62024CC0453
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 3 юли 2025 година (
1
)
Дело C‑453/24 [Хаденов] (
i
)
Наказателно производство
срещу
BC,
при участието на
Софийска градска прокуратура
(Преюдициално запитване, отправено от Софийски градски съд (България)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2005/214/ПВР — Взаимно признаване на финансовите санкции — Член 7, параграф 2, буква ж) — Основание за непризнаване и за неизпълнение — Уведомяване на заинтересованото лице за правото му да оспори решението за налагане на финансова санкция и за предвидения за тази цел срок — Член 7, параграф 3 — Задължение за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (
2
), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
3
).
2.
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано от Bezirkshauptmannschaft Neusiedl am See (административен орган на окръг Нойзидъл ам Зее, Австрия) (наричан по-нататък „BHM“) за признаване и изпълнение в България на финансова санкция, наложена на BC в Австрия поради неплащане на пътна такса на автомагистрала.
3.
Съгласно член 6 от Рамково решение 2005/214 компетентните органи на изпълняващата държава членка са длъжни да признаят решение, което е предадено в съответствие с член 4 от същото рамково решение, без да се изисква никаква друга формалност, и трябва незабавно да вземат всички необходими мерки за неговото изпълнение, освен ако компетентният орган реши да се позове на някое от основанията за непризнаване или за неизпълнение, предвидени в член 7 от посоченото рамково решение.
4.
Софийски градски съд (България), който е запитващата юрисдикция, възнамерява да приложи факултативното основание за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214.
5.
Според тази разпоредба компетентният орган на изпълняващата държава членка може да откаже да признае и изпълни решението за налагане на финансова санкция, ако е установено, че според удостоверението по член 4 от това рамково решение, когато производството е писмено, заинтересованото лице не е било уведомено в съответствие със законодателството на решаващата държава членка, лично или чрез компетентен по националното законодателство представител, за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок.
6.
В член 7, параграф 3 от Рамково решение 2005/214 обаче се посочва, че преди да реши да не признае и да не изпълни изцяло или частично дадено решение, позовавайки се по-специално на това основание, компетентният орган на изпълняващата държава членка трябва да се консултира с компетентния орган на решаващата държава членка чрез всички подходящи способи и ако е целесъобразно трябва да поиска незабавно всякаква необходима информация.
7.
С въпросите си запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни предмета и обхвата на това задължение за консултиране, както и разпределението на правомощията между органите на решаващата държава членка и на изпълняващата държава членка.
II. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
8.
На 24 ноември 2023 г. BHM постановява решение, с което налага на българския гражданин BC финансова санкция в размер на 350 евро (наричано по-нататък „решението от 24 ноември 2023 г.“) за нарушаване на редица разпоредби от Bundesstrassen Mautgesetz 2002 (Закон за пътните такси по федералните пътища) (
4
) от 16 юли 2002 г. Решението влиза в сила на 12 януари 2024 г.
9.
BHM се обръща към Софийски градски съд за признаване и изпълнение на решението от 24 ноември 2023 г. в качеството му на компетентен орган за изпълнението съгласно Рамково решение 2005/214.
10.
От изпратеното на запитващата юрисдикция удостоверение (
5
), придружаващо това решение, е видно, че по случая е проведено писмено производство и че в съответствие с австрийското законодателство BC е бил уведомен лично или чрез компетентен представител за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, както и че не е обжалвал в определения срок. Това удостоверение се придружава от решението от 24 ноември 2023 г. на български и немски език, в което се посочват нарушението, наложената глоба, начинът и срокът за нейното обжалване, а именно две седмици. От начина на оформяна на това решение е видно, че то е изпратено, за да бъде връчено на санкционираното лице.
11.
Посоченото удостоверение обаче съдържа и отбелязването „без доказателство за доставка“.
12.
От това отбелязване запитващата юрисдикция заключава, че няма доказателство за реалното връчване на решението от 24 ноември 2023 г. на BC. Освен това в хода на производството по признаване и изпълнение на това решение тя установява, че BC е обявил пред българските общински власти два адреса: „постоянен адрес“, а именно посоченият в удостоверението и в същото решение, както и „настоящ адрес“. Връзка с BC не можела да се установи на никой от тези два адреса, като той не бил във връзка и със служебно определения му защитник.
13.
Този защитник възразява срещу признаването и изпълнението на решението от 24 ноември 2023 г., подчертавайки по-специално, че то не е било връчено на BC и че последният не е могъл да упражни правото си да го оспори.
14.
