62013CJ0664
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 25 juni 2015 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande — Transporter — Körkort — Förnyelse av den utfärdande medlemsstaten — Krav på bosättning inom den medlemsstaten — Anmälan av bostadsadress”
I mål C‑664/13,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Administratīvā apgabaltiesa (Lettland) genom beslut av den 5 december 2013, som inkom till domstolen den 13 december 2013, i målet
VAS ”Ceļu satiksmes drošības direkcija”,
Latvijas Republikas Satiksmes ministrija
mot
Kaspars Nīmanis,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden T. von Danwitz samt domarna C. Vajda, A. Rosas (referent), E. Juhász och D. Šváby,
generaladvokat: E. Sharpston,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
—
Lettlands regering, genom I. Kalniņš och L. Skolmeistare, båda i egenskap av ombud,
—
Estlands regering, genom N. Grünberg, i egenskap av ombud,
—
Europeiska kommissionen, genom N. Yerrell och E. Kalniņš, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 12 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/126/EG av den 20 december 2006 om körkort (EUT L 403, s. 18, och rättelse i EUT L 19, 2009, s 67).
2
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, VAS ”Ceļu satiksmes drošības direkcija” (trafiksäkerhetsstyrelsen) (nedan kallad trafiksäkerhetsstyrelsen) och Latvijas Republikas Satiksmes ministrija (lettiska transportministeriet) och, å andra sidan, Kaspars Nīmanis. Målet rör avslag på Kaspars Nīmanis ansökan om förnyelse av körkort.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
Skäl 2 i direktiv 2006/126 har följande lydelse:
”Gemensamma körkortsbestämmelser är en grundläggande förutsättning för den gemensamma transportpolitiken, bidrar till att förbättra trafiksäkerheten och underlättar den fria rörligheten för människor som bosätter sig i en annan medlemsstat än den som utfärdat körkortet. …”
4
Enligt skäl 8 i direktivet bör det av trafiksäkerhetsskäl fastställas minimikrav för utfärdande av körkort.
5
I skäl 15 i direktivet anges följande:
”Av skäl som har samband med trafiksäkerheten bör det dessutom finnas möjlighet för medlemsstaterna att, för körkortshavare som har sin permanenta bosättningsort inom deras territorium, tillämpa sina nationella bestämmelser om återkallelse, omhändertagande, förnyelse och ogiltigförklaring av körkort.”
6
I artikel 2.1 i direktiv 2006/126 föreskrivs att ”[k]örkort som är utfärdade av medlemsstaterna skall erkännas ömsesidigt”.
7
I artikel 7 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Körkort får endast utfärdas till sökande
a)
som har godkänts i ett körprov och ett kunskapsprov samt uppfyller de medicinska krav som fastställs i bilagorna II och III,
…
e)
med permanent bosättningsort inom den medlemsstat som utfärdar körkortet eller som kan intyga att de har studerat där i minst sex månader.
…
3.   Förnyelse av körkort vid den administrativa giltighetstidens utgång skall förutsätta
…
b)
permanent bosättning på territoriet i den medlemsstat som utfärdar körkortet eller bestyrkande av att sökande sedan minst sex månader studerat där.
…
5.   … Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 2 a skall den medlemsstat som utfärdar ett körkort med vederbörlig noggrannhet försäkra sig om att den som ansöker om körkort uppfyller kraven i punkt 1 i den här artikeln och tillämpa sina nationella bestämmelser om upphävande eller återkallelse av rätten att köra om det kan fastställas att ett körkort har utfärdats utan att dessa krav var uppfyllda.”
8
I artikel 12 i direktiv 2006/126 föreskrivs följande:
”Med permanent bosättningsort avses i detta direktiv den plats där en person normalt bor, dvs. under minst 185 dagar varje kalenderår, till följd av personlig och yrkesmässig anknytning eller, om personen saknar yrkesmässig anknytning, till följd av en personlig anknytning som präglas av nära band mellan personen och den plats där personen bor.
