62022CJ0462
DOMSTOLENS DOM (fjärde avdelningen)
den 6 juli 2023 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål – Förordning (EG) nr 2201/2003 – Artikel 3.1 a sjätte strecksatsen – Forum actoris – Villkor – Sökanden ska ha haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen under hela vänteperioden omedelbart innan ansökan gjordes”
I mål C‑462/22,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) genom beslut av den 25 maj 2022, som inkom till domstolen den 11 juli 2022, i målet
BM
mot
LO,
meddelar
DOMSTOLEN (fjärde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Lycourgos samt domarna L.S. Rossi (referent), J.-C. Bonichot, S. Rodin och O. Spineanu-Matei,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
LO, genom B. Ackermann, Rechtsanwältin,
–
Polens regering, av B. Majczyna och S. Żyrek, båda i egenskap av ombud,
–
Portugals regering, genom P. Barros da Costa, S. Duarte Afonso och J. Ramos, samtliga i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, av H. Leupold och W. Wils, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.1 a i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (EUT L 338, 2003, s. 1).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan BM och hans hustru, LO, angående en ansökan om upplösning av deras äktenskap som ingetts till tysk domstol.
Tillämpliga bestämmelser
3
Skäl 1 i förordning nr 2201/2003 har följande lydelse:
”Europeiska gemenskapen har satt som mål att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras. I detta syfte skall gemenskapen bland annat besluta om sådana åtgärder rörande civilrättsligt samarbete som behövs för att den inre marknaden skall fungera väl.”
4
Artikel 1 i denna förordning har rubriken ”Tillämpningsområde”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Denna förordning skall, oberoende av domstolstyp, tillämpas på civilrättsliga frågor om
a)
äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap,
…”
5
I artikel 3 i förordningen, med rubriken ”Allmän behörighet”, föreskrivs följande:
”1.   Behörighet att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap skall tillkomma domstolarna i den medlemsstat
a)
inom vars territorium
–
makarna har hemvist, eller
–
makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där, eller
–
svaranden har hemvist, eller
–
om ansökan är gemensam, någon av makarna har hemvist, eller
–
sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst ett år omedelbart innan ansökan gjordes, eller
–
sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes och sökanden antingen är medborgare i den berörda medlemsstaten eller, när det gäller Förenade kungariket och Irland, har ’domicil’ där,
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
6
BM, som är tysk medborgare, och LO, som är polsk medborgare, gifte sig i Polen år 2000. De bodde där med sina barn åtminstone fram till juni 2012.
7
Den 27 oktober 2013 väckte BM talan om äktenskapsskillnad vid Amtsgericht Hamm (Distriktsdomstolen i Hamm, Tyskland) och gjorde gällande att han hade lämnat den gemensamma bostaden i juni 2012 och sedan dess hade bott i sina föräldrars bostad i Tyskland.
8
LO gjorde gällande att tyska domstolar saknade internationell behörighet, huvudsakligen på grund av att BM, efter att ha lämnat makarnas gemensamma bostad, hade behållit sin hemvist i Polen under större delen av år 2013.
9
Mot bakgrund av den bevisning som parterna i det nationella målet hade lagt fram biföll Amtsgericht Hamm (Distriktsdomstolen i Hamm) LO:s invändning om att den saknade behörighet och avvisade BM:s ansökan om äktenskapsskillnad.
10
Detta avgörande fastställdes efter överklagande av Oberlandesgericht Hamm (Regionala överdomstolen i Hamm, Tyskland).
11
Nämnda domstol fann i huvudsak att BM visserligen hade hemvist i Tyskland när ansökan om äktenskapsskillnad gavs in, det vill säga den 27 oktober 2013, men att BM inte hade visat att han hade haft sådan hemvist i denna medlemsstat under de sex månader som föregick detta datum, det vill säga från och med den 27 april 2013, vilket krävs enligt artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003.
12
BM överklagade domen från Oberlandesgericht Hamm (Regionala överdomstolen i Hamm) till Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), som anser att utgången av detta överklagande beror på hur artikel 3.1 a femte och sjätte strecksatserna i förordning nr 2201/2003 ska tolkas. Den hänskjutande domstolen vill närmare bestämt få klarhet i huruvida en sökande måste visa att han eller hon har hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen redan från den tidpunkt då de frister som anges i denna bestämmelse börjar löpa eller om det är tillräckligt att den berörda personen varit bosatt där, under förutsättning att denna bosättning blivit personens hemvist senast vid den tidpunkt då ansökan om upplösning av äktenskapet ges in.
