62010CC0137_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Настоящото дело повдига два въпроса, естеството и обхватът на които са ясно разграничени. Първият въпрос, свързан с възлагането на правомощие за процесуално представителство на Съюза пред дадена национална юрисдикция, вече не е актуален по начина, по който е формулиран. Представителството на Общността, което изрично и изключително беше възложено на Комисията по силата на член 282 ЕО за всяко съдебно производство, е заменено в член 335 ДФЕС с представителство от всяка от институциите на Съюза по отношение на въпросите, свързани с тяхното функциониране. Член 282 ЕО е приложим тук само ratione temporis. Времето обаче не се е отразило на актуалността на втория въпрос, като се има предвид, че той безспорно поставя принципен въпрос като компетентността на националните юрисдикции да обсъждат валидността на актовете на Съюза.
I – Правна уредба
А – Право на Съюза
2. Съгласно член 7, параграф 1, in fine ЕО:
„Всяка от институциите действа в рамките на предоставените ѝ от настоящия договор правомощия“.
3. Съгласно член 207, параграфи 2 и 3 ЕО:
„2. Съветът се подпомага от Генерален секретариат под ръководството на Генерален секретар, върховен представител за общата външна политика и политика на сигурност, който се подпомага от заместник генерален секретар, отговарящ за функционирането на Генералния секретариат. Генералният секретар и заместник генералният секретар се назначават от Съвета с квалифицирано мнозинство.
Съветът взема решение относно организацията на Генералния секретариат.
3. Съветът приема свой процедурен правилник“.
4. От своя страна член 282 ЕО предвижда:
„Във всяка от държавите членки Общността притежава най-широката правоспособност, предоставян[а] на юридическите лица, съгласно националните законодателства; тя може в частност да придобива или да се разпорежда с движима и недвижима собственост и да бъде страна в съдебни производства. За тази цел Общността се представлява от Комисията“.
5. Съгласно член 59, параграф 1 от Финансовия регламент(2) :
„1. Институцията изпълнява функциите на разпоредител с бюджетни кредити“.
6. Член 60, параграфи 1—3 от същия регламент гласи:
„1. Във всяка институция разпоредителят с бюджетни кредити отговаря за изпълнение на приходите и разходите в съответствие с принципите на добро финансово управление и следи за спазването на изискванията за законосъобразност и правилност.
2. За изпълнение на разходите оправомощеният и вторично оправомощеният разпоредител с бюджетни кредити поемат бюджетни и правни задължения, утвърждават разходите и разрешават плащания, както и извършват подготовка за изпълнение на бюджетните кредити.
3. Изпълнението на приходи се състои в изготвяне на прогнози за вземанията, установяване на подлежащи на събиране вземания и издаване на нареждания за тяхното събиране. Това включва отказ от установени вземания по целесъобразност“.
7. Член 23, параграфи 2 и 5 от Процедурния правилник на Съвета(3) гласи следното:
„2. Съветът взема решение относно организацията на Генералния секретариат.
Под негово ръководство генералният секретар и заместник генералният секретар вземат всички необходими мерки, за да осигурят добрата работа на генералния секретариат“.
„5. Генералният секретар, подпомаган от заместник генералния секретар, носи пълна отговорност за управлението на бюджетните кредити, вписани в раздел II — Съвет — на бюджета и взема всички необходими мерки, за да осигури доброто им управление. Той изпълнява тези кредити съгласно разпоредбите на Финансовия регламент, приложим по отношение на бюджета на Европейските общности“.
Б – Национално право
8. Съгласно член 1 и член 2, параграф 1 от Регентски указ от 23 август 1948 г. за определяне на производството пред административното отделение на Conseil d’État:
Член 1
„Исканията, въпросите и жалбите по член 7, параграф 1, членове 8, 9 и 10 от закона, се отнасят пред Conseil d’État с молба, подписана от страната или от вписан в регистъра на адвокатска колегия адвокат с белгийско гражданство“.
Член 2
„Исковата молба или жалбата трябва да бъде датирана и да съдържа:
1. името, качеството и местожителството или седалището на ищеца или жалбоподателя;
2. предмета на искането или на жалбата и изложение на обстоятелствата и правните основания;
3. името, местожителството или седалището на ответника“.
II – Фактите
9. На 20 ноември 2002 г. Съветът на Европейския съюз подава пред правителството на Région de Bruxelles-Capitale [регион Брюксел-столица] молба за издаване на разрешително за строително-ремонтни работи за извършване на реконструкция на сградата „Justus Lipsius“. Разрешителното е издадено с актове от 12 и 22 декември 2003 г., при условие че подалото искането лице заплати сумата от 1 109 750 EUR като такса за издаване на разрешително за строително-ремонтни работи.
