62003TO0264(01)_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-264/03,
Jürgen Schmoldt,
Dallgow-Döberitz (Tyskland),
Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG,
Bremen (Tyskland),
Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV,
Berlin (Tyskland),
företrädda av advokaten H.-P. Schneider,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av K. Wiedner, i egenskap av ombud, biträdd av advokaten A. Böhlke, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av artikel 1, i förening med tabell 1 i bilagan, i kommissionens beslut 2003/312/EG av den 9 april 2003 om offentliggörande av referenser till standarder som avser värmeisoleringsprodukter, geotextilier, fasta släcksystem och gipsblock i enlighet med rådets direktiv 89/106/EEG (EUT L 114, s. 50),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden  J. Azizi samt domarna M. Jaeger och F. Dehousse,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. Rådets direktiv 89/106/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om byggprodukter (EGT L 40, 1989, s.12; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 185), i dess lydelse enligt rådets direktiv 93/68/EEG av den 22 juli 1993 om ändring av direktiven 87/404/EEG (enkla tryckkärl), 88/378/EEG (leksakers säkerhet), 89/106/EEG (byggprodukter), 89/336/EEG (elektromagnetisk kompatibilitet), 89/392/EEG (maskiner), 89/686/EEG (personlig skyddsutrustning), 90/384/EEG (icke-automatiska vågar), 90/385/EEG (aktiva medicintekniska produkter för implantation), 90/396/EEG (anordningar för förbränning av gasformiga bränslen), 91/263/EEG (teleterminalutrustning), 92/42/EEG (nya varmvattenpannor som eldas med flytande eller gasformigt bränsle) och 73/23/EEG (elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser) (EGT L 220, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 24, s. 197) (nedan kallat direktiv 89/106), syftar, bland annat, till att undanröja hindren för den fria rörligheten för byggprodukter.
2. Enligt artikel 1.2 i direktiv 89/106 avses med ”byggprodukt” i detta direktiv ”varje produkt som tillverkats för att infogas varaktigt i byggnadsverk, såväl i byggnader som i andra anläggningar”.
3. I artikel 2.1 i direktiv 89/106 föreskrivs att byggprodukter får släppas ut på marknaden endast om de är lämpliga för avsedd användning. Det sistnämnda innebär att de skall ha sådana egenskaper att de byggnadsverk i vilka de infogas, monteras, används eller installeras kan uppfylla vissa väsentliga krav i den mån byggnadsverken omfattas av bestämmelser som innehåller sådana krav och är rätt projekterade och utförda.
4. I artikel 3.1 i direktiv 89/106 föreskrivs att dessa väsentliga krav anges i bilaga 1 till direktiv 89/106. De väsentliga kraven gäller vissa egenskaper hos byggnadsverken avseende bärförmåga, stadga och beständighet, brandskydd, hygien, hälsa och miljö, säkerhet vid användning, bullerskydd, energihushållning och värmeisolering.
5. I direktiv 89/106 föreskrivs vidare att ”tekniska specifikationer” på gemenskapsnivå skall utarbetas. I artikel 4.1 andra stycket i direktiv 89/106 föreskrivs sålunda att Europeiska standardiseringsorganisationen (nedan kallad CEN) och Europeiska standardiseringsorganisationen inom elområdet kan anta ”standarder” eller ”tekniska godkännanden” för byggprodukter. Dessa standarder och tekniska godkännanden kallas gemensamt harmoniserade standarder.
6. CEN/TC 88 är den avdelning inom CEN som är behörig i fråga om produkter för värmeisolering.
7. De harmoniserade standarderna antas på uppdrag av kommissionen enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (EGT L 204, s. 37) och efter yttrande av Ständiga byggkommittén som avses i artikel 19 i direktiv 89/106.
8. När de harmoniserade standarderna har fastställts av de europeiska standardiseringsorganen skall kommissionen, enligt artikel 7.3 i direktiv 89/106, offentliggöra referenser till dem i Europeiska unionens officiella tidning .
9. Produkter som överensstämmer med de nationella standarder som utgör överförda harmoniserade standarder skall antas uppfylla de väsentliga kraven. Det föreskrivs således i artikel 4.2 i direktiv 89/106 att byggprodukter skall förutsättas vara lämpliga för avsedd användning om de har sådan beskaffenhet att de byggnadsverk – riktigt projekterade och byggda – som de ingår i, tillgodoser de väsentliga kraven och om produkterna är försedda med CE-märket. CE-märket visar, bland annat, att byggprodukterna överensstämmer med de tillämpliga nationella standarder som utgör överförda harmoniserade standarder och till vilka referenser har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning .
10. Slutligen har en medlemsstat enligt artikel 5.1 i direktiv 89/106 möjlighet att invända mot de harmoniserade standarderna om den finner att de inte uppfyller de väsentliga kraven. Den berörda medlemsstaten skall i så fall underrätta Ständiga byggkommittén och ange skälen till invändningen. Ständiga byggkommittén skall därvid omgående yttra sig och kommissionen skall med beaktande av detta yttrande och efter samråd med den permanenta kommitté som inrättats enligt direktiv 98/34 meddela medlemsstaterna huruvida de berörda standarderna skall återkallas i Europeiska unionens officiella tidning .
Bakgrund till tvisten
11. CEN antog den 23 maj 2001 tio standarder avseende värmeisoleringsprodukter med referenserna EN 13162:2001–EN 13171:2001 (nedan kallade de ifrågasatta standarderna).
12. De ifrågasatta standarderna offentliggjordes den 15 december 2001 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
genom ett meddelande från kommissionen inom ramen för genomförandet av direktiv 89/106 (EGT C 358, s. 9) (nedan kallat meddelandet av den 15 december 2001). Enligt detta meddelande skulle de ifrågasatta standarderna träda i kraft som harmoniserade standarder den 1 mars 2002. I meddelandet föreskrevs även att de harmoniserade standarderna och nationella tekniska specifikationer skulle få tillämpas samtidigt under en övergångstid fram till den 1 mars 2003.
13. Det angavs vidare i fotnot 2 i detta meddelande dels att antagande om byggprodukters överensstämmelse efter övergångstidens slut skulle grundas på de harmoniserade standarderna, dels att motstridiga nationella tekniska specifikationer skulle återkallas vid övergångstidens slut.
14. Förbundsrepubliken Tyskland gjorde, genom skrivelse av den 9 augusti 2002, med stöd av artikel 5.1 i direktiv 89/106 en invändning avseende, bland annat, de ifrågasatta standarderna. Förbundsrepubliken Tyskland gjorde därvid i synnerhet gällande att de ifrågasatta standarderna inte gjorde det möjligt att förutsätta att de byggnadsverk som produkterna skulle installeras i fullt ut uppfyllde de väsentliga kraven.
15. En ad hoc-grupp i Ständiga byggkommittén uppgav i en rapport av den 22 november 2002 att den hade granskat, bland annat, de ifrågasatta standarderna och därvid givit vissa rekommendationer. Denna ad hoc-grupp uppgav att de ifrågasatta standarderna förmodligen kunde förbättras men att det inte fanns någon anledning att besluta att de inte skulle få användas för CE-märkning.
16. Den 28 och den 29 januari 2003 sammanträdde den kommitté som inrättats genom direktiv 98/34 och avgav ett positivt yttrande avseende kommissionens förslag till beslut att avslå Förbundsrepubliken Tysklands invändning.
17. Kommissionen fattade den 9 april 2003 beslut 2003/312/EG om offentliggörande av referenser till standarder som avser värmeisoleringsprodukter, geotextilier, fasta släcksystem och gipsblock i enlighet med rådets direktiv 89/106 (EUT L 114, s. 50) och avslog däri den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland framfört enligt artikel 5.1 i nämnda direktiv (nedan kallat det ifrågasatta beslutet).
18. Kommissionen konstaterade i det ifrågasatta beslutet, bland annat, att det av den information som hade inhämtats i samband med samrådet med CEN och de nationella myndigheterna i Ständiga byggkommittén och den kommitté som inrättats genom direktiv 98/34 inte framkommit några bevis som kunde styrka den risk som påtalats av Förbundsrepubliken Tyskland. Kommissionen slog följaktligen i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet fast att de ifrågasatta standarderna som angavs i tabell 1 i bilagan till beslutet inte skulle återkallas från den förteckning över standarder som offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning .
19. Det ifrågasatta beslutet offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 8 maj 2003.
20. Förbundsrepubliken Tyskland ingav vid en i handlingarna icke angiven tidpunkt en begäran till Ständiga byggkommittén att den övergångstid under vilken de ifrågasatta standarderna och nationella standarder fick tillämpas samtidigt skulle förlängas till den 31 december 2003.
