — прилагане на интервала, отнасящ се до последните?
3.
Недопустимо ли е съгласно правилното тълкуване и прилагане на принципа на пропорционалност във връзка с членове 49 и 56 ДФЕС, както и хармонизираната регулаторна рамка, изложена в [Директивата за достъпа, Директивата за разрешение, Рамковата директива и Директивата за универсалната услуга], и по-конкретно член 8, параграфи 2 и 4 от [Рамковата директива], член 3 от [Директивата за разрешение] и членове 20, 21 и 22 от [Директивата за универсалната услуга], приемането на регулаторни мерки от националния регулаторен орган в областта на електронните съобщения, с които се налага: i) за мобилните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране най-малко на всеки четири седмици, като за съответните икономически оператори, които подновяват офертите и издават фактури не всеки месец, а в друг интервал, се предвижда задължението незабавно да информират потребителите за подновяването на офертата чрез изпращане на есемес; ii) за стационарните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране всеки месец или на няколко месеца; iii) в случай на оферти за пакетни услуги, включващи стационарни телефонни услуги — прилагането на интервала, отнасящ се до последните?
4.
Недопустимо ли е съгласно правилното тълкуване и прилагане на принципите на недопускане на дискриминация и равно третиране съвместно с членове 49 и 56 ДФЕС, както и хармонизираната регулаторна рамка, изложена в [Директивата за достъпа, Директивата за разрешение, Рамковата директива и Директивата за универсалната услуга], и по-конкретно член 8, параграфи 2 и 4 от [Рамковата директива], член 3 от [Директивата за разрешение] и членове 20, 21 и 22 от [Директивата за универсалната услуга], приемането на регулаторни мерки от националния регулаторен орган в областта на електронните съобщения, с които се налага: i) за мобилните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране най-малко на всеки четири седмици, като за съответните икономически оператори, които подновяват офертите и издават фактури не всеки месец, а в друг интервал, се предвижда задължение незабавно да информират потребителите за подновяването на офертата чрез изпращане на есемес; ii) за стационарните телефонни услуги — подновяване на офертите и фактуриране всеки месец или на няколко месеца; iii) в случай на оферти за пакетни услуги, включващи стационарни телефонни услуги — прилагането на интервала, отнасящ се до последните?“.
37
На 25 октомври 2021 г. Съдът изпраща на запитващата юрисдикция препис от решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799), като я приканва да посочи дали с оглед на това решение поддържа преюдициалното запитване. С определение от 23 ноември 2021 г. посочената юрисдикция преценява, от една страна, да оттегли първия преюдициален въпрос и от друга страна, да поддържа останалите въпроси.
По допустимостта на преюдициалното запитване
38
Италианското правителство поддържа, че преюдициалните въпроси са недопустими.
39
Всъщност тези въпроси били чисто хипотетични и абстрактни и представлявали искане за становище, формулирано без оглед на особеностите на спора в главното производство.
40
Освен това целта на преюдициалното запитване била не да се разсее съмнение на запитващата юрисдикция относно правилното тълкуване на приложимите към този спор правила на Съюза, а да се потвърди убеждението на тази юрисдикция относно начина, по който следва да се тълкуват тези правила.
41
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като отправените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 7 февруари 2023 г., Confédération paysanne и др. (Произволна мутагенеза инвитро), C‑688/21, EU:C:2023:75, т. 32 и цитираната съдебна практика).
42
Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 7 февруари 2023 г., Confédération paysanne и др. (Произволна мутагенеза инвитро), C‑688/21, EU:C:2023:75, т. 33 и цитираната съдебна практика).
43
От акта за преюдициално запитване по същество е видно, че вторият, третият и четвъртият въпрос произтичат по-специално от доводите на жалбоподателите в главното производство, че спорното решение, което е прието в съответствие с приложимата национална правна уредба и чиято законосъобразност се оспорва в главното производство, нарушава правото на Съюза, защото няма норма на Съюза, която да предоставя на AGCOM правомощието да определя периодичността на подновяване на договора за стационарни и мобилни телефонни услуги, както и периодичността на фактуриране на тези услуги, и защото това решение нарушава принципите на пропорционалност и на равно третиране.