Липсата на доказателство, че BC е била надлежно уведомен за решението от 24 ноември 2023 г., и констатацията на запитващата юрисдикция, че BC не живее на адреса, на който е било изпратено това решение, я карат да приеме, че член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214 е приложим. BC всъщност не бил уведомен лично или чрез упълномощен представител за решението от 24 ноември 2023 г. и за правото си да го обжалва.
15.
Освен това липсата в удостоверението на данни за реалното връчване на това решение според запитващата юрисдикция означава също, че член 20, параграф 3 от това рамково решение (
6
) не е бил спазен, що се отнася до правото на информация относно обвинението, което право санкционираното лице черпи от член 6, параграф 3 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (
7
), и до правото на участие в евентуално съдебно производство, след писмената фаза на производството, което право санкционираното лице черпи от член 8, параграф 6 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (
8
).
16.
Тъй като обаче основанието за отказ по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214 е факултативно, запитващата юрисдикция счита, че има избор между два начина на действие. Първо, тя можела да откаже да признае и изпълни решението от 24 ноември 2023 г., като така щял да се осуети механизмът за съдебно сътрудничество по наказателни дела и щяла да се благоприятства ненаказуемостта. Второ, тя можела да признае и изпълни това решение, като така щели да се нарушат правата, които BC черпи от правото на Съюза.
17.
Поради това запитващата юрисдикция се пита дали може да се подходи по трети начин, за да удовлетворят всички защитени интереси, най-напред, като се гарантира правото на санкционираното лице на оспорване и на лично участие в последващото производство, и след това, като решението за налагане на финансова санкция се признае, ако не е отменено след евентуалното обжалване от същото лице.
18.
По-конкретно, запитващата юрисдикция предлага да съдейства на издалия това решение орган, за да се осигури право на обжалване на санкционираното лице, тъй като то било лишено от това право поради липсата на реално връчване на посоченото решение.
19.
На практика компетентният орган на изпълняващата държава членка щял да се свърже с компетентния орган на решаващата държава членка, за да го запита дали, предвид липсата на надлежно връчване на решението за налагане на финансова санкция, санкционираното лице има право да възрази против това решение — било като направи първоначално възражение, ако според този орган срокът за обжалване не е започнал да тече, било като поиска възстановяване на посочения срок.
20.
На първо място, при утвърдителен отговор на компетентния орган на решаващата държава членка, евентуално уточняващ срока, в който лицето може да възрази, компетентният орган на изпълняващата държава членка щял да може — използвайки всички средства, които неговото национално право му предоставя — да връчи надлежно на посоченото лице решението за налагане на финансова санкция, уведомявайки го за въпросния срок за възражение. По този начин основанието за непризнаване и за неизпълнение, предвидено в член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214, вече нямало да е приложимо.
21.
Компетентният орган на изпълняващата държава членка можел да спре висящото пред него производство, за да изчака резултата от възражението на санкционираното лице. Ако то не направи такова или ако същото бъде отхвърлено, щяла да отпадне пречката пред признаването и изпълнението на решението за налагане на финансова санкция.
22.
На второ място, ако компетентният орган на решаващата държава членка отговорел на компетентния орган на изпълняващата държава членка, че вече няма възможности за правна защита, можело последният да трябва да приложи основанието за непризнаване и за неизпълнение, предвидено в член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214.
23.
Според запитващата юрисдикция този подход щял да допринесе да се засили ефективността на сътрудничеството между компетентните органи на държавите членки и спазването на правата, които санкционираните лица черпят от правото на Съюза. Този подход щял бъде в съответствие и с принципа на взаимно признаване (
9
).
24.
Запитващата юрисдикция уточнява, че българското право задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да запознае засегнатото лице с решението за налагане на финансова санкция и след това да го изслуша (
10
). Освен това българското право позволявало на същия орган да поиска допълнителна информация от издалия решението орган, без да поставя ограничения относно обхвата на искането (
11
). Освен това българското право задължавало компетентния български съд да се консултира с този орган, преди да откаже да признае решението за налагане на финансова санкция (
12
).
25.
Българското право освен това задължавало компетентния български съд да уведоми санкционираното лице за правата му, които то има в националното производство по признаване на решението за налагане на финансова санкция (
13
). Макар да уточнява, че това задължение не е предназначено да се приложи към санкционното производство, вече провело се в решаващата държава членка, запитващата юрисдикция счита, че това задължение може да се тълкува разширително. Така въз основа на изрично искане на органа, издал решението за налагане на финансова санкция, компетентният орган на изпълняващата държава членка можел да уведоми санкционираното лице за правата, с които разполага в производството по издаване на това решение, по-специално относно възможностите за подаване на възражение против това решение.
26.
