62005CC0456
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. június 28. (
1
)
C-456/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Németországi Szövetségi Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — EK 43. cikk — Az egészségbiztosítóval szerződött pszichoterapeuták — Kvótarendszer — Eltérő átmeneti szabályok — Arányosság — Elfogadhatóság”
I – Bevezetés
1.
2005. december 23-án benyújtott jelen keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel az átmeneti, illetve a „szerzett jogokra” vonatkozó rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik a pszichoterapeuták számára, hogy az egészségbiztosítóval való szerződéskötésre vonatkozó hatályos szabályoktól függetlenül kapjanak engedélyt vagy jóváhagyást, kizárólag azokra a pszichoterapeutákra alkalmazza, akik tevékenységüket a német kötelező egészségbiztosítási pénztárak keretén belül gyakorolták, és nem veszi figyelembe a pszichoterapeuták által más tagállamban végzett egyenértékű vagy hasonló szakmai tevékenységet – nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
2.
Az EK 43. cikk első bekezdése megtiltja a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó korlátozásokat.
3.
Második bekezdése nevezetesen kimondja, hogy a szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, a letelepedési ország joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint.
B – A német szabályozás
4.
A társadalombiztosítási törvénykönyv ötödik könyvét és egyéb törvényeket módosító, a pszichológus pszichoterapeuták, valamint a gyermekekkel és fiatalkorúakkal foglalkozó pszichoterapeuták szakmájáról szóló 1998. június 16-i törvénnyel (Gesetz über die Berufe des Psychologischen Psychotherapeuten und des Kinder- und Jugendlichenpsychotherapeuten, zur Änderung des Fünften Buches Sozialgesetzbuch und anderer Gesetze) (
2
) a Németországi Szövetségi Köztársaság többek között felvette ezeket a szakmákat a kötelező egészségbiztosítási rendszerbe, és az egészségbiztosítóval való szerződéskötést 1999. január 1-jétől a tényleges ellátási igények szerint megállapított kvótarendszertől tette függővé.
5.
A fent említett 1998. június 16-i törvénnyel módosított társadalombiztosítási törvénykönyv ötödik könyve (a továbbiakban SGB V) 95. §-ának (10) és (11) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések eltérést tartalmaznak a kvótarendszernek a tényleges ellátási igények szerinti alkalmazásához képest.
6.
Az SGB V 95. §-ának (10) bekezdése kimondja:
„Engedélyezik az egészségbiztosító által támogatott ellátások nyújtását annak a pszichoterapeutának, aki:
1.
1998. december 31-ig teljesítette az [1998. június 16-i] törvény 12. §-a szerinti engedélyezési feltételt és az SGB V 95c. § második mondatának 3. pontja szerinti, a szakismeret igazolására vonatkozó feltételt, és engedély iránti kérelmet nyújtott be;
2.
1999. március 31-ig benyújtotta az engedélyező okiratot, és
3.
1994. június 25. és 1997. június 24. között részt vett a törvényes egészségbiztosítás keretében biztosított betegek ambuláns pszichoterápiás ellátásában.
Az engedélyező bizottságnak az engedély iránti kérelmeket 1999. április 30-ig kell elbírálnia”.
7.
Az SGB V 95. §-a (11) bekezdésének rendelkezései az átmenetei szabályok alkalmazása tekintetében lényegében megegyeznek a (10) bekezdés rendelkezéseivel.
8.
Ezek az átmeneti rendelkezések 1998. június 17-én léptek hatályba.
9.
A Bundessozialgericht 2000. november 8-i ítéletében értelmezte az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontját és (11) bekezdésének 3. pontját. Ezen ítélet szerint az 1998. június 16-i törvény céljára tekintettel rendkívüli esetekben engedélyezhető a tényleges ellátási igényektől függő engedélyezés elvétől való eltérés, ez az előny azonban csak akkor indokolt, ha az érintett pszichoterapeuta saját nevében kezdte meg praxisát, és azt elsősorban maga működteti. A Bundessozialgericht ennélfogva úgy ítélte, hogy egyrészről kapcsolatnak kell fennállnia az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában említett, 1994. június 25. és 1997. június 24. közötti időszakban a praxis helye, és ezen praxisnak – 1991. január 1-jétől – engedélyezett, pszichoterapeuta által történő működtetése között, másrészről hogy a fent említett rendelkezésekben említett pszichoterápiás kezelésben való részvétel általában védelemre érdemesnek tekinthető, ezért kivonható a kvótarendszer hatálya alól, amennyiben a pszichoterapeuta ezen rendelkezésekben meghatározott időszakban – valamely 6-tól 12 hónapig terjedő, megszakítás nélküli időszakban – 250 órában kezelt betegeket.
III – A pert megelőző eljárás
10.
1999-ben a Bizottsághoz több panaszt nyújtottak be Németországban 1999. január 1-je előtt letelepedett osztrák és olasz pszichoterapeuták, mivel az illetékes német hatóságok nem adták meg ezen pszichoterapeuták részére a tényleges ellátási igénytől független engedélyt, azzal az indokkal, hogy ezek a kérelmezők nem, vagy nem elegendő mértékben vettek részt a kötelező egészségbiztosítási pénztár keretében biztosított betegek pszichoterápiás ellátásában az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában említett, 1994. június 25. és 1997. június 24. közötti időszakban (a továbbiakban: referencia-időszak).
11.
1999. november 10-i levelében a Bizottság közölte a német kormánnyal az SGB V átmeneti rendelkezéseinek az EK 43. cikkel való összeegyeztethetőségére vonatkozó kétségeit.
12.
A német kormány 2000. január 11-i levelében adott válaszában jelezte, hogy ellentétes az SGB V átmeneti rendelkezései értelmében vett szerzett jogok védelmével, ha a kötelező egészségbiztosítás keretében gyakorolt tevékenységgel párhuzamosan figyelembe veszik a korábban az Európai Közösség más területén végzett szakmai tevékenységet is.
13.
A Bizottság 2000. október 30-i levelében felszólítást intézett a Németországi Szövetségi Köztársasághoz, amely szerint az EK 43. cikk alapján a német hatóságoknak a Bíróság ítélkezési gyakorlatának figyelembevételével felül kell vizsgálniuk, hogy a panaszosok által származási tagállamukban gyakorolt szakmai tevékenység lényegénél fogva egyenértékű vagy azonos-e az SGB V átmeneti rendelkezéseiben meghatározott tevékenységgel, és azt az említett rendelkezések értelmében a védelemre érdemes tevékenységnek való minősítéshez elegendő ideig gyakorolták-e.
14.
A Bizottság, miután megvizsgálta a Németországi Szövetségi Köztársaság által a felszólításra adott választ, 2001. december 21-i levelében az EK 226. cikknek megfelelően indokolással ellátott véleményt küldött e tagállamnak.
15.
A német kormány 2002. március 20-án megismételte korábbi észrevételeit, mely szerint a vitatott jogszabály rendelkezései nem ellentétesek az EK 43. cikkel, és ebből következően nem szükséges módosításuk. Egyúttal hivatkozott a Bundessozialgericht fent említett ítéletére is, amelyben ez utóbbi kiemelte az SGB V vitatott átmeneti rendelkezéseinek a „szerzett jogok” védelmére irányuló célkitűzését.
16.
A Bizottság úgy ítélte, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a számára előírt két hónapos határidőben nem hozta meg azokat az intézkedéseket, amelyek az indokolással ellátott véleményben foglaltak teljesítéséhez szükségesek lettek volna, ezért benyújtotta a jelen keresetet.
IV – A felek kérelmei
17.
A Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
—
állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel az átmeneti, illetve a „szerzett jogokra” vonatkozó rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik a pszichoterapeuták számára, hogy az egészségbiztosítóval való szerződéskötésre vonatkozó hatályos szabályoktól függetlenül kapjanak engedélyt vagy jóváhagyást, kizárólag azokra a pszichoterapeutákra alkalmazza, akik tevékenységüket a német kötelező egészségbiztosítási pénztárak keretén belül gyakorolták, és nem veszi figyelembe a pszichoterapeuták által más tagállamban végzett egyenértékű vagy hasonló szakmai tevékenységet – nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit;
—
kötelezze a Németországi Szövetségi Köztársaságot a költségek viselésére.
18.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság a keresetet nyilvánítsa elfogadhatatlannak, vagy legalábbis megalapozatlannak.
V – A kötelezettségszegésről
A – A kereset elfogadhatóságáról
1. A felek érvei
19.
A Németországi Szövetségi Köztársaság ellenkérelmében arra hivatkozik, hogy a kereset elfogadhatatlanságát négy ok indokolja. Elsősorban a kereset nem az EK-Szerződés jelenlegi megsértése ellen irányul, mivel az SGB V átmeneti rendelkezései alapján már körülbelül hét éve nem lehet engedélyezési határozatot hozni. Másodsorban a Bizottság, mint az EK 226. cikkben szabályozott eljárásban a Szerződés tiszteletben tartásáért felelős szerv, nem védheti kizárólag az egyének érdekeit egy tagállammal szemben, ennélfogva nem fűződik érdeke a jelen ügyben való eljáráshoz. Harmadsorban, még ha megállapítható lenne is a Szerződés rendelkezéseinek megsértése, a felrótt kötelezettségszegés annyira mellékes jellegű, hogy nem indokolhatná az EK 226. cikkben meghatározott eljárás megindítását. Végezetül keresetlevelében a Bizottság kiterjesztette a jogvitának a pert megelőző eljárás szakaszában körülhatárolt tárgyát, mivel ez az intézmény jelenleg úgy véli, hogy sérül az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában meghatározott időszakban tevékenységét más tagállamba áttelepítő német pszichoterapeuták letelepedési szabadsága.
20.
