62012CC0103
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
E. SHARPSTON
представено на 15 май 2014 година (
1
)
Съединени дела C‑103/12 и C‑165/12
Европейски парламент (C‑103/12)
и
Европейска комисия (C‑165/12)
срещу
Съвет на Европейския съюз
„Решение 2012/19/ЕС на Съвета — Избор на правното основание — Член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС — Правен статут на декларация, направена от Европейския съюз и адресирана към трета държава“
1.
Корабите, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела (наричана по-нататък „Венецуела“), отдавна извършват риболовна дейност в изключителната икономическа зона (наричана по-нататък „ИИЗ“ (
2
)) към брега на Френска Гвиана и следователно във водите на ЕС. Преработвателната промишленост във Френска Гвиана зависи от разтоварения улов от тези кораби. Макар през 90-те години на ХХ век да са водени преговори, в действителност между Европейския съюз и Венецуела няма сключено официално международно споразумение, въпреки че правото на ЕС и международното право изглежда изискват някаква форма на международноправен титул за този вид достъп (
3
). Фактът, че липсата на такъв титул представлява правна пречка за определянето и разпределянето на възможностите за риболов за венецуелските кораби (а следователно и за предоставянето на индивидуални разрешения за риболов), става повод за загриженост от страна на Европейската комисия.
2.
На 16 декември 2011 г. Съветът на Европейския съюз, въз основа на предложение, изготвено и впоследствие изменено от Комисията, и след като иска становището (но не и съгласието) на Европейския парламент, приема с Решение 2012/19/ЕС (наричано по-нататък „Решението“ (
4
)) декларация до Венецуела относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на венецуелски риболовни кораби (наричана по-нататък „Декларацията“). Венецуела е нотифицирана за Декларацията с вербална нота. Правното основание на Решението е член 43, параграф 3 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС. Предложението на Комисията се основава на член 43 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС (
5
). Парламентът (по дело C‑103/12) и Комисията (по дело C‑165/12) започват производство по член 263 ДФЕС за отмяна на Решението. По същество те твърдят, че Решението е прието на погрешно правно основание и че Съветът не е зачел правомощията на Парламента. Комисията също така твърди, че Съветът не е мотивирал избора на правно основание и е изопачил предложението на Комисията.
Право на ЕС
Договор за Европейския съюз
3.
Съгласно член 3, параграф 5, второ изречение ДЕС Съюзът допринася за стриктното спазване и развитието на международното право. Член 21, параграф 1 ДЕС предвижда също така, че дейността на Съюза на международната сцена се ръководи от зачитането на принципите на международното право.
4.
Член 17, параграф 2 ДЕС предвижда:
„Законодателен акт на Съюза може да бъде приет единствено по предложение на Комисията, освен ако в Договорите е предвидено друго. Другите актове се приемат по предложение на Комисията, когато това е предвидено в Договорите.“
5.
Член 47 ДЕС гласи: „Съюзът има юридическа правосубектност.“
Договор за функционирането на Европейския съюз
6.
В член 3, параграф 1, буква г) ДФЕС „опазване[то] на морските биологични ресурси в рамките на общата политика в областта на рибарството [„ОПР“]“ се определя като област от изключителната компетентност на ЕС. Съгласно член 4, параграф 2 ДФЕС Съюзът и държавите членки имат споделена компетентност в основната област „селско стопанство и рибарство, с изключение на опазването на морските биологични ресурси“.
7.
Съгласно член 38, параграф 1 ДФЕС Съюзът „определя и прилага обща политика в областта на селското стопанство и на рибарството“. В същата разпоредба се пояснява, че позоваванията на „общата селскостопанска политика“ (наричана по-нататък „ОСП“) и на „селското стопанство“ и използването на понятието „селскостопански“„трябва да се разбират като отнасящи се и до рибарството, като се имат предвид специфичните особености на този сектор“.
8.
Член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС гласи (
6
):
„2.   Европейският парламент и Съветът, като действат в съответствие с обикновената законодателна процедура и след консултация с Икономическия и социален комитет, създават общата организация на селскостопанските пазари, предвидена в член 40, параграф 1[ (
7
) ], и приемат останалите разпоредби, необходими за постигането на целите на [ОСП] и [ОПР].
3.   Съветът, по предложение на Комисията, приема мерки за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения, както и за определянето и разпределянето на възможностите за риболов.“
9.
В член 218 ДФЕС се определя процедурата за водене на преговори и сключване на международни споразумения.
„1.   Без да се засягат особените разпоредби на член 207[ (
8
) ], споразуменията между Съюза и трети страни или международни организации се договарят и сключват съгласно посочената по-долу процедура.
2.   Съветът разрешава започване на преговорите, приема указанията за водене на преговорите, разрешава подписването и сключва споразуменията.
3.   Комисията [...] [представя] […] препоръки до Съвета, който приема решение, с което разрешава започването на преговорите и назначава, в зависимост от областта на предвиденото споразумение, преговарящ или ръководител на преговарящия екип на Съюза.
4.   Съветът може да дава указания до преговарящия и да определи специален комитет, като преговорите трябва да се водят в консултация с този комитет.
5.   Съветът, по предложение на преговарящия, приема решение, с което разрешава подписването на споразумението, както и, при необходимост, временното му прилагане преди влизането му в сила.
6.   Съветът, по предложение на преговарящия, приема решение за сключване на споразумението.
[…] Съветът приема решението за сключване на споразумението:
а)
след одобрение от Европейския парламент в следните случаи:
[…]
v)
споразумения в области, за които се прилага или обикновената законодателна процедура, или специалната законодателна процедура, когато се изисква одобрение от Европейския парламент.
Европейският парламент и Съветът могат, в случай на спешност, да се споразумеят за срок за даване на одобрението.
б)
след консултация с Европейския парламент в останалите случаи. Европейският парламент представя становището си в срок, който Съветът може да определи в зависимост от спешността на въпроса. При липса на становище в определения срок Съветът може да действа.
7.   Чрез дерогация от параграфи 5, 6 и 9, Съветът може, с решението за сключването на дадено споразумение, да упълномощи преговарящия да одобри измененията по споразумението от името на Съюза, когато това споразумение предвижда, че измененията трябва да бъдат приети съгласно опростена процедура или от създаден от споразумението орган. Съветът може да включи специфични условия при упълномощаването.
8.   По време на цялата процедура Съветът действа с квалифицирано мнозинство.
[…]
9.   Съветът, по предложение на Комисията или на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност, приема решение за спиране на прилагането на дадено споразумение и установяване на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в рамките на орган, създаден със споразумение, когато този орган има за задача да приема актове с правно действие, с изключение на актовете за допълнение или изменение на институционалната рамка на споразумението.
10.   Европейският парламент получава незабавно изчерпателна информация на всички етапи на процедурата.
11.   Държава членка, Европейският парламент, Съветът или Комисията могат да поискат становището на Съда относно съвместимостта на предвидено споразумение с Договорите. В случай на отрицателно становище от страна на Съда предвиденото споразумение не може да влезе в сила, освен ако не се нанесат изменения в него или не се преразгледат Договорите.“
10.
Когато Съветът действа по предложение на Комисията, съгласно член 293, параграф 1 ДФЕС Съветът „може да измени това предложение само като действа с единодушие, освен в случаите, посочени в член 294, параграфи 10 и 13, членове 310, 312, 314 и член 315, втора алинея“.
11.
Според член 296, втора алинея ДФЕС „[п]равните актове са мотивирани и се позовават на предложенията, инициативите, препоръките, исканията или становищата, предвидени в Договорите“.
12.
В член 263 ДФЕС се предоставя компетентност на Съда да упражнява контрол относно законосъобразността на актовете на Съвета на основание некомпетентност, съществено процесуално нарушение, нарушаване на Договорите или на всякаква правна норма, свързана с тяхното изпълнение, или злоупотреба с власт. В член 264 ДФЕС се определят правните последици от успешните действия за отмяна:
„Ако искът е обоснован, [Съдът] обявява атакувания акт за недействителен.
Независимо от това Съдът на Европейския съюз определя, ако счете за необходимо, онези от правните последици на отменения акт, които трябва да се считат за окончателни.“
13.
Член 352 ДФЕС гласи:
„1.   Ако действие на Съюза изглежда необходимо в рамките на определените от Договорите политики с оглед постигането на посочена в Договорите цел, без последните да предвиждат необходимите за това правомощия, Съветът, като действа с единодушие по предложение на Комисията и след одобрение от Европейския парламент, приема необходимите разпоредби. Когато тези разпоредби се приемат от Съвета в съответствие със специална законодателна процедура, той действа също с единодушие, по предложение на Комисията и след одобрение от Европейския парламент.
2.   Комисията, в рамките на процедурата за контрол на принципа на субсидиарност, посочена в член 5, параграф 3 [ДЕО], насочва вниманието на националните парламенти към предложенията, основаващи се на настоящия член.
[…]“
Регламент № 2371/2002
14.
Регламент № 2371/2002 (наричан по-нататък „основният регламент от 2002 г.“ (
9
)) е приет на основание член 37 ЕО — заменен понастоящем от член 43 ДФЕС, който определя начина на приемане на мерките за прилагане на ОСП (които съгласно член 32, параграф 1 ЕО обхващат и рибарството). Този регламент засяга системата за опазването и устойчивата експлоатация на рибните ресурси в рамките на ОПР на (по това време) Общността.
15.
Член 1, параграф 1 от основния регламент от 2002 г. гласи, че ОПР „[…] обхваща опазването, управлението и експлоатацията на живите водни ресурси, аквакултурите, както и преработката и пускането на пазара на рибните продукти и продуктите от аквакултури, при условие че те се извършват на територията на държавите членки или в териториалните води на Европейската общност[ (
10
)] или, без да се засяга основната отговорност на държавата членка, под чийто флаг плават съответните кораби, от граждани на държавите членки.“ Член 1, параграф 2 гласи, че ОПР следва да предвижда последователни мерки за:
„a)
опазването, управлението и експлоатацията на живите водни ресурси;
[…]
в)
условия за достъп до водите и до ресурсите;
[…]
з)
международните отношения.“
16.
Член 2 е озаглавен „Цели“. Съгласно член 2, параграф 1, първа алинея ОПР „[…] гарантира експлоатацията на живите водни ресурси, която създава условия за устойчивост както в икономически и екологичен план, така и от социална гледна точка“ (
11
).
17.
В член 3, буква м) „ограничение на улова“ се определя като „[…] количественото ограничение, приложимо за разтоварване в пристанища на улов от запас или група запаси за определен период от време […]“. Понятието „възможности за риболов“ е дефинирано в член 3, буква р) като „[…] правото на риболов като количество, изразено в улов и/или риболовно усилие“.
18.
За постигане на целите на член 2, параграф 1 в член 4, параграф 1 се предвижда, че „[…] Съветът изготвя общностни мерки за определяне достъпа до зоните и до ресурсите и за трайното упражняване на риболовните дейности.“ В член 4, параграф 2 се посочват някои примери за такива мерки, включително мерки за определяне на цели за устойчивата експлоатация на запасите, ограничаване на улова и определяне броя и вида на корабите, които имат право да извършват риболовна дейност (
12
). В членове 5 и 6 се описват мерките на Съвета съответно за плановете за възстановяване и плановете за управление.
19.
В глава IV се съдържат „Правила за достъп до водите и ресурсите“. Член 20 засяга разпределението на възможностите за риболов:
„1.   Съветът, който взема решение при квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията, определя ограниченията на улова и/или на риболовното усилие, разпределението на възможностите за риболов между държавите членки, както и мерките, свързани с тези ограничения. Възможностите за риболов се разпределят между държавите членки по такъв начин, че да осигурят на всяка държава членка относителна стабилност на стопански риболов за всеки запас или риболовна зона.
2.   Когато Общността определи нови възможности за риболов, Съветът взема решение за разпределението на въпросните възможности[,] като взема предвид интересите на всяка държава членка.
3.   Всяка държава членка решава за метода на разпределение на възможностите за риболов за корабите, плаващи под неин флаг, които възможности са ѝ отредени в съответствие с общностното законодателство. Държавата членка уведомява Комисията за определения метод на разпределение.
4.   Съветът определя наличните възможности за риболов в общностните териториални води за трети страни и ги разпределя за всяка една от тях.
[…]“
Регламент № 1006/2008
20.
Регламент (ЕО) № 1006/2008 на Съвета (наричан по-нататък „Регламент за разрешенията за риболов“ (
13
)) се прилага, inter alia, за разрешенията за риболов за риболовни кораби на трети държави за извършване на риболовни дейности във води на Общността (
14
).
21.
В член 2 се определя a) „споразумение“ като „споразумение в областта на рибарството, сключено или за което е прието решение за временно прилагане в съответствие с [член 218 ДФЕС]“; в) „риболовни дейности“ като „улов, държане на борда, преработване и претоварване на риба“; и з) „разрешение за риболов“ като „оправомощаване да се извършват риболовни дейности през определен период, в даден регион или за определен вид риболов“.
22.
Съгласно член 18, параграф 1, буква a) риболовните кораби на трети държави имат право да извършват риболовни дейности във води на Общността, при условие че им е издадено разрешение за риболов в съответствие със съответната глава от Регламента за разрешенията за риболов. Те имат право също да акостират, да трансбордират в пристанищата или да преработват риба, при условие че им е издадено предварително разрешение от държавата членка, в чиито води ще бъде осъществена операцията (член 18, параграф 1, буква б).
23.
В съответствие с член 20, параграф 1 Комисията разглежда заявления за издаване на разрешения за риболов, като взема предвид възможностите за риболов, предоставени на третата държава, и издава такива разрешения в съответствие с мерките, приети от Съвета, и разпоредбите, съдържащи се в съответното споразумение. Критериите за допустимост за разрешения за риболов са посочени в член 21. По-специално член 21, буква a) гласи, че риболовните кораби на трети държави трябва да „[…] отговарят на условията за издаване на разрешение за риболов съгласно съответното споразумение и когато е подходящо [да] са включени в списъка на корабите, нотифицирани да извършват риболовни дейности съгласно това споразумение“. В член 22 е предвидено изискванериболовните кораби на трети държави, за които е издадено разрешение за риболов, да спазват разпоредбите на ОПР, отнасящи се до мерките за опазване и контрол, както и другите разпоредби, уреждащи риболова от риболовни кораби на Общността в риболовната зона, в която те оперират, както и разпоредбите, установени в съответното споразумение.
Регламенти за определяне и разпределяне на възможностите за риболов
24.
Възможностите за риболов се определят и разпределят в т. нар. „регламенти за ОДУ“, като „ОДУ“ означава общ допустим улов, т.е. количеството от всеки запас, което може да се лови и разтоварва всяка година. За целите на настоящото производство се позовавам на регламентите за ОДУ, които определят възможностите за риболов за венецуелски кораби във водите на ЕС съответно през 2010, 2011 и 2012 г.: Регламент № 53/2010 (наричан по-нататък „регламентът за ОДУ за 2010 г.“ (
15
)), Регламент № 57/2011 (наричан по-нататък „регламентът за ОДУ за 2011 г.“ (
16
)) и Регламент № 44/2012 (наричан по-нататък „регламентът за ОДУ за 2012 г.“ (
17
)). Всеки от тях се основава на член 43, параграф 3 ДФЕС и определя възможностите за риболов за кораби на ЕС и за кораби на трети държави във водите на ЕС (
18
).
25.
В съображение 30 от преамбюла на регламента за ОДУ за 2012 г. се прави изрично позоваване на Декларацията: „На 16 декември 2011 г. [Европейският съюз] направи декларация по отношение на [Венецуела] относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на риболовни кораби, плаващи под знамето на Венецуела, в [ИИЗ] към брега на Френска Гвиана. Необходимо е да се определят възможностите за риболов на Венецуела по отношение на луцианови риби във водите на ЕС.“ (
19
)
26.