За да подкрепи предлаганото от нея разрешение, запитващата юрисдикция се позовава на практиката на Съда, от която следва, че член 6 от Директива 2012/13 допуска правна уредба на държава членка, по силата на която двуседмичният срок за подаване на възражение срещу присъда започва да тече от връчването ѝ на съдебния адресат на лицето, срещу което тя е постановена, при условие че щом това лице е узнало за нея, то действително разполага с двуседмичен срок, за да подаде възражение срещу тази присъда, евентуално след или в производство по възстановяване на срок (
14
). Запитващата юрисдикция всъщност посочва, че в такава хипотеза осъденото лице има право да поиска и да получи възстановяване на срока за обжалване. Според тази юрисдикция предложеният от нея механизъм би могъл да е достатъчно ефективен, ако австрийските власти приемат за възможно да тълкуват своето право по същия или сходен начин.
27.
Запитващата юрисдикция уточнява още, че тъй като Съдът вече е посочил за Директива 2012/13, че тя не урежда въпроса по какъв начин информацията относно обвинението следва да бъде предоставена на обвиняемия (
15
), няма никаква пречка компетентният орган на изпълняващата държава членка да подпомогне компетентния орган на решаващата държава членка при задължителното предоставяне на информация на санкционираното лице.
28.
Съдът също така приел, че е възможно обвиняемият да бъде уведомен за обвинението едва на етапа на изпълнението на влезлия в сила съдебен акт, като акцентира на правото на защита след това уведомяване (
16
).
29.
Запитващата юрисдикция обаче има съмнения дали ролята, която по този начин би могъл да играе компетентният орган на изпълняващата държава членка при предоставянето на информация на санкционираното лице, е съвместима с Рамково решение 2005/214.
30.
Запитващата юрисдикция всъщност посочва, че това рамково решение не съдържа насоки в този смисъл. Тя по-специално установява, че процедурата по консултиране, предвидена в член 7, параграф 3 от посоченото рамково решение, се отнася до събиране на определена информация — а не до предприемане на действия с цел осъществяване на липсващо до този момент уведомяване.
31.
При това положение Софийски градски съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Задължението за признаване по чл. 6 от Рамково решение 2005/214, възможността за провеждане на консултации по чл. 7, [параграф] 3 от Рамковото решение, както и принципът за избягване на ненаказуемостта, може ли да се тълкуват като предоставящи възможност на изпълняващия орган, след като констатира, че е налице факултативно основание за отказ по чл. 7, [параграф] 2, б. ж) […] от [посоченото рамково] решение:
[а)]
да проведе консултация с решаващия орган по реда на чл. 7, [параграф] 3 от [същото рамково] решение, с цел установяване дали санкционираното лице разполага с актуална възможност да подаде възражение против решението за налагане на финансова санкция;
[б)]
при положителен отговор да връчи на санкционираното лице решението за налагане на финансова санкция и да му разясни правото на възражение;
[в)]
да изчака резултата от евентуалното възражение, като го отчете при постановяване на акта си по същество[?]“.
32.
Писмено становище представя Европейската комисия.
III. Анализ
33.
Запитващата юрисдикция трябва да се произнесе по признаването и изпълнението на решение за налагане на финансова санкция съгласно Рамково решение 2005/214. Тя изхожда от констатацията, че факултативното основание за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение може да се окаже приложимо поради противоречивите отбелязвания, съдържащи се в удостоверението по член 4 от посоченото рамково решение. Запитващата юрисдикция съответно може, било да откаже да признае и изпълни такова решение, било да го признае и изпълни въпреки тази констатация.
34.
Преди да се произнесе, запитващата юрисдикция обаче би искала да знае дали Рамково решение 2005/214 може да се тълкува в смисъл, че ѝ позволява в качеството на компетентен орган на изпълняващата държава членка да отстрани порока, който засяга връчването на разглежданото решение и може да доведе до прилагане на факултативното основание за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение. Тя по-специално иска да знае какви са правилата и обхвата на съдействието, което може да окаже на компетентния орган на решаващата държава членка, така че това основание да отпадне.
А.
По първия преюдициален въпрос
35.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да се произнесе дали член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка, носено от компетентния орган на изпълняващата държава членка преди последният да може да реши да не признае и да не изпълни решение за налагане на финансова санкция, когато производството е писмено, може да се отнася за наличието на възможност санкционираното лице да оспори това решение по законодателството на решаващата държава членка.
1. По допустимостта
36.