10. Тъй като счита, че спорната такса представлява данък, от който Европейските общности са освободени въз основа на член 3 от протокола за техните привилегии и имунитети(4), на 23 януари 2004 г. Съветът подава съответната жалба пред Комитета за градоустройствено планиране (Collège d´urbanisme) на Région de Bruxelles Capitale. Поради липсата на отговор от посочения комитет, на 10 ноември 2004 г. Съветът подава жалба пред правителството на Région de Bruxelles-Capitale.
11. С решение от 14 юли 2005 г. правителството на Région de Bruxelles-Capitale отхвърля жалбата като недопустима поради просрочие. Във връзка с
това правителството на Région de Bruxelles-Capitale счита, че датата, от която започва да тече срокът за обжалване на таксата за строително-ремонтни работи, е датата на съобщаването ѝ на единственото посочено за контакт лице от Съвета на Съюза, участвало в производството. От своя страна Съветът твърди по този въпрос, че само неговият генерален секретар и заместник генерален секретар могат да го представляват и да ангажират неговата отговорност.
12. Съветът подава пред Conseil d’État на Белгия жалба за отмяна срещу решението от 14 юли 2005 г. на правителството на Région de Bruxelles-Capitale. Това правителство оспорва жалбата — доколкото това е относимо към настоящото производство — като повдига възражение за недопустимост, изведено от липсата на процесуалната легитимация, тъй като жалбата е подадена от „Европейските общности, представлявани от Съвета на Европейския съюз в лицето на неговия заместник генерален секретар г‑н Pierre de BOISSIEU“, докато в преписката е налице пълномощно, с което Комисията упълномощава изрично „г‑н Jean-Claude PIRIS или всяко друго посочено от него лице да подаде пред белгийския Conseil d’État искане за отмяна на [разглежданото] решение“.
13. Тъй като Conseil d’État на Белгия преценява, че обхватът на членове 207 ЕО и 282 ЕО подлежи на обсъждане, по-специално от гледна точка на неговото правомощие да се увери, че компетентният орган на Съюза е взел решение за предприемане на процесуални действия при спазването на отнасящите се за Съюза правила за представителство, решава, на основание член 234 ЕО, да постави на Съда следните преюдициални въпроси.
III – Преюдициални въпроси
14. „1) Трябва ли член 282 от Договора за създаване на Европейската общност, и по-конкретно изразът „[з]а тази цел Общността се представлява от Комисията“, съдържащ се във второто изречение от този член, да се тълкува в смисъл, че дадена институция е валидно упълномощена да представлява Общността само поради наличието на пълномощно, с което Комисията делегира на тази институция своите правомощия за процесуално представителство на Общността, независимо дали в това пълномощно се посочва или не поименно физическото лице, упълномощено да представлява делегираната институция?
2) При отрицателен отговор, може ли национална юрисдикция като Conseil d'État да проверява допустимостта на иск или жалба на европейска институция — надлежно упълномощена от Комисията да подаде иск или жалба пред съд по смисъла на член 282, второ изречение от Договора за създаване на Европейската общност — обсъждайки обстоятелството дали тази институция е представлявана от физическото лице, упълномощено да подаде иск или жалба пред националната юрисдикция?
3) При условията на евентуалност и при утвърдителен отговор на предходния въпрос, трябва ли член 207, параграф 2, първа алинея, първо изречение от Договора за създаване на Европейската общност, и по-конкретно изразът „се подпомага от заместник генерален секретар, отговарящ за функционирането на Генералния секретариат“, да се тълкува в смисъл, че заместник генералният секретар на Съвета може валидно да представлява Съвета за целите на предявяването на иск или на подаването жалба пред националните юрисдикции?“.
IV – Производството пред Съда
15. Преюдициалното запитване е постъпило в секретариата на Съда на 15 март 2010 г.
16. Белгийското правителство, Съветът и Комисията са представили писмени становища.
17. В съдебното заседание от 10 ноември 2010 г. се явяват и представят устни становища представителите на белгийското правителство, на Съвета и на Комисията.
V – Доводи на страните
18. В началото на писменото си становище Комисията формулира две предварителни бележки. От една страна, тя изразява убедеността си, че в съответствие с правилата за вътрешното функциониране на Съвета неговият юрисконсулт — г‑н Piris, или посочен от него член на правната служба на Съвета е възложил на адв. De Briey да подаде жалба пред Conseil d’État и следователно за последния било достатъчно да се увери, че това е така, за да може веднага да отхвърли повдигнатото от Région de Bruxelles-Capitale възражение за недопустимост. Според Комисията самото споменаване на заместник генералния секретар, както това е направено на първата страница от жалбата, изобщо не било необходимо и можело да се приеме, че това не поражда никакви правни последици. Според нея, ако Съдът се съгласи с този анализ, и за да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, би могло да бъде по-уместно той да даде отговор в този смисъл, отколкото да разглежда преюдициалните въпроси така, както те са формулирани.
