62012CP0092
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
föredraget den 28 mars 2012 (
1
)
Mål C-92/12 PPU
Health Service Executive
mot
S.C.
och
A.C.
(begäran om förhandsavgörande från High Court of Ireland (Irland))
”Förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande — Civilrättsligt samarbete — Förordning (EG) nr 2201/2003 — Behörighet samt erkännande och verkställighet av domar i förfaranden avseende föräldraansvar — Placering av barn på en institution i en annan medlemsstat som innebär frihetsberövande — Samtycke från den mottagande medlemsstaten — Verkställbarhetsförklaring”
I – Inledning
1.
Förevarande mål avser inom ramen för ett förfarande för brådskande mål om förhandsavgörande tolkningen av rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. (
2
)
2.
I artikel 56 i nämnda förordning regleras gränsöverskridande placering av barn på en institution eller i ett familjehem. High Court i Irland beslutade att placera ett barn som är 17 år (
3
) (S.C.) på en sluten institution i England. Det fanns inte någon lämplig enhet i Irland. Med hänsyn till barnets bästa kunde detta beslut inte skjutas upp i denna situation, varför S.C. omedelbart placerades på institutionen.
3.
High Court vill mot bakgrund av vad som anförts ovan inledningsvis få klarhet i huruvida en placering som innebär frihetsberövande som sker för att skydda barnet överhuvudtaget omfattas av förordningens tillämpningsområde. Med sina övriga frågor önskar High Court mot bakgrund av placeringens brådskande karaktär huvudsakligen få klarhet i huruvida ett beslut om placering av ett barn kräver en verkställbarhetsförklaring enligt artikel 28 i förordningen och vilka rättsverkningar det har i en annan medlemsstat innan en sådan verkställbarhetsförklaring. Den vill dessutom få klarhet i vilka krav som gäller på förfarandet för godkännande enligt artikel 56.2 i förordningen.
II – Tillämpliga bestämmelser
4.
Följande bestämmelser i förordning nr 2201/2003 är särskilt relevanta i förevarande fall:
”Artikel 1
Tillämpningsområde
1.   Denna förordning skall, oberoende av domstolstyp, tillämpas på civilrättsliga frågor om
…
b)
tillerkännande, utövande, delegering, upphörande eller begränsande av föräldraansvar.
2.   Frågorna enligt punkt 1 b kan bland annat röra
…
d)
placering av barnet i familjehem eller på en institution, ...”
”Artikel 28
Verkställbara domar
1.   En dom om utövande av föräldraansvar över ett barn, som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten och har delgivits, skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen på ansökan av part förklarats vara verkställbar där.
2.   I Förenade konungariket skall sådana domar dock verkställas i England och Wales, i Skottland eller i Nordirland först sedan domen på ansökan av part har registrerats för verkställighet i den delen av Förenade konungariket.”
”Artikel 56
Placering av barnet i en annan medlemsstat
1.   Om den domstol som är behörig i enlighet med artiklarna 8–15 avser att placera barnet på en institution eller i ett familjehem och denna placering skall ske i en annan medlemsstat, skall den i förväg samråda med centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet i den senare medlemsstaten, om den medlemsstaten föreskriver ingripande av en offentlig myndighet vid placering av barn inom landet.
2.   Beslutet om den placering som avses i punkt 1 får fattas i den anmodande medlemsstaten endast om den behöriga myndigheten i den anmodade staten har godkänt placeringen.
3.   Formerna för det samråd eller det godkännande som avses i punkterna 1 och 2 skall regleras av den anmodade medlemsstatens nationella lag.”
III – Bakgrund, frågorna och förfarandet vid domstolen
5.
S.C. är irländsk medborgare och var bosatt i Irland. High Court utövar vårdnaden om henne. S.C. placerades under Health Service Executives (den myndighet som har ansvar för barn som omhändertagits av myndigheterna i Irland, nedan kallad HSE) vård år 2000. S.C. har sedan dess placerats i familjehem eller på institutioner i Irland. HSE har numera hos den hänskjutande domstolen ansökt (
4
) om omhändertagande i säker enhet för terapeutiska och utbildningsändamål (
5
) i England, vilket inbegriper frihetsberövande. S.C. var tidigare placerad i en sluten enhet i Irland. S.C. hade nyligen vid flera tillfällen försökt att ta sitt liv. I Irland fanns ingen lämplig enhet. Motparter är S.C. och A.C., som är barnets mor.
6.
Den hänskjutande domstolen beviljade HSE:s ansökan den 2 december 2011 och beslutade att placera S.C. i en privat, sluten enhet i England för att skydda henne. Bortsett från S.C. har samtliga parter uttalat sig för placeringen i England, eftersom detta var mest förenligt med barnets bästa. Inledningsvis beslutades att placeringen skulle vara en månad och att den skulle omprövas varje månad och eventuellt förnyas.
7.
Eftersom det enligt den hänskjutande domstolen för barnets bästa krävdes att åtgärder vidtogs omedelbart flyttades S.C. genast efter domstolens beslut till en institution i England. I målet vid den nationella domstolen uppkommer frågor om huruvida placeringen är laglig och om dess upprätthållande. Genom beslut av den 16 februari 2012, som inkom till domstolen den 22 februari 2012, ställde High Court följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande:
1)
Omfattas en dom om omhändertagande av ett barn för en bestämd tidsperiod i en annan medlemsstat på en institution som tillhandahåller terapeutisk omvårdnad och utbildning av det materiella tillämpningsområdet för rådets förordning nr 2201/2003?
2)
Om svaret på fråga 1 är jakande, vilka skyldigheter följer då av artikel 56 i rådets förordning nr 2201/2003 vad gäller formerna för samråd och godkännande för att säkerställa effektivt skydd av det barn som ska omhändertas?
3)
När en domstol i en medlemsstat har förordnat om placering av ett barn under en bestämd tid på ett behandlingshem i en annan medlemsstat och har inhämtat godkännande från den staten i enlighet med artikel 56 i rådets förordning nr 2201/2003, är det då en förutsättning att domen om placering av barnet under en bestämd tid på ett behandlingshem i en annan medlemsstat erkänns och/eller förklaras verkställbar i denna andra medlemsstat för att placeringen ska kunna genomföras?
4)
Har en dom om placering av ett barn under en bestämd tid på ett behandlingshem i en annan medlemsstat, som den medlemsstaten lämnat godkännande till i enlighet med artikel 56 i rådets förordning nr 2201/2003, någon rättslig verkan i denna andra medlemsstat innan en förklaring om erkännande och/eller verkställbarhet meddelas efter avslutat förfarande för att erhålla en sådan förklaring?
5)
När en domstol genom dom förnyar förordnandet om placering av ett barn under en bestämd tid på ett behandlingshem i en annan medlemsstat enligt artikel 56 i förordning nr 2201/2003 för ytterligare bestämda tidsperioder, måste då godkännande från den andra medlemsstaten enligt artikel 56 i förordningen inhämtas varje gång förordnandet förnyas?
6)
När en domstol genom dom förnyar förordnandet om placering av ett barn under en bestämd tid på ett behandlingshem i en annan medlemsstat enligt artikel 56 i rådets förordning nr 2201/2003 för ytterligare bestämda tidsperioder, måste då varje sådan dom med förnyat förordnande erkännas och/eller verkställas i denna andra medlemsstat?
8.
Genom ett annat beslut av samma datum begärde den hänskjutande domstolen att EU-domstolen skulle avgöra målet enligt förfarandet för brådskande mål i enlighet med artikel 104b i domstolens rättegångsregler. Domstolen (andra avdelningen) beslutade den 29 februari 2012 att handlägga förevarande begäran om förhandsavgörande enligt förfarandet för brådskande mål.
9.
I det skriftliga förfarandet vid domstolen har HSE, S.C. (företrädd av sin förmyndare), A.C., den irländska regeringen samt kommissionen inkommit med yttranden. I det muntliga förfarandet den 26 mars 2012 deltog dessa parter och därutöver den tyska regeringen och Förenade konungarikets regering.
IV – Rättslig bedömning
A – Den första tolkningsfrågan: Det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 2201/2003
10.
High Court of Ireland vill inledningsvis få klarhet i om även en dom om placering av ett barn på en institution som tillhandahåller terapeutisk omvårdnad och utbildning som innebär frihetsberövande för att skydda henne från att skada sig själv omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 2201/2003.
11.
Det materiella tillämpningsområdet (ratione materiae) för förordningen regleras i artikel 1. Enligt artikel 1.1 b i förordning nr 2201/2003 ska förordningen, oberoende av domstolstyp, tillämpas på civilrättsliga frågor om tillerkännande, utövande, delegering, upphörande eller begränsande av föräldraansvar.
