Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 12 март 2026 година(1)
Дело C‑60/25 [Livronsa](i)
SR
срещу
FT SpA,
друга страна в производството:
Assoutenti
(Преюдициално запитване от Corte d’appello di Cagliari (Апелативен съд Каляри, Италия)
„ Преюдициално запитване — Конкуренция — Картели — Член 101, параграф 2 ДФЕС — Регламент (ЕО) № 1/2003 — Член 16, параграф 1 — Сектор на лихвените деривати в евро — Задължителна за националния съд сила на решението на Европейската комисия — Спор между кредитополучател и банката кредитор относно валидността на лихвен процент, определен въз основа на Euribor„
I.      Въведение
1.        Настоящото заключение се отнася до преюдициално запитване относно тълкуването на член 101, параграф 2 ДФЕС и член 16, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1/2003(2). Запитването е отправено от гражданското отделение на Corte d’appello di Cagliari (Апелативен съд Каляри, Италия) в рамките на спор между кредитополучателя SR и банката FT, която му е предоставила ипотечен кредит. Става дума за валидността на клауза, с която дължимата лихва по кредита се определя с оглед на референтния показател Euro Interbank Offered Rate (Euribor) [Европейски междубанков лихвен процент в евро].
2.        Запитването се основава на решенията на Европейската комисия от 4 декември 2013 г.(3) и 7 декември 2016 г.(4), в които институцията установява, че някои банки, включени в групата, отговаряща за определянето на Euribor, са участвали в картел между септември 2005 г. и май 2008 г.(5) По-конкретно, Комисията приема, че тези банки са нарушили член 101, параграф 1 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП чрез участие в единно продължено нарушение, състоящо се в споразумения и/или съгласувани практики с цел нарушаване на нормалния курс на ценовите компоненти на лихвените деривати в евро (EIRD)(6). В първоинстанционното производство Общият съд(7) и в производството по обжалване Съдът(8) по същество потвърждават констатациите на Комисията, подкрепяйки в частност квалифицирането на нарушението като ограничаване на конкуренцията с оглед на целта(9).
3.        С преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция иска да се установят последиците от решенията относно EIRD, включително тези от
постановеното във връзка с тях решение на Съда, за
действителността на клауза, в която се прави позоваване на Euribor в споразумение за ипотечен кредит, сключен между физическо лице и банка, неучаствала в констатираното от Комисията нарушение. По същество тази юрисдикция иска да се установи, първо, дали член 101, параграф 2 ДФЕС — съгласно който всички споразумения или решения, които са забранени в съответствие с член 101, параграф 1 ДФЕС, са нищожни — следва да води до нищожност на въпросната клауза
дори когато съответното кредитно споразумение е сключено извън рамките на пазара на EIRD. Второ, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали и до каква степен констатираните от Комисията манипулации на Euribor имат доказателствена стойност в рамките на националните производства в съответствие с член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003.
II.    Фактите, производството и преюдициалният въпрос
4.        На 15 декември 2005 г. SR и FT сключват договор за ипотечен кредит. Лихвата по кредита е определена за първоначален период от шест месеца. Впоследствие лихвата е преизчислена въз основа на променлива компонента, свързана с Euribor. На 20 февруари 2015 г.
е извършено предоговаряне на условията по договора.
5.        SR предявява иск пред Tribunale di Oristano (Първоинстанционен съд Ористано, Италия). В исковата молба той претендира, първо, да се преизчисли дължимата сума за лихви
по ипотечния кредит и второ, да се установи, че му се дължи кредит. Според SR някои клаузи от договора, включително клаузата за определяне на лихвения процент съобразно Euribor, са нищожни поради неяснота и ненадеждност. С решението си посоченият съд е приел, че договореният
в договора за кредит лихвен процент е определен в съответствие с приложимото законодателство. Той също така отбелязва, че променливият
лихвен процент се основава на предварително установени обективни критерии, които не зависят от усмотрението на кредитната институция, поради което е изключено всякакво основание за нищожност на договора.
6.        SR обжалва това решение пред Corte d’appello di Cagliari (Апелативен съд Каляри), който е запитващата юрисдикция в настоящото производство. В своята жалба той иска клаузата в договора за кредит, която препраща към Euribor, да бъде обявена за нищожна, като се преизчисли графикът за погасяване
съгласно договора. В частност, SR твърди, че не е могъл да прецени правилно прилагането на Euribor спрямо неговия заем поради изкуственото му манипулиране, както е констатирала Комисията в решенията относно EIRD. В хода на производството жалбоподателят е поискал да бъде отправено преюдициално запитване до Съда.