19. От друга страна, и като втора предварителна бележка, Комисията изразява учудване от обстоятелството, че като публичен орган на държава членка Région de Bruxelles-Capitale възприема такава линия на процесуално поведение пред запитващата юрисдикция, като се стреми да се позове на твърдян порок във формата от такова естество, след като Région de Bruxelles-Capitale не може да има никакво разумно съмнение в изразената от Съвета воля да бъде страна в съдебно производство и познава отлично съответните правомощия на заместник генералния секретар и на юрисконсулта на Съвета.
20. Що се отнася до първия от поставените въпроси, Комисията твърди, че за да смекчи този монопол на представителство, установен в нейна полза в член 282 ЕО, постоянната ѝ практика е да упълномощава другите институции да осъществяват вместо нея процесуално представителство на Общността по въпросите, свързани с тяхното функциониране. Договорът от Лисабон е следвал тази логика, като е установил в член 335 ДФЕС пряко представителство на Съюза от всяка от институциите по отношение на въпросите, свързани с тяхното функциониране, без да е необходимо упълномощаване от страна на Комисията(5) .
21. Не е налице специална правна уредба, която да уточнява условията и формите, при които тази практика на упълномощаване — неоспорвана в настоящия случай — трябва да се осъществява. Във всеки случай Комисията счита, че тази практика не може да бъде подчинена на предвидените от различните държави членки специфични условия, а че правото на Съюза за целите на неговия единен характер следва да установи единна система от правила, които Комисията трябва да спазва. В този смисъл Комисията счита, че за да може дадена институция валидно да бъде упълномощена, е необходимо и достатъчно: 1) Комисията да е спазила правилата, които уреждат нейната вътрешна процедура по вземане на решения, 2) предметът и обемът на пълномощното да са определени в достатъчна степен, и накрая, 3) институцията, която е упълномощена, да е ясно установена. Според нея в делото по главното производство тези условия са изпълнени.
22. Освен това Комисията твърди, че макар това да е обичайно следваната от нея практика, нито една разпоредба или общ принцип не я задължава изрично да посочва конкретно физическо лице от упълномощената институция като единственото лице, което е упълномощено да я представлява. Впрочем такова посочване се осъществява винаги със съгласието на съответната институция, тъй като ако Комисията направи това едностранно, тя ще се намеси неоснователно в сферата на административната автономност на тази институция.
23. В настоящото дело Комисията твърди, че е споменала изрично юрисконсулта на Съвета именно в отговор на препоръката, която ѝ е отправил Съветът в това отношение. Такова посочване обаче не било необходимо от правна гледна точка, за да се осигури валидност на пълномощното, дадено на Съвета, което впрочем позволявало да се посочи което и да е друго лице.
24. Относно втория въпрос Комисията твърди, че щом като е установено, че дадена институция е надлежно упълномощена от нея да подаде иск или жалба пред съд, националният съд по принцип не следва да извършва допълнителна проверка. Той можел най-много в случай на съмнение да се увери, че лицето, което се явява пред него, действа от името на институцията, което в делото по главното производство е извън всякакво съмнение.
25. Обратно, Комисията счита, че националният съд не може да контролира валидността на посочването на пълномощник, било то от гледна точка на упълномощаването от Комисията или от гледна точка на вътрешните правила на упълномощената институция. В този смисъл националният съд не можел да извършва проверка дали физическото лице, което се явява пред него, отговаря на условията, за да бъде посочено като пълномощник, нито дали това лице правилно е определено от компетентните органи и в изискваната форма. Такъв контрол бил равностоен на намеса във вътрешната организация на институцията и би довел до това националният съд да тълкува нейните правила за вътрешно функциониране.
26. Що се отнася до третия въпрос, Комисията твърди, че използваната в член 207 ЕО формулировка, поради общия си характер, не позволява да се определи дали процесуалното представителство на Съвета се включва в правомощията на неговия заместник генерален секретар. Доколкото обаче той е върховният орган, отговарящ за Генералния секретариат на Съвета, част от който е правната служба, очевидно е, че той можел да представлява валидно тази институция в производство пред съд.
27. По тези съображения Комисията предлага да се отговори по следния начин на поставените от Conseil d’État на Белгия въпроси: „Член 282 ЕО, и по-конкретно изразът „[з]а тази цел Общността се представлява от Комисията“, съдържащ се във второто изречение от този член, трябва да се тълкува в смисъл, че дадена институция е валидно упълномощена да представлява Общността поради самото обстоятелство, че е налице пълномощно, с което Комисията делегира на тази институция своите правомощия за процесуално представителство на Общността, независимо дали в това пълномощно се посочва или не поименно физическото лице, упълномощено да представлява делегираната институция“.
