62018CC0642
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 5 септември 2019 година (
1
)
Дело C‑642/18
Европейска комисия
срещу
Кралство Испания
„Производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка — Околна среда — Директива 2008/98/ЕО — Отпадъци — Планове за управление на отпадъците — Оценка и преразглеждане — Срок — Уведомяване на Комисията — Автономни области Балеарски острови и Канарски острови“
I. Въведение
1.
Директивата за отпадъците (
2
) предвижда разработването на планове за управление на отпадъците и периодичната им оценка и преразглеждане. В настоящия случай трябва да се изясни дали Испания е извършила своевременно това преразглеждане в два региона. Важно е по-специално да се установи дали преразглеждането трябва да приключи в рамките на определен срок. Съответната разпоредба е нововъведена в Директивата за отпадъците и за съжаление не е особено ясно формулирана в тази насока.
II. Правна уредба
2.
Член 28 от Директивата за отпадъците задължава държавите членки да изготвят планове за управление на отпадъците и посочва какво следва да съдържат тези планове:
„1.   Държавите членки гарантират, че техните компетентни органи ще разработят, в съответствие с членове 1, 4, 13 и 16, един или повече планове за управление на отпадъците.
[…]
2.   Плановете за управление на отпадъците съдържат анализ на текущото състояние на управлението на отпадъците в съответния географски регион, мерките, които трябва да се предприемат за подобряване на съобразената с околната среда подготовка за повторна употреба, рециклиране, оползотворяване и обезвреждане на отпадъци, както и оценка на начина, по който планът ще подпомогне изпълнението на целите и прилагането на разпоредбите на настоящата директива.
3. […]“.
3.
Член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците урежда оценката и преразглеждането на плановете:
„Държавите членки гарантират, че плановете за управление на отпадъците и програмите за предотвратяване на отпадъци се оценяват най-малко на всеки шест години и се ревизират, когато това е необходимо и, по целесъобразност, в съответствие с членове 9 и 11“.
4.
Членове 9 и 11 от Директивата за отпадъците съдържат конкретни цели за предотвратяването, повторната употреба и рециклирането на отпадъците.
5.
Съгласно член 33, параграф 1 от Директивата за отпадъците на Комисията трябва да бъде предоставена информация:
„Държавите членки информират Комисията за посочените в членове 28 и 29 планове за управление на отпадъците и програми за предотвратяване образуването на отпадъци, след тяхното приемане, както и за всички съществени ревизии на плановете и програмите“.
6.
В член 40, параграф 1 от Директивата за отпадъците е определен срокът за транспониране:
„Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за спазване на настоящата директива, в срок до 12 декември 2010 г.
[…]“.
III. Досъдебна процедура и иск
7.
На 18 ноември 2016 г. Комисията приканва Испания, наред с другото, да изрази становище относно твърдението на Комисията, че в определени испански региони плановете за управление на отпадъците не са ревизирани в срок. След като получава отговора на Испания, на 14 юли 2017 г. Комисията изпраща на тази държава членка мотивирано становище, в което определя краен срок до 14 септември 2017 г., в който да бъде прекратено твърдяното от нея неизпълнение на задължения по Директивата за отпадъците. На 12 октомври 2018 г. Комисията предявява настоящия иск.
8.
След като оттегля частично първоначалния си иск, Комисията понастоящем иска:
–
в съответствие с член 258, параграф 1 ДФЕС да се установи, че
–
като не е преразгледало предвидените от Директивата за отпадъците планове за управление на отпадъците за автономните области Балеарски острови и Канарски острови, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 30, параграф 1 от тази директива;
–
като не е уведомило официално Комисията за ревизирането на плановете за управление на отпадъците по отношение на автономните области Балеарски острови и Канарски острови, то не е изпълнило задълженията си по член 33, параграф 1 от Директива за отпадъците;
–
да се осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
9.
В дупликата си Кралство Испания иска:
–
да се отхвърли искът като недопустим или, при условията на евентуалност, като неоснователен и
–
да се осъди Европейската комисия да заплати съдебните разноски.
10.
