62011CC0170
NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2012. május 24. (
1
)
C-170/11. sz. ügy
Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens Gilbert Georges Henri Mittler Jean Paul François Caroline Votron
kontra
Hendrikus Cornelis Kortekaas Kortekaas Entertainment Marketing BV Kortekaas Pensioen BV Dirk Robbard De Kat Johannes Hendrikus Visch Euphemia Joanna Bökkerink Laminco GLD N-A Ageas NV, korábban Fortis NV
(A Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Igazságügyi együttműködés polgári és kereskedelmi ügyekben — Bizonyításfelvétel — 1206/2001 rendelet — Tárgyi hatály — Az egyik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanúk valamely másik tagállam bírósága általi kihallgatása — Az alapeljárásban félként is részt vevő tanúk — Kényszerítő intézkedések — Az említett rendelet szerinti egyik bizonyításfelvételi mód esetleges alkalmazására vonatkozó kötelezettség vagy az érintett bíróság székhelye szerinti tagállam eljárásjogában szabályozott egyik bizonyításfelvételi mód igénybe vételének lehetősége — A nemzeti jog részben fennmaradó hatálya”
I – Bevezetés
1.
A jelen ügyben a Bíróságnak a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet (
2
) értelmezéséről kell határoznia. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt szeretné megtudni, hogy hogyan kell értelmezni az említett rendelet 1. cikkének (1) bekezdését, amely e rendelet tárgyi hatályát határozza meg, megfogalmazva a bírósági együttműködés azon két módját, amelyet a tagállam (
3
) bírósága akkor vehet igénybe, ha valamely másik tagállam területén kíván bizonyításfelvételt végezni.
2.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) terjesztette elő azon kereset tárgyában, amelyet érdemben egy holland bíróság előtt terjesztettek elő a belgiumi lakóhellyel rendelkező alperesek ellen, akiknek tanúként való előzetes kihallgatását kérték a felperesek. Noha az érintettek kifejezték azt a kérésüket, hogy a kihallgatásukra – az 1206/2001 rendeletnek megfelelően, az eljáró bíróságnak a belga igazságügyi hatóságokhoz intézett kérelme útján – francia nyelven és a lakóhelyük szerinti országban kerüljön sor, bíróság elutasította ezt a kérelmet, és úgy határozott, hogy a kihallgatást Hollandiában kell megtartani, és a tanúkat a nemzeti eljárásjog szerint idézte e bíróság elé.
3.
Ebben az összefüggésben a Bíróságnak arról kell határoznia, hogy ha valamely tagállam bírósága egy másik tagállam területén lakóhellyel rendelkező tanút – a jelen esetben a jogvitában részt vevő felet – kíván kihallgatni, köteles-e az 1206/2001 rendeletben bevezetett bizonyításfelvételi módszereket alkalmazni, vagy lehetősége van arra, hogy továbbra is a székhelye szerinti tagállam hatályos eljárási szabályaiban előírt bizonyításfelvételi módszereket alkalmazza, és adott esetben kényszerítő intézkedéseket alkalmazzon, amennyiben a tanú ellenszegül. Úgyszintén meg kell határozni – első alkalommal –, hogy az 1206/2001 rendelet az egyik tagállamból a másikba irányuló bizonyítási kérelmeket kizárólagos és kimerítő jelleggel szabályozza-e, vagy az az ilyen bizonyítékokhoz való hozzáférés más módjainak is teret enged.
II – A jogi háttér
A – Az 1206/2001 rendelet
4.
Az 1206/2001 rendelet preambuluma az alábbiak szerint rendelkezik:
„[…]
(2)
A belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében a bizonyításfelvétel tekintetében fejleszteni – mindenekelőtt egyszerűsíteni és gyorsítani – kell a bíróságok közötti együttműködést.
[…]
(7)
Mivel egy tagállam bírósága valamely polgári vagy kereskedelmi ügyben történő határozathozatal érdekében gyakran kényszerül arra, hogy más tagállamban folytasson le bizonyítást, a Közösség tevékenysége nem korlátozódhat a bírósági vagy bíróságon kívüli iratok – a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29-i 1348/2000/EK tanácsi rendelet [ (
4
)] [HL L 160., 37. o.] hatálya alá tartozó – cseréjére. Ezért a tagállamok bíróságai között a bizonyításfelvétel terén történő együttműködést tovább kell fejleszteni.
(8)
A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel hatékonnyá tétele érdekében szükséges, hogy a bizonyítás felvételére irányuló kérelmek továbbítása és teljesítése közvetlenül és a lehető leggyorsabb módon történjék meg a tagállamok bíróságai között.
[…]
(15)
A bizonyításfelvétel megkönnyítése érdekében lehetővé kell tenni a tagállamok bíróságainak, hogy tagállamuk jogával összhangban közvetlenül egy másik tagállamban folytassanak le bizonyítást, amennyiben azt az érintett tagállam engedélyezi, feltéve hogy a megkeresett tagállam központi szerve vagy hatáskörrel rendelkező hatósága által meghatározott feltételek teljesülnek.
[...]”
5.
Az 1206/2001 rendelet „Hatály” című 1. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   Ezt a rendeletet olyan polgári vagy kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amelyekben egy tagállam bírósága az adott tagállam jogának rendelkezéseivel összhangban kéri:
a)
egy másik tagállam illetékes bíróságát bizonyításfelvételre; vagy
b)
hogy egy másik tagállamban közvetlenül folytathasson le bizonyítást.
(2)   Nem intézhető kérelem olyan bizonyítás lefolytatására, amely nem valamely – már megkezdett vagy megindítani tervezett – bírósági eljárásban történő felhasználásra irányul.”
6.
Az ugyanezen rendelet 3. szakaszában szereplő 10–16. cikk határozza meg a megkeresett bíróság előtti bizonyításfelvétel teljesítésének részletes szabályait (úgynevezett „közvetett” együttműködési módszer).
7.
Az 1206/2001 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése szerint „[a] megkeresett bíróság a saját tagállamának joga szerint teljesíti a kérelmet”.
8.
E rendelet 11. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik arról, hogy a közvetett bizonyításfelvétel a felek jelenlétében és részvételével történik:
„A feleknek, illetve esetleges képviselőiknek joguk van jelen lenni a megkeresett bíróság által végzett bizonyításfelvétel során, ha azt a megkereső bíróság tagállamának joga megengedi.”
9.
A rendelet 13. cikke a bizonyításfelvétel közvetett módszere keretében a következők szerint teszi lehetővé a kényszerítő intézkedések alkalmazását:
„Amennyiben szükséges, a kérelem teljesítése során a megkeresett bíróság megfelelő kényszerítő intézkedéseket alkalmaz, azon esetekben, illetve olyan mértékben, ahogyan azt a tagállamának joga az ugyanolyan célból a saját belföldi hatóságai vagy az érintett felek valamelyike által előterjesztett kérelem teljesítésére írja elő.”
10.
A rendeletnek a megkereső bíróság általi közvetlen bizonyításfelvételt (úgynevezett „közvetlen” együttműködési módszer) szabályozó 17. cikke szerint:
„(1)   Amennyiben egy bíróság kérelmezi, hogy más tagállamban közvetlenül bizonyítást folytathasson le […] kérelmet nyújt be a tagállam […] központi szervének vagy hatáskörrel rendelkező hatóságának.
