62003TO0314_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I de förenade målen T-314/03 och T-378/03,
Musée Grévin SA,
Paris (Frankrike), företrätt av advokaterna B. Geneste och O. Davidson,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av J. Sack och G. Boudot, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens skrivelser av den 8 juli och den 30 september 2003 till Crédit Lyonnais avseende återkrav av medel som betalats ut inom ramen för JOP-programmet, Facilité 2,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna M. Jaeger och F. Dehousse,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. Gemenskapens PHARE-program, upprättat på grundval av rådets förordning (EEG) nr 3906/89 av den 18 december 1989 om ekonomiskt stöd till Ungern och Polen (EGT L 375, s. 11; svensk specialutgåva, område 11, volym 15, s. 172), i dess ändrade lydelse till följd av utvidgningen av ekonomiskt stöd till andra länder i Central- och Östeuropa, utgör det ramprogram inom vilket Europeiska gemenskapen lämnar ekonomiskt stöd till länder i Central- och Östeuropa i syfte att stödja den ekonomiska och sociala reformprocess som pågar i dessa länder.
2. Kommissionen offentliggjorde i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 22 februari 1991 ett meddelande med titeln ”Program för att främja bildandet av samriskföretag i länderna i Central- och Östeuropa – ingivande av intresseanmälan från finansiella institutioner” (EGT C 46 s. 11) (nedan kallat meddelandet av den 22 februari 1991). I meddelandet uppgav kommissionen att den hade beslutat att inom ramen för PHARE-programmet genomföra ett program för att främja privata investeringar i länderna i Central- och Östeuropa genom att bilda och utveckla samriskföretag bestående av företag i Europeiska gemenskapen, i första hand små- och medelstora företag, och lokala delägare (nedan kallat JOP-programmet).
3. Enligt meddelandet skall JOP-programmet administreras av ett nätverk av finansiella mellanhänder utvalda av kommissionen utifrån de kriterier som anges i det ovan nämnda meddelandet (punkt 1). Nätverket har till uppgift att bland annat stödja detta program, finna potentiella investerare, bedöma föreslagna projekt och administrera de gemenskapsmedel som beviljas stödmottagarna (punkt 3). Kommissionen och varje utvald finansiell mellanhand ingår i detta syfte ett avtal i vilket villkoren för mellanhandens uppdrag fastställs (punkt 4).
De aktuella avtalen
4. Den 1 februari 1996 ingick kommissionen och Crédit Lyonnais (nedan kallad CL) inom ramen för JOP-programmet ett ramavtal, i vilket de fastställde villkoren för ett samarbete i syfte att främja investeringar i länderna i Central- och Östeuropa, särskilt genom bildande av samriskföretag.
5. Finansieringen av ett specifikt projekt genom ramavtalet kräver, enligt artikel 1.1 i detsamma, att den finansiella mellanhanden, i förevarande fall CL, först skickar en ”begäran” till kommissionen för att av denna erhålla ett godkännande. Därefter ingås dels ett särskilt avtal mellan kommissionen och den finansiella mellanhanden, i vilket finansieringsvillkoren för projektet fastställs, dels ett ”finansieringsavtal” mellan den finansiella mellanhanden och stödmottagaren, i vilket de fastställer villkoren för den finansiella mellanhanden att tilldela gemenskapsmedel för projektet i fråga, i egenskap av ställföreträdare för kommissionen.
6. Enligt artikel 3.2 i nämnda avtal består samarbetet inom ramen för ”Facilité 2” i programmet av finansiering av förberedelser av genomförbarhetsundersökningar samt av genomförbarhetsundersökningar, fram till dess att de förberedande arbetena inför genomförandet av samriskprojektet påbörjas.
7. I artikel 6.3.1 och 6.3.2 i ramavtalet föreskrivs inom vissa gränser en ersättning för 50 procent av de ersättningsgilla kostnaderna för förberedelser av genomförbarhetsundersökningar samt en utbetalning av ett räntefritt förskott på 50 procent av de ersättningsgilla kostnaderna för genomförbarhetsundersökningar. Enligt artikel 6.3.3 i ramavtalet kommer kommissionen inom vissa gränser att stå för samtliga av de ersättningsgilla kostnaderna för genomförbarhetsundersökningen om projektet faktiskt genomförs. De ersättningsgilla kostnaderna fastställs i artikel 10.2 i ramavtalet.
8. Enligt artikel 7.1 i ramavtalet är CL i egenskap av finansiell mellanhand ansvarig för att administrera de aktuella medlen i kommissionens namn. CL är i detta hänseende särskilt ansvarig i förhållande till stödmottagarna för alla betalningar som görs till eller från dem.