Според Комисията този въпрос има хипотетичен характер и съответно е недопустим. Тя посочва, че съгласно член 7, параграф 3 от Рамково решение 2005/214 компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да се консултира с компетентния орган на решаващата държава членка, преди да реши да не признае и да не изпълни решението за налагане на финансова санкция. Запитващата юрисдикция обаче вече била установила, че основанието за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение е налице, а това тя не можела да направи, докато не се консултира с компетентния орган на решаващата държава членка. Това кара Комисията да се съмнява в релевантността на първия въпрос, докато не се проведе консултирането с последния орган.
37.
В това отношение съгласно практиката на Съда в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото в главното производство — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Ето защо, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (
17
).
38.
Следователно въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, за чието определяне само той носи отговорност и чиято точност Съдът не е длъжен да проверява, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
18
).
39.
В разглеждания случай според мен от обясненията, дадени от запитващата юрисдикция в акта ѝ за преюдициално запитване, ясно следва, че с първия си въпрос тя иска да получи уточнения относно предмета и обхвата на задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка, предвидено в член 7, параграф 3 от Рамково решение 2005/214, за да може, след като се проведе това консултиране, да вземе отношение по евентуалното прилагане на основанието за непризнаване и за неизпълнение, съдържащо се в член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение. Ето защо според мен този въпрос не може да се счете за недопустим.
2. По същество
40.
В самото начало следва да се припомни, както става ясно по-конкретно от членове 1 и 6 и от съображения 1 и 2, че Рамково решение 2005/214 има за цел да създаде ефикасен механизъм за трансгранично признаване и изпълнение на влезлите в сила решения за налагане на финансова санкция на физическо или юридическо лице вследствие на извършването на някое от изброените в член 5 правонарушения (
19
).
41.
Целта на Рамковото решение всъщност е, без да се хармонизират законодателствата на държавите членки в областта на наказателното право, да се гарантира изпълнението на финансовите санкции в държавите членки благодарение на принципа на взаимно признаване (
20
).
42.
Принципът на взаимно признаване, на който се основава системата на Рамково решение 2005/214, означава съгласно член 6 от последното, че държавите членки по принцип са длъжни да признаят решение за налагане на финансова санкция, което е предадено в съответствие с член 4 от това рамково решение, без да се изисква никаква друга формалност, и незабавно да вземат всички необходими мерки за неговото изпълнение, като основанията да се откаже признаване или изпълнение на такова решение трябва да се тълкуват ограничително (
21
).
43.
Що се отнася до тези основания, в член 7, параграфи 1 и 2 от посоченото рамково решение изрично се изброяват основанията за непризнаване и за неизпълнение на решенията, попадащи в приложното му поле.
44.
Освен това съгласно член 3 от Рамково решение 2005/214 то не може да води до промяна в задължението да се зачитат основните права и основните правни принципи, закрепени в член 6 ДЕС. Ето защо в член 20, параграф 3 от това рамково решение се предвижда също, че признаването и изпълнението на решение за налагане на финансова санкция могат да бъдат отказани от компетентния орган на изпълняващата държава членка, ако са нарушени основни права или основни правни принципи, определени с член 6 ДЕС (
22
).
45.
Поради това, когато удостоверение по член 4 от Рамково решение 2005/214, придружаващо решението за налагане на финансова санкция, навежда на мисълта, че може да са били нарушени основни права или основни правни принципи, определени в член 6 ДЕС, компетентните органи на изпълняващата държава членка могат да откажат да признаят и да изпълнят такова решение при наличие на някое от основанията за непризнаване и за неизпълнение, изброени в член 7, параграфи 1 и 2 от това рамково решение, както и въз основа на член 20, параграф 3 от него (
23
).
46.
Поради това адресатите на решение, попадащо в приложното поле на Рамково решение 2005/214, надлежно могат да се позовават на основните права, закрепени по-специално в член 47, втора алинея и в член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, и органите на държавите членки трябва съответно да осигурят спазването на тези права (
24
).
47.
В своя акт за преюдициално запитване запитващата юрисдикция акцентира върху член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214, съгласно който компетентният орган на изпълняващата държава членка може да откаже да признае и изпълни решение, ако е установено, че съгласно удостоверението по член 4 от това рамково решение, когато производството е писмено, заинтересованото лице не е било уведомено в съответствие със законодателството на решаващата държава членка, лично или чрез компетентен по националното законодателство представител, за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок.
48.
Съдът посочва, че в Рамково решение 2005/214 не е предвиден конкретният начин, по който адресатът на решение по смисъла на член 1, буква а) от това рамково решение, с което му се налага финансова санкция, трябва да бъде уведомен за него (
25
). Според Съда, като препраща по този начин към законодателството на държавите членки, законодателят на Съюза оставя на тях да решат по какъв начин да се уведомява заинтересованото лице за правото му на оспорване, за предвидения за тази цел срок и за момента, от който такъв срок започва да тече, стига връчването да е ефективно и да са гарантирани спазването на правото на ефективна съдебна защита и упражняването на правото на защита (
26
).