Страните представят писмени становища.
IV. Правен анализ
11.
Според мен искът е недопустим, тъй като Комисията, както ще изложа непосредствено по-долу, е поискала твърде рано от Испания да изрази становище по твърдението на Комисията за закъснялото преразглеждане на плановете за управление на отпадъците. Ето защо по-нататък само при условията на евентуалност, ако Съдът все пак прецени да допусне иска, ще изложа виждането си по въпроса дали искът би бил основателен.
А. По допустимостта
12.
В дупликата си Испания действително иска искът да бъде отхвърлен като недопустим, но за това искане няма никакви мотиви.
13.
Освен това съгласно член 127 от Процедурния правилник то е късно направено. Съгласно този член в хода на производството не могат да се въвеждат нови основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в производството. Не проличава обаче да са налице такива обстоятелства.
14.
В случай на съмнение обаче Съдът може служебно да разгледа допустимостта на иска (
3
). В настоящия случай такива съмнения се пораждат по отношение на момента на изпращане на писмото от 18 ноември 2016 г., с което Комисията приканва Испания, в съответствие с член 258 ДФЕС, да изложи становище по спорните твърдения на Комисията във връзка с преразглеждането на плановете за управление на отпадъците.
15.
Както Съдът е постановил, условие за изпращането на официално уведомително писмо е Комисията да твърди вече извършено нарушение на дадено задължение от страна на съответната държава членка (
4
). За съответната държава членка възможността да изложи своите съображения, е основна гаранция, предвидена в ДФЕС, дори и тя да не желае да я използва. Предоставянето ѝ е съществено формално условие за правилното провеждане на процедурата за установяване на неизпълнение на задължение от страна на държава членка. Поради това официалното уведомително писмо по-специално не може да се отнася до нетранспониране на директива, крайният срок за транспониране на която все още не е изтекъл (
5
). Същото важи за положението, когато Комисията твърди неизпълнение на друг вид задължение, което трябва да се изпълни в определен срок (
6
). В случай че Комисията изпрати на държава членка официалното уведомително писмо преди изтичането на този срок, то няма действие. Иск съгласно член 258 ДФЕС, който се основава на такова преждевременно писмо, би бил недопустим поради нарушение на досъдебната процедура (
7
).
16.
Съгласно член 28, параграф 1 от Директивата за отпадъците държавите членки са задължени да разработят планове за управление на отпадъците. Съгласно член 40 те въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за спазване на тази директива в срок до 12 декември 2010 г. Съгласно член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците пък държавите членки гарантират, че плановете за управление на отпадъците и програмите за предотвратяване на отпадъци се оценяват най-малко на всеки шест години и се ревизират, когато това е необходимо.
17.
Ето защо плановете за управление на отпадъците е трябвало да са разработени за първи път до 12 декември 2010 г. Следователно срокът по член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците, чието неспазване се твърди от Комисията, е изтекъл (най-рано) (
8
) шест години по-късно, към 12 декември 2016 г.
18.
Комисията обаче приканва Испания още няколко седмици преди тази дата, на 18 ноември 2016 г., да изрази становището си относно твърдението на Комисията, че в определени испански региони плановете за управление на отпадъците не са преразгледани в срок.
19.
Действително определеният от Комисията срок за представяне на становището изтича едва след 12 декември 2016 г., а именно на 18 януари 2017 г. (
9
). Досъдебната процедура по член 258 ДФЕС обаче предполага, че вече е налице неизпълнение на задължение от страна на държавата членка, произтичащо от Договорите. Следователно Комисията не може, така да се каже „предварително“, в очакване на бъдещо неизпълнение, да поиска от държавата членка такова становище. Освен това не може да се изключи, че такова „предварително искане“ накърнява правото на защита на държавата членка и води до неяснота за изпълнението на процесуалните условия.
20.
Следователно искът не може да бъде основан на официалното уведомително писмо от 18 ноември 2016 г. Също така няма данни след изтичането на срока по член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците Комисията наново да е приканила Испания да изрази становище.
21.
Ето защо искът е недопустим.
22.