13
Härvidlag anser den hänskjutande domstolen att trots ordalydelsen i artikel 3.1 a femte och sjätte strecksatserna i förordning nr 2201/2003 bör en teleologisk och restriktiv tolkning av regeln om forum actoris som stadfästs i denna bestämmelse ges företräde, för att inte äventyra rättigheterna för den make som är svarande. Detta tillvägagångssätt bör leda till slutsatsen att sökanden måste visa att han eller hon hade fått hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen från och med den tidpunkt då den relevanta fristen börjar löpa. En sådan tolkning skulle också bidra till en bättre förutsebarhet och en enhetlig tillämpning av kriterierna för tilldelning av behörighet. Enligt den hänskjutande domstolen talar vissa omständigheter i sammanhanget för en sådan tolkning. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende bland annat hänvisat till den spanska och den franska språkversionen av den förklarande rapporten om konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål, den så kallade Bryssel II‑konventionen, utarbetad av Alegria Borrás (EGT C 221, 1998, s. 27).
14
Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att den tolkning som den har föreslagit av artikel 3.1 a femte och sjätte strecksatserna i förordning nr 2201/2003 är kontroversiell, bland annat inom den tyskspråkiga rättsdoktrinen, och att tolkningen under alla omständigheter inte har fastställts i EU-domstolens praxis och inte heller klart kan utläsas därav.
15
Mot denna bakgrund beslutade Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Börjar väntetiden på ett år eller sex månader enligt artikel 3.1 a femte respektive sjätte strecksatsen i [förordning nr 2201/2003] löpa för sökanden först när vederbörande förvärvat hemvist i medlemsstaten i vilken talan väckts, eller är det tillräckligt om sökanden i början på den relevanta väntetiden inledningsvis endast är bosatt i staten i vilken talan väckts och denne först därefter, under tidsperioden fram till dess att ansökan inges, förvärvar hemvist i den staten?”
Prövning av tolkningsfrågan
16
Det ska inledningsvis påpekas att det framgår av begäran om förhandsavgörande att de tyska domstolarnas internationella behörighet att pröva det nationella målet prövades mot bakgrund av artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 och att den hänskjutande domstolen ansåg att konstaterandet att BM den 27 april 2013 inte hade förvärvat hemvist i Tyskland inte var felaktigt. Tolkningsfrågan ska således förstås så, att den endast avser denna bestämmelse.
17
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 ska tolkas så, att för att en domstol i en medlemsstat ska vara behörig att pröva en ansökan om upplösning av äktenskapet krävs det att sökanden, som är medborgare i den medlemsstaten, styrker att han eller hon har haft hemvist i nämnda medlemsstat i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes, eller om det krävs att sökanden visar att vederbörandes bosättning i samma medlemsstat har blivit dennes hemvist under den minimiperiod på sex månader som omedelbart föregår ingivandet av ansökan.
18
Det ska erinras om att de allmänna kriterierna för domstols behörighet i mål om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap fastställs i artikel 3 i förordning nr 2201/2003. Dessa objektiva, alternativa och exklusiva kriterier tillgodoser behovet av en lagstiftning som är anpassad efter de särskilda behov som konflikter i fråga om upplösning av äktenskap medför (dom av den 10 februari 2022, OE (En makes hemvist – Medborgarskapskriterium), C‑522/20, EU:C:2022:87, punkt 25 och där angiven rättspraxis).
19
Även om det i artikel 3.1 a första–fjärde strecksatserna i förordning nr 2201/2003 uttryckligen hänvisas till kriterierna avseende makarnas eller svarandens hemvist, medger artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordningen att behörighetsregeln forum actoris tillämpas (dom av den 10 februari 2022, OE (En makes hemvist – Medborgarskapskriterium), C‑522/20, EU:C:2022:87, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
20
Denna behörighetsregel syftar till att säkerställa en balans mellan å ena sidan rörligheten för personer inom Europeiska unionen, bland annat genom att skydda rättigheterna för den make som till följd av en kris i äktenskapet lämnat den medlemsstat där makarna hade gemensam hemvist, och å andra sidan rättssäkerheten, i synnerhet för den andra maken, genom att säkerställa att det finns en verklig anknytning mellan sökanden och den medlemsstat vars domstolar är behöriga att avgöra huruvida det aktuella äktenskapet ska upplösas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 februari 2022, OE (En makes hemvist – Medborgarskapskriterium), C‑522/20, EU:C:2022:87, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
21
Enligt artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 ska nämligen domstolarna i den medlemsstat där sökanden har hemvist vara behöriga att ta upp frågan om upplösning av äktenskapet, om sökanden enligt denna bestämmelse ”har varit bosatt” i den medlemsstaten ”i minst sex månader omedelbart innan [dennes] ansökan gjordes” och om sökanden, såsom i det nationella målet, är medborgare i nämnda medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 februari 2022, OE (En makes hemvist – Medborgarskapskriterium), C‑522/20, EU:C:2022:87, punkterna 26–28 och där angiven rättspraxis).