För en person som har den yrkesmässiga anknytningen till en annan plats än den personliga anknytningen och som därför omväxlande bor på olika platser i två eller flera medlemsstater skall dock den permanenta bosättningsorten anses vara den plats till vilken han har personlig anknytning under förutsättning att personen med regelbundna mellanrum återvänder dit. Detta sista villkor behöver inte uppfyllas om personen bor i en medlemsstat för att genomföra en tidsmässigt begränsad uppgift. Studier vid universitet eller annan utbildningsanstalt skall inte medföra att den permanenta bosättningsorten ändras.”
Lettisk rätt
9
I artikel 22.1.1 i vägtrafiklagen (Ceļu satiksmes likums), i den lydelse som trädde i kraft den 1 januari 2013 anges att den som har uppnått lagstadgad ålder och vars permanenta bosättningsort finns i Lettland eller som kan visa att han eller hon har studerat i Lettland under de senaste sex månaderna kan ges rätt att köra motorfordon och erhålla körkort för motorfordon.
10
I den bestämmelsen föreskrivs följande:
” … En persons permanenta bosättningsort i denna artikels mening finns i Lettland om någon av följande situation föreligger:
a)
Personens bostad och anmälda bostadsadress under minst 185 dagar varje kalenderår finns i Lettland på grund av en personlig anknytning (anknytning som präglas av nära band mellan personen och Lettland) och en yrkesmässig anknytning.
b)
Personen saknar yrkesmässig anknytning men hans eller hennes bostad och anmälda bostadsadress finns i Lettland på grund av en personlig anknytning (anknytning som präglas av nära band mellan personen och Lettland).
c)
Personen uppehåller sig i utlandet på grund av en yrkesmässig anknytning, men återvänder ofta till Lettland och uppehåller sig där – på grund av en personlig anknytning (anknytning som präglas av nära band mellan personen och Lettland) – och hans eller hennes anmälda bostadsadress finns i Lettland.
d)
Personens anmälda bostadsadress finns i Lettland men han eller hon uppehåller sig i utlandet för att studera.
11
Enligt artikel 1 i lagen om anmälan av bostadsadress (Dzīvesvietas deklarēšanas likums) är lagens syfte att säkerställa varje persons anträffbarhet med avseende på de rättsliga relationerna till staten och de lokala myndigheterna.
12
Artikel 2 i lagen innehåller bestämmelser om var och ens skyldighet att anmäla bostadsadress, de uppgifter som ska anmälas och det registreringsförfarande som ska följas. Lagen är enligt den artikeln tillämplig på de personer som har sin bosättningsort i Lettland. Anmälan av bostadsadress ger dessutom inte i sig upphov till någon civilrättslig anknytning.
13
Enligt artikel 3 i samma lag är en bostad en plats (med en adress) som är knuten till en fastighet, som en person fritt väljer, där han eller hon bosätter sig med en uttrycklig eller underförstådd avsikt att leva där, där personen lagligen bor och där vederbörande är anträffbar med avseende på de rättsliga relationerna till staten och de lokala myndigheterna. Det föreskrivs vidare i artikeln att en person är lagligen bosatt i en viss fastighet om denna tillhör honom eller henne, om ett avtal om hyra av nämnda fastighet har ingåtts, antingen som bostad eller som affärslokal, eller om nyttjanderätt till fastigheten har uppstått genom äktenskap, släktskap, släktskap genom ingifte eller på annan grund enligt lag eller avtal.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
14
Den 13 december 2000 utfärdades ett körkort till Kaspars Nīmanis i Lettland eftersom hans anmälda bostadsadress fanns i den medlemsstaten. Körkortets giltighetstid hade fastställs till 10 år i enlighet med de bestämmelser som stadgats i lettisk lagstiftning.
15
Enligt uppgifterna i folkbokföringen har Kaspars Nīmanis sedan februari månad 2002 inte längre någon anmäld bostadsadress i Lettland. Kaspars Nīmanis anser emellertid att han har rätt att få sitt körkort förnyat i den medlemsstaten eftersom han har sin permanenta bosättningsort där.
