62024CJ0137
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2025. november 27. (
*1
)
„Fellebbezés – Közszolgálat – Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata – Pert megelőző eljárás – 90. cikk – A »sérelmet okozó aktus« fogalma – Az Európai Uniót illető adó – 260/68/EGK, Euratom, ESZAK rendelet – 3. cikk – Eltartott gyermekek után járó adókedvezmény – A biztosítás feltételei – Az »eltartott gyermek« fogalma – A személyzeti szabályzat VII. melléklete – 2. cikk – Eltartott gyermek után járó támogatás”
A C‑137/24. P. sz. ügyben,
Michael Heßler (lakóhelye: Mannebach [Németország], képviseli: I. Steuer‑Lutz Rechtsanwältin)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2024. február 20‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Bizottság (képviselik: T. S. Bohr és M. Brauhoff, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, T. von Danwitz, a Bíróság elnökhelyettese, az első tanács bírájaként eljárva, I. Ziemele, A. Kumin (előadó) és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: T. Ćapeta,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
a főtanácsnok indítványának a 2025. június 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta következő
Ítéletet
1
Fellebbezésében Michael Heβler az Európai Unió Törvényszéke 2023. december 20‑iHeßler kontra Bizottság ítéletének (T‑369/22, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:855) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította a fellebbezőnek először is az eltartott gyermekek után járó adókedvezmény (a továbbiakban: adókedvezmény) iránti kérelmeit elutasító európai bizottsági határozatok megsemmisítésére irányuló kérelmét, másodszor az arra irányuló kérelmét, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot arra, hogy 2021. augusztus 1‑jétől visszamenőleges hatállyal továbbra is biztosítsa számára ezen adókedvezményt mindaddig, amíg annak feltételei fennállnak, harmadszor pedig a Bizottság meg nem fizetett összegek után járó kamatok megfizetésére kötelezése iránti kérelmét.
A jogi háttér
A személyzeti szabályzat
2
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata e jogvitára alkalmazandó változata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 72. cikke (1) bekezdésének értelmében:
„A tisztviselő, annak házastársa – amennyiben ez utóbbi bármely más jogszabály vagy előírás értelmében hasonló jellegű és mértékű ellátásra nem jogosult – gyermekei és a VII. melléklet 2. cikkének értelmében vett más eltartottjai betegségbiztosításra jogosultak a felmerült költségek 80%‑áig, az Unió intézménye kinevezésre jogosult hatóságainak közös megegyezése alapján – a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően – megállapított szabályok szerint. […]”
3
E személyzeti szabályzat 80. cikke első bekezdésében a következőket írja elő:
„Amennyiben a tisztviselő, illetve az öregségi nyugdíjra vagy rokkantsági támogatásra jogosult személy túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult házastárs nélkül halálozik el, az elhunytnak a VII. melléklet 2. cikke szerinti, a halál időpontjában eltartott gyermekei […] árvasági nyugdíjra jogosultak.”
4
Az említett személyzeti szabályzat 90. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot hozzon személyével kapcsolatban. A kinevezésre jogosult hatóság a kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Ha e határidő végéig a kérelemre nem érkezik válasz, akkor az hallgatólagos elutasító határozatnak tekintendő, amellyel szemben az alábbi bekezdés rendelkezéseinek megfelelően panasszal lehet élni.
(2)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az őt hátrányosan érintő intézkedés ellen; ez arra az esetre is vonatkozik, amikor az említett hatóság határozatot hozott, és arra az esetre is, amikor az elmulasztotta a személyzeti szabályzatban előírt intézkedés elfogadását. A panaszt három hónapos határidőn belül kell benyújtani. […]
[…]
A kinevezésre jogosult hatóság a panasz benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Ha az előírt határidő végéig a panaszra nem érkezik válasz, azt a panasz elutasítását jelentő hallgatólagos határozatnak kell tekinteni, amely ellen a 91. cikk szerint jogorvoslattal lehet élni.”
5
Ugyanezen személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az Európai Unió Bírósága rendelkezik hatáskörrel az Unió és az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy között keletkező minden olyan jogvita tekintetében, amely az adott személyt a 90. cikk (2) bekezdésének értelmében hátrányosan érintő intézkedés jogszerűségére vonatkozik. […]”
6
A személyzeti szabályzat tartalmazza a „Díjazás és költségtérítés” című VII. mellékletet, amelynek 2. cikke előírja:
„(1)   A tisztviselő az alábbi (2) és (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek megfelelően minden eltartott gyermeke után havi […] támogatást kap.
(2)   „Eltartott gyermek” a tisztviselőnek vagy házastársának házasságból született, házasságon kívül született vagy örökbe fogadott gyermeke, akit ténylegesen a tisztviselő tart el.
Ugyanez vonatkozik arra a gyermekre, akinek örökbefogadását kérelmezték és az örökbefogadási eljárás elkezdődött.
Az a gyermek, akinek eltartására a tisztviselőt egy, a tagállamok kiskorúak védelméről szóló jogszabályai alapján meghozott bírósági határozat kötelezi, eltartott gyermeknek minősül.
(3)   A támogatást a következő esetekben kell biztosítani:
a)
18 éven aluli gyermekek esetén automatikusan;
b)
18 és 26 év közötti, oktatásban vagy szakképzésben részt vevő gyermekek esetén a tisztviselő bizonyítékokkal alátámasztott kérelmére.
(4)   Kivételes esetben a kinevezésre jogosult hatóság különleges, indokolással ellátott és igazoló okmányokon alapuló határozata alapján eltartott gyermeknek tekinthető minden olyan személy, akinek eltartása a tisztviselő törvényi kötelezettsége, amennyiben ez a tisztviselőre jelentős anyagi terhet ró.
(5)   A kereső tevékenység folytatásában súlyos betegség vagy rokkantság miatt akadályozott gyermek esetében a támogatás folyósítása kortól függetlenül folytatódik, amíg a betegség vagy rokkantság fennáll.
(6)   Kizárólag egy, eltartott gyermek után nyújtott támogatás folyósítható az e cikk szerinti minden egyes eltartott gyermek után, abban az esetben is, ha a szülők az Európai Unió két különböző intézményének szolgálatában állnak.
(7)   Ha a (2) és (3) bekezdés szerinti eltartott gyermek felügyeleti jogát törvényi rendelkezés, bírósági határozat vagy az illetékes közigazgatási hatóság határozata alapján más személynek ítélték, az eltartott gyermek után nyújtott támogatást a tisztviselő nevében és részéről ennek a személynek kell folyósítani.”
A 260/68/EGK, Euratom, ESZAK rendelet
7
Az Európai [Uniót] illető adó alkalmazása feltételeinek és eljárásának megállapításáról szóló, 1968. február 29‑i 260/68/EGK, Euratom, ESZAK tanácsi rendelet (HL 1968. L 56., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 1. kötet, 33. o.) 3. cikkének értelmében:
„(1)   Az adófizetésre kötelezett személyeknek az adót havonta kell megfizetnie a[z Unió] által kifizetett illetmények, bérek és járandóságok után.
[…]
(3)   A következő családi és szociális támogatásokkal csökkenteni kell az adóalapot:
a)
családi támogatások:
[…]
–
eltartott gyermek után járó támogatás,
[…]
[…]
(4)   Az 5. cikk rendelkezéseire figyelemmel, az előző rendelkezések alkalmazásával kapott összegből 10%‑ot le kell vonni foglalkozási és személyi költségek címén.
