62017CC0670
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MICHAL BOBEK
föredraget den 8 november 2018 (
1
)
Mål C‑670/17 P
Republiken Grekland
mot
Europeiska kommissionen
”Överklagande – EUGFJ, utvecklingssektionen – Operativa programmet CCI 2000GR061PO021 (Grekland – Målsättning 1 Återuppbyggnad av landsbygden) – Finansiella korrigeringar – Rättslig grund – Övergångsbestämmelser – Berättigade förväntningar – Rättssäkerhet”
I. Inledning
1.
För perioden 2000–2006 föreskrevs i förordning (EG) nr 1260/1999 (
2
) mekanismer för övervakning, rapportering och finansiella korrigeringar av stöd enligt ett antal fonder, bland annat Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (nedan kallad EUGFJ), Europeiska socialfonden (nedan kallad ESF) och Europeiska regionala utvecklingsfonden (nedan kallad Eruf). Denna förordning ersattes av förordning (EG) nr 1083/2006, (
3
) som fortsatte att reglera flera fonder, bland annat ESF och Eruf. EUGFJ gjordes emellertid om och reglerades därefter enligt ett annat system, nämligen förordning (EG) nr 1290/2005. (
4
) Dessa förordningar ersattes sedan i sin tur av nya bestämmelser för efterföljande perioder. (
5
)
2.
Den 25 mars 2015 antog kommissionen ett genomförandebeslut (
6
) där den gjorde en finansiell korrigering på 72105592,41 euro av bidrag från EUGFJ till Republiken Grekland under perioden 2000–2006 (nedan kallat det omtvistade beslutet). Republiken Grekland väckte talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet vid tribunalen.
3.
I förevarande mål har Republiken Grekland överklagat domen i mål T‑327/15 (
7
) (nedan kallad den överklagade domen), där tribunalen ogillade Republiken Greklands talan. I målet uppkommer frågor avseende den rättsliga grunden för det omtvistade beslutet (första och andra grunden för överklagandet), tidsfristerna för beslutets antagande (tredje och fjärde grunden för överklagandet) samt den finansiella korrigeringens eventuella oproportionerlighet (femte grunden för överklagandet).
II. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt
1. Förordning nr 1260/1999
4.
Artikel 39 i förordning nr 1260/1999 hade följande lydelse:
”Finansiella korrigeringar
1.   Medlemsstaterna skall ha det huvudsakliga ansvaret för att utreda oegentligheter genom att agera vid alla uppenbara betydande ändringar som påverkar sättet och villkoren för utformning eller övervakning av stöd och genomföra de nödvändiga finansiella korrigeringarna.
Medlemsstaten skall genomföra de finansiella korrigeringar som är nödvändiga i samband med den enskilda eller systematiska oegentligheten. Detta skall bestå i att bidraget från gemenskapen helt eller delvis dras in. De gemenskapsmedel som på detta sätt frigörs får medlemsstaten på nytt använda till det berörda stödet enligt de närmare bestämmelser som skall fastställas med stöd av artikel 53.2.
2.   Om kommissionen, efter att ha slutfört de verifieringar som är nödvändiga, finner
a)
att en medlemsstat inte har uppfyllt de förpliktelser som åligger den enligt punkt 1,
b)
att en insats eller ett projekt helt eller delvis inte motiverar hela eller delar av bidraget från fonderna,
c)
att det förekommer allvarliga brister i förvaltnings- eller kontrollsystemen som kan leda till systembetingade oegentligheter,
skall kommissionen tillfälligt hålla inne de berörda löpande betalningarna och med angivande av skälen begära att medlemsstaten lämnar sina synpunkter och i tillämpliga fall gör eventuella korrigeringar inom en fastställd tidsfrist.
Om medlemsstaten invänder mot kommissionens anmärkningar inbjuds den till en överläggning hos kommissionen, där båda parter i ett samarbete grundat på partnerskapet anstränger sig för att nå en uppgörelse om anmärkningarna och de slutsatser som därav kan dras.
3.   Om ingen överenskommelse uppnåtts och medlemsstaten inte har genomfört korrigeringarna vid utgången av den tidsfrist som kommissionen fastställt, och med hänsyn till eventuella synpunkter som medlemsstaten lämnat kan kommissionen inom tre månader besluta att
a)
reducera det förskottsbelopp som avses i artikel 32.2, eller
b)
göra de finansiella korrigeringar som är nödvändiga genom att helt eller delvis dra in fondernas bidrag till den berörda stödformen.
Kommissionen skall när den med iakttagande av proportionalitetsprincipen beslutar om med vilket belopp korrigeringen skall göras ta hänsyn till oegentlighetens eller ändringens art och omfattning och till de finansiella effekterna av bristerna i medlemsstaternas förvaltnings- eller kontrollsystem.
Om det inte fattas något beslut om att handla i enlighet med punkterna a och b skall de löpande utbetalningarna omedelbart återupptas.
4.   Belopp som har tagits emot orättmätigt och som skall återkrävas skall betalas tillbaka till kommissionen, jämte uppburen dröjsmålsränta.
5.   Denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar tillämpningen av artikel 32.”
2. Förordning nr 1083/2006
5.
I artikel 105.1 och 105.2 i förordning nr 1083/2006 angavs följande:
”Övergångsbestämmelser
1.   Denna förordning skall inte påverka vare sig fullföljande eller ändring, inklusive helt eller delvis upphävande, av stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller av ett projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden och som kommissionen har godkänt på grundval av förordningarna (EEG) nr 2052/88, (EEG) nr 4253/88, (EG) nr 1164/94 och (EG) nr 1260/1999 eller varje annan lagstiftning som gäller för det stödet den 31 december 2006 och som följaktligen skall fortsätta att gälla för det stödet eller dessa projekt tills de har avslutats.
2.   När kommissionen fattar beslut om operativa program skall den ta hänsyn till allt stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller alla projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden och som rådet eller kommissionen redan har godkänt innan denna förordning träder i kraft och som har ekonomiska återverkningar under den period som omfattas av dessa operativa program.”
III. Bakgrund och förfarandet vid kommissionen
6.
Bakgrunden och förfarandet, som har beskrivits i punkterna 1–15 i den överklagade domen, kan sammanfattas enligt följande.
7.
Den 31 mars 2011 överlämnade Republiken Grekland en deklaration om avslutande till kommissionen, till vilken hade bifogats en slutrapport för ett operativt program enligt EUGFJ för perioden 2000–2006 (nedan kallat det operativa programmet 2000–2006) i enlighet med artiklarna 37 och 38.1 f i förordning nr 1260/1999. Efter en begäran om ytterligare uppgifter från kommissionen den 2 augusti 2011, som Republiken Grekland besvarade den 5 augusti 2011, underrättade kommissionen den 24 maj 2012 Republiken Grekland om att rapporten hade godkänts.
8.
Den 3 januari 2013 bad kommissionen Republiken Grekland meddela huruvida den kunde godkänna en finansiell korrigering på 94465089,65 euro av stöd som hade betalats enligt det operativa programmet 2000–2006. Kommissionen angav att om en överenskommelse inte hade nåtts inom två månader, kunde den komma att göra en finansiell korrigering på högst 211582686,65 euro.