16
Kaspars Nīmanis vände sig till trafiksäkerhetsstyrelsen för att få sitt körkort förnyat, som vid sin kontroll av uppgifterna i folkbokföringen konstaterade att vederbörande inte hade någon anmäld bostadsadress i Lettland.
17
Den 30 december 2010 beslutade trafiksäkerhetsstyrelsen att inte bevilja tjänsten med motiveringen att Kaspars Nīmanis, för att erhålla den tjänsten, måste ha bott i Lettland i mer än 185 dagar och ha anmält sin bostadsadress i enlighet med det förfarande som anges i lettisk lagstiftning.
18
Latvijas Republikas Satiksmes ministrija fann efter att ha prövat Kaspars Nīmanis begäran om omprövning, i sitt beslut av den 3 februari 2011 att trafiksäkerhetsstyrelsens beslut var förenligt med artikel 22 i vägtrafiklagen.
19
Kaspars Nīmanis överklagade till Administratīvā rajona tiesa (lokal förvaltningsdomstol) och yrkade att hans ansökan om förnyelse av körkort skulle bifallas.
20
Genom beslut av den 3 juni 2011 förordnande Administratīvā apgabaltiesa (regional förvaltningsdomstol) om interimistiska åtgärder, varigenom trafiksäkerhetsstyrelsen förelades att förnya Kaspars Nīmanis körkort.
21
I det avgörande som meddelades av Administratīvā rajona tiesa den 3 april 2012 fastställdes att trafiksäkerhetsstyrelsen enligt gällande bestämmelser inte hade rätt att tillämpa ett krav på anmäld bostadsadress, eftersom det den dag då Kaspars Nīmanis ansökan om förnyelse av körkort fick avslag, inte angavs specifikt i den lettiska lagstiftningen att det för att få förnyelse av sitt körkort i Lettland var nödvändigt för den sökande att ha en anmäld bostadsadress där.
22
Den domstolen fann således att Latvijas Republikas Satiksmes ministrijas beslut var ogrundat. Enligt nämnda beslut var det endast den anmälda bostadsadressen som kan styrka att den sökande har sin permanenta bosättningsort i Lettland eller bor i den medlemsstaten i mer än 185 dagar varje kalenderår. Dessa omständigheter kunde även styrkas genom annan bevisning och inte enbart genom uppgifterna om den sökandes anmälda bostadsadress i folkbokföringen.
23
Den hänskjutande domstolen har påpekat att Administratīvā rajona tiesa i förevarande fall varken fann att Kaspars Nīmanis medborgarskap hade ifrågasatts eller att annan bevisning hade lagts fram, enligt vilken Kaspars Nīmanis inte hade sin permanenta bosättningsort i Lettland eller bodde i den medlemsstaten i färre än 185 dagar varje kalenderår.
24
Trafiksäkerhetsstyrelsen överklagade Administratīvā rajona tiesas beslut till den hänskjutande domstolen och gjorde i synnerhet följande argument gällande.
25
Genom direktiv 2006/126 föreskrivs ett regelverk som är tillämpligt i samtliga EU-medlemsstater i syfte att inrätta ett enhetligt förfarande och enhetliga regler för utfärdande av körkort och för att säkerställa att möjligheten att erhålla ett körkort i en annan medlemsstat inte utnyttjas i ond tro om det på grund av vissa omständigheter inte är möjligt att erhålla det i bosättningsmedlemsstaten. Bosättningsorten utgör endast ett av de fastställda kriterierna för utfärdande av körkort. Trafiksäkerhetsstyrelsen har också påpekat att om Kaspars Nīmanis vill få förnyelse av sitt körkort i en annan medlemsstat än Republiken Lettland, kommer även en prövning att göras av om detta kriterium är uppfyllt i den medlemsstaten. Vid utfärdande av körkort till medborgare i en annan medlemsstat tillämpar trafiksäkerhetsstyrelsen även de kriterier som fastställts i vägtrafiklagen och de tillämpningsbestämmelser som antagits av ministerrådet. Om den sökande inte har anmält att vederbörande har sin bosättningsort i Lettland och om några sådana uppgifter inte finns i folkbokföringen utfärdas därför inget körkort.