Az eltartott gyermek utáni támogatás kétszeresének megfelelő további levonást kell alkalmazni az adóköteles személy minden eltartott gyermeke után, valamint minden olyan személy után, aki a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése értelmében eltartott gyermeknek minősül.
[…]”
A jogvita előzményei
8
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–11. pontja a következőképpen ismerteti:
„2.
A [fellebbező] a Bizottság tisztviselője. Két, 1993‑ban, illetve 1994‑ben született leánygyermek édesapja.
3.
A [fellebbező] mindkét lánya után eltartott gyermek utáni támogatást kapott, amíg azok 2019‑ben, illetve 2020‑ban el nem érték a huszonhatodik életévüket.
4.
A [fellebbező] az eltartott gyermek után járó támogatás kifizetése mellett a [260/68] rendelet 3. cikke (4) bekezdésének második albekezdésében előírt adókedvezményt (a továbbiakban: adókedvezmény) is igénybe vette 2021. július 31‑ig a két lánya után, akik ezen időpontban még diákok voltak.
5.
A [fellebbező] 2021. június 28‑án az idősebb lányára vonatkozóan tanulmányi igazolást küldött a Bizottság Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatalának (a továbbiakban: PMO), hogy e lánya vonatkozásában kérelmezze az adókedvezmény meghosszabbítását.
6.
2021. június 29‑i első elektronikus levelében a PMO „Jogok és kötelezettségek” egységének egyik ügyintézője azt válaszolta a [fellebbezőnek], hogy „a 2020. március 12‑i [XB kontra EKB (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) […] ítélet (a továbbiakban: XB kontra EKB ítélet)] alapján a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikke alapján fizetett, eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság hiányában az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló minden kérelmet el kell utasítani”. A [fellebbező] által ezen elektronikus levelet követően feltett kérdésre válaszolva az ügyintéző az ugyanezen a napon kelt második elektronikus levelében (a továbbiakban együttesen: 2021. június 29‑i elektronikus levelek) hozzátette, hogy „[a]z adókedvezmény biztosítására már nincs mód, mivel azt az [XB kontra EKB] ítélet alapján megszüntették”. Mindegyik elektronikus levél végén, az ügyintéző aláírása alatt, egy megjegyzés is szerepelt, miszerint az adott elektronikus levél tájékoztató jellegű, és nem minősül „a kinevezésre jogosult hatóság / munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság olyan határozatának, amellyel szemben a [személyzeti szabályzat] 90. cikke alapján panasszal lehet élni”.
7.
2021. július 15‑én a [fellebbező] feljegyzést küldött a PMO „Jogok és kötelezettségek” egysége vezetőjének, amelyben vitatta a 2021. június 29‑i elektronikus levelekben szereplő tájékoztatást, és kérte a PMO‑t, hogy biztosítson számára a lánya után adókedvezményt. A [fellebbező] erre a feljegyzésre nem kapott kifejezett választ.
8.
A [fellebbező] 2021. augusztus 18‑án a második lánya vonatkozásában kérte a PMO‑tól az adókedvezmény meghosszabbítását.
9.
2021. augusztus 27‑i elektronikus levelében a PMO „Jogok és kötelezettségek” egységének ügyintézője azt válaszolta a [fellebbezőnek], hogy „sajnálattal tájékoztatja arról, hogy a [X kontra EKB] ítélet 103. pontja alapján a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikke alapján fizetett, eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság hiányában az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló kérelmet már nem lehet elfogadni, mivel [ezen adókedvezményt] megszüntették” (a továbbiakban: 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél). A 2021. június 29‑i elektronikus levelekhez hasonlóan ez is tartalmazott az ügyintéző aláírása alatt egy megjegyzést, miszerint az adott elektronikus levél tájékoztató jellegű, és nem minősül „a kinevezésre jogosult hatóság / munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság olyan határozatának, amellyel szemben a személyzeti szabályzat 90. cikke alapján panasszal lehet élni”.
10.
A [fellebbező] 2021. november 24‑én panaszt nyújtott be a kért meghosszabbítás megtagadásával szemben, amely szerinte a „válaszadás PMO általi elmulasztásából” ered, és a két lánya tekintetében kért adókedvezmény meghosszabbítását kérte (a továbbiakban: panasz).
11.
2022. március 25‑én a Bizottság Humánerőforrás‑ügyi és Biztonsági Főigazgatósága „pénzügyi, jogi és partnerségi ügyekért” felelős szervezeti egységének igazgatója mint kinevezésre jogosult hatóság elutasította a [fellebbező] panaszát (a továbbiakban: panaszt elutasító határozat).”
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
9
A Törvényszék Hivatalához 2022. június 24‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező keresetet indított, amely először is a panaszt elutasító határozat megsemmisítésére, másodszor pedig arra irányult, hogy a Bizottság „2021. augusztus 1‑jétől visszamenőleges hatállyal továbbra is biztosítsa számára a szóban forgó adókedvezményt mindaddig, amíg annak feltételei fennállnak”, és harmadszor pedig a Bizottság meg nem fizetett összegek után járó kamatok megfizetésére való kötelezésére irányult.
10
A megsemmisítés iránti kérelmeket illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 24. pontjában megállapította, hogy a jelen ügyben a fellebbező panaszának tárgya az, hogy a Bizottság „nem válaszolt” az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló kérelmeire. Ezenkívül a Törvényszék szerint a panaszt elutasító határozat nem határozta meg pontosan azt az időpontot, amikor az e kedvezmény megadását megtagadó határozatokat elfogadták, és nem jelölte meg, hogy e határozatokat kifejezetten, a 2021. június 29‑i elektronikus levelekben, illetve a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben, vagy hallgatólagosan fogadták‑e el. E körülmények között e kérelmek tárgyának meghatározása érdekében a Törvényszék először is ezen ítélet 25–39. pontjában azonosította a sérelmet okozó eredeti aktust, amellyel szemben irányulónak kell tekinteni adott esetben az említett kérelmeket a panaszt elutasító határozatra vonatkozó részükben.
11
E tekintetben a Törvényszék az említett ítélet 35. pontjában mindenekelőtt megállapította, hogy a jelen ügy körülményei között a 2021. június 29‑i elektronikus leveleket és a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levelet nem lehet a kinevezésre jogosult hatóság azon végleges határozataiként elemezni, amelyekben e hatóság megtagadta a fellebbezőtől az adókedvezményt. A Törvényszék szerint ezek ekképpen nem minősülnek a fellebbezőnek sérelmet okozó eredeti jogi aktusoknak.
12
A Törvényszék ezt követően ugyanezen ítélet 37. pontjában megállapította, hogy mivel a kinevezésre jogosult hatóság a fellebbező 2021. június 28‑i és augusztus 18‑i elektronikus leveleiben szereplő kérelmeire négy hónapon belül nem válaszolt, úgy kell tekinteni, hogy az e kérelmeket elutasító hallgatólagos határozatokat 2021. október 28‑án, illetve december 18‑án hozták meg (a továbbiakban: hallgatólagos elutasító határozatok). Így a Törvényszék a megtámadott ítélet 39. pontjában megállapította, hogy a hallgatólagos elutasító határozatok a fellebbezőnek sérelmet okozó eredeti jogi aktusoknak minősülnek.
13
A Törvényszék végül ezen ítélet 40. pontjában megállapította, hogy a panaszt elutasító határozat csak megerősítette a hallgatólagos elutasító határozatokat, és nem tartalmazta a fellebbező helyzetének új jogi vagy ténybeli körülmények alapján történő felülvizsgálatát.