(2)   Közvetlen bizonyításfelvételnek csak akkor van helye, ha önkéntes alapon, kényszerítő intézkedések alkalmazása nélkül foganatosítható.
Amennyiben a közvetlen bizonyítás szükségessé teszi valamely személy meghallgatását, a megkereső bíróság tájékoztatja az érintett személyt a meghallgatás önkéntes jellegéről.
(3)   A bizonyításfelvételt a megkereső bíróság tagállamának jogával összhangban kinevezett igazságügyi megbízott, illetve más személy – például szakértő – végzi.
[…]”
B – A nemzeti jog
11.
Hollandiában a tanúkihallgatást, valamint az előzetes tanúkihallgatást a polgári perrendtartás (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, a továbbiakban: WBR) szabályozza. (
5
)
12.
A WBR 164. cikke szerint:
„(1)   A felek is tanúskodhatnak.
[…]
(3)   Amennyiben az a fél, aki tanúként vallomástételre köteles, nem jelenik meg a tárgyaláson, nem válaszol a neki feltett kérdésekre, vagy megtagadja a vallomásának aláírását, a bíróság ebből levonhatja az általa szükségesnek ítélt következtetéseket.”
13.
A WBR 165. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[b]ármely olyan személy, akit a törvényben előírt részletes szabályok szerint tanúként történő kihallgatása érdekében idéztek meg, köteles tanúvallomást tenni”.
14.
A WBR 176. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Amennyiben valamely egyezmény vagy EU-rendelet eltérően nem rendelkezik, a bíróság – ha a tanú lakóhelye külföldön van – a tanú lakóhelye szerinti ország egy általa meghatározandó hatóságát is megkeresheti a tanú, lehetőség szerint eskü alatti, kihallgatásának foganatosítása iránt, vagy e kihallgatással azt a holland konzuli tisztviselőt bízhatja meg, akinek illetékességi területén e tanú lakóhelye van.”
15.
A WBR 186. cikke kimondja:
„(1)   Amennyiben a törvény lehetővé teszi a tanúbizonyítást, az érintett kérelmére az előzetes tanúkihallgatás a keresetlevél benyújtása előtt haladéktalanul elrendelhető.
(2)   A folyamatban lévő ügyben valamelyik fél kérelmére a bíróság haladéktalanul elrendelheti az előzetes tanúkihallgatást.”
16.
A WBR 189. cikk úgy rendelkezik, hogy „[a] tanúkihallgatásra vonatkozó rendelkezések az előzetes tanúkihallgatásra is alkalmazandóak”.
III – Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
17.
2009. augusztus 3-án a Fortis NV társaság (
6
) több részvényese (
7
) (a továbbiakban: H. C. Kortekaas és társai) a Rechtbank Utrecht (Hollandia) előtt eljárást indítottak e társaság igazgatóságának három, belgiumi lakóhellyel rendelkező tagja (
8
) (a továbbiakban: M. R. J. M. G. Lippens és társai) és a társaság ellen, annak érdekében, hogy az utóbbiakat az általuk elkövetett jogellenes cselekmények miatt kötelezzék kártérítés fizetésére.
18.
Ezen érdemi eljárás keretében H. C. Kortekaas és társai 2009. augusztus 6-án arra irányuló kérelmet nyújtottak be a Rechtbank Utrechthez, hogy az állításaikra vonatkozóan előzetes kihallgatás keretében tanúként hallgassák ki M. R. J. M. G. Lippenst és társait. Ez a bíróság a 2009. november 25-i határozatával helyt adott a kérelemnek, és kimondta, hogy a kihallgatást az erre a célra kijelölendő megbízott bíró fogja elvégezni.
19.
M. R. J. M. G. Lippens és társai 2009. december 9-én kérték, hogy a Rechtbank Utrecht rendeljen el jogsegély iránti megkeresést annak lehetővé tétele érdekében, hogy őket Belgiumban, a lakóhelyük szerinti országban, francia nyelvű bíró útján hallgassák ki. A kérelmüket a 2010. február 3-án kelt végzésben elutasították.
20.
Az M. R. J. M. G. Lippens és társai által előterjesztett fellebbezés tárgyában eljáró Gerechtshof te Amsterdam a 2010. május 18-i határozatával helybenhagyta a végzést a WBR 176. cikkének (1) bekezdése alapján, amely rendelkezés a holland bíróságnak – amelynek külföldi lakóhellyel rendelkező olyan tanút kell kihallgatnia, aki e bíróság előtt nem hajlandó önként megjelenni – a jogsegély iránti megkeresésre jogosultságot ad, azonban arra nem kötelezi. A Gerechtshof te Amsterdam kifejtette, hogy a tanúkat főszabály szerint annak a bíróságnak kell kihallgatnia, amely előtt az érdemi eljárás folyamatban van, és a jelen esetben semmilyen különleges körülmény nem indokolja, hogy ettől a szabálytól M. R. J. M. G. Lippens és társai érdekében eltérjenek, különös figyelemmel H. C. Kortekaas és társai tiltakozására. A Gerechtshof te Amsterdam ezt azzal egészítette ki, hogy a Belgiumban tartandó kihallgatást nyelvi okokkal nem lehet megalapozni, mivel M. R. J. M. G. Lippensnek és társainak a hollandiai kihallgatásuk során lehetőségük lesz francia nyelvű tolmács igénybevételére.
21.
M. R. J. M. G. Lippens és társai felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a Hoge Raad der Nederlanden előtt a a Gerechtshof te Amsterdam ezen határozata ellen.
22.
A fellebbviteli bíróság álláspontja szerint az 1206/2001 rendelettel nem ellentétes, hogy a valamely tagállamban székhellyel rendelkező bíróság az e tagállamban hatályban lévő eljárási szabályoknak megfelelően valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút idéz, és a megjelenés megtagadása esetén az említett szabályokban írt következmények alapján jár el. E bíróság szerint sem a rendelkezés szövege, sem az 1206/2001 rendelet (2) és (5) preambulumbekezdése (
9
) alapján nem lehet arra következtetni, hogy az e rendeletben előírt bizonyításfelvételi módszerek más jogi eszközök igénybevételét kizárják. E bíróság álláspontja szerint az említett rendelet csak a bizonyításfelvétel megkönnyítésére irányul, és nem kötelezi a tagállamokat a nemzeti eljárásjoguk szerinti bizonyításfelvételi módszerek megváltoztatására.
23.
Ezenkívül ez a bíróság a polgári és kereskedelmi ügyekben külföldön történő bizonyításfelvételről szóló, 1970. március 18-i Hágai Egyezményre hivatkozik, amely egyezménynek az 1206/2001 rendelet lépett a helyébe azon tizenegy tagállamot illetően, amelyek között az említett egyezmény hatályban volt. (
10
) Ez a bíróság hangsúlyozza, hogy vitatott az a kérdés, hogy az egyezmény kizárólagos és kötelező hatállyal rendelkezik-e, vagy az az Egyesült Államok legfelsőbb bírósága álláspontjának megfelelően más jogszabályoknak is teret enged. (
11
) A kérdést előterjesztő bíróság ezt azzal egészíti ki, hogy a Bíróság ítélete ezzel szemben támpontul szolgálhat ahhoz, hogy az e bíróság által használt kifejezések alapján az 1206/2001 rendelet „kizárólagos hatállyal” rendelkezhet. (
12
)
24.