12.
Enligt artikel 2 punkt 7 omfattar föräldraansvar bland annat vårdnad, som enligt artikel 7 punkt 9 omfattar rätten att bestämma var barnet ska bo. Enligt artikel 2 punkt 8 är en person med föräldraansvar ”varje person som har föräldraansvar för ett barn.” Det saknar därför betydelse om, såsom i förevarande fall, föräldrarna inte har vårdnad.
13.
Enligt artikel 1.2 d omfattar civilrättsliga frågor avseende föräldraansvar bland annat placering av barnet i familjehem eller på en institution.
14.
Domstolen har redan slagit fast att begreppet civilrättsliga frågor för det första ska tolkas så, att det även kan omfatta åtgärder till skydd för barnet som enligt en medlemsstats lagstiftning är offentligrättsliga. (
6
) För det andra har domstolen slagit fast att omhändertagande av ett barn, som utgör en åtgärd till skydd för barnet, omfattas av tillämpningsområdet för denna förordning, trots att detta inte uttryckligen anges i förordningen. (
7
) Den intog i detta avseende uttryckligen samma ståndpunkt som en medlemsstat att beslutet om omhändertagande av ett barn under vissa omständigheter till och med kan medföra att barnet berövas sin frihet. (
8
) Domstolen har emellertid inte ännu prövat frågan huruvida en placering som även innebär frihetsberövande omfattas av tillämpningsområdet.
15.
Med begreppet institution som används i artikel 1.2 d i förordningen avses en enhet i vilken barn och ungdomar bor och omhändertas i pedagogiskt hänseende. Enligt allmänt språkbruk kan detta begrepp även omfatta enheter på vilka barn placeras för att skyddas, när denna placering innebär frihetsberövande.
16.
I artikel 1.3 regleras undantag från tillämpningsområdet för förordningen. Enligt punkt g gäller dessa inte för åtgärder som vidtas till följd av brottsliga gärningar som har begåtts av barn. Detta undantag tyder motsatsvis på att lagstiftaren även ansåg att sluten placering i princip omfattas av förordningen. Det kan enbart på så sätt förklaras att den ansåg det nödvändigt att fastställa att ungdomsstraffrättsliga sanktioner, till vilka frihetsberövande kan höra, inte omfattas av förordningen.
17.
I samma riktning går även Paul Lagardes (
9
) förklarande rapport om Haagkonventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn av den 19 oktober 1996 (nedan kallad 1996 års Haagkonvention). (
10
) Denna rapport kan med utgångspunkt från en tolkning av den historiska utvecklingen av förordning nr 2201/2003 och en systematisk tolkning av nämnda förordning vara vägledande för hur motsvarande bestämmelser i förordningen ska tolkas. Förordningens bestämmelser om vårdnad grundar sig nämligen på förarbetena till 1996 års Haagkonvention och motsvarar denna till stora delar, (
11
) även med avseende på bestämmelserna om tillämpningsområdet, som är föremål för tolkning här. (
12
)Bestämmelserna i förordningen och motsvarande konventionsbestämmelser bör även därför så långt som möjligt tolkas på samma sätt för att det inte ska ge olika resultat beroende på om det rör sig om ett fall som har samband med en annan medlemsstat eller med ett tredje land. (
13
)
18.
I Lagarde-rapporten betecknas åtgärder för placering av ett barn i familjehem eller på en institution som klassiska säkerhetsåtgärder. Dessa omfattas naturligtvis av konventionen såvida de inte uttryckligen undantas, såsom placering till följd av brottsliga gärningar som har begåtts av barn. (
14
) Konventionen avser skydd för barn, varför enbart ungdomsstraffrättsliga åtgärder bör vara undantagna. (
15
)
19.
Även inom ramen för förordningen ska varje beslut som avser föräldraansvar omfattas av förordningens tillämpningsområde om något undantag enligt artikel 1.3 inte är tillämpligt. (
16
) En sluten placering som sker för att skydda barnet från att skada sig självt eller döda sig självt och som syftar till terapeutiskt omvårdnad och utbildning omfattas således enligt förordningens ordalydelse, bakgrund och sammanhang av dess tillämpningsområde.
20.
Denna tolkning motsvarar även förordningens syfte som fastställs i skäl 5. (
17
) Enligt detta omfattar denna förordning alla avgöranden om föräldraansvar, inklusive åtgärder för att skydda barnet, för att säkerställa att alla barn behandlas lika.
21.
Om en sluten placering för att skydda barn kan krävas och syftet med förordningen är att säkerställa att alla barn behandlas lika med avseende på beslut om föräldraansvar kan det inte förklaras varför just beslut om sluten placering ska undantas från förordningens tillämpningsområde. Denna typ av placering ingriper slutligen starkast i de berördas grundläggande rättigheter. Det är just på detta känsliga område avgörande att domstols behörighet som enligt förordningen riktar sig efter barnets bästa (
18
) och erkännande och verkställighet av sådana domar regleras på ett enhetligt sätt.
22.
Genom att inbegripa detta område undviks även gränsdragningsproblem i enskilda fall. Olika former av placering kommer nämligen i allmänhet överlappa varandra. Den slutna placeringen kommer alltid att ske endast i sista hand och enbart under en period som är absolut nödvändig. Efter den slutna placeringen kommer barnet i förekommande fall emellertid att omhändertas i samma hem utan frihetsberövande. Så är även fallet i målet vid den nationella domstolen. S.C. ska enbart frihetsberövas så länge som detta är absolut nödvändigt men stanna i samma enhet efter det att beslutet luckrats upp. Enbart en bestämmelse enligt vilken beslut om alla typer av placering omfattas av en enhetlig bestämmelse om behörighet och erkännande kan vara ägnad att säkerställa barnets bästa. Om en placering på en institution som inbegriper frihetsberövande inte skulle omfattas av förordningens tillämpningsområde, så skulle detta kunna leda till att olika domstolar skulle vara behöriga beroende på vilken form av placering det rör sig om. Detta vore inte lämpligt.
23.
Den första tolkningsfrågan ska således besvaras så, att även ett beslut om omhändertagande av ett barn i en annan medlemsstat på en institution som inbegriper frihetsberövande och som fattats för att skydda barnet omfattas av det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 2201/2003.
B – Den andra tolkningsfrågan: Kravet att den behöriga myndigheten ska ha lämnat sitt godkännande på förhand
24.
Med den andra frågan vill den hänskjutande domstolen få klarhet i vilka skyldigheter som följer av artikel 56 i förordning nr 2201/2003 i samband med ett sådant omhändertagande vad gäller förfarandet för samråd och godkännande.
25.
Av uppgifterna i begäran om förhandsavgörande framgår det samband i vilket denna fråga uppkommer.
26.
Enligt uppgifter från den hänskjutande domstolen var det nämligen inte möjligt att utreda vilken myndighet i Förenade konungariket som är behörig för godkännandet enligt artikel 56.2 i förordningen. Official Solicitor och Central Authority for England and Wales (
19
) har inledningsvis vidarebefordrat den information som den privata enheten lämnat om att den kunde ta emot S.C. I en sanningsförsäkran som överlämnades till High Court uppgav en tjänsteman hos centralmyndigheten för England and Wales att den myndigheten inte var behörig myndighet i den mening som avses i artikel 56 och att det inte fanns någon behörig myndighet i den mening som avses i förordningen. Den hänskjutande domstolen har därför intrycket att enbart ett godkännande från den privata enhet på vilken S.C. skulle placeras förelåg och att denna enhet ska betraktas som behörig myndighet.
27.
På förfrågan under den muntliga förhandlingen gjorde Förenade konungarikets regering gällande att den enhet på vilken barnet placerades inte var en privat enhet. Hemmet tillhör staden Peterborough och förvaltas av denna och är därför en statlig enhet. En begäran om förhandsavgörande ska i princip besvaras på grundval av de fastställda faktiska omständigheter från vilka den hänskjutande domstolen utgår i sitt beslut om hänskjutande. För att ge ett användbart svar på den hänskjutande domstolens andra fråga ska mot bakgrund av de uppgifter som Förenade konungariket lämnat emellertid även frågan om godkännandet av den statliga institutionen uppfyller kraven i artikel 56.2 klargöras.
1. Hemmet som behörig myndighet
28.
Enligt artikel 56.2 får beslutet om placering av ett barn fattas i en annan medlemsstat endast om den behöriga myndigheten i den anmodade staten har godkänt placeringen. I artikel 56.1 regleras ett föregående samrådsförfarande. Om en domstol avser att placera ett barn utomlands, ska den i förväg samråda med centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten.