14
A Törvényszék ebből az említett ítélet 41. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy e körülmények között a megsemmisítés iránti kérelem, még ha formailag kizárólag a panaszt elutasító határozat ellen irányul is, azzal a hatással jár, hogy a hallgatólagos elutasító határozatok ellen irányulónak tekintendő, amely határozatok jogszerűségét a panaszt elutasító határozatban szereplő indokolás figyelembevételével kell megvizsgálni.
15
Másodszor a Törvényszék ugyanezen ítélet 42–45. pontjában a pert megelőző eljárás határidőinek a jelen ügyben történt tiszteletben tartásáról határozott.
16
E tekintetben megjegyezte, hogy a 2021. október 28‑i első hallgatólagos elutasító határozattal szembeni panasz benyújtására nyitva álló három hónapos határidő a személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének megfelelően 2022. január 28‑án járt le. Mivel a felperes 2021. november 24‑én nyújtotta be panaszát a Bizottság „elutasító határozataival” szemben, tiszteletben tartotta az e rendelkezésben előírt panaszbenyújtási határidőt ezen első határozat tekintetében.
17
Ezzel szemben a Törvényszék szerint a fellebbező a második hallgatólagos elutasító határozattal szemben e határozat meghozatalának időpontját, azaz 2021. december 18‑át megelőzően nyújtott be panaszt. Ezenkívül megállapította, hogy ezen időpontot követően a felperes nem nyújtott be panaszt e hallgatólagos határozattal szemben, amelyre a kinevezésre jogosult hatóság a panaszt elutasító határozatban válaszolt volna. Következésképpen a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az említett hallgatólagos elutasító határozattal kapcsolatos pert megelőző eljárást nem szabályszerűen folytatták le.
18
A Törvényszék ebből a megtámadott ítélet 45. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy a megsemmisítés iránti kérelmet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani annyiban, amennyiben az lényegében a 2021. december 18‑i hallgatólagos elutasító határozatra vonatkozik.
19
Harmadszor a Törvényszék ezen ítélet 46–96. pontjában megvizsgálta a fellebbező által felhozott két jogalap megalapozottságát, amelyek közül az első a panasz benyújtásához való jogáról őt kifejezetten tájékoztató határozat hiányára, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére, a második pedig a személyzeti szabályzat 62. cikkében előírt, díjazásra való jogosultságának megsértésére alapult. A Törvényszék e két jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant elutasította.
20
Végül a Törvényszék az említett ítélet 97–105. pontjában elutasította az elé terjesztett második és a harmadik kereseti kérelmet, amelyek lényegében a Bizottság arra történő kötelezésére irányultak, hogy biztosítson adókedvezményt a fellebbezőnek, és fizesse meg a meg nem fizetett összegek után járó kamatokat.
21
Ekképpen a megtámadott ítélettel a Törvényszék a keresetet teljes egészében elutasította.
A felek kérelmei
22
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet,
–
semmisítse meg a panaszt elutasító határozatot;
–
kötelezze a Bizottságot arra, hogy a 260/68 rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján az adminisztratív vezetők 2004. április 7‑i 222/04 [SEC (2004) 411] következtetései (a továbbiakban: az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetései) szerint meghatározott adómentességet 2021. augusztus 1‑jéig visszamenőleges hatállyal továbbra is biztosítsa mindaddig, amíg annak feltételei teljesülnek,
–
rendelje el, hogy az elmaradt kifizetések után a fellebbező által benyújtott, adókedvezmény iránti kérelmek időpontjában alkalmazandó költségvetési rendelet szerinti kamatot kell fizetni, és
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
23
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze az összes költség viselésére.
A fellebbezésről
24
Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a személyzeti szabályzat 90. cikke értelmében vett „sérelmet okozó aktus” fogalmának megsértésére, a másodikat az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének (2) bekezdésében biztosított indokolási kötelezettségnek és meghallgatáshoz való jognak megsértésére, a harmadikat pedig a 260/68 rendelet személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkével összefüggésben értelmezett 3. cikkének megsértésére, valamint a Bizottság belső aktusai kötelező jellegének megsértésére alapítja.
Az első jogalapról
A felek érvei
25
Első jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 44. és 45. pontjában tévesen állapította meg, hogy a megsemmisítés iránti kérelme a második lányát érintő részében elfogadhatatlan. Úgy véli, hogy azon tény, miszerint a PMO a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben kifejezetten megtagadta, hogy az övéhez hasonló helyzetekben az adókedvezmény iránti valamennyi kérelemnek helyt adjon, számára sérelmet okozó határozatnak minősül. Így ezen elektronikus levelet követően, amelyben de facto megtagadták tőle e kedvezményt, amelyben addig két gyermekének eltartásáért részesült, a fellebbezőnek semmilyen oka nem volt arra, hogy megvárja a kinevezésre jogosult hatóság hallgatólagos elutasítását. Ezenkívül úgy véli, hogy az említett elektronikus levelet úgy kellett értelmezni, hogy az említett kedvezmény iránti kérelmére a kinevezésre jogosult hatóságtól sem kap kedvező határozatot.
26
Ennélfogva a fellebbező azt állítja, hogy nem volt köteles megvárni a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdésében előírt négy hónapos határidő leteltét, amelyet követően az adminisztráció válaszának hiánya hallgatólagos elutasító határozatnak minősül. A 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél kézhezvételével ugyanis megkezdődött a panasz benyújtására nyitva álló, e személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében előírt három hónapos határidő. Következésképpen azzal, hogy 2021. november 24‑én benyújtotta panaszát, tiszteletben tartotta a pert megelőző eljárás határidőit.
27
A Bizottság szerint a fellebbező nem vitatja a megtámadott ítéletnek a jelen ügyben sérelmet okozó aktus meghatározására vonatkozó 33., 37. és 39. pontját. Márpedig, mivel e meghatározás lényeges előfeltétele annak, hogy a pert megelőző eljárást szabályszerűen folytatták‑e le, az első jogalapot mint hatástalant el kell utasítani. A Bizottság mindenesetre úgy véli, hogy a fellebbező érvelése nem megalapozott.
A Bíróság álláspontja
28
Először is meg kell állapítani, hogy bár a fellebbező az első jogalapjával a megtámadott ítélet 44. és 45. pontját vitatja, amelyek a megsemmisítés iránti kérelmét elfogadhatatlannak nyilvánítják a második lánya tekintetében, e megállapítás a Törvényszék ezen ítélet 33–39. pontjában szereplő azon értékelésén alapul, amely szerint a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél nem minősül a kinevezésre jogosult hatóság olyan határozatának, amely megtagadta a fellebbezőtől az adókedvezményt, így a számára sérelmet okozó eredeti aktus egy 2021. december 18‑i hallgatólagos elutasító határozat. Márpedig az első jogalap alátámasztására kifejtett, a jelen ítélet 25. és 26. pontjában összefoglalt érvekből egyértelműen kitűnik, hogy a fellebbező kizárólag a Törvényszéknek a sérelmet okozó eredeti aktus meghatározására vonatkozó megállapításait vitatja, amelyekre a Törvényszék az elfogadhatatlanság megállapítását alapította.
29
E körülmények között az első jogalapot mint hatástalant nem lehet elutasítani. Meg kell tehát vizsgálni annak megalapozottságát.