9. I artikel 18.3 i ramavtalet föreskrivs att om stödmottagaren inte uppvisar bestyrkande handlingar som i tillräcklig omfattning visar att medlen har använts till de ersättningsgilla syftena, kommer den finansiella mellanhanden att kräva av stödmottagaren att denne återbetalar de medel som har utbetalats av kommissionen.
10. I artikel 20.1 i ramavtalet föreskrivs att tillämplig lagstiftning på avtalet och på alla andra villkor som är gällande vid någon tidpunkt mellan kommissionen och CL är luxemburgsk lag. Enligt artikel 20.2 i detta avtal har parterna åtagit sig att tillerkänna domstolen eller förstainstansrätten, beroende på tvistens art, i enlighet med artikel 238 EG, exklusiv behörighet att pröva alla tvister som avser ramavtalets giltighet, tolkning eller genomförande.
11. CL överlämnade den 25 juni 1996 till kommissionen sökandens begäran om gemenskapsfinansiering inom ramen för ”Facilité 2” inom JOP-programmet i syfte att bilda ett samriskföretag i Polen inom området kulturturism. I ansökan angavs sökanden vara stödmottagaren i projektet.
12. Efter att ha godkänt ifrågavarande ansökan skickade kommissionen enligt bestämmelserna i ramavtalet den 12 november 1996 till CL ett utkast till ett särskilt avtal avsett att precisera parternas rättigheter och skyldigheter. Den 19 november 1996 undertecknade CL det särskilda avtalet.
13. I artikel 8 i det särskilda avtalet föreskrivs att stödmottagaren kan bli skyldig att återbetala gemenskapsmedel i enlighet med bland annat artikel 18.3 i ramavtalet.
14. Enligt artikel 11 i det särskilda avtalet är det luxemburgsk lag som skall tillämpas på ifrågavarande avtal och parterna har vidare åtagit sig att tillerkänna domstolen eller förstainstansrätten, beroende på tvistens art, i enlighet med artikel 238 EG, exklusiv behörighet att pröva alla tvister som avser ramavtalets giltighet, tolkning eller genomförande.
15. Den 26 november 1996 undertecknade CL och sökanden ett finansieringsavtal.
16. Genom finansieringsavtalet beviljade CL, i egenskap av ställföreträdare för kommissionen, i enlighet med artikel 2 i detta avtal en utbetalning till sökanden av ett räntefritt förskott, motsvarande ett högsta belopp på 53 362 euro, vilket utgjorde 50 procent av de ersättningsgilla kostnader som sökanden haft till följd av genomförandet av en genomförbarhetsundersökning av projektet i fråga. I artikel 3.1 i detta avtal preciserades att detta förskott kommer att utbetalas till sökanden i två efterföljande delposter på högst 32 017 euro respektive 21 345 euro inom ramen för de gränser som uppställts i avtalets bestämmelser och villkor.
17. De ersättningsgilla kostnaderna är enligt artikel 4 i finansieringsavtalet kostnader hänförliga till intern eller extern expertis som sökanden anslagit och använt för att genomföra genomförbarhetsundersökningen.
18. I artikel 6.2.3 i finansieringsavtalet föreskrivs att om de bestyrkande handlingar som CL tillställs varken godkänns av CL eller av kommissionen eller om det visar sig att en ersättningsgill kostnad uppenbarligen är orimlig i förhållande till kvaliteten och omfattningen på genomförbarhetsundersökningen, kan CL för kommissionens räkning kräva att alla eller en del av de medel som utbetalats till sökanden skall återbetalas.
19. I artikel 6.3 i finansieringsavtalet anges att om det visar sig att sökanden är oförmögen att faktiskt genomföra projektet inom den tidsfrist som fastställts för projektet kan det räntefria förskottet likväl omvandlas till ett stöd i utbyte mot att genomförbarhetsundersökningen överlämnas till kommissionen, som i ett sådant fall fritt får förfoga över densamma.
20. I artikel 9.1.1 i finansieringsavtalet föreskrivs en skyldighet för sökanden att uteslutande använda de medel som den tilldelas för att betala ersättningsgilla kostnader. I artikel 9.1.5 i avtalet föreskrivs en skyldighet för sökanden att möjliggöra och underlätta för kommissionens tjänstemän att vidta varje granskning, kontroll eller utvärdering som anses vara nödvändig och tillhandahålla dem alla handlingar och all information som de begär av sökanden.
21. Enligt artikel 14 i finansieringsavtalet är det luxemburgsk lag som skall tillämpas på avtalets giltighet, tolkning och genomförande.
22. I artikel 15 i avtalet föreskrivs att ”EG-domstolen har exklusiv behörighet att avgöra alla tvister som uppkommer i samband med finansierings[avtalet] eller till följd av detta”.