49.
В този контекст Съдът припомня, че спазването на правото на ефективна съдебна защита изисква не само да се гарантира действително и ефективно получаване на решенията, тоест връчването им на техния адресат, но също връчването да позволява на адресите да узнаят точно мотивите, на които се основава взетото спрямо тях решение, а също способите за обжалване на такова решение и определения за тази цел срок, за да могат ефективно да защитят правата си и да решат, разполагайки с цялата необходима информация, дали има полза от оспорването на посоченото решение по съдебен ред (
27
).
50.
При наличие на съмнения — дължащи се евентуално, както в разглеждания случай, на отбелязвания в удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214, които могат да изглеждат противоречиви — компетентният орган на изпълняващата държава членка трябва да провери, предвид обстоятелствата в конкретния случай, дали заинтересованото лице действително е било уведомено в съответствие със законодателството на решаващата държава членка за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок (
28
). Тази проверка трябва да се извърши при компетентния орган на решаващата държава членка по процедурата, предвидена в член 7, параграф 3 от това рамково решение.
51.
В това отношение ще припомня, че съгласно същата разпоредба в хипотезите, предвидени по-специално в член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214, преди да реши да не признае и да не изпълни решението за налагане на финансова санкция, компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да се консултира с компетентния орган на решаващата държава членка чрез всички подходящи способи и ако е целесъобразно, да поиска незабавно всякаква необходима информация. За да осигури полезното действие на това рамково решение, и по-специално спазването на основните права, компетентният орган на решаващата държава членка е длъжен да предостави тази информация (
29
).
52.
В разглеждания случай чрез задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка, чието изпълнение трябва да се задейства от компетентния орган на изпълняващата държава членка, ако възнамерява да откаже признаването и изпълнението на решение за налагане на финансова санкция, трябва да се цели получаване на данни, позволяващи да се отстрани несигурността дали решението действително е било връчено в съответствие с националното законодателство на решаващата държава членка с указване на правото на оспорване и на предвидения за тази цел срок.
53.
За да се приеме, че санкционираното лице е било в състояние да оспори решението, с което му се налага финансова санкция, това лице всъщност трябва да е узнало съдържанието на решението, а това предполага то да му е било надлежно връчено.
54.
Ще отбележа освен това, че при даването на определение на понятието „решение“ в член 1, буква а) от Рамково решение 2005/214 се посочва по-специално „влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице“ (
30
). Обстоятелството, че тази разпоредба изисква решението за налагане на финансова санкция да е „влязло в сила“, подчертава особеното значение, което се придава на необжалваемостта на това решение. Това очевидно изключва решенията, които се оспорват или могат да бъдат оспорени (
31
).
55.
Следователно условието решението за налагане на финансова санкция да е влязло в сила трябва да бъде изпълнено, за да може това решение да се признае и изпълни в изпълняващата държава членка (
32
). Ето защо към момента, в който компетентният орган на решаващата държава членка иска такова решение да се признае и изпълни, санкционираното лице вече не трябва да разполага с възможност да оспори това решение.
56.
Ще отбележа обаче, че в зависимост от уредбата в законодателството на решаващата държава членка липсата на уведомяване на санкционираното лице — що се отнася до неговото право да оспори решението, с което му се налага финансова санкция, и до предвидения за тази цел срок — може да постави под въпрос влизането в сила на това решение, доколкото на лицето може да се даде възможност да оспори решението, считано от момента, в който е узнало тази информация, евентуално след като се поиска възстановяване на срок. Трябва всъщност да се направи уточнението, че предметът на такова искане, което попада в обхвата единствено на компетентността на органите на решаващата държава членка, би бил да се възстанови правото на посоченото лице на оспорване след изтичането на предвидения от закона срок за упражняване на това право (
33
).
57.
Считам, че предвид връзка му с условието решението за налагане на финансова санкция да е влязло в сила, компетентният орган на изпълняващата държава членка трябва да има възможност да се консултира с компетентния орган на решаващата държава членка по този аспект.
58.
Ето защо предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос, че член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка, носено от компетентния орган на изпълняващата държава членка преди последният да може да реши да не признае и да не изпълни решение за налагане на финансова санкция, когато производството е писмено, може да се отнася за наличието на възможност санкционираното лице да оспори това решение по законодателството на решаващата държава членка.