30
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésével összhangban a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz a számára sérelmet okozó aktus ellen. E személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az Unió és e személyek között keletkező minden olyan jogvita tekintetében, amely az adott személy számára az említett 90. cikk (2) bekezdése értelmében sérelmet okozó aktus jogszerűségére vonatkozik. E rendelkezések az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 117. cikke alapján analógia útján alkalmazandók az egyéb alkalmazottak kereseteire is (2024. december 12‑iDD kontra FRA ítélet, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
Amint a Törvényszék a megtámadott ítélet 29. pontjában megállapította, a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint csak a fellebbezőre kötelező joghatással járó, érdekeinek – jogi helyzete lényeges megváltoztatásával történő – közvetlen és azonnali befolyásolására alkalmas jogi aktusok vagy intézkedések minősülnek sérelmet okozónak az említett 90. cikk (2) bekezdésének értelmében (2024. december 12‑iDD kontra FRA ítélet, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32
Egyébiránt a Bíróság már kimondta, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „sérelmet okozó aktus” fogalmát tágan kell értelmezni, és úgy kell érteni, mint amely minden olyan aktusra vonatkozik, amely valamely meghatározott jogi helyzetre közvetlenül hatással lehet (2024. december 12‑iDD kontra FRA ítélet, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33
Amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 30. pontjában emlékeztetett, annak megállapításához, hogy egy aktus kivált‑e ilyen hatásokat, az aktus lényegét kell figyelembe venni, és e hatásokat olyan objektív kritériumok alapján kell megítélni, mint az említett aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve az elfogadásának körülményeit, valamint az azt elfogadó intézmény hatáskörét (2024. december 12‑iDD kontra FRA ítélet, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34
Így tehát valamely jogi aktus arra való alkalmassága, hogy közvetlen hatást gyakoroljon valamely természetes vagy jogi személy jogi helyzetére, nem értékelhető pusztán azon tény alapján, hogy ez az aktus elektronikus levél formáját ölti, mivel ez azt jelentené, hogy a megtámadott aktus formájának elsőbbséget kell adni az aktus tartalmával szemben (2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 97. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35
Ennélfogva a jelen ítélet 33. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően meg kell vizsgálni, hogy a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél tartalmára, a hátterét képező összefüggésekre, valamint az elfogadó intézmény hatáskörére tekintettel, a Törvényszék helyesen állapíthatta‑e meg a megtámadott ítélet 33. és 35. pontjában, hogy ezen elektronikus levél nem minősíthető a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „sérelmet okozó aktusnak”.
36
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a megtámadott ítélet 8. pontjában említésre került – a fellebbező 2021. augusztus 18‑án azt kérte a PMO hatáskörrel rendelkező szervezeti egységétől, hogy hosszabbítsa meg a második lánya után járó adókedvezményt. Ezen ítélet 9. pontja rámutat, hogy a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levelében a PMO „Jogok és kötelezettségek” egységének ügyintézője azt válaszolta a fellebbezőnek, hogy „sajnálattal tájékoztatja arról, hogy a [XB kontra EKB] ítélet 103. pontja alapján a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikke alapján fizetett, eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság hiányában az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló kérelmet már nem lehet elfogadni, mivel [ezen adókedvezményt] megszüntették”. Egyébiránt a 2021. június 29‑i elektronikus levelekhez hasonlóan ez az elektronikus levél is tartalmazott az ügyintéző aláírása alatt egy megjegyzést, miszerint az adott elektronikus levél tájékoztató jellegű, és nem minősül „a kinevezésre jogosult hatóság / munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság olyan határozatának, amellyel szemben a személyzeti szabályzat 90. cikke alapján panasszal lehet élni”.
37
Márpedig, noha a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél a PMO hatáskörrel rendelkező szolgálatának azon szándékára vonatkozó valószínűsítő körülményeket tartalmaz, hogy ezen elektronikus levelet pusztán tájékoztató jellegűnek kell tekinteni, olyan információkat is tartalmaz, amelyek alapján a fellebbező azt hiheti, hogy nem fog részesülni az adókedvezményben. Ugyanis, amint az előző pontból kitűnik, a PMO „Jogok és kötelezettségek” egységének ügyintézője az elektronikus levélben lényegében azt jelezte, hogy az XB kontra EKB ítéletnek megfelelően eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság hiányában az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló kérelmeknek nem lehet a továbbiakban helyt adni. Ezenkívül, azon összefüggést illetően, amelyben ezt az elektronikus levelet a fellebbezőnek megküldték, hangsúlyozni kell, hogy az említett levél megismétli azt az állásfoglalást, amelyet az adminisztráció ugyanebben az értelemben fogalmazott meg a 2021. június 29‑i elektronikus levelekben, válaszul a fellebbezőnek az adókedvezményhez az első lánya tekintetében való jogára vonatkozó kérelmére.
38
Így azáltal, hogy a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben jelezte, hogy a többek között az adókedvezmény meghosszabbítására irányuló „kérelmeknek” már nem lehet helyt adni, az ilyen kérelmek PMO általi elutasítása szükségszerűen magában foglalta a fellebbező kérelmének elutasítását. Következésképpen ezen elektronikus levél nem egyszerű tájékoztatást nyújtott a fellebbezőnek, hanem jelezte, hogy az XB kontra EKB ítélet 103. pontja alapján nem biztosítják számára az adókedvezmény meghosszabbítását.
39
Ezenkívül, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 32. pontjában rámutatott, a 2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet (C‑366/21 P, EU:C:2022:984) 100–105. pontjából kitűnik, hogy a PMO elektronikus leveleiben – mint például a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben – szereplő azon figyelmeztetés, amely szerint a PMO által adott válasz csupán tájékoztató jellegű, és nem minősül a „kinevezésre jogosult hatóság / munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság” olyan határozatának, amellyel szemben a személyzeti szabályzat 90. cikke alapján panasszal lehet élni, nem képezi akadályát annak, hogy ezen elektronikus leveleket „sérelmet okozó aktusnak” minősítsék.
40
A fenti megfontolásokból következik, hogy mivel a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben szereplő válasz alkalmas arra, hogy közvetlenül és azonnal érintse a fellebbező érdekeit azáltal, hogy jelentősen megváltoztatja jogi helyzetét a havi díjazása után fizetendő adó összegének meghatározását illetően, e választ a Törvényszéknek a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „sérelmet okozó aktusnak” kellett volna minősítenie.
41
Ebből az is következik, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének megfelelően a panasz benyújtására a fellebbező rendelkezésére álló három hónapos határidő a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben szerepelő határozat közlésének napján kezdődött, amellyel a PMO megtagadta az adókedvezmény meghosszabbítását, melyet a fellebbező a második lánya tekintetében kért. Következésképpen a fellebbező azáltal, hogy 2021. november 24‑én benyújtotta panaszát, tiszteletben tartotta az e 90. cikk (2) bekezdésében előírt három hónapos határidőt.
42
Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 33., 35., 37. és 39. pontjában lényegében úgy ítélte meg, hogy a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél nem minősül sérelmet okozó aktusnak, valamint hogy a 2021. december 18‑i hallgatólagos elutasító határozat minősül a fellebbezőnek sérelmet okozó eredeti aktusnak, amiből ezen ítélet 45. pontjában tévesen következtetett arra, hogy a megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatatlan az e hallgatólagos határozatra vonatkozó részében.
43
Az első jogalapnak tehát helyt kell adni.
44
A Törvényszék által elkövetett, a jelen ítélet 42. pontjában említett téves jogalkalmazás azon megsemmisítés iránti kérelmek tárgyára és elfogadhatóságára vonatkozik, amelyeket a Törvényszék szerint a fellebbező a 2021. december 18‑i hallgatólagos elutasító határozattal szemben terjesztett elő.
45
Ugyanakkor a fellebbezés második és harmadik jogalapja az e fellebbező által a Törvényszékhez benyújtott kereset annyiban történő érdemi elutasítására vonatkozik, amennyiben e kereset a 2021. október 28‑i hallgatólagos elutasító határozat ellen irányulónak tekintendő. E jogalapokat ekképpen meg kell vizsgálni.