Bakgrund till tvisten
23. I enlighet med finansieringsavtalet utbetalade kommissionen den 20 januari 1997 ett belopp om 8 710 euro till CL avseende ersättningsgilla kostnader för genomförbarhetsundersökningen i projektet. Samma dag utbetalade dessutom kommissionen ett belopp på 32 017 euro i form av ett räntefritt förskott, motsvarande 60 procent av de ersättningsgilla kostnader för genomförbarhetsundersökningen som uppstått för CL.
24. Den 16 mars 1998 skickades genomförbarhetsundersökningen för projektet i fråga till kommissionen.
25. Kommissionen utbetalade den 15 december 1998 i enlighet med finansieringsavtalet ett belopp på 16 871 euro till CL i form av ett räntefritt förskott, vilket utgjorde de resterande 40 procenten av de ersättningsgilla kostnaderna för genomförbarhetsundersökningen som uppstått för CL.
26. Efter att ha noterat att det inte hade bildats ett sådant samriskföretag som avses i finansieringsavtalet, angav kommissionen, i en skrivelse av den 14 januari 2000, ställd till CL den 7 april samma år, att den accepterade att omvandla de räntefria förskotten som avsåg finansiering av genomförbarhetsundersökningen till ett stöd motsvarande ett belopp på 48 888 euro.
27. Genom telefax den 13 september 2002 underrättade kommissionen CL om att den hade för avsikt att genomföra en kontroll i sökandens lokaler för att särskilt kontrollera huruvida de kostnader som angetts för genomförbarhetsundersökningen verkligen hade anslagits och använts av sökanden i detta hänseende. Kommissionen begärde därför att CL skulle tillse att sökanden tillhandahöll bland annat de bestyrkande handlingarna i original. Kommissionen förtydligade dessutom att om sökanden inte efterkom dess krav förbehöll den sig rätten att kräva återbetalning av de medel som redan betalats ut.
28. Den 8 november 2002 genomförde kommissionen kontrollen i sökandens lokaler.
29. Genom telefax av den 13 november 2002 tillställde kommissionen CL en lista över de bestyrkande handlingar i original som inte hade överlämnats vid kontrollen och begärde att dessa skulle ges in senast den 15 december 2002. Kommissionen preciserade att om handlingarna inte gavs in inom den fastställda fristen förbehöll den sig rätten att kräva fullständig återbetalning av de medel som sökanden mottagit inom ramen för detta projekt.
30. Genom skrivelse av den 19 december 2002 och den 30 januari 2003 skickade sökanden vissa av de handlingar till kommissionen som den hade begärt att få ta del av.
31. Genom en skrivelse av den 8 juli 2002 ställd till CL (nedan kallad skrivelse av den 8 juli 2003), uppgav kommissionen dels att sökanden inte hade gett in alla de bestyrkande handlingar som begärts, dels att de ersättningsgilla kostnaderna för förberedelser inför genomförbarhetsundersökningen och själva genomförbarhetsundersökningen inte hade styrkts genom tillräckligt utförliga bevishandlingar och att sökanden därför inte hade visat att gemenskapsfinansieringen hade använts i enlighet med de syften som angetts i ansökan om finansiering. Kommissionen underrättade också CL om att samtliga belopp som utbetalats till sökanden för ”Facilité 2” inom ramen för projektet i fråga, nämligen 57 598 euro jämte ränta, det vill säga totalt ett belopp på 77 680, 97 euro, skulle återbetalas. Kommissionen bad härvid CL att informera sökanden om denna åtgärd och om skälen för densamma och uppgav dessutom att den skulle skicka sina instruktioner för överföring av de belopp som skulle återbetalas till gemenskapens finansiella konton när CL hade bekräftat att den erhållit beloppen. Kommissionen förtydligade dessutom att om återbetalningen inte gjordes inom två månader från och med datumet för denna skrivelse skulle CL underrätta kommissionen om de åtgärder som den har för avsikt att vidta för att verkställa återbetalningen.
32. CL begärde i skrivelse av den 11 juli 2003 att sökanden skulle återbetala de aktuella beloppen senast den 8 september 2003.
33. Sökanden skickade genom skrivelse av den 8 september 2003 ytterligare bestyrkande handlingar till kommissionen och bad denna att med hänsyn till dessa ompröva sin skrivelse av den 8 juli 2003.
34. Kommissionen underrättade CL i skrivelse av den 30 september 2003 (nedan kallad skrivelse av den 30 september 2003) att den vidhöll den ståndpunkt som den angett i skrivelsen av den 8 juli 2003, och påpekade särskilt att flera viktiga originalhandlingar inte hade getts in. Kommissionen bad därför CL att vidta åtgärder för att återkräva de belopp som skall återbetalas. Kommissionen angav vidare att om återbetalning inte har skett inom en månad från och med denna skrivelses datum skulle CL underrätta kommissionen om vilka åtgärder den har för avsikt att vidta för att verkställa återbetalningen.