9.
De grekiska myndigheterna invände mot dessa belopp i en skrivelse av den 5 mars 2013 och angav att de själva redan hade gjort nödvändiga korrigeringar.
10.
Den 17 juli 2013 ändrade kommissionen sina tidigare beräkningar och bad de grekiska myndigheterna meddela huruvida de kunde gå med på en finansiell korrigering på 30472624,09 euro. Kommissionen angav på samma sätt som tidigare att om en överenskommelse inte hade nåtts inom två månader, kunde den komma att göra en finansiell korrigering på högst 116487848,75 euro.
11.
I skrivelse av den 19 september 2013 invände de grekiska myndigheterna även mot dessa belopp och upprepade att de själva redan hade genomfört tillräckliga korrigeringar.
12.
I en skrivelse av den 13 september 2013 begärdes ytterligare uppgifter från de grekiska myndigheterna, vilka kommissionen erhöll den 13 januari respektive den 14 februari 2014. Den 5 mars 2014 inbjöds de grekiska myndigheterna att delta i en muntlig överläggning den 27 maj 2014. Den 20 juni 2014 tillhandahöll de grekiska myndigheterna ytterligare uppgifter som hade efterfrågats under överläggningen. Kommissionen bad om ytterligare uppgifter den 11 juli 2014, vilka de grekiska myndigheterna tillhandahöll den 26 september 2014.
13.
Den 13 februari 2015 underrättade kommissionen de grekiska myndigheterna om att den avsåg att göra en finansiell korrigering på 72105592,41 euro. Den 25 mars 2015 antog kommissionen det omtvistade beslutet.
IV. Den överklagade domen och förfarandet i domstolen
14.
Republiken Grekland väckte vid tribunalen talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet (mål T-327/15). Tribunalen ogillade Republiken Greklands talan i dom av den 19 september 2017.
15.
Genom skrivelse av den 28 november 2017 överklagade Republiken Grekland tribunalens dom. Kommissionen ingav sitt svaromål den 15 december 2017. Replik och duplik inkom den 26 februari respektive den 5 mars 2018.
16.
Till stöd för sitt överklagande har Republiken Grekland åberopat fem grunder.
17.
Den första grunden avser oriktig tolkning och tillämpning av övergångsbestämmelserna i förordningarna nr 1083/2006 och nr 1303/2013 jämförda med förordning (EG) nr 1290/2005 och, alternativt, felaktig rättstillämpning då förordning nr 1260/1999 tillämpats efter den 1 januari 2007, samt avsaknad av motivering.
18.
Den andra grunden avser felaktig tolkning och tillämpning av artikel 39 i förordning nr 1260/1999 och otillräcklig eller motsägelsefull motivering.
19.
Den tredje grunden avser felaktig tolkning och tillämpning av artiklarna 144 och 145 i förordning nr 1303/2013 samt underlåtelse att iaktta 24-månadersfristen i artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013.
20.
Den fjärde grunden avser kommissionens påstådda åsidosättande av principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar.
21.
Den femte grunden avser otillräcklig motivering i fråga om grunderna för ogiltigförklaring på grund av påstått åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
V. Bedömning
22.
Jag anser att överklagandet ska vinna bifall såvitt avser den första och tredje grunden och att den överklagade domen ska upphävas. Jag kommer att behandla dessa två grunder och, för fullständighetens skull, även den andra, fjärde och femte grunden (avsnitt A). Om domstolen skulle dra samma slutsats som jag rörande antingen den första eller tredje grunden, bör också det omtvistade beslutet ogiltigförklaras (avsnitt B).
A.
Den första grunden
1. Den första grunden: Det saknades rättslig grund för att dra in stöd från EUGFJ
23.
I den första grunden har Republiken Grekland gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att fastställa att det var riktigt av kommissionen att stödja sig på artikel 39 i förordning nr 1260/1999 som rättslig grund för det omtvistade beslutet. Republiken Grekland har också gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig tolkning av övergångsbestämmelserna i förordningarna nr 1083/2006 och nr 1303/2013 och att den överklagade domen saknade motivering.
24.
Republiken Grekland har anfört att förordning nr 1260/1999 hade upphävts när det omtvistade beslutet antogs. Artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, som föreskrev att förordning nr 1260/1999 skulle fortsätta att äga tillämpning, var inte tillämplig på det berörda stödet (det vill säga EUGFJ, utvecklingssektionen).
25.
Jag anser att Republiken Greklands argument är välgrundat. Den överklagade domen bör således upphävas såvitt avser denna grund.
26.
Kommissionen har inte bestritt att förordning nr 1260/1999, enligt artikel 107 i förordning nr 1083/2006, hade upphävts när det omtvistade beslutet antogs. I första stycket i denna bestämmelse anges att ”[u]tan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 105.1 i denna förordning skall förordning (EG) nr 1260/1999 upphöra att gälla den 1 januari 2007”.
27.
Användningen av artikel 39 i förordning nr 1260/1999 som rättslig grund var således beroende av artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, som angav att förordning nr 1260/1999 skulle fortsätta att gälla. Med verkan från och med den 1 januari 2014 upphävdes även förordning nr 1083/2006. Från och med detta datum var således användningen av artikel 39 i förordning nr 1260/1999 som rättslig grund beroende av artikel 152.1 i förordning nr 1303/2013, som föreskrev att förordning nr 1083/2006 skulle fortsätta att gälla i fråga om ”stöd som har godkänts av kommissionen på grundval av förordning (EG) nr 1083/2006 eller någon annan lagstiftning som är tillämplig på detta stöd den 31 december 2013”.
28.
Kommissionen har med stöd av dessa bestämmelser gjort gällande att övergångsbestämmelserna skapade ett ”överlappningssystem” av tillämpliga bestämmelser. Artikel 39 i förordning nr 1260/1999 hade visserligen upphävts, men tack vare förordning nr 1083/2006 gällde den fortfarande fram till år 2013 för operativa program som härrörde från perioden 2000–2006. Förordning nr 1083/2006 upphävdes i sin tur år 2013, men förblev gällande för tidigare program till följd av förordning nr 1303/2013.
29.
I praktiken skulle ett sådant ”överlappningssystem” av tillämpliga bestämmelser innebära att de tillämpliga rättsreglerna måste sammanfogas från olika upphävda lagar. Såsom kommer framgå av andra argument som har framställts i samband med detta överklagande, framstår kommissionens teori om en sådan (till synes) obegränsad möjlighet att tillämpa tidigare lagstiftning dessutom som relativt selektiv. Vissa bestämmelser skulle nämligen ingå i ”överlappningsystemet” medan andra inte skulle göra det.
30.
Jag hyser inte bara allvarliga tvivel när det gäller möjligheten att praktiskt genomföra ett sådant tillvägagångssätt, men har också grundläggande tvivel i fråga om rättssäkerheten.
31.