Все пак не може да се изключи възможността Съдът да не сподели моето виждане относно допустимостта на иска или най-малкото да не го вземе предвид, например поради факта, че страните не са се произнесли по подранилото приканване за изразяване на становище.
23.
Ето защо по-нататък, при условията на евентуалност, ще разгледам основателността на иска.
Б. При условията на евентуалност: по основателността на иска
24.
Комисията счита, че като не е преразгледала плановете за управление на отпадъците по отношение на автономните области Балеарски острови и Канарски острови съгласно разпоредбите на Директивата за отпадъците, т.е. в рамките на шест години след изтичането на срока за транспониране, и не е уведомила Комисията, Испания не е изпълнила задължението си по член 30, параграф 1 и член 33, параграф 1 от тази директива.
1.
По преразглеждането на плановете за управление на отпадъците
25.
Съгласно член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците държавите членки гарантират, че плановете за управление на отпадъците се оценяват най-малко на всеки шест години и се ревизират, когато това е необходимо.
26.
Комисията и Испания са съгласни, че автономните области Балеарски острови и Канарски острови действително са преразгледали своите планове за управление на отпадъците, но до приключването на писмената фаза на производството все още не са приключили тази процедура.
а)
По необходимостта от преразглеждане
27.
Испания признава, че плановете за управление на отпадъците трябва да се оценяват на всеки шест години. Тя обаче счита, че изменение на плановете е необходимо само ако съществуващите планове вече не отговарят на изискванията. Случаят обаче не бил такъв.
28.
На довода на Испания Комисията правилно възразява, че съгласно член 28, параграф 2 от Директивата за отпадъците плановете за управление на отпадъците следва да съдържат анализ на състоянието на управлението на отпадъците. С изключение на текста на френски език, текстовете на Директивата на всички езици изрично предвиждат, че трябва да се касае за актуална оценка. А задължението плановете да се оценяват най-малко на всеки шест години, показвало, че анализи отпреди шест години не могат автоматично да се приемат за актуални. Дори при оценката да се окажело, че положението не се е променило, то било необходимо това изрично да бъде установено. Най-малкото тази констатация трябвало да бъде свързана с плана за управление на отпадъците по такъв начин, че при прочита на плана да става ясно, че анализът продължава да е актуален. Дали това ще стане чрез изрично изменение на плана или под друга форма, например като към плана се приложи доклад за оценката, могат да решат държавите членки. Във всеки случай в това се съдържа задължително необходимото минимално преразглеждане на плана.
29.
В настоящия случай Испания освен това е съобщила на Комисията още в досъдебната процедура, че плановете за управление на отпадъците на Балеарските острови точно се преразглеждали (
10
) и че Канарските острови щели да разработят план за управление на отпадъците (
11
). В хода на производството Испания поддържа този довод.
30.
Тъй като не може да се предположи, че тези региони биха изменили плановете си, макар това да не е необходимо, Испания най-малкото имплицитно признава, че плановете за управление на отпадъците на тези два региона се нуждаят от преразглеждане.
б)
По срока за преразглеждане
31.
В дупликата Испания обаче допълва правния си довод със съображението, че плановете действително трябва да бъдат оценявани след шест години, но няма краен срок за приключването на тази оценка и за евентуални изменения.
32.
Най-напред следва да се отбележи, че този довод е късно представен, тъй като Испания го въвежда за първи път едва в дупликата си (
12
). В писмената си защита, напротив, Испания все още приема, че срокът важи и за преразглеждането (
13
).
33.
При всички положения доводът не е убедителен и по същество.
i) Текст
34.
Вярно е, че според на текста на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците на някои езици изглежда логично да се приеме, че срокът от шест години се отнася изключително за оценката, докато не е задължително този срок да важи и за преразглеждането. Това следва от граматическото подреждане на понятията, например на френски („que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s’il y a lieu“), на английски („the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate“), на италиански („i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati“) и на испански език („los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada“).
35.