35. CL begärde i skrivelse av den 6 oktober 2003 att sökanden skulle återbetala de aktuella beloppen senast den 30 oktober 2003.
36. CL informerade kommissionen genom skrivelse av den 5 november 2003 att den nu förfogade över det sammanlagda belopp som sökanden hade återbetalat.
Förfarande och yrkanden
37. Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 15 september 2003, väckt talan mot skrivelsen av den 8 juli 2003. Talan har registretats under målnummer T-314/03.
38. Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 november 2003, väckt talan mot skrivelsen av den 30 september 2003. Talan har registretats under målnummer T-378/03.
39. Till stöd för sin talan i de båda målen har sökanden anfört gemensamma grunder som avser ett åsidosättande av artikel 1 i rådets förordning nr 1 av den 15 april 1958 om vilka språk som skall användas i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EGT B 17, s. 385; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 14), att den preskripstionsfrist som anges i artikel 3 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT L 312, s. 1) inte har iakttagits, ett åsidosättande av kollegialitetsprincipen och att den som undertecknat skrivelserna av den 8 juli och den 30 september 2003 saknade behörighet, en uppenbart oriktig bedömning, avsaknad av rättslig grund, ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG och ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen. Sökanden har även till stöd för sin talan i målet T-314/03 anfört en grund som avser ett åsidosättande av kontradiktionsprincipen och rätten till försvar.
40. Kommissionen har, genom en särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 december 2003, i mål T-314/03 gjort en invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.
41. Kommissionen har, genom en särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 december 2003, i mål T-378/03 gjort en invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.
42. Genom ett beslut av den 20 januari 2004 av ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning förenades målen T-314/03 et T-378/03 vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet.
43. Sökanden yttrade sig över invändningen om rättegångshinder den 1 mars 2004, samma dag som det skriftliga förfarandet avseende talans upptagande till sakprövning avslutades.
44. Sökanden yrkar att förstainstansrätten skall
– ogiltigförklara de rättsakter som ingår i skrivelserna av den 8 juli och den 30 september 2003 (nedan kallade de omtvistade skrivelserna),
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
45. Kommissionen yrkar att förstainstansrätten skall
– avvisa talan i de båda målen,
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna
Rättslig bedömning
46. Det följer av artikel 114.1 i rättegångsreglerna att förstainstansrätten, på en parts begäran, kan pröva en invändning om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. I enlighet med artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt, om inte förstainstansrätten bestämmer annat.
47. Förstainstansrätten anser med hänsyn till handlingarna i målet att den har de uppgifter som den behöver för att avgöra ansökan och det saknas skäl att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
48. Kommissionen har till stöd för sin invändning om rättegångshinder i förvarande mål anfört att sökanden, genom att väcka talan med stöd av artikel 230 EG, har åsidosatt handläggningsreglerna, eftersom sökanden borde ha väckt talan i de båda målen med stöd av artikel 238 EG.
49. Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att de omtvistade skrivelserna ingår i ett avtalsrättsligt sammanhang som de inte kan skiljas ifrån, och de kan således inte klassificeras som administrativa beslut som ingår bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG, mot vilka en talan om ogiltigförklaring kan väckas vid gemenskapsdomstolarna i enlighet med artikel 230 fjärde stycket EG (förstainstansrättens beslut av den 3 oktober 1997 i mål T-186/96, Mutual Aid Administration Services mot kommissionen REG 1997, s. II-1633, punkterna 50 och 51, av den 9 januari 2001 i mål T-149/00, Innova mot kommissionen, REG 2001, s. II-1, punkt 28 och av den 25 november 2003 i mål T-85/01, IAMA Consulting mot kommissionen, REG 2003, s. II-0000, punkt 53).
50. Sökanden anser att det är möjligt att väcka en talan om ogiltigförklaring av de omtvistade skrivelserna med stöd av artikel 230 EG.
51. Sökanden har för det första framhållit att även om en skiljedomsklausul har införts i alla de tre avtal som är aktuella finns det inte något avtal som binder sökanden direkt till kommissionen. Eftersom domstolens eller förstainstansrättens behörighet grundas på en skiljedomsklausul som utgör ett undantag från allmänna rättsregler och följaktligen skall tolkas restriktivt (domstolens dom av den 18 december 1986 i mål 426/85, kommissionen mot Zoubek, REG 1986, s. 4057, punkt 11), kan skiljedomsklausuler endast göras gällande gentemot parterna i de avtal i vilka de ingår och inte mot tredje man.