Såvitt avser den första grunden är detta mål emellertid inte lika komplicerat. Även om man skulle godta att det finns en allmän teori om ett ”överlappningssystem” som gör att tidigare rättsregler kan tillämpas utan begränsning på detta sätt (vilket inte är fallet enligt min uppfattning), är det nämligen uppenbart att ett sådant ”överlappningssystem” inte skulle vara tillämpligt i materiellt hänseende i förevarande fall. Såsom Republiken Grekland påpekat anges uttryckligen i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 endast att förordning nr 1260/1999 ska fortsätta att tillämpas avseende ”stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller av ett projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden …”.
32.
EUGFJ, utvecklingssektionen, ingår inte i strukturfonderna eller Sammanhållningsfonden. Strukturfonderna definieras uttryckligen i artikel 1 i förordning nr 1083/2006 som Eruf och ESF.
33.
Utan hinder av denna uttryckliga definition av strukturfonderna i förordning nr 1083/2006 fann tribunalen att artikel 105.1 kunde utvidgas till att omfatta program som medfinansierats av EUGFJ, utvecklingssektionen, under perioden 2000–2006. Tribunalen motiverade dock inte denna slutsats, eller motiverade den i alla händelser inte tillräckligt.
34.
I punkt 24 i den överklagade domen verkar tribunalen ha ifrågasatt Republiken Greklands argument på denna punkt endast genom att återge texten i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, men utan att faktiskt tillhandahålla någon motivering.
35.
I punkterna 25 och 26 i den överklagade domen har tribunalen hänvisat till artikel 105.2 i förordning nr 1083/2006, vars syfte påstås vara att inrätta ett övergångssystem för strukturfonderna eller Sammanhållningsfonden. Tribunalen har i detta avseende hänvisat till dom av den 21 september 2016, kommissionen/Spanien (C‑140/15 P, EU:C:2016:708).
36.
Enligt min uppfattning kan motiveringen rörande artikel 105.2 i punkterna 25 och 26 i den överklagade domen – vilken kommissionen för övrigt själv i sin svarsskrivelse har beskrivit som underordnad och ”obiter dictum” – inte på något sätt skapa tvivel kring definitionen av strukturfonder i artikel 1 i förordning nr 1083/2006 och det därigenom uttryckligen definierade tillämpningsområdet för artikel 105.1 i denna förordning. Artikel 105.2 hänvisar dessutom till ”strukturfonder” och ”Sammanhållningsfond” utan att ge dessa begrepp någon särskild innebörd som skiljer sig från definitionen i artikel 1 i förordning nr 1083/2006. Såvitt avser dom av den 21 september 2016, kommissionen/Spanien (C‑140/15 P, EU:C:2016:708), så rörde denna dom Sammanhållningsfonden, vilken uppenbart omfattades av övergångsbestämmelserna.
37.
Mer allmänt kan det konstateras att om tribunalen avsåg att ändra en uttrycklig definition i en förordning, utifrån kontextuella, systematiska eller teleologiska argument (i den utsträckning detta över huvud taget är möjligt utan att bortse från fördelningen av behörigheter), skulle den behöva tillhandahålla en mycket mer ingående motivering. En sådan motivering saknas uppenbart i den överklagade domen.
38.
Jag föreslår därför att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grunden och att den överklagade domen ska upphävas.
2. Den andra grunden: Det saknades rättslig grund för korrigeringar som gjorts efter att det operativa programmet avslutats
39.
Republiken Grekland har gjort gällande att även om artikel 39 i förordning nr 1260/1999 i princip kunde ha använts som rättslig grund för att upphäva stödet från EUGFJ, utvecklingssektionen, efter år 2006, kunde denna bestämmelse inte längre tillämpas i förevarande mål, eftersom det operativa programmet redan hade avslutats när det omtvistade beslutet antogs. Finansiella korrigeringar med stöd av artikel 39 kunde endast avse löpande betalningar.
40.
I den andra grunden har Republiken Grekland hävdat att tribunalen, när den underkände dessa argument, lämnade en motivering som var motsägelsefull, otillräcklig och innehöll felaktiga rättstillämpningar. I synnerhet underkände tribunalen i punkt 52 i den överklagade domen Republiken Greklands argument och angav att finansiella korrigeringar måste kunna göras efter programperiodens upphörande. Vad Republiken Grekland hade gjort gällande var emellertid att korrigeringar kan göras efter programperiodens upphörande, men endast i den mån programmet fortfarande är i kraft. Med avseende på löpande betalningar har Republiken Grekland angett att punkterna 49 och 50 i den överklagade domen är motsägelsefulla. Republiken Grekland har framställt ett antal argument för varför tribunalens tolkning av artikel 39 i förordning nr 1260/1999 är felaktig.
41.
Enligt min uppfattning kan den andra grunden för överklagandet inte godtas.
42.
I punkt 50 i den överklagade domen har tribunalen riktigt påpekat att artikel 39.3 b i förordning nr 1260/1999 ger kommissionen en relativt omfattande befogenhet, som inte uttryckligen är begränsad till löpande betalningar, att ”göra de finansiella korrigeringar som är nödvändiga genom att helt eller delvis dra in fondernas bidrag till den berörda stödformen”. I motsats till vad Republiken Grekland har gjort gällande kan jag inte se några motstridigheter mellan detta uttalande och uttalandet i punkt 49 i den överklagade domen. I punkt 49 bekräftas endast att artikel 39.2 och 39.3 hänvisar till löpande betalningar, men anges inte att dessa hänvisningar definitivt begränsade kommissionens behörighet att ”helt eller delvis dra in fondernas bidrag”.
43.
Dessutom, även om det är riktigt att de systemargument som Republiken Grekland anfört till stöd för sin tolkning kan ge upphov till frågor rörande bristfällig och förvirrande formulering av lagstiftningen i fråga, är de enligt min uppfattning inte avgörande i fråga om att begränsa tillämpningsområdet för artikel 39 i förordning nr 1260/1999 till finansiella korrigeringar av löpande betalningar. Tvärtom skulle en teleologisk tolkning av artikel 39 som en mekanism för att genomföra finansiella korrigeringar och därmed undvika olagliga utbetalningar, om något, utgöra stöd för kommissionens uppfattning. Varför skulle en sådan mekanism endast tillämpas på löpande betalningar och inte på slutliga betalningar? Såsom kommissionen har angett vore det också på en bredare systemnivå konstigt om en medlemsstat ensidigt kunde upphäva kommissionens rätt att göra finansiella korrigeringar genom att lämna in en begäran om slutbetalning. (
8
)
44.
I punkt 53 i den överklagade domen fann tribunalen att Republiken Greklands argument skulle göra det omöjligt att genomföra finansiella korrigeringar om oegentligheter uppdagades vid avslutandet av stödformen. Med avseende på de argument som Republiken Grekland har anfört avseende denna punkt, delar jag uppfattningen att tribunalen kunde ha formulerat sig tydligare. Det skulle dock inte vara tekniskt ”omöjligt” att göra korrigeringar om man följde Republiken Greklands argument. Kommissionens behörighet skulle dock begränsas i betydande utsträckning. Enligt min uppfattning var tribunalens argument i punkt 53 i alla händelser endast ett stödargument.