Б.
По втория и третия преюдициален въпрос
59.
С тези въпроси, които според мен следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да се произнесе дали член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214 трябва да се тълкуват в смисъл, че ако при консултирането с компетентния орган на решаващата държава членка се окаже, от една страна, че в случай на писмено производство решението за налагане на финансова санкция не е било връчено в съответствие със законодателството на тази държава членка с указване на правото на оспорване и на предвидения за тази цел срок, и от друга страна, че санкционираното лице все още може да разполага по законодателството на посочената държава членка с възможност да оспори това решение, считано от момента, в който узнае за него, компетентният орган на изпълняващата държава членка е оправомощен да връчи посоченото решение на това лице, като го уведоми за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, и да спре производството по признаване и изпълнение на същото решение, изчаквайки изхода от евентуалното му оспорване.
60.
Запитващата юрисдикция съответно иска да знае дали Рамково решение 2005/214 може да се тълкува в смисъл, че позволява на компетентния орган на изпълняващата държава членка да отстрани евентуален порок, който засяга връчването на решението за налагане на финансова санкция и може да накара същия орган да се позове на основанието за непризнаване и за неизпълнение, съдържащо се в член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение. От тази гледна точка, целяща урегулиране на положение, което съответства на предвижданията в тази разпоредба — а именно когато санкционираното лице не е било уведомено за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок — запитващата юрисдикция иска по-конкретно да знае дали и доколко може да окаже съдействие на компетентния орган на решаващата държава членка в това отношение.
61.
Накратко, запитващата юрисдикция иска да знае каква роля може да играе в качеството на компетентен орган на изпълняващата държава членка, за да се уведоми санкционираното лице за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, когато първоначалното уведомяване, както е отбелязано в удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214, е било неуспешно.
62.
В самото начало ще припомня, че пред възможността за евентуално задействане на основанието за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214, целта на изискваното консултиране в член 7, параграф 3 от това рамково решение е на компетентния орган на изпълняващата държава членка да се даде възможност да провери с оглед на обстоятелствата в конкретния случай дали предвид съмненията, породени от съдържащите се в това удостоверение отбелязвания, заинтересованото лице действително е било уведомено в съответствие със законодателството на решаващата държава членка за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок. В такъв случай компетентният орган на решаващата държава членка трябва да предостави на компетентния орган на изпълняващата държава членка необходимата в това отношение информация.
63.
Ако събраната информация позволява да се разсеят съмненията, породени от съдържащите се в това удостоверение отбелязвания, компетентният орган на изпълняващата държава членка няма да може да се позове на основанието за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214. Тогава в съответствие с принципа на взаимно признаване, на който се основава системата на това рамково решение, този орган се оказва длъжен да признае решението за налагане на финансова санкция, предадено в съответствие с член 4 от посоченото рамково решение, без да се изисква никаква друга формалност, и трябва незабавно да вземе всички необходими мерки за неговото изпълнение (
34
).
64.
Ще припомня, че в разглеждания случай според запитващата юрисдикция от удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214, предадено на компетентния орган на изпълняващата държава членка, е видно, че в съответствие с австрийското законодателство BC е бил уведомен лично или чрез компетентен представител за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, както и че не е обжалвал в определения срок. Това удостоверение се придружава от решението от 24 ноември 2023 г. на български и немски език, в което се посочват нарушението, наложената глоба, начинът и срокът за нейното обжалване, а именно две седмици. Освен това от начина на оформяна на това решение е видно, че то е изпратено, за да бъде връчено на санкционираното лице. Предвид тези обстоятелства и в съответствие с принципа на взаимно доверие, според мен компетентният орган на изпълняващата държава членка трябва да презумира, че санкционираното лице е било уведомено за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, така че основанието за непризнаване и за неизпълнение по член 7, параграф 2, буква ж) от това рамково решение не може — освен ако се докаже противното — да се приложи.
65.
Ако обаче консултирането с компетентния орган на решаващата държава членка потвърди съмненията на компетентния орган на изпълняващата държава членка и съответно разкрие, че решението за налагане на финансова санкция не е било връчено в съответствие със законодателството на решаващата държава членка с указване на правото на оспорване, както и на предвидения за тази цел срок, тогава този орган разполага в съответствие с член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214 с възможност да откаже да признае и изпълни това решение.
66.
Ако консултирането с компетентния орган на решаващата държава членка покаже освен това, че на санкционираното лице може да признае възможност да оспори решението, с което му се налага финансова санкция, считано от момента на узнаването му за това решение — ако е необходимо след искане за възстановяване на срок — именно този орган е компетентен евентуално да урегулира положението (
35
).