A Bizottság teljes egészében elutasítja ezen állításokat, és fenntartja, hogy a kereset teljes mértékben elfogadható. Kifejti, hogy az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének átmeneti rendelkezései – amint azt a pert megelőző eljárásban és a keresetlevélben említett két panaszos esete is példázza – továbbra is joghatásokat váltanak ki. Ezek a panaszosok ugyanis egyidejűleg a német bíróságok előtt is megtámadták az említett rendelkezések alkalmazására vonatkozó előnyre irányuló kérelmük elutasítását; ezek a bíróságok a jelen ügyben megindított kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elbírálásáig nem hivatalosan felfüggesztették az eljárásokat.
2. Álláspont
21.
Amíg a kereset elfogadhatatlanságának alátámasztására a Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott három utóbbi kifogást egyértelműen el kell utasítani, véleményem szerint az első kifogás megítélésével kapcsolatban több olyan nehézség merülhet fel, amely – amint arra a jelen indítványom 29–60. pontjában javaslatot teszek – a Bíróságot akár a jelen kereset elfogadhatatlanságának kimondására is késztetheti.
22.
Mindenekelőtt úgy gondolom, hogy az elutasítandó elfogadhatatlansági kifogásokkal kapcsolatban a német kormány nem hivatkozhat arra, hogy a Bizottság nem rendelkezik a jelen ügyben az eljáráshoz fűződő érdekkel azon az alapon, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás a pert megelőző szakaszban és a keresetlevelében említett két pszichoterapeuta egyéni érdekeinek védelmére irányul.
23.
Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Bizottság a számára az EK 226. cikkben biztosított hatáskör keretében nem köteles az eljáráshoz fűződő érdekét bizonyítani, mivel ennek az intézménynek az a feladata, hogy a közösségi jog tagállamok általi alkalmazása felett a közérdek szolgálatában, egyúttal hivatalból őrködjék, és az abból fakadó kötelezettségek esetleges megszegését, annak megszüntetése végett, megállapíttassa (
3
). Másfelől kizárólag a Bizottság feladata a tagállammal szembeni keresetindítás célszerűségének mérlegelése, és annak megválasztása, hogy mely időpontban indítsa meg e tagállammal szemben a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást (
4
).
24.
Emellett a jelen ügyben az indokolással ellátott véleménnyel azonos módon megszövegezett kereseti kérelem általános jellege azt sugallja, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset nem korlátozódik szükségképpen a pert megelőző eljárásban és a keresetlevélben említett panaszosok helyzetére.
25.
Mindenesetre önmagában nem tűnik bírálhatónak az a körülmény, hogy valamely állítólagos közösségi jogsértés megszüntetésére irányuló közérdek – amely jogsértést a Bizottságnak kell megítélnie – adott esetben magánszemélyek azon érdekét is szolgálhatja, hogy egyéni helyzetük a közösségi jog alapján akár közvetett módon rendeződjék.
26.
Továbbá nem fogadható el a német kormány által a pert megelőző eljárásban meghatározott pertárgy kiterjesztésére vonatkozó érv, mely szerint jelenleg a keresetlevélben azt állítja a Bizottság, hogy az SGB V 95. §-a (10) bekezdése 3. pontjának és (11) bekezdése 3. pontjának alkalmazása érinti az említett rendelkezésekben szabályozott időszakban más tagállamba áttelepülő német pszichoterapeuták letelepedési szabadságát is.
27.
Ez az érvelés ugyanis félreértelmezi a jogvita tárgyát, mely az EK 42. cikk amiatti megsértésének megállapítására korlátozódik, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései megtiltják a pszichoterapeuta által a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő más tagállam kötelező egészségbiztosítási rendszere keretében folytatott szakmai tevékenység annak érdekében történő figyelembevételét, hogy praxisát ez utóbbi tagállamban szabadon választott helyen a tényleges ellátási igényektől függetlenül fenntarthassa. Márpedig egy ilyen pertárgy vonatkozásában, amelynek általános jellegét az indokolással ellátott vélemény rendelkező része pontosan megfogalmazta, és amely változatlan formában a kereseti kérelmekben is megjelenik, nem bír jelentőséggel az a tény, hogy más tagállamokban a fent említett szakmai tevékenységet német állampolgárok vagy más tagállamok állampolgárai végezhetik-e. Ez a körülmény ugyanis szorosan kapcsolódik a jogvita tárgyához, amely nem közvetlenül a pszichoterapeuták állampolgársága alapján való hátrányos megkülönböztetésre, hanem a letelepedés szabadságának az SGB V átmeneti rendelkezéseiben meghatározott referencia-időszakban a pszichoterapeuták által folytatott szakmai tevékenység helye szerinti állítólagos korlátozására vonatkozik. Ennélfogva nem sikerült bizonyítani, hogy a kereset kiterjesztette volna a jogvita tárgyát a pert megelőző eljáráshoz képest úgy, hogy az említett kereset ezen okból elfogadhatatlan lenne.
28.
Végül a hivatkozott kötelezettségszegés mellékes jellegére vonatkozó állítás kérdésében, amely nem annyira a kereset elfogadhatóságának, hanem inkább a kereset érdemi vizsgálatába tartozik, mindenképpen elegendő emlékeztetni arra, hogy az EK 43. cikk a letelepedés szabadságának kisebb hatású vagy jelentőségű korlátozását is tiltja (
5
).
29.
Ezzel szemben nem teljesen alaptalan a német kormány által hivatkozott első, a Szerződés jelenlegi megsértésének hiányára alapított elfogadhatatlansági kifogás.
30.
Amint arra rámutattam, ez a kormány fenntartja, hogy mivel az SGB V átmeneti rendelkezései szerinti engedély iránti kérelmeket legkésőbb 1998. december 31-ig be kellett nyújtani, és az engedélyező bizottságoknak az engedélyeket legkésőbb 1999. április 30-ig ki kellett adniuk, már nem lehet megszüntetni az állítólagos kötelezettségszegést. E körülményekhez adódik az a tény, hogy a Bizottság több mint négy évet várt a német kormány által az indokolással ellátott véleményre adott választ követően a kereset benyújtásával. Ez a halogató magatartás az oka annak, hogy még mindig vannak folyamatban lévő ügyek a nemzeti bíróságok előtt.
31.
A Bizottság ezzel szemben úgy érvel, hogy az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések még mindig joghatásokat váltanak ki a keresetlevélben kifejtett helyzetekben, és a német bíróságoknak továbbra is alkalmazniuk kell ezeket a rendelkezéseket a folyamatban lévő ügyekben.
32.
Úgy tűnik, a Bizottság tehát fenntartja, hogy ez az állítólagos kötelezettségszegés ma is fennáll, ennélfogva a kereset elfogadható, mivel az SGB V 95. §-a (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések megőrizték joghatásaikat; ezt támasztja alá az a tény, hogy jelenleg is folyamatban vannak a nemzeti bíróságok előtt olyan jogviták, amelyeket a pert megelőző eljárás irataiban és a keresetlevélben említett pszichoterapeuták indítottak a fenti rendelkezések – akár a Bizottság 2001. december 21-i indokolással ellátott véleményében megszabott két hónapos határidő lejártát követő – alkalmazása tárgyában.
33.
Először is meg kell állapítani, hogy a Bizottság egyáltalán nem vitatja a Németországi Szövetségi Köztársaság által hivatkozott elfogadhatatlansági kifogást, amennyiben ez utóbbi az SGB V 95. §-ának (11) bekezdésére vonatkozik. Ha magyarázatot akarunk keresni erre az egyetértésre, valószínűleg ez azon a körülményen alapul, hogy a pszichoterapeutáknak a pert megelőző eljárásban és a keresetlevélben említett helyzete kizárólag SGB V 95. §-a (10) bekezdésének hatálya alá tartozik (
6
). Figyelembe véve a Bizottságnak a válaszában kifejtett álláspontját, úgy vélem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az SGB V 95. §-ának (11) bekezdésére vonatkozó elfogadhatatlansági kifogásának helyt lehet adni.
34.
Ezt követően másodsorban marad a hivatkozott kötelezettségszegés további joghatásaihoz kapcsolódó problematika, amennyiben az SGB V 95. §-ának (10) bekezdését érinti.
35.
Amint korábban már megjegyeztem, a Bizottságnak az EK 226. cikkben meghatározott feladata többek között az, hogy a közösségi jogból eredő kötelezettségek megszegésének megszüntetése érdekében megállapíttathassa azok esetleges megvalósulását. (
7
)
36.
Érdemes emlékeztetni arra is, hogy az EK 226. cikk értelmében és az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság csak akkor nyújthat be a Bírósághoz kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet, ha a kérdéses tagállam nem tett eleget az indokolással ellátott véleménynek a Bizottság által erre megállapított határidőn belül (
8
), miközben a kötelezettségszegés fennállását a tagállamnak az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor fennálló helyzete alapján kell értékelni (
9
).
37.
A Bíróság második tanácsa előtt jelenleg is folyamatban lévő Bizottság kontra Görögország ügyben 2007. február 15-én előterjesztett indítványomban általánosságban már kifejtettem, hogy az EK 226. cikk szerint a Bizottság nem nyújthat be kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárata előtt már megszűnt közösségi jogsértés megállapítása céljából, mert az ilyen keresetet – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani (
10
). Ugyanis mivel az EK 226. cikkben szabályozott eljárás célja a közösségi jog megsértésének megszüntetése, főszabály szerint nem áll fenn a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresethez fűződő érdek akkor, ha a jogsértés a Bizottság indokolással ellátott véleményében megszabott határidő lejárta előtt befejeződött (
11
).
38.
Ez a megoldás természetesen abban az esetben alkalmazható, ha a közösségi jog állítólagos megsértésének megszűnése az indokolással ellátott véleménynek megfelelő tagállami beavatkozás eredménye.
39.