7.        Запитващата юрисдикция приема, че за решаването на спора в главното производство
и на редица други висящи спорове е необходимо да се изяснят обхватът на член 101, параграф 2 ДФЕС и доказателствената стойност, която имат за националните съдилища в съответствие с член 16 от Регламент № 1/2003 решенията относно
EIRD. В частност, запитващата юрисдикция изпитва съмнения относно начина, по който трябва да се тълкуват тези разпоредби, за да се прецени дали е нищожна клауза в договор за ипотечен кредит, съгласно която в периода, за който Комисията е констатирала наличието на нарушение,
лихвеният процент по кредита е определян въз основа на Euribor.
8.        Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва най-напред и преди всичко, че за съдебната практика на Corte Suprema di Cassazione (Върховен касационен съд, Италия), изглежда,
е характерно възприемането на различни подходи, като в преюдициалното запитване това се описва по следния начин.
9.        От една страна, съгласно възприетото в съдебната практика първо направление манипулацията на Euribor, установена в
решенията относно EIRD, трябва да се счита за доказателство с особена доказателствена стойност в подкрепа на искането за обявяване на нищожност на препращащата към Euribor договорна клауза, независимо дали банката, която е страна по разглеждания договор за кредит, е участвала в констатираното от Комисията нарушение. Нещо повече, съгласно това направление в съдебната практика, когато посоченият в договора за кредит външен индекс вече не отразява по надежден начин изразената от страните воля, вследствие на неговото неправомерно манипулиране, предметът на договорната клауза не може да бъде установен. От това положение следва, че в съответствие с националното гражданско право клаузата трябва да се счита за частично нищожна в периода на нарушението. Освен това само искът за обявяване на нищожност, за разлика от иска за обезщетение, може да осигури пълна защита за крайния потребител, закриляйки го от последиците на споразумението, с което се ограничава конкуренцията.
10.      От друга страна, съгласно второто и по-актуално направление в съдебната практика решенията относно EIRD, макар да обвързват националните съдилища в съответствие с член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003, не представляват доказателство със съществена доказателствена стойност, за да се
прогласи нищожността на клауза, определяща лихвения процент по договор за кредит чрез препращане към Euribor. Това направление в съдебната практика признава, че нарушението, констатирано от Комисията в тези решения, се състои в поведение, целящо да намали паричните потоци, които иначе участниците в картела би трябвало да поемат във връзка с EIRD. Следователно това ограничение на конкуренцията се отнася само до пазара на EIRD и не може да има никакво въздействие върху пазара на кредити с променлив лихвен процент, обвързани с Euribor.
11.      Във всички случаи запитващата юрисдикция е склонна да приеме, че след като веднъж е било установено манипулиране на референтния лихвен процент, това манипулиране трябва да се счита за установено на всички пазари, на които се прилага този процент. Би било противоречиво да се приеме, че установеното в решенията на Комисията манипулиране на Euribor се е отнасяло само до пазара на EIRD, но не и до други пазари, включително пазара на кредити с променлив лихвен процент. Освен това запитващата юрисдикция предполага, че тълкуване в смисъл, че
член 101, параграф 2 ДФЕС не поражда последици за договорни отношения, в рамките на които се прави позоваване на Euribor в периода на нарушението, би накърнило възпиращия ефект на тази разпоредба.
12.      При тези обстоятелства Corte d’appello di Cagliari (Апелативен съд Каляри) решава да спре производството и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли в светлината [на] член 16, [параграф] 1 от [Регламент № 1/2003] манипулациите на [лихвения процент] Euribor, установени в решения[та] на Комисията [относно EIRD] и в решение на Съда [HSBC Holdings и др.], да се считат за окончателно доказани и по отношение на националните съдилища, и представлява ли ограничаването на конкуренцията, [което е] предмет на [тези] решения на Комисията и на Съда на ЕС[,] картел, забранен от член 101 [ДФЕС] само на пазара на дериватите [върху лихвените проценти в евро,] или на всеки пазар, на който е използван
манипулираният [лихвен процент] Euribor?“.
13.      Преюдициалното запитване постъпва в секретариата на Съда на 28 януари 2025 г. Жалбоподателят, ответникът, встъпилата страна в главното производство, както и Комисията
представят писмени становища. По настоящото дело не е проведено съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
III. Анализ
14.      С въпроса си запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 може да се тълкува в смисъл, че манипулирането на референтен показател за определяне на лихвени проценти,
констатирано от Комисията в решение, установяващо нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС,
следва да се счита от националните съдилища за окончателно установено в разглежданите от тях производства. Запитващата юрисдикция иска също така да се установи дали от тази констатация следва, че договор, съдържащ позоваване на този референтен показател, сключен извън пазара, за който се отнася решението на Комисията, представлява забранено споразумение по член 101 ДФЕС.