26
Anmälan av bosättningsort är dessutom inte endast en ren formalitet eftersom den även är av stor vikt för andra frågor.
27
Latvijas Republikas Satiksmes ministrija har anslutit sig till trafiksäkerhetsstyrelsen överklagande av Administratīvā rajona tiesas beslut.
28
Den hänskjutande domstolen har preciserat att en domstol som prövar ett yrkande om att ett gynnande förvaltningsbeslut ska antas enligt lettisk rättspraxis ska pröva huruvida klaganden under omständigheterna i det aktuella målet har rätt till ett bifall. Målet ska enligt den hänskjutande domstolen dessutom prövas mot bakgrund av de faktiska och rättsliga omständigheter som är konstaterade vid tiden för prövningen. En domstol får inte genom beslut ålägga en myndighet en skyldighet med tillämpning av rättsregler som inte längre är gällande.
29
Den hänskjutande domstolen ska vid prövningen av ett yrkande om att ett gynnande förvaltningsbeslut ska antas, det vill säga i förevarande fall förnyelsen av ett körkort, enligt nämnda rättspraxis beakta det regelverk som var gällande den dag då beslutet antogs.
30
Den hänskjutande domstolen har funnit att de bestämmelser i artikel 22 i väglagen – i vilka det uppställs ett krav på en anmäld bostadsadress i Lettland för att få ett körkort utfärdat – hade antagits som en följd av att direktiv 2006/126 hade införlivats i lettisk rätt.
31
För att avgöra målet vid den nationella domstolen ska det fastställas huruvida de uppgifter som finns i folkbokföringsregistret om anmäld bostadsadress i Lettland utgör det enda sättet som Kaspars Nīmanis kan bevisa att han har sin permanenta bosättningsort i den medlemsstaten, i syfte att få sitt körkort förnyat.
32
Enligt den hänskjutande domstolen är syftet med anmälan av bostadsadress som är föreskriven i lettisk rätt att säkerställa varje persons anträffbarhet med avseende på relationerna till staten. Att det inte finns någon anmäld bostadsadress innebär inte i sig att den sökande inte är bosatt i Lettland.
33
Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att även om en person har sin permanenta bosättningsort i Lettland – utan att ha någon anmäld bostadsadress i den medlemsstaten – har den personen inte heller rätt att få körkort utfärdat i en annan medlemsstat på grund av sin permanenta bosättningsort i Lettland, eftersom personen i fråga inte uppfyller det krav på permanent bosättningsort i den andra medlemsstaten som föreskrivs i direktiv 2006/126.
34
Mot bakgrund av att Administratīvā apgabaltiesa är osäker på huruvida den lettiska lagstiftningen är förenlig med artikel 12 i direktiv 2006/126 och de mål som direktivet eftersträvar – såsom de är definierade i skäl 2 i direktivet, det vill säga att förbättra trafiksäkerheten och underlätta den fria rörligheten för människor som bosätter sig i en annan medlemsstat än den som utfärdat körkortet – beslutade den att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen.
”Ska artikel 12 i direktiv 2006/126, jämförd med första meningen i skäl 2 i direktivet, tolkas så, att den utgör hinder för lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken det enda sättet att bevisa att en person har sin permanenta bosättningsort i den berörda staten (Lettland) är vederbörandes anmälda bostadsadress? ’Anmäld bostadsadress’ avser den skyldighet som en person enligt den nationella lagstiftningen har att anmäla sig till ett statligt register för att uppge en adress på vilken han eller hon finns anträffbar i sina rättsliga relationer till staten och lokala myndigheter.”