Ennek megfelelően a Bíróság – mint elfogadhatatlant – elutasított egy kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet azzal az indokkal, hogy az érintett tagállam által elfogadott több jogalkotási intézkedést – a Bíróság által a felek megkérdezésével lefolytatott vizsgálat szerint – a Bizottság által indokolással ellátott véleményében megszabott határidő lejárta előtt hatályon kívül helyezték (
12
). Nem erről van szó azonban a jelen ügyben, mivel az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének rendelkezéseit hivatalosan nem helyezték hatályon kívül, és a Németországi Szövetségi Köztársaság nem tette meg az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárata előtt az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak megfelelő intézkedéseket.
40.
Amint arra a fenti 37. pontban hivatkozott indítványomban is rámutattam, nincs akadálya annak, hogy a kereset elfogadhatatlansága főszabály szerint akkor is megállapítható legyen, ha a jogsértés az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárta előtt kifejtette valamennyi hatását anélkül, hogy az érintett tagállam a Bizottság által várt intézkedést megtette volna (
13
).
41.
Ennek megfelelően egy 2005. október 27-i ítéletében a Bíróság – mint elfogadhatatlant – hivatalból elutasította a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetét, amellyel ez utóbbi kifogásolta, hogy az Olasz Köztársaság lehetővé tette árubeszerzésekre és szolgáltatásnyújtásokra vonatkozó közbeszerzési szerződések tárgyalásos eljárással történő odaítélését az olasz Miniszterek Tanácsa elnökének az ország területén az erdőtüzek ellen a levegőből folytatott küzdelem tekintetében rendkívüli állapotot kihirdető utasítása alapján, és ezáltal megsértette a közbeszerzési szerződésekre vonatkozó közösségi rendelkezéseket, valamint az EK 43. és az EK 49. cikket (
14
).
42.
Ítéletében a Bíróság megállapította, hogy az említett utasítás, amely az említett rendkívüli állapot megszűnésekor már nem volt hatályban, a Bizottság által küldött indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejártakor, sőt a felszólító levél elküldésekor már nem váltott ki joghatást (
15
). Ebben az értelemben a Bizottság azt is megállapította, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset nem vitatja az említett utasítás alapján elfogadott jogi aktusokat, azaz a közbeszerzési szerződések odaítélése érdekében az utasítás említett rendelkezései alapján hozott jogi aktusokat és intézkedéseket, amelyeket viszont kifejezetten említett az indokolással ellátott vélemény (
16
).
43.
Véleményem szerint ez az ítélet a jelen ügyben felmerült kérdéssel kapcsolatban bizonyos jelentőséggel bír.
44.
A Bíróság, annak megállapításával, hogy a vitatott utasítás a rendkívüli állapot megszűnésekor és az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta előtt már nem váltott ki joghatást, vélhetőleg elismerte, hogy a vitatott utasítás alapján, azt követően hozott jogi aktusok és intézkedések (például adásvételi szerződések) (
17
) nem tekinthetőek az említett utasítás olyan joghatásainak, amelyek továbbra is fenntarthatják az állítólagos kötelezettségszegést, még akkor sem, ha a kereset tárgyának részét képezik is. Egyébként véleményem szerint ebben az értelemben kell értelmezni az ítélet többször megjelenő következtetéseit, melyek szerint a kifogásolt kötelezettségszegés nem vonatkozik a vitatott utasítás rendelkezései alapján, azt követően elfogadott jogi aktusokra. Bár az a contrario következtetés gyakorta veszélyes, az ítélet indokolásából levonhatónak tűnik az a következtetés, hogy ha a Bíróság előtt kifogásolt kötelezettségszegésbe beletartoztak volna az említett későbbi jogi aktusok és intézkedések, a Bizottság indokolással ellátott véleményéhez hasonlóan a keresetet elfogadhatónak lehetett volna nyilvánítani.
45.
A jelen ügyben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészről kizárólag azok a pszichoterapeuták részesülhetnek az SGB V 95. §-a (10) bekezdésében foglalt átmeneti intézkedések alkalmazásának előnyeiből, akik legkésőbb 1998. december 31-ig benyújtották az engedély iránti kérelmüket, és a referencia-időszakban részt vettek a törvényes egészségbiztosítási pénztárak keretében biztosított betegek ambuláns pszichoterápiás ellátásában, másrészről hogy a kvótarendszer 1999. január 1-jén lépett hatályba, és az engedélyező bizottságoknak az engedély iránti kérelmeket legkésőbb 1999. április 30-ig el kellett bírálniuk.
46.
Ennek megfelelően az átmeneti rendelkezések a (végleges) kvótarendszer hatálybalépésének napján, 1999. január 1-jén vesztették hatályukat. Ugyanakkor joghatásaik fennmaradtak 1999. április 30-ig, azaz a pszichoterapeuta szakma adott helyen, a tényleges ellátási igényektől függetlenül történő gyakorlásának tárgyában legkésőbb 1998. december 31-ig benyújtott engedély iránti kérelmeknek az engedélyező bizottságok általi elbírálására nyitva álló határidő utolsó napjáig. 1999. május 1-je után, amely a Bizottság 2001. december 21-i indokolással ellátott véleményében megszabott határidő lejártát több mint három évvel megelőző időpont, nem adható engedély az SGB V átmeneti rendelkezései alapján. Azok kivételével, amelyekre a kereset vonatkozik, az engedélyező bizottságok valamennyi határozata véglegessé vált. Úgy tűnik, a Bizottság ezt egyébként elismerte, amikor kijelentette, hogy az érdekeltek csoportja nem növekedhet, mivel az SGB V átmeneti rendelkezései csak egy jól körülhatárolható múltbeli időszakot érintenek (
18
), és hogy az állítólagos kötelezettségszegés már csak a két pszichoterapeuta által a nemzeti bíróságoknál megindított folyamatban lévő perek vonatkozásában áll fenn, akiknek az esete a keresetlevélben említésre került.
47.
Vajon ez utóbbi körülmény elegendő-e annak megállapításához, hogy – a Bizottság állításának megfelelően – az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések nem merítették még ki joghatásaikat?
48.
Véleményem szerint tévedés volna az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések alkalmazására vonatkozó folyamatban lévő pereket a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elfogadhatóságának alátámasztása céljából az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor az említett rendelkezések által állítólag továbbra is kifejtett joghatások közé sorolni.
49.
E tekintetben, amennyiben a fent hivatkozott 2005. október 27-i Bizottság kontra Olaszország ítélethez hasonlóan a Bíróság nem ismeri el, hogy az olyan szerződés, amely az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárta előtt hatályát veszítő jogi aktuson, a jelen esetben utasításon alapul, önmagában ezen jogi aktus olyan joghatásának minősül, amely révén megállapítható a kifogásolt kötelezettségszegés fennmaradása (függetlenül attól, hogy részét képezi-e a kereset tárgyának), ez még inkább igaz a keresetlevélben említett, a nemzeti bíróságok előtt függőben lévő két per formájában megjelenő hatások esetén, amelyek sokkal közvetettebb kapcsolatban állnak az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezésekkel, mint amilyen kapcsolat a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ítélet alapját képező vitatott utasítás és az ezen utasítás alapján ezt követően elfogadott jogi aktusok között fennállhatott.
50.
Emellett meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a kifogásolt kötelezettségszegés tárgyába nem tartoznak bele az állítólagos kötelezettségszegés nemzeti bíróságok előtt folyamatban lévő perek formájában megjelenő feltételezett joghatásai, hanem az kizárólag az SGB V átmeneti rendelkezéseire vonatkozik.
51.
Ezen érvekhez adódik az is, hogy ha a Bizottság elméletét el kellene fogadni, az akkor is a keresetet elfogadhatónak nyilvánításához vezetne, ha az alperes tagállam a Bizottság által a közösségi joggal ellentétesnek ítélt rendelkezésekkel azonos jogerejű kötelező belső rendelkezések elfogadásával nem szüntetheti meg a kötelezettségszegést az indokolással ellátott véleménynek megfelelően (
19
), mivel a feltételezett jogsértés megszüntetése szükségszerűen attól függne, hogy az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor folyamatban lévő perekben ítélkezni felkért nemzeti bíróságok valamennyi határozatukat a Bizottság által a Bíróság előtt kért értelemben hozzák meg.
52.
Általánosabban a Bizottság által képviselt megközelítés azt jelzi, hogy az alperes tagállamnak nem az a kötelessége, hogy orvosolja a kötelezettségszegést, hiszen ez úton lehetetlen vagy legalábbis hatástalan teljesíteni az indokolással ellátott véleményben foglaltakat, hanem hogy megszüntesse a múltbeli feltételezett kötelezettségszegés valamennyi hatását. Véleményem szerint ez a megközelítés meghaladja a Bizottság EK 226. cikkben biztosított hatásköreit.
53.
Természetesen nem arról van szó, hogy a Bizottságnak egyáltalán nem áll módjában kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtása a közösségi jogot esetileg felróható módón megsértő tagállammal szemben.
54.
Ezt a feltételezést indokolná az az eset, amikor – noha az eseti kötelezettségszegés és hatásai még az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárta előtt megszűntek volna – a Bizottság nem rendelkezett volna elegendő idővel a pert megelőző eljárás szakaszainak lefolytatására a jogsértés befejezése előtt (
20
). Ugyanis a kereset elfogadhatatlanságának megállapítása egy ilyen esetben jutalmazná azt a tényt, hogy a kötelezettségszegés „véget ért”, noha a Bizottság nem tudott közbelépni a kötelezettségszegés megszűnése előtt, és így elhárítani a joghatásait (
21
). Az elfogadhatatlanságot akkor sem lehetne megállapítani, ha a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a Bizottság időben lépett volna fel a feltételezett jogsértéssel szemben (
22
).
55.
Véleményem szerint a jelen ügyben nem erről van szó.
56.