15.      Най-напред ще разгледам тази част от преюдициалния въпрос, която се отнася до тълкуването на член 101 ДФЕС (първа част), след което ще разгледам частта, която се отнася до тълкуването на член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 (втора част).
16.      Във връзка с първата част от преюдициалния въпрос, която се отнася до тълкуването на член 101 ДФЕС, от направеното запитване видно, че съмненията на запитващата юрисдикция във връзка с обхвата на тази разпоредба се отнасят до правните последици от констатациите в решенията относно EIRD, потвърдени от Съда в решение HSBC Holdings и др. По-конкретно, запитващата юрисдикция иска да се установи дали констатацията, че даден референтен показател за определяне на лихвени проценти е бил манипулиран на определен пазар и това е довело до нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, може да доведе до нищожност на клауза, съдържаща се в сключен на друг пазар договор, в която се прави позоваване на въпросния референтен показател през периода на нарушението,
съгласно член 101, параграф 2 ДФЕС.
17.      Съгласно член 101,
параграф 2
ДФЕС всички споразумения или решения, които са забранени в съответствие с член 101, параграф 1 ДФЕС, са нищожни. В съответствие с практиката на Съда споразумение, което не отговаря на условията по член 101, параграф 3 ДФЕС, е нищожно, ако неговата цел или последици са несъвместими със забраната по
член 101, параграф 1 ДФЕС(10). Освен това, тъй като предвидената в член 101, параграф 2 ДФЕС нищожност е абсолютна, споразумение, което е нищожно по силата на тази разпоредба, не поражда действие нито в миналото, нито в бъдещето между страните по договора(11). Такова споразумение не може и да се противопоставя на трети страни(12).
18.      Следователно Съдът е очертал обхвата на член 101, параграф 2 ДФЕС(13), като ограничава неговото прилагане до споразумения, които попадат в обхвата на забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС(14). Действително, съгласно съдебната практика всеки може да се позове на нищожността на дадено забранено споразумение, като съдилищата са длъжни да я вземат предвид(15). При все това не подлежи на изпълнение по принцип като цяло само решение или споразумение, което попада
в обхвата на член 101, параграф 1 ДФЕС, освен ако ограничаващите елементи не са отделими от останалата част на споразумението(16). Както Съдът е посочил, последиците от нищожността по член 101, параграф 2 ДФЕС за тези части от споразумението, които не са несъвместими с член 101, параграф 1, и за всяка поръчка и доставка, направени въз основа на това споразумение, както и произтичащите задължения за плащане не се уреждат от правото на Съюза(17).
19.      Според мен логиката на съдебната практика може лесно да бъде обяснена
с оглед, най-напред, на необходимостта да се предотврати каскаден ефект като този, който запитващата юрисдикция има предвид в преюдициалното запитване, а именно договорни отношения между трети страни, които не участват в конкретните договорености, за които Комисията е установила, че са забранени. По-точно, такъв е случаят с клауза като разглежданата в главното производство, която се отнася до отделен продукт и пазар, различни от разгледаните в решенията на Комисията относно манипулирането на Euribor във връзка с EIRD. Непредвидимостта на правните и икономическите последици, които биха могли да възникнат от систематичното обявяване за нищожно на всяко споразумение или клауза, които сами по себе си не са забранени по
член 101, параграф 1 ДФЕС, според мен обосновава подхода на Съда в тълкуването на член 101, параграф 2 ДФЕС.
20.      Второ, както изтъква ответникът в главното производство, тълкуването от Съда на член 101, параграф 2 ДФЕС е в съответствие и с принципа, съгласно който по естеството си отговорността за нарушение на правилата на конкуренцията в Съюза е лична. Съгласно съдебната практика само предприятието, което нарушава тези правила, трябва да носи отговорност за това нарушение(18). Макар посочената съдебна практика да е възникнала в контекста на преюдициалните запитвания относно искове за обезщетения, логичната
последица е, че нищожността по член 101, параграф 2 ДФЕС по отношение на споразумения и решения, противоречащи на член 101, параграф 1, не може да се разпростре и спрямо договорните отношения между неучастващи в нарушението страни.