28. От своя страна, след като посочва, че фактите по делото в главното производство са настъпили преди влизането сила на изменението на член 282 ЕО с член 335 ДФЕС, белгийското правителство твърди, че на първия въпрос следва да се отговори отрицателно, тъй като в противен случай това означавало, че щом като е упълномощен от Комисията, Съветът можел да подаде иск или жалба пред съд чрез когото и да е от своите служители.
29. Белгийското правителство твърди, че стриктното прилагане на член 282 ЕО водело до извода, че всеки иск или жалба пред съд от името на Европейската общност трябвало да бъде подаван/подавана само от Комисията, тъй като установеният в член 7, параграф 1, in fine от Договора за ЕО принцип на предоставената компетентност не се отнасял само до разграничението на правомощията между Общността и държавите членки, а и до разпределянето на правомощията на всяка от институциите, които могат да упражняват единствено своите правомощия, без възможност да ги делегират.
30. Независимо от гореизложеното, ако се предположи, че делегиране на правомощия е възможно при определени условия, белгийското правителство твърди, че такова делегиране трябва да бъде тълкувано ограничително, тъй като представлява изключение от разпределянето на правомощията между различните институции, както то следва от разпоредбите на Договора за ЕО. По силата на този принцип при пълномощно, дадено от Комисията на друга институция, да упражнява правомощие, което ѝ е възложено от Договора, то трябвало да бъде упражнявано от упълномощената институция или от упълномощеното лице.
31. В делото по главното производство било установено, че физическото лице, което е подало жалбата пред запитващата юрисдикция, не е посоченото от Комисията лице, а именно г‑н Piris, нито друго посочено от него лице, както впрочем позволява това самото пълномощно от Комисията чрез един вид преупълномощаване, чиято валидност според белгийското правителство закономерно може да бъде поставена под въпрос. Накратко, лицето, което е подало жалбата за отмяна пред националната юрисдикция, е действало без каквото и да е пълномощно.
32. Що се отнася до втория въпрос, белгийското правителство изтъква, че съгласно практиката на Съда принципът на автономност на институциите на Общността не допуска национален съд да се намесва в техните правомощия, като замества институциите при упражняването на правомощието им по вземане на решения. От същата съдебна практика обаче е видно, че националната юрисдикция може да провери дали дадена институция е действала в съответствие с приложимите за нея разпоредби. Ето защо белгийското правителство счита, че националната юрисдикция може да провери допустимостта на подадената от институцията жалба, като разгледа дали тази институция е действала чрез упълномощено от Комисията за тази цел физическо лице.
33. Що се отнася до третия въпрос, белгийското правителство твърди, че самият член 207, параграф 2 от Договора за ЕО не предоставя никаква представителна власт на заместник генералния секретар и че неговата отговорност за работата по ръководството на генералния секретариат не може да се приравни на представителна власт, тъй като неговите правомощия са свързани, от една страна, с организацията и управлението на генералния секретариат, и от друга страна, с доброто протичане на работата на Съвета и с управлението на неговия бюджет. Нито тази разпоредба, нито член 23 от Процедурния правилник на Съвета, предоставят на заместник генералния секретар представителна власт да подава искове или жалби пред съд, от което според белгийското правителство следва, че на третия и последен въпрос трябва да се отговори отрицателно.
34. От своя страна, що се отнася до първия въпрос, Съветът твърди, че не се оспорва, че той е валидно упълномощен от Комисията съгласно член 282 ЕО, от който единствено следва, че когато институциите искат да бъдат страна в съдебни производства по въпроси, които ги засягат пряко, те трябва да разполагат с предоставено от Комисията пълномощно. Според Съвета от член 282 ЕО или от друга разпоредба по никакъв начин не следва, че пълномощното е предоставено валидно само ако в него се посочва лице, което да представлява съответната институция пред компетентната национална юрисдикция. Следователно предоставянето на пълномощно на институцията за подаване на иск или жалба пред съд било достатъчно, за да бъде Комисията валидно представлявана.
35. Съветът признава, че макар да е вярно, че няма причина, поради която в пълномощното да не се посочи определено лице, принципът на организационна автономия на институциите и техните правила за вътрешна организация продължават да намират приложение и следователно посочването на дадено физическо лице не ограничава обхвата на пълномощното, предоставено на институцията за целите на представляването ѝ пред национална юрисдикция.
36. Съветът подчертава, че действително в пълномощното се съдържа името на неговия юрисконсулт — г‑н Piris, но неговата представителна власт не поставяла никакъв проблем в рамките на институциите, щом като са спазени всички вътрешни процедури. От своя страна в съответствие с текста на пълномощното г‑н Piris назначава външен адвокат — г‑н De Briey, за да подаде жалбата пред националната юрисдикция от името на Общността. С други думи, изричното споменаване на г‑н Piris в пълномощното на Комисията изяснява ad extra правомощието на юрисконсулта на Съвета да назначи външен адвокат — г‑н De Briey.