A második jogalapról
46
A második jogalap két részből áll.
A második jogalap első részéről
– A felek érvei
47
A második jogalapnak a megtámadott ítélet 50. pontja ellen irányuló első részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette az adminisztrációt a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján terhelő azon kötelezettséget, hogy döntéseit indokolja.
48
A fellebbező szerint a személyzeti szabályzat 90. cikkének és a Charta 41. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből következik, hogy a Bizottság köteles volt vele szemben határozatot hozni. Álláspontja szerint az adminisztráció tétlensége sérti a gondos ügyintézés elvét, amelyre hivatkozhatna.
49
A Bizottság szerint a második jogalap ezen első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A Bíróság álláspontja
50
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezés keretében a Törvényszék határozatának mellékesen kifejtett indokolása ellen irányuló kifogásokat mint hatástalanokat el kell utasítani, mivel nem vezethetnek az ítélet hatályon kívül helyezéséhez (2023. június 22‑iDI kontra EKB ítélet, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
Márpedig a megtámadott ítélet kifogásolt, ezen ítélet 50. pontjában szereplő indokolása mellékes jellegű. A fellebbező arra alapított érveit ugyanis, hogy a Bizottság nem fogadott el kifejezett elutasító határozatot, amely őt azon jogáról tájékoztatta volna, hogy panasszal élhet, a megtámadott ítélet 49. pontja mint hatástalanokat elutasította, mielőtt a Törvényszék ezen érveket a teljesség kedvéért többek között ezen 50. pontban mint „mindenesetre” megalapozatlanokat elutasította volna.
52
Ennélfogva a második jogalap második részét mint hatástalant el kell utasítani.
A második jogalap második részéről
– A felek érvei
53
A második jogalap második részében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontjában biztosított meghallgatáshoz való jogát, mivel ezen intézmény még a panaszeljárás szakaszában is teljes mértékben figyelmen kívül hagyta a megtámadott ítélet 7. pontjában említett feljegyzést, amelyet 2021. július 15‑én küldött a PMO „Jogok és kötelezettségek” egysége vezetőjéhez, amelyre semmilyen választ nem kapott.
54
A Bizottság szerint a második jogalap e második részét mint elfogadhatatlant, de mindenesetre mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A Bíróság álláspontja
55
Emlékeztetni kell arra, hogy nem fogadhatók el a fellebbezésben foglalt azon érvek, amelyek nem a határozat hatályon kívül helyezése iránti kereset alapján a Törvényszék által hozott ítéletet, hanem azon határozatot vitatják, amelynek a Törvényszék előtt a hatályon kívül helyezését kérték (2023. április 27‑iPL kontra Bizottság ítélet, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, 108. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
Márpedig a második jogalap második részének alátámasztására kifejtett érvelésével a fellebbező ahelyett, hogy a megtámadott ítélet indokolását kifogásolná, azt rója fel a Bizottságnak, hogy megsértette a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontjában biztosított meghallgatáshoz való jogát, az ezen ítélet 7. pontjában említett feljegyzésre támaszkodva.
57
Ennélfogva a jelen ítélet 55. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a második jogalap második részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
58
Következésképpen a második jogalapot mint részben hatástalant és részben megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
59
A harmadik jogalap négy részből áll.
A harmadik jogalap első három részéről
– A felek érvei
60
A harmadik jogalap együttesen vizsgálandó első, második és harmadik részében a fellebbező először is azt állítja, hogy a Törvényszék, amikor a megtámadott ítélet 93. pontjában megállapította, hogy a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésében előírt adókedvezmény kiegészíti az eltartott gyermek után járó támogatást, és kizárólag e támogatásnak az uniós intézmények általi tényleges kifizetése keletkeztetett jogot az e kedvezményben részesülésre, tévesen értelmezte e 3. cikket, és figyelmen kívül hagyta az említett kedvezmény tényleges jogi jellegét. A fellebbező szerint nincs kapcsolat az adókedvezmény megadása és az eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság között.
61
A fellebbező arra hivatkozik, hogy a 260/68 rendelet 3. cikkének szövegéből és e cikk történeti összefüggéseiből az következik, hogy az adókedvezményt nem az eltartott gyermek után járó támogatáson felül, hanem az e rendelet 3. cikke (4) bekezdésének első albekezdésében említett, foglalkozási költségeken alapuló adókedvezmény kiegészítéseként kell nyújtani, így ezen adókedvezmény biztosítása nem függ az eltartott gyermek után járó támogatásban való részesüléstől.
62
A fellebbező szerint a Törvényszék 260/68 rendelet 3. cikke (4) bekezdésének értelmezésére vonatkozó téves értékelése többek között a Törvényszék ítélkezési gyakorlatának, különösen a megtámadott ítélet 81. és 82. pontjában említett XB kontra EKB ítéletnek az alkalmazásából ered, amely alkalmazás maga is jogilag téves.
63
Másodszor a fellebbező úgy véli, hogy tévesek a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 74. és 93. pontjában szereplő azon értékelései, amelyek szerint a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikkében előírt valamennyi feltételnek teljesülnie kell, ideértve az érintett gyermek tekintetében e 2. cikk (3) bekezdésében előírt korhatárra vonatkozó feltételt is ahhoz, hogy a gyermeket eltartottnak lehessen tekinteni, és az adókedvezményre való jogosultsághoz vezessen.
64
E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy az e 74. pontban említett 1990. december 14‑iBrems kontra Tanács ítéletből (T‑75/89, EU:T:1990:88) az következik, hogy az „eltartott gyermek” fogalmát kizárólag a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (2) bekezdése alapján kell értékelni. Ezt az értelmezést alátámasztják az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetései, amelyek csak erre a 2. bekezdésre hivatkoznak, és nem a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikkében szereplő egyéb rendelkezésekre.
65
Ebből az is következik, hogy jogilag téves a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 77. pontjában szereplő azon értékelése, amely szerint a fellebbezőnek arra kellett volna hivatkoznia, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése alapján a kinevezésre jogosult hatóság külön határozata alapján lányait eltartott gyermeknek kell tekinteni. Az ilyen értékelés ellentétes lenne az adminisztrációnak az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetéseinek elfogadásával elérni kívánt egyszerűsítésével.
66
Egyébiránt először is a Bizottság által közel hatvan éven keresztül követett korábbi gyakorlatból az következik, hogy – figyelembe véve az adminisztratív vezetők e következtetéseiben megállapított feltételeket ‑ nem szükséges a fellebbezőnek a személyzeti szabályzat VII. melléklete e 2. cikkének (4) bekezdése alapján történő eljárása. Másodszor a Bizottság maga tájékoztatta a felperest, hogy már nem jogosult a két gyermeke tekintetében az eltartott gyermek után járó támogatásra, azonban, amennyiben kéri, adókedvezményben részesülhet. Így a Törvényszéknek a gyakorlati szabályok és a bizalomvédelem elve alapján mindenképpen biztosítania kellett volna számára e kedvezményt.
67
Harmadszor és utolsósorban, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 100. pontjában tévesen értelmezte az adókedvezmény jogi természetét. Így a fellebbező nem kérte sem „adókedvezmények további folyósítását”, sem pedig – az e 100. pontban foglaltaktól eltérően – „azon összegek visszatérítését, amelyeket szerinte le kellett volna vonni a díjazásának adóalapjából”.