21. Denna begäran om förlängning avslogs vid Ständiga byggkommitténs 57:e sammanträde den 13 och den 14 maj 2003. Ständiga byggkommittén beslutade likväl vid detta sammanträde att övergångstiden under vilken de ifrågasatta standarderna och nationella standarder fick tillämpas samtidigt skulle förlängas med retroaktiv verkan till den 13 maj 2003.
22. De ifrågasatta standarderna offentliggjordes på nytt i Europeiska unionens officiella tidning den 22 maj 2003 genom ett meddelande från kommissionen inom ramen för genomförandet av direktiv 89/106 (EUT C 120, s. 17), tillsammans med ett nytt slutdatum för den övergångstid under vilken de ifrågasatta standarderna och nationella standarder fick tillämpas samtidigt (nedan kallat meddelandet av den 22 maj 2003).
Förfarande och parternas yrkanden
23. Sökandena J. Schmoldt (nedan kallad den förste sökanden), Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG (nedan kallad den andra sökanden) och Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV (nedan kallad den tredje sökanden) har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 juli 2003, väckt talan om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet. Den förste sökanden är ordförande för CEN/TC 88-kommittén, ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén och ingår i styrelsen för den tredje sökanden. Den andra sökanden är ett tyskt företag som använder värmeisoleringsprodukter och som är medlem i Deutschen Bauindustrie eV, den tredje sökanden. Den tredje sökanden är en sammanslutning som företräder byggnadsindustrins intressen i Tyskland.
24. Sökandena ingav samma dag, genom särskild handling, även en ansökan med stöd av artikel 243 EG om att förstainstansrätten interimistiskt skulle förplikta kommissionen, till dess att förstainstansrätten slutligt avgjorde målet, att förlänga den övergångstid under vilken nationella standarder och de ifrågasatta standarderna fick tillämpas samtidigt.
25. Kommissionen gjorde, genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 27 augusti 2003, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler en invändning om rättegångshinder. Sökandena inkom den 20 oktober 2003 med yttranden över denna invändning.
26. Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 november 2003, ansökte Fachvereinigung Mineralfaserindustrie eV om att få intervenera till stöd för svarandens yrkanden.
27. Genom beslut av den 28 november 2003 avslog förstainstansrättens ordförande sökandenas ansökan om interimistiska åtgärder (beslut av förstainstansrättens ordförande av den 28 november 2003 i mål T-264/03 R, Schmoldt m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-0000).
28. Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall
– ogiltigförklara artikel 1 i det ifrågasatta beslutet i förening med tabell 1 i bilagan till detta beslut med följd att meddelandet av den 15 december 2001 och meddelandet av den 22 maj 2003 skall återkallas från Europeiska unionens officiella tidning, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
29. Kommissionen har genom sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan, och
– förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
30. Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part begär det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt, om inte rätten bestämmer annat. Förstainstansrätten anser att den genom handlingarna i målet har fått tillräckliga upplysningar för att pröva kommissionens invändning utan att inleda det muntliga förfarandet.
31. Kommissionen har genom sin invändning om rättegångshinder gjort gällande dels att talan har väckts för sent, dels att sökandena inte är personligen berörda i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
32. Förstainstansrätten skall emellertid först precisera talans föremål, eftersom parterna är oeniga därvidlag.
Föremålet för talan
Parternas argument
33. Kommissionen har gjort gällande att tvisten inte kan anses omfatta meddelandena av den 15 december 2001 och den 22 maj 2003, eftersom deras återkallelse är en oundviklig och indirekt följd av talan och inte dess föremål. Föremålet för talan består nämligen uteslutande i yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 1 i det ifrågasatta beslutet.
34. Enligt sökandena avser talan i förevarande mål återkallelse av de ifrågasatta standarder som offentliggjordes den 15 december 2001, däribland återkallelse av meddelandet av den 22 maj 2003 i vilket kommissionen fastställde att den övergångstid under vilken de nationella och gemenskapsrättsliga standarderna fick tillämpas samtidigt gick ut den 13 maj 2003.
35. Sökandena har erinrat om att talan i första hand avser artikel 1 i det ifrågasatta beslutet i förening med tabell 1 i bilagan till detta beslut varigenom kommissionen avslog den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland framfört enligt artikel 5.1 i direktiv 89/106 och beslutade att de ifrågasatta standarderna inte skulle återkallas från den förteckning över standarder som offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
36. Sökandena har emellertid framhållit att kommissionen senare på nytt offentliggjorde de ifrågasatta standarderna i ett meddelande av den 22 maj 2003, vilket medförde att det första meddelandet av den 15 december 2001 blev obsolet.
37. Sökandena har klargjort att de omnämnde meddelandet av den 15 december 2001 i ansökan i förtydligande syfte. Om det hade yrkats att, för det fall talan om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet bifölls, endast de standarder som återfanns i meddelandet av den 22 maj 2003 skulle återkallas, kunde det ha tolkats så att denna återkallelse inte omfattade meddelandet av den 15 december 2001 och att de standarder som återfanns i detta meddelande fortsatte att vara rättsligt bindande.
38. Sökandena anser att meddelandet av den 22 maj 2003 utgör inte bara en rättslig följd av det ifrågasatta beslutet utan även ett nytt offentliggörande enligt artikel 7.3 i direktiv 89/106.
Förstainstansrättens bedömning
39. Det skall erinras om att kommissionen, enligt vad som anges i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet, beslutade att inte återkalla de ifrågasatta standarderna, vilka återges i tabell 1 i bilagan till nämnda beslut, från den förteckning över standarder som offentliggjordes i meddelandet av den 15 december 2001.
40. Det är i fråga om de ifrågasatta standarderna klarlagt att den förteckning som offentliggjordes i meddelandet av den 22 maj 2003, bortsett från ändringen av slutdatum för den övergångstid under vilken de ifrågasatta standarderna och nationella standarder fick tillämpas samtidigt, är identisk med de förteckningar som offentliggjordes i bilagan till det ifrågasatta beslutet och i meddelandet av den 15 december 2001.
41. I den mån som sökandena har yrkat ogiltigförklaring av meddelandet av den 22 maj 2003 på grund av att de ifrågasatta standarderna på nytt offentliggörs däri, sammanfaller detta yrkande med yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 1 i det ifrågasatta beslutet och skall alltså prövas i samband med prövningen av detta yrkande.
42. Sökandenas yrkanden att meddelandena av den 15 december 2001 och den 22 maj 2003 skall återkallas från Europeiska unionens officiella tidning
för det fall artikel 1 i det ifrågasatta beslutet skulle ogiltigförklaras skall däremot avvisas. Det följer nämligen av rättspraxis att det inte ankommer på gemenskapsdomstolarna att rikta förelägganden till institutionerna inom ramen för sin laglighetsprövning. Enligt artikel 233 EG åligger det den institution från vilken den ogiltigförklarade rättsakten härrör att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen (se bland annat domstolens dom av den 22 januari 2004 i mål C-353/01 P, Mattila mot rådet och kommissionen, REG 2004, s. I-0000, punkt 15, och förstainstansrättens beslut av den 15 oktober 2003 i mål T-372/02, Internationaler Hilfsfonds mot kommissionen, REG 2003, s. II-0000, punkterna 48 och 49).
43. I den mån som sökandena har ifrågasatt den ändring av slutdatum för den övergångstid under vilken de ifrågasatta standarderna och nationella standarder fick tillämpas samtidigt som föreskrivs i meddelandet av den 22 maj 2003, skall det dessutom påpekas att de i ansökan endast uppgav att detta meddelande saknar såväl ”rättslig grund som motivering”. Ett sådant abstrakt påstående genom vilket innehållet i den grund som utgör stöd för talan inte klargörs uppfyller inte kravet i artikel 21 första stycket i domstolens stadga, vilken enligt artikel 53 första stycket i nämnda stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten, eller i artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler att ansökan varigenom talan väcks skall innehålla en kortfattad framställning av grunderna för talan (förstainstansrättens dom av den 5 mars 2003 i mål T-293/01, Ineichen mot kommissionen, REG 2003, s. II-0000, punkt 84, och av den 17 juni 2003 i mål T‑385/00, Seiller mot EIB, REG 2003, s. II-0000, punkt 40). Även denna del av talan skall följaktligen avvisas.
44. Talan skall således prövas endast i den del sökandena har yrkat ogiltigförklaring av artikel 1 i det ifrågasatta beslutet.