29.
Begreppet behörig myndighet i artikel 56.2 är en samlingsbeteckning för begreppet centralmyndighet eller behörig myndighet i artikel 56.1. Av den där använda formuleringen ”eller en annan behörig myndighet” följer nämligen att centralmyndigheten också ska betraktas som behörig myndighet.
30.
Denna tolkning finner även stöd i bakgrunden till bestämmelsen. I tidigare utkast till förordningen talades även i punkt 2 parallellt med de begrepp som används i punkt 1 om centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet. (
20
) Först i ett mycket sent skede i lagstiftningsprocessen bortföll begreppet centralmyndigheten i punkt 2. (
21
) Av handlingarna från rådets förhandlingar framgår inte heller att lagstiftaren genom att stryka begreppet centralmyndighet i punkt 2 avsåg att förändra innehållet.
31.
Enligt artikel 56 ska följaktligen antingen centralmyndigheten eller en annan materiellt behörig myndighet godkänna placeringen. Eftersom varje medlemsstat enligt artikel 53 ska fastställa en eller flera centralmyndigheter, kan det enligt det system som inrättats genom förordningen inte föreligga något fall i vilket det inte finns någon behörig myndighet i den mening som avses i artikel 56.2. (
22
) Enligt artikel 53 ska en centralmyndighet som inte är behörig översända ett meddelande till behörig (central)myndighet.
32.
Det återstår att pröva om behörig myndighet i den mening som avses i artikel 56.2 även kan avse privata eller statliga enheter på vilka barnet ska placeras.
33.
I artikel 56.3 föreskrivs visserligen att formerna för det samråd eller det godkännande som avses i punkterna 1 och 2 ska regleras av den anmodade medlemsstatens nationella lag. Frågan om även den privata enhet på vilken barnet ska placeras kan vara behörig myndighet i den mening som avses i artikel 56 är emellertid ingen fråga som avser formerna för godkännandet utan ett grundläggande beslut som avser själva godkännandet. Denna fråga får inte överlåtas åt den nationella lagstiftningen, utan måste på grund av en enhetlig tillämpning av unionsrätten fastställas autonomt i unionsrätten. (
23
)
34.
I den tyska språkversionen framgår redan av tillämpningen av begreppet myndighet klart att det krävs ett godkännande av ett offentligt organ. Även i andra språkversioner av förordningen används uttryck som tyder på att det godkännande organet ska vara av offentlig karaktär. I den franska versionen används ”autorité compétente” och i den engelska versionen ”competent authority”. I dessa språkversioner framgår kravet att ett offentligt organ ska delta klart i samband med den sista delen i artikel 56.1, i vilken det talas om ingripande av en offentlig myndighet (”autorité publique”, ”public authority”) i jämförbara nationella fall.
35.
Det följer således redan av ordalydelsen i artikel 56 att ett godkännande från den privata enhet på vilken barnet ska placeras inte räcker. Ordalydelsen om huruvida ett godkännande från det offentliga hemmet uppfyller kraven i artikel 56.2 är inte lika klar. En vid tolkning av begreppet myndighet kan även omfatta ett offentligt hem.
36.
Målet med kravet på godkännande bekräftar emellertid att godkännandet av det hem på vilket barnet ska placeras, oavsett om hemmet är privat eller offentligt, inte är ett giltigt godkännande i den mening som avses i artikel 56.2. Detta preciseras i Lagarde-rapporten avseende 1996 års Haagkonvention som i artikel 33.2 innehåller en bestämmelse som motsvarar bestämmelsen i artikel 56 i förordning nr 2201/2003 om placering av barn. Även denna innehåller ett krav på föregående godkännande från den mottagande staten. (
24
) I Lagarde-rapporten anges i detta avseende att ett föregående godkännande ska möjliggöra en reglering av villkoren för barnets uppehåll i den mottagande medlemsstaten på förhand, nämligen med avseende på de immigrationslagar som är tillämpliga där, (
25
) eller uppdelning av de kostnader som uppkommer genom verkställandet av placeringen. (
26
)
37.
Kravet på godkännande ska således säkerställa att samtliga frågor som kan uppkomma till följd av en placering i den mottagande medlemsstaten såvitt möjligt klargörs på förhand innan placeringen sker. Härmed ska det även för barnets bästa säkerställas att administrativa eller andra svårigheter som i värsta fall kan innebära att barnet måste återvända inte först blir relevanta vid en senare tidpunkt när barnet redan har placerats.
38.
En omprövning av den mottagande medlemsstaten av om placeringen skett för barnets bästa är inte förenlig med det system som inrättats genom förordningen. Denna prövning har slutligen redan gjorts av domstolen i den medlemsstat i vilken placeringen skett eller den domstol som anses vara behörig enligt förordningen. Myndigheterna i den mottagande medlemsstaten kan emellertid hänvisa till detta om enligt deras uppfattning svårigheter avseende deras ordre public kan uppkomma som enligt artikel 23 kan göras gällande mot erkännandet eller en verkställbarhetsförklaring av ett beslut om placering. Genom samråds- och godkännandeförfarandet har myndigheterna i den medlemsstat i vilken placering skett slutligen möjlighet att hänvisa till detta om problem uppkommer i samband med den enhet som valts ut i det konkreta fallet. Myndigheten i den mottagande medlemsstaten har nämligen i allmänhet bättre kännedom om hemmen i den mottagande medlemsstaten än domstolen i ursprungsmedlemsstaten. Kravet på godkännande avser slutligen att säkerställa att de behöriga myndigheterna i ett tidigt skede får kännedom om att ett barn ska omfattas av dess behörighet så att detta inte sker utan möjlighet till kontroll av offentliga organ.
39.
Syftet med kravet på godkännande uppnås inte om den privata enhet på vilken barnet ska placeras själv ska godkänna placeringen. Den privata enheten kan nämligen inte med bindande verkan uttala sig om administrativa aspekter av placeringen som den mottagande medlemsstaten senare måste följa. Denna aspekt av godkännandekravet kan visserligen uppfyllas av ett offentligt hem. Kontroll av problem med avseende på den enhet som i det konkreta fallet valts ut för placeringen talar emellertid även när det gäller ett offentligt hem mot att betrakta godkännandet av enheten som tillräckligt. Syftet med godkännandekravet kräver således att ett offentligt organ, som inte får vara själva hemmet, godkänner placeringen. Den omständigheten att ett hem förvaltas eller styrs av den behöriga myndigheten saknar betydelse. Det måste emellertid säkerställas att godkännandebeslutet är ett fristående beslut av den behöriga myndigheten. Den offentliga myndigheten kan och måste vid sitt beslut naturligtvis beakta den bedömning som det hem på vilket barnet ska placeras gjort. Denna bedömning får emellertid inte ersätta myndighetens godkännande.
40.
I förfarandet vid domstolen anförde Förenade konungariket att den behöriga myndigheten i den mening som avses i artikel 56.2 i England är den lokala myndighet inom vars behörighetsområde det hem på vilket barnet ska placeras ligger. (
27
) I förevarande fall är det Peterborough City Council.
41.
Av de handlingar som domstolen har tillgång till framgår att centralmyndigheten på begäran av den hänskjutande domstolen om ett godkännande enligt artikel 56.2 inledningsvis vidarebefordrat en skrivelse från gruppledaren i det hem på vilket barnet skulle placeras. I brevhuvudet på denna skrivelse angavs såväl City Council som hemmets namn. (
28
) Förenade konungariket förklarade det dubbla brevhuvudet med att hemmet förvaltades av Peterborough City Council. Av handlingarna i målet framgår emellertid också att centralmyndigheten i ett senare skede överlämnade den behöriga irländska myndigheten en annan mer precis skrivelse från hemmet på vars brevhuvud enbart hemmets namn angavs. (
29
)
42.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att slutgiltigt klargöra om ett beslut från Peterborough City Council förelåg i förevarande fall eller enbart ett beslut från det hem på vilket barnet skulle placeras.
2. Konsekvenser av avsaknaden av ett godkännande av den behöriga myndigheten
43.
Det ska i det följande därför undersökas vilka konsekvenser det får om det fastställs i målet vid den nationella domstolen att den behöriga myndigheten inte lämnat sitt godkännande.
44.
Enligt artikel 56.2 får beslutet om placering fattas endast om den behöriga myndigheten i den mottagande staten har lämnat sitt godkännande. Godkännande måste därför ha lämnats innan domstolen i ursprungsmedlemsstaten meddelar dom om placering. Den omständigheten att det i artikel 23 g föreskrivs att en dom om föräldraansvar inte ska erkännas eller förklaras vara verkställbar om förfarandet enligt artikel 56 inte har följts understryker att godkännandet är obligatoriskt.