21.      Действително, в решение Allianz Hungária(19), на което се позовава Комисията в своето писмено становище, Съдът е приел, че вертикалните споразумения, сключени, за да се приложи хоризонтално (разделяне на пазарите) споразумение в нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, могат също да бъдат обявени за незаконосъобразни
съгласно последната разпоредба(20). По-конкретно, повдигнатият по това дело въпрос е бил дали вертикалните споразумения — при които две дружества за автомобилно застраховане са постигнали съгласие било с дистрибутори на автомобили, било с професионално сдружение, което ги представлява, относно цената на час, която застрахователното дружество следва да заплаща за ремонта на застраховани от него автомобили — представляват ограничение по своята цел на член 101, параграф 1 ДФЕС. В решението си Съдът е установил, че наличието на хоризонтално споразумение между тези две дружества, което има за цел разделяне на пазарите, е било в състояние да доведе до незаконосъобразност и на вертикалните споразумения, сключени за неговото прилагане.
22.      Решение
Allianz Hungária обаче не може да се приложи в настоящия случай. От това решение е видно, че Съдът не разпростира предвидената в член 101, параграф 2 ДФЕС нищожност спрямо споразуменията, които не попадат в обхвата на забраната по член 101, параграф 1 ДФЕС. Напротив, той приема, че вертикалните споразумения, необходими за прилагането на хоризонталното споразумение и без които последното не би могло да се изпълни, биха могли също да се разглеждат като противоречащи на член 101, параграф 1 ДФЕС и следователно като нищожни сами по себе си, освен ако
не се установи друго при проверките на запитващата юрисдикция.
23.      Във връзка с това е достатъчно да се посочи, че разглежданият в главното производство договор за кредит не е включен в никое от установените от Комисията нарушения по член 101, параграф 1 ДФЕС. Освен това, за разлика от положението, разгледано в решение
Allianz Hungária, този договор не е сключен,
за да се изпълни или приведе в действие ограничително споразумение, установено от Комисията в решенията относно EIRD. В него само се препраща към референтния показател Euribor, за да се определи променливият лихвен процент, приложим към предоставен на физическо лице от банката ипотечен кредит, който на още по-голямо основание няма отношение към констатираното от Комисията неправомерно поведение. Във връзка с това според мен е ясно, че към този договор не се прилага последицата по
член 101, параграф 2 ДФЕС, която, съгласно цитираната в точка 18 от настоящото заключение съдебна практика, се прилага само към споразумения, противоречащи на член 101, параграф 1 ДФЕС.
24.      Следователно член 101, параграф 2 ДФЕС не може да се тълкува в смисъл, че констатирането от Комисията в решение, установяващо нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, на обстоятелството, че референтен показател за определяне на лихвени
проценти е бил манипулиран, задължително води до нищожност на клауза, съдържаща се в договор за кредит, която препраща към този референтен показател, при положение че тази клауза не е част от посоченото в решението на Комисията ограничително споразумение и не е било установено, че
тя сама по себе си е в противоречие
с член 101, параграф 1 ДФЕС.
25.      На този етап е важно да се отбележи, че обстоятелството, че член 101, параграф 2 ДФЕС не представлява правно основание за прогласяването на нищожността на клауза в договор за кредит, непопадащ в приложното поле на член 101, параграф 1 ДФЕС, не означава, че страните по този договор не разполагат с други правни способи за защита, за да изтъкнат нищожността на тази клауза(21). Във връзка с това трябва да се припомни, че
както следва от практиката на Съда, последиците, които едно забранено по член 101, параграф 1 ДФЕС споразумение може да има за договорните отношения с трети страни, следва да се преценяват от националните съдилища в съответствие с тяхното право(22).
26.      В настоящия случай предоставената от запитващата юрисдикция информация по този повод е по-скоро ограничена. Въпреки това от акта за преюдициално запитване може да се заключи, че главното производство се отнася до иск за прогласяване на нищожност на основание на твърдяната ненадеждност на клауза, с която се определя лихвеният
процент по договор за кредит чрез позоваване на референтния показател Euribor. Като се има предвид цитираната в точка 25 по-горе съдебна практика, няма пречка запитващата юрисдикция да прецени действителността на тази клауза и последиците от нея с оглед на приложимите национални разпоредби, например отнасящите се до законосъобразността на предмета на договорите, които са посочени в акта за преюдициално запитване(23).
27.      Именно при това положение тълкуването на член 16 от Регламент № 1/2003, до което се отнася втората част на преюдициалния въпрос, добива особено значение по дело като главното производство, по-специално във връзка с решенията относно EIRD. С тази част от въпроса запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали манипулирането, установено в посочените решения от Комисията, има доказателствена стойност в рамките на производство относно действителността съгласно националното право на клауза, в която се прави позоваване на Euribor по време на периода на нарушението.