37. Съветът посочва, че в подадената от г‑н De Briey жалба се съдържа и името на заместник генералния секретар на Съвета, което не било необходимо, щом като — поради това че съгласно член 207 ЕО по своя статут той отговаря за функционирането на генералния секретариат — изобщо не е било необходимо той също да бъде изрично посочван в пълномощното от Комисията, тъй като делегирането на правомощия на Съвета е достатъчно. На по-силно основание не било необходимо и заместник генералният секретар да бъде посочен от г‑н Piris. Напротив, името на последния се съдържа в пълномощното, тъй като — в качеството му на пълномощник на заместник генералния секретар по изпълнението на бюджета — той е трябвало да наеме външен адвокат.
38. Съветът счита, че с оглед на неговата позиция по първия въпрос не следва да се отговаря на втория въпрос. Според него националната юрисдикция не може да проверява дали институцията, която е страна по правен спор, с който тя е сезирана, е представлявана от подходящото физическо лице, освен ако самата институция оспорва представителната власт на това лице. В противен случай посочената юрисдикция щяла да се намеси по недопустим начин в автономната сфера на общностните институции. Според Съвета националната юрисдикция може единствено да провери наличието на връзка между самия Съвет като представител на Общността въз основа на член 282 ЕО, от една страна, и външния адвокат, който представлява Съвета, от друга страна. С други думи, националната юрисдикция може единствено да провери наличието на упълномощаване от страна на Комисията и назначаването на адвокат, който да я представлява пред тази юрисдикция. В настоящия случай обаче истинността на този въпрос не е оспорвана нито от белгийския Conseil d’État, нито от ответната страна в делото по главното производство.
39. Що се отнася до третия въпрос, Съветът счита, че с оглед на неговата позиция по втория въпрос не следва да се отговаря на третия въпрос. След като обаче подчертава, че предмет на делото в главното производство е данъчният имунитет на Общностите, Съветът твърди, че съгл асно член 207, параграф 2 ЕО, член 59, параграф 1 от Финансовия регламент, член 23, параграфи 2 и 5 от Процедурния правилник на Съвета и вътрешните правила за изпълнението на бюджета на Съвета, приети на 20 декември 2002 г., заместник генералният секретар на Съвета като представител на своята институция изпълнява функциите на разпоредител с бюджетни кредити за раздела от бюджета на Общностите, който се отнася до Съвета. Като разпоредител с бюджетни кредити и по силата на член 60, параграфи 1 и 2 от Финансовия регламент той отговаря за изпълнение на приходите и разходите, включени в бюджета, в съответствие с принципите на добро финансово управление и следи за спазването на изискванията за законосъобразност и правилност. В този контекст се вписва решението на заместник генералния секретар като отговарящ за управлението на бюджетните кредити на неговата институция да подаде жалба пред националния съд, за да предотврати заплащането от бюджета на Съвета на поисканата от Région de Bruxelles-Capitale сума, която според него е недължима.
40. Като заявява, че тъй като Комисията е упълномощила валидно Съвета да извършва действия от името на Общностите, Съветът прави извода, че неговият представител в тази област, а именно г‑н De Boissieu — като заместник генерален секретар, отговарящ за доброто функциониране и управлението на секретариата — при упражняването на правомощията, произтичащи от неговия статут, представлява законосъобразно Съвета пред националната юрисдикция, без да е необходимо за тази цел изрично упълномощаване от страна на Комисията, нито от г‑н Piris, защото упълномощаването на Съвета като институция от страна на Комисията е достатъчно съгласно разпоредбите на първичното право.
VI – Съображения
41. В самото начало следва да се подчертае, че с трите преюдициални въпроса в рамките на настоящото производство от Съда не се иска да разреши конкретния казус пред запитващата юрисдикция, а именно дали Общността е надлежно представлявана в конкретния спор, с който е сезиран белгийският Conseil d’État. Всъщност от самата формулировка на тези въпроси е видно, че очакваният от страна на Съда отговор е абстрактен отговор на също така абстрактни въпроси. Следователно не става въпрос за това да се определи дали лицата, които са се явявали от името на Общността в главното производство, са били валидно упълномощени да го направят, а да се уточни какъв е режимът на представителство на Общността, когато същата се явява пред национален съд съгласно член 282 ЕО. В този смисъл е от компетентност на Conseil d’État на Белгия — като се основе на дадения от Съда отговор на този правен въпрос и го приложи към конкретния случай — да постанови това, което счита за подходящо за разрешаването на отнесения пред него спор.