E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell-e értelmezni az [1206/2001] rendeletet, különösen e rendelet 1. cikkének (1) bekezdését, hogy a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút kihallgatni kívánó bíróságnak a bizonyításfelvétel e formájához minden esetben alkalmaznia kell az 1206/2001 rendelet által szabályozott eljárásokat, vagy lehetősége van arra, hogy a saját nemzeti eljárásjogában szabályozott eljárást – például a tanú e bíróság elé idézését – alkalmazza?”
25.
A Hoge Raad der Nederlanden által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság Hivatala 2011. április 7-én vette nyilvántartásba.
26.
A Bírósághoz M. R. J. M. G. Lippens és társai, a holland, a cseh, a német, az osztrák, a lengyel, a finn kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő észrevételeket.
27.
A Bíróság a felekhez és a többi érdekelthez intézett, tárgyalásra szóló idézés mellékletében a következő, tárgyaláson megválaszolandó kérdéseket tette fel:
„1.
Amennyiben a hatáskörrel rendelkező bíróság a nemzeti joga alapján jogosult valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanú idézésére, alkalmazhat-e ez a bíróság a nemzeti joga szerinti kényszerítő intézkedéseket abban az esetben, ha ez a tanú nem tesz eleget az idézésnek? Az erre a kérdésre adott nemleges válasz esetén a nemzeti bíróságnak a [1206/2001] rendeletben előírt módszerek szerint kell-e lefolytatnia a tanúkihallgatást?
2.
Tekintettel arra, hogy a jelen esetben valamely fél tanúként történő kihallgatásáról van szó, a felek foglaljanak állást abban a kérdésben, hogy figyelembe kell-e venni ezt a tényt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válaszban. Valamennyi tagállam foglaljon állást abban a kérdésben is, hogy milyen következményekkel járhat a saját nemzeti jogaik vonatkozásában ezen megkülönböztetésnek az 1206/2001 rendelet keretében történő bevezetése.”
28.
A 2012. március 7-én megtartott tárgyaláson M. R. J. M. G. Lippens és társai, a holland, a cseh, a német, az ír, és a finn kormány, valamint a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztettek elő.
IV – Elemzés
A – Az ügy tétjéről
29.
A tagállam bármely bírósága csak az illetékességi területének határain belül gyakorolhatja érvényesen hatáskörét és „főhatalmát”, azaz végrehajtó hatalmát. Kivétel e szabály alól a bizonyításfelvétel, amelyet a teljes nemzeti területen jogosult elvégezni. Mindazonáltal az állami szuverenitás elvéhez kapcsolódó területiség nemzetközi jogi elve miatt a bíróság rendszerint nem működhet közre az ilyen intézkedések valamely más tagállamban való végrehajtása érdekében.
30.
Márpedig, ahogyan azt az 1206/2001 rendelet preambuluma hangsúlyozza: „mivel egy tagállam bírósága valamely polgári vagy kereskedelmi ügyben történő határozathozatal érdekében gyakran kényszerül arra, hogy más tagállamban folytasson le bizonyítást […]. Ezért a tagállamok bíróságai között a bizonyításfelvétel terén történő együttműködést tovább kell fejleszteni” (
13
). Az említett rendelet ennélfogva az Európai Unióban annak a növekvő szükségletnek tesz eleget, hogy a bizonyítás felvételére valamely másik tagállamban is lehetőség legyen, mint ahol a bírósági eljárást megindították vagy megindíthatják, (
14
) amennyiben a jogvita külföldi elemet tartalmaz.
31.
Mivel az 1206/2001 rendelet nem határozza meg a bizonyításfelvétel e rendelet értelmében vett fogalmát, a Bíróságtól már kérték, hogy a rendelet értelmezése során határozza meg e fogalom körvonalait. (
15
) Számomra kétségbevonhatatlannak tűnik, hogy az alapjogvitában szereplőhöz hasonló tanúkihallgatás e minősítés alá tartozik. (
16
)
32.
Az 1206/2001 rendelet fő célkitűzése annak meghatározása, hogy valamely tagállam bírósága hogyan folytathat le egyszerű és gyorsított bizonyításfelvételt (
17
) valamely másik tagállam területén található bizonyítékok vonatkozásában, az utóbbi tagállam együttműködése mellett. Ennek érdekében ez a rendelet a jogsegély két módjáról rendelkezik, amelyek tartalmát – összefoglaló jelleggel – az említett rendelet 1. cikkének (1) bekezdése fejti ki:
—
vagy az 1206/2001 rendelet 10–16. cikke szerinti közvetett bizonyításfelvételi módszer, amely szerint valamely A tagállam bírósága (ún. „megkereső bíróság” (
18
)) azt kéri, hogy a B tagállam valamely bírósága (ún. megkeresett bíróság) a kívánt bizonyításfelvételt a B tagállam jogszabályainak megfelelően, esetleg az említett rendelet 13. cikkének megfelelő kényszerítő intézkedések útján végezze el,
—
vagy az 1206/2001 rendelet 17. cikke szerinti közvetlen bizonyításfelvételi módszer, amely abból áll, hogy valamely A tagállam bírósága, vagy az e bíróság által megbízott személy, (
19
) kiszáll a B tagállamba, hogy e másik tagállam hatóságainak hozzájárulását követően közvetlenül végezzen bizonyításfelvételt, (
20
) amelynek során egyértelmű, hogy ebben az esetben a B tagállamban lakóhellyel rendelkező tanúval szemben bármely kényszerítő intézkedés kizárt.
33.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, első alkalommal, a Bíróságtól, hogy amikor valamely bíróság határon átnyúló bizonyításfelvételt – így más tagállamban található tanú kihallgatását – kíván lefolytatni, akkor kénytelen-e az 1206/2001 rendelet szerinti, fent ismertetett két bizonyításfelvételi módszer közül választani, nevezetesen a megkeresett bíróság útján történő közvetett bizonyításfelvétel vagy megkereső bíróság útján történő közvetlen bizonyításfelvétel közül, amit a Bíróság előtt egyedül M. R. J. M. G. Lippens és társai állítanak, vagy pedig ez a bíróság a székhelye szerinti tagállam eljárásjogában előírt módszereket is alkalmazhatja. Ez az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1206/2001 rendelet tárgyi hatálya terjedelmének meghatározását is szükségessé teszi.
34.
Implicit módon további problémák következnek az előzetes döntéshozatalra utaló végzés indokolásából, valamint a Bíróság által feltett, szóban megválaszolandó kérdésekből. Ezek a problémák a meghozandó ítélet értelmezésének bizonyos gyakorlati következményeire vonatkoznak, azaz egyrészt a kihallgatást kérő bíróság esetleges azon lehetőségére, hogy kényszerítő intézkedéseket vagy hátrányos intézkedéseket (
21
) alkalmazzanak, ha a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanú megtagadja a vallomástételt, másrészt azon tény esetleges következményére, hogy a kihallgatandó tanú a jogvitában részt vevő fél.