44
Следователно не може да се приеме, че тези въпроси нямат никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или пък че са хипотетични.
45
Що се отнася до факта, че в акта си от 9 юли 2020 г. запитващата юрисдикция е изтъкнала отсъствието на съмнение за нея относно тълкуването, което следва да се даде на правилата на Съюза, които счита за релевантни за решаването на спора в главното производство, достатъчно е да се припомни, че дори да се приеме, че правилното тълкуване на тези правила е очевидно и няма място за някакво разумно съмнение, това не е доказателство, че преюдициалното запитване е недопустимо, и може най-много да освободи запитващата юрисдикция от задължението ѝ по член 267, трета алинея ДФЕС да отправи преюдициално запитване (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2023 г., Confédération paysanne и др. (Произволна мутагенеза инвитро), C‑688/21, EU:C:2023:75, т. 35).
46
По изложените съображения преюдициалното запитване следва да се приеме за допустимо.
По преюдициалните въпроси
47
Най-напред, следва да се отбележи, че Директивата за достъпа и Директивата за разрешение хармонизират (в съответствие с член 1 от тях), от една страна, начина, по който държавите членки регулират достъпа до електронните съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях, и от друга страна, правилата и условията за разрешение на електронните съобщителни мрежи и услуги. Поради това те не са релевантни за разрешаването на спора в главното производство, тъй като правомощията на AGCOM, до които се отнася този спор, очевидно не попадат в материалния им обхват.
48
При това положение следва да се приеме, че с втория, третия и четвъртия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 49 и 56 ДФЕС, както и разпоредбите на Рамковата директива и на Директивата за универсалната услуга, и по-специално член 8, параграфи 2 и 4 от Рамковата директива и членове 20—22 от Директивата за универсалната услуга, разглеждани във връзка с принципите на пропорционалност и на равно третиране, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предоставя на НРО правомощието да приеме решение, с което се налага, от една страна, за операторите на мобилни телефонни услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на търговските оферти от най-малко четири седмици, и от друга страна, за операторите на стационарни телефонни услуги и на свързани с тях услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на такива оферти от един месец или няколко месеца.
49
Най-напред следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика всяка национална мярка в област, предмет на изчерпателна хармонизация на равнището на Съюза, трябва да бъде оценявана с оглед на разпоредбите на тази мярка за хармонизация, а не с оглед на тези на първичното право (решение от 17 септември 2020 г., Hidroelectrica, C‑648/18, EU:C:2020:723, т. 25 и цитираната съдебна практика).
50
За сметка на това, когато извършената хармонизация не е изчерпателна, националните мерки за прилагане на разпоредбите на мярката за хармонизация трябва да се преценяват с оглед не само на последната мярка, но и на релевантните разпоредби от първичното право (вж. в този смисъл решения от 12 ноември 2015 г., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, т. 48, от 8 март 2017 г., Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, т. 26, и от 7 септември 2017 г., Eqiom и Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, т. 18).
51
В това отношение от трайно установената съдебна практика следва, че нито Рамковата директива, нито Директивата за универсалната услуга предвиждат пълна хармонизация на аспектите, свързани със защитата на потребителите (вж. в този смисъл решение от 14 април 2016 г., Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, т. 32 и цитираната съдебна практика). Следователно разглежданата в главното производство национална уредба трябва да се прецени с оглед както на тези директиви, така и на членове 49 и 56 ДФЕС, доколкото се отнася до аспекти, които не са включени в директивите (решение от 11 декември 2019 г., TV Play Baltic, C‑87/19, EU:C:2019:1063, т. 33 и цитираната съдебна практика).
Рамковата директива и Директивата за универсалната услуга
52
Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда, за да се тълкува разпоредба от правото на Съюза, трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ, както и целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част (решение от 17 ноември 2022 г., TOYA, C‑243/21, EU:C:2022:889, т. 36 и цитираната съдебна практика).