28.      Съгласно член 16 от Регламент № 1/2003, озаглавен „Еднакво прилагане на [правото] на конкуренция [на Съюза]“, когато национални съдилища се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно член 101 или член 102 ДФЕС, които вече са предмет на решения на Комисията, те не могат да вземат решения, които са в противоречие с решението, прието от Комисията(24). Тази разпоредба кодифицира предишната съдебна практика(25), в която Съдът по същество е приел, че в рамките на система на конкурентно право, която е възложена на множество организми, включително националните съдилища, принципите на правна сигурност и на еднообразно прилагане на правилата на конкуренцията в Съюза изискват да се избягват противоречащи си решения(26).
29.      Освен това в своята практика Съдът е определил пределите на правилото, което произтича от член 16 от Регламент № 1/2003. Например в рамките на граждански иск за обезщетение за вреди, в който трябва да се установят вредоносно поведение, вреда и пряка причинно-следствена връзка между това поведение и вредата, националният съд е обвързан от констатациите на Комисията, че дадено споразумение е забранено, и от правната квалификация на това споразумение(27). Общият съд също е установил в съдебна практика, която според мен може да бъде подкрепена от Съда(28), че националните съдилища също са обвързани от констатациите на Комисията относно времевия и географския обхват на разглежданите действия или относно вината на лицата, срещу които е проведено разследването във връзка с разглежданите действия(29).
30.      По настоящото дело, във връзка с решенията относно EIRD е важно да се отбележи констатацията на Комисията, че някои банки от групата за Euribor са участвали в картел на пазара на EIRD, който по същество е просъществувал от септември 2005 г. до май 2008 г.(30) По-специално, Комисията е установила, че по време на този период участниците в картела са участвали в редица практики, целящи да се наруши нормалният курс на ценовите компоненти на EIRD, а именно Euribor. Тези практики са включвали обмен на информация относно техните предпочитания за непроменени, ниски или високи лихвени проценти (фиксинги) по някои матуритети Euribor в зависимост от техните търговски позиции или експозиции. Участниците са обменяли също поверителна информация относно своите търговски позиции или намерения, предвид бъдещи предоставяния на данни за
Euribor за специфични матуритети. Понякога търговците са проучвали и възможността за съгласуване в поне една хипотеза на бъдещо подаване
на данни за Euribor на своите банки въз основа на информацията, получена от други участници(31).
31.      Би било целесъобразно да се припомни, че Euribor е широко използван на международните парични пазари референтен лихвен процент(32). Той има за цел да отразява стойността на междубанковите кредити, деноминирани в евро. Изчислението се осъществява ежедневно въз основа на данни от множество финансови институции в рамките на група, определена да предоставя информация за процеса. Основава се на котировките, предоставяни на групата от банките, които оценяват лихвените проценти при евентуалното предоставяне на заем от дадена първокласна банка на друга първокласна банка. Лихвените проценти Euribor са отразени в ценообразуването на EIRD, които представляват глобално търгувани финансови продукти. Тези продукти се използват от големи предприятия, финансови институции, хедж фондове и други международни предприятия за управление на тяхната експозиция на лихвени рискове (хеджиране едновременно за кредитополучатели и инвеститори) или за спекулативни цели(33).
32.      Както правилно отбелязва Комисията в своето писмено становище, следва да се обърне особено внимание на обстоятелството, че решенията относно EIRD не съдържат никакви конкретни констатации относно последиците от ограничаващото споразумение на равнището на Euribor. В частност, от тези решения е видно, че равнището на Euribor би могло да се манипулира чрез завишаването, понижаването или непроменянето му от банките, които участват в групата, в зависимост от положението на страните в картела на пазара на деривативи(34). Поради това в решенията относно EIRD не се установява дали картелът има тенденция да завишава, или занижава Euribor. Макар да е разумно да се приеме, въз основа на поведението на банките, които участват в забраненото споразумение, че Euribor не е следвал нормалния си курс в периода на съществуване на картела(35), Комисията не прави никакъв окончателен извод относно общата посока, в която е манипулиран този референтен показател. Със своите съответни решения(36) Общият съд и Съдът са потвърдили констатациите на Комисията и са заключили, че даденото нарушение представлява ограничение по „своята цел“ съгласно член 101, параграф 1 ДФЕС, което се отнася само до пазара на EIRD(37).