35.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyáltalán nem tűnik ki az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó egyértelmű válasz.
36.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett, a brüsszeli egyezményben szereplő joghatósági szabályok értelmezésére vonatkozó St. Paul Dairy ügyben hozott ítéletben ugyanis csak utalások szerepelnek, és az csak obiter dictum hivatkozik az 1206/2001 rendeletre, (
22
) anélkül hogy megoldást adna a jelen ügyben a Bíróság előtt lévő problémákra. Ugyanez vonatkozik a szintén a bírósági joghatóság tárgyában hozott Aguirre Zarraga-ügyben hozott ítéletre is, amely szerint a nemzeti bíróság megválaszthatja, hogy alkalmazza-e, vagy sem az 1206/2001 rendeletben szabályozott eszközöket. (
23
) Tekintettel e két ítélet különlegességére, amelyek nem az említett rendelet, hanem attól tárgyukban és hatályukban egyértelműen eltérő rendelkezések értelmezésére vonatkoztak, (
24
) még akkor is, ha szintén az európai igazságügyi térség megteremtéséhez járulnak hozzá, a Bíróságnak a jelen esetben ennél konkrétabban kell határoznia azokról a feltételekről, amelyek esetén valamely bíróság köteles alkalmazni az említett rendeletet.
37.
Az egyetlen ítélet, amelyet – tudomásom szerint – a Bíróság az 1206/2001 rendelet értelmezése tárgyában hozott, (
25
) álláspontom szerint nem tartalmaz olyan információt, amely a jelen ügyben való határozathozatal szempontjából célravezető volna. (
26
)
38.
Először is tisztázni szeretném, hogy a beavatkozók többségéhez hasonlóan az az álláspontom, hogy ha valamely tagállam bírósága egy másik tagállamban kíván bizonyításfelvételt lefolytatni, akkor – az általam alább kifejtendő okok miatt – az 1206/2001 rendelet szerinti mechanizmusokat csak bizonyos esetekben és nem általános jelleggel köteles alkalmazni.
B – Az 1206/2001 rendelet tárgyi hatályáról
39.
Az 1206/2001 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének szövege, amelynek értelmezését kifejezetten kérte a kérdést előterjesztő bíróság, részben lehetővé teszi azon kérdés megválaszolását, hogy a határon átnyúló bizonyításfelvételnek e cikkben megfogalmazott két módszere széles tárgykörben alkalmazandó-e, vagy sem, azaz minden olyan esetben, amikor polgári és kereskedelmi ügyekben valamely külföldi elem, azaz a jelen esetben a tanú lakóhelye a kérdéses bizonyítékot valamely másik tagállamhoz kapcsolja.
40.
Mivel előzetes feltételként kimondja, hogy „amelyekben egy tagállam bírósága […] kéri”, (
27
) az említett cikk álláspontom szerint az 1206/2001 rendelet tárgyi hatályát arra a két meghatározott esetre korlátozza, amelyeket ezt követően megnevez. Ez a cikk tehát a rendelet alkalmazhatóságát azokra az esetekre tartja fenn, amikor a bizonyításfelvételt lefolytatni kívánó bíróság szerint szükség van „egy másik tagállam” bíróságának együttműködésére, vagy az említett bíróság maga kívánja az ilyen bizonyításfelvételt lefolytatni „egy másik tagállamban”. Ezzel szemben a rendeletnek nem kell szabályoznia azt a helyzetet, amelyben ez a bíróság úgy véli, hogy le tudja folytatni a bizonyításfelvételt – még abban az esetben sem, ha a bizonyíték egy másik tagállamban található – anélkül, hogy szükség volna a bizonyításfelvétel valamelyik módjának alkalmazására, azaz anélkül, hogy e bíróságnak kérnie kellene az említett tagállam igazságügyi hatóságainak közreműködését, vagy ki kellene szállnia az adott tagállamba.
41.
Ehhez hasonlóan az 1206/2001 rendelet (7) és (15) preambulumbekezdése kimondja, hogy a rendeletnek lehetővé kell tennie, hogy a tagállamok bíróságai „egy másik tagállamban” és nem belföldön folytassanak le bizonyítást; ahogyan az alapeljárásban a holland bíróság kívánt eljárni a tanú idézése útján.
42.
Ezenkívül a teleologikus és nem csupán szó szerinti elemzés alapján ezt azzal egészítem ki, hogy az említett rendelet (2) preambulumbekezdése úgy határozza meg a rendelet célját, hogy „a bizonyításfelvétel tekintetében fejleszteni – mindenekelőtt egyszerűsíteni és gyorsítani – kell a [tagállamok] bíróság[ai] közötti együttműködést”, amely célt a (7) preambulumbekezdés vége is megismétli. Az 1206/2001 rendelet a címében is kiemeli, hogy e rendelet célja mindössze a „tagállamok bíróságai közötti együttműködés[t]” megkönnyítő mechanizmusok bevezetése, nem pedig az, hogy a tagállamokban hatályban lévő bizonyításfelvételi módokat azok egységesítése útján megszüntesse. Ha nem nélkülözhetetlen vagy a bíróság számára nem kívánatos az ilyen együttműködés, akkor álláspontom szerint még akkor sem kell alkalmazni az egyszerűsített jogsegély (
28
) e rendelkezéssel bevezetett módszereit, ha a tanúk – akik a jelen esetben egyszersmind felek is – az alapjogvitához hasonlóan azt kérik.
43.
Az 1206/2001 rendeletnek ugyanis nem az a célja, hogy beavatkozzon a hatáskörrel rendelkező bíróság feladatába azáltal, hogy – a nemzetközi jog, az uniós jog vagy a nemzeti jog e bíróság számára kötelező szabályainak korlátai között – szűkíti az eljárás lefolytatásának biztosítására vonatkozó jogkörét, hanem az megerősíti és keretek közé foglalja ezt a jogkört a felek jogainak védelme és a többi tagállam előjogainak tiszteletben tartása érdekében. Úgy vélem, hogy e rendelkezés arra irányul, hogy megkönnyítse a tagállami bíróságok határon átnyúló tevékenységét, nem pedig arra, hogy akadályozza azt a bizonyításfelvétel céljából a bíróságok rendelkezésére álló eszközök szűkítése útján.
44.
Magát az említett rendelet szellemét kérdőjelezhetné meg, ha a rendelet kötelező alkalmazása a bizonyításfelvételi lehetőségek csökkenését eredményezné a tagállami bíróságok azon jogosultságának kizárása miatt, hogy a bizonyításfelvétel alternatív módszereit vegyék igénybe, amikor azok kedvezőbbnek tűnnek számukra a határon átnyúló igazságügyi együttműködésnek az 1206/2001 rendeletben található eszközeihez képest. (
29
)
45.