53
Що се отнася до член 8 от Рамковата директива, следва да се припомни, че съгласно параграф 1, първа алинея от него държавите членки гарантират, че НРО предприемат всички разумни мерки, насочени към постигането на целите, посочени по-специално в параграфи 2 и 4 от този член, като тези мерки трябва да бъдат пропорционални на въпросните цели.
54
По-специално, от една страна, член 8, параграф 2, буква а) от тази директива предвижда, че НРО насърчават конкуренцията при доставката на електронни съобщителни мрежи и услуги и на свързани съоръжения и услуги чрез гарантиране, че крайните ползватели извличат максимална полза, що се отнася в частност до избора и цената (вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, т. 35).
55
От друга страна, съгласно член 8, параграф 4, букви б) и г) от посочената директива НРО насърчават интересите на гражданите на Съюза inter alia чрез гарантиране на високо равнище на защита за потребителите в техните отношения с доставчиците и чрез насърчаване на предоставянето на ясна информация, по-специално що се отнася до изискванията за прозрачност на тарифите и условията за използване на обществено достъпни електронни съобщителни услуги.
56
Макар от тези разпоредби да не следва, че НРО трябва да разполагат с правомощието да регулират периодичността на фактуриране и на подновяване на търговските оферти от страна на операторите на телефонни услуги, все пак използването на изразите „inter alia“ или „по-специално“ в член 8, параграфи 2 и 4 от Рамковата директива показва, че мерките, които могат да бъдат приети от НРО за целите на изпълнението на възложените от тези разпоредби задачи и за целите на преследването на предвидените в тях цели, не са посочени изчерпателно.
57
Що се отнася до целите на общата регулаторна рамка, следва да се отбележи, че съгласно член 1, параграф 1 от Рамковата директива във връзка със съображение 16 от нея целта на тази директива е да установи хармонизирана рамка за регулирането на електронните съобщителни услуги, електронните съобщителни мрежи и свързаните с тях съоръжения и услуги. Посочената директива установява задачите на НРО, както и съвкупност от процедури за осигуряване на хармонизирано прилагане на общата регулаторна рамка в целия Съюз. По този начин Рамковата директива възлага на НРО специфични задачи за регулиране на пазарите на електронните съобщения (решение от 11 март 2010 г., Telekomunikacja Polska, C‑522/08, EU:C:2010:135, т. 21).
58
От това следва, че тази директива, която не извършва пълна хармонизация, както бе припомнено в точка 51 от настоящото решение, няма за цел да състави конкретен и изчерпателен списък на правомощията, които държавите членки могат да предоставят на НРО, за да се гарантира изпълнението на тези задачи и осъществяването на посочените цели.
59
Именно в този контекст Съдът е постановил, че при изпълнение на регулаторните си функции НРО разполагат с широки правомощия, за да могат да преценяват нуждата от регулиране на даден пазар в зависимост от положението във всеки конкретен случай (решения от 15 септември 2016 г., Koninklijke KPN и др., C‑28/15, EU:C:2016:692, т. 36, и от 19 октомври 2016 г., Ormaetxea Garai и Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, т. 48).
60
При това положение национална правна уредба, която подобно на разглежданата в главното производство национална правна уредба предоставя на НРО правомощието с цел защита на крайните ползватели да приема решения, гарантиращи в частност по-голяма прозрачност и съпоставимост на търговските оферти и на фактурирането на телефонните услуги, допринася за постигането на целите, посочени в член 8 от Рамковата директива, и по-специално на посочената в член 8, параграф 2, буква а) от нея цел за защита на интересите на тези ползватели, както и на посочените в член 8, параграф 4, букви б) и г) от въпросната директива цели за гарантиране на високо равнище на защита на потребителите в техните отношения с доставчиците и за насърчаване на предоставянето на ясна информация, по-специално що се отнася до тарифите на обществено достъпните електронни съобщителни услуги.
61
От горното следва, че правомощието за регулиране на периодичността на подновяване на търговските оферти и на фактуриране на телефонните услуги по принцип би могло да се впише сред правомощията, с които трябва да разполагат НРО, за да могат да изпълняват задачите и да постигнат целите, поставени от Рамковата директива.