Текстовете на тези езици по-специално може да се разберат в смисъл, че преразглеждането трябва да се извърши, когато и веднага щом то стане необходимо. В такъв случай както необходимостта, така и моментът на преразглеждането би следвало във всеки отделен случай да се преценят въз основа на резултатите от оценката.
36.
Текстовете на тези езици обаче също така не изключват прилагане на шестгодишния срок и към преразглеждането. Всъщност разпоредбата може да се разбере и в смисъл, че държавите членки следва да оценяват плановете най-малко на всеки шест години и при необходимост, да ги преразглеждат в рамките на този срок (
14
). Подобно тълкуване би било изключено единствено ако за евентуалното преразглеждане изрично е бил определен друг срок (
15
).
37.
Всъщност немският текст на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците съответства по-скоро на второто тълкуване. Това е така, защото в него срокът е поставен преди двата етапа (die Abfallwirtschaftspläne und Abfallvermeidungsprogramme [werden] mindestens alle sechs Jahre bewertet und gegebenenfalls — […] — überarbeitet“). Но и този аспект не е определен граматически по категоричен начин. Би било възможно да се разбере, че срокът се отнася само за първия етап.
38.
Ето защо за целите на тълкуването на тази разпоредба е необходимо да се установи реалната воля на автора (
16
), като по-специално се анализират нейният контекст и цел (
17
), както и историята на създаването ѝ (
18
).
ii) История на създаване на разпоредбата
39.
Историята на създаване на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците показва преди всичко, че държавите членки са искали да предотвратят налагането на задължение плановете за управление на отпадъците да бъдат преразглеждани периодично и независимо от реалната необходимост.
40.
Всъщност предложението на Комисията е било плановете за управление на отпадъците да се преразглеждат най-малко на всеки пет години (
19
). Съветът допълва това предложение с оценката, както и с пояснението, че плановете ще се преразглеждат само доколкото е необходимо. С оглед на това срокът е увеличен на шест години (
20
).
41.
Действително не може да се изключи, че Съветът същевременно е възнамерявал да освободи евентуалното преразглеждане от налагането на какъвто и да било срок, но това не може и категорично да се установи. Възможно е също така с удължаването на срока на шест години да се е целяло да се даде достатъчно време за изпълнението на двата етапа, а именно на оценката и на преразглеждането.
iii) Контекстът и целта
42.
Както предвид контекста, така и предвид целта на преразглеждането на планове за управление на отпадъци може да се предположи, че посоченият срок от шест години се отнася и за преразглеждането.
43.
Всъщност поне оценката следва да се извършва най-малко на всеки шест години. Това означава, че оценката на плановете трябва да се извършва и на по-кратки интервали, ако това се окаже необходимо. Ето защо срокът се отнася до цялостната външна рамка за оценката, от която не може да се излиза по-специално поради това че оценката наистина е започнала в рамките на срока, но е била завършена едва по-късно, както твърди Испания.
44.
При това положение, ако от оценката обаче се породи необходимост от преразглеждане, не би било логично за него да не се определи срок. Това е така, защото, ако няма срок, има опасност преразглеждане, което по принцип е необходимо, изобщо да не се извърши или да се извърши със закъснение. Полезният ефект на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците и високото равнище на защита в областта на околната среда по смисъла на член 3, параграф 3 ДЕС, член 37 от Хартата и член 191, параграф 2 ДФЕС не биха били гарантирани.
45.
Също така, ако се приеме, че е налице имплицитно задължение плановете да се преразгледат в разумен срок, това не би могло да гарантира в достатъчна степен полезният ефект на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците (
21
). Всъщност един такъв „разумен срок“ би бил свързан със значителни трудности по отношение на прилагането му на практика. Преди съответно произнасяне на Съда не би било ясно дали той изобщо съществува, а впоследствие това би означавало във всеки отделен случай да се преценява какъв срок би бил разумен. Наистина Съдът вече е приемал, че съществува такъв имплицитен срок, но в съответните случаи е ставало въпрос за помощна мярка, тъй като изобщо не е бил предвиден срок (
22
). В настоящия случай обаче е напълно съвместимо с текста на разпоредбата посоченият срок от шест години да се разбира в смисъл, че обхваща и преразглеждането (
23
).