Ebben a tekintetben emlékeztetek arra, hogy az említett rendelet – a (17) preambulumbekezdésével együttesen olvasott 21. cikkének (2) bekezdése szerint – nem kívánja meggátolni a bizonyításfelvétel tekintetében való együttműködés „további” (
30
) könnyítését szolgáló, a tagállamok között két- vagy többoldalú megállapodások fenntartását vagy megkötését, feltéve hogy azok összeegyeztethetőek a rendelettel. Ez a fenntartás azt mutatja, hogy az 1206/2001 rendelet megalkotói a hatékonyság érdekében azt az elgondolást támogatták, hogy ezen a területen más rendelkezések számára is biztosítsanak fennmaradó helyet, ha ez utóbbiak a biztosítékok és a konkrét hatások szempontjából – a jogvita tartalmára tekintettel – megfelelőbbnek bizonyulnak.
46.
Márpedig valószínű, hogy a gyakorlatban a nemzeti jog szerinti bizonyításfelvételi módszerek ugyanolyan hatékonyak, mint az 1206/2001 rendelet szerintiek, sőt azoknál hatékonyabbak. Így kitűnik az 1206/2001 rendelet alkalmazásának mérlegéről szóló 2007. december 5-i bizottsági jelentésből, (
31
) hogy a lefolytatott tapasztalati vizsgálat (
32
) szerint az esetek nagy számában az említett rendelet szerinti bizonyításfelvétel iránti kérelmeket a 10. cikk (1) bekezdése szerinti határidőn, azaz a kérelem beérkezésétől számított 90 napon túl és néha több mint 6 hónapon túl teljesítették. E körülmények között érthető, hogy előfordul, hogy valamely tagállami bíróság olyan módszert választ, amely nem tesz szükségessé közvetítőket – így a tanú e bíróság általi kihallgatására vonatkozó közvetlen idézést – az általa folytatott eljárás gyorsaságának, ennélfogva hatékonyságának biztosítása érdekében.
47.
Szeretném tisztázni, hogy az említett rendelet rendelkezéseinek ilyen értelmezése egyáltalán nem befolyásolja a hatékony érvényesülését, hiszen ez a rendelet nem az összes olyan helyzetet kívánja szabályozni, amelyben a bizonyíték valamely másik tagállamban található, hanem csak azt a helyzetet, amelyben az a bíróság, amely bizonyításfelvételt kíván végezni, megállapítja, hogy szüksége van a másik tagállam hatóságainak segítségére. Ez utóbbi esetben a bíróságnak választania kell a közvetett bizonyítási mód, amelynek az a hátránya, hogy a bizonyítás megfelelő végrehajtása tekintetében a megkeresett bíróságra kell hagyatkozni, és az eljárást úgy kell lefolytatni, hogy ne maga az ügydöntő határozatot hozó bíróság végezze el a tanú kihallgatását, (
33
) vagy a közvetett bizonyítási mód között, amely szükségessé teszi azon tagállam engedélyét, amelyben a megszerzendő bizonyítékok találhatók, (
34
) és megfosztja a bíróságot a kényszerítő eszközök alkalmazásának lehetőségétől. (
35
) Ennélfogva az 1206/2001 rendelet kizárólagos alkalmazása, legalábbis potenciálisan azt eredményezné, hogy a nemzeti területen kívül található tanúk kihallgatásának olykor rosszabb volna a minősége összehasonlítva azzal a helyzettel, amelyben a rendelet nem létezik. Figyelembe véve a rendeletnek a bizonyításfelvétel megkönnyítésére vonatkozó célját, ezt nem lehet kielégítőnek tekinteni.
48.
Ezen tények alapján számomra úgy tűnik, hogy az európai jogalkotónak nem az volt a szándéka, hogy az 1206/2001 rendeletben előírt igazságügyi együttműködési módszerek alkalmazását általános jelleggel kötelezővé tegye minden olyan esetben, amikor valamely tagállam bírósága egy másik tagállamhoz kapcsolódó bizonyításfelvételt kíván elvégezni. Ez csak abban az esetben tűnik kötelezőnek – és az alapeljárásban nem ez a helyzet – amikor az ilyen bizonyításfelvételt az érintett bíróság tagállamának területén kívül kell elvégezni. Megfelelőnek és praktikusnak tűnik számomra, hogy az említett bíróság a gondos igazságszolgáltatás érdekében esetről esetre értékelhesse, hogy a nemzeti jog szerinti és az uniós jog szerinti bizonyítási módszerek közül melyik hatékonyabb a határozathozatalhoz szükséges bizonyításfelvételhez.
49.
Az így kifejtett indokok vonatkozásában – amelyekről a beavatkozó tagállamokhoz és a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az 1206/2001 rendelet szerinti együttműködési módszerek alkalmazása a valamely másik tagállam területén lakóhellyel rendelkező tanút kihallgatni kívánó bíróság esetében csak akkor kötelező, ha ez a bíróság azt kéri, hogy a tanúkihallgatásra ez utóbbi tagállamban az említett módszerek egyike útján kerüljön sor, azonban akkor nem, ha a bíróság előnyösebbnek ítéli, ha a tanú jön el a nemzeti területére a kihallgatás céljából – a következőkben, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat keretében hivatkozott két különleges esetet illetően a Bíróság számára ily módon javasolt értelmezés konkrét következményeivel fogok foglalkozni.
C – A tanúkihallgatáshoz kapcsolódó két különleges problémáról
1. A vallomástételt megtagadó tanú kihallgatása
50.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés – a szövege szerint – kifejezetten nem kérdezi arról a Bíróságot, hogy a tagállami bíróság hozhat-e kényszerítő intézkedéseket (
36
) vagy hátrányos intézkedéseket (
37
) a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező azon tanúval szemben, aki nem hajlandó eleget tenni a bírósági idézésnek.
51.
Mindazonáltal ez a probléma kitűnik az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolásából is, mivel a Hoge Raad der Nederlanden kifejti, hogy álláspontja szerint: „[n]em ellentétes a rendelettel […] a holland bíróságnak a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanú idézésére vonatkozó jogosultsága, és a rendelet abban sem akadályozza a bíróságot, hogy a tanú megjelenésének elmaradása esetén a nemzeti eljárásjogában előírt intézkedéseket alkalmazza” (
38
).
52.
Előzetesen megállapítom, hogy ez a probléma nem annak a kétségtelenül leggyakoribb gyakorlati helyzetnek felel meg, amelyben a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanú magától elfogadja, hogy vallomástétel céljából az őt idéző bíróság előtt megjelenjen. Tekintettel arra, hogy ilyenkor önkéntes a bizonyításfelvételben való részvétel, ebben az esetben nincs szükség az 1206/2001 rendelet szerinti igazságügyi együttműködési mechanizmusok alkalmazására.
53.
Mindazonáltal két eset között kell különbséget tenni akkor, ha a tanú alapos ok nélkül megtagadja, (
39
) hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság őt kihallgassa, és ez a bíróság kitart a kihallgatására vonatkozó szándéka mellett.
54.
Egyrészt, amennyiben – ahogyan a holland bíróság kívánt eljárni a jelen alapeljárásban – a hatáskörrel rendelkező bíróság a székhelye szerinti tagállam területén kíván kihallgatni egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút, ebben az esetben ez a bíróság csak a nemzetközi közjog szabályaiból következő korlátok között alkalmazhat kényszerítő intézkedéseket az érdekelttel szemben. (
40
) A tárgyaláson lezajlott vitákra tekintettel úgy tűnik számomra, hogy a beavatkozó tagállamok osztják azt az álláspontot, amely szerint a nemzeti területen kívül található tanúval szemben ilyen intézkedéseket csak kivételes esetekben lehet alkalmazni, (
41
) vagy amennyiben azt az érintett tagállamok közötti két vagy többoldalú egyezmény lehetővé teszi.