62
При все това, за да бъде в съответствие с тази директива, упражняването на въпросното правомощие трябва по-специално да бъде пропорционално на преследваните цели (в съответствие с член 8, параграф 1, първа алинея от посочената директива) и да зачита принципа на равно третиране, както по същество изисква член 8, параграф 5, буква б) от същата директива.
63
В това отношение запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите по спора в главното производство и да тълкува националната правна уредба, трябва да определи дали и в каква степен спорното решение отговаря на тези изисквания. При все това Съдът, от който се иска да предостави полезен отговор на тази юрисдикция, е компетентен да ѝ даде указания, изведени от преписката по делото по главното производство и от представените пред него писмени становища, като тези указания са от такова естество, че да позволят на посочената юрисдикция да се произнесе (решения от 7 септември 2022 г., Cilevičs и др., C‑391/20, EU:C:2022:638, т. 72 и 73 и цитираната съдебна практика, и от 2 февруари 2023 г., Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland, C‑372/21, EU:C:2023:59, т. 38).
64
Що се отнася до принципа на пропорционалност, конкретизиран в член 8, параграф 1, първа алинея от Рамковата директива, следва да се припомни, че спазването му предполага по-специално с разглежданата мярка да може съгласувано и последователно да се гарантира, без да се надхвърля необходимото, постигането на преследваните цели, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели (вж. в този смисъл решения от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 46 и цитираната съдебна практика, и от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 70).
65
В това отношение с оглед на предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно, най-напред, че упражняването от AGCOM на предоставеното от италианското право правомощие да налага минимална периодичност както на подновяването на търговските оферти, така и на фактурирането на електронните съобщителни услуги, би могло да отстрани проблемите, констатирани от този орган в хода на общественото обсъждане, осъществено преди приемането на спорното решение. Всъщност определянето на еднаква периодичност позволява на крайните ползватели да сравнят различните търговски оферти и да бъдат напълно запознати с финансовите тежести, произтичащи от предлаганите им договори, да избегнат създаването на привидност за по-ниски цени, произтичаща от изчисление, извършено въз основа на по-кратък период от установения в практиката, както и да контролират разходите за получената услуга, по-специално що се отнася до мобилните телефонни услуги в Италия, които в по-голямата си част са предплатени услуги. Следователно разглежданата в главното производство национална правна уредба е в състояние да гарантира постигането на преследваната цел.
66
По-нататък, самата запитваща юрисдикция уточнява по същество, че мерките, до които се отнася спорното решение и които са приети в съответствие с приложимата правна уредба, са най-малко ограничителни за целите на ефективното гарантиране на защитата на потребителите с оглед на установените от AGCOM проблеми. Всъщност алтернативни мерки като предоставянето на интерактивни ръководства или калкулатори за сравняване на търговските оферти въз основа на един и същ времеви параметър, може да се окажат неефективни, като се има предвид значителният брой ползватели в Италия, които не притежават смартфон или не използват интернет. Освен това с налагането на задължение за публикуване на прогноза за цената също и на месечна основа, би могло да се засегне защитата на потребителите, тъй като подобно задължение би могло да породи объркване относно действителното съдържание на договорните клаузи относно периодичността на фактуриране.
67
Накрая, мерките, до които се отнася спорното решение, не засягат прекомерно правата и интересите на операторите на телефонни услуги, тъй като (както е видно от преписката, с която разполага Съдът) те не засягат в частност свободата им да определят цената на своите услуги и да предлагат търговски оферти при периодичност, по-голяма от четири седмици. Следователно тези мерки не изглежда да причиняват несъразмерни с преследваните цели неудобства.
68
Що се отнася до спазването на принципа на равно третиране, конкретизиран в член 8, параграф 5, буква б) от Рамковата директива, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика този принцип изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (решение от 15 септември 2022 г., Brown/Комисия и Съвет, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, т. 66 и цитираната съдебна практика).
69
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че различното третиране на разглежданите в главното производство мобилни и стационарни телефонни услуги произтича от обстоятелството, че към момента на приемане на спорното решение тези две категории услуги не са се намирали в сходно положение.