33.      От гореизложеното следва, че във връзка с решенията относно EIRD член 16 от Регламент № 1/2003 изисква от националните съдилища да приемат за окончателно установено наличието на манипулиране на Euribor в посочения от Комисията период. За разлика от това, тъй като разглежданото нарушение е квалифицирано като ограничение с оглед на целта, само от действията, за които Комисията е установила, че противоречат на член 101, параграф 1 ДФЕС, не могат да се изведат конкретни последици за нивото на Euribor.
34.      По настоящото дело продължава да се поставя въпросът дали член 16 от Регламент 1/2003 представлява подходящо правно основание, за да се заключи, че по дело, по което национален съд следва да се произнесе по действителността на договорна клауза съгласно националното си право, по-специално що се отнася до законосъобразността на нейния предмет, този национален съд е обвързан от направените от Комисията констатации в решение за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС.
35.      В това отношение е достатъчно да се отбележи, че член 16 от Регламент № 1/2003 е разпоредба, която изисква националните съдилища да не приемат решения, които са в противоречие с приетите от Комисията, само когато „[те] се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно [член 101
или
член 102 ДФЕС]“. Тъй като по дело като главното производство националният съд, във всеки случай, няма да прилага правилата на Съюза в областта на конкуренцията, за да реши висящия пред него спор, не може да се твърди, че член 16 от Регламент № 1/2003 представлява от формална гледна точка правно основание, което задължава национален съд да приеме за установени фактите, констатирани от Комисията в решенията относно EIRD.
36.      В този контекст може да се изтъкне доводът, че когато национален съд разглежда дадено дело само в светлината на своето национално право, задължителната сила на констатациите на Комисията в решение за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС също трябва да бъде установена в съответствие с това право. Този подход обаче не може да се приеме, поради две основни причини. Първо, той не отчита факта, че актовете, приети от институциите на Съюза в обхвата на тяхната компетентност, не изискват признаване в националния правен ред. Напротив, те са неразделна част от правните системи на държавите членки и поради това не могат да бъдат пренебрегвани в рамките на национално производство. Второ, този подход в крайна сметка би могъл да доведе до това национален съд да откаже да вземе предвид акт на Съюза, който е законосъобразен и валиден съгласно постоянната съдебна практика, като освен това констатациите в този акт са били потвърдени от Съда в решение HSBC Holdings и др.
37.      От това следва, че макар член 16 от Регламент № 1/2003 да не може да се счита за приложим в главното производство, както беше посочено по-горе, един от принципите, на които тази разпоредба е израз, а именно че направена съгласно правния ред на Съюза констатация не може да не се вземе предвид, по същество води до резултат със сходни правни последици. Национален съд трябва да вземе предвид фактическите и правните констатации, направени в производства на равнището на Съюза, когато те са от значение за национални правни спорове, дори когато последните трябва да бъдат решавани извън обхвата на специалната правна уредба на Съюза.
38.      В настоящия случай, в контекста на предявен от страна иск за обявяване на клауза за недействителна по националното право, констатираното
от Комисията в решенията относно EIRD манипулиране на Euribor трябва да се счита за окончателно установено и следва надлежно да се вземе предвид, освен ако, разбира се, както беше обяснено в точка 33 от настоящото заключение, не следва друго от конкретните условия, установени в тези решения.
39.      С оглед на изложените съображения моето заключение е, че член 101, параграф 2 ДФЕС и член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 трябва да се тълкуват в смисъл, че манипулирането на референтен показател за определяне на лихвени проценти, констатирано от Комисията в решение за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, не води до нищожност на клауза, която се съдържа в договор за кредит и препраща към този референтен показател, когато тази клауза не е част от ограничително споразумение, посочено в решението на Комисията, и не е било установено, че тя сама по себе си е в противоречие с член 101, параграф 1 ДФЕС. Макар обаче член 16 от Регламент № 1/2003 формално да не се прилага, констатираното от Комисията манипулиране не може да не се вземе предвид от национален съд в производство относно действителността на клауза съгласно националното право,
освен ако
не следва друго от конкретните условия, установени в това решение.