67.
Както Комисията правилно отбелязва в писменото си становище, нищо в Рамково решение 2005/214 не сочи, че с него на компетентния орган на изпълняващата държава членка се поверяват правомощия за намеса в предоставянето на информация на санкционираното лице относно правото му на оспорване, за да се поправи липсата на предоставяне на такава информация от страна на компетентния орган на решаващата държава членка.
68.
Следователно компетентният орган на изпълняващата държава членка не трябва да навлиза в правомощията на компетентния орган на решаващата държава членка. Именно този втори орган трябва — след като първият е поискал информация в съответствие с член 7, параграф 3 от Рамково решение 2005/214 — евентуално да поправи липсата на уведомяване на лицето, срещу което е издадено решението за налагане на финансова санкция, за правото му да оспори това решение и за предвидения за тази цел срок.
69.
В това отношение от самия текст на член 7, параграф 2, буква ж) от Рамково решение 2005/214 следва, че уведомяването на санкционираното лице за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок трябва да се извърши в съответствие със законодателството на решаващата държава членка. Позоваването на законодателството на решаващата държава членка отразява необходимостта уведомяването да се извърши от компетентния орган на решаващата държава членка в съответствие със собственото му законодателство. Този етап, засягащ процедурата по налагане на санкция, който се урежда от законодателството на решаващата държава членка, съответно трябва да се разграничава от етапа, засягащ процедурата по изпълнение на решението за налагане на финансова санкция, който, както се посочва в член 9 от това рамково решение, се урежда от законодателството на изпълняващата държава членка. Съгласно разпределението на правомощията между компетентните органи на тези две държави членки компетентният орган на изпълняващата държава членка не разполага с никакви правомощия да замести компетентния орган на решаващата държава членка, информирайки самият той санкционираното лице за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок.
70.
Ще добавя, че в посочената от запитващата юрисдикция хипотеза — а именно, ако санкционираното лице разполага по правото на решаващата държава членка с ново право на оспорване, считано от действителното узнаване за решението, с което му се налага финансова санкция, и то се възползва от това право — признаването и изпълнението на решението би довело до нова процедура, в която би било необходимо изпращане на ново удостоверение, съдържащо актуализирана информация. Това изключва предлагания от запитващата юрисдикция подход, а именно да се спре първоначалното производство за признаване и изпълнение на това решение, като се изчака изходът от евентуалното оспорване на посоченото решение.
71.
Ето защо според мен, противно на предлаганото от запитващата юрисдикция, компетентният орган на изпълняващата държава членка не е оправомощен от Рамково решение 2005/214 да връчи на санкционираното лице решението, с което му се налага финансова санкция, като го информира за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, и да спре производството за признаване и изпълнение на това решение, изчаквайки изхода от евентуалното му оспорване.
72.
Накрая, ще направя уточнението, че въпреки липсата на оправомощаване на компетентния орган на изпълняващата държава членка да извърши действията, описани в предходната точка от настоящото заключение, би било в съответствие с целта за укрепване на взаимното признаване на решенията, с които се налагат финансови санкции, сътрудничеството между органите на тази държава членка и тези на решаващата държава членка да продължи, ако е необходимо, за да може санкционираното лице действително да разполага с адекватна информация. От тази гледна точка компетентните органи на решаващата държава членка биха могли да поискат съдействието на компетентните органи на изпълняващата държава членка, по-специално ако лицето се намира на територията на последната (
36
).
IV. Заключение
73.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Софийски градски съд (България) по следния начин:
„Член 6 и член 7, параграф 2, буква ж) и параграф 3 от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.,
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
1)
задължението за консултиране с компетентния орган на решаващата държава членка, носено от компетентния орган на изпълняващата държава членка преди последният да може да реши да не признае и да не изпълни решение за налагане на финансова санкция, когато производството е писмено, може да се отнася за наличието на възможност санкционираното лице да оспори това решение по законодателството на решаващата държава членка;
2)
ако при консултирането с компетентния орган на решаващата държава членка се окаже, от една страна, че в случай на писмено производство решението за налагане на финансова санкция не е било връчено в съответствие със законодателството на тази държава членка с указване на правото на оспорване и на предвидения за тази цел срок, и от друга страна, че санкционираното лице все още може да разполага по законодателството на посочената държава членка с възможност да оспори това решение, считано от момента, в който узнае за него, компетентният орган на изпълняващата държава членка не е оправомощен да връчи посоченото решение на това лице, като го уведоми за правото му на оспорване и за предвидения за тази цел срок, и да спре производството по признаване и изпълнение на същото решение, изчаквайки изхода от евентуалното му оспорване“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 76, 2005 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150.