Ugyanis a Bizottság részére több mint tíz hónap állt rendelkezésre az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések elfogadásától az ezen rendelkezésekben rögzített 1999. április 30-i végső határidőig arra, hogy megkezdje és lefolytassa a pert megelőző eljárást, ezzel szemben azt csupán 2000. október 30-án indította meg a felszólító levél elküldésével.
57.
Továbbá a Bizottság nem hivatkozott egyetlen olyan körülményre sem, amely gátolta volna a pert megelőző eljárásnak a fent említett határidőn belüli megfelelő lefolytatását, vagy legalábbis megkezdését.
58.
Különösen arról nem tett említést a Bizottság, hogy az SGB V 95. §-ának (10) bekezdésében foglalt rendelkezések esetleges kétértelműsége miatt ezen rendelkezések elfogadása időpontjában bizonytalan volt abban, hogy az általuk biztosított előnyökből ki van-e zárva a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő más tagállamok kötelező egészségbiztosítása által támogatott pszichoterápiás ellátások nyújtása; erről csupán akkor szerezhetett bizonyosságot, amikor az engedélyező bizottságok az SGB V 95. §-ának (10) bekezdését ebben az értelemben voltak kötelesek alkalmazni és értelmezni, így a kötelezettségszegést csupán 1999. január 1-jétőláprilis 30-ig, az engedélyező bizottságok számára az engedélyek iránti kérelmek elbírálására nyitva álló határidőben lehetett megállapítani, amely időszak túl rövidnek bizonyulhatott ahhoz, hogy lefolytatható legyen a pert megelőző eljárás. Egyébként kiemelem, hogy a Bizottságban nem merült fel semmilyen kétség az SGB V 95. §-a (10) bekezdése 3. pontja megszövegezésének értelmezésével kapcsolatban, amely szerint az kizárólag a nemzeti törvényes egészségbiztosítási szabályozás keretében nyújtott ambuláns pszichoterápiás ellátásokra vonatkozik, függetlenül ezen rendelkezés alkalmazásától.
59.
Emellett a Bizottság nem hivatkozott arra sem, hogy az állítólagos kötelezettségszegés bonyolultsága miatt nem volt elegendő az SGB V 95. §-a (10) bekezdése 3. pontjának elfogadásától számított több mint tíz hónapos határidő a pert megelőző eljárás megindításához és lefolytatásához, még mielőtt az említett szakasz az ezen intézmény által neki tulajdonított joghatásokat kifejti.
60.
Ennélfogva úgy vélem, hogy a Bizottság időben lefolytathatta volna a rendelkezésére álló eljárásokat annak elkerülése érdekében, hogy a kifogásolt kötelezettségszegés a neki tulajdonított joghatásokat kifejtse.
61.
E körülmények között javaslom a Bíróságnak, hogy a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyilvánítsa elfogadhatatlannak.
62.
Ha a Bíróság egyetért ezzel a javaslattal, egyértelművé kell tenni, hogy e következtetés – tekintve, hogy a fent említett folyamatban lévő ügyekkel foglalkozó nemzeti bíróságok nem nyújtottak be előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az EK 234. cikk alapján – semmiképpen sem köti ez utóbbiakat az érintett pszichoterapeuták által előttük képviselt, az SGB V átmeneti rendelkezéseinek a közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó elmélet megalapozottságára vonatkozó következtetések levonásában.
63.
Ezzel szemben, ha a Bíróság a javaslattal nem ért egyet, és ezért nem nyilvánítja a jelen keresetet elfogadhatatlannak, nyilatkoznia kell az állítólagos kötelezettségszegés megalapozottságáról.
64.
Tehát kizárólag másodlagosan az elkövetkezőkben megvizsgálom a jelen üggyel kapcsolatban felmerült érdemi kérdéseket.
B – Az ügy érdeméről
1. A felek érvei
65.
A Bizottság úgy véli, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései korlátozzák a letelepedés szabadságát, és közvetve hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg, mivel azok a pszichoterapeuták, akik a vitatott átmeneti rendelkezések által megszabott referencia-időszakban lényegében a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamok kötelező egészségbiztosítási pénztárai terhére gyakorolták szakmájukat, nem élvezhetik ezen rendelkezések előnyeit. Emlékeztet a pert megelőző eljárásban említett két panaszos helyzetére, akik, mivel az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában megszabott referencia-időszakban Németországban telepedtek le egy olyan helyen, amely az 1998. június 16-i törvény által bevezetett végleges kvótarendszer értelmében 1999. január 1-jétől a tényleges ellátási igények szerint megállapított kvóták hatálya alá tartozott, nem részesülhettek az említett szakaszban foglalt, az egészségbiztosítóval való szerződéskötés által jelentett előnyökből, mivel nem teljesítették a német kötelező egészségbiztosítási rendszer keretében legalább hat hónapig terjedő, megszakítás nélküli időszakban a pszichoterápiás kezelésekre előírt számú munkaórát. A Bizottság kiemeli, hogy ezek a pszichoterapeuták elvileg továbbra is folytathatnák szakmai tevékenységüket a Németországban történő letelepedésük időpontjában létesített letelepedési helyükön, ugyanakkor nem nyújthatnának az egészségbiztosító által támogatott ellátásokat, megfosztva ezáltal őket az egyetlen komolyan elképzelhető megoldástól, hogy praxisukat az eredetileg választott letelepedési helyen működtessék.
66.
A Bizottság hozzáteszi, hogy a hátrányosan megkülönböztető jelleg különösen szembetűnő, ha figyelembe vesszük, hogy egy német pszichoterapeuta esetében az SGB V említett átmeneti rendelkezései alkalmazása által jelentett előnyökből való részesülésnek gyakorlatilag nem mindig feltétele, hogy korábban már dolgozott abban a régióban, ahol le kíván telepedni. Más szóval, amennyiben az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdése 3. pontjában meghatározott referencia-időszakban a német kötelező egészségbiztosítási rendszer keretében nyújtott ellátásokat, és teljesítette a megkövetelt kezelési óraszámot, akkor is kérheti az egészségbiztosítóval való szerződéskötés által nyújtott előnyöket, ha másik régióban telepedik le. Legalábbis a Bundessozialgericht fent említett ítéletéig ez volt az illetékes német hatóságok által folytatott gyakorlat.
67.
A Bizottság arra is rámutat, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései visszatarthatják a német pszichoterapeutákat attól, hogy a letelepedés szabadságával élve elhagyják ezt a tagállamot az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában meghatározott referencia-időszakban.
68.
A Bizottság elfogadja, hogy Németországban a pszichoterapeuta szakma általános átszervezése keretében az e tagállam adott területén tevékenykedő pszichoterapeuták szerzett jogainak védelmét a közérdeken alapuló kényszerítő okok indokolhatják.
69.
Elfogadja azt is, hogy az átmeneti rendelkezések alkalmasak a kitűzött célok megvalósítására, azaz egyrészről annak lehetővé tételére, hogy az 1998. január 1-jétől a túlzott mértékű ellátási kínálat miatt kvótarendszernek alávetett földrajzi területen több éve letelepedett pszichoterapeuták folytathassák tevékenységüket, másrészről annak biztosítására, hogy csupán korlátozott számú pszichoterapeuta részesülhessen az SGB V átmeneti rendelkezéseiből származó előnyökből oly módon, hogy egyúttal ne kerüljön veszélybe az 1998. június 16-i törvény legfontosabb célkitűzése, a túlkínálat megelőzése és az egészségbiztosító által támogatott pszichoterápiás ellátások egységes kínálatának biztosítása az ország teljes területén.
70.
Ugyanakkor a Bizottság úgy véli, hogy a megvalósítandó célkitűzések teljesítéséhez nem feltétlenül szükséges az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyökhöz való hozzáférés azon kérelmezőkre történő korlátozása, akik az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában meghatározott referencia-időszakban korábban Németországban tevékenykedtek.
71.
Véleménye szerint a Vlassopoulou-ítéletből (
23
) és az azt követő ítéletekből következik, hogy a más tagállamokból származó pszichoterapeuták által a származási tagállamuk kötelező egészségbiztosítási rendszere keretében ledolgozott munkaórákat figyelembe kell venni annak vizsgálatakor, hogy e pszichoterapeuták élvezhetik-e az SGB V átmeneti rendelkezéseinek alkalmazásából eredő előnyöket. Amennyiben valamely nemzeti szabályozás bizonyos szakmai tapasztalat bizonyításától teszi függővé egy szakmai tevékenység megkezdését vagy a kedvezményre való jogosultságot, a tagállamok az EK 43. cikk keretében nem hagyhatják rendszeresen figyelmen kívül a más tagállamban szerzett szakmai tapasztalatot. Ezt támasztja alá a Bíróságnak az EK 39. cikk értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata is.
72.
Ráadásul az SGB V átmeneti rendelkezéseinek célját nem veszélyezteti, ha a pszichoterapeuták más tagállamokban végzett hasonló vagy egyenértékű szakmai tevékenységet védelemre érdemes korábbi tevékenységként elismerik. A jelen ügyben a Bizottság szerint fel kell tételezni, hogy az említett rendelkezések alkalmazása csak kevés, az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában szabályozott referencia-időszakban más tagállam kötelező egészségbiztosítási szabályozása keretében ellátásokat nyújtó pszichoterapeutát érint. Végül a Bizottság rámutat, hogy a német kormány semmilyen bizonyítékkal nem szolgált annak alátámasztására, hogy az ilyen pszichoterapeuták figyelembevétele veszélyeztette volna a kezelési túlkínálat megelőzésére irányuló célkitűzést.
73.