В приложение VIII към всеки от регламентите се определя максималният брой разрешения за риболов за кораби на трети държави, извършващи риболов във води на ЕС (
20
). В приложение VIII се налагат и условия за издаването на разрешения, а именно да се представи доказателство за валиден договор между собственика на кораба и преработвателно предприятие, разположено във Френска Гвиана.
Конвенция на Организацията на обединените нации по морско право
27.
ЕС е страна по Конвенцията на Организацията на обединените нации по морско право (наричана по-нататък „КООНМП“) (
21
).
28.
Член 55 от КООНМП засяга правния режим на ИИЗ, която се описва като „[...] район отвъд териториалното море и прилежащ към него, по отношение на който действа особен правен режим, установен от тази част, по силата на който правата и юрисдикцията на крайбрежната държава и правата и свободите на други държави се регулират от съответните разпоредби на тази конвенция.“
29.
Правата, юрисдикцията и задълженията на крайбрежната държава в ИИЗ са описани в член 56. По-специално, крайбрежната държава има „[…] суверенни права за промишлено проучване и експлоатация, съхраняване и стопанисване на природните ресурси — живи и неживи, намиращи се на морското дъно, в неговите недра и в покриващите го води […]“ (член 56, параграф 1, буква a) и юрисдикция по отношение на „защита и опазване на морската среда“ (член 56, параграф 1, буква б), подточка iii). Член 56, параграф 2 гласи, че при упражняване на правата и изпълнение на задълженията си в ИИЗ съгласно КООНМП крайбрежната държава се съобразява надлежно с правата и задълженията на другите държави и действа по начин, съвместим с разпоредбите на КООНМП.
30.
В член 58 са определени правата и задълженията на други държави в ИИЗ:
„1.   В [ИИЗ] всички държави, както крайбрежни, така и без излаз на море, се ползват при условията на съответните разпоредби на тази конвенция, от […] свободи на корабоплаване и прелитане, полагане на подводни кабели и тръбопроводи и от други международно правомерни начини за използване на морето, отнасящи се до тези свободи, като тези, които са свързани с експлоатацията на кораби, въздухоплавателни средства и подводни кабели и тръбопроводи, и съвместими с другите разпоредби на тази конвенция.
2.   Членовете от 88 до 115 и другите съответни норми на международното право се прилагат по отношение на [ИИЗ] дотолкова, доколкото те не са несъвместими с тази част.
3.   Упражнявайки правата си и изпълнявайки задълженията си в съответствие с тази конвенция в [ИИЗ], държавите надлежно ще зачитат правата и задълженията на крайбрежната държава и ще спазват законите и правилата, приети от крайбрежната държава съгласно разпоредбите на тази конвенция и другите норми на международното право, доколкото те не са несъвместими с тази част.“
31.
По отношение на съхраняването на живите ресурси член 61 гласи:
„1.   Крайбрежната държава определя допустимия улов на живи ресурси в своята [ИИЗ].
2.   Крайбрежната държава, отчитайки най-достоверните научни данни, с които разполага, осигурява чрез подходящи мерки за съхраняване и стопанисване поддържането на живите ресурси в [ИИЗ] да не бъде застрашено от прекомерна експлоатация. […]
3.   Такива мерки са насочени също към поддържането или възстановяването на популациите на видовете за уловни нива, при които може да се постигне максимален устойчив улов, с оглед на съответните екологически и икономически фактори, включително икономическите нужди на крайбрежните риболовни общини и особените изисквания на развиващите се страни, като се отчитат методите, използвани при риболов, взаимната зависимост на запасите и всички общопрепоръчани международни минимални стандарти, било то субрегионални, регионални или световни.
4.   Приемайки такива мерки, крайбрежната държава взема под внимание последиците за видовете, свързани или зависими от видовете, които се ловят, с оглед поддържането или възстановяването на популациите от такива свързани или зависещи видове, над нивата на които тяхното възпроизводство може да бъде сериозно застрашено.
5.   Достъпната научна информация, статистически данни за улова и усилията за риболов и други данни, отнасящи се до съхраняването на рибните запаси, се разпространява и разменя на периодична основа чрез компетентните международни организации, били те субрегионални, регионални или световни, в зависимост от обстоятелствата и с участието на всички заинтересовани държави, включително държавите, на чиито граждани е разрешен риболовът в [ИИЗ].“
32.
Член 62 относно оползотворяването на живите ресурси гласи:
„1.   Крайбрежната държава насърчава постигането на оптимално оползотворяване на живите ресурси на [ИИЗ], без да се нарушава член 61.
2.   Крайбрежната държава определя своите възможности за улов на живите ресурси на [ИИЗ]. Ако крайбрежната държава няма възможност да извърши целия допустим улов, тя чрез споразумения или други договорености и в съответствие с изискванията, условията, законите и правилата, посочени в параграф 4, предоставя на други държави достъп до остатъка от разрешения улов, като държи сметка особено за разпоредбите на членове 69 и 70 и по-специално що се отнася до споменатите в тях развиващи се страни.
3.   Предоставяйки достъп на други държави в своята [ИИЗ] по силата на този член, крайбрежната държава отчита всички свързани с това фактори, включително значението на живите ресурси на района за икономиката на заинтересованата крайбрежна държава и другите ѝ национални интереси, разпоредбите на членове 69 и 70, изискванията на развиващите се държави от субрегиона или региона при улова на част от остатъка и необходимостта да се сведат до минимум отклоненията в икономиката на държави, чиито граждани обикновено извършват риболовна дейност в зоната или които са положили съществени усилия за проучването и идентифицирането на запасите.
4.   Гражданите на други държави, извършващи риболовна дейност в [ИИЗ], спазват мерките по съхраняването и другите изисквания и условия, установени в законите и правилата на крайбрежната държава. Тези закони и правила трябва да са съвместими с тази конвенция […]
[…]“
Контекст
33.
На 7 януари 2011 г. Комисията представя на Европейския парламент и на Съвета предложение за решение на Съвета за достъпа на венецуелски кораби до водите на ЕС (
22
). Предложението не е обсъждано и не е било предмет на преговори с Венецуела. Впоследствие Съветът изпраща това предложение на държавите членки. Правното основание на предложението на Комисията е член 43 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС и следователно за предложеното решение се изисква съгласието на Парламента.
34.
Комисията отбелязва, че разрешенията за венецуелски кораби не предполагат задължения на Венецуела спрямо ЕС, освен тези относно нужното спазване на правилата за риболов, прилагани във водите на ЕС, и задължението за разтоварване на част от улова в пристанищата на Френска Гвиана. Като се има предвид и ограниченият обхват на съответните риболовни дейности, както и необходимото време за договаряне на международно споразумение, Комисията счита, че не е необходимо напълно оформено споразумение в областта на рибарството. Поради това Комисията предлага Съветът да приеме едностранна декларация с цели и последици, които да са сходни с тези на международно споразумение. В подкрепа на своето становище, че едностранно обвързваща декларация би била равносилна на международно споразумение, Комисията се позовава по-специално на Решение на Международния съд по делото за ядрените опити (
23
).
35.
На 26 януари 2011 г. предложението на Комисията е изпратено на работната група на Съвета по външна политика на рибарството с искане да разгледа предложенията на правната служба на Съвета за промяна на правното основание и други предложения в текста.
36.
След като разглежда предложението на Комисията на 27 януари и 23 март 2011 г., генералният секретариат на Съвета с писмо от 5 април 2011 г. отправя искане към Комитета на постоянните представители (наричан по-нататък „Корепер“) за промяна на правното основание и единствено за провеждане на консултации с Парламента. В писмото се посочва, че според председателството държавите членки са единодушни по отношение на промяната на правното основание. В преработеното предложение от 7 април 2011 г. са направени и промени в използваната в предложението на Комисията терминология. Например позоваването на „достъп до […] [ИИЗ]“ в заглавието е заменено с „предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС“.
37.
В писмото от 5 април 2011 г. и в две други писма, съответно от 18 април и от 5 декември 2011 г., Съветът информира Корепер за направена от Комисията декларация, че (според нея) Договорите не разрешават Решението да се приеме на основание член 43, параграф 3 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС.
38.
С писмо от 13 май 2011 г. Съветът информира Парламента за промяната в правното основание и иска от Парламента да предостави възможно най-скоро своето становище, за да се гарантира продължаването на съответните риболовни дейности.
39.
На 25 юли 2011 г. комисията по правни въпроси на Парламента препоръчва да се използва първоначално предложеното от Комисията правно основание.
40.
На 9 септември 2011 г. Съветът напомня на Парламента, че е необходимо да заеме позиция по преработеното предложение възможно най-скоро, и по-специално отправя искане Парламентът да разгледа въпроса в пленарната си сесия от 24 до 27 октомври 2011 г.
41.
С писмо от 26 октомври 2011 г. председателят на Парламента информира председателството на Съвета, че комисията по правни въпроси на Парламента е потвърдила предложеното от Комисията правно основание, и отправя искане председателството да представи допълнително преработено предложение (по-близко до първоначалното предложение на Комисията). Парламентът също така посочва, че не може да разгледа въпроса по време на пленарната сесия през октомври 2011 г.
42.
С писмо от 28 октомври 2011 г. Съветът отправя искане Парламентът да представи становището си по време на пленарната сесия от 14 до 17 ноември 2011 г. и да приложи неотложната процедура по член 142 от Правилника за дейността на Европейския парламент. Съветът подчертава, че преработеното предложение трябва да бъде прието до края на 2011 г. В становището си Съветът обяснява своята загриженост, че в противен случай Комисията няма да включи възможности за риболов на венецуелски кораби в предложението си за регламента за ОДУ за 2012 г. (като по този начин ще се отклони от практиката през предходните две години).
43.
На 10 ноември 2011 г. Комисията представя на Съвета своето предложение за регламент за ОДУ за 2012 г. Това предложение не предвижда никакви възможности за риболов за Венецуела.
44.
На 14 ноември 2011 г. председателството на Съвета информира председателя на Европейския парламент, че неговото писмо от 26 октомври 2011 г. е било получено на 10 ноември 2011 г.
45.
На 15 ноември 2011 г. Парламентът отхвърля искането на Съвета за прилагане на неотложната процедура.
46.
В проект на доклад на комисията по рибно стопанство на Парламента от 16 ноември 2011 г. се посочва, че тази комисия също подкрепя становището, че правното основание следва да бъде член 43, параграф 2 и член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС. Според доклада предложението, въпреки че ще бъде подписано само от Съвета, ще породи задължения за страните по силата на международното право подобно на споразумение в областта на рибарството. Проектът на доклада обаче не е приет от Парламента.
47.
На 1 декември 2011 г. Съветът отправя искане към Парламента да представи становището си до 15 декември 2011 г., т.е. по време на пленарната сесия от 12 до 15 декември 2011 г., като приложи неотложната процедура, или на извънредно заседание. В това писмо Съветът си запазва и правото да вземе решение по предложението без консултации с Парламента.
48.
На 13 декември 2011 г. Парламентът отново отхвърля искането за неотложна процедура.
49.
В крайна сметка Съветът приема преработеното предложение на 16 декември 2011 г. Безспорно е, че Съветът прави това, без да изчака становището на Парламента. От своя страна, Комисията отново заявява, че е отхвърлила промените на Съвета по предложението, по-специално по отношение на неговото правно основание. Комисията подчертава също така, че целта на Декларацията не е била единствено да се предоставят възможности за риболов на кораби на трети държави. Целта е била да се предостави достъп на трета държава до водите на ЕС и нейните кораби да станат обект на пакет от мерки за опазване и наблюдение. На 16 декември 2011 г. с вербална нота Съветът нотифицира и венецуелската мисия в ЕС за Декларацията.
50.
Като се позовава на решението, впоследствие Съветът приема регламента за ОДУ за 2012 г. на основание член 43, параграф 3 ДФЕС.
51.
На 30 януари 2012 г. Венецуела иска от Съвета допълнителна информация относно последиците от решението на Парламента да поиска от Съда отмяна на решението.
52.
На 20 март 2012 г. Венецуела подава заявление за издаване на разрешения за риболов. С решение от 26 март 2012 г. Комисията издава 38 разрешения за риболов на венецуелски кораби.
Решението и Декларацията
53.
Решението се приема, „като [се взема] предвид [ДФЕС], и по-специално член 43, параграф 3 във връзка с член 218, параграф 6, буква б) от него“.
54.
Преамбюлът гласи:
„(1)
При спазване на приложимите правнообвързващи актове на Съюза относно опазването и управлението на рибните ресурси риболовни кораби, плаващи под знамето на [Венецуела], извършват риболовна дейност във водите на ЕС в [ИИЗ] към брега на Френска Гвиана в продължение на много десетилетия.
(2)
Преработвателната промишленост, базирана във Френска Гвиана, зависи от разтоварения улов от тези риболовни кораби и поради това следва да бъде гарантирана непрекъснатостта на тази риболовна дейност.
(3)
За да се гарантира тази непрекъснатост, е необходимо Съюзът да направи декларация до Венецуела за потвърждаване на готовността си да издаде разрешения за риболов на ограничен брой риболовни кораби, плаващи под знамето на Венецуела, при условие че те спазват приложимите правнообвързващи актове на Съюза.“
55.
Член 1 предвижда, че приложената към Решението Декларация се одобрява от името на ЕС.
56.
Декларацията гласи:
„1.
Европейският съюз издава на ограничен брой риболовни кораби, плаващи под знамето на [Венецуела], разрешения за риболов в частта на [ИИЗ] към брега на Френска Гвиана, която е разположена на повече от 12 морски мили от базовите линии, при предвидените в настоящата декларация условия.
2.
В съответствие с член 22 от [Регламента за разрешенията за риболов], когато извършват риболов в зоната, посочена в точка 1, риболовните кораби с разрешение за риболов, плаващи под знамето на [Венецуела], спазват разпоредбите на [ОПР] на Европейския съюз, отнасящи се до мерките за опазване и контрол, както и други разпоредби на [ЕС], уреждащи риболовната дейност в тази зона.
3.
По-специално риболовните кораби с разрешение за риболов, плаващи под знамето на [Венецуела], спазват всички съответни правила или регламенти на [ЕС], определящи, inter alia, рибните запаси, които могат да бъдат обект на риболов, максималния брой на риболовните кораби с разрешение за риболов и частта от улова, която подлежи на разтоварване в пристанищата на Френска Гвиана.
4.
Без да се засяга оттеглянето на разрешения, дадени на индивидуални риболовни кораби, плаващи под знамето на [Венецуела], въз основа на неспазване от тяхна страна на съответните правила и регламенти на [ЕС], [ЕС] може чрез едностранна декларация да оттегли по всяко време изразения с настоящата декларация специфичен ангажимент за предоставяне на възможности за риболов.“
Твърдения на страните за нарушения, мотиви за отмяна и процедура
57.
Парламентът и Комисията искат отмяна на Решението по силата на член 263 ДФЕС, както и да се осъди Съветът да заплати съдебните разноски.
58.
По дело C‑103/12 Парламентът излага две правни основания. Първото правно основание е, че Съветът е допуснал грешка, като е използвал член 43, параграф 3 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС като правно основание за Решението. Второто правно основание е изложено при условията на евентуалност: че Съветът е допуснал грешка, като не е изтълкувал член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС в смисъл, че изключва използване на процедурата по член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС за приемане на Решението.
59.