Huruvida talan har väckts för sent
Parternas argument
45. Kommissionen har erinrat om att tidpunkten då en sökande fick kännedom om rättsakten som kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa enligt rättspraxis är subsidiär i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen av rättsakten (domstolens dom av den 10 mars 1998 i mål C-122/95, Tyskland mot rådet, REG 1998, s. I-973, punkt 35). Detta gäller i synnerhet när det är fast praxis att rättsakten offentliggörs, eftersom sökanden då rimligen kan förvänta sig ett sådant offentliggörande (domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet, punkt 37).
46. Tidpunkten då sökandena fick kännedom om det ifrågasatta beslutet är i förevarande fall inte subsidiär på detta sätt, eftersom det inte föreskrevs att detta beslut skulle offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning . Fristen för att väcka talan mot det ifrågasatta beslutet började alltså formellt att löpa vid den tidpunkt då sökandena fick kännedom om detta och inte vid tidpunkten för dess offentliggörande. Detta får till följd att artikel 102.1 i rättegångsreglerna inte är tillämplig. I denna artikel föreskrivs nämligen att, när fristen för att väcka talan mot en institutions rättsakt börjar löpa från tidpunkten för rättsaktens offentliggörande, fristen skall räknas från slutet av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning .
47. Eftersom det ifrågasatta beslutet, vilket fattades den 9 april 2003, offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning
den 8 maj 2003, fick sökandena, enligt kommissionen, senast vid denna tidpunkt kännedom om detta beslut. Ansökan varigenom talan rörande huvudsaken väcktes, vilken inkom den 28 juli 2003, inkom följaktligen tio dagar för sent, även med beaktande av den förlängning med hänsyn till avstånd som föreskrivs i rättegångsreglerna.
48. Sökandena har anfört att talan inte har väckts för sent.
49. Sökandena har påpekat att kommissionen inte har bestritt att det ifrågasatta beslutet inte har delgivits sökandena. De fick kännedom om nämnda beslut först då det den 8 maj 2003 offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning . Eftersom talan väcktes den 28 juli 2003 har den tvåmånadersfrist som löper från slutet av den fjortonde dagen efter det offentliggörande som föreskrivs i artikel 102.1 i rättegångsreglerna iakttagits, med beaktande av förlängningen med tio dagar med hänsyn till avstånd.
50. Enligt sökandena medför alla i praktiken genomförda offentliggöranden av gemenskapsorganens åtgärder eller beslut att den frist som föreskrivs i artikel 102.1 i rättegångsreglerna börjar löpa.
Förstainstansrättens bedömning
51. I artikel 230 femte stycket EG föreskrivs att talan som avses i denna artikel skall väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden allt efter omständigheterna.
52. Enligt rättspraxis följer det av själva ordalydelsen i denna bestämmelse att tidpunkten då en sökande fick kännedom om rättsakten som kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa är subsidiär i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen av rättsakten (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Tyskland mot rådet, punkt 35, förstainstansrättens dom av den 12 december 2000 i mål T-296/97, Alitalia mot kommissionen, REG 2000, s. II‑3871, punkt 61).
53. Eftersom det ifrågasatta beslutet offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning
den 8 maj 2003, började följaktligen fristen för att väcka talan att löpa detta datum och inte den dag då sökandena kan ha fått kännedom om beslutet.
54. I artikel 102.1 i rättegångsreglerna föreskrivs att, när fristen börjar löpa från tidpunkten för den ifrågasatta rättsaktens offentliggörande, fristen skall räknas från slutet av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning .
55. Till skillnad från vad kommissionen har gjort gällande kan det inte anses att, eftersom ett offentliggörande av det ifrågasatta beslutet inte är obligatoriskt och eftersom ett sådant offentliggörande inte heller är praxis vid institutionen, denna ytterligare frist inte är tillämplig på grund av att tidpunkten för offentliggörandet inte kan beaktas som sådan utan endast i det att den motsvarar den dag då sökandena fick kännedom om det ifrågasatta beslutet.
56. Det följer nämligen av domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Tyskland mot rådet att tidpunkten då en sökande fick kännedom om rättsakten som kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa är subsidiär i förhållande till offentliggörandet. Eftersom det ifrågasatta beslutet faktiskt offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning
skall tidpunkten då sökandena fick kännedom om detta beslut inte tillämpas som kriterium.
57. Tidsfristen för att väcka talan enligt artikel 230 EG har fastställts för att säkerställa tydlighet och säkerhet i rättsförhållanden och förhindra diskriminerande eller godtycklig behandling i rättsliga förfaranden (domstolens dom av den 15 januari 1987 i mål 152/85, Misset mot rådet, REG 1987, s. 223, punkt 11, och av den 23 januari 1997 i mål C-246/95, Coen, REG 1997, s. I-403, punkt 21, förstainstansrättens dom av den 18 september 1997 i de förenade målen T-121/96 och T-151/96, Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, REG 1997, s. II-1355, punkt 38). Fastställandet av när denna frist skall börja löpa kan därför inte bero på huruvida den berörda institutionen har en fast praxis på området eller ej.
58. Det framgår visserligen av ovannämnda rättspraxis att domstolen och förstainstansrätten, när de har slagit fast att fristen för att väcka talan börjar löpa vid tidpunkten för offentliggörandet, har beaktat den omständigheten att det är fast praxis vid den berörda institutionen att offentliggöra rättsakten, även om det inte är ett villkor för dess tillämplighet, eftersom sökanden i så fall rimligen kan förvänta sig att denna rättsakt skall offentliggöras (domarna i det ovan i punkt 45 nämnda målet Tyskland mot rådet, punkterna 36–38, och i det ovan i punkt 52 nämnda målet Alitalia mot kommissionen, punkt 62).
59. Därav kan emellertid inte den slutsatsen dras att en sådan fast praxis är ett nödvändigt villkor för att dagen för en rättsakts offentliggörande skall vara den tidpunkt då fristen för att väcka talan börjar att löpa. Det framgår tvärtom av rättspraxis att det i detta hänseende räcker att den ifrågasatta rättsakten offentliggjorts. Att ett sådant offentliggörande är fast praxis utgör endast ytterligare ett stöd för denna slutsats (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i mål T-11/95, BP Chemicals mot kommissionen, REG 1998, s. II-3235, punkt 49, av den 6 oktober 1999 i mål T-123/97, Salomon mot kommissionen, REG 1999, s. II-2925, punkt 43, och av den 27 november 2003 i mål T-190/00, Regione Siciliana mot kommissionen, REG 2003, s. II-0000, punkterna 30 och 31). Det skall härvidlag erinras om att bestämmelserna i fördraget om enskildas rätt att föra talan inte skall tolkas restriktivt (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197 och 222; svensk specialutgåva, volym 1, s. 181).
60. Det skall dessutom påpekas att den ytterligare frist på 14 dagar som föreskrivs i artikel 102.1 i rättegångsreglerna enligt denna bestämmelse skall tillämpas ”när fristen för att väcka talan mot en institutions rättsakt börjar löpa från tidpunkten för rättsaktens offentliggörande” och inte endast när ett sådant offentliggörande är obligatoriskt för att rättsakten skall vara tillämplig eller utgör fast praxis vid den berörda institutionen.
61. Kommissionens påstående att artikel 102.1 i rättegångsreglerna inte är tillämplig i förevarande fall är således oriktigt.
62. Förevarande talan väcktes den 28 juli 2003 och har, med hänsyn till den fjortondagarsfrist och den förlängning med tio dagar med hänsyn till avstånd som föreskrivs i artikel 102.1 respektive 102.2 i rättegångsreglerna, väckts inom två månader från den dag då det ifrågasatta beslutet offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning
den 8 maj 2003. Kommissionens invändning om rättegångshinder på grund av att talan har väckts för sent skall följaktligen ogillas.
Huruvida sökandena är personligen berörda
Parternas argument
63. Kommissionen har gjort gällande att sökandena inte är personligen berörda av det ifrågasatta beslutet.
64. Kommissionen har i huvudsak anfört att den förste sökanden inte har väckt talan i egenskap av officiell företrädare för CEN/TC 88 utan i eget namn. Den andra sökanden är visserligen i hög grad berörd av det ifrågasatta beslutet men inte på något vis personligen. Den tredje sökanden kan enligt kommissionen inte grunda sin talerätt på den andra sökandens talerätt, eftersom denna inte är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet, och inte heller på endast den omständigheten att den tredje sökanden medverkade i utarbetandet av den begäran som Förbundsrepubliken Tyskland inlämnade enligt artikel 5.1 i direktiv 89/106.