45.
Jag håller därför i princip med kommissionen om att godkännandet är en förutsättning för domstolens dom om placering. Detta följer nödvändigtvis även av ovannämnda syfte med godkännandekravet. Det tidigare klargörandet av de skäl som talar mot placeringen syftar till att undvika situationer som i annat fall skulle kunna medföra att barnet måste återsändas.
46.
Det ska i ett undantagsfall som det förevarande, som karaktäriseras av centralmyndighetens motstridiga uttalanden, emellertid beaktas att godkännandet undantagsvis kan lämnas i efterhand. Den hänskjutande domstolen har slutligen gjort stora ansträngningar för att inhämta ett godkännande. Det förehöll sig inte heller på så sätt att ett godkännande överhuvudtaget inte hade lämnats, utan centralmyndigheten i Förenade konungariket hade inledningsvis vidarebefordrat ett godkännande men senare klargjort att den inte är behörig myndighet. Centralmyndigheten motsatte sig därmed emellertid inte placeringen. I denna situation skulle det inte vara förenligt med barnets bästa att än en gång genomföra hela förfarandet för placeringsbeslutet för att på nytt, efter ett giltigt godkännande och avsevärd tidsåtgång, besluta om placering.
47.
Det är således motiverat att i ett sådant undantagsfall när domstolen i den medlemsstat i vilken barnet ska placeras, trots sina ansträngningar enbart erhåller ett godkännande, som i efterhand visar sig vara otillräckligt i den mening som avses i artikel 56.2 i förordningen, tillåter att godkännande lämnas i efterhand. (
30
) Erkännandet av ett sådant snävt utrymme för godkännande i efterhand medför ingen risk för att godkännandekravet kringgås.
48.
Den behöriga myndigheten i Förenade konungariket ska vid sin prövning av godkännandet i efterhand i sin tur beakta att placeringen i Förenade konungariket även skedde utan tillräckligt godkännande på grund av de tvetydiga uttalanden som gjordes av centralmyndigheten i Förenade konungariket, som enligt artikel 53 ska sända vidare förfrågan till den behöriga myndigheten. Den omständigheten att barnets bästa beaktas torde därvid i förevarande fall leda till att godkännande i den mening som avses i artikel 56 i förordning nr 2201/2003 enbart får nekas då det föreligger mycket viktiga skäl som talar mot det.
3. Övriga krav vad gäller godkännandeförfarandet
49.
Den hänskjutande domstolen har i sin begäran om förhandsavgörande vid ett tillfälle även tagit upp frågan om den information som den hänskjutande domstolen måste överlämna till den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten för prövningen av godkännandet. Vissa parter har även yttrat sig över de andra krav som ska ställas på godkännandeförfarandet.
50.
Det kan i detta avseende fastställas att formerna för godkännandet enligt artikel 56.3 i förordningen ska regleras av den nationella lagen. Av effektivitetsprincipen följer emellertid att medlemsstaterna ska föreskriva klara regler och förfaranden för godkännandet enligt artikel 56 för att säkerställa rättssäkerhet och snabbhet. Enligt artikel 53 ska den centralmyndighet som inte är behörig sända vidare ett meddelande till den behöriga myndigheten. Det strider därför mot de förpliktelser som följer av förordningen att en centralmyndighet enbart upplyser en domstol i en annan medlemsstat som anmodar om godkännande att den inte är behörig utan att ange den behöriga myndigheten. Tidsförluster och oklarheter vid strävan att finna den behöriga myndigheten fördröjer nämligen placeringsbeslutet onödigt och strider således mot det mål som eftersträvas med förordningen att säkerställa barnets bästa.
51.
Ytterligare kommentarer vad gäller frågan om krav på godkännandeförfarandet följer av unionsrätten, till exempel avseende de handlingar som ska lämnas, krävs enligt min mening inte i förevarande förfarande. Det finns nämligen inget stöd för att dessa frågor faktiskt uppkommer i målet vid den nationella domstolen. Enligt övriga uppgifter i begäran om förhandsavgörande kan det enbart ifrågasättas om även en privat enhet kan vara behörig myndighet i den mening som avses i artikel 56.2. Domstolen ska inom ramen för ett förfarande för brådskande mål med en möjlighet för medlemsstaterna att delta uteslutande i den muntliga förhandlingen (
31
) vara försiktig vid bedömningen av huruvida frågorna är relevanta.
52.
Frågan när man får avstå från ett godkännande enligt artikel 56.2 enligt artikel 56.1 ska inte heller klargöras inom ramen för förevarande mål. Enligt artikel 56.1 bortfaller samrådsskyldigheten när det i den medlemsstat i vilken placeringen ska ske för jämförbara placeringar av barn inom landet inte föreskrivs ingripande av en offentlig myndighet. I artikel 56.2 föreskrivs inte ett jämförbart undantag från kravet på godkännande. Av förordningen framgår inte klart om även, framför allt vid placeringar i hem, kravet på godkännande bortfaller på samma sätt som kravet på samråd i punkt 1 när det för placeringar av barn inom landet inte föreskrivs ingripande av en offentlig myndighet. I samband med placeringar i ett hem, om det överhuvudtaget är tänkbart, att en sådan kan ske enligt lagstiftningen i en medlemsstat utan ingripande av en offentlig myndighet, anser jag att det inte är godtagbart att avstå från kravet på godkännande. Detta torde inte heller ha varit avsikten med förordningen, i annat fall hade i vart fall, liksom för placering i familjehem enligt punkt 4, en skyldighet att informera den behöriga myndigheten föreskrivits.
53.
I förevarande fall föreskrivs i Förenade konungarikets lagstiftning emellertid, såsom framgår av en fråga som riktats till Förenade konungariket, ingripande av en offentlig myndighet eller en domstol för en placering av barn inom landet som är jämförbar med den aktuella placeringen. Annat var inte heller att vänta beträffande sluten placering.
4. Slutsats i denna del
54.
Den andra frågan ska således besvaras så att godkännandet enligt artikel 56.2 i förordning nr 2201/2003 ska lämnas av en offentlig myndighet innan beslut om placering fattas. Ett godkännande av den enhet på vilken barnet ska placeras räcker inte. Om det i efterhand visar sig att den domstol som ska besluta om placeringen trots sina ansträngningar inte erhåller något godkännande av den behöriga myndigheten och detta beror på centralmyndighetens tvetydiga och otillräckliga uttalanden, kan ett godkännande lämnas i efterhand, utan att ett nytt placeringsbeslut behöver fattas.
C – Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan
55.
Med den tredje frågan vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida ett beslut om att mot barnets vilja placera ett barn i ett slutet hem i en annan medlemsstat kan förklaras verkställbart i den mottagande medlemstaten innan barnet placeras. Syftet med den fjärde frågan är att få klarhet i vilka rättsverkningar ett sådant placeringsbeslut har i den mottagande medlemsstaten före en verkställbarhetsförklaring.
1. Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning
56.
Av begäran om förhandsavgörande framgår att S.C. redan hade placerats i den slutna enheten i England, trots att placeringsbeslutet inte hade förklarats verkställbart där. Eftersom placeringen redan har skett, kan det beträffande den tredje tolkningsfrågan inte längre vara avgörande om en verkställbarhetsförklaring måste föreligga innan den faktiska placeringen sker. Av de uppgifter som Förenade konungariket lämnat i förfarandet vid domstolen framgår dessutom att det irländska placeringsbeslutet, på begäran av HSE, registrerats i England den 8 mars 2012 och därmed förklarats vara verkställbart. Det kan därför ifrågasättas huruvida de båda frågorna är relevanta och därmed kan tas upp till sakprövning.
57.
Tidsfristen för överklagande av verkställbarhetsförklaringen har emellertid inte löpt ut ännu. Så länge är den fjärde frågan i vart fall fortfarande relevant. Eftersom den hänskjutande domstolen därutöver har beslutat om interimistisk placering under fyra veckor, är frågan om rättsverkningarna av ett sådant beslut under hela den period under vilken S.C. placeras innan ett exekvaturförfarande avslutas relevant för följande beslut. Den hänskjutande domstolen vill framför allt få klarhet i huruvida dess beslut utan verkställbarhetsförklaring, för det fall att S.C. flyr från hemmet, kan läggas till grund för åtgärder som vidtas av offentliga myndigheter genom vilka barnet återförs till hemmet. Frågan om ett placeringsbeslut som det i målet vid den nationella domstolen kräver en verkställbarhetsförklaring är därför fortfarande relevant för den hänskjutande domstolen och kan således tas upp till sakprövning. Jag kommer i det följande att pröva detta.