По дело C‑165/12 Комисията излага три правни основания (
24
). Първото правно основание е, че Съветът е нарушил, от една страна, член 43, параграф 2 ДФЕС и член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС, като е използвал член 43, параграф 3 ДФЕС и член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС като правно основание за Решението, и от друга страна, член 296, втора алинея ДФЕС, като не е посочил мотиви за избраното правно основание. Това правно основание се разделя на три части: Съветът (i) е допуснал грешка, като е приравнил едностранна декларация за достъп с външна дейност за определяне на възможности за риболов, (ii) е допуснал грешка, като е заел позицията, че от външната дейност за определяне на възможности за риболов следва, че венецуелските кораби са обект на ОПР, и (iii) е изложил противоречиви мотиви за избраното правно основание. Второто правно основание е, че Съветът не е зачел правомощията на Парламента, като е приел Решението без неговото съгласие. Третото правно основание, изложено при условията на евентуалност, е, че Съветът е нарушил член 17 ЕС и член 218, параграф 6 ДФЕС, като е изопачил предложението на Комисията.
60.
По дело C‑165/12 Комисията се позовава на член 264, параграф 2 ДФЕС, за да поиска от Съда да се запази действието на отмененото решение до влизането в сила на ново решение, прието в рамките на в разумен срок и на подходящо правно основание, а именно член 43, параграф 2 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС, или, в случай че Парламентът откаже да даде съгласие, до изтичането на кратък разумен срок след решението на Парламента, с което той отказва да даде съгласие.
61.
С определение от 2 май 2013 г. делата са съединени.
62.
Чешкото, френското, полското и испанското правителство встъпват в подкрепа на Съвета, въпреки че встъпването на испанското правителство е направено твърде късно, за да може последното да представи писмено становище. В съдебното заседание от 19 ноември 2013 г. Парламентът, Комисията, Съветът, както и френското и испанското правителство излагат устно становищата си.
Преценка
Предварителни бележки
63.
В нито един от случаите не се прави внушението, че на венецуелските кораби не е трябвало да се разреши да извършват риболов във водите на ЕС. Всички страни се позовават на факта, че дълго преди приемането на Решението на венецуелските кораби са давани разрешения за риболов за тази цел без наличието на изричен международнопреван акт. Не изключвам възможността тази практика да е довела до оправдани правни очаквания относно достъпа. Изглежда малко вероятно това само по себе си да е равносилно на споразумение, не на последно място защото фактите показват, че Декларацията е приета, за да се поправи липсата на международноправен титул, и че, както посочва Комисията, предишният опит за договаряне на споразумение с Венецуела е бил неуспешен (
25
). Във всеки случай жалбите по тези производства не се отнасят до правния характер и законосъобразността на установената в миналото практика и не е необходимо Съдът да се произнася по въпроса дали тази практика е била в съответствие с международното право. Парламентът и Комисията по-скоро искат от Съда да отмени Решението, което дава формално правно основание за този достъп.
64.
При утвърдителен отговор на първоначалния въпрос дали ЕС има правоспособност съгласно международното право да направи едностранно обвързваща декларация, възникват въпроси относно компетентността. Правоспособността да се издаде такъв акт не е достатъчна, за да се приеме, че в съответствие с принципа на предоставената компетентност ЕС е компетентен да направи това (
26
).
65.
Ако с Решението се приема Декларация под формата на външно действие, чрез което ЕС поема задължение съгласно международното право, за това действие трябва да има правно основание. Ако е решен въпросът какво може да направи ЕС, следващият въпрос е как трябва да го направи (
27
). Същите въпроси възникват и по отношение на вътрешната дейност. Една единствена разпоредба може да отговори и на двата въпроса, но това невинаги е така.
66.
В член 218 ДФЕС се определя как ЕС може да се обвърже чрез международно споразумение в област, в която има компетентност (независимо дали тази компетентност е изключителна или споделена с държавите членки). Що се отнася до една от стъпките от тази процедура — участието на Парламента — може да е необходимо и позоваване на правилата за приемане на вътрешна мярка в определена област. Договорите обаче не указват процедурата за изготвяне на едностранно обвързваща декларация. Може ли следователно ЕС да използва едностранно обвързваща декларация (чрез която поема задължения съгласно международното право) по отношение на материя, в която иначе е компетентен да извършва външна дейност? Ако това е така, как трябва да се приеме такава декларация?
67.
Следователно, въпреки че двете производства се отнасят до правното основание и процедурата за приемане на Решението, релевантността на тези въпроси би била спорна, ако Договорите (и както ще обясня, международното право) не разрешават ЕС да поеме задължение към трета държава (
28
) чрез едностранно обвързващ акт — ако това е наистина точната квалификация на Декларацията като източник на задължения съгласно международното право. Съгласно член 47 ДЕС Съюзът има юридическа правосубектност и следователно е способен да извършва действия. Означава ли това и правоспособност да приеме едностранно обвързващ акт? Ако това е така и ЕС е иначе компетентен, какви процедури се прилагат? Ако, от друга страна, Декларацията е международно споразумение или представлява част от такова, се поставя и въпросът как се прилага член 218 ДФЕС по отношение на възникнало по този начин споразумение. Тези основни принципни въпроси, макар и да не представляват основа на конкретно основание, все пак са застъпени в някои от писмените становища и са допълнително разгледани по време на съдебното заседание. Те засягат правното основание на Решението, по-специално дали (и/или как) въобще се прилага член 218 ДФЕС.
68.
Най-напред ще се занимая с въпроса дали по смисъла на международното право Декларацията е едностранно обвързващ акт или международно споразумение. Ако тя е първото и ако съгласно международното право международна организация (
29
) няма правоспособност да се обвързва чрез такъв акт, в това отношение правото на ЕС трябва да спази международното право (
30
). Ако международното право не изключва такава правоспособност, условията за съставяне и приемане на такава декларация включват условията, които произтичат от вътрешните правила, действащи в тази международна организация — в случая правото на ЕС. Следователно в настоящото производство се поставят въпроси, които засягат взаимодействието между международното право и правото на ЕС.
Статутът на Декларацията
69.
Както е видно от писмените им становища, всички страни приемат, че Декларацията е едностранно обвързващ акт, който има за цел да породи правни последици. В съдебното заседание, по време на което на страните е поставен въпрос за статута на Декларацията съгласно международното право, Парламентът, към който се присъединява и испанското правителство, заема позицията, че Декларацията е едностранно обвързващ акт и поражда действие, равностойно на действието на международно споразумение. Към края на заседанието обаче Парламентът изглежда изтъква, че е възникнало международно споразумение. За разлика от него, испанското правителство поддържа позицията си, че Декларацията не е международно споразумение. Комисията също застъпва позицията, че Декларацията е едностранно обвързващ акт. Тя потвърждава, че преди приемането на предложението за Решение с Венецуела не са водени преговори (и поради това не е било искано разрешение за водене на преговори съгласно член 218 ДФЕС). Венецуела потвърждава получаването на Решението след неговото приемане и подава заявление за издаване на разрешения за риболов. Според Комисията не може да се установи със сигурност, че по този начин е възникнало международно споразумение. Френското правителство заема позицията, че във всички случаи се прилага член 218 ДФЕС. Накрая, Съветът изглежда приема, че Декларацията е едностранно обвързващ акт. Той обаче заявява също, че Декларацията е съставен елемент от международно споразумение, прието впоследствие от Венецуела, когато последната е подала заявление за издаване на разрешения за риболов.
70.
Страните в съдебното заседание не дават примери за други едностранно обвързващи актове, приети от ЕС или от други междуправителствени организации.
71.
В известна степен е озадачаващо — ако използваме неутрална формулировка — че Решението очевидно е прието в съответствие с член 218, параграф 6 ДФЕС, без нито една от участващите институции да знае точно защо и по отношение на какво е приложена тази процедура.
72.
Според мен има две възможности: или Декларацията е едностранно обвързващ акт, или тя е едностранна декларация, която има за цел да породи правни последици само когато впоследствие е приета от третата държава, в чиято полза е направена (като в този случай тя е само едната страна на международно споразумение).
73.
Започвам със съдържанието и целите на Декларацията (
31
).
74.
От заглавието на Декларацията става ясно, че тя е адресирана до Венецуела и че нейният предмет е предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на венецуелски кораби. Според моето тълкуване на параграф 1 самата Декларация не предоставя разрешения за риболов. В действителност тя съдържа ангажимент от страна на ЕС, че Съюзът „[…] издава на ограничен брой“ венецуелски риболовни кораби „разрешения за риболов […] при предвидените в настоящата декларация условия“, по-специално в параграфи 2 и 3. Следователно в съответствие с параграф 2 получилите разрешения венецуелски кораби ще бъдат задължени да спазват правото на ЕС в областта на ОПР, отнасящо се до мерките за опазване и контрол, и други разпоредби от правото на ЕС, уреждащи риболовната дейност във водите на ЕС. По-нататък в параграф 3 се разглеждат по-специално три конкретни задължения, а именно спазване на правото на ЕС по отношение на (i) рибните запаси, които могат да бъдат обект на риболов, (ii) максималния брой на риболовните кораби с разрешение за риболов и (iii) частта от улова, която подлежи на разтоварване в пристанищата на Френска Гвиана.
75.
Следователно в Декларацията се акцентира върху ангажимента на ЕС да предостави на (неопределен брой) венецуелски кораби достъп до своите води, които да извършват там риболов на (неопределени видове) рибни запаси и да разтоварват (неопределена) част от улова в пристанищата на Френска Гвиана.
76.
Текстът на Декларацията не дава основания да се счита, че валидността на този ангажимент зависи от приемането от страна на Венецуела. Декларацията също така не обвързва Венецуела със задължения без нейното съгласие. Корабите, на които е дадено разрешение, трябва да спазват правото на ЕС, за да се възползват от своите разрешения; това обаче не обвързва съдържащия се в Декларацията ангажимент на ЕС с изпълнението на задължение от страна на Венецуела (
32
). Текстът на самата Декларация също не дава основания да се счита, че тя единствено отразява съществуващо споразумение, сключено между ЕС и Венецуела.
77.
В параграф 4 ЕС си запазва правото чрез едностранна декларация да оттегли по всяко време изразения с Декларацията ангажимент (
33
).
78.
Следователно Декларацията е акт, издаден от ЕС, който има за цел да породи правни последици съгласно международното право и да послужи като основание, на което венецуелските кораби могат да се позоват, за да подадат заявления за издаване на разрешения за риболов. Нито тези характеристики обаче, нито фактът, че актът се нарича „декларация“, определят дали по смисъла на международното право Декларацията е едностранно обвързващ акт, или елемент на международно споразумение.
79.
Съгласно международното право международно споразумение може да възникне чрез едностранен акт, който изразява волята на страната да бъде обвързана от вече направено предложение или който представлява предложение, което впоследствие е прието. Определението за „договор“ във Виенските конвенции от 1969 и 1986 г. (
34
), макар и да не изчерпва всички форми на договори по международното право (
35
), е достатъчно широко, като включва сключените по този начин договори. Следователно в съответствие с това определение договорът може да се състои от два или повече свързани акта.
80.
В съответствие с това правото на ЕС също не прави разлика между видовете споразумения според начина, по който те са сключени. Член 218, параграф 7 ДФЕС предвижда опростена процедура само за изменения на споразумение. Струва ми се обаче, че когато ЕС е компетентен да договаря и сключва международни споразумения, Договорите разрешават ЕС да упражнява тази компетентност, като сключва всякакви форми на споразумения, обхванати от определенията за договор, посочени във Виенските конвенции от 1969 и 1986 г. (и евентуално дори форми, които не са обхванати от тези определения) (
36
).
81.
В настоящото производство обаче не намирам никакво доказателство за намерението на Венецуела да бъде обвързана от условията на Декларацията. Струва ми се, че когато Венецуела подава заявление за издаване на разрешения за риболов, тя не „приема“ предложението на ЕС с намерението да бъде обвързана от него като споразумение. С това си действие тя по-скоро се позовава добросъвестно на поетия от ЕС в Декларацията ангажимент, който впоследствие е потвърден в регламента за ОДУ за 2012 г. (който на този етап вече е приет). Фактът, че Декларацията е произвела желаното действие и това е било от полза за Венецуела, не е достатъчно основание, за да се установи, че Венецуела е приела да бъде обвързана от Декларацията като от споразумение, сключено между нея и ЕС. Самото получаване на нотификация за Декларацията или изпратеното впоследствие запитване от Венецуела за действието на производство пред Съда също не представляват такова основание. Също така, ако Решението е било изготвено единствено с цел да се гарантира, че е налице международноправен титул за достъп до водите на ЕС, преди да бъдат определени възможностите за риболов и да бъдат издадени разрешения, споразумение, което възниква едва след като Венецуела подаде заявление за издаване на разрешения след определяне на възможностите за риболов, не изпълнява тази цел.
82.
Освен това, ако целта е единствено в Декларацията да се формулира предложение, Комисията е трябвало да поиска разрешение от Съвета съгласно член 218, параграф 3 ДФЕС преди преговорите (част от които би било формулирането на такова предложение). След това Съветът би трябвало да се намеси отново в съответствие с член 218, параграф 6 ДФЕС, когато възникне договорът, т.е. когато Венецуела приеме предложението и след като получи (съответно) съгласието или становището на Парламента.
83.
Ако Декларацията не е елемент на международно споразумение, представлява ли тя едностранно обвързващ акт, разрешен по силата на международното право и правото на ЕС?
84.
Съгласно международното право едностранните актове могат да приемат различна форма, да имат различна функция и да произвеждат различно правно (и/или политическо) действие. Декларациите например могат да се използват за признаване на нови държави, за политически изявления, за приемане на компетентността на съд или за тълкувателни изявления, които изпълняват необходимите условия, за да бъдат приети като доказателство за съществуването на обичайното международно право. В контекста на настоящото производство акцентът е върху едностранната декларация в писмена форма, чрез която ЕС поема задължения в полза на трета държава по смисъла на международното право (
37
).
85.
Безспорна е правоспособността на държавите да правят такъв вид декларация съгласно международното право (
38
), дори ако статутът съгласно международното обичайно право на някои от условията, които правят тази декларация обвързваща, все още не е определен или потвърден. Доколкото ми е известно, международен съд или трибунал не се е произнасял по въпроса дали други юридически лица, по-специално международни организации, имат правоспособността да правят подобни декларации, и този въпрос не е бил разглеждан подробно от Комисията по международно право на ООН (наричана по-нататък „КМП“).
86.
Международните организации, също както и държавите, могат да имат юридическа правосубектност. За разлика от положението при държавите, правоспособността, която произтича от тази юридическа правосубектност, трябва да бъде предоставена на организацията (изрично или по подразбиране). Не виждам причина международното право да лиши международна организация с международна юридическа правосубектност от правоспособността да направи едностранна декларация с намерението да бъде обвързана от нея, при условие че учредителните договори, с които е създадена тази организация, ѝ разрешават да направи това (
39
). Ако съгласно тях международна организация е правоспособна да сключва международни споразумения и по този начин да приема да бъде обвързана на това основание спрямо държави или други международни организации (независимо от вида на задължението, и по-специално дали то е реципрочно), по начало международното право не изключва възможността тази организация да е е правоспособна да приема да бъде обвързана със същото задължение чрез едностранна декларация.
87.
Освен това, въпреки че различните източници на задължения могат да бъдат предмет на особени условия по отношение например на тяхното възникване, валидност и прекратяване, основните съществени принципи — по-специално принципите на добросъвестност и съгласие — остават същите. Поради тази причина според мен условията по отношение например на възникването, валидността и оттеглянето, които са развити в международното право по отношение на декларациите на държави, могат аналогично да се приложат спрямо декларациите на международна организация, дори и ако някои условия не могат да се прилагат точно по същия начин.