65. Sökandena har anfört att de personligen berörs av det ifrågasatta beslutet.
66. Sökandena har för det första gjort gällande att kommissionens invändning om rättegångshinder utgör rättsmissbruk, eftersom det är uppenbart att talan skall bifallas.
67. Sökandena har i detta hänseende anfört att rättsstatsprincipen är en av Europeiska unionens uttryckliga grundvalar sedan Nicefördraget trädde i kraft den 1 februari 2003 (artikel 6 EU). Enligt Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilken tillkännagavs i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1), har dessutom var och en rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt, rättvist och inom skälig tid av unionens institutioner och organ (artikel 41), och var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol (artikel 47).
68. Sökandena har likaså framhållit att förstainstansrättens främsta uppgift enligt artikel 220 EG är att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av EG-fördraget.
69. Genom det ifrågasatta beslutet genomdriver kommissionen enligt sökandena en tillämpning av europeiska standarder som i många avseenden är felaktiga, motsägelsefulla och ofullständiga och därför omöjligen kan tillämpas på ett enhetligt sätt i Europeiska unionen. Detta innebär ett uppenbart åsidosättande av förfaranderegler och formföreskrifter.
70. Eftersom sökandena inte ens har en teoretisk möjlighet att på annat sätt få till stånd en domstolsprövning av den ifrågasatta gemenskapsrättsakten med allmän giltighet, har de för det andra hävdat att deras rätt till ett verksamt rättsligt skydd endast kan göras gällande inom ramen för sådan talan som en enskild får väcka med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG. Sökandena har hävdat att de därför skall anses personligen berörda.
71. Sökandena har i detta avseende preciserat att det endast är vid förstainstansrätten som de kan väcka talan mot det ifrågasatta beslutet, eftersom det inte är möjligt att inleda ett förfarande vid nationella domstolar.
72. När en fysisk eller juridisk person direkt berörs av en gemenskapsrättsakt med allmän giltighet och när det objektivt sett inte finns något annat verksamt rättsligt skydd avseende denna rättsakt bortsett från artikel 230 fjärde stycket EG, antingen därför att det i gemenskapsrätten inte föreskrivs något rättsmedel eller förfarande för denna situation eller därför att den aktuella rättsakten på grund av sin art inte omfattas av de nationella domstolarnas behörighet och ett sådant rättsmedel inte kan inrättas genom ändring av den nationella processrätten, följer det, enligt sökandena, av domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677) att en talan av en enskild under sådana särskilda omständigheter inte får avvisas på grund av att sökanden inte är personligen berörd. Sökandena anser därför att var och en som kan göra gällande att hans rättigheter eller rättsligt skyddade intressen direkt har påverkats av en gemenskapsrättsakt skall anses personligen berörd när det på grund av rättsaktens art inte finns något annat rättsmedel för att angripa rättsakten även om försök görs att tolka eller ändra den nationella rätten i detta avseende.
73. Att förstainstansrätten kan pröva en sådan talan innebär enligt sökandena inte att kravet på att sökanden skall vara personligen berörd upphör att gälla utan visar tvärtom att ett sådant krav är ändamålsenligt och relevant. Att talan kan tas upp till prövning är av vikt i just de fall när en fysisk eller juridisk person som är direkt berörd av en gemenskapsåtgärd, av skäl som varken denna person, den berörda medlemsstaten eller dess domstolar objektivt kan påverka, inte kan få något rättsligt skydd med andra medel.
74. Enligt sökandenas uppfattning är det endast genom denna möjlighet som det skapas ett effektivt rättsligt skydd på europeisk nivå liksom ett fullständigt system av rättsmedel och förfaranden för att säkerställa kontrollen av att de rättsakter som antas av gemenskapsinstitutionerna är lagenliga, i likhet med vad domstolen uppgav i punkterna 39 och 40 i domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet.
75. Sökandena har för det tredje gjort gällande att var och en av dem är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet.
76. Sökandena har i fråga om den första sökanden anfört dels att han i egenskap av ordförande för CEN/TC 88 inte ombads att delta i antagandet av det ifrågasatta beslutet inom ramen för ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén avseende de ifrågasatta standarderna, dels att hans deltagande i rapporten från ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén var fiktivt.
77. Sökandena har i detta hänseende förklarat att ad hoc-gruppen skulle avge ett expertyttrande angående den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland hade framfört med stöd av artikel 5.1 i direktiv 89/106 men att kommittén de facto inte höll något möte. Kommissionen lade likväl fram en rapport från ad hoc-gruppen avseende denna fråga och lät därigenom påskina att CEN/TC 88 hade givit sitt godkännande trots att detta organ aldrig tillfrågades.
78. Om CEN/TC 88 hade medverkat på ett korrekt sätt i den rapport som ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén avgivit, skulle enligt sökandena den första sökanden i egenskap av ordförande för CEN/TC 88 ha varit direkt berörd av förfarandet. Sökandena har vidare framhållit att den första sökanden hade utsetts till ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén och att han var den ende ledamoten i denna grupp som kunde ge upplysningar om de eventuella ställningstaganden som CEN/TC 88 gjort.
79. Den första sökanden har således rätt att väcka talan mot det ifrågasatta beslutet, eftersom inte endast hans processuella rättigheter har åsidosatts, utan även hans personliga rättigheter i det att hans internationella anseende som expert inom området för standardisering av värmeisoleringsmaterial har skadats genom det fiktiva samrådet med CEN/TC 88.
80. Sökandena har dessutom omnämnt att den första sökanden ingår i styrelsen för den tredje sökandens federala teknikavdelning ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet”.
81. Sökandena har därefter gjort gällande att eftersom den andra sökanden är en stor användare av värmeisoleringsprodukter i Tyskland och Europa, där den är den största respektive näst största användaren av sådana produkter, har det ifrågasatta beslutet betydande konsekvenser för företagets pågående avtal, och att dess specifika juridiska förpliktelser inte beaktas i detta beslut. Denna sökande är nämligen drabbad av konflikten mellan tysk rätt och gemenskapsrätten. Dessutom finns det risk för att den andra sökandens kunder tar i anspråk den garanti som företaget ställt. Den andra sökanden försätts därigenom i en betydligt mer ogynnsam situation än dess konkurrenter i andra medlemsstater. Enligt artikel 95.3 EG åligger det dessutom särskilt de materialanvändare som övervakar arbetenas utförande att säkerställa en hög miljö- och konsumentskyddsnivå.
82. Den andra sökanden har vidare i egenskap av medlem av den tredje sökandens federala teknikavdelning ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet” på ett avgörande sätt bidragit till att den tyska förberedande kommittén för gemenskapsharmonisering beslutade att, enligt artikel 5.1 i direktiv 89/106, framföra en invändning mot de ifrågasatta standarderna.
83. I fråga om den tredje sökanden har sökandena framhållit att den är medlem av nationella standardiseringskommittéer och därigenom är direkt delaktig i verksamheten vid CEN/TC 88. Den tredje sökanden är vidare medlem av den tyska förberedande kommittén för gemenskapsharmonisering inom ramen för vilken behörigt tyskt ministerium på nationell nivå fastställer den ståndpunkt som det skall företräda i Ständiga byggkommittén.
84. Sökandena har uppgivit att det ifrågasatta beslutet undergräver den tredje sökandens möjlighet att, i syfte att tillvarata de av organisationen företrädda företagens intressen, ingripa till förmån för en ny utformning eller åtminstone en förbättring av de gemenskapsrättsliga standarderna avseende värmeisoleringsprodukter. Även om det skulle anses att de företag som den tredje sökanden företräder inte har överlåtit sin talerätt på denne, är den personligen berörd på grund av att den, genom en av de personer som ingår i styrelsen, den första sökanden, var direkt delaktig i det förfarande som ledde till att det ifrågasatta beslutet antogs. Den första sökanden, som är ordförande för CEN/TC 88, framhöll i sin skrivelse av den 28 november 2002 till kommissionen att han ingripit inte endast i egenskap av ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén i syfte att detta organ skulle medverka, utan även i egenskap av direktör för den tredje sökandens federala teknikavdelning ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet”. Eftersom den första sökanden i egenskap av både ledamot av ad hoc-gruppen och av styrelsen för den tredje sökanden inte endast har lett förhandlingar och överläggningar med kommissionen, utan även borde ha ombetts personligen av denna att delta i ett visst formellt förfarande, skall den tredje sökanden anses vara en sammanslutning som är personligen och direkt berörd.