42. Член 282 ЕО е предоставял на Комисията качеството на представител на Общността с единствената цел да позволи упражняването „[в]ъв всяка от държавите членки“ на процесуалната правоспособност, призната на Общността като юридическо лице. Съгласно текста на същата разпоредба тази правоспособност включва по-специално правото „да бъде страна в съдебни производства“.
43. Следователно става въпрос за представителство по силата на учредителните договори, съгласно което единствено Комисията е била оправомощена от Общността да я представлява в отношенията ѝ с държавите членки, уреждани изключително от съответните национални законодателства. С други думи, когато в отношенията си с държавите членки Общността действа в качеството си на частноправно юридическо лице, и следователно е лишена, ако можем да се изразим така, от всякакъв imperium, по отношение на нея се прилага националното право както по отношение на всеки друг гражданин.
44. Като представител на Общността по силата на член 282 ЕО Комисията е упражнявала конкретно правомощие на обикновено представителство ad extra в областта на националното право, независимо от правомощията, които притежава ad intra в общностния правен ред. При упражняването на тази функция на представителство Комисията действа така, все едно, че тя е Общността, като се позовава в съответния национален правен ред на волята на Общността, която следва от нормотворческия процес и от правните актове, приети в общностното право. Следователно изразената воля не е волята на Комисията, а волята, следваща от надлежното упражняване на правомощията, възложени от Договорите на различните органи на Общността, и следователно в крайна сметка волята на самата Общност.
45. Представляването на Общността от някой от нейните органи не лишава другите органи от някое от техните правомощия и не може да ги увреди при упражняването на тези правомощия или да възпрепятства изпълнението на техните задължения, когато за осъществяването на тези задължения се окаже необходимо Общността да действа като юридическо лице в областта на правото на дадена държава членка. Комисията предявява иск или подава жалба пред съд като представител на Общността, когато в интерес на Общността един от нейните органи преценява, че за надлежното упражняване на неговите правомощия е необходимо да се яви като страна в съдебно производство пред националните юрисдикции.
46. Във всеки случай тази логика е следвана от член 335 от ДФЕС, който не е приложим в настоящия случай, но в определена степен е релевантен за целите на тълкуването, доколкото с тази разпоредба се формализира следваната при прилагането на член 282 ЕО(6) практика, като предвижда вече, че без да се накърнява осъществяваното от Комисията общо представителство на Съюза, Съюзът „се представлява от всяка от институциите по силата на административната им автономност, по отношение на въпросите, свързани с тяхното функциониране“. Това съответствие между притежаването на дадено правомощие, от една страна, и правото на конституиране като страна в съдебно производство като средство да се осигури упражняването на това правомощие, от друга страна, не само допринася за по-ефективното му упражняване, но е и в интерес на доброто правораздаване, доколкото страните в производството могат да определят пред съда предмета на спора по начин, който изразява по-добре една действителност, която им е особено близка, доколкото те са титуляри на конфликтните интереси. Именно в този смисъл Съдът се е произнесъл в миналото, като е постановил, че когато отговорността на Общността е ангажирана в резултат на действие на една от нейните институции, в интерес на доброто правораздаване е тя да бъде представлявана пред юрисдикцията от институцията, която е упреквана за извършване на действието, породило отговорността (Решение от 13 ноември 1973 г. по дело Werhahn Hansamühle, точка 7)(7) .
47. Следователно правомощието, възложено от член 282 ЕО на Комисията, се ограничава — доколкото то засяга настоящото дело — до институционалното представителство на Общността пред юрисдикциите на държавите членки. Волята, която Комисията представлява, не е нейната собствена воля, а волята на Общността, а именно, във всеки случай, волята на този от нейните органи, в чиято сфера на компетентност попада общностното действие, което, за да бъде юридически ефективно, се нуждае от намесата на национална юрисдикция. Ето защо представителната власт съгласно предишния член 282 ЕО — без изобщо да свежда множеството задължения, възложени ad intra на различните институции, до едно-единствено в полза на Комисията — трябва да се разбира като инструментално правомощие в интерес на различните институционални задължения при тяхната проява ad extra пред юрисдикциите на държавите членки.
48. На свой ред от повтарящата се и неоспорвана практика на Комисията е видно, че тя упълномощава различните институции да представляват Общността в съдебно производство, когато тяхното функциониране изисква това. Както беше посочено, това е практиката, която се формализира с действащия понастоящем член 335 ДФЕС. Никой не оспорва, нито би могъл разумно да го направи, че срещу това упълномощаване — така да се каже „вътрешно“ — не може да бъде повдигнато правно възражение, тъй като нито член 282 ЕО изключва, нито естеството на установеното с тази разпоредба правомощие в крайна сметка възпрепятства действително засегнатата институция да представлява в съдебно производство Общността, за да защити нейните интереси като юридическо лице. В заключение най-добрата защита на общностните интереси е защитата, която изглежда е в основата на тази практика, довела до систематичното предоставяне на процесуалното представителство на Общността на институцията, която е в най-добро положение да защити тези интереси.