52. Eftersom kommissionen och sökanden inte är avtalsparter i samma avtal kan kommissionen inte gentemot sökanden göra gällande en av de skiljedomsklausuler som är aktuella i förevarande fall. Den här föreliggande situationen skiljer sig nämligen från den som föranledde beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet IAMA Consulting mot kommissionen, i vilket en skiljedomsklausul hade införts i ett avtal som ingåtts mellan sökanden och kommissionen.
53. Sökanden anser också att det i beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet IAMA Consulting mot kommissionen förelåg helt andra faktiska omständigheter än dem som föreligger i förevarande fall. Det målet avsåg en talan som hade väckts av en avtalspart gentemot motparten, det vill säga kommissionen, och den avsåg i själva verket en begäran om att förstainstansrätten skulle förplikta kommissionen att fullgöra sina avtalsförpliktelser. Med hänsyn såväl till den förmånliga karaktären på den avtalsrättsliga tvisten som till undantaget avseende ”parallella förfaranden”, var det med rätta som talan om ogiltigförklaring som väckts av en av dessa avtalsparter avvisades.
54. Sökanden har anfört att förstainstansrätten i beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet Innova mot kommissionen nöjde sig med att konstatera att den i avsaknad av en skiljedomsklausul i ett avtal inte är behörig att avgöra en tvist som avser ett beslut som antagits av kommissionen om att häva ett sådant avtal i förhållande till dess motpart, vilken inte lagligen kan väcka talan om ogiltigförklaring av beslutet i fråga med stöd av artikel 230 EG i enlighet med undantaget avseende ”parallella förfaranden”.
55. Sökanden anser härvid att avsaknaden av ett avtalsrättsligt förhållande mellan sökanden och kommissionen borde medföra att förevarande talan om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning. Sökanden har uppgett att kommissionen inte kan ifrågasätta att sökanden inte har väckt förevarande talan med stöd av artikel 238 EG och samtidigt konstatera att det inte finns något avtalsförhållande mellan sökanden och kommissionen.
56. Sökanden har anfört att en enskild sökande, med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG, har rätt att väcka en talan mot ett beslut som ger upphov till ”tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att förändra dennes rättsliga ställning” (domstolens dom av den 11 november 1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639). Det har i rättspraxis godtagits att en skrivelse, som formulerats klart och entydigt, genom vilken kommissionen avslår en ansökan om finansiellt gemenskapsstöd, kan tas upp till sakprövning (förstainstansrättens beslut av den 28 april 1994 i de förenade målen T-452/93 och T-453/93, Pevasa och Inpesca mot kommissionen, REG 1994, s. II-229). Gemenskapsdomstolarna har likaså upptagit till sakprövning en ansökan om ogiltigförklaring av ett beslut om nedsättning av det totala beloppet för ett finansiellt gemenskapsstöd (förstainstansrättens dom av den 7 mars 1995 i de förenade målen T-432/93–T-434/93, Socurte m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-503).
57. Sökanden har anfört att de omtvistade besluten avser att återkräva det sammanlagda beloppet för de gemenskapsmedel som har utbetalats till sökanden och att det i dessa på ett uttryckligt sätt anges att det sammanlagda beloppet av medel som skall återbetalas avser ränta som beräknats på detta belopp. Kommissionen har i dessa skrivelser även ålagt sökanden att betala före ett viss datum.
58. Enligt sökanden framgår det härav att de omtvistade skrivelserna utgör rättsakter som ger upphov till tvingande rättsverkningar för sökanden, då de för det första innehåller ett krav på återbetalning av medel, för det andra medför en skyldighet att betala ränta och för det tredje innehåller ett krav på att sökanden skall betala inom en viss tidsfrist, varefter ett indrivningsförfarande kommer att inledas mot sökanden.
59. Sökanden har vidare påpekat att med hänsyn till att sökanden fullt ut har fullgjort sina avtalsrättsliga skyldigheter avser begäran om återbetalning en redan förvärvad rättighet. Begäran avser nämligen att från sökandens tillgångar ta tillbaka ett förskott som beviljats för finansiering av ett regionalt utvecklingsprojekt. Ett förskott som kommissionen den 14 januari 2000 omvandlade till ett slutgiltigt stöd.
60. Det är av dessa skäl som sökanden anser att den har rätt att väcka en talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten.
Förstainstansrättens bedömning
61. Kommissionens invändning om rättegångshinder består i att den anser att förevarande talan felaktigt har väckts med stöd av artikel 230 EG.
62. Förstainstansrätten erinrar om att enligt artikel 230 EG skall gemenskapsdomstolarna granska lagenligheten av de rättsakter som antas av institutionerna och som har rättsverkan i förhållande till tredje man.