A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint az SGB V átmeneti rendelkezései nem hátrányosan megkülönböztetőek. E rendelkezések célja a védelemre érdemesnek tekintett megszerzett helyzetek, azaz a Németország olyan régiójában letelepedett pszichoterapeuták helyzetének védelme, ahol a pszichoterapeuták bizonyos idő óta az egészségbiztosítóval való szerződéskötésre vonatkozó szabályozás keretében gyakorolták szakmájukat. Az SGB V átmeneti rendelkezéseinek elfogadásával a nemzeti jogalkotó afelett őrködött, hogy az 1998. június 16-i törvény által bevezetett végleges rendszer ne kényszerítse e személyeket a költözésre és betegkörük elvesztésére. A szóban forgó helyzetek jellegéből következik, hogy azokat csak német területen, egy adott helyen lehet megszerezni.
74.
A Németországi Szövetségi Köztársaság véleménye szerint ugyanis a Bizottság tévesen értelmezte a vitatott szabályozást, amikor úgy vélte, hogy a német pszichoterapeuták gyakorolni kívánt tevékenységük helyétől függetlenül részesülhetnek az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyökből, még akkor is, ha korábban nem telepedtek le ezen a helyen. Ez az értelmezés egyébként ellentétes a Bundessozialgericht által a fent hivatkozott ítéletében követett értelmezéssel, amely jogosan a nemzeti jogalkotó azon célkitűzésein alapul, hogy az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyökből való részesedést azokra a pszichoterapeutákra korlátozza, akik az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában meghatározott referencia-időszakban azon a helyen nyújtottak ellátásokat, ahol a tényleges ellátási igényektől függetlenül való szerződéskötés engedélyezése iránti kérelmet benyújtották.
75.
Noha a német kormány elismeri, hogy lehetséges, hogy bizonyos engedélyeket úgy adhattak ki a német területen letelepedett pszichoterapeutáknak, hogy figyelmen kívül hagyták azon feltétel teljesülését, mely szerint a pszichoterapeuta általi korábbi ellátásnyújtás helyének és a tevékenység gyakorlásának 1999. január 1-jétől tervezett helyének azonosnak kellett lennie, ezekben az esetekben a vitatott jogszabály alkalmazása nem volt megfelelő. Ezek a jogellenesen megadott engedélyek ennélfogva nem alapozhatják meg a más tagállamokból származó pszichoterapeutákkal szembeni hátrányos megkülönböztetés kifogását.
76.
A német kormány állítása szerint, ha ki kellene terjeszteni az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyöket azokra a pszichoterapeutákra is, akik más tagállamokban gyakorolták az egészségbiztosítóval kötött szerződés alapján szakmai tevékenységüket, akkor e személyek előnybe kerülnének a Németországban letelepedett pszichoterapeutákkal szemben. E kormány szerint ugyanis ha egy több éve a német szerződéskötésre vonatkozó szabályozás keretében Essenben tevékenykedő pszichoterapeuta áttelepül Münchenbe, ahol csupán két hónapot dolgozott az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában szabályozott referencia-időszakban, a továbbiakban nem részesülhet az előnyökből, ha ezen a helyen beteltek a kvóták, míg egy olyan pszichoterapeuta, aki más tagállam valamely városában ezen tagállam szerződéskötésre vonatkozó szabályozása keretében tevékenykedett, és aki ugyanilyen körülmények között telepedik le Müncenben, szerződéses maradhat ebben a városban akkor is, ha a kvóták már beteltek.
77.
A Németországi Szövetségi Köztársaság hozzáteszi, hogy fent hivatkozott Vlassopoulou-ügyben hozott ítélet nem releváns. Ez az ügy az oklevelek és szakmai képesítések kölcsönös elismeréséről, valamint a szakképzés időszakainak beszámításáról szól. Márpedig a jelen ügyben a más tagállamból származó pszichoterapeuták kérését a tényleges ellátási igényektől független pszichoterápiás kezelés ellátásának végzésére egyszer sem utasították el szakmai képesítés hiánya miatt. A vitatott jogszabály alapvető feltétele a pszichoterapeuta adott helyen történő beilleszkedése német területen a védelemre érdemes megszerzett jogok korlátozása érdekében, ezért – a Bizottság állításával ellentétben – nincs jelentősége az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában szabályozott referencia-időszakban külföldön folytatott szakmai tevékenység figyelembevételének.
78.
Végül, figyelembe véve a vitatott jogszabály célkitűzéseit, a német kormány előadja, hogy az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyöknek a Bizottság által kért kiterjesztése érzékelhetően megnövelné az ellátási kínálatot a tervezés tárgyát képező németországi területeken.
2. Álláspont
a) Előzetes észrevételek
79.
Amint azt Stix-Hackl főtanácsnok a Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2001. október 4-én előterjesztett indítványában (
24
), igen helytállóan megjegyezte, a tagállamok a közösségi jog tiszteletben tartásával általában olyan különböző piaci szabályozásoknak vetik alá az önálló vállalkozókat, amelyek vagy ezen szereplők tevékenységét, vagy előzetesen meghatározott kritériumok szerinti piacra jutását szabályozzák. A szabályozás ez utóbbi típusába tartoznak a piacra jutás minőségi korlátjai, azaz különösen a szereplők minimális szakmai képesítésére vonatkozó feltételek, illetve a mennyiségi, például az engedélyek vagy kvóták formájában megjelenő korlátozások.
80.
A jelen ügyben nem vitás, hogy a kifogásolt kötelezettségszegés nem érinti a pszichoterapeuták piacra jutásához szükséges szakmai képesítésekre vonatkozó minőségi feltételeket, mivel olyan szakmáról van szó, amely – amint a Bizottság arra keresetlevelében rámutatott – a legalább hároméves szakoktatást és szakképzést lezáró felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21-i 89/48/EGK tanácsi irányelv (
25
) és a 89/48/EGK irányelvet kiegészítve, a szakoktatás és szakképzés elismerésének második általános rendszeréről szóló, 1992. június 18-i 92/51/EGK tanácsi irányelv (
26
) által előírt, a szakmai címek kölcsönös elismerésének általános rendszerébe tartoznak.
81.
A Bizottság nem kifogásolta közvetlenül azt sem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság 1999. január 1-jétől mennyiségi korlátozásokat vezetett be a területén a pszichoterápiás tevékenység megkezdésére vonatkozóan a tényleges ellátási igényekkel arányos kvóták formájában.
82.
Ezzel szemben felrója a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy az említett kvótarendszer előtt hatályba lépő SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyökből – bizonyos pszichoterapeuták szerzett jogainak védelme érdekében ezen rendszertől való korlátozott eltérés bevezetésével – kizárta azokat a pszichoterapeutákat, akik az említett átmeneti rendelkezésekben foglalt referencia-időszakban elsősorban más tagállamok kötelező egészségbiztosítási pénztárai terhére nyújtottak ambuláns ellátásokat.
83.
Az SGB V átmeneti rendelkezései tehát azon pszichoterapeuták egészségbiztosítóval való szerződéskötésének feltételeit szabályozzák, akiknek a szakképesítéseit az 1998. június 16-i törvénnyel 1999. január 1-jétől bevezetésre került kvótarendszertől eltérően elismeri Németország. Ezek a feltételek nem képezik közösségi szintű harmonizáció tárgyát. Ennélfogva a tagállamoknak főszabály szerint jogában áll ezek meghatározása. Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanakkor ezt a hatáskörüket a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok tiszteletben tartásával kell gyakorolniuk (
27
), amelyek között szerepel az EK 43. cikkben foglalt letelepedés szabadsága is.
84.
Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy, a Bizottság állításának megfelelően az átmeneti rendelkezések úgy korlátozzák-e a letelepedés szabadságát, hogy az nem igazolható közérdeken alapuló kényszerítő indokokkal.
b) A letelepedés szabadsága korlátozásának fennállásáról
85.
Amint azt a Bizottság megfogalmazta, és azt a Németországi Szövetségi Köztársaság sem vitatta, csak azok a pszichoterapeuták élvezhetik az SGB V átmeneti rendelkezéseiben előírt eltérés nyújtotta előnyöket, akik az SGB V 95. §-a (10) bekezdésének 3. pontjában és (11) bekezdésének 3. pontjában szabályozott referencia-időszakban, azaz 1994. június 25. és 1997. június 24. között vagy Németországban kezeltek betegeket e tagállam kötelező egészségbiztosítási rendszere keretében, vagy más tagállamokban kezeltek betegeket, amennyiben ezeket a kezeléseket a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK módosított tanácsi rendeletnek (
28
) megfelelően a német kötelező egészségbiztosítási rendszer finanszírozza.
86.
Ezzel szemben nem élvezhetik az e rendelkezésekből eredő előnyöket egyrészről azok a pszichoterapeuták, akik 1997. június 24. után és az átmeneti időszak lejárta, azaz 1998. december 31. előtt telepedtek le Németországban, másrészről azok a pszichoterapeuták, akik ugyan a referencia-időszakban, de csupán 1997 januárja után telepedtek le Németországban, és így nem tudták teljesíteni a 6-tól 12 hónapig terjedő, megszakítás nélküli időszakban előírt 250 órát, mivel a referencia-időszak 1997. június 24-én lejárt, és ezáltal ezek a pszichoterapeuták nem tölthettek el 6 megszakítás nélküli hónapot a német szerződéses rendszerben.
87.
Az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 43. cikkbe ütközik minden olyan nemzeti szabályozás, amely azonos körülmények között a letelepedés szerinti tagállam állampolgárainak helyzetéhez képest más tagállamok állampolgárait ténylegesen vagy jogilag kedvezőtlenebb helyzetbe hozhatja (
29
). Ez a cikk előírja a letelepedés szabadsága korlátozásainak, azaz minden olyan intézkedés eltörlését is, amely e szabadság gyakorlását tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi (
30
).
88.
A jelen ügyben, amint azt a Bizottság elismeri, az SGB V átmeneti rendelkezései nem tiltják meg a németországi letelepedést vagy praxisuknak a referencia-időszakban való fenntartását elsősorban a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő más tagállamok kötelező egészségbiztosítási rendszere terhére ellátásokat nyújtó pszichoterapeutáknak.