88.
Какви са тези условия?
89.
Съгласно международното право от значение е изразяването (устно или писмено) с ясни и конкретни условия (
40
) на намерение да се породят правни последици по международното право и по този начин да се създадат задължения за автора на декларацията. Стига това намерение да е ясно и да е оповестено публично, по принцип международното право не предвижда формални изисквания (
41
). Намерението трябва да се установи с оглед на действителното съдържание на декларацията и на всички фактически обстоятелства, при които е направена (
42
), и да се изрази от органа, на когото са дадени правомощия да прави такива обвързващи декларации (
43
).
90.
Този подход е отразен и в ръководен принцип 1 на КМП, който гласи: „Декларации, които са направени публично и изразяват воля за обвързване, могат да породят правни задължения“ (
44
). Въпреки че ръководните принципи не са обвързващи и е възможно да се окаже необходимо установяване на тяхната тежест и продължаващо действие във времето, аз все пак смятам, че те са полезно средство за екстраполация на съдебната практика и практиката на държавите по отношение по-специално на обвързващия характер на едностранните декларации (
45
).
91.
След това от принципа на добросъвестност следва, че „[…] заинтересованите държави могат да вземат под внимание едностранните декларации и да им гласуват доверие и имат право да изискват възникналото по този начин задължение да се спазва“ (
46
). Този принцип се прилага и по отношение на обстоятелствата, при които може да бъде оттеглена едностранно обвързваща декларация.
92.
При все това в съответствие с принципа, че на държавите не могат да бъдат наложени задължения без тяхното съгласие (
47
), едностранно обвързваща декларация не може да създава задължения за други държави. Ето защо Международният съд се е произнесъл, че едностранна декларация е обвързваща, когато „[…] за да произведе действие декларацията, не се изисква нищо от характера на quid pro quo, нито последващо приемане на декларацията, нито дори отговор или реакция от страна на други държави, тъй като такова изискване би било несъвместимо със строго едностранния характер на правния акт, чрез който държавата се е произнесла“ (
48
).
93.
В настоящото производство Декларацията е публично оповестена чрез публикуване и нотифициране на Венецуела. Както вече поясних, в нея се заявява намерението на ЕС да поеме задължение за предоставяне на възможности за риболов и за издаване на разрешения за риболов на Венецуела (
49
). Чрез декларацията ЕС приема, че ще се въздържа да упражнява суверенното си право съгласно член 56, параграф 1, буква а) от КООНМП да отказва на кораби на трети държави достъп до водите на ЕС, за да извършват там риболов. Този ангажимент сам по себе си не разрешава на венецуелските кораби да влизат в ИИЗ на Френска Гвиана и да извършват риболов там. В съответствие с правото на ЕС и международното право трябва най-напред да бъдат установени по-нататъшни ограничения по отношение на правото на риболов, по-специално чрез определянето и разпределянето на възможностите за риболов. На тази основа след това могат да бъдат издадени индивидуални разрешения за риболов.
94.
За да бъдат обвързващи, декларациите трябва да са направени от субект, който е упълномощен за това. Дали това е така в рамките на настоящото производство, зависи от компетентността на ЕС съгласно Договорите.
95.
ЕС трябва да действа в областите на компетентност, които са му предоставени от държавите членки в Договорите (
50
). Декларация 24 относно юридическата правосубектност на Европейския съюз, приложена към Заключителния акт на междуправителствената конференция, приела Договора от Лисабон, потвърждава, че юридическата правосубектност „[…] по никакъв начин не […] оправомощава [Съюза] да законодателства или да действа извън областите на компетентност, които държавите членки са му предоставили в Договорите“ (
51
).
96.
Договорите не разрешават изрично използването на едностранно обвързващи декларации в областта на външните отношения на ЕС (в областите от външната компетентност на ЕС). За разлика от това те разрешават ЕС да приема задължения в полза на трети държави и международни организации чрез „международно споразумение“. Член 218 ДФЕС заменя член 300, параграф 1 ЕО, който, от своя страна, заменя член 228, параграф 1 ЕИО. В последните две разпоредби се използва само думата „споразумение“ за описване на вътрешната процедура, която следва да се използва при договарянето и сключването на международни споразумения. В своето Становище 1/75 Съдът посочва, че думата „споразумение“ се използва „в най-общ смисъл, за означаване на всеки ангажимент, поет от международноправни субекти, който има обвързваща сила, независимо от формалното му наименование“ (
52
). В Решение по дело C‑327/91 Франция/Комисия Съдът също използва определението за „договор“, сключен между международна организация и държава, което фигурира в член 2, параграф 1, буква а), подточка i) от Виенската конвенция от 1986 г. (
53
) Колкото и широко да е това определение на понятието, ясно е, че (независимо от контекста) споразумението предполага единомислие на най-малко две страни. Следователно то не обхваща положение, в което ЕС изразява намерението си да бъде обвързан от условията на своята декларация без необходимостта от приемане от страна на третата държава, в чиято полза е направена тази декларация. То не се прилага и по отношение на актовете, при които не се поема обвързващо задължение (
54
).
97.
Независимо от това считам, че съгласно правото на ЕС, по начало ЕС може да приема задължение съгласно международното право чрез едностранно обвързваща декларация. Позицията ми по същество се основава на същите съображения (
55
), които ме водят до извода, че международното право не изключва възможността международни организации да формулират едностранно обвързващи декларации.
98.
Един от съществените елементи на юридическата правосубектност на ЕС е, че той може да поема задължениясъгласно международното право. Разпоредбите на Договорите относно международните споразумения изрично потвърждават това. Международните споразумения са един източник на такива задължения; друг такъв източник са едностранно обвързващите декларации.
99.
В подкрепа на тази своя теза правя аналогия с мотивите на Съда в Решение по дело ERTA (
56
). Там липсата на общоприложима разпоредба в Договора, определяща как да се водят преговори и да се сключи международно споразумение, не е пречка да се потвърди, че ЕС е компетентен да направи това (
57
). По това дело Съдът решава въпроса с липсата на разпоредба в текста на Договора, като разглежда общата система на (по това време) общностното право в областта на отношенията с трети държави (
58
). Неговата отправна точка е юридическата правосубектност на (по това време) Европейската икономическа общност (
59
). Още преди да разгледа предмета на споразумението, Съдът се произнася, че юридическата правосубектност означава, че „[…] във външните си отношения Общността се ползва с правоспособност да установява договорни връзки с трети държави […]“ (
60
).
100.
Според моето тълкуване на тази част от Решение по дело ERTA Съдът приема, че концепцията за международна правосубектност следва да се тълкува в зависимост от възможностите, които международното право свързва с нея. По аналогия, при условие че международното право не изключва възможността международна организация да е правоспособна да направи и да бъде обвързана от едностранна декларация, фактът, че ЕС има международна юридическа правосубектност, означава, че по този начин той може да поема задължения съгласно международното право.
101.
Бих искала да отбележа също така, че авторите на доклада на Европейския конвент за бъдещето на Европа посочват, че превръщайки ЕС в субект на международното право, ЕС ще „[…] може да се възползва от всички средства за международни действия (правото да сключва договори, правото на легация, правото да подава искове или да предприема действия пред международен съд или съдия, правото да стане член на международна организация или страна по международни конвенции, например ЕКПЧ, правото да се ползва с имунитет), както и да обвързва Съюза в международен план“ (
61
). Ето защо считам, че ЕС може да издава едностранно обвързващи декларации, чрез които поема задължения съгласно международното право.
102.
Как следва да се направи това е въпрос, който се определя от правото на ЕС (
62
).
103.
Както вече споменах, в член 218 ДФЕС се посочва как следва да се договарят поетите от ЕС задължения по отношение на трети държави (и други международни организации) чрез международно споразумение и как трябва да се подписват и сключват такива споразумения. В тази разпоредба отделни правила се отнасят до общата външна политика и политика на сигурност и два параграфа не засягат процесите на преговори, подписване и сключване (член 218, параграфи 9 и 11 ДФЕС). Процедурата за предприемане на външни действия от ЕС чрез едностранно обвързваща декларация не е изрично уредена в член 218 ДФЕС или в друга разпоредба от Договора.
104.
Ако ЕС следва да упражнява такава компетентност, невъзможно е да не се прилагат процедурни правила. В противен случай би се стигнало до положение на пълна липса на правила, по-специално относно това кой може да поеме инициативата, кои институции участват и кой с кого и кога трябва да разговаря. Процедурните гаранции са също необходими и тъй като при наличието на такава надлежно направена едностранна декларация тя ще обвързва институциите на Съюза и следователно ще има предимство пред актовете на Съюза.
105.
Нито една страна в настоящото производство не твърди, че член 218 ДФЕС не се прилага.
106.
Не толкова очевидно според мен е точното процесуално основание на решението за приемане на едностранно обвързваща декларация.
107.
Фактът, че Договорите не предвиждат процедура за приемане на конкретен вид външно действие, чрез което ЕС поема задължения съгласно международното право, няма изключителен характер. В исторически план Договорите са адаптирани към практиката на ЕС в областта на външните отношения и съдебната практика на Съда в това отношение. Като се има предвид, че едностранно обвързващите декларации от страна на международни организации са почти безпрецедентни, липсата на отделна, изрична процедура не е изненадваща.
108.
Единият вариант е да се приеме, че при липсата на изрично процедурно правно основание ЕС не може да упражни външната си компетентност чрез едностранно обвързваща декларация. Държавите членки следва да изменят Договорите. Опасността при този подход е, че той предполага, че ЕС може да използва само форми на външна дейност, за които съществуват конкретни процедурни правила в Договорите. Това може да подкопае ефективността на действията на ЕС на международната сцена. Фактите по настоящото производство доказват този риск. ЕС иска да избегне използването на процедурата за договаряне и сключване на международно споразумение, за да реагира бързо на необходимостта да предостави международноправен титул за достъп до своите води (и по този начин да спази правото на ЕС и международното право).
109.
Не следва Съдът да изработва набор от процедурни правила, за които няма основание в Договорите. Има обаче и други възможности.
110.
Вторият вариант е да се използва член 352, параграф 1 ДФЕС като правно основание за процедурата, която да се приложи за приемане на решение за одобряване на едностранно обвързваща декларация с предмет, който попада в сферата на (външната) компетентност на ЕС. Тогава тя ще функционира като един вид субсидиарна процедура за външната дейност на ЕС, за която Договорите не предвиждат процедурни правила. Сам по себе си текстът на член 352, параграф 1 ДФЕС, изглежда, не изключва тази възможност (
63
). Той може да се използва, когато за постигане на една от предвидените в Договорите цели е необходимо действие на ЕС и Договорите не предвиждат друго по отношение на необходимите правомощия за това действие. Неговата функция е да запълни празнината, създадена от липсата на конкретни разпоредби в Договора, които да предоставят изрични или подразбиращи се правомощия за действие, но такива правомощия въпреки това са необходими (
64
). При този вариант се приема, че липсващите „необходими за това правомощия“ могат да включват процедурните правила за приемане на едностранно обвързваща декларация. Съгласно член 352, параграф 1 ДФЕС Декларацията трябва да се приеме от Съвета с единодушие по предложение на Комисията и след одобрение от Европейския парламент. Съгласно член 352, параграф 2 ДФЕС Комисията трябва също да насочи вниманието на националните парламенти към предложенията с това правно основание. Следователно приемането на едностранно обвързваща декларация би било свързано с използването на процедура, която в някои отношения е значително по-строга и по-тромава от предвидената за международните споразумения в член 218 ДФЕС. Съществува и опасността в такъв случай всяка форма на външна дейност, за която не съществуват изрични процедурни правила, да трябва да се приема в съответствие с тази процедура.
111.
По отношение на настоящото производство това решение би означавало, че правното основание на решението е трябвало да включва член 352, параграф 1 ДФЕС и разпоредбата(ите) от Договорите, в които се определят целите на външната дейност, като по този начин се прави препращане към член 43, параграфи 2 или 3 ДФЕС. Въпросът дали Съветът е трябвало да получи съгласието или становището на Парламента обаче не зависи от това кой параграф от член 43 ДФЕС се прилага. Съгласно член 352, параграф 1 ДФЕС Съветът е трябвало да получи неговото съгласие.
112.
Третият вариант е да се приложи член 218 ДФЕС по аналогия.
113.
Едностранно обвързващите декларации и международните споразумения са отделни източници на задължения съгласно международното право. И двата обаче са свързани с решение от страна на ЕС да се обвърже съгласно международното право. Затова изглежда основателно да се запитаме: защо трябва начинът, по който се взема това решение за едностранно обвързващите декларации, да бъде коренно различен от този за международните споразумения? Първите не са просто политически декларации или изявления, чрез които ЕС е представен на международната сцена или които са направени във връзка с участието на ЕС в процеса на вземане на решения на международно равнище. Те не са и някакво вътрешно решение, което следва да се приеме в съответствие с процедурите, които се прилагат за вътрешната дейност (например евентуално обикновената законодателна процедура).
114.
Ако това е така, може ли член 218 ДФЕС да се приложи по аналогия?
115.
По същество член 218 ДФЕС определя конституционните процедури, които се прилагат, когато ЕС предприема действия, за да стане страна по международен договор, като това е най-очевидният начин, по който ЕС поема задължения съгласно международното право. Държавите обикновено също предвиждат конституционни процедури за същата цел.
116.
Член 218 ДФЕС се основава на специален междуинституционален баланс между Комисията (която инициира процеса и представлява ЕС във външната дейност), Съвета (който отговаря за вземането на решение, че ЕС следва да се обвърже съгласно международното право) и Парламента (който трябва винаги да бъде информиран и от него да се поиска да даде съгласие или становище) (
65
).
117.
Член 218, параграфи 3 и 4 ДФЕС се отнася до участието на ЕС в преговорите по споразумението и следователно по съдържанието на ангажиментите, които ЕС може след това да поеме. По същество Комисията следва да представлява ЕС след решение на Съвета в този смисъл. Тези етапи от процедурата може да изглеждат безпредметни за едностранно обвързваща декларация. Липсва текст, по който да се водят преговори с трети страни; и изискването Комисията първо да поиска разрешение от Съвета, за да подготви предложение за декларацията, изглежда ненужно, тъй като последният така или иначе има последната дума по отношение на това дали ЕС да бъде обвързан съгласно международното право. За едностранно обвързващи декларации не е необходимо да се правят такива разграничения. Поради липсата на споразумение не може да се приложи и член 218, параграф 7 ДФЕС, тъй като липсва споразумение, предвиждащо изменения, които да бъдат приети съгласно опростена процедура или от създаден от споразумението орган.
118.
Според мен обаче компетентността на Съвета да разреши подписването на споразумението и да сключи споразумението се основават на определен междуинституционален баланс между него и Комисията, който е специфичен за тази част от процедурата. Трябва да се вземе предвид и ролята на държавите членки (
66
). Следователно например въпросът дали (и евентуално в каква степен) Съветът може да откаже да приеме решението за сключване на споразумението трябва да се разглежда в светлината (най-малко) на съдържанието на споразумението, предложението на Комисията, указанията на Съвета за водене на преговори, както и всички други елементи, които са от значение за този етап от процедурата. Ако член 218, параграф 6 ДФЕС следва да се приложи по аналогия по отношение на приемането на решение за одобряване на едностранно обвързваща декларация, може ли просто да се приеме, че трябва да съществува идентичен междуинституционален баланс и че съответната компетентност на Комисията и на Съвета ще бъде същата?
119.