68
E tekintetben a fellebbező megjegyzi, hogy az adókedvezmény nem képezi kifizetés tárgyát, csupán az adóköteles jövedelem csökkenését eredményezi. Csak ezt követően csökkenti az adó összegét az alkalmazandó adómérték függvényében. Így a fellebbező a fizetendő adónak az alkalmazandó adókedvezmények levonását követően elvégzett újraszámítása alapján kérte az adó visszatérítését.
69
Ezenfelül a fellebbező azt állítja, hogy mivel halála után például nem részesül már díjazásban, adót sem fizetne, következésképpen adókedvezményben sem részesülne. Így a megtámadott ítélet 72. és 73. pontjában foglaltaktól eltérően egyáltalán nem áll fenn annak kockázata, hogy a fellebbező halálát követően gyermekei terhet jelentenének az uniós költségvetés számára. A Törvényszék e 72. és 73. pontban szereplő megállapításai tehát egyáltalán nem relevánsak.
70
Végül a fellebbező megjegyzi, hogy nem igényel semmilyen eltartott gyermek után járó támogatást, mivel nem vitatott, hogy erre nem jogosult. Ezenkívül gyermekeinek eltartása teljes mértékben őt terheli, nem pedig az Unió költségvetését. Nem képzelhető el azonban, hogy a hatóságok helyett és a már megadóztatott jövedelmeiből anélkül fedezze olyan szolgáltatások költségeit, mint például lakhatási támogatás, fűtési támogatás, szociális segély vagy akár képzési támogatás, amelyek általában adóbevételekből kell finanszírozásra kerüljenek, hogy ennek fejében adókedvezményben részesülne.
71
A Bizottság úgy véli, hogy a harmadik jogalap első, második és harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A Bíróság álláspontja
72
Emlékeztetni kell arra, hogy a 260/68 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően az Uniót illető adót havonta kell megfizetni az Unió által az egyes adóalanyoknak kifizetett illetmények, bérek és járandóságok után.
73
E rendelet 3. cikkének (3) bekezdése felsorolja azon családi és szociális támogatásokat, amelyekkel csökkenteni kell az adóalapot. E támogatások között szerepel az eltartott gyermek után járó támogatás. Következésképpen, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 67. pontjában megállapította, e 3. cikk (3) bekezdésének szövegéből az következik, hogy a fellebbezőhöz hasonló helyzetben lévő tisztviselő havi díjazása után fizetendő adó összegének kiszámításához az adóalapból le kell vonni többek között e támogatást.
74
Egyébiránt az említett rendelet 3. cikke (4) bekezdésének első albekezdése értelmében a 4. cikk rendelkezéseire figyelemmel, az előző rendelkezések alkalmazásával kapott összegből 10%‑ot le kell vonni foglalkozási és személyi költségek címén.
75
Végül, a 260/68 rendelet 3. cikke (4) bekezdésének második albekezdése értelmében „az eltartott gyermek utáni támogatás kétszeresének megfelelő további levonást kell alkalmazni az adóköteles személy minden eltartott gyermeke után, valamint minden olyan személy után, aki a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése értelmében eltartott gyermeknek minősül.”
76
E 3. cikk (4) bekezdése második albekezdésének szövegéből kitűnik, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 69. pontjában rámutatott – az e rendelkezésben előírt további adókedvezményben való részesüléshez az adóalanynak egy vagy több eltartott gyermeket, illetve a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése értelmében vett eltartott gyermeknek minősülő egy vagy több személyt kell eltartania.
77
Ezzel szemben, amint arra a főtanácsnok az indítványának 26. pontjában lényegében rámutatott, a 260/68 rendelet 3. cikke (4) bekezdésének második albekezdése – ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 81. és 93. pontjában megállapított – nem teszi függővé az adókedvezményben való részesülést azon feltételtől, hogy az eltartott gyermek után járó támogatást e melléklet 2. cikkének (3) bekezdése alapján ténylegesen folyósítsák az érdekeltnek.
78
Mindazonáltal, noha az adókedvezményben való részesülés nem függ az eltartott gyermek után járó támogatás tényleges kifizetésétől, nem állítható, a fellebbezőhöz hasonlóan, hogy semmilyen kapcsolat nem áll fenn ezen adókedvezmény és e támogatás között.
79
Egyrészt a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy mind az adókedvezmény, mind az eltartott gyermek után járó támogatás szociális célkitűzésnek felel meg, amelyet a gyermek létezéséhez és eltartásának ténylegességéhez kapcsolódó fennálló és bizonyos szükségességből eredő költségek igazolnak (lásd: 1991. november 28‑iSchwedler kontra Parlament ítélet, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, 18. és 26. pont; 1992. május 7‑iTanács kontra Brems ítélet, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 9. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; és 2023. november 30‑iMG kontra EBB ítélet, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, 47. pont).
80
Másrészt, amint az a jelen ítélet 76. pontjában megállapítást nyert, az adókedvezményben és az eltartott gyermek után járó támogatásban való részesülés a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikkében meghatározott „eltartott gyermek” vagy ilyen gyermeknek minősülő személy lététől függ.
81
Az „eltartott gyermek” fogalmát illetően e melléklet 2. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „»[e]ltartott gyermek« a tisztviselőnek vagy házastársának házasságból született, házasságon kívül született vagy örökbe fogadott gyermeke, akit ténylegesen a tisztviselő tart el.”
82
Amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában lényegében rámutatott, bár e rendelkezés nem említ semmilyen korhatárt az „eltartott gyermek” fogalmának meghatározásához, az említett melléklet 2. cikke valamennyi rendelkezésének együttes olvasatából az következik, hogy e fogalmat nem kizárólag e 2. cikk (2) bekezdésének értelmében, hanem tágabban kell értelmezni.
83
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tisztviselő az alábbi (2) és (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek megfelelően minden eltartott gyermeke után havi […] támogatást kap”. E megfogalmazásból kitűnik, hogy csak azok a személyek minősülnek „eltartott gyermeknek” e 2. cikk alkalmazása szempontjából, akik megfelelnek a két bekezdésben meghatározott feltételeknek.
84
Ezen értelmezést megerősíti e melléklet 2. cikkének (6) bekezdése, amely kifejezetten utal „[a]z e cikk szerinti minden egyes eltartott gyermek[re]”, valamint az említett 2. cikk (7) bekezdése, amely „a (2) és (3) bekezdés szerinti eltartott gyermek[re]” utal.
85
Ezenkívül a VII. melléklet 2. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy kivételes esetben „eltartott gyermeknek tekinthető minden olyan személy, akinek eltartása a tisztviselő törvényi kötelezettsége, amennyiben ez a tisztviselőre jelentős anyagi terhet ró”. A Bíróság már kimondta, hogy e rendelkezésnek éppen annak biztosítása a célja, hogy az a személy, aki nem felel meg az e cikk (3) bekezdésében előírt feltételeknek, mivel nem a tisztviselő kiskorú gyermeke, és nem is oktatásban vagy szakképzésben részt vevő nagykorú gyermeke, eltartott gyermeknek minősülhessen abban az esetben, ha a tisztviselőnek ténylegesen el kell látnia e személyt. Különösen kiemelte, hogy az eltartott gyermeknek minősülés kivételes jellege nem jelenti azt, hogy a tisztviselő gyermeke szükségszerűen ki lenne zárva e melléklet 2. cikke (4) bekezdésének alkalmazási köréből (lásd ebben az értelemben: 1992. május 7‑iTanács kontra Brems ítélet, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, 7. és 10. pont). Márpedig az ezen ítéletből eredő ítélkezési gyakorlattal ellentétes, hogy minden olyan gyermeket, akit a tisztviselő tart el, eltartott gyermekének lehessen tekinteni, függetlenül az említett melléklet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt feltételektől.