89.
Ezzel szemben ahhoz, hogy ezek a szakemberek a választásuk szerinti, 1999. január 1-jétől a tényleges ellátási igények alapján felállított kvótarendszer hatálya alá tartozó helyen fenntarthassák praxisukat, az SGB V 95. §-a (10) és (11) bekezdésében foglalt feltételeknek megfelelően a német kötelező egészségbiztosítási rendszer terhére kellett ellátásokat nyújtaniuk.
90.
Márpedig ezen szabályozás miatt a más tagállamok egészségbiztosítási pénztárai terhére ellátásokat nyújtó pszichoterapeuták ténylegesen hátrányosabb helyzetbe kerülnek, mint azok, akik ugyanilyen ellátásokat a német kötelező egészségbiztosítási rendszer terhére nyújtottak. Ugyanis amint azt a felek beadványaiban említett panaszosok helyzete bizonyítja, ez előbbiek az esetek többségében a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő más tagállamokból származnak, míg ez utóbbiak főszabály szerint német állampolgárok.
91.
Az ilyen szabályozás mindenképpen kevésbé vonzóvá teszi a letelepedés szabadságának gyakorlását. Egy olyan pszichoterapeuta ugyanis, aki elsősorban más tagállamok egészségbiztosítási pénztárai terhére nyújtott ellátásokat a referencia-időszakban, csak akkor képes fenntartani praxisát Németországban az általa választott olyan helyen, ahol túlkínálatot állapítottak meg az ellátásban, és ahol ezért 1999. január 1-jétől kvótákat vezettek be, ha ez a pszichoterapeuta az egészségbiztosítóval való szerződéskötésre vonatkozó rendszeren kívül nyújtja ellátásait, ami a betegek számára drágábbá teszi az ellátásnyújtást.
92.
Bár az SGB V átmeneti rendelkezései ehhez hasonló hatással járhatnak azon német pszichoterapeuták helyzetére, akik a referencia-időszakban nem nyújtottak, vagy nem voltak képesek elegendő mértékű ellátást nyújtani a német egészségbiztosítási pénztárak terhére, a más tagállamok egészségbiztosítási rendszere keretében nyújtott ellátások figyelembevételének megtagadása, ami a más tagállamokból származó pszichoterapeutákat nagyobb mértékben érinti, mint a Németországi Szövetségi Köztársaság állampolgárait, azon következtetéshez vezet, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései korlátozzák a letelepedés szabadságát.
93.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy – amint a Bizottság fenntartja – ezen megtagadás igazolására nem elégtelenek-e a Németországi Szövetségi Köztársaság által követett célkitűzések.
c) A letelepedés szabadsága korlátozásának igazolásáról
94.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy Szerződés által biztosított letelepedés szabadsága gyakorlását korlátozó nemzeti intézkedések csak közérdeken alapuló kényszerítő indokokkal igazolhatóak, azzal a feltétellel, hogy az intézkedés alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és hogy nem haladja meg az annak megvalósításához szükséges mértéket (
31
).
95.
A jelen ügyben nem vitás, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései kettős célt szolgálnak. Egyrészről lehetővé kívánják tenni, hogy a Németországban korábban praxist létrehozó pszichoterapeuták az 1999. január 1-jétől bevezetett kvótarendszer hatálya alá tartozó helyen a túlzott mértékű kínálat ellenére a szerzett jogok védelme és a bizalomvédelem érdekében folytathassák tevékenységüket. Másrészről e rendelkezések célja, hogy az általuk szabályozott feltételek útján korlátozzák a tényleges ellátási igényektől függetlenül engedélyre jogosult pszichoterapeuták számát, amely nélkül nem valósulhatott volna meg az 1998. június 16-i törvény által bevezetett végleges rendszer fő célkitűzése, azaz a túlkínálat megelőzése, és szövetségi területen a pszichoterápiás kezelések egységes kínálatának biztosítása a kötelező egészségbiztosítási rendszer biztosítottjai részére.
96.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság elismeri, hogy az ezentúl az 1991. január 1-jétől hatályos kvótarendszer hatálya alá tartozó helyen korábban tevékenykedő pszichoterapeuták – az SGB V átmeneti rendelkezéseinek elfogadása által célzott – szerzett jogainak és bizalmának védelmét a közérdeken alapuló kényszerítő indokoknak lehet tekinteni.
97.
A Bizottság egyébként igen helyesen úgy ítélte, hogy a közösségi joggal nem ellentétes, ha a tagállamok ilyen közérdekű célkitűzéseket követnek.
98.
E tekintetben a közösségi szabályozás vonatkozásában a Bíróság kinyilvánította egyrészről, hogy a közösségi jogi anyagi jogi szabályokat a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének tiszteletben tartása érdekében úgy kell értelmezni, hogy azok a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra csak annyiban vonatkoznak, amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés világosan következik (
32
), másrészről ha az egyének nem bízhatnak a jogszabály-módosítások teljes hiányában, a jogbiztonság elve megköveteli, hogy a jogalkotó a gazdasági szereplők különleges helyzeteit figyelembe vegye, és adott esetben az új jogszabályok alkalmazását ahhoz igazítsa (
33
).
99.
Ebben a vonatkozásban a közösségi bíróságnak nemcsak azt kellett ellenőriznie, hogy a közösségi intézmények által elfogadott jogi aktusok biztosítják-e az egyéneknek az ezen jogi aktusok által létrehozott új rendelkezések bevezetése előtti jogrendszer keretében szerzett jogainak védelmét (
34
), hanem azt is, hogy valamely tagállam az adott irányelvben foglalt kötelezettségének eleget téve meghozta-e a harmadik személyeknek a zenei művek sokszorozása és terjesztése terén szerzett jogainak átmeneti védelméhez szükséges intézkedéseket, ha ezen művek hasznosításának jogai az irányelv nemzeti jogba történő átültetésének határideje előtt hatályos nemzeti szabályozás értelmében közérdekűvé váltak, de a szerzői és szomszédos jogok védelmi idejének meghosszabbítása következtében a védelem az irányelv alkalmazásában és hatálybalépésétől kezdődően újraéledt (
35
).
100.
Így nem látom semmilyen, a közösségi jogból eredő akadályát annak, hogy – mint a jelen ügyben – egy tagállam a fennmaradó hatáskörének gyakorlása keretében átmeneti rendelkezések elfogadásával próbálja határok közé szorítani az egy adott szakma gyakorlására vonatkozó végleges kvótarendszert bevezető jogszabály hatálybalépéséből eredő hátrányos hatásokat oly módon, hogy védi egyes, a kérdéses átmeneti rendelkezésekben szabott objektív feltételeknek eleget tevő szereplők ezen új szabályozás hatálybalépése előtt szerzett helyzetét, amely átmeneti rendelkezések nélkül e szereplőknek fel kellene adniuk praxisukat a letelepedésük helyén a szerződéskötésre vonatkozó szabályozás keretében.
101.
Meg kell jegyezni továbbá, hogy a Bizottság nem vitatja, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései alkalmasak a fenti 95. §-ban foglalt kettős célkitűzés megvalósításának biztosítására. Közelebbről a Bizottság elismeri – véleményem szerint jogosan –, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései a pszichoterapeutáknak az 1998. június 16-i törvény által bevezetett végleges kvótarendszer hatálybalépése előtt tanúsított magatartására, azaz a referencia-időszakban a pszichoterápiás ellátásokban való részvételükre hivatkozva megakadályozzák az érdekeltek minden arra irányuló próbálkozását, hogy még az említett kvótarendszert bevezető jogszabály hatálybalépése előtt vagy annak időpontjában még gyorsan eleget tegyenek azoknak a feltételeknek, amelyek teljesülése esetén jogosultakká válnak a tényleges ellátási igényektől független engedélyre. Amint arra a Bizottság rámutat, a jogosultak köre tehát azokra a pszichoterapeutákra korlátozódott, akik nem tudatosan tettek eleget az új jogszabálynak, hanem akik korábban már az egészségbiztosítóval kötött szerződés alapján gyakorolták tevékenységüket, függetlenül szakmájuk 1999. január 1-jén hatályba lépő kvótarendszerétől.
102.
Ezzel szemben a jelen eljárásban a vita tárgya az, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései arányosak-e, vagy sem.
103.
A Bizottság szerint nem veszélyezteti a német jogalkotó által követett kettős célkitűzés megvalósulását, ha az SGB V átmeneti rendelkezéseiből eredő előnyökből azok a pszichoterapeuták is részesülhetnek, akik a referencia-időszakban más tagállamok egészségbiztosítási pénztárai terhére nyújtottak ellátásokat. Mindenesetre a Németországi Szövetségi Köztársaság egyáltalán nem bizonyította, hogy ilyen következménnyel járt volna a vitatott rendelkezésekből eredő előnyök elérhetővé tétele ezen pszichoterapeuták részére.
104.
A Bizottság érvelése, amellyel erre a következtetésre jutott, nem meggyőző.
105.
Valóban nem lehet figyelmen kívül hagyni a Bizottság azon általános érvelését, mely szerint a fent hivatkozott, az oklevelek és szakképesítések kölcsönös elismeréséről szóló Vlassopoulou-ítéletben kialakított, valamint az EK 39. cikk értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat (
36
) alapján, ha a szóban forgó nemzeti szabályozás egy adott szakma gyakorlását ezen tevékenység németországi gyakorlásának igazolásától teszi függővé, egy meghatározott időszakban más tagállamban végzett, az ugyanezen időszakban Németországban gyakorolt szakmával összehasonlítható szakmai tevékenység nem hagyható figyelmen kívül.
106.