63. Enligt fast rättspraxis avser denna behörighet endast de rättsakter som avses i artikel 249 EG och som institutionerna har antagit enligt de villkor som uppställs i fördraget (beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet Innova mot kommissionen, punkt 28, och förstainstansrättens beslut av den 10 juli 2002 i mål T-387/00, Comitato organizzatore del convegno internazionale mot kommissionen, REG 2002, s. II-3031, punkt 39).
64. De rättsakter som institutionerna antar och vilka ingår i ett rent avtalsrättsligt sammanhang som de inte kan skiljas ifrån ingår däremot inte, till följd av den karaktär de har, bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG, mot vilka en talan om ogiltigförklaring kan väckas vid gemenskapsdomstolarna med stöd av artikel 230 EG (beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, punkterna 50 och 51, i det ovan i punkt 49 nämnda målet Innova mot kommissionen, punkt 28, i det ovan i punkt 63 nämnda målet Comitato organizzatore del convegno mot kommissionen, punkt 39, och i det ovan i punkt 49 nämnda målet IAMA Consulting mot kommissionen, punkt 53).
65. Enligt rättspraxis har förstainstansrätten enligt artiklarna 225 och 238 EG endast behörighet att avgöra avtalsrättsliga tvister, som har anhängiggjorts vid den av fysiska och juridiska personer, med stöd av en skiljedomsklausul. I annat fall skulle den utvidga sin behörighet till att omfatta även andra tvister än dem som uteslutande förbehålls den enligt artikel 240 EG. Denna bestämmelse tillerkänner de nationella domstolarna behörighet att enligt allmänna rättsregler avgöra andra tvister i vilka gemenskapen är part (beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, punkt 47, i det ovan i punkt 49 nämnda målet Innova mot kommissionen, punkt 25, och i det ovan i punkt 63 nämnda målet Comitato organizzatore del convegno mot kommissionen, punkt 37).
66. I förevarande mål skall det därför prövas huruvida de omtvistade skrivelserna ingår bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG och avseende vilka en talan om ogiltigförklaring omfattas av gemenskapsdomstolarnas exklusiva behörighet enligt artikel 230 EG, eller huruvida de däremot är av avtalsrättslig art.
67. Förstainstansrätten konstaterar härvid att det rättsliga förhållande som är föremål för förevarande tvist ingår i ett avtalsrättsligt sammanhang.
68. I förordning nr 3906/89, i dess ändrade lydelse, vilken utgör grunden för PHARE-programmet, fastställs endast de allmänna villkoren för ekonomiskt stöd inom gemenskapen till förmån för de berörda länderna, särskilt de områden inom vilka åtgärder bör vidtas och formerna för detta stöd. I förordningen fastställs däremot inte några allmänna eller särskilda villkor för hur en specifik åtgärd skall finansieras av gemenskapen.
69. I meddelandet av den 22 februari 1991 föreskrivs uttryckligen att den gemenskapsfinansiering som beviljas enligt JOP-programmet skall administreras av ett nätverk av finansiella mellanhänder som i detta syfte ingår ett ”avtal” med kommissionen. Enligt meddelandet skall detta avtal innehålla ”villkoren för det uppdrag” som de finansiella mellanhänderna givits.
70. I förevarande mål har kommissionen och CL, i egenskap av finansiell mellanhand, ingått ett ramavtal i vilket de fastställde de allmänna villkoren för deras samarbete för att i länderna i Central- och Östeuropa främja investeringar genom bildandet av samriskföretag. Enligt bestämmelser i ramavtalet skall genomförandet av avtalet avseende ett specifikt projekt säkerställas, dels genom att ett särskilt avtal ingås mellan kommissionen och den finansiella mellanhanden, i vilket de särskilda villkoren för projektets finansiering fastställs, dels genom att ett finansieringsavtal ingås mellan den finansiella mellanhanden och stödmottagaren, i förevarande fall sökanden, i vilket villkoren för hur den finansiella mellanhanden, i egenskap av ställföreträdare för kommissionen, kan tilldela gemenskapsmedel avsedda att finansiera ersättningsgilla kostnader för projektet i fråga. Enligt finansieringsavtalet har sökanden en skyldighet att använda de tilldelade gemenskapsmedlen uteslutande för betalning av ersättningsgilla kostnader.
71. Det framgår härav att förhållandena mellan å ena sidan kommissionen och CL och å andra sidan CL och sökanden kan anses vara av avtalsrättslig natur, eftersom samtliga villkor som avser finansiering av det berörda projektet har fastställts i avtal som å ena sidan har ingåtts mellan kommissionen och CL, å andra sidan mellan CL, i egenskap av ställföreträdare för kommissionen, och sökanden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 11 februari 1993 i mål C‑142/91, Cebag mot kommissionen, REG 1993, s. I-553, punkterna 11–13 och förstainstansrättens dom av den 9 oktober 2002 i mål T-134/01, Hans Fuchs mot kommissionen, REG 2002, s. II-3909, punkterna 51–53).