85. Sökandena anser av dessa skäl att de har rätt att väcka förevarande talan.
Förstainstansrättens bedömning
86. I artikel 230 EG fjärde stycket EG föreskrivs att ”[v]arje fysisk eller juridisk person får … väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
87. Det följer av fast rättspraxis att kriteriet för att skilja mellan en förordning och ett beslut består i huruvida den aktuella rättsakten har allmän giltighet eller ej (domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 28, och av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, CNPAAP mot rådet, REG 1996, s. I-2003, punkt 33, förstainstansrättens beslut av den 26 mars 1999 i mål T-114/96, Biscuiterie-confiserie LOR och Confiserie du Tech mot kommissionen, REG 1999, s. II-913, punkt 26, och av den 6 maj 2003 i mål T-45/02, DOW AgroSciences mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II‑1973, punkt 31).
88. En rättsakt har allmän giltighet om den är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets (förstainstansrättens dom av den 10 juli 1996 i mål T-482/93, Weber mot kommissionen, REG 1996, s. II-609, punkt 55, och där angiven rättspraxis).
89. Den omständigheten att kommissionen då den antog rättsakterna kunde fastställa på vilka ekonomiska aktörer dessa skulle tillämpas räcker enligt en fast rättspraxis inte för att ifrågasätta deras normativa karaktär, om det framgår att rättsakten är tillämplig på en objektivt definierad rättslig eller faktisk situation, som anges i rättsakten i förhållande till dennas syfte (domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I-1853, punkt 18, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-141, förstainstansrättens dom av den 14 september 1995 i de förenade målen T-480/93 och T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2305, punkt 65, och förstainstansrättens beslut av den 30 april 2003 i mål T-154/02, Villiger Söhne mot rådet, REG 2003, s. II-1921, punkt 49).
90. I förevarande fall är det ifrågasatta beslutet riktat till medlemsstaterna och innebär avslag på en medlemsstats begäran om att vissa harmoniserade standarder som antagits enligt direktiv 89/106 skall återkallas från den förteckning över standarder som offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning .
91. Enligt artikel 4.2 i direktiv 89/106 är det emellertid bland annat utifrån de tillämpliga nationella standarder som utgör överförda harmoniserade standarder och till vilka hänvisning skett genom offentliggörande i Europeiska unionens officiella tidning
som byggprodukter skall förutsättas vara lämpliga för avsedd användning och således kunna släppas ut på marknaden i Europeiska unionen.
92. De harmoniserade standarder som antagits enligt direktiv 89/106 är alltså avsedda att fastställa egenskaperna hos de produkter som dessa ekonomiska aktörer kan saluföra och köpa. Dessa standarder har således verkningar för, i synnerhet, alla tillverkare och användare av byggprodukter i Europeiska unionen.
93. Det ifrågasatta beslutet, vilket innebär ett avslag på begäran om återkallelse av de harmoniserade standarderna, är följaktligen tillämpligt på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets, nämligen i synnerhet alla tillverkare och användare av byggprodukter i Europeiska unionen.
94. Det ifrågasatta beslutet är således genom sin art och räckvidd allmänt tillämpligt.
95. Den omständigheten att det ifrågasatta beslutet genom sin art och räckvidd är allmänt tillämpligt räcker emellertid inte i sig för att en enskild inte skall anses ha någon möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av detta beslut (domstolens dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1991, s. I-2501, punkt 13, och domen i det ovan i punkt 89 nämnda målet Codorniu mot rådet, punkt 19, domen i de ovan i punkt 89 nämnda förenade målen Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, punkt 66, förstainstansrättens beslut av den 21 mars 2003 i mål T-167/02, Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II-1111, punkt 26, och beslutet i det ovan i punkt 89 nämnda målet Villiger Söhne mot rådet, punkt 40).
96. Enligt fast rättspraxis kan en rättsakt som har allmän giltighet endast beröra fysiska eller juridiska personer personligen om rättsakten angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som en rättsakt är riktad till (domstolens dom i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 36, och av den 10 april 2003 i mål C-142/00 P, kommissionen mot Nederlandse Antillen, REG 2003, s. I-3483, punkt 65, domstolens beslut av den 12 december 2003 i mål C-258/02 P, Bactria mot kommissionen, REG 2003, s. I-0000, punkt 34, beslutet i det ovan i punkt 89 nämnda målet Villiger Söhne mot rådet, punkt 44, förstainstansrättens dom av den 21 oktober 2003 i mål T-392/02, Solvay Pharmaceuticals mot rådet, REG 2003, s. II-0000, punkt 78).
97. Förstainstansrätten skall således pröva huruvida sökandena berörs av det ifrågasatta beslutet på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller om det föreligger en faktisk situation som med avseende på nämnda beslut särskiljer dem från alla andra personer.
Huruvida den första sökandens talan kan upptas till sakprövning
98. För att styrka att den förste sökanden personligen berörs av det ifrågasatta beslutet har sökandena, för det första, åberopat att han är ordförande för CEN/TC 88 och att han borde ingå i ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén.
99. Förstainstansrätten understryker i detta avseende att CEN:s generalsekreterare genom en skrivelse till kommissionen av den 11 augusti 2003 upplyste kommissionen om att den första sökanden inte var behörig att företräda detta organ i förfarandet avseende huvudsaken. Detta förhållande har inte bestritts av någon av sökandena. Det framgår således att den första sökanden har väckt talan uteslutande i egenskap av privatperson. Bedömningen av huruvida han har rätt att väcka talan mot det ifrågasatta beslutet skall således ske endast utifrån hans personliga ställning utan att det behöver prövas huruvida CEN eventuellt har en sådan talerätt.
100. Det skall erinras om att den omständigheten att en person på ett eller annat sätt deltar i det förfarande som leder till antagandet av en gemenskapsrättsakt särskiljer denna person med avseende på rättsakten i fråga enbart när vissa processrättsliga skyddsregler har föreskrivits för denna person i den tillämpliga gemenskapsregleringen (förstainstansrättens beslut av den 3 juni 1997 i mål T‑60/96, Merck m.fl. mot kommissionen, REG 1997, s. II-849, punkt 73, av den 15 september 1998 i mål T-109/97, Molkerei Großbraunshain och Bene Nahrungsmittel mot kommissionen, REG 1998, s. II-3533, punkterna 67 och 68, och av den 29 april 2002 i mål T-339/00, Bactria mot kommissionen, REG 2002, s. II-2287, punkt 51, förstainstansrättens dom av den 7 februari 2001 i de förenade målen T-38/99–T-50/99, Sociedade Agrícola dos Arinhos m.fl. mot kommissionen, REG 2001, s. II-585, punkt 46).
101. De skyddsregler som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 89/106 gäller i förevarande fall CEN och Ständiga byggkommittén och inte vissa av deras ledamöter eller deras ordförande i egenskap av privatperson.
102. Utan att det i detta skede är nödvändigt att fastställa huruvida de personer som omfattas av skyddsreglerna i artikel 5.1 i direktiv 89/106 särskiljs genom dessa regler, konstaterar förstainstansrätten att den första sökanden, i egenskap av privatperson, inte kan åberopa någon processrättslig skyddsregel eller bestämmelse i direktiv 89/106 vars åsidosättande skulle kunna särskilja honom i hans egenskap av dels ordförande för CEN/TC 88 vid tiden för det ifrågasatta beslutets antagande, dels ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén.
103. Det skall under alla omständigheter understrykas att, även om det skulle antas att den första sökanden i egenskap av privatperson kan åberopa sådana processrättsliga skyddsregler, den påstådda skadan på hans anseende som följde av att dessa skyddsregler åsidosattes inte i sig särskiljer honom i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG. Syftet med de skyddsregler som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 89/106 är nämligen inte att skydda anseendet för ledamöterna av de kommittéer som avses i denna bestämmelse, inte ens om de är ordförande för dem, utan att säkerställa att yttrande avges angående en begäran från kommissionen eller en medlemsstat att en harmoniserad standard skall återkallas.
104. Den första sökanden har således som privatperson inte rätt att väcka förevarande talan i egenskap av ordförande för CEN/TC 88 eller ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén.
105. För att styrka att den första sökanden personligen berörs av det ifrågasatta beslutet har sökandena, för det andra, åberopat att han ingår i styrelsen för den tredje sökanden.