45.
Mot bakgrund av vad som har anförts ovan anser jag att Republiken Greklands överklagande inte ska bifallas såvitt avser den andra grunden.
3. Den tredje grunden: Det omtvistade beslutet antogs efter utgången av de tillämpliga tidsfristerna
46.
Enligt den överklagade domen är tidsfristerna för finansiella korrigeringar processuella regler som är omedelbart tillämpliga. Detta innebär att när man tillämpar förfarandet för finansiella korrigeringar enligt förordning nr 1260/1999, i synnerhet artikel 39 i denna förordning, gäller de materiella bestämmelserna i denna bestämmelse, medan de processuella tidsfristerna måste hämtas från de ”ersättande” förordningarna (nämligen artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 vad avser perioden från och med den 1 januari 2007 till och med den 31 december 2013, artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013 vad avser perioden från och med den 1 januari 2014). I förevarande mål ska därför den relevanta tidsfristen i artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013 (
9
) tillämpas.
47.
I den tredje grunden har Republiken Grekland i huvudsak gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av artiklarna 144 och 145 i förordning nr 1303/2013 och i stället skulle ha tillämpat 24‑månadersfristen för slutbetalning enligt artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013. Vid en riktig tolkning av dessa bestämmelser skulle kommissionen anses ha överskridit sina tidsmässiga befogenheter (ratione temporis). Republiken Grekland har angett att tribunalen har gjort en felaktig rättstillämpning och inte tillhandahållit en motivering i detta avseende. Republiken Grekland har också hänvisat till det förhållandet att kommissionen inte iakttog tillämpliga tidsfrister, vilket hade tagits upp i den andra grundens andra del i den ursprungliga väckta talan om ogiltighetsförklaring. Republiken Grekland har emellertid inte anfört några ytterligare argument om detta i överklagandet.
48.
Kommissionen, å sin sida, har gjort gällande att överklagandet inte kan tas upp till prövning såvitt avser den tredje grunden, eftersom denna framfördes första gången i överklagandet. Kommissionen har vidare gjort gällande att domstolen inte är skyldig att pröva frågan ex officio, eftersom tidsfristen i artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013 begränsar det materiella tillämpningsområdet för finansiella korrigeringar och inte är en fråga om tidsmässiga befogenheter (ratione temporis). Om domstolen ändå skulle pröva överklagandet med avseende på den tredje grunden anser kommissionen att överklagandet ska ogillas såvitt avser denna grund. Enligt övergångsbestämmelserna i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 och artikel 152 i förordning nr 1303/2013 ska finansiella korrigeringar av stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, under perioden 2000–2006 fortfarande regleras enligt bestämmelserna om strukturfonderna (de materiella bestämmelserna i förordning nr 1260/1999 och de processuella bestämmelserna i förordning nr 1303/2013) och inte enligt bestämmelserna om den gemensamma jordbrukspolitiken (i förordning nr 1290/2005).
49.
Kommissionens yrkande att överklagandet inte kan tas upp till prövning såvitt avser den tredje grunden är enligt min uppfattning uppenbart felaktigt. Det framgår tydligt av punkt 57 i den överklagade domen att Republiken Grekland anförde att 24-månadersfristen i artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013 inte hade iakttagits i tribunalen.
50.
Med avseende på den materiella prövningen skulle övergångsbestämmelserna i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 och artikel 152 i förordning nr 1303/2013 över huvud taget inte vara tillämpliga om domstolen delar uppfattningen att överklagandet bör bifallas såvitt avser den första grunden, vilket innebär att det inte är nödvändigt att behandla den tredje grunden ytterligare.
51.
Om domstolen emellertid inte skulle anse att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grunden och finna, i strid med den uttryckliga ordalydelsen i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, att denna bestämmelse var tillämplig på stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, så skulle det vara nödvändigt att pröva frågan om tillämpliga tidsfrister och tidsmässiga befogenheter (ratione temporis), som tas upp i den tredje grunden.
52.
Enligt den överklagade domen gäller de materiella bestämmelserna om finansiella korrigeringar i förordning nr 1260/1999 fortfarande för det aktuella stödet. Däremot ersattes de relevanta tidsfristerna för förfarandet först av fristerna i artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006 och därefter av fristerna i artikel 145.6 i förordning nr 1303/2013.
53.
Det finns rättspraxis som ger stöd för att det är möjligt att ersätta tidsfrister i pågående program samtidigt som de materiella bestämmelserna i den tidigare lagstiftningen fortsätter att gälla. (
10
) Jag anser dock inte att denna praxis är tillämplig i det nu aktuella fallet på det sätt som kommissionen har gjort gällande.
54.
Den rättspraxis som kommissionen har åberopat till stöd för sitt argument i detta sammanhang åtminstone i början rörde mål där domstolen var tvungen att välja mellan att inte tillämpa några tidsfrister för förfarandet över huvud taget och att tillämpa någon form av skälig tidsfrist. Eftersom domstolen valde det senare alternativet beslutade den relativt naturligt att importera eller extrapolera dessa skäliga tidsfrister från efterföljande relevant lagstiftning. Detsamma skulle gälla i mål där nya eller olika förfaranden har föreskrivits i senare lagstiftning och gjorts tillämpliga på pågående, ännu ej avslutade program från den föregående perioden. I sådana fall är det logiskt att de nya tidsfristerna i lagstiftningen är tillämpliga om ett nytt förförfarande som regleras i den nya lagstiftningen införs enligt denna nya lagstiftning.
55.
Det är stor skillnad på detta och en situation som den i förevarande mål där den tidsfrist som ursprungligen gällde – efter att förfarandet har inletts – ersätts av ett ”överlappningssystem” med tidsfrister under pågående förfarande. Ett sådant tillvägagångssätt – som utgör motsatsen till rättssäkerhet – skulle också ge kommissionen incitament att dra ut på förfaranden i flera år, eftersom det (inte särskilt osannolikt) kan antas att nästa tidsschema för förfarandet skulle vara ännu längre.
56.
Tvärtom godkände kommissionen i förevarande mål Greklands slutrapport mer än 18 månader innan förordning nr 1083/2006 upphävdes. Om tidsfristen i den förordningen (
11
) eller i förordning nr 1260/1999 (
12
) hade varit tillämplig skulle ärendet ha varit preskriberat i förevarande mål. (
13
)
57.
Härtill kommer att även om man skulle godta det ”överlappningssystem” för ersättning av förfarandefrister som har åberopats i detta mål, delar jag Republiken Greklands uppfattning att tribunalen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning med avseende på hur den tillämpade tidsfristerna i förevarande fall. Till följd av detta bör överklagandet bifallas såvitt avser den tredje grunden.
58.