49. Разбира се, прякото представителство на Съюза от действително засегнатата институция, различна от Комисията, става възможно едва след влизането в сила на член 335 ДФЕС, но предходният режим също не е бил пречка за делегирано представителство в случай на съответно „вътрешно“ упълномощаване от страна на Комисията.
50. Следователно решаващият въпрос е въпросът за начина, по който трябва да се формализира такова делегиране на правомощия. Разбира се, трябва да е налице ясна и недвусмислена воля с представляването на Общността да бъде упълномощена друга институция. Следва да се предположи обаче, че тази воля да се делегира това правомощие е предхождана винаги от друга воля, която тя обслужва именно: волята за явяване като страна в съдебно производство, която не трябва задължително да бъде единствено и изключително волята на Комисията, но и волята на институцията, чието функциониране изисква такова явяване пред съд като по-подходящо средство за надлежното изпълнение на нейните задачи.
51. Разбира се, нищо не възпрепятства Комисията при законното упражняване на нейната компетентност съгласно член 282 ЕО да представлява пряко Общността, дори когато става въпрос да защити в съдебно производство най-непосредствените интереси на друга институция. Очевидно е обаче, че логиката на разумното разпределение на задачите на институциите в полза на върховния интерес на Общността трябва да доведе — както в действителност се е случило в миналото — до практиката, която понастоящем е придобила нормативна стойност с член 335 ДФЕС.
52. Макар да е вярно, че не съществува никакво задължение за упълномощаване на друга институция да представлява в съдебно производство Общността, изглежда, че щом като Комисията реши да направи това, тя не може да обвърже предоставената представителна власт с условия. При това условия не само свързани с начина на защита на интересите на Общността пред съдилищата, но и с лицата, които могат да се явяват пред съд от името на упълномощената институция. Обратното би предполагало недопустима намеса в сферата на институционалната и организационна автономия на последната(8) . В допълнение това би противоречало и на самата причина за делегирането на правомощия, която е именно — както вече посочих — да се позволи защитата на интересите на Общността от органа, който във всеки случай е в най-добро положение да ги гарантира поради обстоятелството, че той познава предмета на спора.
53. С оглед на гореизложеното следва, че Комисията би трябвало да се ограничи да упълномощи формално институцията, на която предоставя процесуалното представителство на Общността за защитата на пряко засегнатите интереси, без да посочва „поименно физическото лице, упълномощено да представлява делегираната институция“ съгласно формулировката на първия поставен от Conseil d’État въпрос.
54. Това не означава обаче, че ако евентуално е налице такова посочване, само по себе си то прави невалидно конкретното упълномощаване, в случай че то не бъде спазено. Ако, какъвто изглежда е случаят, съгласно твърдяното от Комисията, практиката е била да се посочи лице в съгласие със самата засегната институция, стойността на това посочване трябва да се ограничи в чисто вътрешната сфера на Общността във връзка с организацията на работата по защитата.
55. Следователно съгласно член 282 ЕО Общността е валидно представлявана пред националните юрисдикции или от Комисията, или от институцията, която тя формално е упълномощила за целите на конкретно съдебно производство. Упълномощената институция ще упражнява предоставената ѝ представителна власт в качеството си на институция и следователно в съответствие с процедурата, предвидена за формирането и упражняването на институционалната ѝ воля, а именно чрез лица, упълномощени да действат от нейно име и следователно да я представляват.
56. От изложените по-горе съображения следва, че на третия въпрос от формулираните от Conseil d’État въпроси трябва да се отговори положително. Всъщност сред лицата, които могат валидно да действат от името на Съвета, трябва да се включи неговият заместник генерален секретар, ако — както в настоящия случай — общностният интерес, който изисква Общността да бъде страна в съдебно производство, е свързан с бюджета на последната, разпореждането с който и чието изпълнение е отговорност именно на посочения секретар, както това е видно от член 23, параграфи 2 и 5 от Процедурния правилник на Съвета.
57. Макар че, с оглед на неговия текст, на втория въпрос да следва да се отговори само ако на първия въпрос е даден отрицателен отговор, подходящо е да се уточни, че юрисдикциите на държавите членки не могат да контролират редовността на упълномощаването от страна на Комисията на друга общностна институция. Прилагайки към настоящия случай съдебната практика, която съществува в областта на предоставянето на статут на длъжностно лице или на служител на Съюза(9), ясно е, че евентуалната проверка на пълномощното от страна на Комисията на Съвета може да бъде единствено от компетентност на общностната юрисдикция, тъй като всяко участие на националните юрисдикции по такъв въпрос предполага незаконна намеса в автономната сфера на институциите на Съюза.