22
Enligt den hänskjutande domstolen råder det inget tvivel om att sökanden, enligt denna bestämmelse, vid tidpunkten för ansökan om upplösning av äktenskapet, ska visa att han eller hon har ”hemvist” i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen, vilket, vad gäller det nationella målet, BM hade visat vid Oberlandesgericht Hamm (Regionala överdomstolen i Hamm).
23
Det ska erinras om att den internationella behörighet som följer av artikel 3.1 a i förordning nr 2201/2003, i och med att den fastställs på grundval av kriteriet ”hemvist”, utesluter att den är beroende av ett kriterium som enbart grundar sig på var den ena eller den andra maken är bosatt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 november 2021, IB (En makes hemvist – Äktenskapsskillnad), C‑289/20, EU:C:2021:955, punkt 46).
24
Härav följer att en make som avser att åberopa den behörighetsgrund som föreskrivs i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 med nödvändighet måste visa att han eller hon har hemvist i den medlemsstat i vilken han eller hon är medborgare vid tidpunkten för ansökan om upplösning av äktenskapet, vilket inte har bestritts i förevarande fall.
25
Däremot anser den hänskjutande domstolen att det är oklart huruvida villkoret i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003, enligt vilket sökanden ska ha ”varit bosatt [i den berörda medlemsstaten] i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes”, innebär att sökanden endast behöver visa att han eller hon har bosatt sig i den medlemsstaten, under förutsättning att denna bosättning under den minimiperiod om sex månader som omedelbart föregår ansökan om upplösning av äktenskapet har blivit en hemvist eller, tvärtom, att sökanden måste visa att han eller hon hade hemvist där redan från början och under hela den minimiperiod om sex månader som omedelbart föregår ansökan.
26
Eftersom förordning nr 2201/2003 inte innehåller någon definition eller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar för att fastställa innebörden och omfattningen av begreppet ”hemvist”, och i synnerhet inte av begreppet ”bosatt”, ska det göras en självständig och enhetlig tolkning av dessa begrepp, med beaktande av ordalydelsen i och det sammanhang i vilket de bestämmelser som nämner begreppen förekommer samt förordningens syften (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 november 2021, IB (En makes hemvist – Äktenskapsskillnad), C‑289/20, EU:C:2021:955, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
27
Det framgår visserligen av lydelsen i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 att behörigheten för domstolen i den medlemsstat där sökanden ska ha hemvist förutsätter att sökanden har ”varit bosatt där” i minst sex månader omedelbart innan ansökan om upplösning av äktenskapet gjordes. Såsom den polska regeringen och Europeiska kommissionen har medgett innebär hänvisningen till enbart bosättning inte nödvändigtvis att sökanden måste visa att han eller hon har haft hemvist där under hela den minimiperiod på sex månader som omedelbart föregick ansökan.
28
Med beaktande av det sammanhang i vilket artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 ingår och de mål som eftersträvas med denna bestämmelse, kan kravet på att sökanden ska ha varit bosatt i den medlemsstat där han eller hon är medborgare i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes emellertid inte tolkas oberoende av kriteriet ”hemvist”, som också anges i denna bestämmelse.
29
För det första ska det påpekas att artikel 3.1 a i förordningen syftar till att göra kriterierna för internationell behörighet i äktenskapsmål enhetliga inom unionen, kriterier vilka samtliga grundar sig på begreppet hemvist, såsom det erinrats om i punkt 23 ovan. Enligt den allmänna systematiken i denna bestämmelse kan begreppet ”bosatt” inte ha olika betydelse beroende på om det används i andra strecksatsen eller sjätte strecksatsen. Det faktum att den tyska språkversionen inte använder detta begrepp i denna andra strecksats fristående, till skillnad från andra officiella språk i Europeiska unionen vid tidpunkten för denna förordnings antagande, föranleder inte någon annan slutsats.
30
Enligt artikel 3.1 a andra strecksatsen i förordningen är domstolen i den medlemsstat inom vars territorium ”makarna senast hade hemvist om en av dem fortfarande är bosatt där” behörig. Användningen av uttrycket ”fortfarande är bosatt där” – ett uttryck som förekommer i de olika språkversionerna av denna bestämmelse på de officiella språken i Europeiska unionen vid tidpunkten för antagandet av förordningen, förutom i den tyska språkversionen – förutsätter att det finns en kontinuitet i tiden mellan denna bosättning och platsen där ”makarna senaste hade hemvist”, så att maken som stannat kvar i den berörda medlemsstaten behåller sin hemvist där. Den tyska språkversionen av denna bestämmelse föranleder inte någon annan bedömning.