106. I den mån denna talerätt, för det fall den anses styrkt, skulle sammanfalla med den talerätt som tillkommer den tredje sökanden är det endast om den sistnämnda själv är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet som den första sökanden eventuellt skulle kunna göra gällande att han också är personligen berörd av nämnda beslut. Förstainstansrätten kommer således att bedöma denna fråga inom ramen för bedömningen av huruvida den tredje sökanden har talerätt.
107. Med förbehåll för prövningen av huruvida den tredje sökanden har talerätt finner förstainstansrätten att den första sökanden inte är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
Huruvida den andra sökandens talan kan upptas till sakprövning
108. Sökandena har för det första gjort gällande att den andra sökanden berörs personligen av det ifrågasatta beslutet, eftersom företaget är en stor användare av byggprodukter och eftersom det är det största respektive det näst största företaget i Tyskland och Europa inom området för isoleringsarbeten.
109. Förstainstansrätten erinrar härvidlag om att det ifrågasatta beslutet innebär ett avslag på begäran om återkallelse av de omtvistade harmoniserade standarder som antagits enligt direktiv 89/106. Dessa harmoniserade standarder är avsedda att fastställa egenskaperna hos byggprodukter och gäller alla tillverkare och användare av byggprodukter i Europeiska unionen.
110. Förstainstansrätten finner under dessa omständigheter att den andra sökanden berörs av det ifrågasatta beslutet endast i sin objektiva egenskap av ekonomisk aktör som är verksam inom sektorn för tillverkning av de aktuella produkterna, på samma sätt som alla andra aktörer som befinner sig i samma situation. Såsom framgår av rättspraxis räcker emellertid inte detta för att fastställa att den andra sökanden är personligen berörd av detta beslut (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen REG 1985, s. 207, punkt 14, och av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I-8949, punkt 51, beslutet i det ovan i punkt 89 nämnda målet Villiger Söhne mot rådet, punkt 47).
111. Vad gäller påståendet att den andra sökanden är en stor användare på den berörda marknaden, skall det påpekas att det följer av rättspraxis att den omständigheten att en allmän rättsakt kan få olika konkreta verkningar för de olika rättssubjekt som den är tillämplig på inte medför att dessa rättssubjekt särskiljs i förhållande till alla andra berörda personer, när rättsakten är tillämplig i en objektivt bestämd situation (se bland annat förstainstansrättens dom av den 22 februari 2000 i mål T‑138/98, ACAV m.fl. mot rådet, REG 2000, s. II-341, punkt 66 och där angiven rättspraxis, beslutet i det ovan i punkt 95 nämnda målet Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet, punkt 63). I förevarande fall är det emellertid på grund av sin objektivt bestämda ställning som användare av byggprodukter som den andra sökanden berörs av det ifrågasatta beslutet.
112. Den andra sökanden särskiljs inte mer på grund av att den är ett av de 62 tyska byggnadsföretag som använder isoleringsprodukter och som på nationell nivå slutit sig samman i den federala teknikavdelningen ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet”. Såsom det har angivits ovan i punkt 89 följer det nämligen av fast rättspraxis att möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet, inte innebär att dessa rättssubjekt skall anses vara personligen berörda av rättsakten, om det, såsom i förevarande fall, framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga. Såsom sökandena själva har framhållit skall de ifrågasatta standarderna vidare inte bara tillämpas på användarna av byggprodukter utan även på medlemsstaterna, tillverkare av byggprodukter och på kontrollorgan.
113. Vad gäller påståendet att den andra sökanden genom det ifrågasatta beslutet skulle försättas i en ogynnsam situation i förhållande till dess konkurrenter i andra medlemsstater, särskilt på grund av risken för att dess kunder tar i anspråk den garanti som företaget ställt, eller till och med att det ådrar sig straffrättsligt ansvar, konstaterar förstainstansrätten att även om det vore styrkt att denna risk, som vid första anblicken förefaller föga sannolik, är oundviklig, medför den inte att denna sökande särskiljs i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, eftersom samtliga av företagets många konkurrenter i Tyskland befinner sig i samma situation.
114. Att det, efter vad sökandena påstått, enligt artikel 95.3 EG särskilt åligger materialanvändare som övervakar arbetenas utförande att säkerställa en hög miljö- och konsumentskyddsnivå medför heller inte att den andra sökanden särskiljs i förhållande till andra aktörer, eftersom denna sökande, om det antas att en sådan skyldighet föreligger, i detta avseende befinner sig i samma situation som samtliga sina konkurrenter i Tyskland och i andra medlemsstater i Europeiska unionen.
115. Vad slutligen gäller det förhållandet att det ifrågasatta beslutet har konsekvenser för den andra sökandens pågående avtal, konstaterar förstainstansrätten att det inte finns något bevis för detta förhållande och att det sålunda inte skall anses styrkt. Det utgör inte heller en faktisk situation som särskiljer denna sökande från andra användare av byggprodukter vilka likaså har pågående avtal.
116. Domstolen och förstainstansrätten har visserligen ansett att talan om ogiltigförklaring som väckts mot rättsakter med allmän giltighet kunde tas upp till sakprövning när det fanns en överordnad bestämmelse som innebar en skyldighet för den som antagit rättsakten att beakta en sökandes specifika situation. En sådan specifik situation kan i vissa fall föreligga om en sökande har ingått avtal som påverkas av den omtvistade rättsakten (domarna i det ovan i punkt 96 nämnda målet kommissionen mot Nederlandse Antillen, punkterna 72 och 75, och i de ovan i punkt 89 nämnda förenade målen Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, punkterna 67 och 74).
117. Förevarande mål skiljer sig emellertid från de mål som givit upphov till de ovannämnda domarna i det att någon sådan skyldighet inte följer av en överordnad bestämmelse (domen i de ovan i punkt 100 nämnda förenade målen Sociedade Agrícola dos Arinhos m.fl. mot kommissionen, punkt 51). Det skall härvid påpekas att det i artikel 5.1 i direktiv 89/106, till skillnad från vad sökandena har gjort gällande, inte föreskrivs att kommissionen är skyldig att beakta deras specifika situation eller den specifika situationen i den medlemsstat som framfört en invändning mot en harmoniserad standard, utan där anges endast det förfarande som skall tillämpas när en sådan invändning framförts.
118. Sökandenas argument angående förekomsten av pågående avtal kan således under alla omständigheter inte godtas i syfte att särskilja den andra sökanden.
119. Av detta följer att den andra sökanden inte skall anses personligen berörd av det ifrågasatta beslutet på grund av att den är en stor användare av byggprodukter.
120. Sökandena har för det andra gjort gällande att den andra sökanden personligen berörs av det ifrågasatta beslutet på grund av att företaget, i egenskap av medlem av den tredje sökandens federala teknikavdelning ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet”, haft en avgörande roll för Förbundsrepubliken Tysklands beslut att framföra en invändning avseende de ifrågasatta standarderna med stöd av artikel 5.1 i direktiv 89/106.
121. Såsom redan har slagits fast ovan i punkt 100 skall det erinras om att den omständigheten att en person på ett eller annat sätt deltar i det förfarande som leder till antagandet av en gemenskapsrättsakt särskiljer denna person med avseende på rättsakten i fråga enbart när vissa processrättsliga skyddsregler har föreskrivits för denna person i den tillämpliga gemenskapsregleringen.
122. Det föreskrivs inte i direktiv 89/106 att kommissionen, innan den fattar ett beslut på grundval av artikel 5.1 i detta direktiv, skall följa ett förfarande under vilket sådana företag som den andra sökanden eller nationella sammanslutningar för standardisering kan göra gällande eventuella rättigheter eller till och med har rätt att yttra sig.
123. Såsom redan har konstaterats ovan i punkt 101 gäller nämligen de skyddsregler som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 89/106 endast CEN och Ständiga byggkommittén och inte enskilda företag eller nationella sammanslutningar.
124. Det kan således inte anses att den andra sökanden är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet på grund av att den är medlem av den tredje sökandens federala teknikavdelning ”Värmeisolering, ljudisolering och brandsäkerhet”.
125. Förstainstansrätten slår följaktligen fast att den andra sökanden inte är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
Huruvida den tredje sökandens talan kan upptas till sakprövning
126. Med avseende på frågan huruvida den tredje sökanden är personligen berörd har sökandena gjort gällande att organisationen företräder byggnadsindustrin i Tyskland och att den har rätt att väcka talan mot det ifrågasatta beslutet dels på grund av den talerätt som tillkommer den andra sökanden, en av organisationens medlemmar, dels på grund av att den deltagit i det förfarande som föregick antagandet av det ifrågasatta beslutet genom den första sökanden.