55.
Az uniós jog a jelenlegi állapotában nem tartalmaz az e kérdést szabályozó normákat. Mindazonáltal az uniós jog általános elvei, így az arányosság elve korlátozzák a tagállamok e területen fennálló mérlegelési mozgásterét.
56.
Másrészt, ha az ilyen tanú kihallgatását a lakóhelye szerinti tagállamban kell elvégezni amiatt, hogy az érdekelt megtagadja, hogy valamely másik tagállam bírósága előtt megjelenjen, amely bíróság nem kíván eltekinteni e tanú kihallgatásától, ez a bíróság köteles az 1206/2001 irányelv szerinti valamelyik – közvetett vagy közvetlen – bizonyításfelvételi módot alkalmazni, ahogyan azt a fentiekben jeleztem.
57.
Abban az esetben, ha ezt a bizonyításfelvételt az említett bíróság az úgynevezett közvetlen módszerrel saját maga kívánná külföldön lefolytatni, akkor azt az említett rendelet 17. cikkének (2) bekezdése alapján csak „önkéntes alapon” és „kényszerítő intézkedések [...] nélkül” tehetné, amely rendelkezés kizárttá teszi, hogy erre a közvetlen bizonyításra a tanút kényszeríteni lehessen, kivéve ha az érintett tagállamok között ebben a tekintetben együttműködésről szóló egyezmények állnak fenn.
58.
Ezzel szemben abban az esetben, ha a bizonyításfelvétel teljesítésével a tanú lakóhelye szerinti tagállam bíróságát bízzák meg, ezen rendelet 13. cikke lehetővé teszi, hogy „a megkeresett bíróság megfelelő kényszerítő intézkedéseket alkalmaz[zon], azon esetekben, illetve olyan mértékben, ahogyan azt a tagállamának joga az ugyanolyan célból a saját belföldi hatóságai vagy az érintett felek valamelyike által előterjesztett kérelem teljesítésére írja elő”. Mindazonáltal álláspontom szerint a vallomástételt megtagadó tanúval szembeni, a helyi jog által lehetővé tett kényszerítő intézkedést nem az érdemben eljáró bíróságnak, hanem a megkeresett bíróságnak kell meghoznia, akinek azt kell értékelnie, hogy az a hivatkozott 13. cikk elején említettek értelmében „szükséges”-e. (
42
) Ezenkívül, mivel ezen kényszerítő rendelkezés végrehajtását semmilyen szankció nem egészíti ki, az valószínűleg konkrét joghatás nélkül marad, ami az 1206/2001 rendelettel bevezetett rendszer egyik korlátjára mutat rá.
59.
A tanúkihallgatás még különösebb esetéről van szó akkor, amikor az alapeljárásban előforduló helyzethez hasonlóan az érintett személy félként is részt vesz az érdemi eljárásban.
2. Azon tanú kihallgatása, aki egyszersmind fél is
60.
A Bíróság – a beavatkozók számára feltett kérdéseinek megfelelően – azt kívánta értékelni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolása szempontjából meghatározó-e, hogy a tanú a jogvitában részt vevő fél vagy attól különböző harmadik személy.
61.
Ebben a tekintetben a Bíróság annak kifejtését kérte a szóbeli észrevételeket előterjesztő tagállamoktól, hogy kihatással volna-e a területükön hatályban lévő nemzeti eljárási szabályaikra, ha az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adott válasz ilyen megkülönböztetést tartalmazna.
62.
Álláspontom szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolásához erről a kérdésről nem kell határozni, mivel a kérdést előterjesztő bíróság még implicit módon sem fogalmazott meg ilyen irányú kérelmet. Mindazonáltal, mivel az alapeljárásban részt vevő feleket és a beavatkozó tagállamokat felhívták ezen kérdésnek a tárgyalás során történő megvitatására, ismertetni szeretnék néhány gondolatot ebben a tárgyban.
63.
Szeretnék rámutatni arra, hogy az 1206/2001 rendelet nem tartalmaz bánásmódbeli megkülönböztetést a tanúként kihallgatott személyek között aszerint, hogy félként vesznek-e részt az alapeljárásban, vagy sem. Az említett rendelet 11. cikke a bizonyításfelvétel közvetett módszere keretében mindössze megemlíti, hogy a fél személyesen vagy képviselő útján esetleg jelen van, és részt vesz a bizonyításfelvétel, így a tanúkihallgatás megkeresett bíróság általi lefolytatása során, amivel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy ez a tanú éppúgy lehet valamely harmadik személy, mint az ellenfél, mivel a rendelkezés nem tartalmaz ilyen irányú megkülönböztetést.
64.
Álláspontom szerint abban az esetben, ha a kihallgatandó tanú a jogvitában félként vesz részt, és beleegyezik abba, hogy egy másik tagállam bírósága előtt a kihallgatás céljából megjelenjen, az 1206/2001 rendelet nem alkalmazandó, és a kihallgatás megtartható, amennyiben azt a lex fori lehetővé teszi. Abban az esetben, ha az ilyen tanú megtagadja a bíróság székhelye szerinti tagállam területén való megjelenést, vagy távol marad, akkor szintén a nemzeti szabályozásnak kell meghatároznia, hogy az érintett bíróságnak milyen konkrét következtetéseket kell levonnia ebből a magatartásból, amennyiben e tagállam joga a fél tanúként való kihallgatását lehetővé teszi.
65.
Emlékeztetek arra, hogy azon tanú jogi helyzete, aki egyúttal fél is, a nemzetközi jog szemszögéből abban különbözik az eljárásban félként részt nem vevő tanú jogi helyzetétől, hogy az érintett bíróság nemzetközi joghatósága ezen bíróság hatáskörét – tehát a kényszerítő intézkedések, így a pénzbírság kiszabására vonatkozó hatáskörét (
43
) – még akkor is kiterjeszti az eljárásban részt vevő felekre, ha azok külföldön tartózkodnak, ami nincs így a többi tanú esetében.
66.
Ezzel szemben abban az esetben, ha az említett bíróság az egyik felet kívánja tanúként kihallgatni az e személy lakóhelye szerinti tagállam területén, melynek során vagy ez a bíróság hallgatja ki a tanút, vagy ezen másik tagállam bíróságát kéri fel annak kihallgatására, ezen határon átnyúló bizonyításfelvétel lefolytatásához éppen úgy szükség van az 1206/2001 rendelet szerinti valamelyik együttműködési rendelkezés alkalmazására – adott esetben az e rendelet 13. cikkében lehetővé tett kényszerítő intézkedések útján –, mintha ez a tanú az eljárás vonatkozásában harmadik személy volna.