Останалата част на член 218, параграф 6 ДФЕС може по-лесно да се приложи по отношение на решенията за одобряване на едностранно обвързващи декларации. По същество Съветът взема решение (по принцип с квалифицирано мнозинство), като това винаги става с някаква форма на участие на Парламента. Следователно дори когато споразумението е с предмет, за който Договорите не предвиждат роля на Парламента, международно споразумение със същия предмет ще изисква участието на Парламента, който съгласно член 218, параграф 10 ДФЕС също така получава незабавно изчерпателна информация на всички етапи на процедурата.
120.
Освен това съществува и член 218, параграф 9 ДФЕС, в който се определя процедурата за „установяване на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в рамките на орган, създаден със споразумение, когато този орган има за задача да приема актове с правно действие“. Изглежда, че няма убедителни мотиви за прилагането на тази конкретна процедура и по отношение на едностранните декларации, които са направени от ЕС с намерението да обвържат ЕС съгласно международното право независимо от всякакви други действия на трета страна. В действителност, ако член 218, параграф 9 ДФЕС се прилага по отношение на едностранно обвързващите декларации, не би трябвало да има значение дали те са направени в рамките на орган, създаден със споразумение, който има за задача да приема актове с правно действие.
121.
Компетентността на Съда съгласно член 218, параграф 11 ДФЕС не се разглежда в настоящото производство. Целта на тази разпоредба е да „[…] предотврати усложненията, които биха възникнали от оспорване по съдебен ред на съвместимостта с Договорите на ангажиращи [ЕС] международни споразумения“ (
67
). Ако Съдът заеме позиция по отношение на съдържанието и процедурата за приемане на такова споразумение, могат да бъдат избегнати сериозни затруднения и неблагоприятни последици (
68
). След като е направена едностранно обвързваща декларация, тя, също както и международните споразумения, води до задължение съгласно международното право, на което могат да се позовават трети държави и нарушаването на което може да доведе до отговорност съгласно международното право. Фактите в настоящото производство са достатъчно убедителни в този аспект, като допълнително подкрепят становището, че член 218, параграф 11 ДФЕС може да се приложи по отношение на едностранно обвързващи декларации.
122.
Четвъртият вариант е да се приложат разпоредбите, на които се основава самата външна компетентност. Това правило може да доведе до различни резултати. Доколкото тази компетентност е изрично предвидена, прилагането ѝ може да доведе до прилагане отново по аналогия на член 218 ДФЕС (или на специални правила относно международните споразумения в определена област). Ако тази компетентност се подразбираше, резултатът би бил да се приложат същите процедурни правила, които се прилагат по отношение на (изрично предвидената) вътрешна дейност. Може да се наложи например едностранно обвързващата декларация да се приеме чрез прилагане на обикновената законодателна процедура. В този случай още по-релевантни изглеждат развитите от мен по-горе доводи против прилагането на член 218 ДФЕС по аналогия (просто защото тази разпоредба не взема под внимание характера на едностранно обвързващата декларация или начина, по който тя е формулирана, и следователно създава опасност да се наруши разпределението на правомощията между институциите) (
69
).
123.
Следователно всеки от тези варианти има слабости. В крайна сметка обаче изглежда, че прилагането на член 218 ДФЕС по аналогия е най-приложимото решение, дори ако това заключение изисква известно разтегляне и напасване на текста на разпоредбата, защото не всяка част от нея може да приложи към едностранно обвързващите декларации по същия начин, както към международните споразумения.
124.
Ако Съдът реши, че член 218 ДФЕС не може да служи като процесуално правно основание за Решението, това би било достатъчно основание за отмяна на Решението, без да е необходимо да се разглеждат правните основания, които всъщност излагат Парламентът и Комисията.
125.
Сега ще разгледам тези правни основания, като се основавам на предположението, че Съдът ще одобри използването на член 218 ДФЕС като процесуално правно основание за приемането на едностранно обвързваща декларация от ЕС.
Използване на погрешно правно основание (първото правно основание по дело C‑103/12 и първа и втора част от първото правно основание по дело C‑165/12)
Доводи
126.
Парламентът и Комисията твърдят, че Съветът е допуснал грешка, като е основал Решението на член 43, параграф 3 и член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС, а не на член 43, параграф 2 и член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС.
127.
Според тяхното становище член 43, параграф 3 ДФЕС е изключение от член 43, параграф 2 ДФЕС и следователно трябва да се тълкува ограничително. По същество последният е основание за всякакви (законодателни) мерки, които са необходими за постигане на целите на ОПР, докато първият е основание само за изброените (регулаторни) мерки, по-специално мерки, с които се определят и разпределят възможностите за риболов. В член 43, параграф 3 ДФЕС не се споменава нито предоставянето на достъп до водите на ЕС за кораби на трети държави за извършване на риболов, нито разрешения за извършване на риболовна дейност.
128.
Член 43, параграф 3 ДФЕС не засяга приемането на законодателни актове по смисъла на член 289 ДФЕС. Последният въвежда обикновената законодателна процедура (която е определена в член 294 ДФЕС) и се отнася до използването на специални законодателни процедури в конкретни случаи, изброени изчерпателно в Договорите. Следователно при правомощията за вземане на решения, които не попадат в нито една от категориите, би трябвало да става дума за процедури без законодателен характер. Наистина според Комисията определянето на възможностите за риболов по същество е изпълнителен акт, дори и процедурата по член 43, параграф 3 ДФЕС да е sui generis. Парламентът изтъква, че никаква мярка не може да се приеме на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, дори ако се разглежда като самостоятелно правно основание, без предварително (политическо) решение относно целите на ОПР — решение, което трябва да се приеме съгласно член 43, параграф 2 ДФЕС.
129.
Комисията твърди, че доводът на Съвета по отношение на формулировката (
70
) е насочен по-специално към текста на член 43, параграф 3 ДФЕС на френски език („mesures relatives à“, т.е. „мерки по отношение на“). В текста на английски език се използва изразът „measures on“ [„мерки за“], което предполага по-директна и по-силна връзка. Макар член 43, параграф 3 ДФЕС да е с достатъчно широк обхват, за да обхване определени правила, които са функционално свързани с определянето на възможностите за риболов, това не може да означава, че всяка мярка, която „се отнася“ (дори и минимално) до определянето на възможностите за риболов, следва да се основава на тази разпоредба. Парламентът възприема по-строг подход и счита, че на тази разпоредба могат да се основават само решения, засягащи въпросите, които са изчерпателно изброени в член 43, параграф 3 ДФЕС.
130.
Парламентът и Комисията освен това твърдят, че правото на ЕС предвижда процес, състоящ се от три етапа, за предоставяне на достъп до водите на ЕС и съдържащите се в тях ресурси на риболовни кораби на трета държава. Първо, потенциален достъп се предоставя чрез международно споразумение с правно основание член 43, параграф 2 ДФЕС (което трябва да бъде прието в съответствие с член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС). Второ, след това Съветът може да пристъпи към предоставянето на възможности за риболов на основание член 43, параграф 3 ДФЕС. Трето, след определянето и разпределянето на тези възможности за риболов Комисията издава разрешения за риболов на отделни кораби. На трета държава не могат да се предоставят възможности за риболов чрез решение на Съвета (втора стъпка), без наличието на международно споразумение (първа стъпка), сключено от името на ЕС в съответствие с член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС. Концептуалното разграничаване на достъпа до води от достъпа до ресурси е видно и от факта, че достъпът до води обикновено се предоставя за дълъг, евентуално неограничен период, докато възможностите за риболов се определят и разпределят на годишна основа.
131.
Парламентът и Комисията изтъкват, че целта на Решението е на венецуелските кораби да се предостави право на достъп до водите на Съюза, за да извършват риболовна дейност, и по отношение на тези дейности да важат предпазни мерки, за да се гарантира, че те изпълняват целите на ОПР. Препращането в параграф 2 от Декларацията към член 22 от Регламента за разрешенията за риболов не е само декларативно, а налага на венецуелските риболовни кораби спазването на правилата на ОПР. В това отношение първоначалното предложение на Комисията и Решението са подобни (ако не и идентични). Този факт сам по себе си показва, че целта на Решението не е променена, въпреки промяната в правното основание.
132.
Съветът, подкрепен от встъпилите държави членки, твърди, че Решението (включително приложената към него декларация) се отнася до определянето на възможностите за риболов. Съветът изтъква, че използването на израза „приема мерки за“ в член 43, параграф 3 ДФЕС предполага, че той може да се използва като правно основание за мерки, различни от тези за определяне и разпределяне на възможности за риболов. Следователно той обхваща количествено определено право на риболов, което може да се изрази по различни начини, включително ОДУ, ограничаване на самата риболовна дейност (например по отношение на използваните на ден киловати или броя на дните, през които корабите могат да отсъстват от пристанище) или ограничение на максималния брой кораби.
133.
Въпреки че член 43, параграф 3 ДФЕС е вид lex specialis по отношение на предвидения в на член 43, параграф 2 ДФЕС lex generalis, Съветът твърди, че той не е изключение от последния. Следователно той не трябва да се тълкува ограничително.
134.
Съветът освен това изтъква, че с приемането на член 43, параграф 3 ДФЕС волята на авторите на Договора е била да се въведе опростена процедура за приемане на мерки на Съюза, насочени към съхраняване на ресурсите във водите на Съюза и по-бързо реагиране на научни становища, представляващи основание за тези мерки.
135.
Съветът оспорва аргумента, че доколкото една мярка е свързана с целите на ОПР, тя трябва да се основава на член 43, параграф 2 ДФЕС и че никаква мярка не може да се приеме на основание член 43, параграф 3 ДФЕС без предварително решение относно направения избор за политиката по отношение на ОПР съгласно член 43, параграф 2 ДФЕС. Освен това Съветът оспорва направеното от жалбоподателите „изкуствено“ разграничаване между достъпа до води и достъпа до ресурси.
136.
Що се отнася до решението, Съветът изтъква, че ИИЗ към брега на Френска Гвиана се намира между териториални води и открито море: тя е зона sui generis, по отношение на която се прилага КООНМП. Компетентността на крайбрежната държава по отношение на ИИЗ е ограничена и отговорът на въпроса дали за достъпа до ИИЗ е необходимо съгласието на тази държава зависи от целта на този достъп. В това отношение нито международното право, нито правото на ЕС изисква съществуването на официално споразумение.
137.
Съветът изтъква, че нито целта, нито съдържанието на Декларацията, която се разглежда в настоящото производство, не излизат извън приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС, а именно определяне и разпределяне на възможности за риболов. Дори ако Съдът установи, че параграфи 2—4 от Декларацията не могат да се основават на член 43, параграф 3 ДФЕС, тази разпоредба въпреки всичко е правилното правно основание, защото тези параграфи са подчинени на основната цел на оспорваното Решение, а именно потвърждаване на ангажимента на Съюза да разреши на венецуелски кораби да извършват риболов в ИИЗ.
Преценка
138.
В настоящото производство от Съда се иска да даде тълкуване на член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС (
71
), за да се определи на коя разпоредба е следвало да се основава обжалваното Решение. Следователно не е необходимо да се дефинират изчерпателно всички видове мерки, по отношение на които се прилага всяка от разпоредбите.
139.
Всички страни изглежда са съгласни, че ако член 43, параграф 3 ДФЕС не е правилното правно основание за Решението, в такъв случай това е член 43, параграф 2.
140.
Съгласно установената съдебна практика изборът на правно основание на мярка на ЕС трябва да се основава на обективни фактори, по-специално целта и съдържанието на мярката, които да подлежат на съдебен контрол (
72
). Следователно е необходимо да се разгледат съдържанието и целите на Решението. Законодателният контекст също може да се вземе предвид (
73
). Правното основание на мярката след това определя процедурите, които трябва да се следват при приемането ѝ (
74
).
141.
Съдът се е произнесъл, че ако се установи, че мярка има двойна цел или че е съставена от две части, едната от които може да бъде определена като основна или преобладаваща, докато другата е само акцесорна, мярката трябва да има едно-единствено правно основание, а именно правното основание, което съответства на основната или преобладаващата цел или съставна част (
75
). Ако дадена мярка преследва едновременно няколко цели или е съставена от множество неразривно свързани съставни части, без една от тях да е второстепенна по отношение на другата или да е опосредена от нея, по изключение тази мярка трябва да бъде основана на съответните различни правни основания (
76
).
142.
Преминавам към разглеждане на съдържанието и целта(ите) на Решението.
143.
Съображение 1 от преамбюла на Решението описва практиката венецуелски кораби да извършват дейност във водите на ЕС, по-специално в ИИЗ към брега на Френска Гвиана, при условие че спазват приложимото право на ЕС, което урежда опазването и управлението на рибните ресурси. В съображение 2 се подчертава защо е необходимо да се осигури продължаването на тази дейност, а именно защото преработвателната промишленост във Френска Гвиана зависи от разтоварения улов от тези кораби. Съображение 3 описва предмета на Декларацията, а именно да се потвърди „готовността [на ЕС] да издаде разрешения за риболов на ограничен брой риболовни кораби, плаващи под знамето на Венецуела, при условие че те спазват приложимите правнообвързващи актове на Съюза“.
144.
По-нататък в член 1 от Решението се одобрява Декларацията, която е адресирана към Венецуела от името на ЕС. Член 2 се отнася до нотифицирането на Венецуела за Декларацията.
145.
Вече анализирах подробно съдържанието и целите на Декларацията, когато разгледах въпроса дали ЕС е бил компетентен да я приеме (
77
).
146.
Според мен обаче чрез Декларацията ЕС се задължава да предостави достъп до водите на ЕС на венецуелски кораби, за да извършват там риболовна дейност. Тази конкретна форма на достъп следва да се предостави само след като са определени възможностите за риболов и са издадени разрешения за риболов.
147.
Решението (включително приложената към него Декларация) обаче не:
—
определя за 2012 г. максималния брой на разрешенията за риболов за венецуелски кораби или максималния брой на присъстващите в даден момент кораби, както и не определя вида риба (това e направено впоследствие в член 36, параграф 1 от приложение VIII към Регламент № 44/2012 г.) (
78
);
—
определя специфичните условия, които трябва да бъдат изпълнени за получаване на разрешения за риболов във водите на ЕС за венецуелски кораби през 2012 г. (това e направено впоследствие в бележка под линия в приложение VIII към Регламент № 44/2012 г.) (
79
),
—
предоставя разрешения за риболов на отделни венецуелски кораби (това e направено впоследствие с Решение на Комисията от 26 март 2012 г.) (
80
).
148.
Чрез Декларацията ЕС се ангажира да предостави достъп за риболов до ИИЗ към брега на Френска Гвиана, която е разположена в рамките на не повече от 200 морски мили от базовите линии на териториалното море. Без изразяването на съгласие от името на ЕС венецуелските кораби биха били лишени от възможността да влизат в тези води. Това е така заради правилата на международното право, които уреждат правата и свободите на крайбрежната държава и другите държави в ИИЗ на крайбрежната държава. Съгласно член 56, параграф 1, буква а) от КООНМП крайбрежната държава (а в случая, чрез Франция, ЕС) има суверенни права, inter alia, за проучване и експлоатация, съхраняване и стопанисване на природните ресурси в тези води. Следователно тази крайбрежна държава има правото да откаже или да разреши на корабите, плаващи под флага на други държави, достъп до ИИЗ за всякаква друга цел, която е различна от целите (като например свобода на корабоплаване), за които в съответствие с член 58, параграф 1 от КООНМП всички държави имат право на достъп до ИИЗ. Както отбелязва Съдът в Решение по дело Anklagemindigheden/Poulsen и Diva Navigation (
81
), юрисдикцията на крайбрежната държава в териториалното море и ИИЗ не е абсолютна; съгласно морското право (и по-специално КООНМП) крайбрежната държава трябва да зачита правото на мирно преминаване през нейното териториално море на кораби, плаващи под флага на други държави, и по-специално свободата на корабоплаване, когато упражнява своите правомощия по отношение на ИИЗ. Риболовът обаче не представлява мирно преминаване или свобода на корабоплаване.