2. Kravet på en verkställbarhetsförklaring
58.
I artikel 21 i förordning nr 2201/2003 fastställs principen att en dom som har meddelats i en medlemsstat automatiskt ska erkännas i de andra medlemsstaterna.
59.
Verkställbarhetsförklaringen regleras i artikel 28 i förordningen. Enligt denna artikel ska en dom om utövande av föräldraansvar över ett barn, som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten och har delgetts, verkställas i en annan medlemsstat sedan domen på ansökan av part förklarats vara verkställbar där. När det gäller Förenade konungariket äger enligt artikel 28.2 i förordningen i stället för en verkställbarhetsförklaring en registrering rum i England och Wales, i Skottland eller i Nordirland, beroende på var beslutet ska verkställas. Härav framgår inte att det föreligger en innehållsmässig skillnad i förhållande till en verkställbarhetsförklaring.
60.
Ett beslut om placering i ett slutet hem är, såsom anförts ovan, ett beslut om föräldraansvar. Den omständigheten att det omtvistade placeringsbeslutet är av interimistisk karaktär medför inte heller en annan kvalificering. (
32
) Det är också verkställbart på så sätt att det har ett innehåll som kan verkställas. (
33
) Den hänskjutande domstolen har genom sin dom nämligen förelagt att S.C. ska placeras i en sluten enhet. (
34
)
61.
Förfarandet som avser en verkställbarhetsförklaring (”exekvaturförfarandet”) är förfarandet för verkställighet med tvång av utländska exekutionstitlar. (
35
) Verkställbarhetsförklaringen eller registreringen i förhållande till automatiskt erkännande enligt artikel 21 i förordningen krävs följaktligen enbart när ett beslut ska verkställas. Verkställighet innebär att innehållet i ett beslut verkställs med statligt tvång.
62.
I målet vid den nationella domstolen har barnet motsatt sig domstolens dom i vilket sluten placering anordnats. För att genomföra placeringen krävs därför verkställighetsåtgärder. Detta bekräftas av den faktiska omständigheten att S.C. överförts från Irland till det engelska hemmet. Medarbetare vid myndigheten och tjänstemän hos den irländska polisen flög med S.C. till London där de emottogs av den brittiska polisen, som med hjälp av ett privat företag transporterade dem till enheten. Hon har sedan dess kvarhållits på hemmet mot sin vilja och berövats friheten.
63.
Den hänskjutande domstolen har dessutom anfört att om S.C. skulle fly från den slutna enheten så skulle hjälp behövas från myndigheterna i Förenade konungariket för att till hennes skydd och mot hennes vilja med tvång återföra S.C. till enheten. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende anfört att S.C. ska delta i utflykter vid enheten så snart som detta är rimligt ur pedagogisk synvinkel. Deltagandet i dessa utflykter är av avgörande betydelse för att kunna genomföra programmet med framgång, trots att detta innebär en ökad risk för flykt.
64.
Alla dessa åtgärder som innebär att friheten berövas eller begränsas utgör en tillämpning av direkt tvång för att verkställa placeringsbeslutet.
65.
Härvid rör det sig inte i samtliga nationella rättsordningar om klassiska civilrättsliga åtgärder för verkställande. Såsom domstolen vid tolkningen av tillämpningsområdet för förordningen utgår från en vid tolkning och även inbegriper offentligrättsliga åtgärder (
36
) ska parallellt även en vid tolkning tillämpas vid definitionen av verkställighetsåtgärder som förutsättning för nödvändigheten av en verkställbarhetsförklaring. Artikel 47.1 i förordningen, i vilken det fastställs att verkställighetsförfarandet ska regleras av lagen i den verkställande medlemsstaten utgör inte heller hinder mot en självständig unionsrättslig tolkning av begreppet verkställighet. I förevarande fall rör det sig nämligen inte om frågor om verkställighetsförfarandet utan om att fastställa de omständigheter som medför att ett verkställbarhetsförfarande krävs. Detta måste gälla enhetligt för hela unionsområdet.
66.
Med verkställbarhet avses statligt eller statligt bemyndigat verkställande av ett beslut om föräldraansvar.
67.
Mot bakgrund av ovanstående krävs i princip en verkställbarhetsförklaring för att gentemot ett barn med tvång genomföra ett beslut om sluten placering av detta.
68.
Den hänskjutande domstolen och samtliga parter i målet vid den nationella domstolen har uttryckt sin oro över den tidsförlust som genomförandet av ett exekvaturförfarande innebär. De har betonat de särskilda krav på skyndsamhet som karakteriserar tvisten i målet vid den nationella domstolen. I brist på alternativa placeringsmöjligheter i Irland kom enbart en placering i England i fråga och denna kunde inte skjutas upp ytterliga på grund av den aktuella faran för självdestruktiv handling. Det har således anförts att genomförandet av en placering utomlands på grund av den brådskande karaktären och barnets bästa inte får villkoras av verkställbarhetsförklaringen. Effektiviteten av en gränsöverskridande placering äventyras av kravet på en verkställbarhetsförklaring.
69.
De praktiska problem vid genomförandet av en sådan brådskande gränsöverskridande placering av ett barn som den hänskjutande domstolen har tagit upp föreligger. Jag kan därför förstå de farhågor som parterna i målet hyser. Fall av gränsöverskridande placering av barn kännetecknas också ofta av att de är särskilt brådskande.
70.
I artikel 31.1 i förordning nr 2201/2003 föreskrivs visserligen att beslutet om verkställbarhetsförklaring ska fattas snarast. På förfrågan anförde Förenade konungarikets regering att detta beslut även kan fattas inom en vecka. I artikel 33.5 föreskrivs emellertid en frist på en eller två månader för ansökan om ändring av en verkställbarhetsförklaring.
71.
Den omständigheten att det föreligger särskild skyndsamhet kan emellertid inte i sig leda till att verkställighetsåtgärder i en annan medlemsstat kan grundas på ett beslut om sluten placering utan att detta har förklarats verkställbart.
72.
I förordning nr 2201/2003 anges uttryckligen att en verkställbarhetsförklaring på grund av den brådskande karaktären inte är nödvändig för två typer av beslut, dels för beslut om umgänge, (
37
) dels för beslut om återlämnande av ett barn som bortförts. (
38
) Ett intyg som i dessa fall måste åtfölja domen för att exekvaturförfarandet ska kunna bortfalla ersätter i viss mån verkställbarhetsförklaringen. Genom detta intyg styrker den dömande domstolen att de krav som föreskrivs i förordningen, till vilka framför allt kravet att ett barn ska höras, har beaktats.
73.
Av avskaffandet av exekvaturförfarandet för de sistnämnda konkreta beslutsformerna med införande av ett intyg kan e contrario slutsatsen dras att exekvaturförfarandet med avseende på andra beslut om föräldraansvar utan undantag även ska genomföras i brådskande fall. Om man med avseende på placeringsbeslut på grund av den brådskande karaktären också skulle avstå från detta så skulle inte ens ett intyg från den dömande domstolen vara tillgängligt som ersättning.
74.
Verkställighet utanför den stat där domen meddelades utan tidigare verkställbarhetsförklaring skulle i det fallet även ge upphov till avsevärda praktiska problem. De verkställande nationella myndigheterna kommer knappt kunna bedöma en utländsk dom som överlämnats till dem och framför allt inte kunna pröva villkoren för att fastställa om domen är verkställbar eller bestämma dess natur och omfattningen av verkställigheten. För att undanröja sådana osäkerheter har förfarandet för verkställbargetsförklaring fastställts i förordningen. Det är inte uppenbart att dessa praktiska svårigheter som verkställighet utan verkställbarhetsförklaring innebär föreligger i tvisten i målet vid den nationella domstolen på grund av de berörda rättsordningarna liknar varandra och användningen av samma språk. Samma fråga om huruvida en verkställbarhetsförklaring krävs kan naturligtvis även uppkomma i sådana situationer där de verkställande myndigheterna skulle ställas inför verkställandet av en för dem helt främmande exekutionstitel.
75.
Den brådskande karaktären kan således inte motivera ett undantag från kravet på en verkställbarhetsförklaring.
76.
S.C.:s förmyndare har anfört ytterligare ett argument mot en verkställbarhetsförklaring av den omtvistade domen. Enligt förmyndaren föreskrivs inte allmänt i förordningen att en tvångsåtgärd gentemot ett barn kräver en verkställbarhetsförklaring. En sådan krävs enbart för genomförandet av ett beslut med tvång gentemot vuxna. I tvisten i målet vid den nationella domstolen har emellertid såväl HSE som S.C.:s mor, som deltar i förfarandet, lämnat sitt samtycke till placeringen. Den tyska regeringen har framfört liknande argument under förhandlingen. Den anser att åtgärder för genomförande av ett beslut mot ett barns vilja inte utgör verkställighet.