Ugyanakkor egy adott nemzeti intézkedés arányos jellegét kifejezetten az említett intézkedés által követett konkrét célkitűzésekhez viszonyítva kell vizsgálni. Ez véleményem szerint azt is jelenti, hogy meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság által a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban javasolt, a letelepedés szabadságát esetlegesen kisebb mértékben korlátozó alternatív intézkedések lehetővé teszik-e a kérdéses nemzeti intézkedés által kitűzött célok teljes (
37
) vagy legalábbis ugyanannyira hatékony megvalósítását (
38
). Ellenkező esetben az alperes tagállam által elérni kívánt védelmi szint nem igazolható.
107.
Márpedig a jelen ügyben a Bizottság érvelése, úgy látszik, több szempontból is figyelmen kívül hagyja e megközelítést.
108.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az SGB V átmeneti rendelkezései nem tiltják meg azoknak az 1998. december 31. előtt Németországban letelepedett pszichoterapeutáknak, akik a referencia-időszakban más tagállamok egészségbiztosítási pénztárai terhére nyújtottak ellátásokat, hogy továbbra is folytassák tevékenységüket az előbbi tagállamban, akár a praxisuk helyéül eredetileg választott helyen, de a szerződéskötésre vonatkozó szabályozás keretén kívül, akár a német egészségbiztosítási pénztárak terhére olyan egyéb német területen, amely nem tartozik az 1999. január 1-jétől bevezetett kvótarendszer hatálya alá.
109.
Továbbá, azzal ellentétben, amit a Bizottság másodlagosan állít, az SGB V átmeneti rendelkezéseinek arányosságára vonatkozó vizsgálat szempontjából jelentősége van annak, hogy hatályuk ugyanarra a tevékenységi helyre, azaz a praxis helyére terjed ki, amelyre 1999. január 1-jétől a pszichoterapeuta kéri az egészségbiztosító által támogatott ellátások nyújtásának engedélyezését, függetlenül a tényleges ellátási igényektől.
110.
Figyelembe véve az SGB V átmeneti rendelkezései által követett célkitűzéseket, arról volt ugyanis szó, hogy a szerzett jogok védelme érdekében továbbra is lehetővé tegyék a szerződéses tevékenység végzését olyan pszichoterapeuták részére, akik olyan helyen telepedtek le, ahol a kínálat elérte vagy meghaladta a tényleges ellátási igényeket, és ahol ennélfogva az 1991. január 1-jétől bevezetett kvótarendszer miatt praxisuk áthelyezésére vagy az egészségbiztosítóval való szerződéskötésről történő lemondásra kényszerültek volna.
111.
Márpedig, amint az a Németországi Szövetségi Köztársaság előadásából kiderül, ezek a jogok csak akkor tekinthetők szerzett jogoknak és válnak védelemre érdemessé, ha a referencia-időszakban ezek a szakemberek ugyanazon helyen nyújtottak pszichoterápiás ellátásokat, ahol 1999. január 1-jétől szerződéses tevékenységüket végezni kívánták. Tulajdonképpen az SGB V átmeneti rendelkezéseinek ezen, a német jogalkotó által követett célkitűzések fényében való értelmezését erősítette meg a Bundessozialgericht fent említett 2000. november 8-i ítélete.
112.
E körülmények között nem tűntek relevánsnak azok a referencia-időszakban nyújtott pszichoterápiás ellátások, amelyek helye akár Németországban, akár más tagállamban nem azonos azzal a hellyel, amelyre 1999. január 1-jétől a tényleges ellátási igényektől függetlenül az egészségbiztosító által támogatott ellátások nyújtására vonatkozó engedélyt kérték.
113.
Egyébként mindenekelőtt ezen okból nem alkalmazható a jelen ügyben a Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. június 26-án hozott ítéletben alkalmazott megoldás, amelyben a Bíróság megállapította, hogy az alperes tagállam nem teljesítette a Szerződés 48. cikkéből eredő kötelezettségeit, amikor nem biztosította a nyelvészeti munkatársakká és szakértőkké vált volt idegen nyelvi lektorok megszerzett jogainak elismerését, jóllehet ez az elismerés minden állampolgár munkavállaló számára biztosítva van (
39
).
114.
Véleményem szerint a fenti 112. pontban kifejtett álláspontot nem gyengíti az a Bizottság által beadványaiban előadott körülmény, hogy némely engedélyező bizottság a Bundessozialgericht fent hivatkozott ítélete előtt olyan pszichoterapeuták által benyújtott kérelmeknek adott helyt, akik a referencia-időszakban nem nyújtottak ellátást azon helyen, amelyre vonatkozóan 1999. január 1-jétől kérték a szakmájuknak az egészségbiztosítóval való szerződéskötés keretében történő gyakorlásának engedélyezését, annak ellenére, hogy a praxisuk szerinti helyeken kvótarendszer került bevezetésre.
115.
Függetlenül a Bizottság által kifejtett álláspont pontosságától, egy ilyen érvelés ugyanis azt követelné a Németországi Szövetségi Köztársaságtól, hogy a német jogalkotó által követett célkitűzésre tekintettel általa jogellenesnek ítélt egyedi határozatok hatályát kiterjessze a közösségi állampolgárokra, amely célkitűzést a fent hivatkozott ítélet is megerősítette, amelynek értelmezése visszamenőleges hatállyal az SGB V átmeneti rendelkezéseinek szerves részét képezi.
116.
Továbbá amint azt a Németországi Szövetségi Köztársaság helyesen jegyezte meg, a Bizottság feltevésével való egyetértés annak elfogadásához vezetne, hogy ez utóbbi a nemzeti jogszabály által követett célkitűzéseket saját, nagyobb léptékű céljával helyettesíthetné, amely utóbbi a pszichoterapeuták által a referencia-időszakban az 1999. január 1-jétől bevezetésre került kvótarendszertől való eltérést e szakemberek számára lehetővé tevő helyektől eltérő helyeken, azaz a praxisuk szerinti németországi helyeken megszerzett jogok védelmét célozná.
117.
Ez a helyettesítés elképzelhetetlen, ha figyelembe vesszük különösen a Bizottságnak az EK 226. cikk szerinti eljárás keretében fennálló hatásköreit.
118.
Végezetül, még ha el is fogadjuk – a Bizottság javaslatának megfelelően –, hogy az a megfelelő megoldás és a letelepedés szabadságát kevésbé korlátozó alternatív intézkedés, ha az SGB V átmeneti rendelkezéseinek alkalmazásából eredő előnyöket kiterjesztik azokra a pszichoterapeutákra is, akik a referencia-időszakban más tagállamokban nyújtottak az egészségbiztosító által támogatott ellátásokat, ez azonban nem tűnik alkalmasnak az említett rendelkezések által kitűzött cél teljes vagy legalábbis ugyanolyan hatékony megvalósítására.
119.
Egy ilyen alternatív intézkedés ugyanis azzal a következménnyel járna, hogy megemelné azon pszichoterapeuták számát, akik a saját praxisuk szerinti helyen az 1999. január 1-jétől bevezetett kvótarendszertől eltérően jogosultak az egészségbiztosító által támogatott ellátások nyújtására. Ez az intézkedés közvetve megkérdőjelezné az 1999. január 1-jétől bevezetett kvótarendszert, holott a jelen kereset tárgya nem érinti ennek a rendszernek a letelepedési szabadsággal való összeegyeztethetőségét.
120.
Valóban „feltételezhetjük”, hogy – amint azt a Bizottság felveti – nem „veszélyezteti” az SGB V átmeneti rendelkezései által követett célkitűzéseket az ezen rendelkezésekből eredő előnyök kiterjesztése azon pszichoterapeutákra, akik más tagállamokban nyújtottak az egészségbiztosító által támogatott ellátásokat.
121.
Ugyanakkor, függetlenül azon kérdéstől, hogy ebben az összefüggésben a puszta feltételezés is elegendő-e a közösségi rendelkezések tényleges megszegésének az EK 226. cikk alapján (
40
) a Bizottságot terhelő bizonyításához, véleményem szerint nem lehet releváns szempont a német jogalkotó által követett célkitűzések veszélyeztetése annak vizsgálatánál, hogy a Bizottság által javasolt alternatív intézkedések alkalmasak-e ezen célkitűzések megvalósítására.
122.
Úgy tűnik, hogy ezt a szempontot nem fogadja el a Bíróság, aki – előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében is – megvizsgálta, hogy sérti-e egy tagállami jogszabály célkitűzését az ezen jogszabály által meghatározott állampolgárai javára biztosított eljárási jog kiterjesztése más tagállamoknak a szabad mozgás jogával élő állampolgáraira (
41
).
123.
A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében úgy vélem, hogy a fenti 106. pontban említett ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Bizottság által javasolt alternatív intézkedéseknek a közösségi joggal állítólagosan összeegyeztethetetlen jogszabállyal azonos hatékonysággal kell tudniuk megvalósítani az ezen jogszabály által követett közérdekű célkitűzéseket.
124.
Elismerem, hogy – amint a Bizottság állítja – az SGB V 1999. január 1-jétől bevezetett kvótarendszertől eltérő átmeneti rendelkezéseinek a közösségi állampolgárokra való kiterjesztésére vonatkozó bizottsági érvelés elfogadása korlátozott hatásokkal járna e rendszerre.
125.
Ugyanakkor ez a körülmény a kifogásolt kötelezettségszegés múltbeli jellegéből ered, amelynek következtében – amint azt elsősorban javasoltam – a jelen keresetet elfogadhatatlannak kellene nyilvánítani.
126.