Jag vill först erinra om att EJFLU, som ersatte EUGFJ, utvecklingssektionen, inte omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1083/2006. Detta framgår av artikel 1 i förordningen. Det är riktigt att det i artikel 105.1 i den förordningen föreskrivs att förordning nr 1260/1999 ska fortsätta gälla för program som har mottagit stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, före år 2007. (
14
) Detta kan dock inte enligt min uppfattning anses innebära att delar av förordning nr 1083/2006 i sig (det vill säga artikel 100) ska tillämpas på program som erhåller stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen. I detta avseende ska anmärkas att ingen av de domar från domstolen som har nämnts av kommissionen och tribunalen, där det har godtagits att tidsfrister för förfarandet ersätts med ett ”överlappningssystem”, avser stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen. Dessa mål avser Sammanhållningsfonden (
15
) och Eruf, (
16
) som uppenbart omfattas av förordning nr 1083/2006.
59.
Vidare är det riktigt att EJFLU, efter att helt ha undantagits från tillämpningsområdet för förordning nr 1083/2006, i visst hänseende återinfördes enligt det efterföljande rättssystemet, nämligen förordning nr 1303/2013. Den sistnämnda förordningen innehåller således bestämmelser rörande finansiella korrigeringar avseende EJFLU. Dessa bestämmelser återfinns framför allt i del 2 i förordningen, och inte i del 4, i vilken bland annat artiklarna 144 och 145 ingår.
60.
I artikel 1.3 i förordning nr 1303/2013 anges följande: ”I del fyra fastställs allmänna regler för fonderna [vilka har definierats som strukturfonderna och Sammanhållningsfonden men inte EJFLU] och EHFF [Europeiska havs- och fiskerifonden] om förvaltning och kontroll, ekonomisk förvaltning, räkenskaper samt finansiella korrigeringar.”
61.
I punkt 1 i nyss nämnda artikel anges dock även att ”[d]e gemensamma regler som är tillämpliga på de europeiska struktur- och investeringsfonderna [där EJFLU enligt definitionen ingår] anges i del två”, och i punkt 4 i artikeln anges att förordningen ska tillämpas ”om inget annat följer av bestämmelserna i [förordning nr 1306/2013]”. I artikel 85.4, som finns i del två i förordning nr 1303/2013, som har rubriken ”Kommissionens finansiella korrigeringar”, anges att ”[k]riterierna och förfarandet för att tillämpa finansiella korrigeringar ska fastställas i de fondspecifika bestämmelserna”.
62.
Det är således oklart vilken betydelse artikel 145 i förordning nr 1303/2013 har för fonder som EJFLU, vilka per definition har undantagits från tillämpningsområdet för del fyra i den förordningen.
63.
Däremot delar jag Republiken Greklands uppfattning att förordning nr 1306/2013 innehåller fondspecifika bestämmelser som fastställer ”kriterierna och förfarandet för att tillämpa finansiella korrigeringar” i den mening som avses i artikel 85.4 i förordning nr 1303/2013. Det ska noteras att artikel 2.4 i förordning nr 1303/2013 definierar ”fondspecifika bestämmelser” som ”bestämmelser som fastställs i … en förordning om en eller flera av de europeiska struktur- och investeringsfonder som avses eller förtecknas i artikel 1 fjärde stycket”. Förordning nr 1306/2013 är en av de förordningar som räknas upp i artikel 1 fjärde stycket i förordning nr 1303/2013. De bestämmelser i förordning nr 1306/2013 som reglerar EJFLU är alltså fondspecifika bestämmelser.
64.
Bland annat anges i artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013 att ”[e]tt finansieringsavslag [inte får] omfatta … [u]tgifter för åtgärder inom de program … som har betalats … mer än 24 månader före kommissionens skriftliga meddelande till den berörda medlemsstaten”.
65.
Detta innebär alltså i korthet att om övergångsbestämmelserna i förordning nr 1303/2013 ska tolkas så, att förfarandereglerna i den förordningen ska tillämpas på förfaranden som rör stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, för perioden 2000–2006, bör åtminstone de mest relevanta tidsfristerna för förfarandet tillämpas. Enligt min uppfattning är det uppenbart att dessa bestämmelser borde vara tillämpliga på EJFLU som efterträdare till EUGFJ, utvecklingssektionen, i synnerhet artikel 85 i förordning nr 1303/2013, som i sin tur hänvisar till fondspecifika bestämmelser.
66.
Eftersom artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013 är en sådan fondspecifik bestämmelse och tribunalen fann att den bestämmelsen inte var relevant, anser jag att domstolen bör bifalla överklagandet såvitt avser den tredje grunden och upphäva den överklagade domen till följd av en uppenbart felaktig rättstillämpning och/eller avsaknad av motivering i detta avseende.
4. Den fjärde grunden: (Åsidosättande av) principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar
67.
I den fjärde grunden har Republiken Grekland gjort gällande att tribunalen gjort en felaktig tolkning och tillämpning av principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar, särskilt mot bakgrund av kommissionens godkännande av slutrapporten och förseningarna i det efterföljande förfarandet.
68.
Jag har redan i den del som avser den tredje grunden diskuterat de tidsmässiga aspekterna av förfarandet och dragit slutsatsen att tribunalen gjorde en felaktig tillämpning av de relevanta tidsfristerna. Jag har också dragit slutsatsen att överklagandet bör vinna bifall såvitt avser den första grunden. Om domstolen godtar dessa slutsatser (eller någon av dem), saknas skäl att diskutera den fjärde grunden ytterligare. Denna avser trots allt ett allmänt argument om rättssäkerhet och berättigade förväntningar, vilket i praktiken innebär ett antagande om att inga särskilda tidsfrister var tillämpliga. För det fall domstolen emellertid skulle komma fram till en annan slutsats avseende den första eller den tredje grunden, och således indirekt ge stöd för uppfattningen att inga särskilda tidsfrister var tillämpliga, så blir det nödvändigt att undersöka den vidare frågan om principerna om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhet.
69.
Såsom tribunalen anmärkte i punkt 107 i den överklagade domen, kräver förfarandet för avslutande och slutlig utbetalning (
17
) bland annat att medlemsstaten ska lämna en deklaration om avslutande (vilken bland annat ska sammanfatta slutsatserna från de kontroller som genomförts) (
18
) och slutrapport till kommissionen. (
19
) Även om kommissionen har fem månader på sig att godkänna slutrapporten, finns det varken något särskilt förfarande eller någon särskild tidsfrist för att godkänna deklarationen om avslutande. Såsom angavs i punkt 110 i den överklagade domen, kontrollerar kommissionen innehållet i deklarationen på nödvändigt sätt och kan, om den finner skäl att ifrågasätta det, inleda ett förfarande för finansiell korrigering. Även om det finns uttryckliga tidsfrister för vissa av stegen i detta förfarande, (
20
) så innehåller inte någon av de efterföljande förordningar som berörts i detta mål någon tidsfrist som begränsar kommissionens möjlighet att inleda ett sådant förfarande.
70.
Mot bakgrund av det ovanstående anser jag inte att tribunalens slutsats att principen om berättigade förväntningar inte har åsidosatts är felaktig. Omständigheten att rapporten har godkänts kan inte tolkas som ett godkännande även av deklarationen och en garanti från kommissionen i detta avseende, som ger upphov till berättigade förväntningar för Republiken Grekland. Även om det visserligen är riktigt att slutrapporten ska innehålla uppgifter om övervakning och finansiella korrigeringar är denna rapport, såsom kommissionen har anmärkt, en helt annan typ av handling än deklarationen om avslutande. Inte heller kan förfarandets varaktighet i sig betraktas som en särskild garanti som ger upphov till berättigade förväntningar. (
21
)
71.