46.
На това не противоречи и фактът, че преразглеждането на даден план по необходимост изисква време. Вярно е, че е невъзможно даден план да се преразгледа до края на срока, ако към този момент тепърва се приключва оценката. Посоченият проблем обаче може да бъде решен, като оценката се извърши така своевременно, че след нея да остане достатъчно време за евентуално преразглеждане.
47.
Също така съответната организация на прилагането на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците би следвало да е неособено трудна за компетентните органи. Всъщност въз основа на практическия си опит при управлението на отпадъците те би трябвало да могат в голяма степен да предвидят резултатите от оценката и съответно необходимостта от преразглеждане. Това показва впрочем и съобщената от Испания информация за състоянието в двата спорни региона. Там очевидно поначало е било ясно, че оценката ще доведе до преразглеждане (
24
).
48.
Накрая, при тълкуването на член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците следва да се има предвид, че не става въпрос за задължения, които са пряко приложими към частноправни субекти. Напротив, държавите членки, участвали в приемането на Директивата за отпадъците в Съвета, трябва да направят оценка и да преразгледат плановете за управление на отпадъците. Ето защо е оправдано дадена двусмислена разпоредба да се тълкува по начин, който гарантира полезния ѝ ефект.
49.
Оттук, обратно на поддържаното от Испания, член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците следва да се тълкува в смисъл, че държавите членки трябва да оценяват плановете най-малко на всеки шест години и при необходимост също и да ги преразглеждат в рамките на този срок. В настоящия случай това не е било направено.
50.
Ето защо, ако Съдът допусне иска, първата част от иска следва да бъде уважена.
2.
По информирането на Комисията за преразгледани планове
51.
Втората част от иска, а именно да се установи, че като не е информирала официално Комисията за преразглеждането на плановете за управление на отпадъците за автономните области Балеарски острови и Канарски острови, Испания не е изпълнила задълженията си по член 33, параграф 1 от Директивата за отпадъците, обаче следва да се отхвърли. Това е така, защото Испания правилно се позовава на факта, че съгласно член 33, параграф 1 от Директивата за отпадъците е задължена да информира Комисията само за съществени ревизии на плановете за управление на отпадъците. Комисията обаче не е доказала, че преразглеждането на плановете за тези два региона задължително води до съществени ревизии.
V. По съдебните разноски
52.
В случай че Съдът се съгласи с моето становище за допустимостта на иска, съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник Комисията понася съдебните разноски, тъй като Испания е направила искане в този смисъл.
53.
В случай обаче, че той счете иска за допустим и последва изложените ми при условията на евентуалност съображения, решението по съдебните разноски би било по-сложно. Двете страни печелят по част от основанията си и съответно губят по част от основанията си. Доколкото Комисията оттегля иска, това действително отчасти се дължи на факта, че Испания е преразгледала плановете за управление на отпадъците за определени региони със закъснение, но що се отнася до първоначално твърдяното нарушение на член 28, параграф 1 от Директивата за отпадъците, то се дължи и на факта, че Комисията не е разгледала по същество по-старите планове за управление на отпадъците, с които разполага. Ето защо в този случай двете страни би следвало да понесат направените от всяка от тях съдебни разноски, както е предвидено в член 138, параграф 3, първо изречение от Процедурния правилник.
VI. Заключение
54.
Ето защо предлагам на Съда да се произнесе, както следва:
„1)
Отхвърля иска като недопустим.
2)
Европейската комисия понася съдебните разноски“.
55.
Ако обаче Съдът допусне иска, той би следвало поне да го уважи частично:
„1)
Като не е преразгледало плановете за управление на отпадъците за автономните области Балеарски острови и Канарски острови съгласно изискванията на Директивата за отпадъците, т.е. в рамките на шест години след изтичането на срока за транспониране, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 30, параграф 1 от Директивата за отпадъците.
2)
Отхвърля иска в останалата му част.
3)
Кралство Испания и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: немски.