70
Видно от практиката на Съда, съпоставимостта на положенията с цел да се определи дали е налице нарушение на принципа на равно третиране, трябва да се преценява с оглед на предмета и целта на разглежданата национална правна уредба (вж. в този смисъл решения от 16 декември 2008 г., Arcelor Atlantique et Lorraine и др., C‑127/07, EU:C:2008:728, т. 25 и 26, от 9 март 2017 г., Милкова, C‑406/15, EU:C:2017:198, т. 56 и 57, и от 26 юни 2018 г., MB (Промяна на пола и пенсия за осигурителен стаж и възраст), C‑451/16, EU:C:2018:492, т. 42).
71
В настоящия случай, тъй като разглежданата национална правна уредба има за цел да позволи на НРО да гарантира защитата на потребителите, като осигури по-специално единна база за сравнение на търговските оферти и като позволи по-добър контрол върху разходите за получената услуга, разликите, дължащи се на характеристиките на различните категории услуги, в частност разликите, свързани с преобладаващата периодичност на фактуриране и на подновяване на тези оферти на различните пазари, както и споменатите в точка 34 от настоящото решение разлики, свързани с условията за заплащане на цената на тези услуги, свидетелстват за липса на съпоставимост на положенията на тези категории услуги.
72
Ето защо изглежда, че спорното решение третира различно различни положения.
73
От това следва, че освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при проверката, която трябва да извърши, упражняването на правомощията, предоставени на AGCOM с разглежданата в главното производство национална правна уредба при приемането на спорното решение, е пропорционално на преследваните цели и е съобразено с принципа на равно третиране.
74
При все това следва да се припомни, че в контекста на минимална хармонизация държавите членки могат да запазват или да приемат по-строги разпоредби в съответната област, стига обаче същите да не могат да застрашат сериозно постигането на предписания от разглежданите директиви резултат (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2016 г., Muladi, C‑447/15, EU:C:2016:533, т. 43).
75
В това отношение, дори да трябва да се приеме, че разглежданата в главното производство национална правна уредба предвижда по-строги разпоредби в областта на защитата на потребителите от предвидените в Рамковата директива и в Директивата за универсалната услуга, следва да се отбележи, че противно на поддържаното от Fastweb в писменото му становище, не може да се приеме, че ограничавайки възможността на телефонните оператори да модулират периодичността на търговските си оферти, тази правна уредба ограничава конкуренцията между операторите на телефонни услуги в Италия, тъй като тези оператори остават свободни да се конкурират по-специално чрез цената и качеството на предлаганите услуги.
76
В допълнение, що се отнася до членове 20 и 21 от Директивата за универсалната услуга, следва да се приеме, че посочената правна уредба не нарушава тези членове. Всъщност, както показват съответните им текстове, тези членове се отнасят до информацията, която трябва да съдържат договорите за предоставяне на услуги по свързване към обществена съобщителна мрежа и/или на обществено достъпни електронни съобщителни услуги, и до правото на абонатите да прекратят договора си в случай на изменение, както и до задълженията за прозрачност и публикуване на информация, които могат да бъдат наложени на предприятията, предоставящи обществени електронни съобщителни мрежи и/или обществено достъпни електронни съобщителни услуги. За сметка на това посочените разпоредби не се отнасят до условията за изпълнение на договорите за предоставяне на електронни съобщителни услуги, с които условия е свързана проблематиката за периодичността на фактуриране и на подновяване на търговските оферти.
77
Същото важи и за член 22 от тази директива, който се отнася до информацията относно качеството на услугите, която предприятията, предоставящи обществено достъпни електронни съобщителни мрежи и/или услуги, може да трябва да публикуват, както и до изискванията за качество на услугата, които НРО могат да определят.
78
Ето защо не може да се приеме, че разглежданата в главното производство национална правна уредба би могла сериозно да застраши постигането на предписания от Рамковата директива и от Директивата за универсалната услуга резултат.
79
По изложените съображения национална правна уредба като разглежданата в главното производство изглежда съобразена с посочените директиви.