72. Att sådana avtalsförhållanden är för handen bekräftas dessutom av att det i alla aktuella avtal har införts en klausul enligt vilken förstainstansrätten har exklusiv behörighet att pröva alla tvister som avser avtalens giltighet, tolkning eller genomförande. Klausulen får nämligen en rimlig innebörd endast om det föreligger ett avtalsförhållande mellan parterna (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 71 nämnda målet Hans Fuchs mot kommissionen, punkt 54).
73. Det kan konstateras att det mellan föremålet för förevarande tvist och bestämmelserna i avtalen i fråga finns ett direkt samband, eftersom tvisten avser en återbetalning av gemenskapsfinansiering som har fastställts i de omtvistade skrivelserna. Återbetalningen utgör, såsom det också framgår av bland annat artikel 18.3 i ramavtalet, artikel 8 i det särskilda avtalet och artikel 6.2.3 i finansieringsavtalet, en sanktion på grund av att sökanden inte har fullgjort sina skyldigheter vad gäller användningen av de medel som den tilldelats för att betala de ersättningsgilla kostnaderna och inlämnandet av bestyrkande handlingar som visar en sådan användning (se, för ett liknande resonemang, besluten i de ovan i punkt 49 nämnda målen Innova mot kommissionen, punkt 27, och IAMA Consulting mot kommissionen, punkt 44).
74. Trots att det rättsliga förhållande som utgör föremålet för denna talan ingår i ett avtalsrättsligt sammanhang, skall det konstateras att det vid förstainstansrätten inte har anhängiggjorts en talan med stöd av artikel 238 EG, utan i stället har en talan om ogiltigförklaring väckts med stöd av artikel 230 EG.
75. Detta framgår tydligt av ansökan genom vilken talan har anhängiggjorts.
76. Sökanden har nämligen rubricerat sitt agerande som en ”talan om ogiltigförklaring” och har, till stöd för att talan skall upptas till sakprövning, anfört bestämmelserna i artikel 230 EG och i huvudsak yrkat att förstainstansrätten skall fastställa att de rättsakter som påstås ingå i kommissionens skrivelser av den 8 juli respektive den 30 september 2003 – genom vilka kommissionen underrättade sökanden genom mellanhanden CL om skyldigheten att återbetala det sammanlagda beloppet för den gemenskapsfinansiering som sökanden erhållit inom ramen för det aktuella projektet – är rättsstridiga och därför ogiltigförklara dessa.
77. Det skall särskilt påpekas att sökanden inte vid något tillfälle till stöd för sin talan har åberopat artikel 238 EG eller de skiljedomsklausuler som införts i de aktuella avtalen. Sökanden har inte heller åberopat någon grund, anmärkning eller något argument som härrör från luxemburgsk rätt, vilken är den rätt som skall tillämpas på avtalen i fråga. Sökanden har i stället, såsom framgår av punkt 39 ovan åberopat ”grunder för ogiltigförklaring” avseende ett åsidosättande av gemenskapsregler till stöd för sitt påstående att det rättsakter som påstås ingå i skrivelserna är behäftade med brister som är utmärkande för administrativa rättsakter, såsom bland annat motiveringsbrist, avsaknad av rättslig grund och en uppenbart oriktig bedömning.
78. Sökanden har dessutom i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder uttryckligen bekräftat att förevarande talan inte har väckts med stöd av artikel 238 EG, utan endast med stöd av artikel 230 EG. Sökanden har till och med i detta avseende understrukit att dess talan i de båda målen inte kan väckas med stöd av artikel 238 EG. Sökanden anser nämligen att de skiljedomsklausuler som införts i avtalen i fråga endast kan göras gällande av parterna i de avtal i vilka klausulerna ingår. Sökanden anser dock att det i förevarande fall inte föreligger något avtalsrättsligt förhållande mellan sökanden och kommissionen.
79. Sökanden får därför här anses med stöd av artikel 230 EG begära att förstainstansrätten skall ogiltigförklara rättsakter som antagits av en gemenskapsinstitution. Rättsakter vilka, trots att de ingår i ett avtalsrättsligt sammanhang, enligt sökanden är av administrativ art.
80. Skrivelserna av den 8 juli och den 30 september 2003 kan emellertid inte på något sätt anses utgöra administrativa rättsakter.