Prövning av tolkningsfrågan
35
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 12 i direktiv 2006/126 ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det enda sättet för en person som ansöker om utfärdande eller förnyelse av körkort i den medlemsstaten att bevisa att vederbörande uppfyller kravet i artikel 7.1 e och 7.3 b i direktivet på ”permanent bosättningsort”, i den mening som avses i nämnda artikel 12 (nedan kallat kravet på permanent bosättningsort), är att skaffa sig en anmäld bostadsadress inom medlemsstaten i fråga.
36
Domstolen påpekar inledningsvis att uppfyllandet av kravet på permanent bosättningsort är en grundläggande förutsättning för det system som införts genom direktivet, i vilket principen om ömsesidigt erkännande av körkort utgör själva grundstenen (se, för ett liknande resonemang, dom Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
37
Domstolen har redan slagit fast att kravet på permanent bosättningsort bland annat bidrar till att förebygga ”körkortsturism” i avsaknad av fullständig harmonisering mellan medlemsstaternas bestämmelser om utfärdande av körkort. Detta villkor är en nödvändig förutsättning för kontrollen av att villkoret avseende lämplighet är uppfyllt (se, angående kravet på permanent bosättningsort som föreskrivs i artikel 7.1 b i rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991 om körkort (EGT L 237, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 22), dom Wiedemann och Funk, C‑329/06 och C‑343/06, EU:C:2008:366, punkt 69, dom Zerche m.fl., C‑334/06–C‑336/06, EU:C:2008:367, punkt 66 och dom Grasser, C‑184/10, EU:C:2011:324, punkt 27).
38
Domstolen har i vissa fall funnit att den omständigheten att kravet på bosättningsort inte är uppfyllt, i sig kan innebära att det är motiverat att en medlemsstat vägrar att erkänna giltigheten av ett körkort som utfärdats av en annan medlemsstat (se, angående kravet på permanent bosättningsort som föreskrivs i artikel 7.1 b i direktiv 91/439, dom Apelt, C‑224/10, EU:C:2011:655, punkt 34 och dom Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, punkt 61).
39
Endast den medlemsstat som utfärdar körkortet har befogenhet att kontrollera om kravet på permanent bosättningsort är uppfyllt (se, för ett liknande resonemang, beslut Wierer, C‑445/08, EU:C:2009:443, punkt 55). Samma regel gäller även för den medlemsstat där körkortsinnehavaren har ansökt om förnyelse.
40
Det är därför viktigt att de myndigheter som ansvarar för utfärdande och förnyelse av körkort i en medlemsstat på ett tillförlitligt sätt kan försäkra sig om att den sökande faktiskt uppfyller kravet på permanent bosättningsort.
41
I detta hänseende anges det i artikel 7.5 andra stycket att den medlemsstat som utfärdar ett körkort med vederbörlig noggrannhet ska försäkra sig om att den som ansöker om körkort uppfyller kraven i artikel 7.1 i direktivet, bland vilka kravet på permanent bosättningsort ingår.
42
Även om de kriterier som gör det möjligt att fastställa vad som avses med ”permanent bosättningsort” i direktiv 2006/126 är definierade i artikel 12 i nämnda direktiv, konstaterar domstolen emellertid att direktivet inte innehåller någon bestämmelse som preciserar den bevisning för fastställande av att en sådan bosättning finns som ska läggas fram för de myndigheter som ansvarar för utfärdande och förnyelse av körkort.
43
Även om det är riktigt dels att de närmare föreskrifterna beträffande den bevisning som ska läggas fram för de myndigheter som ansvarar för utfärdande och förnyelse av körkort för att avgöra huruvida kravet på permanent bosättningsort är uppfyllt, faller under medlemsstaternas befogenhet, dels att direktiv 2006/126 endast, såsom framgår av skäl 8 i direktivet, fastställer minimikrav som måste vara uppfyllda för att medlemsstaterna ska kunna utfärda körkort, framgår det emellertid av artikel 12 i direktivet, jämförd med artikel 7.1 e och 7.3 b i samma direktiv, att det resultat som medlemsstaterna ska uppnå enligt dessa bestämmelser består i att fastställa huruvida de kriterier i artikel 12 som gör det möjligt att fastställa om en person har sin permanenta bosättningsort inom den aktuella medlemsstaten är uppfyllda, i syfte att kontrollera om personen i fråga uppfyller kravet på permanent bosättningsort.