149.
Крайбрежната държава има и задължения, по-специално по отношение на съхраняването (член 61 от КООНМП) и използването (член 62 от КООНМП) на живите ресурси в ИИЗ. Ето защо в съответствие с член 62, параграф 2 от КООНМП, ако самата крайбрежна държава няма възможност да извърши целия допустим улов, „чрез споразумения или други договорености“ тя предоставя на други държави достъп до остатъка от разрешения улов. Когато се предостави такъв достъп, в член 62, параграф 4 от КООНМП се изисква гражданите на други държави, извършващи риболовна дейност в ИИЗ, да спазват мерките по съхраняването и другите изисквания и условия, установени в законите на крайбрежната държава.
150.
Според мен Декларацията изпълнява точно тази функция: тя е вид „споразумение или друга договореност“, чрез което ЕС се задължава да предостави достъп на трета държава. Без да се изрази изрично такова съгласие, венецуелски кораби не могат да извършват риболовна дейност във водите на ЕС.
151.
Ако такъв инструмент трябва да се приеме в съответствие с предвидените в член 218 ДФЕС процедурни правила и ако той обхваща област, за която се прилага обикновената законодателна процедура или специална законодателна процедура, Парламентът трябва да даде своето съгласие, преди Съветът да приеме решение за одобряване на Декларацията. Това е така, защото и двете вътрешни процедури са законодателни процедури.
152.
В случая правя разграничение между характера на компетентността и основанията за установяване на участието на Парламента във външната дейност в съответствие с член 218 ДФЕС. Без да навлизам в текстов анализ на понятията „areas“ и „fields“ [„области“], използвани в текста на Договорите на английски език, описанието на „areas“ в член 3, параграф 1 и членове 4 и 6 ДФЕС за установяване съответно на изключителна, споделена и допълваща компетентност на ЕС се отнася до разпределянето на компетентностите между ЕС и държавите членки. От друга страна, член 218, параграф 6 ДФЕС (където в текста на английски език се използва понятието „fields“) според мен се отнася до разпределянето на компетентностите между институциите на ЕС, по-специално компетентността на Парламента във връзка с тази на Съвета.
153.
Ето защо сам по себе си фактът, че ЕС има изключителна компетентност по силата на член 3, параграф 1, буква г) ДФЕС по отношение на опазване на морските биологични ресурси в рамките на ОПР, и че Европейският парламент и Съветът, като действат в съответствие с обикновената законодателна процедура (
82
), трябва да приемат необходимите мерки за изпълнение на целите на ОПР в съответствие с член 43, параграф 2 ДФЕС, не решава въпроса за правилното правно основание за приемане на Решението за одобряване на Декларацията. Да се направи такова заключение, би означавало да се пренебрегне текстът на член 43, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че някои мерки, които преследват целите на ОПР, могат да се приемат без съгласието на Парламента, тъй като те се отнасят до въпроси, които са обхванати от незаконодателен акт.
154.
Дадено споразумение може да обхваща една или повече области, като някои от тях се уреждат в съответствие с обикновената законодателна процедура, а други — в съответствие с друга процедура. В настоящото производство обаче никоя от страните не твърди, че поради своя предмет Решението е трябвало да се приеме на основание член 43, параграф 2 и член 43, параграф 3 ДФЕС.
155.
Решението допринася за оптималното използване на живите ресурси в ИИЗ чрез стопанисването на тези природни ресурси по начин, който да донесе икономически и социални ползи и да ги съхрани. Ето защо това е необходима мярка за постигане на целите на ОПР, по-специално дефинираните в член 39ДФЕС (
83
). Затова отправната точка следва да бъде, че Решението трябва да се основава на член 43, параграф 2 ДФЕС.
156.
Не считам, че член 43, параграф 3 ДФЕС променя това положение. Тази разпоредба се прилага по отношение на мерки, които са описани в по-тесни граници, но въпреки това са и необходими за постигане на целите на ОПР. Следователно от текста на член 43, параграф 3 ДФЕС е видно, че той се прилага поне по отношение на мерките за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения за риболов (независимо по какъв начин са определени или измерени тези количества), определяне на възможностите за риболов и определяне на държавите членки и третите държави, на които се разпределят възможности за риболов — на какво, кога, къде и евентуално как и с каква цел.
157.
Със спорното Решение не се определя нито едно от изброените (
84
).
158.
Страните обаче заемат различни становища по въпроса дали член 43, параграф 3 ДФЕС обхваща и други освен изброените мерки, по-специално по отношение на края на разпоредбата „[…] за определянето и разпределянето на възможностите за риболов“. Изглежда, че доводът на Съвета в това отношение по същество се основава на свързващия текст, който е използван при описанието на мярката и нейния предмет. Така например в текста на френски език се използва „les mesures relatives à“, в текста на немски език — „die Maßnahmen zur“, в този на датски език — „de maatregelen […] voor“, а в текста на испански език — „las medidas relativas a“ [„мерки по отношение на“]. В текста на повечето други езици, изглежда, се използва подобен свързващ текст. В текста на английски език обаче се използва „measures on“ [„мерки за“].
159.
Трудността при определянето на обхвата на компетентност на Съвета съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС произтича от факта, че от една страна, в него е посочен изчерпателен списък на областите, а от друга страна, свързващият текст разширява обхвата на мерките, които са обхванати от член 43, параграф 3 ДФЕС.
160.
Съгласна съм със Съвета, че свързващият текст, използван в член 43, параграф 3 ДФЕС, предполага, че разглеждана самостоятелно, тази разпоредба може да обхваща не само мерки, които действително определят и/или разпределят възможности за риболов, но и тези, които в по-широк смисъл „се отнасят до“ тяхното определяне и разпределяне. Тълкуването на разпоредбата във връзка с член 44, втора алинея ДФЕС показва, че в друг контекст авторите на Договора използват „shall fix“ [„фиксира“] за разлика от „measures on the fixing“ [„мерки за определяне“] (
85
). Това обаче поставя въпроса какво би означавал изразът „по отношение на“ в този контекст.
161.
Не съм убедена, че член 43, параграф 3 ДФЕС се прилага по отношение на всяка мярка, която по някакъв начин е свързана с възможности за риболов.
162.
Непосредственият контекст на свързващия текст включва думите „определяне“ и „разпределяне“. Това предполага, че член 43, параграф 3 ДФЕС не обхваща всички мерки за или по отношение на възможностите за риболов. По-скоро мерките съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС трябва да се отнасят до актовете за определяне на това какви са възможностите за риболов и разпределянето им между държавите членки и евентуално трети държави. Мерките по отношение на други аспекти на възможностите за риболов не са обхванати от член 43, параграф 3 ДФЕС.
163.
Член 43, параграф 3 ДФЕС трябва да се тълкува и в контекста на член 43 ДФЕС в неговата цялост. Параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС могат да се разграничат в два аспекта: мерките, които те предписват, и процедурите, които определят за приемането на тези мерки.
164.
Макар процедурата да не може да определи материалното приложно поле на разпоредба, факт е, че законодателят предвижда обикновената законодателна процедура в член 43, параграф 2 ДФЕС за по-широката категория от мерки и незаконодателна процедура в член 43, параграф 3 ДФЕС за мерките, които в противен случай биха попадали в обхвата на член 43, параграф 2 ДФЕС. Следователно по мое мнение, независимо дали член 43, параграф 3 ДФЕС е изключение от член 43, параграф 2 ДФЕС, който следва да се тълкува ограничително, член 43, параграф 3 ДФЕС определя подкатегория от мерки, които в противен случай биха попаднали в обхвата на член 43, параграф 2 ДФЕС, и прави тези мерки предмет на отделна процедура, която изключва участието на Парламента. Това е така, защото според мен предвидените в член 43, параграф 3 ДФЕС мерки включват решения, които трябва да се вземат въз основа на подробна (и често техническа) оценка, според обстоятелствата, на релевантната информация за устойчивите нива на експлоатация на рибните ресурси и опазването и управлението на тези ресурси. За разлика от тях мерките, които са необходимо условие за определянето и разпределянето на възможностите в областта на рибното стопанство, попадат в приложното поле на член 43, параграф 2 ДФЕС.
165.
Преди влизането в сила на Договора от Лисабон в нито една разпоредба от Договора не се разглеждат специално процедурите за определяне и разпределяне на възможностите за риболов. За сметка на това член 37, параграф 2, трета алинея ЕО предвижда по отношение на ОСП следното: „Съветът, по предложение на Комисията и след консултиране с Европейския парламент, действайки с квалифицирано мнозинство, изготвя регламенти, издава директиви или взема решения, без да се засягат и евентуалните препоръки, които може да направи.“
166.
Тази разпоредба е правното основание на Основния регламент от 2002 г. Именно в член 20, параграф 1 от този регламент се определя процедурата за вземане на решение (без участието на Парламента) за „[…] ограниченията на улова и/или на риболовното усилие, разпределението на възможностите за риболов между държавите членки, както и мерките, свързани с тези ограничения“: тези мерки трябва да бъдат приети от Съвета, който действа с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията. Член 20, параграф 4 предвижда, че Съветът също така определя „[…] наличните възможности за риболов в териториалните води [на ЕС] за трети страни и ги разпределя за всяка една от тях“.
167.
В Договорите вече се съдържа съпоставимо разграничаване на процедурите (при което обаче не се прави разлика дали възможностите в областта на рибното стопанство се определят за трети държави, или за държавите членки).
168.
В действителност използваната в член 43, параграф 3 ДФЕС формулировка е много близка до тази в член III-231, параграф 3 от Договора за създаване на Конституция за Европа: (
86
)„Съветът, по предложение на Комисията, приема европейските регламенти или решения за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения, както и за определянето и разпределянето на възможностите за риболов.“ За разлика от член 20 от Основния регламент от 2002 г., в текста на тази разпоредба не се посочват „мерките, свързани с тези ограничения [на улова и/или риболовното усилие]“.
169.
Въпреки че по този начин член 43, параграф 3 ДФЕС може да се тълкува като обхващащ мерки, различни от самото решение относно това кой, на какво и къде може да извършва риболов, мерките, които са необходимо условие за това решение, според мен не попадат в обхвата на тази разпоредба.
170.
Съгласна съм с позицията на Комисията, че съгласно правото на ЕС и международното право за достъпа на венецуелските кораби до водите на ЕС е необходима някаква форма на международноправен титул. В този контекст Съветът не може да упражнява компетентността си съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС и Комисията не може да издава разрешения за риболов без предварително решение на ЕС да се откаже от суверенното си право върху ИИЗ. Освен ако и докато на Венецуела не се предостави достъп до водите на ЕС, за да извършва там риболов, не може да се определят възможности за риболов. Международноправният титул е предпоставка Съветът да упражни своята компетентност да приеме мерки за определяне и разпределяне на възможностите за риболов на Венецуела.
171.
Следователно самото Решение не може да се основава на член 43, параграф 3 ДФЕС. Използваният там свързващ текст не може да е с толкова широко значение, че да обхване мерки, без които не съществуват възможности за риболов, които да се определят и разпределят. От това следва, че правното основание на Решението е трябвало да бъде член 43, параграф 2 и член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС и преди приемането му е било необходимо съгласието на Парламента. Ето защо стигам до извода, че първото правно основание по дело C‑103/12, както и първата и втората част от първото правно основание по дело C‑165/12 следва да бъдат уважени.
Твърдение за противоречиви мотиви за избор на правно основание (трета част от първото правно основание по дело C‑165/12)
172.
Третият елемент от първото правно основание на Комисията, както е формулирано в жалбата ѝ, е, че Съветът е допуснал грешка в изложените мотиви за избор на правно основание и че не се е консултирал за избора му с Парламента и Комисията в противоречие с духа на член 295 ДФЕС. В Решението не се обяснява защо декларация за предоставяне на достъп до водите на ЕС трябва да се разглежда като мярка за определяне на възможностите за риболов. Според Комисията в действителност изложението на мотивите е противоречиво. Комисията твърди, че заглавието на Декларацията изрично визира възможностите за риболов. Текстът на Декларацията обаче се отнася до предоставянето на достъп до водите на ЕС на кораби, които са длъжни да спазват части от ОПР. Това е в нарушение на изискването мотивите на акт с общо приложение да са логични и да не показват никакви вътрешни противоречия, както и да не нарушават изискването за провеждане на междуинституционални консултации.
173.
В своята реплика Комисията изглежда ограничава значително обхвата на това правно основание. Така по отношение на първата част тя посочва, че не е твърдяла, че изложението на мотивите е недостатъчно или липсва. Нейната позиция по-скоро е, че изложението на мотивите може да се прецени като противоречиво в резултат на направените от Съвета промени в текста. Що се отнася до втората част, тя не е твърдяла, че това е отделно основание за отмяна. Комисията не развива допълнително това правно основание, като признава, че Парламентът не е изтъкнал подобно правно основание.
174.
Съветът отговаря, че изискванията на член 296, втора алинея ДФЕС са изпълнени, защото в съображения 1 и 2 от Решението е посочен контекстът, в който се приема Решението, а в съображение 3 се определя предметът на Решението, а именно да се потвърди, че ЕС ще предостави разрешения за риболов на ограничен брой венецуелски кораби. Съветът посочва освен това, че процедурата се урежда от член 218 ДФЕС, а не от член 295 ДФЕС. Във всеки случай декларациите на Комисията, с които тя възразява срещу направените от Съвета промени по нейното предложение, показват, че Комисията е взела пълно участие в процедурата.
175.
От жалбата разбираме, че третата част от първото правно основание на Комисията по дело‑165/12 е свързано с необходимостта от мотивиране на правните актове (член 296, втора алинея ДФЕС) и с междуинституционалното сътрудничество (член 295 ДФЕС).
176.
Доколкото от репликата на Комисията обаче изглежда, че тя се е отказала от тази част на първото си правно основание като основание за искане на отмяна на Решението, по мое мнение липсата на (достатъчно) мотиви представлява съществено процесуално нарушение, което Съдът може и дори трябва да разгледа служебно (
87
).
177.
Задължението за мотивиране на правните актове, залегнало в член 296, втора алинея ДФЕС, означава, че мотивите на институцията, която приема оспорвания акт, трябва да са изразени „[…] по ясен и недвусмислен начин […], така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на Съда — да упражни своя контрол […]“. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства (
88
). Спазването на това задължение зависи от текста на акта, от неговото съдържание, както и от съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (
89
).
178.
Трудността при разбирането на третата част от първото правно основание на Комисията произтича от това, че при разглеждане заедно с първата и втората част Комисията иска отмяна на Решението, тъй като, от една страна, като се вземе предвид съдържанието и целта на Решението, то е прието на погрешно правно основание, а от друга страна, избраното от Съвета погрешно правно основание не е достатъчно добре мотивирано.
179.
Според мен, когато акт на ЕС е приет на погрешно правно основание, не е необходимо и невинаги е възможно да се разгледа дали освен това приелата акта институция е посочила достатъчно мотиви за това погрешно правно основание. При тези обстоятелства използването на погрешно правно основание е достатъчно основание за отмяна.
180.
Ако Съдът все пак реши да разгледа частта от правното основание на Комисията, която се основава на член 295 ДФЕС, ще отбележа, че Комисията приема, че е могла да изрази становището си, и във всеки случай е ясно, че Съветът е поискал становището на Парламента, както и че Комисията е участвала активно в процедурата, както личи от многократните декларации, направени от нея. При тези обстоятелства считам, че не се установява нарушение на член 295 ДФЕС.