IV.    Заключение
40.      Въз основа на изложения по-горе анализ предлагам на Съда да отговори на поставения от Corte d’appello di Cagliari (Апелативен съд Каляри, Италия) преюдициален въпрос, както следва:
„Член 101, параграф 2 ДФЕС и член 16, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101] и [102 ДФЕС]
трябва да се тълкуват в смисъл, че манипулирането на референтен показател за определяне на лихвени проценти, констатирано от Европейската комисия в решение за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, не води до нищожност на клауза, която се съдържа в договор за кредит и препраща към този референтен показател, когато тази клауза не е част от ограничително споразумение, посочено в решението на Комисията, и не е било установено, че тя сама по себе си е в противоречие с член 101, параграф 1 ДФЕС. Макар обаче член 16 от Регламент № 1/2003 формално да не се прилага, констатираното от Комисията манипулиране не може да не се вземе предвид от национален съд в производство относно действителността на клауза съгласно националното право, освен ако не следва друго от конкретните условия, установени в това решение“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101] и [102 ДФЕС] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
3      Решение на Комисията C(2013) 8512 final относно производство по член 101 [ДФЕС] и член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка AT.39914 — Лихвени деривати в евро (EIRD) (Споразумение) (наричано по-нататък „Решението от 2013 г.“). Адресати на това решение са банки, които са част от групите Barclays, Deutsche Bank, Société Générale и Royal Bank of Scotland.
4      Решение на Комисията C(2016) 8530 final относно производство по член 101 [ДФЕС] и член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка AT.39914 — Лихвени деривати в евро (EIRD) (наричано по-нататък „Решението от 2016 г.“). Адресати на това решение са банки, които са част от групите Crédit Agricole, HSBC и JPMorgan Chase.
5      Приемането на две отделни решения се дължи на обстоятелството, че някои от въпросните банки, изброени в съображение 2 от Решението от 2013 г., са приели да участват в процедура за постигане на споразумение на основание член 10а от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101] и [102 ДФЕС] (ОВL 123, 2004 г., стр. 18; Специално издание на български език, глава 8, том 1, стр. 242). За разлика от тях други банки, посочени в съображения 52—64 от Решението от 2016 г., са решили да не участват в тази процедура, поради което е прието решение по отношение на тях в съответствие с установената в член 7 от Регламент № 1/2003 обща процедура.
6      Вж. съображение 67 от Решението от 2013 г. и член 1 от него. Вж. също съображение 357 от Решението от 2016 г., и член 1 от него.
7      Решение от 24 септември 2019 г., HSBC Holdings и др./Комисия (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      Решение от 12 януари 2023 г., HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, наричано по-нататък „решение HSBC Holdings и др.“,
EU:C:2023:11).
9      Решенията на Общия съд и на Съда се отнасят само до Решението от 2016 г., но не и до Решението от 2013 г., което е встъпило в сила. Вследствие от двете съдебни решения Решението от 2016 г. е частично отменено, по-специално във връзка с определянето на наложената от Комисията глоба на жалбоподателите по това дело. Общият съд е направил подобен извод в своите решения от 20 декември 2023 г., JPMorgan Chase и др./Комисия (T‑106/17, EU:T:2023:832), и от 20 декември 2023 г., Crédit agricole, Crédit agricole Corporate и Investment Bank/Комисия (T‑113/17, EU:T:2023:847). Производствата по обжалване на тези решения понастоящем са висящи пред Съда, съответно по дела C‑160/24 P и C‑191/24 P. Нещо повече, вследствие на частичната отмяна на Решението от 2016 г. относно наложената глоба, Комисията е приела Решение C(2021) 4600 final от 28 юни 2021 г. Това решение е довело до решението на Общия съд от 27 ноември 2024 г. по дело HSBC Holdings и др./Комисия (T‑561/21, EU:T:2024:869), което понастоящем е влязло в сила.
10      Решение от 25 ноември 1971 г., Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, т. 26).
11      Решение от 6 февруари 1973 г., Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, т. 26).
12      Решение от 25 ноември 1971 г., Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, т. 29).
13      Вж. също Jones, A., B. Sufrin, N. Dunne. EU Competition Law: Text, Cases and Materials. Oxford University Press, 2023, p. 228; Van Bael, I., J.‑F. Bellis. Competition Law of the European Union. Wolters Kluwer, 2021, pp. 77, 78; Argenton, C., D. Geradin, A. Stephan. EU Cartel Law and Economics. Oxford University Press, 2020, pp. 69, 70, и Meeßen, G. Article 101 TFEU. —
In: Kellerbauer, M., M. Klamert, J. Tomkin (Eds.). The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary. Oxford University Press, 2019, pp. 1034, 1035.
14      Всички тези решения продължават да са релевантни
понастоящем, както е видно например от решения от 20 април 2023 г., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, т. 70—73), и от 25 януари 2024 г., Ем акаунт БГ (C‑438/22, EU:C:2024:71, т. 57 и 58), в които се прави изрично позоваване на тях.
15      Вж. в този смисъл решение от 20 септември 2001 г., Courage и Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, т. 22).
16      Вж. във връзка с това решение от 28 февруари 1991 г., Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, т. 40).