44
Bevisningen för att fastställa huruvida kravet på permanent bosättningsort är uppfyllt ska således inte gå utöver vad som krävs för att de behöriga myndigheterna i den medlemsstat som utfärdar och förnyar körkort ska kunna försäkra sig om att den sökande uppfyller det kravet med hänsyn till de kriterier som anges i artikel 12 i direktiv 2006/126.
45
Den omständigheten att en medlemsstat i detta syfte kräver att skyldigheten att ha en anmäld bostadsadress inom medlemsstaten ska vara uppfylld för utfärdande och förnyelse av körkort framstår som en lämplig åtgärd som kan underlätta de behöriga myndigheternas kontroll av om kravet på permanent bosättningsort är uppfyllt.
46
Det absoluta kravet på att ha en anmäld bostadsadress inom en medlemsstat och således det faktum att den som ansöker om körkort inte får använda sig av annan bevisning för att styrka att vederbörande uppfyller kriterierna i artikel 12 i direktiv 2006/126 går dock utöver vad som krävs för att de behöriga myndigheterna ska kunna försäkra sig om att den sökande uppfyller kravet på permanent bosättningsort.
47
Vad gäller kravet på permanent bosättningsort anges nämligen i artikel 12 i direktiv 2006/126 ett antal objektiva kriterier som gör det möjligt att fastställa huruvida den sökande har sin permanenta bosättningsort inom en medlemsstat.
48
Det är emellertid tänkbart att en sökande uppfyller kriterierna, vilket gör det möjligt att fastställa att den sökande har sin permanenta bosättningsort inom en medlemsstat, dock utan att vederbörande har en anmäld bostadsadress i den medlemsstaten, vilket verkar vara fallet för Kaspars Nīmanis. Under sådana omständigheter får, och till och med bör, den sökande vägras att få ett körkort utfärdat i andra medlemsstater med hänvisning till kravet på permanent bosättningsort, eftersom personen i fråga inte har sin permanenta bosättningsort, i den mening som avses i artikel 12 i direktiv 2006/126 inom någon av dessa medlemsstater.
49
Den sökande kan därför fråntas möjligheten att få körkort inom unionen, även om vederbörande har sin permanenta bosättningsort, i den mening som avses i artikel 12 i direktiv 2006/126, inom en medlemsstat.
50
En medlemsstats lagstiftning enligt vilken det enda sättet den som ansöker om körkort kan bevisa för behöriga myndigheter att han eller hon uppfyller kravet på permanent bosättningsort är att skaffa sig en anmäld bostadsadress är dessutom alltför begränsande. En sådan lagstiftning lägger störst vikt vid en omständighet som inte motsvarar samtliga de kriterier som anges i artikel 12 i direktiv 2006/126, eftersom lagstiftningen inte beaktar de andra omständigheter som motsvarar de situationer som avses i nämnda artikel.
51
Mot bakgrund av det ovan anförda ska frågan besvaras enligt följande. Artikel 12 i direktiv 2006/126 ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det enda sättet för en person som ansöker om utfärdande eller förnyelse av körkort i den medlemsstaten att bevisa att vederbörande uppfyller kravet i artikel 7.1 e och 7.3 b i direktivet på ”permanent bosättningsort”, i den mening som avses i nämnda artikel 12, är att skaffa sig en anmäld bostadsadress inom medlemsstaten i fråga.
Rättegångskostnader
52
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
Artikel 12 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/126/EG av den 20 december 2006 om körkort ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken det enda sättet för en person som ansöker om utfärdande eller förnyelse av körkort i den medlemsstaten att bevisa att vederbörande uppfyller kravet i artikel 7.1 e och 7.3 b i direktivet på ”permanent bosättningsort”, i den mening som avses i nämnda artikel 12, är att skaffa sig en anmäld bostadsadress inom medlemsstaten i fråga.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: lettiska.