77.
Det klassiska fallet som man tänker på vid verkställighet av beslut om föräldraansvar är säkerligen det i vilket en förälder vill verkställa ett beslut gentemot den andra föräldern. Enligt förordningen omfattas emellertid även beslut om placering av barn av dess tillämpningsområde. I förordningen finns inget stöd för att dessa beslut, i den mån de måste genomföras mot barnets vilja, inte omfattas av kravet på en verkställbarhetsförklaring.
78.
Den hänskjutande domstolen har förvisso i det intyg som ska utfärdas enligt artikel 39 i förordningen angett centralmyndigheten och Peterborough City Council som motparter i verkställighetsförfarandet. Förmyndaren anser därför att domen inte innehåller något föreläggande att vidta åtgärder eller förbudsföreläggande mot barnet är övertygande, utan att den i stället riktar sig mot det hem på vilket placeringen ska ske. Beslutet om placering innehåller däremot ett föreläggande till S.C. att acceptera överföringen till och vistelsen på hemmet.
79.
Genomförandet av ett beslut om sluten placering med tvång berör för övrigt rätten till frihet som garanteras genom de grundläggande rättigheterna för den person som ska placeras och som enligt artikel 6 i stadgan om de grundläggande rättigheterna tillerkänns ”var och en” och således även en minderårig. (
39
) Ståndpunkten att genomförandet av ett beslut om placering med tvång gentemot ett barn inte kräver en verkställbarhetsförklaring skulle innebära att verkställighetsåtgärder mot barnet inte kräver den rättsliga grund, som i princip föreskrivs för verkställighet och som motiverar ingrepp i friheten, i form av en verkställbarhetsförklaring, genom vilken en utländsk dom upptas i rättsordningen i den stat där verkställighet ska ske. Barnet skulle således enbart vara ett rättsobjekt vid utövandet av statligt tvång.
80.
En sådan uppfattning är inte förenlig med de grundläggande rättigheter som barnet har. Av skäl 33 i förordningen framgår emellertid att förordningen står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i stadgan om de grundläggande rättigheterna och särskilt syftar till att säkerställa respekt för barnets grundläggande rättigheter enligt artikel 24 däri. (
40
)
81.
En placering som inbegriper frihetsberövande, såsom den som är föremål för förevarande beslut om föräldraansvar, och genomförandet av denna med tvång, utgör en särskilt allvarlig kränkning av barnets rättigheter. Om man skulle utgå från att en verkställbarhetsförklaring inte skulle vara nödvändig i förevarande fall så skulle tvångsåtgärderna för att genomföra beslutet om placering enbart grunda sig på verkan av erkännandet av domen enligt artikel 21 i förordningen. Detta skulle, såsom kommissionen med rätta anfört, dessutom belasta barnet eller dess förmyndare med uppgiften att enligt artikel 21.3 begära att få fastställt att domen om placering inte ska erkännas för att undanröja verkställighetsåtgärdernas rättsliga grund. I en sådan situation tillvaratas inte barnets intresse i tillräcklig omfattning.
82.
I artikel 20 i FN:s konvention om barnets rättigheter betonas också att ett barn som tillfälligt eller varaktigt förflyttas från sin familj har rätt till särskilt skydd och stöd från staten.
83.
I förfarandet för verkställbarhetsförklaring prövar en domstol ex officio inom ramen för exekvaturprövningen huruvida det enligt artikel 23 i förordningen föreligger skäl för att vägra erkännande. Hit hör utöver iakttagande av det förfarande som föreskrivs i artikel 56 särskilt ordre public, som regleras i artikel 23 a med explicit hänvisning till barnets bästa. I detta sammanhang ska särskilt även skälet för att vägra erkännande på grund av att barnet inte har hörts enligt artikel 23 b betonas.
84.
I samband med antagandet av förordning nr 2201/2003 enades man om vissa enhetliga förfarandestandarder, såsom det principiella bibehållandet av kravet på verkställbarhetsförklaring. Detta skedde även för att skydda parterna. Det skulle inte ha varit förenligt med förordningen att förvägra minderåriga motparter till vilka beslut om sluten placering riktats dessa förfarandestandarder på grund av att de är minderåriga.
85.
Godkännandeförfarandet enligt artikel 56.2 i förordningen kan inte ersätta verkställbarhetsförklaringar. Detta framgår inledningsvis av placeringen av artikel 56 i förordningen som ingår i kapitlet om samarbete mellan centralmyndigheter och inte i kapitlet om erkännande och verkställighet. Båda förfarandena tjänar därutöver olika syften. Såsom anförts ovan syftar godkännandet till att klargöra olika administrativa svårigheter som kan utgöra hinder mot en gränsöverskridande placering innan beslutet om placering fattas. Verkställbarhetsförklaringen syftar däremot till att möjliggöra verksställighet med tvång av placeringsbeslut. Förordningen innehåller inte några konkreta uppgifter om den konkreta utformningen av godkännandeförfarandet. Detta ska enligt artikel 56.3 i stället regleras i den nationella lagstiftningen. Godkännandet kan inte heller av det skälet utgöra en tillräcklig ersättning för det exekvaturförfarande som regleras i förordningen i detalj.
86.
Ett beslut om sluten placering av ett barn kräver därför en verkställbarhetsförklaring även när beslutet ska verkställas gentemot barnet.
3. Slutsats i denna del
87.
Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Ett beslut om sluten placering av ett barn kräver en verkställbarhetsförklaring enligt artikel 28 i förordning nr 2201/2003 om åtgärder som vidtas av de offentliga myndigheterna för genomförande av beslutet ska vidtas på grundval av detta i en annan medlemsstat.
4. Överväganden kring den extraordinära brådskande karaktären
88.
Situationen i förevarande fall kännetecknades av sin extraordinära brådskande karaktär på grund av faran för självdestruktivt handlande och avsaknaden av lämpliga placeringsalternativ i Irland. Av det skälet vill jag i det följande kort göra några observationer beträffande den fråga som diskuterades under förhandlingen om vilka möjligheter som kan finnas för att finna en pragmatisk lösning i fall av gränsöverskridande placering av särskild brådskande karaktär.
89.
En möjlighet skulle kunna vara att domstolarna i England i förevarande fall på grundval av artikel 20.1 i förordningen fram till dess att exekvaturförfarandet avslutas beslutar om interimistiska åtgärder för att genomföra placeringen. Detta är också det tillvägagångssätt som engelska High Court har valt.
90.
För artikel 20 i förordning nr 2201/2003 måste tre kumulativa villkor vara uppfyllda. För det första ska de berörda åtgärderna enligt punkt 1 vara brådskande, för det andra ska de vidtas med avseende på personer som befinner sig i en medlemsstat där de domstolar som vill grunda sig på artikel 20 har sitt säte och för det tredje ska de vara tillfälliga i den mening som avses i punkt 2, det vill säga de ska upphöra att gälla när den domstol som är behörig att pröva målet i sak har ”vidtagit åtgärder”. (
41
)
91.
Villkoret att åtgärden ska vara brådskande är utan tvekan uppfyllt i förevarande fall. Det andra villkoret att personen ska befinna sig i den stat där domstolen är belägen är också uppfyllt i förevarande fall. Enligt min mening får barnet i ett särskilt brådskande fall inledningsvis även överföras till en annan medlemsstat genom nationella åtgärder för genomförande av placeringsbeslutet för att därigenom fram till dess att exekvaturförfarandet avslutats där skapa förutsättningar för en interimistisk placering enligt artikel 20. För att säkerställa en samordning av åtgärder till skydd för barnet kan och måste domstolarna i ett sådant fall kontakta varandra i förväg enligt artikel 55 c.
92.
De flesta parter i målet har mot ett tillvägagångssätt enligt artikel 20 invänt att det därvid inte är den domstol som enligt förordningen är behörig som ska fatta beslut. I artikel 20.2 föreskrivs att de interimistiska åtgärderna ska upphöra att gälla när den domstol som är behörig att pröva målet i sak har vidtagit en åtgärd. I förevarande fall har den domstol som är behörig att pröva målet i sak redan meddelat dom och frågan är enbart huruvida denna redan har rättsverkan.
93.