Med avseende på rättssäkerhetsprincipen anser jag att det faktum att det inte finns någon tidsfrist för när kommissionen måste inleda ett förfarande om finansiella korrigeringar är en grundläggande fråga i detta mål. Detta är normalt en fråga som lagstiftaren, och inte domstolen, ska besluta om.
72.
Det är emellertid även så att rättssäkerhetsprincipen och den därmed sammanhängande ”principen om skälig tid”, även när det saknas en formell tidsfrist, utgör hinder för att kommissionen, eller någon annan unionsinstitution, fördröjer åtgärder under oskäligt lång tid. (
22
) Republiken Grekland har i detta avseende också gjort gällande att det är särskilt viktigt att beslut fattas snabbt när betydande belopp står på spel. Domstolen har betonat hur viktig rättssäkerheten är, särskilt när beslut kan vara ekonomiskt betungande. (
23
) Vidare framgår av domstolens praxis att parallella tidsfrister för ett förfarande är ett uttryck för skyldigheten om ömsesidigt samarbete. (
24
) Det är alltså riktigt att det kanske inte skulle vara förenligt med detta ideal att tillämpa stränga tidsfrister (räknade i veckor) gentemot medlemsstaterna, och att sedan tillämpa längre tidsfrister (räknade i år) i förhållande till kommissionen.
73.
Med hänsyn till denna praxis kan Republiken Greklands argument om rättssäkerhetsprincipen inte helt sägas sakna relevans. Då jag anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första och den tredje grunden, och då jag redan i samband med min bedömning av den tredje grunden har behandlat det faktum att de särskilda tidsfristerna inte tillämpades över huvud taget, och att den överklagade domen därför bör upphävas, är det emellertid inte nödvändigt att undersöka det allmänna argumentet avseende dessa farhågor närmare här.
5. Den femte grunden: Den finansiella korrigeringen var oproportionerlig
74.
I den femte grunden har Republiken Grekland gjort gällande att tribunalen inte tillräckligt motiverade sin bedömning att den finansiella korrigeringen inte var oproportionerlig. Republiken Grekland har angett att kommissionen gjorde en dubbel korrigering, eftersom den inte fullt ut tog hänsyn till de korrigeringar som redan gjorts på nationell nivå.
75.
Jag anser att överklagandet ska avvisas såvitt avser denna grund.
76.
Det framgår nämligen klart av punkterna 119–122 i den överklagade domen att kommissionen genomförde nödvändiga justeringar för att säkerställa att det inte gjordes några dubbla korrigeringar. Frågan huruvida det gjorts någon dubbel korrigering eller inte är en faktisk fråga som kräver en bedömning av bevisningen, något som uteslutande ankommer på tribunalen. Dessa omständigheter och bevisningen utgör således inte, under förutsättning att de inte har missuppfattats, en rättsfråga som kan prövas i ett mål om överklagande vid domstolen. (
25
)
77.
I detta avseende ska anmärkas att Republiken Grekland inte har påstått att tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna. Överklagandet ska därför avvisas såvitt avser den femte grunden.
B.
Avgörande i sak
78.
I enlighet med artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol föreslår jag att domstolen ska avgöra målet i sak, utan att återförvisa det till tribunalen för avgörande.
79.
Om domstolen skulle bifalla överklagandet såvitt avser den första och den tredje grunden, såsom jag har föreslagit (eller såvitt avser en av dessa grunder), skulle detta inte bara innebära att den överklagade domen ska upphävas, utan också att det omtvistade beslutet ska ogiltigförklaras. Under dessa omständigheter är det inte nödvändigt för tribunalen att göra en förnyad prövning av målet.
80.
Mot bakgrund av vad som har angetts ovan i punkterna 53–66, är det min uppfattning att domstolen bör bifalla överklagandet såvitt avser den tredje grunden.
81.
Om domstolen skulle dela min uppfattning i detta avseende skulle den logiska följden bli att det omtvistade beslutet antogs i strid med 24-månadersfristen i artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013 (vilket också Republiken Grekland gjorde gällande i sin andra grund i målet om ogiltigförklaring vid tribunalen). Det omtvistade beslutet antogs den 25 mars 2015, mer än 24 månader efter att kommissionen ursprungligen underrättade Republiken Grekland om den föreslagna finansiella korrigeringen, vilket den gjorde den 3 januari 2013.
82.
Av de skäl som har angetts i punkterna 26–37 ovan anser jag att domstolen ska bifalla överklagandet såvitt avser den första grunden till följd av avsaknad av motivering.
83.
Jag anser också att det finns fog för Republiken Greklands argument (som motsvarar den första grundens första del i dess talan i målet vid tribunalen) att artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 (och sedermera artikel 152 i förordning nr 1303/2013) inte ska tillämpas på stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, under perioden 2000–2006. Därmed kunde det omtvistade beslutet inte antas med stöd av artikel 39 i förordning nr 1260/1999. Det omtvistade beslutet saknade således en giltig rättslig grund.
84.
Det omtvistade beslutet ska följaktligen ogiltigförklaras.
85.
Inga av de argument som kommissionen har anfört påverkar denna slutsats.
86.
För det första ska anmärkas att artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, till skillnad från vad kommissionen har gjort gällande, genom sin tydliga ordalydelse innebär att denna övergångsbestämmelse endast kan tillämpas på upphävande av stöd som medfinansieras av strukturfonderna eller av ett projekt som medfinansieras av Sammanhållningsfonden. Dessa fonder – i enlighet med vad som uttryckligen har definierats i lag – omfattar inte EUGFJ, utvecklingssektionen. Enligt domstolens praxis är det endast när lydelsen i en bestämmelse är otydlig som vägledning ska hämtas från det sammanhang som bestämmelsen ingår i samt systematiken i och ändamålet med de föreskrifter i vilka den ingår. (
26
) I förevarande fall är innebörden klar. Begreppet ”strukturfonder” definieras uttryckligen i artikel 1 i förordning nr 1083/2006.
87.
Även om det kunde anses att texten var otydlig på något sätt innebär detta inte att det bara går att bortse från denna och i stället göra en rent kontextuell eller teleologisk tolkning, som dessutom är mycket ensidig. Det krävs en avvägning. När det som i detta fall dessutom endast finns en mycket begränsad otydlighet i texten ska denna ges större betydelse. Detta är särskilt fallet med tanke på vilken slags bestämmelse det rör sig om i förevarande mål. Detta är inte en mångårig bestämmelse som är knapphändigt och öppet formulerad och därför verkligen är i behov av tolkning. Detta är den tredje versionen av en övergångsbestämmelse på ett mycket tekniskt område som ändras med jämna mellanrum. Under sådana förhållanden måste det starkt presumeras att orden betyder vad de faktiskt uttryckligen säger. Det är inte domstolens uppgift att skriva om lagstiftning för att ”rätta till” dåliga formuleringar eller att anta att lagstiftaren helt enkelt inte hade tänkt igenom problemet.