17      Решение от 14 декември 1983 г., Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, т. 11 и 12).
18      Решение от 14 март 2019 г., Skanska Industrial Solutions и др. (C‑724/17, EU:C:2019:204, т. 31).
19      Решение от 14 март 2013 г., Allianz Hungária Biztosító и др. (C‑32/11, наричано по-нататък „решение
Allianz Hungária“,
EU:C:2013:160).
20      Пак там, точка 50.
21      Освен това страна, която счита, че е била засегната неблагоприятно от манипулирането на референтен показател за лихвен процент, би могла всъщност да предяви иск за обезщетение съгласно националното право, в което е транспонирана Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1). От своя страна сезираният с такъв иск национален съд трябва да зачита правата, които са пряко предоставени от член 101, параграф 1 ДФЕС, включително когато ищецът е трета страна по споразумението, за което Комисията е установила, че е незаконосъобразно. Вж. по-специално решения от 5 юни 2014 г., Kone и др. (C 557/12, EU:C:2014:1317, т. 37),
и от 20 април 2023 г., Repsol
Comercial
de
Productos
Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, т. 50—52 и цитираната съдебна практика).
22      Вж. в този смисъл решения от 14 декември 1983 г., Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, т. 12), и от 30 ноември 2006 г., Brünsteiner и Autohaus Hilgert (C‑376/05 и C‑377/05, EU:C:2006:753, т. 48 и цитираната съдебна практика).
23      В това отношение в акта за преюдициално запитване и в писмените становища на страните се посочват членове
1346 и
1418 от италианския Граждански кодекс.
24      Вж. и решение от 18 април 2024 г., Heureka Group (Уебсайтове за сравняване на цени) (C‑605/21, EU:C:2024:324, т. 74).
25      Вж. съображение 22 от Регламент № 1/2003 и решение от 14 декември
2000 г., Masterfoods и HB (C‑344/98, наричано по-нататък „решение Masterfoods“, EU:C:2000:689, т. 60).
26      Pachev, А.
Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes. — In: La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable —
Justice in transition: towards a united and sustainable European Union. Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev. Bruylant, 2025, p. 573.
27      Във връзка с това националният съд трябва все пак да установи наличието на вреда и пряката причинно-следствена връзка между нея и разглежданите споразумение или практика. Дори когато в решението си Комисията е определила конкретните последици от нарушението, отново националният съд е този, който трябва да установи отделната вреда, причинена на всяко лице, което е предявило иск за обезщетение. Вж. в този смисъл решение от 6 ноември 2012 г., Otis и др. (C‑199/11, EU:C:2012:684, т. 65 и 66).
28      Решение от 16 декември 2015 г., British Airways/Комисия (T‑48/11, EU:T:2015:988, т. 40). Вж. и
Joncheray, N. Article 16: Uniform application of Community competition law — Commentary. — In: Prete, L., K. Dekeyser et al. (Eds.). Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement — A Systematic Guide. Wolters Kluwer, 2002, p. 399.
29      Вж. също
Carovano, G. Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence. —
European Law Journal, vol. 31, No 3, 2025, p. 272, 273.
30      Вж. бележка под линия 6 от настоящото заключение.
31      Вж. по-специално съображение
32 от Решението от 2013 г. и съображения 113—115, 358 и 359 от Решението от 2016 г. Вж. и решение HSBC Holding и др., точки 18 и 19.
32      Вж. съображение 1 от Регламент (ЕС) 2016/1011 на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2016 година относно индекси, използвани като бенчмаркове за целите на финансови инструменти и финансови договори или за измерване на резултатите на инвестиционни фондове, и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2014/17/ЕС и на Регламент (ЕС) № 596/2014 (ОВ L 171, 2016 г., стр. 1) и съображение 5 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2016/1368 на Комисията от 11 август 2016 година за определяне на списък на критичните бенчмаркове, използвани на финансовите пазари, в съответствие с Регламент (ЕС) 2016/1011 на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 217, 2016 г., стр. 1).
33      Вж. съображения 5—9 от Решението от 2013 г. и съображения 20—26 от Решението от 2016 г. Вж. също заключението на генерален адвокат Emiliou по дело HSBC Holdings и др./Комисия (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, т. 1).
34      Вж. съображение 388 и съображение 392, букви a) и e) от Решението от 2016 г.
35      Вж. съображения 397 и 404—408 от Решението от 2016 г.
36      Вж. бележки под линия 7 и 8 от настоящото заключение.
37      Вж. по-специално решение HSBC Holdings и др., точки 125, 191, 206 и 208.