Членове 49 и 56 ДФЕС
80
Запитващата юрисдикция иска да се установи още дали посочената национална правна уредба е съвместима с членове 49 и 56 ДФЕС.
81
Следва да се припомни, че като ограничения на свободата на установяване и/или на свободното предоставяне на услуги трябва да се разглеждат всички мерки, които забраняват, възпрепятстват или правят по-слабо привлекателно упражняването на гарантираните от членове 49 и 56 ДФЕС свободи (решение от 22 януари 2015 г., Stanley International Betting и Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, т. 45).
82
Понятието за ограничение обхваща приетите от държава членка мерки, които, макар да се прилагат без разлика, засягат достъпа до пазара на стопанските субекти от други държави членки (решения от 29 март 2011 г., Комисия/Италия, C‑565/08, EU:C:2011:188, т. 46, и от 14 февруари 2019 г., Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, т. 64).
83
В главното производство е безспорно, че мерките, включени в спорното решение и приети в съответствие с релевантната национална правна уредба, се прилагат без разлика в зависимост от мястото на установяване на доставчиците на телефонни услуги.
84
Fastweb обаче поддържа, че тези мерки представляват ограничение на свободата на установяване и на свободното предоставяне на услуги, тъй като според него Италианската република е единствената държава членка, в която НРО разполага с правомощието да определя минимална периодичност на фактуриране, и следователно оператор, установен в друга държава членка, ще трябва по-специално да приеме различна система за управление и фактуриране, за да се приспособи към италианската правна уредба, а това би породило допълнителни административни разходи за него.
85
В това отношение следва да се припомни, че по смисъла на Договора за функционирането на ЕС правна уредба на държава членка не може да представлява ограничение единствено поради обстоятелството че други държави членки прилагат правила, които не са толкова строги или са икономически по-изгодни за установените на тяхна територия лица, предоставящи сходни услуги (решение от 12 септември 2013 г., Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, т. 47 и цитираната съдебна практика).
86
От горното следва, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 50 и 51 от заключението си, че наличието на ограничение по смисъла на Договора за функционирането на ЕС не може да се изведе само от факта, че въведените със спорното решение ограничения не съществуват в други държави членки.
87
В случая от преписката, с която разполага Съдът, не следва, че изтъкнатите от Fastweb допълнителни административни разходи сами по себе си могат да разубедят икономическите оператори от други държави членки да упражнят свободите, гарантирани с членове 49 и 56 ДФЕС.
88
По изложените съображения на втория, третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че членове 49 и 56 ДФЕС, член 8, параграф 1, първа алинея, параграф 2, буква а), параграф 4, букви б) и г) и параграф 5, буква б) от Рамковата директива и членове 20—22 от Директивата за универсалната услуга, разглеждани във връзка с принципите на пропорционалност и на равно третиране, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която предоставя на НРО правомощието да приеме решение, с което се налага, от една страна, за операторите на мобилни телефонни услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на търговските оферти от най-малко четири седмици, и от друга страна, за операторите на стационарни телефонни услуги и на свързани с тях услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на такива оферти от един месец или няколко месеца, при условие че двете разглеждани категории услуги се намират в различно положение с оглед на предмета и целта на тази национална правна уредба.
По съдебните разноски
89
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Членове 49 и 56 ДФЕС, член 8, параграф 1, първа алинея, параграф 2, буква а), параграф 4, букви б) и г) и параграф 5, буква б) от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г., и членове 20—22 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга), изменена с Директива 2009/136/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г., разглеждани във връзка с принципите на пропорционалност и на равно третиране,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, която предоставя на националния регулаторен орган правомощието да приеме решение, с което се налага, от една страна, за операторите на мобилни телефонни услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на търговските оферти от най-малко четири седмици, и от друга страна, за операторите на стационарни телефонни услуги и на свързани с тях услуги — периодичност на фактуриране и на подновяване на такива оферти от един месец или няколко месеца, при условие че двете разглеждани категории услуги се намират в различно положение с оглед на предмета и целта на тази национална правна уредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.