31
I det specifika sammanhang som avser fastställandet av internationell behörighet i fråga om upplösning av äktenskap enligt artikel 3.1 a i förordning nr 2201/2003, ska det följaktligen inte göras någon åtskillnad mellan begreppen ”bosatt” och ”hemvist”, en åtskillnad som skulle försvaga kriteriet för att fastställa denna behörighet.
32
För det andra kan det konstateras att, såsom den polska och den portugisiska regeringen har anfört, kravet på att den som ansöker om upplösning av äktenskapet ska visa att han eller hon har haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen redan från början av den minimiperiod på sex månader som föreskrivs i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 innebär att rättssäkerheten iakttas samtidigt som rörligheten för personer inom unionen bevaras och möjligheten att få äktenskapet upplöst säkerställs. Dessutom innebär denna tolkning att den sökande inte gynnas otillbörligen – trots att forum actoris utgör en behörighetsregel som redan i sig är till fördel för sökanden – något som den alternativa och mer flexibla tolkning av denna bestämmelse som BM förespråkat vid den hänskjutande domstolen inte kan garantera.
33
Detta krav bidrar således till att kompensera för den omständigheten att det behörighetskriterium som avses i sjätte strecksatsen i artikel 3.1 a i förordning nr 2201/2003, till skillnad från de övriga behörighetskriterier som räknas upp i första till fjärde strecksatserna i denna artikel, inte är beroende av vare sig makarnas samtycke eller av att det föreligger ett särskilt samband med platsen för makarnas samlevnad, vare sig nuvarande eller tidigare. Att ålägga sökanden att visa att han eller hon har haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes bygger således på kravet att sökanden under hela den aktuella perioden ska kunna visa att han eller hon har en verklig anknytning till denna medlemsstat, i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 20 ovan.
34
Vidare skulle de mål om förutsebarhet samt enhetlig tolkning och tillämpning i unionen som ligger till grund för fastställandet av de kriterier för domstols behörighet i äktenskapsmål som anges i artikel 3.1 a i förordning nr 2201/2003 inte kunna uppnås om det endast krävdes att sökanden styrker att han eller hon har haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen under en mer eller mindre kort tid under den minimiperiod på sex månader som omedelbart föregår ansökan om upplösning av äktenskapet. I sådant fall skulle nämligen svaret på frågan huruvida den period som det krävs att sökanden ska ha haft hemvist inom den medlemsstats territorium där den domstol vid vilken talan väckts är tillräcklig med nödvändighet variera beroende på omständigheterna och beroende på den nationella domstolens bedömning i det enskilda fallet.
35
De mål som nämns i föregående punkt uppnås däremot genom kravet på att sökanden ska visa att han eller hon har haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen från och med den tidpunkt då den minimiperiod på sex månader som föreskrivs i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 börjar löpa.
36
Slutligen ska det understrykas att vad gäller det av förordning nr 2201/2003 eftersträvade målet att säkerställa en balans mellan, å ena sidan, rörligheten för personer inom Europeiska unionen och, å andra sidan, rättssäkerheten, ett mål som det erinrats om i punkt 20 ovan, medför det krav som nämns i föregående punkt inte en oproportionerlig börda för sökanden som kan avskräcka vederbörande från att åberopa den behörighetsgrund som föreskrivs i artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i denna förordning.
37
Av detta följer att enligt det behörighetskriterium som ligger till grund för artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 måste den make som avser att åberopa denna bestämmelse med nödvändighet visa att han eller hon har haft hemvist i den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen redan från början av den minimiperiod på sex månader som avses i nämnda bestämmelse.
38
Mot bakgrund av ovanstående ska den ställda frågan besvaras enligt följande: Artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i förordning nr 2201/2003 ska tolkas så, att för att en domstol i en medlemsstat ska vara behörig att pröva en ansökan om upplösning av äktenskapet krävs det att sökanden, som är medborgare i den medlemsstaten, styrker att han eller hon har haft hemvist i nämnda medlemsstat i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes.
Rättegångskostnader
39
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
Artikel 3.1 a sjätte strecksatsen i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000
ska tolkas så,
att för att en domstol i en medlemsstat ska vara behörig att pröva en ansökan om upplösning av äktenskapet krävs det att sökanden, som är medborgare i den medlemsstaten, styrker att han eller hon har haft hemvist i nämnda medlemsstat i minst sex månader omedelbart innan ansökan gjordes.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.