86
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat más rendelkezései, nevezetesen a betegségbiztosításra vonatkozó 72. cikke, illetve az árvasági nyugdíjra vonatkozó 80. cikke az „eltartott gyermek” fogalmának meghatározását illetően az említett személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének egészére utalnak, és nem kizárólag e cikk (2) bekezdésére. Így többek között a személyzeti szabályzat koherenciája miatt e fogalom meghatározásához az említett 2. cikk rendelkezéseinek összességére kell hivatkozni.
87
Így a Bíróság lényegében már kimondta, hogy az „eltartott gyermek” fogalmát a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének egészére figyelemmel kell értelmezni (1980. november 20‑iGerin kontra Bizottság ítélet, 806/79, EU:C:1980:264, 15. pont).
88
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 74., 75. és 93. pontjában lényegében úgy ítélte meg, hogy az „eltartott gyermek” személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikke értelmében vett fogalmát az e 2. cikk (3) bekezdésében előírt korhatárok figyelembevételével kell értelmezni.
89
Mivel – amint az a jelen ítélet 80. pontjában megállapítást nyert – az adókedvezményben való részesülés a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikke értelmében vett „eltartott gyermek” lététől függ, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 80. pontjában úgy ítélte meg, hogy a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdése csak olyan helyzetekben alkalmazandó, amelyekben az érintett teljesíti az eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság e 2. cikk szerinti feltételeit is.
90
A fenti értékelés magából a 260/68 rendelet 3. cikke (4) bekezdése második albekezdésének és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének a Bíróság által értelmezett szövegéből következik. Ezen értékelést nem cáfolják meg a fellebbezőnek a Törvényszék ítélkezési gyakorlatára és az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetéseire alapított, a jelen ítélet 64. és 65. pontjában összefoglalt érvei, sem pedig a jelen ítélet 67–70. pontjában felidézett, az adókedvezmény állítólagos jogi jellegére alapított érvei.
91
A fellebbezőnek a jelen ítélet 66. pontjában említett azon érvét illetően, amely szerint a Törvényszéknek a gyakorlati szabályok és a bizalomvédelem elve alapján mindenképpen meg kellett volna adnia számára az adókedvezményt, emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikke értelmében a fellebbezési jogalapoknak a Törvényszék előtti eljárásra alapított érveken kell alapulniuk. A Bíróság eljárási szabályzata 170. cikkének (1) bekezdése szerint pedig a Törvényszék előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni. A Bíróság hatásköre a fellebbezés keretében tehát az első fokon tárgyalt jogalapokkal és érvekkel kapcsolatos jogi megoldás értékelésére korlátozódik (2024. szeptember 19‑iCoppo Gavazzi és társai kontra Parlament ítélet, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, 149. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
92
Mivel azonban a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott érvet a fellebbező nem hozta fel a Törvényszék előtt, azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
93
A fenti megfontolások összességére tekintettel a harmadik fellebbezési jogalap első három részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalap negyedik részéről
– A felek érvei
94
A harmadik jogalap negyedik részében a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 94. pontjában tévesen állapította meg, hogy a jelen ügyben nem alkalmazhatók az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetései, amelyek alapján a fellebbezőnek adókedvezményben kellett volna részesülnie.
95
A fellebbező szerint az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetéseit átültető, 2004. május 24‑i 36–2004. sz. bizottsági belső iránymutatás (a továbbiakban: belső iránymutatás) nem a személyzeti szabályzat alapján hozott általános jellegű belső határozat, hanem a 260/68 rendelet 10. cikke alapján e rendelet egységes értelmezésének biztosítása érdekében elfogadott határozat.
96
Ezenkívül a fellebbező azt állítja, hogy az adminisztratív vezetők e következtetései lex specialisnak minősülnek, így az azokban foglalt feltételek, különösen az eltartott gyermekekre vonatkozó korhatárral kapcsolatos feltétel, alkalmazandók.
97
A Bizottság szerint a harmadik jogalap e negyedik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A Bíróság álláspontja
98
Meg kell állapítani, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 90. pontjában megállapította – a belső iránymutatás az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetéseit ülteti át. E következtetések értelmében a 26 évnél idősebb eltartott gyermekek esetében a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésében előírt adókedvezmény csak akkor jár, ha a gyermek a megfelelő életkorban, a 26. életévének betöltését megelőzően kezdett meg egy képzést, és e képzésen rendszeresen részt vesz. E következtetések szerint az adókedvezményt mindenesetre attól a naptól kezdve nem biztosítják tovább, amikor a gyermek egy, az 1. besorolási fokozat 1. fizetési fokozatába tartozó tisztviselő illetményének 40%‑át meghaladó jövedelemben részesül, vagy amikor a gyermek betölti a 30. életévét.
99
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az uniós intézmény által elfogadott belső aktusokat, mint például a Bizottság belső iránymutatása, olyan iránymutató magatartási szabálynak kell tekinteni, amellyel az adminisztráció saját magát kötelezi, és amelytől nem térhet el anélkül, hogy kifejtené az ehhez vezető okokat (lásd: 1983. december 1‑jei Blomefield kontra Bizottság ítélet, 190/82, EU:C:1983:358, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
100
Az ilyen belső jogi aktusok azonban semmilyen esetben sem térhetnek el a hierarchiában magasabb szinten elhelyezkedő kötelező erejű jogi aktusoktól, a jelen esetben például a személyzeti szabályzat vagy a 260/68 rendelet rendelkezéseitől (lásd ebben az értelemben: 1983. december 1‑jei Blomefield kontra Bizottság ítélet, 190/82, EU:C:1983:358, 21. pont).
101
Ebből következik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 92. pontjában helyesen emlékeztetett arra, hogy a valamely uniós intézmény által elfogadott belső iránymutatás a személyzeti szabályzatnál, általánosabban pedig a rendeletnél alacsonyabb szintű jogi norma, mielőtt megállapította, hogy az ilyen belső iránymutatás nem állapíthat meg jogszerűen olyan szabályokat, amelyek eltérnek a személyzeti szabályzat vagy valamely rendelet rendelkezéseitől.
102
Márpedig a harmadik jogalap első, második és harmadik részére vonatkozó megfontolásokból következik, hogy a – személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése alapján eltartott gyermeknek minősülés kivételes esetének sérelme nélkül – a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésében előírt adókedvezmény nem alkalmazható egy tisztviselő 26 évnél idősebb gyermekei tekintetében, amennyiben e gyermekek túllépik az e melléklet 2. cikkének (3) bekezdésében rögzített korhatárt, amely felett valamely személy már nem tekinthető e 2. cikk értelmében vett „eltartott gyermeknek”.
103
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 94. pontjában megállapította, hogy a belső iránymutatás a jelen ügyben nem alkalmazható, mivel az ilyen alkalmazás ellentétes lenne a 260/68 rendelet személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (4) bekezdésével, pontosítva, hogy a jelen ügyben nincs szó az e 2. cikk (4) bekezdésében meghatározott, eltartott gyermeknek minősülés kivételes esetéről.
104
A jelen ítélet 95. pontjában említett érvet illetően meg kell állapítani, amint azt a főtanácsnok az indítványának 55. pontjában tette, hogy a Bíróság rendelkezésére álló iratok nem teszik lehetővé azon jogalap azonosítását, amely alapján a Bizottság a belső iránymutatást elfogadta. Mindemellett függetlenül attól, hogy ezen intézmény mi alapján fogadta el e belső iránymutatást, a jelen ítélet 100. pontjában említett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ilyen belső jogi aktus semmiképpen nem alkalmazható, ha ellentétes valamely hierarchiában magasabb szinten elhelyezkedő kötelező erejű uniós jogi aktussal.