58. Ето защо, дори когато е налице явно невалидно делегиране на правомощия, националната юрисдикция може само да отправи съответния преюдициален въпрос съгласно член 267 ДФЕС.
59. Следователно компетентността на националните юрисдикц ии остава ограничена до осъществяването на контрол за законосъобразност на акта, по силата на който Общността — чрез органа, който я представлява съгласно правото на Съюза — упълномощава даден адвокат да се яви в съдебно производство пред юрисдикция на държава членка, когато това се изисква от националните процесуални норми. Доколкото става въпрос за напълно национално изискване, което не се отнася до качеството на този, който се явява в съдебното производство, а се отнася до формата на явяване в съдебното производство, Съюзът — който в този контекст действа само като юридическо лице, лишено от всякакъв imperium — не може да не спази такова изискване. Освен това е ясно, че той не може да не изпълни крайното решение, постановено от съдебния орган на държавата, на чиято юрисдикция е подчинен.
VII – Обобщение
60. От изложените по-горе съображения следва, че — все с оглед на абстрактния начин, по който Conseil d’État е формулирал въпросите си — предвиденото в член 282 ЕО делегиране на правомощия не изисква поименно посочване на определено физическо лице и че при изрично посочване на дадено лице явяването в съдебно производство на различно от него лице не прави невалидно упълномощаването на делегираната институция, доколкото това лице по принцип е упълномощено да действа от името на тази институция, какъвто е случаят със заместник генералния секретар на Съвета. Освен това само Съдът може да се произнесе по валидността на разглежданото вътрешно делегиране на правомощия. За сметка на това националната юрисдикция има право само да провери пълномощното, което евентуално се изисква по националното право, за да е възможно страната да бъде представлявана от адвокат в съдебно производство.
VIII – Заключение
61. С оглед на гореизложените съображения предлагам Съдът да отговори на поставените от Conseil d’État на Белгия въпроси по следния начин:
„1) Член 282 ЕО, и по-конкретно изразът „[з]а тази цел Общността се представлява от Комисията“, трябва да се тълкува в смисъл, че дадена институция, различна от Комисията, е валидно упълномощена да представлява Общността само поради обстоятелството че Комисията делегира на тази институция своите правомощия за процесуално представителство на Общността, независимо дали в пълномощното се посочва или не поименно физическото лице, упълномощено да представлява делегираната институция.
2) Член 207, параграф 2, първа алинея, първо изречение ЕО, и по-конкретно изразът „се подпомага от заместник генерален секретар, отговарящ за функционирането на Генералния секретариат“, трябва да се тълкува в смисъл, че заместник генералният секретар на Съвета може валидно да представлява Съвета за целите на предявяването на иск или на подаването на жалба пред националните юрисдикции.
3) Сама по себе си национална юрисдикция като белгийския Conseil d'État не може да извършва проверка в съдебното производство пред нея на редовния характер на „вътрешно“ делегиране на правомощия съгласно член 282 ЕО и е длъжна евентуално да отправи съответния преюдициален въпрос до Съда“.
(1) .
(2)  –	Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 248 от 16 септември 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198).
(3)  – Решение на Съвета от 5 юни 2000 г. за приемане на процедурен правилник на Съвета (ОВ L 149, 23 юни 2000 г., стр. 21).
(4)  –	Приложен към Договора за ЕО с Договора от Амстердам.
(5)  –	Член  335 от ДФЕС: „Във всяка от държавите членки Съюзът притежава най-широката правоспособност, предоставяна на юридическите лица, съгласно националните законодателства; той може в частност да придобива или да се разпорежда с движима и недвижима собственост и да бъде страна в съдебни производства. За тази цел Съюзът се представлява от Комисията. Независимо от това, Съюзът се представлява от всяка от институциите по силата на административната им автономност, по отношение на въпросите, свързани с тяхното функциониране“.
(6)  –	В този смисъл вж. за цялата доктрина Becker, U., Artikel 282 (Rn. 15) in Schwarze, J. (ed.) EU-Kommentar, 2 ed., Nomos, Baden-Baden, 2009.
(7)  –	Дело 63-69/72, Recueil, стр. 1229.
(8)  –	Принцип на административната автономност, който — както посочва Комисията — вече е признат от Съда в рамките на Договора за ЕОВС с Решение от 12 юли 1957 г. по дело Algera и др./Assemblée commune (съединени дела 7/56, 3/57—7/57, Recueil, стр. 81).
(9)  –	Вж. например Решение от 8 септември 2005 г. по дело AB (C‑288/04, Recueil, стр. I‑7837, точка 31).