62018CJ0390_RES
Mål C‑390/18
Brottmål
mot
X
(begäran om förhandsavgörande från juge d’instruction du tribunal de grande instance de Paris (förundersökningsdomaren vid förstainstansdomstolen i Paris))
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 19 december 2019
”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv 2000/31/EG – Informationssamhällets tjänster – Direktiv 2006/123/EG – Tjänster – Sammanförande av hyresvärdar, både företag och privatpersoner, som förfogar över bostäder för uthyrning med personer som söker denna typ av inkvartering – Kvalificering – Nationell lagstiftning som underkastar utövandet av fastighetsmäklaryrket vissa restriktioner – Direktiv 2000/31/EG – Artikel 3.4 b andra strecksatsen – Skyldighet att anmäla åtgärder som begränsar den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster – Underlåtenhet att anmäla åtgärder – Rättsverkan – Straffrättsligt förfarande där enskilt anspråk har framställs”
Tillnärmning av lagstiftning – Elektronisk handel – Direktiv 2000/31 – Tillämpningsområde – En av informationssamhällets tjänster – Begrepp – En förmedlingstjänst, som Airbnb, som möjliggör sammanförande av hyresvärdar, både företag och privatpersoner, som förfogar över bostäder för uthyrning med personer som söker denna typ av inkvartering – Omfattas – Förmedlingstjänst som är avskiljbar från inkvarteringstjänsten
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31, artikel 2 a, 2006/123 och 2015/1535, artikel 1.1 b)
(se punkterna 50, 52–64, 66, 68 och 69 samt punkt 1 i domslutet)
Tillnärmning av lagstiftning – Elektronisk handel – Direktiv 2000/31 – Tillhandahållande av informationssamhällets tjänster – Medlemsstaternas skyldighet att anmäla åtgärder som begränsar den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster – Åsidosättande av skyldigheten – Konsekvens – Bestämmelser som inte har anmälts kan inte göras gällande gentemot enskilda
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31, artikel 3.4 b andra strecksatsen)
(se punkterna 87, 90–92, 94, 96–98 och 100 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Frankrike får inte kräva att Airbnb ska inneha en yrkeslegitimation för fastighetsmäklare, eftersom detta krav inte har anmälts till kommissionen i enlighet med direktivet om elektronisk handel
I dom av den 19 december 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18) slog domstolen (stora avdelningen) fast att en förmedlingstjänst som, med hjälp av en elektronisk plattform, har till syfte att mot ersättning föra samman potentiella hyresgäster med yrkesmässiga eller icke-yrkesmässiga uthyrare som erbjuder kortvariga inkvarteringstjänster, samtidigt som även ett antal tjänster som är accessoriska till förmedlingstjänsten tillhandahålls, ska kvalificeras som en av ”informationssamhällets tjänster” vilken omfattas av direktiv 2000/31 om elektronisk handel. (
1
) Vidare ansåg domstolen att en enskild i ett straffrättsligt förfarande, där det har framställts ett enskilt anspråk, kan motsätta sig tillämpningen på vederbörande av en medlemsstats åtgärder som begränsar den fria rörligheten för en sådan tjänst som den enskilde tillhandahåller från en annan medlemsstat, när nämnda åtgärder inte har anmälts i enlighet med artikel 3.4 b andra strecksatsen i nämnda direktiv.
Tvisten i det nationella målet ingår i ett straffrättsligt förfarande som inletts i Frankrike efter det att Association pour un hébergement et un tourisme professionnels (Föreningen för yrkesmässig logi och turism) gjort en anmälan om brott med framställande av enskilt anspråk gentemot Airbnb Ireland. Airbnb Ireland är ett irländskt företag som driver en elektronisk plattform som gör det möjligt att, mot ersättning, i flera länder, bland annat i Frankrike, sammanföra såväl yrkesmässiga uthyrare som privatpersoner som erbjuder kortvariga inkvarteringstjänster med personer som söker sådan inkvartering. Airbnb Ireland erbjuder vidare nämnda uthyrare accessoriska tjänster, såsom en mall som definierar innehållet i erbjudandet, en ansvarsförsäkring, ett verktyg för att uppskatta priset för att hyra den bostad de erbjuder samt betaltjänster avseende dessa tjänster.
Den förening som gjort en anmälan gentemot Airbnb Ireland gjorde i samband med denna gällande att detta bolag inte endast sammanförde två parter med hjälp av plattformen Airbnb, utan även bedrev verksamhet som fastighetsmäklare utan att inneha yrkeslegitimation, och därmed bröt mot den så kallade Hoguet-lagen, som är tillämplig i Frankrike på den verksamhet som bedrivs av yrkesverksamma i fastighetsbranschen. Airbnb Ireland gjorde för sin del gällande att direktiv 2000/31 under alla omständigheter utgjorde hinder för denna lagstiftning.