88.
Utöver de argument som avser själva ordalydelsen i bestämmelsen, anser jag att kommissionens argument för att artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 ska tolkas så, att den även omfattar stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, är extremt svaga.
89.
Vidare har kommissionen i princip gjort gällande att begreppet ”strukturfonder”, som används i artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006, inte ska tolkas med hänvisning till definitionen av strukturfonder i den förordningen, utan i stället med hänsyn till definitionen av begreppet i förordning nr 1260/1999. Jag måste erkänna att detta verkar vara ett relativt nytt sätt att tolka lagstiftning och ett bra sätt att skapa förvirring. Med ett sådant tillvägagångssätt skulle tydliga och uttryckliga bestämmelser i den nya lagstiftningen i praktiken ersättas av de äldre bestämmelser som den nya lagstiftningen är avsedd att ersätta. Lex prior derogat legi posteriori.
90.
Vidare finns argumentet som bygger på en negativ följd. Kommissionen har gjort gällande att det skulle uppstå ett rättsligt vakuum om artikel 105.1 i förordning nr 1083/2006 inte var tillämplig på stöd från EUGFJ, utvecklingssektionen, under perioden 2000–2006. Det skulle bli omöjligt att göra finansiella korrigeringar av stöd från EUGFJ under den perioden, eftersom de bestämmelser som ersatte förordning nr 1260/1999 med avseende på den allmänna jordbrukspolitiken inte innehöll några övergångsbestämmelser alls. Detta skulle strida mot principen om god förvaltningssed som kräver att finansiella korrigeringar ska kunna göras i fråga om utgifter som har uppkommit i strid med tillämpliga regler. (
27
)
91.
Rent praktiskt är det inte riktigt att påstå att det faktum att det inte finns några övergångsbestämmelser skulle göra det omöjligt att göra finansiella korrigeringar avseende perioden 2000–2006. Det var uppenbart möjligt att göra finansiella korrigeringar i förhållande till EUGFJ, utvecklingssektionen, med stöd av artikel 39 i förordning nr 1260/1999 fram till dess upphävande. Dessutom kan det inte uteslutas att det fortfarande skulle ha varit möjligt att göra finansiella korrigeringar på någon annan grund även efter upphävandet av denna bestämmelse den 31 december 2006. Några sådana alternativa grunder har dock inte angetts. Istället gjorde man en mycket tveksam omskrivning av lagstadgade definitioner nästan 10 år efter att den operativa perioden hade gått ut.
92.
Rent principiellt är det kanske värt att ta ett steg bakåt och betrakta det vidare perspektivet, vilket sträcker sig längre än de enskilda (förvisso relativt komplicerade och förvirrande) bestämmelser som har analyserats ingående i detta mål. När man bedömer sammanhållningen i kommissionens övergripande argument kan man inte göra annat än att beundra den tolkningsmässiga kreativitet och intellektuella lätthet med vilken kommissionen – i en förtrollande lek som man kan kalla för ”lagstiftningslego” – väljer och vrakar bland bestämmelser från olika lagar, utanför deras materiella tillämpningsområde, i syfte att retroaktivt anpassa och motivera vad den faktiskt gjort i ett visst ärende.
93.
I detta avseende är huvudregeln att genom ett ”överlappningssystem” gå tillbaka till de bestämmelser som då var tillämpliga. (
28
) Detta verkar dock bara gälla materiella men inte processuella bestämmelser. (
29
) Det är till och med svårt att fastställa vad som utgör ”materiella regler” och vad som utgör ”processuella regler”, (
30
) särskilt som det sannolikt skulle leda till att enskilda bestämmelser splittrades upp. Men till och med då finns det tydligen vissa ytterligare undantag från undantaget, om man tar exemplet med tidsfrister och förutsätter att dessa faktiskt var processuella bestämmelser, såsom för övrigt har gjorts gällande i förevarande mål – till exempel skulle en tidsfrist som faktiskt skulle begränsa kommissionens befogenhet, såsom artikel 52.4 c i förordning nr 1306/2013, inte gälla, eftersom den begränsar det materiella tillämpningsområdet för finansiella korrigeringar och inte är en fråga om tidsmässiga befogenheter (ratione temporis). (
31
)
94.
Vid tanken på ett sådant ”bygge” av tillämpliga bestämmelser, som naturligtvis ligger utanför tydliga lagbestämmelser i detta avseende, skulle nog inte bara personer som tycker om musikaler sannolikt utbrista att om allt detta är möjligt, så är allting tillåtet (”Anything Goes”), och möjligen också kan ställa den pragmatiska frågan varför man i sådant fall över huvud taget behöver några skriftliga regler. Men det är just på ett sådant rättsområde, det vill säga ett rättsområde med betungande finansiella konsekvenser, som domstolen hela tiden har insisterat på att rättssäkerhetsprincipen kräver att en reglering möjliggör för dem som berörs därav att få kännedom om den exakta omfattningen av sina skyldigheter enligt regleringen. (
32
) Mer allmänt ska det också erinras om att domstolen inte har godtagit att tillfälliga rättsliga grunder eller tillfällig behörighet skapas när det saknas (eller förvisso skulle strida mot den tydliga ordalydelsen i) relevanta bestämmelser. (
33
)
95.
Det ska klart erkännas att förvaltningen av EU:s olika fonder är ett komplicerat rättsområde som inte utvecklas mot att bli enklare. I de tre versionerna av de förordningar som har beskrivits i detta förslag till avgörande har mängden bestämmelser ökat exceptionellt. Denna ökade komplexitet innebär emellertid inte att domstolen bör vara extra generös mot kommissionen när lagtexten inte har formulerats tillräckligt väl. (
34
) Detta är särskilt fallet om man beaktar kommissionens roll vid upprättandet av de berörda bestämmelserna. Utan att förneka parlamentets och rådets (och således medlemsstaternas) roll i lagstiftningsprocessen, förefaller det således inte orimligt att i allmänhet kräva att kommissionen, som den primära författaren av och därefter verkställaren av texten, ska bära de (negativa) konsekvenserna av sin egen (bristfälliga) formulering av lagtexten.
96.
Mot bakgrund av vad som har anförts ovan anser jag att artikel 39 i förordning nr 1260/1999 inte rätteligen kunde utgöra rättslig grund för det omtvistade beslutet, vilket därför ska ogiltigförklaras.
VI. Förslag till avgörande
97.
Mot bakgrund av vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen ska
–
upphäva tribunalens dom av den 19 september 2017, Grekland/kommissionen (T-327/15, ej publicerad, EU:T:2017:631),
–
ogiltigförklara kommissionens genomförandebeslut C(2015) 1936 final av den 25 mars 2015 om en finansiell korrigering av stödet från EUGFJ, utvecklingssektionen, avseende det operativa programmet CCI 2000GR061PO021 (Grekland – Målsättning 1 – Återuppbyggnad av landsbygden), samt
–
besluta att kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Republiken Greklands rättegångskostnader i målet vid tribunalen och i målet vid domstolen.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Rådets förordning av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, 1999, s. 1).