181.
Поради това считам, че третата част на първото основание на Комисията следва да се отхвърли като неоснователна.
Използване на погрешна процедура (второ правно основание по дело C‑103/12)
182.
Ако Съдът приеме, че Решението може да се основава на член 43, параграф 3 ДФЕС, Парламентът твърди, че Съветът е допуснал грешка при тълкуването на член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС, тъй като Решението е трябвало да се основава на член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС. Ако законодателството на ЕС предвижда, че за приемане на законодателните актове, които са необходими за прилагане на политиката на ЕС, следва да се приложи обикновената законодателна процедура, тогава международните споразумения, които засягат същата тази политика, трябва задължително да се сключват само след като се получи съгласието на Парламента. Обстоятелството, че акт, засягащ определен елемент от тази политика, е предмет на друга процедура, не оказва влияние върху процедурата, която урежда сключването на международното споразумение. Това тълкуване се потвърждава от факта, че значението на думата „field“ [„област“] в текста на английски на член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС съответства на значението на думата „area“ [„област“] в текста на английски на членове 3, 4 и 6 ДФЕС.
183.
Съветът твърди, че Парламентът не може да има компетентност за вземане на съвместни решения в областта на външните отношения, след като няма тази компетентност за вътрешната дейност. Освен това ОПР не представлява една област, тъй като мерките по ОПР засягат областта на изключителната компетентност по смисъла на член 3, параграф 1, буква г) ДФЕС и областта на споделена компетентност по смисъла на член 4, параграф 2, буква г) ДФЕС.
184.
По мое мнение не е необходимо да се разглежда второто правно основание на Парламента, защото Решението е трябвало да се основава на член 43, параграф 2 и член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС. Ако Съдът все пак реши да направи това, според мен то следва да се отхвърли поради изложените в точки 151 и 153 от настоящото заключение причини (които засягат първото правно основание на Парламента по дело C‑103/12).
Незачитане на правомощията на Европейския парламент (второ правно основание по дело C‑165/12)
185.
Комисията твърди, че Съветът не е зачел правомощията на Парламента да даде съгласието си за акт като Решението в съответствие с член 218, параграф 6, буква а), подточка v) ДФЕС. Освен това Комисията подчертава, че не е достатъчно да се поиска съгласието на Парламента в рамките на определен период от време. Освен при обикновена консултация, Договорите не позволят на Съвета да наложи краен срок на Парламента и след изтичането му да приеме решение без съгласието на последния.
186.
Според Съвета Решението правилно се основава на член 218, параграф 6, буква б) ДФЕС. Парламентът не следва да има право да налага вето на външни мерки, когато не разполага с това право по отношение на сходни вътрешни мерки.
187.
Безспорно е, че Съветът не е поискал съгласието на Парламента, преди да приеме Решението. Ако Решението се основава неправилно на член 43, параграф 3 ДФЕС, а е трябвало да се основава на член 43, параграф 2 ДФЕС, автоматично следва, че доколкото по отношение на него се прилага член 218 ДФЕС, Решението трябва да се приеме със съгласието на Парламента. Пропускът да се поиска това съгласие е нарушение на правомощията на Парламента.
188.
Стигнах до извода, че първото правно основание трябва да се уважи. От това следва, че второто правно основание по дело C‑165/12 също следва да се уважи.
Изопачаване на предложението на Комисията (трето правно основание по дело C‑165/12)
189.
Ако Съдът приеме, че Решението е мярка заопределяне на възможностите за риболов и следователно отхвърли първото правно основание, Комисията твърди, че Съветът е нарушил член 17 ДЕО и член 218, параграф 2 ДФЕС, като е изопачил нейното предложение не е зачел правото ѝ на инициатива. Макар член 293, параграф 1 ДФЕС да предвижда, че поначало Съветът може да измени (но само с единодушие) предложение на Комисията, Съветът не може да променя предмета или целта на предложението. Във връзка с това Комисията се позовава на решение на Съда Eurotunnel и др. (
90
). В настоящия случай Съветът е превърнал определянето на възможностите за риболов в предмет на предложението. Резултатът е, че Съветът е приел решение, все едно че не е имало предложение на Комисията.
190.
Съветът твърди, че нито правото на Комисията на инициатива, нито правото на Съвета да взема решения са абсолютни. Не може всеки път, когато Съветът променя правното основание на решение, той автоматично да изопачава предложението на Комисията и да не зачита правото на инициатива на Комисията. Всъщност Съдът вече е потвърдил промяна на правното основание, направена от Съвета и/или Парламента. Промените в предложението са направени, тъй като то се отнася до мярка за определяне на възможностите за риболов.
191.
Третото правно основание на Комисията е свързано с хипотезата, при коятоСъдът приеме, че Решението и приложената към нея Декларация правилно се основават на член 43, параграф 3 ДФЕС и член 218 ДФЕС. Ако Съдът се съгласи с моето становище, че член 43, параграф 3 ДФЕС е погрешно основание, не е необходимо да разглежда това правно основание. За пълнота на изложението, все пак ще разгледам накратко този въпрос.
192.
В тази хипотеза Комисията следва да започне процеса по член 218 ДФЕС и Съветът да приеме решението за одобряване на инструмента.
193.
Вече поясних, че описаните в член 218 ДФЕС процедури се основават на специален междуинституционален баланс на правомощията, който може да е различен за едностранно обвързващите декларации и международните споразумения (
91
). Така или иначе не тълкувам член 218, параграф 6 ДФЕС в смисъл, че Съветът няма възможност да реши да не сключи споразумение или да направи едностранно обвързваща декларация, или да измени предложението на Комисията (в съответствие с член 293, параграф 1 ДФЕС). Същевременно в хода на процеса по член 218 ДФЕС Съветът очевидно не може да упражни правото си на изменение по начин, намиращ се в противоречие с по-ранни решения и действия, които може да е предприел в рамките на този процес.
194.
В настоящото производство е видно, че Съветът е променил предложението на Комисията, по-специално неговото правно основание.
195.
Според мен всички страни по същество са съгласни, че предложението на Комисията и преработеното предложение, което е прието от Съвета, засягат мярка, чрез която ЕС се съгласява да предостави достъп на венецуелски кораби до водите на ЕС. Разногласието между тях засяга квалификацията на тази мярка в съответствие с член 43 ДФЕС и в резултат на това нейното правно основание.
196.
Следователно, ако Решението правилно е основано на член 43, параграф 3 ДФЕС и член 218 ДФЕС, Съветът по същество само е коригирал правното основание, което е използвано в предложението на Комисията.
197.
Вярно е, че правното основание на мярката на ЕС трябва да се основава на обективни фактори, по-специално на целта и съдържанието на акта, които да подлежат на съдебен контрол (
92
). Тези фактори обаче могат да останат постоянни, но въпреки това да доведат до различни становища по отношение на подходящото правно основание. Ако при такива обстоятелства Съветът промени (в контекста на съдържащата се в това правно основание хипотеза — правилно) правното основание, от това не следва автоматично, че Съветът е променил обхвата на предложението на Комисията по отношение на предмета и целта (както е видно в настоящото производство).
198.
Въз основа на това считам, че Съветът не е превишил своята компетентност да направи промени в предложението на Комисията. Затова бих отхвърлила третото правно основание по дело C‑165/12 като неоснователно.
Искане за запазване на правните последици на решението
199.
По дело C‑165/12 Комисията отправя до Съда искане на основание член 264, втора алинея ДФЕС да запази правните последици на Решението, ако го отмени, и да определи тези последици. Тази мярка следва да се прилага докато Съветът със съгласието на Парламента замени Решението с акт, приет на правилното правно основание, или, ако Парламентът не даде своето съгласие, след изтичането на кратък срок, през който Съветът и Комисията да могат да вземат необходимите мерки съгласно международното право, за да информират Венецуела за оттеглянето на вербалната нота и да уведомят икономическите оператори, че техните разрешения за риболов са оттеглени.
200.
Парламентът не прави подобно искане по дело C‑103/12. В репликата си обаче Парламентът посочва, че не вижда пречка да се запазят правните последици на Решението.
201.
Никоя от страните не възразява срещу това искане, въпреки че не всички страни са заели позицията на Комисията, че Съдът трябва да ограничи действието на своето решение, без да определя срок, в който следва да се приеме ново решение.
202.
Стигнах до извода, че Решението следва да се отмени. Вследствие на това основанието за достъпа на Венецуела до водите на ЕС съгласно правото на ЕС (и международното право), а следователно и основанието за други мерки за определяне и разпределяне на възможностите за риболов и издаване на разрешения за риболов за венецуелски кораби, ще отпадне.
203.
Решението за запазването на правните последици на отменения акт може да се обоснове с важни съображения, свързани с правната сигурност (
93
), и с необходимостта да се избегнат сериозни отрицателни последици (
94
).
204.
Безспорно е, че риболовната дейност на венецуелски кораби във водите на ЕС допринася значително за социалното и икономическото развитие на преработвателната промишленост във Френска Гвиана, която е зависима от разтоварения улов от тези кораби. Независимо от правното основание за достъпа, има вероятност внезапното прекъсване на дългогодишната практика на предоставяне на достъп до тези води да има негативни последици за тази индустрия. Това може да наруши и управлението на риболовните дейности във водите на ЕС.
205.
Ето защо правните последици на Решението следва да бъдат запазени до влизането в сила, в рамките на разумен срок, на ново решение, прието на правилното правно основание.
Разноски
206.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане от спечелилата страна. Парламентът и Комисията са направили искане за присъждане на съдебните разноски. Член 140, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че държавите членки, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
Заключение
207.
Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
—
отменя Решение 2012/19/ЕС на Съвета от 16 декември 2011 година за одобряване от името на Европейския съюз на декларация относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на риболовни кораби, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела в изключителната икономическа зона към брега на Френска Гвиана,
—
постановява, че в съответствие с член 264, параграф 2 ДФЕС правните последици на Решение 2012/19/ЕС на Съвета се запазват до влизането в сила, в рамките на разумен срок, на ново решение, прието на правилното правно основание,
—
осъжда Съвета да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези, направени от Парламента и Комисията и
—
осъжда встъпилите страни да понесат направените от тях съдебни разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	С Резолюция на Съвета от 3 ноември 1976 година относно някои външни аспекти на създаването в Общността на зона за риболов, простираща се до 200 мили, считано от 1 януари 1977 г. (ОВ C 105, стр. 1), Съветът се съгласява, считано от 1 януари 1977 г., че „[...] държавите членки чрез съгласувани действия определят обхвата на границите на своите зони за риболов, които се простират до 200 мили от бреговете на Северно море и Северния Атлантически океан, [...]“ и „[...] експлоатацията на рибните ресурси в тези зони от риболовни кораби на трети държави се урежда от споразумения между Общността и съответните трети държави.“
(
3
)	Вж. например бележка под линия 2 по-горе и точки 23 и 32 по-долу.
(
4
)	Решение 2012/19/ЕС на Съвета от 16 декември 2011 година за одобряване от името на Европейския съюз на декларация относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на риболовни кораби, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела в изключителната икономическа зона към брега на Френска Гвиана (ОВ L 6, 2012 г., стр. 8).
(
5
)	Във връзка с член 218, параграф 6, буква а) ДФЕС, където се описват международните споразумения, за които трябва да се получи съгласието на Парламента, позоваването на член 43 ДФЕС в предложението на Комисията трябва задължително да се чете като позоваване на член 43, параграф 2 ДФЕС.
(
6
)	Член 43 ДФЕС заменя предишния член 37 ЕО. Вж. също точка 14 по-долу.
(
7
)	Тази разпоредба описва по-специално формите на общата организация на селскостопанските пазари и мерките, които тя може да обхване.
(
8
)	Относно общата търговска политика.
(
9
)	Регламент (ЕО) № 2371/2002 на Съвета от 20 декември 2002 година относно опазването и устойчивата експлоатация на рибните ресурси в рамките на общата политика в областта на рибарството (OB L 358, стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 6, стр. 237), изменен с Регламент (ЕО) № 865/2007 на Съвета от 10 юли 2007 година (OB L 192, стр. 1) и Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета от 20 ноември 2009 година (OB L 343, стр. 1). Последващото изменение с Регламент (ЕС) № 1152/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година (ОВ L 343, стр. 30) влиза в сила от 1 януари 2012 г. (вж. член 2 от посочения Регламент) и се основава на член 43, параграф 2 ДФЕС. От 1 януари 2014 г. (т.е. след приемането на Решението и подаването на жалбите по настоящото производство) приложимият акт е Регламент № 1380/2013, който отменя и заменя основния регламент от 2002 г.: вж. член 51 от Регламент (ЕС) № 1380/2013 г. на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година относно общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 1954/2003 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 2371/2002 и (ЕО) № 639/2004 на Съвета и Решение 2004/585/ЕО на Съвета (ОВ L 354, стр. 22). Този регламент е приет на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.
(
10
)	Позоваването на „води на Европейската общност“ сега следва да се приема като позоваване на „води на ЕС“.
(
11
)	Вж. също съображение 4 от преамбюла.
(
12
)	Член 4, параграф 2, букви в)—д) от основния регламент от 2002 г.
(
13
)	Регламент (ЕО) № 1006/2008 на Съвета от 29 септември 2008 година относно разрешения за риболовни дейности на риболовните кораби на Общността извън водите на Общността и достъпа на кораби на трети държави до водите на Общността, изменящ регламенти (ЕИО) № 2847/93 и (ЕО) № 1627/94 и отменящ Регламент (ЕО) № 3317/94 (ОВ L 286, стр. 33).
(
14
)	Вж. член 1, буква б) от Регламента за разрешенията за риболов.
(
15
)	Регламент (ЕС) № 53/2010 на Съвета от 14 януари 2010 година за установяване на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси за 2010 г., приложими във водите на ЕС и за корабите на ЕС във води, които подлежат на ограничения на улова, и за изменение на регламенти (ЕО) № 1359/2008, (EО) № 754/2009, (EО) № 1226/2009 и (EО) № 1287/2009 (ОВ L 21, стр. 1), с поправките.
(
16
)	Регламент (ЕС) № 57/2011 на Съвета от 18 януари 2011 година за установяване на възможностите за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси за 2011 г., приложими във водите на ЕС и за корабите на ЕС в някои води извън ЕС (ОВ L 24, стр. 1), с измененията и поправките.
(
17
)	Регламент (ЕС) № 44/2012 на Съвета от 17 януари 2012 година за определяне за 2012 г. на наличните възможности за риболов на определени рибни запаси и групи от рибни запаси, които са предмет на международни преговори или споразумения, във водите на ЕС и за корабите на ЕС в определени води извън ЕС (ОВ L 25, стр. 55), с измененията и поправките.
(
18
)	Вж. член 2, параграф 1 от регламента за ОДУ за 2010 г., член 2 от регламента за ОДУ за 2011 г. и член 2 от регламента за ОДУ за 2012 г.
(
19
)	Вж. също точки 33—52 (контекст на Декларацията) и точки 53—56 (текст на Решението и Декларацията) по-долу.
(
20
)	Вж. член 34, параграф 1 от регламента за ОДУ за 2010 г., член 36, параграф 1 от регламента за ОДУ за 2011 г. и член 36, параграф 1 от регламента за ОДУ за 2012 г.