(
2
)	Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (OB L 312, 2008 г., стр. 3), в редакцията с Директива (ЕС) 2015/1127 на Комисията от 10 юли 2015 г. (OB L 184, 2015 г., стр. 13)
(
3
)	Решения от 31 март 1992 г., Комисия/Италия (C‑362/90, EU:C:1992:158, т. 8), от 14 януари 2010 г., Комисия/Чешка република (C‑343/08, EU:C:2010:14), и от 22 септември 2016 г., Комисия/Чешка република (C‑525/14, EU:C:2016:714, т. 14).
(
4
)	Определение от 13 септември 2000 г., Комисия/Нидерландия (C‑341/97, EU:C:2000:434, т. 18), и решения от 15 февруари 2001 г., Комисия/Франция (C‑230/99, EU:C:2001:100, т. 32), от 27 октомври 2005 г., Комисия/Люксембург (C‑23/05, EU:C:2005:660, т. 7), и от 21 юли 2016 г., Комисия/Румъния (C‑104/15, непубликувано, EU:C:2016:581, т. 35).
(
5
)	Решения от 27 октомври 2005 г., Комисия/Люксембург (C‑23/05, EU:C:2005:660, т. 7), и от 21 юли 2016 г., Комисия/Румъния (C‑104/15, непубликувано, EU:C:2016:581, т. 35).
(
6
)	В този смисъл решение от 21 юли 2016 г., Комисия/Румъния (C‑104/15, непубликувано, EU:C:2016:581, т. 36).
(
7
)	Решение от 27 октомври 2005 г., Комисия/Люксембург (C‑23/05, EU:C:2005:660, т. 8)
(
8
)	Вж. по-долу точка 31 и сл.
(
9
)	стр. 8 от официалното уведомително писмо, приложение I към иска.
(
10
)	Вж. приложение II към исковата молба, стр. 23 и сл.
(
11
)	Вж. приложение II към исковата молба, стр. 30 и сл.
(
12
)	Вж. точка 13 по-горе.
(
13
)	Точка 19.
(
14
)	Това посочва и Испания в точка 19 от писмената си защита.
(
15
)	Вж. например решение от 2 май 2002 г., Комисия/Франция (C‑292/99, EU:C:2002:276, т. 41).
(
16
)	Решения от 12 ноември 1969 г., Stauder (29/69, EU:C:1969:57, т. 3), от 3 октомври 2013 г., Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:630, т. 22), и от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International и Puma (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74, т. 122).
(
17
)	Решения от 27 октомври 1977 г., Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, т. 14), от 23 ноември 2016 г., Bayer CropScience и Stichting De Bijenstichting (C‑442/14, EU:C:2016:890, т. 84), и от 8 юни 2017 г., Sharda Europe (C‑293/16, EU:C:2017:430, т. 21).
(
18
)	Решения от 22 октомври 2009 г., Zurita García и Choque Cabrera (C‑261/08 и C‑348/08, EU:C:2009:648, т. 57), и от 3 октомври 2013 г., Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:630, т. 27).
(
19
)	Член 26, параграф 1 от Предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета за отпадъците, COM(2005) 667, окончателен.
(
20
)	Член 27 от Обща позиция (ЕО) № 4/2008, приета от Съвета на 20 декември 2007 година с оглед на приемането на Директива 2008/…/EО на Европейския парламент и на Съвета от … относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (ОВ C 71E, 2008 г., стр. 16). Вж. и член 26б от проекта от 11 май 2007 г. (Документ на Съвета № 9475/07, стр. 32).
(
21
)	В този смисъл решение от 26 юни 2003 г., Комисия/Франция (C‑233/00, EU:C:2003:371, т. 116 и 117).
(
22
)	Решения от 2 юни 2005 г., Комисия/Ирландия (C‑282/02, EU:C:2005:334, т. 31 и 33), и от 25 март 2010 г., Комисия/Испания (C‑392/08, EU:C:2010:164, т. 21).
(
23
)	Вж. решение от 26 юни 2003 г., Комисия/Франция (C‑233/00, EU:C:2003:371, т. 118).
(
24
)	Вж. посоченото в бележки под линия 10 и 11.