127. Vad för det första gäller frågan huruvida den tredje sökanden har talerätt på grund av den talerätt som tillkommer organisationens medlemmar, skall det erinras om att det följer av fast rättspraxis att en sammanslutning som bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen inte skall anses som personligen berörd, i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, av en rättsakt som påverkar denna grupps allmänna intressen, och att en sådan sammanslutning följaktligen inte kan väcka talan om ogiltigförklaring för sina medlemmars räkning då dess medlemmar inte var för sig har talerätt (domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C-321/95 P, Greenpeace m.fl. mot kommissionen, REG 1998, s. I-1651, punkterna 14 och 29, förstainstansrättens dom av den 6 juli 1995 i de förenade målen T-447/93–T-449/93, AITEC m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-1971, punkt 62, förstainstansrättens beslut av den 24 januari 2001 i de förenade målen T-112/00 och T-122/00, Iberotam m.fl. mot kommissionen, REG 2001, s. II-97, punkt 74, och av den 14 januari 2002 i mål T-84/01, Association contre l’heure d’été mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-99, punkt 25).
128. Såsom det har konstaterats ovan i punkt 125 erinrar förstainstansrätten härvidlag om att det inte föreligger några omständigheter som gör det möjligt att fastställa att den andra sökandens talan kan upptas till sakprövning.
129. Sökandena har heller inte anfört några omständigheter som gör det möjligt att anse att andra medlemmar av den tredje sökanden är personligen berörda av det ifrågasatta beslutet.
130. Den tredje sökanden kan således inte med framgång göra gällande att den är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet på grund av att medlemmarna i denna sammanslutning själva har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av detta beslut.
131. Vad för det andra gäller den omständigheten att den tredje sökanden deltog i det förfarande som föregick antagandet av det ifrågasatta beslutet är det riktigt att förekomsten av särskilda omständigheter, såsom den roll en sammanslutning haft inom ramen för ett förfarande som lett till antagandet av en sådan rättsakt som avses i artikel 230 EG, kan möjliggöra att en talan – som väcks av en sammanslutning vars medlemmar inte direkt eller personligen är berörda av den omtvistade rättsakten – ändå tas upp till prövning, i synnerhet när sammanslutningens ställning som förhandlingspart har påverkats av nämnda rättsakt (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 februari 1988 i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommissionen, REG 1988, s. 219, punkterna 21–24, svensk specialutgåva, volym 9, s. 305, och av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-1125, punkterna 28–30, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-83).
132. Det följer av rättspraxis att en sammanslutning till vilken den ifrågasatta rättsakten inte är riktad under sådana omständigheter har ett eget intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring av denna rättsakt även om dess medlemmar inte själva kan göra det (förstainstansrättens dom av den 13 december 1995 i de förenade målen T-481/93 och T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2941, punkt 64, besluten i de ovan i punkt 127 nämnda förenade målen Iberotam m.fl. mot kommissionen, punkt 75, och i det ovan i punkt 127 nämnda målet Association contre l’heure d’été mot parlamentet och rådet, punkt 25).
133. Förstainstansrätten skall således avgöra huruvida den omständigheten att den tredje sökanden påstås ha medverkat, genom den första sökande, i utarbetandet av den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland framförde utgör en sådan särskild omständighet som kan ge denna sammanslutning talerätt i dess egenskap av branschorganisation som företräder sina medlemmars intressen i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis.
134. Såsom redan har slagits fast ovan i punkterna 122 och 123 föreskrivs det inte i direktiv 89/106 att kommissionen, innan den fattar ett beslut på grundval av artikel 5.1 i detta direktiv, skall följa ett förfarande under vilket sådana nationella sammanslutningar som den tredje sökanden kan göra gällande eventuella rättigheter eller till och med har rätt att yttra sig.
135. Den tredje sökanden kan under dessa omständigheter inte till stöd för att den har talerätt med framgång göra gällande att den har ett eget intresse som är åtskilt från dess medlemmars intresse.
136. Det skall i detta avseende tilläggas att den skrivelse av den 28 november 2002 som den tredje sökanden, via den första sökanden, tillställde kommissionen endast var av upplysande art med hänsyn till att kommissionen inte var skyldig att vare sig rådfråga eller höra den tredje sökanden under det förfarande som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 89/106 (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 9 augusti 1995 i mål T-585/93, Greenpeace m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-2205, punkt 63).
137. Sökandena kan inte heller, såsom de gjorde i sina inlagor, med framgång hävda att domstolen, i domen i de ovan i punkt 131 nämnda förenade målen Van der Kooy m.fl. mot kommissionen, grundade talerätten för den sammanslutning som var sökande i målet endast på den ställning av motpart som innehades av en intressegrupp som organiserats som en sammanslutning och vilken hade lämnat skriftliga synpunkter till kommissionen genom att stå i kontinuerlig förbindelse med denna under hela förfarandet. Domstolen framhöll nämligen också, och i synnerhet, i punkt 23 i denna dom att den sammanslutning som var sökande i målet var en av signatärerna av det avtal om förmånstaxa som kommissionen, mot bakgrund av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om statligt stöd, ifrågasatt i den omtvistade rättsakten. Domstolen fann vidare att denna sammanslutning i denna egenskap var skyldig att för att denna rättsakt skulle kunna verkställas inleda nya förhandlingar om taxor med den berörda ekonomiska aktören och ingå ett nytt avtal. Förstainstansrätten finner att sådana omständigheter inte föreligger i förevarande fall (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 11 februari 1999 i mål T-86/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen och Hapag-Lloyd mot kommissionen, REG 1999, s. II-179, punkt 62).
138. Den tredje sökandens ställning kan heller inte jämföras med den ställning som den sammanslutning som var sökande i det ovan i punkt 131 nämnda målet CIRFS m.fl. mot kommissionen hade. Det är visserligen ostridigt att den tredje sökanden är medlem dels av nationella standardiseringskommittéer och därför deltar i verksamheten vid CEN/TC 88, dels av den tyska förberedande kommittén för gemenskapsharmonisering inom ramen för vilken behörigt tyskt ministerium på nationell nivå fastställer den ståndpunkt som det skall företräda i Ständiga byggkommittén. En sådan indirekt medverkan från en nationell sammanslutnings sida i det gemenskapsrättsliga förfarandet för att utarbeta harmoniserade standarder har emellertid endast ett vagt samband med föremålet för det ifrågasatta beslutet. Den kan i vart fall inte likställas med den ställning som innehas av en sammanslutning bestående av de främsta internationella producenterna inom den aktuella ekonomiska sektorn som, såsom var fallet i det ovan i punkt 131 nämnda målet CIRFS m.fl. mot kommissionen, har en klart angiven ställning som förhandlingspart, vilken har ett nära samband med själva föremålet för beslutet, och som därigenom försätts i en faktisk situation som särskiljer den från alla andra personer (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 23 maj 2000 i mål C-106/98 P, Comité d’entreprise de la Société française de production m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-3659, punkterna 45 och 53, domen i det ovan i punkt 137 nämnda målet Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen och Hapag-Lloyd mot kommissionen, punkt 63). Det skall i detta avseende understrykas att sökandena under alla omständigheter inte har inkommit med några uppgifter som kan särskilja den tredje sökanden i förhållande till nationella sammanslutningar i andra medlemsstater som på samma sätt medverkar i det gemenskapsrättsliga förfarandet för att utarbeta harmoniserade standarder (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 17 juni 1998 i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II-2335, punkt 111).
139. Sökandenas påstående att den tredje sökanden inom ramen för förfarandet enligt artikel 5.1 i direktiv 89/106 i förhållande till kommissionen har en ställning som förhandlingspart eller motpart som berörs av det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis är således felaktigt.
140. Denna bedömning påverkas inte av att den första sökanden, efter vad som påståtts, haft en roll som förhandlingspart eller motpart i det att han, som är ordförande för CEN/TC 88, hade medverkat i utarbetandet av den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland framfört med stöd av artikel 5.1 i direktiv 89/106 i egenskap av såväl ledamot av ad hoc-gruppen i Ständiga byggkommittén och i styrelsen för den tredje sökanden.
141. Denna omständighet, om den skall anses styrkt, visar inte att den tredje sökanden i egenskap av sammanslutning har ett eget intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG. Det skall härvidlag påpekas att domstolen i domarna i de ovan i punkt 131 nämnda förenade målen Van der Kooy m.fl. mot kommissionen (punkterna 21–24), och i det ovan i punkt 131 nämnda målet CIRFS m.fl. mot kommissionen (punkterna 29 och 30), till skillnad från vad sökandena har påstått, fann att de berörda sammanslutningarnas talan kunde tas upp till sakprövning på grundval av sammanslutningarnas ställning som förhandlingsparter och inte på grundval av den individuella roll som en av deras medlemmar hade.