V – Végkövetkeztetések
67.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Hoge Raad der Nederlanden által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
„A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendeletet és különösen e rendelet 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az a tagállami bíróság, amely e tárgyhoz tartozó jogvitákban valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút kíván kihallgatni, csak akkor köteles alkalmazni az egyszerűsített jogsegélynek az említett rendelet szerinti módszereit, ha úgy határoz, hogy ilyen bizonyításfelvételt oly módon folytatja le, hogy vagy a másik tagállam hatáskörrel rendelkező bíróságának együttműködését kéri, vagy pedig arra kér engedélyt, hogy ez utóbbi tagállam területén közvetlenül lefolytathassa a bizonyításfelvételt. Ezzel szemben abban az esetben, amikor az alapeljáráshoz hasonlóan valamely bíróság a székhelye szerinti tagállam területén kíván kihallgatni egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút, lehetősége van a saját nemzeti eljárásjoga szerinti módszerek alkalmazására, mint például a tanú ezen bíróság elé történő idézésére, ha álláspontja szerint ezek a módszerek kellően hatékonyak az ügyben.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL L 174., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 121. o.
(
3
)	A jelen indítványban a „tagállam” fogalma az Európai Unió tagállamaira utal, a Dán Királyság kivételével, az 1206/2001 rendelet 1. cikkének (3) bekezdésével összhangban.
(
4
)	HL L 160., 37. o., magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 227. o.
(
5
)	Jelezni szeretném, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzés csak a WBR 2004. május 26-i törvény (Stb. 2004., 258. sz.) szerinti szövege 176. cikke (1) bekezdésének szó szerinti átvételét tartalmazza, és a WBR-ből származó fent hivatkozott többi részlet a Bírósághoz holland nyelven benyújtott észrevételekből származik, amelyek fordítása nem hivatalos.
(
6
)	A Fortis NV az alapeljárás során Ageas NV-re változott.
(
7
)	Hendrikus Cornelis Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Kat, Johannes Hendrikus Visch, Euphemia Joanna Bökkerink és Laminco GLD N-A.
(
8
)	Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler és Jean Paul François Caroline Votron.
(
9
)	Ez az (5) preambulumbekezdés tartalmazza a szubszidiaritás és az arányosság elvére való szokásos hivatkozást az EUSZ 5. cikk (3) bekezdésének megfelelően.
(
10
)	Lásd az 1206/2001 rendelet (6) preambulumbekezdését és 21. cikkének (1) bekezdését.
(
11
)	A kérdést előterjesztő bíróság az Aérospatiale-ügyben 1987. június 15-én hozott ítéletre (ILM 1987., 1021–1045. o.) hivatkozik, amelyben az említett bíróság kimondta, hogy az egyezmény a valamely másik aláíró tagállambeli bizonyításfelvételi eljárásokról szól, amelyek nem kizárólagosak és kötelezőek, hanem opcionálisak az amerikai bíróságok számára.
(
12
)	A kérdést előterjesztő bíróság a C-104/03. sz. St. Paul Dairy ügyben 2005. április 28-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-3481. o.) 23. pontjára hivatkozik. Már ebben a szakaszban megjegyzem, hogy az említett ítélet nem az 1206/2001 rendelet, hanem az új tagállamok csatlakozási egyezményeivel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27-én megkötött Brüsszeli Egyezmény (a továbbiakban: brüsszeli egyezmény) értelmezésére vonatkozik
(
13
)	Az 1206/2001 rendelet (7) preambulumbekezdése.
(
14
)	Ugyanis e rendelet 1. cikke (2) bekezdésének szövege szerint a rendelet alkalmazandó mind a már érdemben megindított bírósági eljárásokban – így az alapjogvitában –, mind a pusztán megindítani tervezett bírósági eljárásokban.
(
15
)	Lásd Kokott főtanácsnoknak a C-175/06. sz. Tedesco-ügyben 2007. szeptember 27-én hozott végzésre (EBHT 2007., I-7929. o.) vonatkozó indítványának 40. és azt követő pontjait.
(
16
)	Az 1206/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének e) pontja kifejezetten valamely „személy meghallgatását” említi, amely annyira tág kifejezés, hogy az magában foglalhatja azon tanú kihallgatását, aki az alapeljárásban félként vesz részt. A bizonyításfelvételről szóló rendelet alkalmazásához készített gyakorlati útmutató – amely dokumentumot a Bizottság szervezeti egységei állították össze a polgári és kereskedelmi ügyek Európai Igazságügyi Hálózatával folytatott konzultáció alapján (a továbbiakban: gyakorlati útmutató), és amely az interneten a következő címen érhető el: http://ec.europa.eu/civiljustice/evidence/evidence_ec_guide_hu.pdf – 8. pontja szerint: „[a] »bizonyíték« fogalm[ához] tartozik például a tanúk, a felek és a szakértők meghallgatása, okiratok bemutatása, vizsgálatok, a tényállás megállapítása, a család vagy a gyermek körülményeire vonatkozó szakértői vélemények”.
(
17
)	Lásd az említett rendelet (2) preambulumbekezdését.
(
18
)	Lásd az 1206/2001 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében szereplő meghatározásokat.
(
19
)	Az említett rendelet 17. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi, hogy a megkereső bíróság igazságügyi megbízottat vagy bármely más személyt – például szakértőt – jelöljön ki, sőt a fent említett gyakorlati útmutató szerint, a konzuli vagy diplomáciai szolgálat tisztviselője vagy minisztériumi tisztviselő végzi e bíróság tagállama jogának megfelelően.
(
20
)	A bizonyításfelvétel helye szerinti tagállam központi szervének és/vagy hatáskörrel rendelkező hatóságának hatáskörére vonatkozóan lásd az 1206/2001 rendelet 3. cikkének (1) és (3) bekezdését.
(
21
)	A későbbiekben (lásd az 50. pontot) visszatérek e két fogalom tartalmára.
(
22
)	A fent hivatkozott ítélet, amelynek 23. pontja szerint:
„Ezenkívül az alapeljárásban felmerülőkhöz hasonló körülmények között megvalósuló tanúkihallgatást azon szabályok alóli kibúvás eszközéül lehetne felhasználni, amelyek – minden jogalanyra nézve azonos biztosítékok és azonos hatások mellett – valamely tagállam bíróságának valamely másik tagállamban foganatosítandó bizonyításfelvétel iránti megkeresésének továbbítását és elintézését szabályozzák (lásd az [1206/2001] rendeletet).”
(
23
)	A C-491/10. PPU. sz. 2010. december 22-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-14247. o.), amely a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. november 27-i 2201/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o., a továbbiakban: brüsszeli IIa. rendelet) értelmezésére vonatkozik. Ezen ítélet 67. pontja kimondja, hogy ha valamely tagállam bírósága úgy dönt, hogy gyermeket hallgat meg, akkor a lehető legnagyobb mértékben és a gyermek mindenekfelett álló érdekét folyamatosan szem előtt tartva igénybe kell vennie „minden olyan eszközt, amellyel a nemzeti joga alapján rendelkezik, illetve a határokon átnyúló igazságügyi együttműködés megfelelő eszközeit, adott esetben ideértve az 1206/2001 rendeletben előírtakat”.