Under förhandlingen har det därför som alternativ till åtgärder som vidtas enligt artikel 20 i förordningen diskuterats om verkställighet kan grundas redan på verkställbarhetsförklaringen, innan fristen för att överklaga exekvaturen löpt ut eller överklagandeförfarandet avslutats. Detta skulle innebära att verkställighetsåtgärder, så snart som den behöriga domstolen enligt artikel 31.1 förklarat att domen får verkställas, kan vidtas på grundval av denna förklaring. Ett överklagande medför i det fallet inte att genomförandet skjuts upp. Enligt artikel 31.1 i förordningen ska verkställbarhetsförklaringen meddelas snarast. I England ska detta kunna ske inom några få dagar.
94.
Av den lagstiftning som Förenade konungarikets regering anfört och det skriftliga svaret på domstolens fråga framgår emellertid att verkställighetsåtgärder fram till utgången av den frist som föreskrivs i förordningen för överklagandet mot verkställbarhetsförklaringen enligt den engelska lagstiftningen inte får vidtas på grundval av den utländska domen. (
42
)
95.
Frågan uppkommer därför om det enligt förordningen i ett fall som det förevarande krävs att verkställighetsåtgärder under vissa omständigheter måste kunna vidtas även om verkställbarhetsförklaringen ännu inte vunnit laga kraft enligt den nationella lagstiftningen.
96.
Förordning nr 2201/2003 innehåller visserligen inte någon bestämmelse som är jämförbar med den i artikel 47 i förordning nr 44/2001 (nedan kallad Bryssel I-förordningen). (
43
) Enligt den sistnämnda förordningen kan verkställighet mot säkerhet uttryckligen ske innan exekvaturförfarandet avslutats.
97.
En tolkning enligt vilken verkställighetsåtgärder kan vidtas direkt då exekvatur föreligger strider inte mot förordningens ordalydelse. I artikel 28.1 i förordningen föreskrivs nämligen att en dom om utövande av föräldraansvar över ett barn ska verkställas sedan domen förklarats vara verkställbar där. Genom domstolens avgörande enligt artikel 31 föreligger en verkställbarhetsförklaring. Den omständigheten att en ansökan om ändring av verkställbarhetsförklaringen görs enligt artikel 33 medför enligt ordalydelsen i förordningen ingen annan bedömning.
98.
Vid tolkningen och tillämpningen av förordningen bör man mot bakgrund av artikel 24 i stadgan om de grundläggande rättigheterna främst orientera sig efter barnets bästa. Det kan av hänsyn till barnets bästa vara nödvändigt att i fall av gränsöverskridande placeringar av extraordinärt brådskande karaktär tillåta en flexibel lösning för den period under vilken exekvaturförfarandet varar om det gränsöverskridande placeringsbeslutet i annat fall inte kan uppfylla sitt syfte på grund av den tid som gått.
99.
Mot den bakgrunden att barnets bästa ska beaktas på bästa sätt och säkerställas talar för verkställighet med exekvatur att den dom som meddelats av den domstol som är behörig enligt förordningen härigenom ska genomföras i stället för att man tillämpar de åtgärder som en sekundärt tillämplig domstol vidtagit skyndsamt under den period som ska överbryggas. I förordningen föreskrivs att domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist är behörig i första hand, eftersom man kan utgå från att dessa på grund av närheten till barnet kommer att fatta ett mer ändamålsenligt beslut. (
44
) Genom verkställbarhetsförklaringen har det dessutom redan avgjorts i domstol att verkställighet av en exekutionstitel kan ske i den mottagande medlemsstaten.
100.
Visserligen skulle omedelbar verkställighet av placeringsbeslutet om omhändertagande innebära att placeringen var ett faktum för den återstående tiden av förfarandet för ändring enligt artikel 33 i förordningen, eftersom den behöriga domstolens beslut oåterkalleligen skulle verkställas, åtminstone för den tidsperioden. I det aktuella fallet ska dock barnets bästa sättas i första rummet. Utan ett omhändertagande under det pågående ändringsförfarandet finns det en risk att ställas inför fullbordat faktum som skulle få än allvarligare följder, nämligen att barnets hälsa skadas eller rentav att hon avlider. Det är med hänsyn till den risken som den behöriga domstolen har beslutat om omhändertagande och funnit att det är den lämpligaste åtgärden efter att ha gjort en avvägning mellan samtliga relevanta omständigheter. Det skulle strida mot behörighetsfördelningen i förordningen liksom mot principen om ömsesidigt förtroende att låta en domstol i den mottagande medlemsstaten indirekt ifrågasätta denna bedömning genom att för egen del besluta om interimistiska åtgärder för återstoden av ändringsförfarandet.
101.
Jag föredrar den lösning där beslutet från den behöriga domstolen i fall av gränsöverskridande placering av särskilt brådskande karaktär, i vilka den brådskande karaktären redan framgår av själva beslutet, redan ska genomföras innan exekvaturen vinner laga kraft.
102.
Om man däremot enbart vill tillåta ett förfarande enligt artikel 20 i förordningen, måste ovannämnda åtgärder enligt min mening medföra att i vart fall säkerhetsåtgärderna fram till dess att exekvaturförfarandet avslutats i den utsträckning det är möjligt till sitt innehåll genomför beslutet från den behöriga domstolen.
103.
Interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder utgör förvisso åtgärder i enlighet med medlemsstatens lagstiftning. Det ankommer därför i princip på den nationella lagstiftaren att dels ange de åtgärder som domstolarna i en medlemsstat ska vidta för att skydda barnets bästa, dels fastställa de bestämmelser som närmare reglerar förfarandet för att genomföra dem. (
45
)
104.
I ett fall som det förevarande, i vilket det enbart rör sig om att överbrygga perioden fram till det att exekvaturförfarandet vunnit laga kraft, måste domstolarna i den mottagande medlemsstaten i den utsträckning det är möjligt emellertid använda de möjligheter som de har enligt den nationella lagstiftningen för att med deras brådskande åtgärder genomföra beslutet av den behöriga domstolen. Detta framgår av de verkningar som erkännandet av placeringsbeslutet har enligt artikel 21 i förordningen.
D – Den femte och den sjätte frågan
105.
Den hänskjutande domstolen vill med den femte och den sjätte tolkningsfrågan få klarhet i huruvida ett godkännande enligt artikel 56.2 och en verkställbarhetsförklaring enligt artikel 28 krävs återigen vid nya domstolsbeslut genom vilka placeringen förlängs. Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga mot den bakgrunden att den vill besluta om placering genom en interimistisk åtgärd enbart för en så kort period som möjligt på fyra veckor för att vid fortsatt behov åter förnya placeringsbeslutet för korta perioder. Upprepade godkännanden och exekvaturförfaranden förefaller således vara ogenomförbara för den hänskjutande domstolen.
106.
För att säkerställa ovan angivna syfte måste den planerade placeringstiden godkännas enligt artikel 56.2. Ett godkännande som enbart lämnats för en månad kan därför inte ha obegränsade effekter i framtiden såvida det uttryckligen även lämnats för eventuella förlängningar av placeringsbeslutet eller för en obegränsad period.
107.
Verkställighetsåtgärder kan grunda sig på ett beslut som förklarats verkställbart enbart i den omfattning som framgår av beslutet. Om placering enbart beslutats för en viss period där kan inte heller ett beslut som förklarats verkställbart utgöra rättslig grund för att med tvång genomföra en placering för en längre period än den som angetts i beslutet. För en längre period saknas verkställbarhet. Utöver den period för vilken placering förelagts i beslutet skulle villkoret avseende verkställbarhet av beslutet i den medlemsstat i vilket domen meddelats inte vara uppfyllt för ett exekvaturförfarande. (
46
) För ytterligare placeringsbeslut krävs därför en ny verkställbarhetsförklaring. Mot den bakgrunden att en sluten placering alltid kommer att vara en sistahandslösning ligger det nära till hands att enbart besluta om placering för den tid som krävs. Den domstol som ska besluta om placering kan i förekommande fall överväga att inledningsvis besluta om placering för en längre period (och denna förklaras vara verkställbar) och därefter med korta mellanrum ompröva om detta beslut ska upphävas.
108.
Den femte och den sjätte tolkningsfrågan ska således besvaras så, att ett godkännande enligt artikel 56.2 i förordning nr 2201/2003 som lämnats för en konkret period inte gäller för beslut genom vilka placeringen förlängts, utan det måste inhämtas på nytt. Verkställighetsåtgärder kan grunda sig på beslut som förklarats verkställbara enbart för den period som fastställts i beslutet om placering.
V – Förslag till avgörande
109.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen besvarar frågorna från High Court of Ireland på följande sätt:
1.
Även ett beslut om omhändertagande av ett barn i en annan medlemsstat på en institution som inbegriper frihetsberövande och som fattats för att skydda barnet omfattas av det materiella tillämpningsområdet för förordning (EG) nr 2201/2003.