(
3
)	ОВ L 81, 2009 г., стр. 24, наричано по-нататък „Рамково решение 2005/214“.
(
4
)	BGBl. I, 109/2002.
(
5
)	Вж. член 4 от Рамково решение 2005/214 и приложението към него.
(
6
)	Съгласно тази разпоредба, когато удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214 навежда на мисълта, че може да са били нарушени основни права или основни правни принципи, определени с член 6 ДЕС, всяка държава членка може да се противопостави на признаването и на изпълнението на решението за налагане на финансова санкция. В тази хипотеза се прилага процедурата по член 7, параграф 3 от същото рамково решение.
(
7
)	ОВ L 142, 2012 г., стр. 1. Съгласно тази разпоредба държавите членки гарантират, че не по-късно от момента на внасяне на обвинението в съда се предоставя подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, както и формата на участие на обвиняемия.
(
8
)	ОВ L 65, 2016 г., стр. 1. Съгласно тази разпоредба член 8 от посочената директива, който е посветен на правото на лицата да присъстват на съдебния си процес, не засяга националните правила, съгласно които цялото производство или определени етапи от него се провеждат писмено, при условие че е спазено правото на справедлив съдебен процес.
(
9
)	Запитващата юрисдикция се позовава в това отношение на решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 31, 33 и 44).
(
10
)	Вж. член 16, алинея 4 от Закона за признаване, изпълнение и изпращане на актове за конфискация или отнемане и решения за налагане на финансови санкции (ДВ, бр. 15 от 23 февруари 2010 г., наричан по-нататък „Законът за признаването“).
(
11
)	Вж. член 16, алинея 5 от Закона за признаването.
(
12
)	Вж. член 32, алинея 3 от Закона за признаването.
(
13
)	Вж. член 32, алинея 4 от Закона за признаването.
(
14
)	Вж. решения от 22 март 2017 г., Tranca и др. (C‑124/16, C‑188/16 и C‑213/16, EU:C:2017:228, т. 47, 48 и 51), и от 14 май 2020 г., Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, т. 60 и 77).
(
15
)	Запитващата юрисдикция препраща към решения от 15 октомври 2015 г., Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, т. 62), и от 6 октомври 2021 г., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (C‑338/20, наричано по-нататък решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, EU:C:2021:805, т. 33).
(
16
)	Запитващата юрисдикция се позовава в това отношение на решение от 22 март 2017 г., Tranca и др. (C‑124/16, C‑188/16 и C‑213/16, EU:C:2017:228, т. 47 и 51).
(
17
)	Вж. по-специално решение от 6 октомври 2021 г., LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (C‑136/20, наричано по-нататък решение LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата), EU:C:2021:804, т. 29 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. по-специално решение LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (т. 30 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. по-специално решения LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (т. 36 и цитираната съдебна практика) и Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. по-специално решения LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (т. 37 и цитираната съдебна практика) и Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 23 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Вж. по-специално решения LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (т. 38 и цитираната съдебна практика) и Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 24 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Вж. по-специално решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 26 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Вж. по-специално решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 27 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Вж. решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 30).
(
25
)	Вж. решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 32).
(
26
)	Вж. по-специално решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Вж. по-специално решение Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Вж. в този смисъл решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 42).
(
29
)	Вж. по-специално решение LU (Събиране на глоби, свързани с движение по пътищата) (т. 50 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Курсивът е мой.
(
31
)	Вж. по аналогия решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 52 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	В рубрика ж), точка 1 от удостоверението по член 4 от Рамково решение 2005/214 компетентния орган на решаващата държава членка трябва да посочи датата, на която решението за налагане на финансова санкция е влязло в сила. В рубрика з), точка 1, буква а) от това удостоверение същият орган трябва да зачеркне квадратчето, където се посочва, че решението е влязло в сила.
(
33
)	Вж. по аналогия решение от 7 юли 2016 г., Lebek (C‑70/15, EU:C:2016:524, т. 42).
(
34
)	Вж. решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 43).
(
35
)	При тези обстоятелства трябва да се обмисли възможността решаващата държава членка да поиска спиране на изпълнението в съответствие с член 12 от Рамково решение 2005/214.
(
36
)	В това отношение Комисията отбелязва възможността компетентните органи на решаващата държава членка да изпратят молба за съдебна взаимопомощ въз основа на член 5 от Конвенцията, съставена с акт на Съвета от 29 май 2000 г. в съответствие с член 34 от Договора за Европейския съюз, за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите членки на Европейския съюз (ОВ C 197, 2000 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 274).