(
3
)	Rådets förordning av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (EUT L 210, 2006, s. 25).
(
4
)	Rådets förordning av den 21 juni 2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken (EUT L 209, 2005, s. 1)
(
5
)	Förordning nr 1083/2006 ersattes av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 av den 17 december 2013 om fastställande av gemensamma bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden, Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling och Europeiska havs- och fiskerifonden, om fastställande av allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Sammanhållningsfonden och Europeiska havs- och fiskerifonden samt om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 (EUT L 347, 2013, s. 320). Förordning nr 1290/2005 ersattes av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1306/2013 av den 17 december 2013 om finansiering, förvaltning och övervakning av den gemensamma jordbrukspolitiken och om upphävande av rådets förordningar (EEG) nr 352/78, (EG) nr 165/94, (EG) nr 2799/98, (EG) nr 814/2000, (EG) nr 1290/2005 och (EG) nr 485/2008 (EUT L 347, 2013, s. 549).
(
6
)	Kommissionens genomförandebeslut C(2015) 1936 final av den 25 mars 2015 om en finansiell korrigering av stödet från EUGFJ, utvecklingssektionen, avseende det operativa programmet CCI 2000GR061PO021 (Grekland – Målsättning 1 – Återuppbyggnad av landsbygden).
(
7
)	Dom av den 19 september 2017, Grekland/kommissionen (T-327/15, ej publicerad, EU:T:2017:631).
(
8
)	Ett sådant resultat utgör helt klart en möjlig tolkning av Republiken Greklands argument. I förevarande fall gjordes begäran dock i samband med en slutrapport. som uttryckligen hade godkänts av kommissionen. Således är kommissionens hänvisning till att helt ensidiga åtgärder kan begränsa dess behörighet något missvisande. Dessa frågor diskuteras närmare inom ramen för den fjärde grunden (se nedan punkterna 67–73).
(
9
)	Enligt denna bestämmelse ska kommissionen ”fatta beslut inom sex månader efter överläggningarna eller efter att ha mottagit kompletterande uppgifter, om medlemsstaten går med på att lämna in sådana uppgifter efter överläggningarna”.
(
10
)	Se dom av den 21 september 2016, kommissionen/Spanien (C‑140/15, EU:C:2016:708, punkt 89 och där angiven rättspraxis).
(
11
)	I enlighet med artikel 100.5 i förordning nr 1083/2006, ska kommissionen ”fatta beslut om den finansiella korrigeringen inom sex månader från dagen för överläggningarna…”.
(
12
)	I enlighet med artikel 39.3 i förordning nr 1260/1999, jämförd med artikel 5.3 i kommissionens förordning (EG) nr 448/2001 av den 2 mars 2001 om genomförandebestämmelser till förordning nr 1260/1999 beträffande förfarandet för finansiella korrigeringar av stöd som beviljas inom ramen för strukturfonderna (EGT L 64, 2001, s. 13), där det i den senare anges att ”den tremånadersfrist inom vilken kommissionen kan fatta ett beslut enligt artikel 39.3 i [förordning nr 1260/1999] [ska] börja löpa från och med dagen för överläggningen”.
(
13
)	Det omtvistade beslutet antogs den 25 mars 2015, 10 månader efter överläggningen som hölls den 27 maj 2014.
(
14
)	Förutsatt, förstås, att överklagandet ogillas såvitt avser den första grunden (se ovan punkterna 26–37).
(
15
)	Dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (C‑197/13 P, EU:C:2014:2157), dom av den 22 oktober 2014, Spanien/kommissionen (C‑429/13 P, EU:C:2014:2310), och dom av den 4 december 2014, Spanien/kommissionen (C‑513/13 P, ej publicerad, EU:C:2014:2412).
(
16
)	Dom av den 24 juni 2015, Tyskland/kommissionen (C‑549/12 P och C‑54/13 P, EU:C:2015:412), och dom av den 24 juni 2015, Spanien/kommissionen (C‑263/13 P, EU:C:2015:415).
(
17
)	Artikel 32.4 i förordning nr 1260/1999.
(
18
)	Artikel 38.1 i förordning nr 1260/1999.
(
19
)	Artikel 37.1 i förordning nr 1260/1999.
(
20
)	Förordningarna nr 1260/1999, nr 1083/2006 och nr 1303/2013.
(
21
)	Dom av den 7 april 2011, Grekland/kommissionen (C‑321/09 P, ej publicerad, EU:C:2011:218, punkt 46).
(
22
)	Se dom av den 13 november 2014, Nencini/parlamentet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 48), och dom av den 14 juni 2016, Marchiani/parlamentet (C‑566/14, EU:C:2016:437, punkt 96).
(
23
)	För en aktuell dom, se exempelvis dom av den 6 september 2018, Republiken Tjeckien/kommissionen (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 58). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Republiken Tjeckien/kommissionen (C‑4/17 P, EU:C:2018:237, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
(
24
)	Dom av den 4 september 2014, Spanien/kommissionen (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punkterna 86 och 87).
(
25
)	Se, exempelvis, dom av den 28 juni 2005, Dansk Rørindustri m.fl./kommissionen (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 177), och dom av den 28 februari 2018, mobile.de/EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, punkt 65).
(
26
)	Se dom av den 16 juli 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
(
27
)	Kommissionen har hänvisat till punkt 45 i dom av den 23 september 2004, Italien/kommissionen (C‑297/02, ej publicerad, EU:C:2004:550).
(
28
)	Ovan, punkterna 28–29.
(
29
)	Se ovan punkt 46.
(
30
)	För att belysa detta kan man fråga sig huruvida tidsfrister som leder till preskription utgör materiella eller processuella bestämmelser. Domstolens stora avdelning undersökte denna fråga på ett relativt omdebatterat område (se, särskilt, dom av den 8 september 2015, Taricco m.fl. (C‑105/14, EU:C:2015:555)) och fann i slutänden att det som verkligen är viktigt är att de övergripande principerna om att tillämplig (straff)lag ska vara förutsebar, tydlig och inte tillämpas retroaktivt (dom av den 5 december 2017, M.A.S. och M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 51 och följande punkter)
(
31
)	Se ovan punkt 48.
(
32
)	Dom av den 6 september 2018, Republiken Tjeckien/kommissionen (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 58).
(
33
)	Se, för ett aktuellt mål, exempelvis dom av den 6 september 2018, Republiken Tjeckien/kommissionen (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, punkt 52), eller dom av den 7 augusti 2018, Château du Grand Bois (C‑59/17, EU:C:2018:641, punkt 30).
(
34
)	Det finns vidare andra delar av övergångsbestämmelserna i förordning nr 1083/2006 som kan vara förvånande (för att inte säga chockerande) för en person som för första gången sätter sig in i lagstiftningen på detta område. I artikel 108 i den förordningen anges exempelvis att ”[b]estämmelserna i [artikel 5] skall tillämpas … endast för program för perioden 2007–2013”. Artikel 105 avser dock uteslutande program från perioden före år 2007.