Hozzáteszem, hogy ha a Bizottság addig folytatta volna le a pert megelőző eljárást, amíg az SGB V átmeneti rendelkezései hatályban voltak, az említett rendelkezésekből eredő előnyöknek a referencia-időszakban más tagállamok egészségbiztosítói által támogatott ellátásokat nyújtó közösségi állampolgárokra történő kiterjesztésének minden bizonnyal jelentősebben, sőt érzékelhető mértékben meg kellett volna változtatnia ezt a kvótarendszert, ahogyan ezt a német kormány állítja. E tekintetben ki kell emelni, hogy még ha az állítólagos kötelezettségszegés már véget is ért, a pert megelőző eljárás és a felek beadványai olyan egyéb pszichoterapeuták eseteire is hivatkoznak, akik más tagállamokban nyújtottak egészségbiztosító által támogatott ellátásokat, amely esetekben az SGB V átmeneti rendelkezéseinek kiterjesztése felmerülhetett volna.
127.
Emellett meg kell jegyezni, a Bizottság keresetlevelében elismerte, hogy a tényleges igényeknek megfelelő pszichoterápiás ellátási kínálat megteremtése belátható időn belül csak akkor vezethet sikerre, ha azonosítható az SGB V átmeneti rendelkezései által előnyben részesített lehetséges kérelmezők száma (
42
). Márpedig a Bizottságnak nem sikerült magyarázatot adnia arra, hogyan lehetett volna ugyanilyen hatékonysággal teljesíteni ezt a lehetséges kérelmezők számának azonosítására vonatkozó feltételt a Németországi Szövetségi Köztársaságot – a Németországban 1998. december 31. előtt letelepedett vagy letelepedni kívánó, és a referencia-időszakban más tagállamok egészségbiztosítási pénztárai terhére támogatott ellátásokat nyújtó közösségi állampolgárok által végzett egyenértékű vagy hasonló szakmai tevékenység figyelembevételére kötelező intézkedés bevezetése útján.
128.
Figyelembe véve a német jogalkotó által az SGB V átmeneti rendelkezéseinek elfogadása során követett célkitűzéseket, úgy vélem, hogy a Bizottság nem bizonyította a letelepedés szabadságát kevésbé korlátozó olyan alternatív intézkedés létezését, amellyel ugyanolyan hatékonysággal elérhetők lettek volna az említett célkitűzések.
129.
E körülmények között úgy vélem, hogy még ha a Bíróság a keresetet elfogadhatónak nyilvánítja is, a Bizottság akkor sem bizonyította, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság az SGB V átmeneti rendelkezéseinek elfogadásával nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
130.
Ennélfogva másodlagosan javaslom, hogy a Bíróság a keresetet – mint megalapozatlant – utasítsa el.
VI – A költségekről
131.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanakkor az eljárási szabályzat 69. cikke 5. §-ának harmadik bekezdése szerint a költségviselésre irányuló kérelmek hiányában a felek maguk viselik saját költségeiket. Bár véleményem szerint a Bizottság pervesztes lett, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság nem kérte a Bizottság kötelezését a költségek viselésére, javaslom, hogy a Bíróság kötelezze a feleket saját költségeik viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
132.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1)
A keresetet – mint elfogadhatatlant – utasítsa el.
2)
Kötelezze a feleket saját költségeik viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	BGBl. 1998. I., 1311. o.
(
3
)	Lásd ebben az értelemben a C-333/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 2001., I-1025. o.) 23. pontját, a C-394/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2005. június 2-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-4713. o.) 14. és 15. pontját, valamint a C-33/04. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. december 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-10629. o.) 65. pontját.
(
4
)	A fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet 66. és 67. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
5
)	Lásd például a C-9/02. sz. De Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-2409. o.) 43. pontját, és a C-170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-11949. o.) 50. pontját.
(
6
)	Lásd a kereset 11. és 15. pontját.
(
7
)	Lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ítélet 23. pontját, a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ítélet 14. és 15. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet 65. pontját.
(
8
)	Lásd többek között a C-362/90. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-2353. o.) 9. pontját és a C-525/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. október 27-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-9405. o.) 13. pontját.
(
9
)	Lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31-én hozott ítélet 10. pontját, és a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. október 27-én hozott ítélet 14. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
10
)	A C-237/05. sz., folyamatban lévő ügyben előterjesztett indítvány 62. és 63. pontja.
(
11
)	Lásd még e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31-én hozott ítélet előtt Lenz főtanácsnok által 1992. február 26-án előterjesztett indítvány 12. pontját.
(
12
)	Lásd a C-439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-305. o.) 15–17. pontját. Ebben az ügyben részleges elfogadhatatlanságról volt szó, mivel a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset két, vásárokra, kiállításokra, bemutatókra és piacokra vonatkozó regionális törvényt érintett.
(
13
)	A fent hivatkozott indítvány 63. pontja.
(
14
)	A fent hivatkozott ítélet.
(
15
)	Uo., 15. és 16. pont.
(
16
)	Uo., 6., 11. és 16. pont.
(
17
)	Ugyanis, amint az a Jacobs főtanácsnok által ebben az ügyben előterjesztett indítvány 26. pontjából kiderül, a vitatott utasítás alapján adásvételi szerződés került megkötésre két helikopter beszerzésére vonatkozóan, amelynek teljesítése az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor még folyamatban volt.
(
18
)	Lásd a keresetlevél 74. pontját. Lásd még a keresetlevél 48. pontját, amelyben a Bizottság hangsúlyozza, hogy valamennyi közösségi állampolgár, „aki praxist hozott létre, vagy kívánt létrehozni Németországban 1997 és 1998 vége között, azt kockáztatta, hogy 1999. január 1-jétől be kell zárnia praxisát a letelepedéshez választott helyen”.
(
19
)	Lásd e tekintetben a 168/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1986. október 15-én hozott ítélet (EBHT 1986., 2945. o.) 13. pontját, a C-235/91. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1992. november 17-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-5917. o.) 9. pontját és a C-334/94. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1996. március 7-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-1307. o.) 30. pontját.
(
20
)	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott C-237/05. sz. ügyben előterjesztett indítványom 66. pontját.
(
21
)	Lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31-én hozott ítélet 12. pontját.
(
22
)	Uo. Lásd még a C-243/89. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1993. június 22-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-3353. o.) előtt Tesauro főtanácsnok által 1992. november 17-én előterjesztett indítvány 9. pontját.
(
23
)	A C-340/89. sz. ügyben 1991. május 7-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-2357. o.).
(
24
)	A C-232/99. sz. ügyben 2002. május 16-án hozott ítélethez benyújtott indítvány (EBHT 2002., I-4235. o.) 40–42. pontja.
(
25
)	HL L 19., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 337. o.
(
26
)	HL L 209., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 47. o.
(
27
)	Lásd ebben az értelemben a C-496/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-2351. o.) 55. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
28
)	HL L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o. Az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejárta óta ezt a rendeletet utoljára a 2001. június 5-i 1386/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 187., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 129. o.) módosította.
(
29
)	A C-168/91. sz. Konstantinidis-ügyben 1993. március 30-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-1191. o.) 13. pontja és a C-101/94. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1996. június 6-án hozott ítélet (EBHT 1996., I-2691. o.) 13. pontja.
(
30
)	Lásd a fent hivatkozott Konstantinidis-ítélet 15. pontját, a fent hivatkozott 2002. január 15-i Bizottság kontra Olaszország ítélet 22. pontját és a C-294/00. sz. Gräbner-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6515. o.) 38. pontját.
(
31
)	Lásd ebben az értelemben a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-4165. o.) 37. pontját; a C-424/97. sz. Haim-ügyben 2000. július 4-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-5123. o.) 57. pontját; a C-108/96. sz., Mac Quen és társai ügyben 2001. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 2001., I-837. o.) 26. pontját és a fent hivatkozott Gräbner-ítélet 26. pontját.
(
32
)	A 21/81. sz. Bout-ügyben 1982. február 10-én hozott ítélet (EBHT 1982., 381. o.) 13. pontja.
(
33
)	A C-17/03. sz., VEMW és társai ügyben 2005. június 7-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-4983. o.) 81. pontja.
(
34
)	A közösségi köztisztviselők kérdésében lásd a 28/74. sz., Gillet kontra Bizottság ügyben 1975. március 19-én hozott ítélet (EBHT 1975., 463. o.) 5–8. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T-123/89. sz., Chomel kontra Bizottság ügyben 1990. március 27-én hozott ítéletének (EBHT 1990., II-131. o.) 34. pontját és a T-135/05. sz., Campoli kontra Bizottság ügyben 2006. november 29-én hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 78–82. pontját. Meg kell jegyezni, hogy ez utóbbi ítélet ellen fellebbezést nyújtottak be a Bírósághoz (a C-71/07. P. sz. ügy).
(
35
)	A C-60/98. sz. Butterfly Music ügyben 1999. június 29-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-3939. o.) 23–28. pontja.
(
36
)	Lásd többek között a C-419/92. sz. Sholz-ügyben 1994. február 23-án hozott ítélet (EBHT 1994., I-505. o.) 12. pontját az EK-Szerződés 48. cikke (4) bekezdésének (a módosítást követően EK 39. cikk, (4) bekezdés) hatálya alá nem tartozó álláshelyre történő felvétele során más tagállam közszolgálatban közösségi állampolgár által végzett munkaidő figyelembevételének megtagadása kérdésében, valamint a C-371/04. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10257. o.) 16. és 22. pontját.
(
37
)	Lásd a C-288/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 21-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-10071. o.) 34. pontját.
(
38
)	Lásd a C-114/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. július 14-én hozott ítélet (az EBHT-ban nem tették közzé) 30. pontját.
(
39
)	A C-212/99. sz. ügyben 2001. június 26-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-4923. o.) 36. pontja.
(
40
)	A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban fennálló bizonyítási teher – ideértve az érintett nemzeti intézkedések arányosságának bizonyítását is – vonatkozásában lásd különösen a C-159/94. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1997. október 23-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-5815. o.) 102. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 21-én hozott ítélet 35. pontját.
(
41
)	A C-274/96. sz., Bickel és Franz ügyben 1998. november 24-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-7637. o.) 29. pontja.
(
42
)	Lásd az 58. pont végét.