Vad gällde kvalificeringen av den förmedlingstjänst som tillhandahålls av Airbnb Ireland erinrade domstolen, med hänvisning till domen Asociación Profesional Elite Taxi, (
2
) om att om en förmedlingstjänst uppfyller de villkor som anges i artikel 1.1 b i direktiv 2015/1535, (
3
) till vilken artikel 2 a i direktiv 2000/31 hänvisar, utgör den i princip en av ”informationssamhällets tjänster” som är skild från den efterföljande tjänst som den är hänförlig till. Det förhåller sig emellertid på ett annat sätt om det visar sig att denna förmedlingstjänst utgör en integrerad del av en helhetstjänst som huvudsakligen består av en tjänst som omfattas av en annan rättslig kvalificering.
I förevarande fall ansåg domstolen att en förmedlingstjänst såsom den som Airbnb Ireland tillhandahåller uppfyllde ovannämnda villkor, samtidigt som de kopplingar som finns mellan förmedlingstjänsten och inkvarteringstjänsten inte medförde att det var uteslutet att kvalificera nämnda förmedlingstjänst som en av ”informationssamhällets tjänster”, och följaktligen inte medförde att det var uteslutet att tillämpa direktiv 2000/31 på nämnda tjänst.
För att understryka att en sådan förmedlingstjänst är avskiljbar i förhållande till de inkvarteringstjänster som den är hänförlig till påpekade domstolen att den inte enbart syftar till ett omedelbart tillhandahållande av inkvartering, utan i huvudsak består av tillhandahållandet av ett verktyg för presentation och sökning av bostäder för uthyrning, som underlättar ingåendet av framtida avtal om uthyrning. Denna typ av tjänster kan således inte anses endast utgöra en accessorisk del av en helhetstjänst avseende inkvartering. Dessutom underströk domstolen att en sådan förmedlingstjänst som den som Airbnb Ireland tillhandahåller, inte på något sätt är oundgänglig för tillhandahållandet av inkvarteringstjänster. Både hyresgäster och uthyrare förfogar nämligen över ett stort antal andra kanaler för detta ändamål, varav vissa har funnits under lång tid. Vidare påpekade domstolen att det inte fanns någon uppgift i handlingarna i målet som tydde på att Airbnb vad gällde de hyror som begärs av de uthyrare som använder Airbnbs plattform fastställde dessa hyror eller satte ett tak för dem.
Domstolen gjorde också förtydligandet att de andra tjänster som tillhandahålls av Airbnb Ireland inte påverkade denna slutsats, eftersom dessa tjänster endast var accessoriska till den förmedlingstjänst som bolaget tillhandahåller. Vidare angav domstolen att, till skillnad från de förmedlingstjänster som var aktuella i domarna Asociación Profesional Elite Taxi och Uber France (
4
), gör varken denna förmedlingstjänst eller de accessoriska tjänster som tillhandahålls av Airbnb Ireland det möjligt att fastställa att detta bolag utövar ett bestämmande inflytande över de inkvarteringstjänster som bolagets verksamhet hänför sig till, såväl när det gäller att fastställa de hyror som begärs eller urvalet av uthyrare eller av de bostäder som erbjuds till uthyrning via bolagets plattform.
Domstolen prövade även huruvida Airbnb Ireland, i det nationella målet, kan motsätta sig tillämpningen på vederbörande av en lag, såsom Hoguet-lagen, som inskränker friheten för en aktör att från en annan medlemsstat tillhandahålla informationssamhällets tjänster, på grund av att denna lag inte har anmälts av Frankrike i enlighet med artikel 3.4 b andra strecksatsen i direktiv 2000/31. Härvidlag påpekade domstolen att den omständigheten att nämnda lag antogs innan direktiv 2000/31 trädde i kraft inte kan medföra att Frankrike har befriats från sin anmälningsskyldighet. Därefter fann domstolen, med utgångspunkt i resonemanget i domen CIA Security International, (
5
) att nämnda skyldighet, som utgör en väsentlig formföreskrift, har direkt effekt. Domstolen drog av detta slutsatsen att en medlemsstats åsidosättande av sin skyldighet att anmäla en sådan åtgärd kan åberopas av en enskild, inte endast i samband med lagföringen av denne, utan även vad gäller ett skadeståndsyrkande som en målsägande framställt som enskilt anspråk.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt den elektroniska handeln, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1).
(
2
)	Dom av den 20 december 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C-434/15, EU:C:2017:981), punkt 40.
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av den 9 september 2015 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EUT L 241, 2015, s. 1).
(
4
)	Dom av den 10 april 2018, Uber France (C-320/16, EU:C:2018:221).
(
5
)	Dom av den 30 april 1996, CIA Security International (C-194/94, EU:C:1996:172).