(
21
)	Подписана в Монтего Бей на 10 декември 1982 г., 1833 UNTS 3. КООНМП влиза в сила на 16 декември 1994 г. КООНМП е одобрена от името на Европейската общност с Решение 98/392/ЕО на Съвета от 23 март 1998 година за сключване от Европейската общност на Конвенция на Организацията на обединените нации по морско право от 10 декември 1982 година и на Споразумението от 28 юли 1994 година по отношение прилагането на част ХI от Конвенцията (ОВ L 179, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 4, стр. 103).
(
22
)	Предложение за Решение на Съвета за достъпа на риболовни кораби, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела, до изключителната икономическа зона към брега на френския департамент Гвиана (COM (2010) 807 окончателен).
(
23
)	Решение на Международния съд по дело Нова Зеландия/Франция (известно като „дело за ядрените опити“), I.C.J. Reports, 1974 г., стр. 457 и Решение на Международния съд по дело Австралия/Франция (известно като „дело за ядрените опити“), I.C.J. Reports, 1974 г., стр. 253. В следващите бележки под линия се позовавам само на първото дело.
(
24
)	Вж. обаче и точка 176 по-долу относно третата част от първото правно основание на Комисията.
(
25
)	Ако Съдът не е съгласен и приеме, че тази практика е равносилна на споразумение, се поставя въпросът как член 218 ДФЕС се прилага по отношение на възникнало по такъв начин споразумение.
(
26
)	Вж. например Становище от 19 март 1993 г. (2/91, EU:C:1993:106, точка 4) (където Съдът прави разграничение в международен план между правоспособността за сключване на международно споразумение и обхвата на компетентността да се направи това).
(
27
)	Относно необходимостта от посочване на правното основание, което предписва правната форма, в която даден акт следва да бъде издаден, вж. например Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Комисия/Съвет (C-370/07, EU:C:2009:590, точка 39) и цитираната съдебна практика.
(
28
)	В настоящото заключение използвам като взаимозаменяеми понятията „трета страна“ и „трета държава“.
(
29
)	Под „международна организация“ имам предвид „междуправителствена организация“.
(
30
)	Относно необходимостта да се зачита международното право при упражняване на правомощията на ЕС и тълкуването на правото на ЕС с оглед на международното право вж. член 3, параграф 5 ДЕС и член 21, параграф 1 ДФЕС. Вж. например и Решение от 21 декември 2011 г. по дело Air Transport Association of America и др. (C‑366/10, EU:C:2011:864 точка 101) и цитираната съдебна практика.
(
31
)	Когато се разглежда първото правно основание на Парламента и Комисията във връзка с правното основание на Решението, е необходимо да се разгледат съдържанието и целите както на Решението, така и на Декларацията (вж. точки 142—150 по-долу). Целта на този анализ е да се прецени от гледна точка на правото на ЕС каква специална компетентност, предоставена на ЕС, му позволява да приеме даден акт.
(
32
)	Това задължение се отнася и за корабите на трети държави, които извършват риболов в ИИЗ към брега на крайбрежната държава в съответствие с член 62, параграф 4 от КООНМП. Венецуела обаче не е страна по КООНМП. За целите на настоящото производство не е необходимо да се разглежда статутът на тази конкретна разпоредба от КООНМП съгласно международното обичайно право (като различен от статута на концепцията за ИИЗ).
(
33
)	Ако Декларацията в действителност е двустранно споразумение (или част от такова) между Венецуела и ЕС, тогава може да е необходимо да се определи дали тази разпоредба не засяга прекратяването, а не оттеглянето от двустранното споразумение.
(
34
)	Виенска конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г. (наричана по-нататък „Виенската конвенция от 1969 г.“) (Сборник договори на Организацията на обединените нации, том 1155, стp. 331) и Виенската конвенция за правото на договорите между държави и международни организации или между международни организации от 21 март 1986 г., A/CONF.129/15 (наричана по-нататък „Виенската конвенция от 1986 г.“). Международният съд приема, че дефиницията в член 2, параграф 1, буква а) от Виенската конвенция от 1969 г. отразява международното обичайно право: Решение на Международния съд по дело Камерун/Нигерия (встъпила страна: Екваториална Гвинея) (наричано по-нататък „дело за сухопътна и морска граница между Камерун и Нигерия“), ICJ Reports 2002 г., стр. 303, точка 263.
(
35
)	Вж. например член 3 от Виенската конвенция от 1969 г. относно международните споразумения, които не попадат в обхвата на тази конвенция.
(
36
)	Вж. също точка 96 по-долу.
(
37
)	Отделен въпрос е дали декларация, направена от ЕС, е обвързваща за институциите на ЕС и държавите членки съгласно правото на ЕС. Вж. например Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Комисия/Съвет, EU:C:2009:590, посочено по-горе в бележка под линия 27, точка 44.
(
38
)	Вж. във връзка с това практиката на Международния съд, на която се позовавам в тази част на заключението (точки 89—92 по-долу), както и Ръководен принцип 2 от ръководните принципи, приложими относно едностранните декларации на държавите, които могат да създават правни задължения, на Комисията по международно право на ООН. Тези принципи и коментарите към тях са приети от КМП на нейната 58-а сесия (2006 г.) и представени на Общото събрание като част от доклада на КМП относно работата на тази сесия (A/61/10). Общото събрание ги отбелязва в A/RES/61/34. Вж. също точка 90 по-долу.
(
39
)	Специалният докладчик на КМП в първия си доклад относно едностранните актове на държавите също приема, че едностранните актове на международна организация могат да имат правна сила: вж. Първи доклад относно едностранните актове на държавите от Victor Rodríguez-Cedeño, специален докладчик (A/CN.4/486), точка 35.
(
40
)	Вж. например Решение на Международния съд по делото за ядрените опити, посочено по-горе в бележка под линия 23, точки 46, 51 и 53, Решение на Международния съд по дело Демократична република Конго/Руанда (нова жалба: 2002 г.) (известно като „делото за въоръжени действия на територията на Конго“, или „делото за въоръжените действия“), компетентност и допустимост, I.C.J. Reports 2006 г., стр. 6, точки 50 и 52. Вж. също ръководен принцип 7 на КМП, посочен по-горе в бележка под линия 38.
(
41
)	Вж. например Решение на Международния съд по дело Камбоджа/Тайланд (известно като „делото относно храма Преах Вихеар“), предварителни възражения, I.C.J. Reports 1961 г., стр. 17, точка 31; Решение на Международния съд по делото за ядрените опити, посочено по-горе в бележка под линия 23, точки 46 и 48. Вж. също например Решение на Международния съд по дело Буркина Фасо/Република Мали (наричано по-нататък „делото за граничния спор“), I.C.J. Reports 1986 г., стр. 554, точка 39.
(
42
)	Вж. Решение на Международния съд по делото за граничния спор, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 40; Решение на Международния съд по делото за ядрените опити, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 53; Решение на Международния съд по делото за въоръжените действия, посочено по-горе в забележка под линия 40, точка 49; Вж. също ръководен принцип 3 на КМП, посочен по-горе в бележка под линия 38.
(
43
)	Вж. Решение на Международния съд по делото за въоръжените действия, посочено по-горе в забележка под линия 40, точка 46 и цитираната съдебна практика; Вж. също ръководен принцип 4 на КМП, посочен по-горе в бележка под линия 38.
(
44
)	Посочен по-горе в бележка под линия 38.
(
45
)	Вж. също бележка под линия 921 от доклада на КМП за 58-ата сесия (2006 г.), A/61/10, в която се посочва, че коментарите към ръководните принципи „[…] са обяснителни бележки, в които се разглежда юриспруденцията на Международния съд и съответната държавна практика, анализирани от няколко членове на работната група и специалния докладчик и обобщени в осмия доклад на специалния докладчик (A/CN.4/557)“.
(
46
)	Решение на Международния съд по делото за ядрените опити, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 49; Вж. също второто изречение на ръководен принцип 1 на КМП, посочен по-горе в бележка под линия 38: „Когато са изпълнени условията за това, обвързващият характер на тези декларации се основава на добросъвестността; тогава заинтересованите държави могат да ги вземат предвид и да разчитат на тях; посочените държави имат право да изискват тези задължения да се спазват.“
(
47
)	По отношение на прилагането на този принцип към договорите вж. Решение от 25 февруари 2010 г. по дело Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, точка 44). Вж. също член 34 от Виенската конвенция от 1969 г. и Виенската конвенция от 1986 г.
(
48
)	Решение на Международния съд по делото за ядрените опити, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 46. Вж. също ръководен принцип 2 на КМП, посочен по-горе в бележка под линия 38.
(
49
)	Вж. точки 74—78 по-горе.
(
50
)	По отношение на прилагането на принципа на предоставената компетентност във външните отношения вж. например Становище на Съда от 28 март 1996 г. (2/94, EU:C:1996:140, точка 24).
(
51
)	ОВ C 326, стр. 348. Вж. също член 5 ДЕО.
(
52
)	Становище на Съда от 11 ноември 1975 г. (1/75, EU:C:1975:145, стр. 1360) относно член 228, параграф 1 ЕИО; Съдът отбелязва това, когато обсъжда допустимостта на искане за становище относно съвместимостта с Договора на Споразумението на ОИСР относно стандартите за местните разходи.
(
53
)	Решение на Съда от 9 август 1994 г. (EU:C:1994:305, точки 25 и 27).
(
54
)	Решение на Съда от 23 март 2004 г. по дело Франция/Комисия (C‑233/02, EU:C:2004:173, точки 43–45).
(
55
)	Вж. точка 86 по-горе.
(
56
)	Решение на Съда от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет (известно като „ERTA“ (Европейско споразумение за сухопътния транспорт), 22/70, EU:C:1971:32).
(
57
)	Договорът от Рим предвижда изрично основание за сключването на международни споразумения под формата на споразумения за търговия и споразумения за асоцииране.
(
58
)	Решение по дело ERTA, посочено по-горе в бележка под линия 56, точка 12.
(
59
)	Решение по дело ERTA, посочено по-горе в бележка под линия 56, точка 13.
(
60
)	Решение по дело ERTA, посочено по-горе в бележка под линия56, точка 14.
(
61
)	Окончателен доклад на работна група III относно юридическата правосубектност CONV 305/02 (WG III 16) (Брюксел, 1 октомври 2002 г.), точка 19. Няма данни, от които да се направи извод за отказ от това намерение, когато вместо този текст е съставен и приет Договорът от Лисабон.
(
62
)	Както посочва специалният докладчик на КМП в първия си доклад относно едностранните актове на държавите: „[…] правилата, които регламентират [изпълнението на едностранни актове на международни организации] изглежда се съдържат в основните текстове на организацията и актовете, изготвени въз основа на тези текстове, както и, когато това е приложимо, в международното право“ (посочен по-горе в бележка под линия 39, точка 34).
(
63
)	Ще отбележа обаче, че в Декларация 42 по член 352 ДФЕС (ОВ C 326, 2012 г., стр. 353) се посочва, че член 352 ДФЕС „[…] не може да служи като основа за разширяване на обхвата на компетентност на Съюза извън общата рамка, установена от всички разпоредби на Договорите и в частност от разпоредбите, които определят задачите и дейностите на Съюза. Във всеки случай този член не може да се използва като основа за приемането на разпоредби, които по своята същност и последици биха довели до изменение на Договорите без да се следва процедурата, която те предвиждат за тази цел.“ Вж. също Становище 2/94, EU:C:1996:140, посочено по-горе в бележка под линия 50, точка 30.
(
64
)	Вж. например Решение от 3 септември 2009 г. по дело Парламент/Съвет (C‑166/07, EU:C:2009:499, точка 41 и цитираната съдебна практика).
(
65
)	Вж. също Решение по дело Комисия/Съвет, EU:C:2004:173, посочено по-горе в бележка под линия 54, точка 28.
(
66
)	Вж. например Решение от 20 април 2010 г. по дело Комисия/Швеция (C‑246/07, EU:C:2010:203, точка 76 и цитираната съдебна практика) по отношение на необходимостта от сътрудничество между държавите членки и институциите на ЕС.
(
67
)	Становище на Съда от 8 март 2011 г. (1/09, EU:C:2011:123, точка 47 и цитираната съдебна практика).
(
68
)	Вж. Становище на Съда 1/09, EU:C:2011:123, посочено по-горе в бележка под линия 67, точка 48 и цитираната съдебна практика.
(
69
)	Вж. например Решение по дело Франция/Комисия, EU:C:1994:305, посочено по-горе в бележка под линия 53, точка 41, в което се приема, че „[…] вътрешните правомощия [за вземане на индивидуални решения за прилагане на правилата на конкуренцията] не са такива, че да променят разпределението на правомощията между институциите на Общността по отношение на сключването на международни споразумения […]“.
(
70
)	За повече информация вж. точка 132 по-долу.
(
71
)	Вж. също дело C‑124/13, Парламент/Комисия, и дело C‑125/13, Комисия/Съвет, които понастоящем са висящи пред Съда.
(
72
)	Решение от 22 октомври 2013 г. по дело Комисия/Съвет (C‑137/12, EU:C:2013:675, точка 52 и цитираната съдебна практика).
(
73
)	Вж. Решение от 8 септември 2009 г. по дело Комисия/Парламент и Съвет (C‑411/06, EU:C:2009:518, точка 64).
(
74
)	Вж. Решение от 19 юли 2012 г. по дело Парламент/Съвет (C‑130/10, EU:C:2012:472а, точка 80).
(
75
)	Решение по дело Комисия/Съвет, EU:C:2013:675, посочено по-горе в бележка под линия 72, точка 53 и цитираната съдебна практика.
(
76
)	Вж. например Решение по дело Комисия/Съвет, EU:C:2009:518, посочено по-горе в бележка под линия 73, точка 47 и цитираната съдебна практика.
(
77
)	Вж. точки 74—78 по-горе.
(
78
)	Вж. точка 26 по-горе.
(
79
)	Вж. точка 26 по-горе.
(
80
)	Вж. точка 52 по-горе.
(
81
)	Вж. Решение от 24 ноември 1992 г. (C-286/90, Recueil, стр. I-06019, точка 25).
(
82
)	Тази процедура е установена в член 294 ДФЕС.
(
83
)	Те отговарятна целите, които в член 62, параграфи 2 и 3 от КООНМП се възлагат на споразуменията или другите договорености, предоставящи на други държави достъп до излишъка от допустимия улов.
(
84
)	Вж. точка 147 по-горе.
(
85
)	Тази разпоредба гласи: „Комисията фиксира размера на тези такси на нивото, необходимо за възстановяване на баланса; тя може също така да разреши други мерки при условия и елементи, определени от нея.“
(
86
)	ОВ C 310, стр. 1. Текстът служи за основа на работата на Междуправителствената конференция през 2007 г. (вж. POLGEN 74, 26 юни 2007 г.).
(
87
)	Вж. например Решение от 2 декември 2009 г. по дело Комисия/Ирландия и др. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, точки 34 и 35 и цитираната съдебна практика).
(
88
)	Решение от 19 ноември 2013 г. по дело Комисия/Съвет (C‑63/12, EU:C:2013:752, точка 98 и цитираната съдебна практика).
(
89
)	Решение по дело Комисия/Съвет, EU:C:2013:752, посочено по-горе в бележка под линия 88, точка 99 и цитираната съдебна практика.
(
90
)	C‑408/95, EU:C:1997:532, точка 19.
(
91
)	Вж. точки 116—118 по-горе.
(
92
)	Вж. точка 140 по-горе.
(
93
)	Вж. например решения Парламент/Съвет (C‑490/10, EU:C:2012:525, точки 90 и 91) и Парламент/Съвет (C‑414/04, EU:C:2006:742, точка 59).
(
94
)	Вж. например решение Парламент/Съвет, EU:C:2006:742, посочено по-горе в бележка под линия 93, точка 59.