81. Det finns nämligen inte något i dessa skrivelser som gör att det går att dra slutsatsen att kommissionen i förevarande fall har agerat inom ramen för sina offentligrättsliga maktbefogenheter. Kommissionen har i dessa skrivelser i huvudsak inskränkt sig till att, utifrån en tolkning av de faktiska omständigheterna och de relevanta bestämmelserna i de aktuella avtalen, underrätta sökanden, genom mellanhanden CL, om dess skyldighet att återbetala de gemenskapsmedel som den tilldelats inom ramen för projektet i fråga. Kommissionen har endast agerat inom ramen för de rättigheter och skyldigheter som följer av avtalen i fråga i enlighet med, vilket tidigare har konstaterats ovan i punkt 73, artikel 18.3 i ramavtalet, artikel 8 i det särskilda avtalet och artikel 6.2.3 i finansieringsavtalet, i vilka det föreskrivs en möjlighet för kommissionen att återkräva gemenskapsmedel av en stödmottagare när denne inte tillhandahåller de bestyrkande handlingar som är nödvändiga för att visa hur dessa medel har använts.
82. Denna slutsats vederläggs inte av den omständigheten att de mål som kommissionen eftersträvar genom att ingå de aktuella avtalen ingår i den uppgift av allmänintresse som ålagts kommissionen inom ramen för JOP-programmet (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovan i punkt 49 nämnda målet IAMA Consulting, punkt 51).
83. Det skall här framhållas att, i motsats till vad som gäller för beviljande av finansieringsansökningar genom strukturfonder som avses i artikel 159 första stycket EG, det krav på återbetalning som kommissionen har framställt i förevarande fall inte är grundat på bestämmelserna i en gemenskapsförordning i den mening som avses i artikel 249 EG, utan utgör, vilket redan har konstaterats ovan i punkterna 73 och 81, avtalsrättsliga villkor som har införts i de aktuella avtalen. Det är således felaktigt av sökanden att till stöd för att förevarande talan skall upptas till sakprövning anföra principer som fastställts av förstainstansrätten inom ramen för en talan om ogiltigförklaring av beslut som antagits av kommissionen avseende beviljande av strukturfonder.
84. De omtvistade skrivelserna omfattas följaktligen inte av kommissionens offentligrättsliga maktbefogenheter på ett sådant sätt att de kan bli föremål för verkställighet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 49 nämnda målet IAMA Consulting mot kommissionen, punkt 52). Det skall dessutom påpekas att i varje skrivelse ber kommissionen uttryckligen den finansiella mellanhanden att underrätta kommissionen om de åtgärder den har för avsikt att vidta för att betalningarna skall verkställas, för det fall sökanden inte betalar tillbaka medlen inom de förskrivna fristerna.
85. Det framgår av vad som ovan anförts att de omtvistade skrivelserna ingår i ett rent avtalsrättsligt sammanhang ifrån vilket de inte kan skiljas och att de till följd av sin karaktär inte ingår bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG, mot vilka en talan om ogiltigförklaring kan väckas vid gemenskapsdomstolarna med stöd av artikel 230 EG.
86. Denna slutsats kan inte heller omkullkastas av den omständighet som har anförts av sökanden, innebärande att den för att bevara sitt goda förhållande till CL inte ville att CL skulle komma i konflikt med kommissionen. En sådan omständighet, som följer av ett val som sökanden har gjort helt fritt av opportunistiska skäl med hänsyn till sina egna intressen, kan uppenbarligen inte medföra ett ifrågasättande av det förhållandet att de omtvistade skrivelserna inte går att skilja från det avtalsrättsliga sammanhang som de ingår i och leda till att deras karaktär förändras så att förstainstansrätten tillerkänns en behörighet att pröva en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG.
87. Eftersom de båda målen avser en talan om ogiltigförklaring, som väckts med stöd av artikel 230 EG, av rättsakter som är rent avtalsrättsliga, kan talan följaktligen inte upptas till sakprövning.
88. Förstainstansrätten har visserligen i fall där talan om ogiltigförklaring har anhängiggjorts vid rätten trots att tvisten egentligen varit av avtalsrättslig natur, gett talan en annan rättslig beteckning (förstainstansrättens dom av den 19 september 2001 i mål T-26/00, Lecureur mot kommission, REG 2001, s. II‑2623, punkt 38). Förstainstansrätten kan emellertid inte i förevarande fall ändra den rättsliga beteckningen, eftersom sökanden dels själv uttryckligen i sina inlagor har angett att förevarande talan inte har väckts med stöd av artikel 238 EG, dels, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna, inte ens i en kortfattad framställning har angett grunder, anmärkningar eller argument som härrör från ett åsidosättande av luxemburgsk rätt, vilket är den rätt som skall tillämpas på avtalen i fråga i enlighet med de skiljedomsklausuler som har införts i avtalen.
89. Av det ovan anförda följer att talan i de båda målen skall avvisas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
90. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan i de båda målen skall avvisas.
2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.