105
A fenti megfontolások összességére tekintettel a harmadik jogalap negyedik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
106
Ennélfogva a harmadik jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
107
Amint az a jelen ítélet 42. pontjából következik, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 45. pontjában megállapította, hogy a fellebbező megsemmisítés iránti kérelme elfogadhatatlan a 2021. december 18‑i hallgatólagos határozatra vonatkozó részében. Következésképpen a megtámadott ítéletet e tekintetben hatályon kívül kell helyezni. Mivel a második és harmadik fellebbezési jogalapot el kell utasítani, a fellebbezést ezt meghaladó részében el kell utasítani.
A Törvényszék előtti keresetről
108
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi, amennyiben a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
109
A jelen ügyben, tekintettel a megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezésére, a Törvényszékhez benyújtott kereset csak annyiban áll fenn, amennyiben az a fellebbező által 2021. augusztus 18‑án benyújtott adókedvezmény iránti kérelmet elutasító határozat megsemmisítésére irányul.
110
A Törvényszék előtt a fellebbező két jogalapra hivatkozott.
111
Az első jogalap a panasz benyújtásához való jogáról őt kifejezetten tájékoztató határozat hiányán és az indokolási kötelezettség megsértésén alapul. Így a fellebbező szerint a 2021. június 29‑i elektronikus levelekben és a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levélben szereplő „határozatoknak” tartalmazniuk kell a panasz benyújtásához való jogról szóló tájékoztatást, és e határozatokat indokolni kell. A második jogalap a díjazáshoz való jog Bizottság általi megsértésén alapul. Mivel e két jogalap kontradiktórius vita tárgyát képezte a Törvényszék előtt, úgy kell tekinteni, hogy a per állása megengedi a határozathozatalt.
A Törvényszék előtti kereset második jogalapjáról
112
Az elsőként vizsgálandó második jogalapot illetően, a fellebbezés harmadik jogalapjára vonatkozó, a jelen ítélet 72–93. és 98–107. pontjában szereplő értékelésekből következik, hogy a Bizottság helyesen tagadta meg az adókedvezmény nyújtását.
113
Márpedig e megfontolásokból következik, hogy – bizonyos személyek személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése alapján eltartott gyermeknek minősülése kivételes esetének sérelme nélkül – a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésében előírt adókedvezmény nem alkalmazható a tisztviselő 26 évnél idősebb gyermekei tekintetében, amennyiben e gyermekek túllépik az e melléklet 2. cikkének (3) bekezdésében rögzített korhatárt, amely felett valamely személy már nem tekinthető e 2. cikk értelmében vett „eltartott gyermeknek”.
114
Az említett értékeléseknek megfelelően az adminisztratív vezetők 222/04. sz. következtetéseit azáltal átültető belső iránymutatás, hogy lehetőséget biztosít adókedvezmény nyújtására olyan gyermekek után, akik nem felelnek meg a személyzeti szabályzatban szereplő, eltartottnak minősülés feltételének, és így nem biztosítanak jogosultságot az eltartott gyermek után járó támogatásra, nem alkalmazható a fellebbezőre, mivel egy ilyen alkalmazás ellentétes lenne a 260/68 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésével – a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikkével összefüggésben értelmezve –, mivel a jelen ügyben nincs szó bizonyos személyek eltartott gyermeknek minősülésének e 2. cikk (4) bekezdésében meghatározott kivételes esetéről.
115
Következésképpen a második fellebbezési jogalap nem megalapozott.
A Törvényszék előtti kereset első jogalapjáról
116
A másodikként vizsgálandó első jogalapot illetően a jelen ítélet 30–42. pontjából kitűnik, hogy a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levelet a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „sérelmet okozó aktusnak”, és ennélfogva olyan „határozatnak” kell minősíteni, amellyel szemben a fellebbező e rendelkezésnek megfelelően panaszt nyújthatott be annak közlésétől számított három hónapon belül.
117
Jóllehet igaz – amint azt a fellebbező állítja –, hogy a Bizottságnak a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levelet „határozatnak” kellett volna minősítenie, és tájékoztatnia kellett volna a fellebbezőt a panasz benyújtásához való jogáról, utóbbinak a jelen ügy körülményei között lehetősége volt 2021. november 24‑én panaszt nyújtani be többek között e határozattal szemben, vitatva, hogy a PMO megtagadta tőle a két lánya után járó további adókedvezményt. A fellebbezőt tehát semmi esetre sem fosztották meg azon biztosítéktól, amelyet az adminisztráció neki sérelmet okozó aktusaival szembeni panasz benyújtásához való jog jelent.
118
Azon érvet illetően, mely szerint a PMO nem indokolta megfelelően az adókedvezményt megtagadó határozatot, emlékeztetni kell arra, hogy az uniós intézmények jogi aktusai EUMSZ 296. cikkben előírt, EUMSZ 25. cikk második bekezdésében ismételten megkövetelt indokolásának igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, továbbá abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy összes körülménye alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzettek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyek magyarázathoz jutás iránti érdeke alapján. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (2020. június 11‑iBizottság kontra Di Bernardo ítélet, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
119
A jelen ügyben a 2021. augusztus 27‑i elektronikus levél egyértelműen kifejtette azon indokokat, amelyek miatt a fellebbező nem tarthat adókedvezményre igényt. A PMO e tekintetben az XB kontra EKB ítéletre támaszkodott, pontosítva, hogy ezen ítéletnek megfelelően az adókedvezmény megadására vagy meghosszabbítására irányuló kérelem a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 2. cikke szerinti, eltartott gyermek után járó támogatásra való jogosultság hiányában már nem fogadható el. Ezenkívül a panaszt elutasító határozatban a Bizottság részletesen kifejtette a fellebbező által kért adókedvezmény megtagadását igazoló okokat.
120
Ennélfogva a fellebbezőnek lehetősége volt az adókedvezmény megtagadása indokainak megismerésére.
121
Következésképpen a fellebbezés első jogalapját el kell utasítani.
122
Ennek eredményeként a 2021. augusztus 18‑i, adókedvezmény iránti kérelmet elutasító határozattal szemben benyújtott kérelmeket el kell utasítani.
A költségekről
123
Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
124
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
125
Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (2) bekezdése értelmében, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is megfelelően alkalmazni kell, több pervesztes fél esetén a Bíróság határoz a költségek megosztásáról. E szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli a költségeit.
126
Mivel a fellebbező és a Bizottság egyaránt kérte a másik fél költségviselésre való kötelezését, és egy vagy több kérelem tekintetében mindketten pervesztesek lettek, mindketten maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2023. december 20‑iHeßler kontra Bizottság ítéletét (T‑369/22, EU:T:2023:855) hatályon kívül helyezi annyiban, amennyiben az elfogadhatatlanként elutasította Michael Heßlernek az eltartott gyermek után járó adókedvezmény meghosszabbítására benyújtott kérelmét 2021. december 18‑én hallgatólagosan elutasító határozat megsemmisítése iránt benyújtott kérelmét.
2)
A Bíróság a fellebbezést az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bíróság elutasítja a Michael Heßler által 2021. augusztus 18‑án benyújtott, eltartott gyermek után járó adókedvezmény iránti kérelmet elutasító határozat ellen a Törvényszék elé terjesztett kérelmeket.
4)
Michael Heßler és az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.