142. Det skall dessutom erinras om att det redan har slagits fast i punkt 101 ovan att de skyddsregler som föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 89/106 endast gäller CEN och Ständiga byggkommittén och inte deras ledamöter eller deras ordförande i egenskap av privatperson.
143. Den tredje sökanden kan följaktligen inte anses personligen berörd av det ifrågasatta beslutet på grund av att den medverkade i utarbetandet av den invändning som Förbundsrepubliken Tyskland framfört med stöd av artikel 5.1 i direktiv 89/106.
144. Förstainstansrätten finner följaktligen att den tredje sökanden inte är personligen berörd av det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG. Av detta följer att den första sökanden i egenskap av ledamot i styrelsen för den tredje sökanden inte kan anses personligen berörd av nämnda beslut.
145. Av det ovan anförda följer att inte någon av sökandena har en sådan rätt att väcka förevarande talan om ogiltigförklaring som avses i domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis.
146. Förstainstansrätten skall ändå ta ställning till huruvida det, såsom sökandena har gjort gällande, skall göras en annan bedömning av denna fråga dels på grund av att det är uppenbart att talan skall bifallas, dels på grund av kravet på ett verksamt rättsligt skydd.
147. Sökandena har med avseende på frågan huruvida det är uppenbart att talan skall bifallas i huvudsak gjort gällande att kommissionens invändning om rättegångshinder utgör rättsmissbruk med hänsyn till det ifrågasatta beslutets uppenbara rättsstridighet.
148. Det räcker i detta avseende att konstatera att argumentet att det är uppenbart att förevarande talan skall bifallas är helt irrelevant vid bedömningen av huruvida talan kan upptas till sakprövning. Prövningen av talan i sak påverkar nämligen inte bedömningen av huruvida sökandena är personligen berörda. Frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person kan upptas till sakprövning och bedömningen i sak av huruvida den rättsakt som avses med denna talan är lagenlig omfattas av en särskild prövning enligt artikel 230 fjärde stycket EG respektive artikel 230 andra stycket EG (se, för ett liknande resonemang, beslutet av den 29 april 2002 i det ovan i punkt 100 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 53).
149. Det skall vidare understrykas att det förhållandet att det eventuellt är uppenbart att den ifrågasatta rättsakten är rättsstridig, om detta skall anses klarlagt, inte – med hänvisning till att förstainstansrätten enligt artikel 220 EG skall säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av EG-fördraget – kan motivera en ändring genom domstolstolkning av det system av rättsmedel och förfaranden som föreskrivs i fördraget. Detta förhållande kan inte under några omständigheter medföra att en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person som inte uppfyller villkoren i artikel 230 fjärde stycket EG tas upp till sakprövning (se, för ett liknande resonemang, domarna i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 44, och i det ovan i punkt 111 nämnda målet ACAV m.fl. mot rådet, punkt 68, samt beslutet av den 29 april 2002 i det ovan i punkt 100 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 54).
150. Sökandenas argument att det är uppenbart att talan skall bifallas skall följaktligen lämnas utan avseende.
151. Vad för det andra gäller kravet på ett verksamt rättsligt skydd, erinrar förstainstansrätten om att domstolen, i domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (punkt 40), uppgav att det genom å ena sidan artiklarna 230 EG och 241 EG, och å andra sidan artikel 234 EG, har inrättats ett fullständigt system av rättsmedel och förfaranden för att säkerställa kontrollen av att de rättsakter som antas av gemenskapsinstitutionerna är lagenliga. Denna kontroll har anförtrotts gemenskapsdomstolen. I detta system har fysiska eller juridiska personer, som på grund av de begränsningar av deras talerätt som föreskrivs i artikel 230 fjärde stycket EG inte kan föra talan direkt vid domstolen angående lagenl igheten av en gemenskapsrättsakt med allmän giltighet, möjlighet att åberopa att en sådan rättsakt är ogiltig, antingen inför gemenskapsdomstolen enligt artikel 241 EG eller inför nationell domstol, och därvid förmå denna, som själv saknar behörighet att pröva giltigheten av gemenskapens rättsakter att begära förhandsavgörande från EG-domstolen angående denna fråga.
152. Enligt domstolen ankommer det således på medlemsstaterna att inrätta ett fullständigt system av rättsmedel och förfaranden som gör det möjligt att säkerställa rätten till ett verksamt rättsligt skydd (domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 41).
153. Till skillnad från vad sökandena har gjort gällande innebär detta emellertid inte på något vis att den påstådda avsaknaden av rättsmedel vid de nationella domstolarna kan utgöra grund för att en talan om ogiltigförklaring skall upptas till prövning av gemenskapsdomstolarna.
154. Domstolen har tvärtom, i punkt 43 i domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños mot rådet, slagit fast att bestämmelserna om upptagande till sakprövning i artikel 230 EG inte får tolkas så, att talan om ogiltigförklaring skall tas upp till prövning om det efter en konkret prövning vid gemenskapsdomstolen av nationella förfarandebestämmelser visas att den enskilde saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade gemenskapsrättsaktens giltighet.
155. Enligt domstolen kan en enskild inte anses ha rätt att föra talan om ogiltigförklaring direkt vid gemenskapsdomstolen även om det efter en konkret prövning vid domstolen av nationella förfarandebestämmelser kan visas att denne saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade gemenskapsrättsaktens giltighet (beslutet av den 12 december 2003 i det ovan i punkt 96 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 58). En sådan tolkning skulle nämligen medföra att gemenskapsdomstolarna i varje konkret fall skulle tvingas tolka nationella processrättsliga bestämmelser, vilket de inte är behöriga att göra inom ramen för deras kontroll av lagenligheten av gemenskapens rättsakter (domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 43).
156. Domstolen har i vart fall klart slagit fast (domen i det ovan i punkt 72 nämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 44) att villkoret i artikel 230 fjärde stycket EG att en fysisk eller juridisk person skall vara personligen berörd skall tolkas mot bakgrund av rätten till ett verksamt rättsligt skydd och med beaktande av de omständigheter som kan särskilja en sökande. En sådan tolkning får emellertid inte medföra att detta villkor, vilket uttryckligen föreskrivits i fördraget, inte tillämpas utan att gemenskapsdomstolarna därmed överskrider gränserna för sin behörighet enligt fördraget.
157. Det förhållandet att en möjlighet att väcka talan eventuellt saknas, om det skall anses klarlagt, kan inte motivera en ändring genom domstolstolkning av de rättsmedel och de förfaranden som föreskrivs i fördraget. Detta förhållande kan inte under några omständigheter medföra att en talan som väckts av en fysisk eller juridisk person som inte uppfyller villkoren i artikel 230 fjärde stycket EG tas upp till sakprövning (domstolens beslut av den 1 februari 2001 i mål C-301/99 P, Area Cova m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 2001, s. I-1005, punkt 47, och där angiven rättspraxis, domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet ACAV m.fl. mot rådet, punkt 68, beslutet av den 29 april 2002 i det ovan i punkt 100 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 54, och beslutet i det ovan i punkt 89 nämnda målet Villiger Söhne mot rådet, punkt 61).
158. Sökandena kan således inte åberopa att de, för det fall talan om ogiltigförklaring skulle avvisas, inte skulle ha någon möjlighet att försvara sina rättigheter vid domstol. De har för övrigt inte bevisat att så kan vara fallet.
159. Kravet på ett verksamt rättsligt skydd kan således inte leda till en annan bedömning än att talan skall avvisas, eftersom sökandena inte är personligen berörda av den ifrågasatta rättsakten.
160. Med hänsyn till det ovan anförda och utan att det är nödvändigt att bedöma huruvida sökandena är direkt berörda av det ifrågasatta beslutet finner förstainstansrätten att talan skall avvisas.
161. Förstainstansrätten behöver under dessa omständigheter inte pröva den ansökan om intervention som inlämnats av Fachvereinigung Mineralfaserindustrie.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
162. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de kostnader som är hänförliga till det interimistiska förfarandet i mål T-264/03 R. Eftersom sökandena har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
Sökandena skall bära sina rättegångskostnader och ersätta svarandens rättegångskostnader, inklusive de kostnader som är hänförliga till det interimistiska förfarandet i mål T‑264/03 R.