2.
Godkännandet enligt artikel 56.2 i förordning nr 2201/2003 ska lämnas av en offentlig myndighet innan beslut om placering fattas. Ett godkännande av den enhet på vilken barnet ska placeras räcker inte. Om det i efterhand visar sig att den domstol som ska besluta om placeringen trots sina ansträngningar inte erhåller något godkännande av den behöriga myndigheten och detta beror på centralmyndighetens tvetydiga och otillräckliga uttalanden, kan ett godkännande lämnas i efterhand, utan att ett nytt placeringsbeslut behöver fattas.
3.
Ett beslut om sluten placering av ett barn kräver en verkställbarhetsförklaring enligt artikel 28 i förordning nr 2201/2003 om åtgärder som vidtas av de offentliga myndigheterna för genomförande av beslutet ska vidtas på grundval av detta i en annan medlemsstat.
4.
Ett godkännande enligt artikel 56.2 i förordning nr 2201/2001 som lämnats för en konkret period gäller inte för beslut genom vilka placeringen förlängts, utan det måste inhämtas på nytt. Verkställighetsåtgärder kan grunda sig på beslut som förklarats verkställbara enbart för den period som fastställts i beslutet om placering.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	EUT L 338, s. 1, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 2116/2004 av den 2 december 2004 (EUT L 367, s. 1), även kallad Bryssel IIa-förordningen (nedan kallad förordning nr 2201/2003 eller enbart förordningen).
(
3
)	Med tanke på åldern skulle beteckningen ungdom vara mer korrekt. I det följande kommer jag emellertid att använda den terminologi som används i förordningen i vilken det enbart talas om barn. Till skillnad från Haagkonventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn undertecknades den 19 oktober 1996 (ovan fotnot 10) innehåller förordningen inte någon definition av begreppet barn. Detta behöver emellertid inte diskuteras i förevarande fall, eftersom tillämpningsområdet inte är föremål för förfarandet och inte heller har påtalats av någon av parterna.
(
4
)	”Interlocutory application”.
(
5
)	Betecknas i den irländska lagstiftningen som ”secure care” (säker omvårdnad).
(
6
)	Dom av den 27 november 2007 i mål C-435/06, C (REG 2007, s. I-10141), punkt 53, och av den 2 april 2009 i mål C-523/07, A (REG 2009, s. I-2805), punkt 27.
(
7
)	Domen i målet C (ovan fotnot 6), punkterna 25–36.
(
8
)	Domen i målet C (ovan fotnot 6), punkt 43.
(
9
)	Nedan kallad Lagarde-rapporten. Den finns tillgänglig i tysk avfattning under http://hcch.e-vision.nl/upload/expl34d.pdf.
(
10
)	Finns även tillgänglig i tysk översättning på Haagkonferensens hemsida: http://hcch.e-vision.nl/upload/text34d.pdf.
(
11
)	Se i detta avseende J. Pirrung, ”Auslegung der Brüssel IIa-Verordnung in Sorgerechtssachen”, i Festschrift für Jan Kropholler, 2008, sidorna 399 och 407.
(
12
)	Enligt artikel 3 e i 1996 års Haagkonvention avser denna placering av barnet i familjehem eller på en institution, eller omhändertagande av barnet genom kafala eller motsvarande.
Enligt artikel 4 i i 1996 års Haagkonvention omfattas inte åtgärder som vidtas till följd av brottsliga gärningar som har begåtts av barn.
(
13
)	Eller med Danmark för vilken förordning nr 2201/2203 inte gäller. Se i detta avseende även mitt förslag till avgörande av den 20 september 2007 i mål C-435/06, C (REG 2007, s. I-10141), punkt 50.
(
14
)	Lagarde-rapporten (ovan fotnot 9), punkt 23.
(
15
)	Lagarde-rapporten (ovan fotnot 9), punkt 35.
(
16
)	Se i detta avseende även mitt förslag till avgörande i målet C (ovan fotnot 14), punkt 43.
(
17
)	Se, för ett liknande resonemang, domen i målet C (ovan fotnot 6), punkt 48 och följande punkter.
(
18
)	Se skäl 12 i förordningen.
(
19
)	Denna myndighet är Lord Chancellor, som har delegerat denna uppgift till International Child Abduction and Contact Unit (ICACU). ICACU anges även, i egenskap av centralmyndigheten för England och Wales, på Europeiska kommissionens webbsida, se http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/rc_jmm_centralauthorities_uk_en.htm. Enligt de uppgifter som lämnats på Förenade konungarikets webbsida är ICACU belägen hos Official Solicitor.
(
20
)	Se rådets dokument 8281/03 av den 30 april 2003, s. 29.
(
21
)	Rådets dokument 12992/03 av den 29 september 2003, s. 37. I den italienska versionen anges till och med den centrala myndigheten ”l’autorità centrale o un'altra autorità competente dello Stato richiesto”.
(
22
)	Bortsett från undantaget i punkt 1 som jag kommer att granska i punkt 48 i detta ställningstagande.
(
23
)	Se i detta avseende dom av den 17 juli 2008 i mål C-66/08, Kozłowski (REG 2008, s. I-6041), punkt 42, och av den 14 februari 2012 i mål C-204/09, Flachglas Torgau, punkt 37.
(
24
)	I artikel 33.2 1996 års Haagkonvention föreskrivs följande: ”Beslutet om placering och omhändertagande får fattas i den anmodande medlemsstaten endast om centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet i den anmodande medlemsstaten har godkänt placeringen eller omhändertagandet, varvid barnets bästa ska beaktas.”
(
25
)	I samband med förordningen kan detta enbart gälla med förbehåll för en uppehållsrätt som följer av unionsmedborgarskapet.
(
26
)	Lagarde-rapporten (ovan fotnot 9), punkt 143.
(
27
)	”Relevant local authority”. Vid sluten placering av barn under 13 år måste Secretary of State for Education lämna sitt godkännande.
(
28
)	Skrivelse av den 21 oktober 2011.
(
29
)	Skrivelse av den 7 november 2011.
(
30
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2010 i mål C-296/10, Purrucker (REG 2010, s. I-11163), punkterna 82 och 86.
(
31
)	Med undantag för den medlemsstat i vilken domstolen framställt begäran om förhandsavgörande.
(
32
)	Se i detta avseende även generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande av den 20 maj 2010 i mål C-256/09, Purrucker (REU 2010, s. I-7353), punkt 132 och följande punkter.
(
33
)	I doktrinen företräds den ståndpunkten att i förekommande fall även beslut om vårdnad utan verkställbart innehåll ska förklaras verkställbara för att inte tillåta egenmäktig verkställighet av en överföring av vårdnaden genom förflyttning av barnet till en annan medlemsstat utan verkställbarhetsförklaring, se Th. Rauscher, i Th. Rauscher (utgivare), Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, München 2010, artikel 28, punkt 8.
(
34
)	Precis ordalydelse: Orders ”that S. C., a Minor, be detained in the custody of the Director of […].”
(
35
)	Avseende Brysselkonventionen, se dom av den 29 april 1999 i mål C-267/97, Coursier (REG 1999, s. I-2543), punkt 28.
(
36
)	Domarna i målen C och A (ovan fotnot 6).
(
37
)	Artikel 40.1 a och artikel 41 i förordningen.
(
38
)	Artikel 40.1 b och artikel 42 i förordningen.
(
39
)	Se avseende rätten till grundläggande rättigheter för minderåriga med avseende på rätten till frihet i Europakonventionen, Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheternas dom av den 28 november 1988 i målet K.R.S. mot Förenade kungariket, serie A nr 144, punkt 58.
(
40
)	Dom av den 23 december 2009 C-403/09 PPU, Detiček (REU 2009, s. I-12193), punkterna 53–55.
(
41
)	Se domarna i målen A (ovan fotnot 6), punkt 47, Detiček (ovan fotnot 40), punkt 39, och Purrucker (ovan fotnot 30), punkt 77.
(
42
)	Se artikel 31.17 i Family Procedure Rules 2010.
(
43
)	Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
(
44
)	Det ligger inte nära till hands att överföra behörigheten till de engelska domstolarna enligt artikel 15 i förordningen på grund av den omständigheten att S.C.:s mor är bosatt i London, eftersom det trots denna omständighet inte kan vara tal om att de engelska domstolarna är bättre lämpade att pröva målet.
(
45
)	Domen i målet A (ovan fotnot 6), punkt 51.
(
46
)	Se i detta avseende generaladvokatens förslag till avgörande i målet Purrucker (ovan fotnot 32), punkt 148 och följande punkter.