(
24
)	Az 1206/2001 rendelettel ellentétben a brüsszeli egyezménynek és a brüsszeli IIa. rendeletnek a hatályuk alá tartozó tagállami rendelkezések egységesítése a célja, és kifejezetten megtiltják a fennmaradó nemzeti szabályok, így különösen a határon átnyúló hatáskörre vonatkozó szabályok alkalmazását (lásd az említett egyezmény 3. cikkét és a brüsszeli IIa. rendelet 6. cikkét). Ezenkívül az 1206/2001 rendelet olyan tárgyakra vonatkozó eljárásokat is magában foglal, amelyek ezen jogszabályok hatálya alól ki vannak zárva (lásd az említett egyezmény I. címét és a brüsszeli IIa. rendelet 1. cikkének (3) bekezdését).
(
25
)	Emlékeztetek arra, hogy a fent hivatkozott Tedesco-ügy – amelynek keretében a Bíróságtól először kérték az 1206/2001 rendelet értelmezését – törlést elrendelő végzéssel fejeződött be.
(
26
)	A C-283/09. sz. Weryński-ügyben 2011. február 17-én hozott ítélet (EBHT 2011., I-601. o.), amely ugyan az említett rendelet 14. és 18. pontjának értelmezésére vonatkozik, csak azt mondja ki, hogy a megkereső bíróság nem köteles a kihallgatott tanúnak járó tanúdíjra előleget átutalni, vagy a tanúdíjat megtéríteni.
(
27
)	Kiemelés tőlem. Ezt a megfogalmazást már az 1206/2001 rendelet eredeti tervezete is tartalmazta (lásd előkészítő iratok, a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló rendelet elfogadására vonatkozó kezdeményezése [2000/C 314/01]).
(
28
)	A fent hivatkozott Tedesco-ügyben hozott indítványának 43. pontjában Kokott főtanácsnok is „egyszerűsített jogsegély-mechanizmusnak” nevezi az 1206/2001 rendelettel létrehozott rendszert.
(
29
)	Ez az álláspont összehasonlítható a Bíróság által a fent hivatkozott Aguirre Zarraga-ügyben hozott ítélet 67. pontjában elfoglalt állásponttal.
(
30
)	Ez a pontosítás nem szerepelt az 1206/2001 rendelet fent említett eredeti tervezetében.
(
31
)	A Bizottság jelentése a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek és az európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet alkalmazásáról (COM(2007) 769 végleges, 2.1. pont). A Bizottság ebben a pontban rámutat, hogy „[a] rendelet egyszerűsítette és gyorsította a bizonyításfelvételt […] [e]nnek mértéke azonban tagállamonként jelentősen eltér” (2.12. pont).
(
32
)	Az 1206/2001 rendelet alkalmazásáról szóló tanulmány, amelyet a Bizottság kérelmére, több mint 11000 szakembernél azon 24 tagállamban készítettek, amelyekben ez a rendelet alkalmazandó, amely tanulmány 2007-ben felállított mérlege a következő címen található: http://ec.europa.eu/justice_home/doc_centre/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm
(
33
)	A feltenni kívánt kérdéseket az 1206/2001 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében főszabály szerint a megkereső bíróság fogalmazza meg a bizonyításfelvételi kérelemben. Ezenkívül az említett rendelet 12. cikkének (1) bekezdése alapján a megkeresett bíróság képviselőjének joga van jelen lenni. Mindazonáltal ez a képviselő csak a megkeresett bíróság hozzájárulásával avatkozhat be annak érdekében, hogy a tanút – párbeszédes formában és előkészítés nélkül – saját maga hallgassa ki (lásd a fent hivatkozott gyakorlati útmutató 14. és 57. pontját).
(
34
)	Tény, hogy az 1206/2001 rendelet 17. cikkének (5) bekezdése szerint behatároltak a megtagadás indokai. Mindazonáltal még a közvetlen bizonyításfelvétel engedélyezése esetén is lehetséges, hogy a megkeresett tagállami bíróság felügyeli a tanúkihallgatást, és beavatkozik annak lefolytatásába az említett cikk (4) bekezdésének második albekezdése alapján.
(
35
)	Az 1206/2001 rendelet alkalmazásáról szóló fent hivatkozott tanulmányból az tűnik ki, hogy a gyakorlatban a kényszerítő intézkedések e keretek között való alkalmazásának lehetetlensége jelentősen korlátozhatja azon esetek számát, amelyekben ez a módszer célravezető (95. o., 4.1.11.1.2. pont).
(
36
)	Valamely személy vallomástételre való kényszerítése érdekében a polgári és kereskedelmi bíróság alkalmazhat pénzügyi nyomásgyakorló-eszközöket (pénzbírság vagy más bírságok), sőt szabadságelvonó intézkedéseket is, ha azt a lex fori lehetővé teszi.
(
37
)	A jogvitában érdemben eljáró bíróság a tanúvallomásnak valamely személy általi megtagadásából levonhatja azt a következtetést, hogy azok a tények, amelyekről vallomást kellett volna tennie, nem bizonyítottak, ami azon fél számára hátrányos, akinek e tanúvallomás előnyös lett volna.
(
38
)	A holland jogban, lásd a WBR 164. cikkének (3) bekezdését.
(
39
)	Ezekből kizárom az 1206/2001 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése szerinti eseteket, amelyekben valamely személyre vallomástételi tilalom vagy mentesség vonatkozik, vagy a törvény alapján (például a házastársa ellen), vagy a vis maior esete miatt (mint például akkor, amikor az egészségi állapota lehetetlenné teszi a megjelenését) áll fenn.
(
40
)	Lásd Darmon főtanácsnoknak a 89/85., 104/85., 114/85., 116/85, 117/85. és 125/85-129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1988. május 25-én hozott ítélet (EBHT 1988., 5193. o.) alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványának 19. és azt követő pontjait.
(
41
)	Így a német kormány a tárgyalás során azt állította, hogy a német bíróság a külföldi lakóhellyel rendelkező német állampolgár esetében a nemzeti jogában előírt összes kötelezést és intézkedést alkalmazhatja. A német kormány szerint ez a tagállamnak az állampolgárai vonatkozásában gyakorolt szuverén közhatalmából következik, mivel az állampolgárságból eredő személyes kötődés még abban az esetben is fennmarad, ha az adott személy lakóhelye külföldön tartózkodik. Hozzátette, hogy ha a német bíróság az ilyen állampolgárt az előtte való megjelenésre kötelezi, akkor megjelenés elmaradása esetére – az igazolt távolmaradást kivéve – kényszerítő intézkedésekkel is fenyegetheti, vele szemben pénzbírságot, sőt szabadságvesztés-büntetést is kiszabhat, azonban ezen kényszerítő intézkedések végrehajtására csak német területen kerülhet sor.
(
42
)	Mindazonáltal, ahogyan a bizonyításfelvétel teljesítése iránti kérelem elutasításának, a kényszerítő intézkedés teljesítése megtagadásának is kivételesnek kell maradnia, mivel az 1206/2001 rendeletnek a tagállamok közötti bizonyításfelvétel megkönnyítése a célja.
(
43
)	Mindazonáltal az 1206/2001 rendeletben meghatározott polgári vagy kereskedelmi ügyekben eljáró bíróság a tagállama területén kívül nem vehet igénybe olyan közhatalmi eszközöket, amelyek állami kényszer alkalmazását teszik szükségessé – így például a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező fél rendőri erőkkel való előállítását – annak érdekében, hogy őt e bíróság előtt vallomástételre kényszerítsék.