ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 9. septembrī (1)
Lieta C‑296/20
Commerzbank AG
pret
E.O.
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Lugāno II konvencija – Jurisdikcija un spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Jurisdikcija patērētāju līgumu jomā – Patērētājs, kas pēc līguma noslēgšanas maina savu domicilu uz citu valsti, kurai ir saistoša Konvencija – Komerciālu vai profesionālu darbību veikšana patērētāja domicila dalībvalstī
1.        Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tiek lūgts interpretēt 2007. gada Lugāno konvencijas (2) 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lai noteiktu kompetento jurisdikciju strīda izšķiršanai, kurā banka pieprasa klientam samaksāt tā norēķinu konta negatīvo atlikumu.
2.        Lietas specifika ir tāda, ka līguma parakstīšanas brīdī abām pusēm domicils bija vienā un tajā pašā valstī (Vācijā), bet, kad tiesā tika celta prasība, klienta domicils bija Šveicē (3). Tātad šī situācija par starptautisku ir kļuvusi vēlāk, nevis tāda bijusi sākotnēji.
3.        Ja vien nekļūdos, Tiesa vēl nav spriedusi par Konvencijas (4) 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Tā gan ir spriedusi par līdzvērtīgu normu Regulā (EK) Nr. 44/2001 (5), kas savukārt ir pārņemta pašreiz spēkā esošajā Regulā (ES) Nr. 1215/2012 (6).
4.        Šajā jomā esošie Tiesas spriedumi savā kopumā, manuprāt, nenodrošina pietiekamu skaidrību par jautājumu, kuram ir būtiska ietekme uz tāda subjekta saimniecisko darbību, kas noslēdz līgumu ar patērētāju.
I.      Atbilstošās tiesību normas. Lugāno II konvencija
5.        Konvencijas II sadaļas 1. iedaļa (“Vispārīgi noteikumi”) ietver 2. un 3. pantu šādā redakcijā:
–        2. panta 1. punkts: “Saskaņā ar šīs konvencijas noteikumiem personas, kuru domicils ir valstī, kam ir saistoša šī konvencija, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās valsts tiesā.”
–        3. panta 1. punkts: “Personas, kuru domicils ir valstī, kam ir saistoša šī konvencija, var iesūdzēt tiesā citā valstī, kurai ir saistoša šī konvencija, vienīgi saskaņā ar šīs sadaļas 2. līdz 7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem.”
6.        II sadaļas 4. iedaļā (“Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem”) ir ietverti 15., 16., un 17. pants šādā redakcijā:
–        15. panta 1. punkta c) apakšpunkts:
“1.      Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu, ja:
[..]
c)      visos citos gadījumos – līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila valstī, kurai ir saistoša šī konvencija, vai jebkādā veidā vērš šādu darbību uz šo valsti vai vairākām valstīm, tostarp attiecīgo valsti, un līgums ietilpst šādas darbības jomā”.
–        16. panta 2. punkts:
“2.      Otra līgumslēdzēja puse var celt prasību pret patērētāju vienīgi tās valsts tiesās, kurai ir saistoša šī konvencija un kurā ir patērētāja domicils.”
–        17. panta 3. punkts:
“No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos [par jurisdikcijas noteikšanu]:
3)      kas ir noslēgta starp patērētāju un otru līgumslēdzēju pusi, kuriem abiem līguma slēgšanas laikā ir domicils vai pastāvīga mītnesvieta tajā pašā valstī, kam ir saistoša šī konvencija, un kas piešķir jurisdikciju šīs valsts tiesām, ar nosacījumu, ka šāda vienošanās nav pretrunā attiecīgās valsts tiesību aktiem”.
II.    Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
7.        Commerzbank AG, kuras juridiskā adrese ir Frankfurtē pie Mainas (Vācija), ir filiāle Drēzdenē (Vācija), ar kuras starpniecību tā 2009. gadā klientam, kurš arī tolaik dzīvoja Drēzdenē, atvēra kontu, ko izveidoja kā norēķinu kontu.
8.        Klients saņēma no bankas kredītkarti, ar kuru veiktie darījumi bija piesaistīti šim kontam. Banka pieļāva norēķinu konta limita pārsniegumu, kad klients ar savu kredītkarti veica maksājumus no šā norēķinu konta bez tam nepieciešamā seguma.
9.        2014. gadā klients pārcēlās uz dzīvi Šveicē. 2015. gada janvārī viņš vēlējās izbeigt darījumattiecības ar Commerzbank AG. Tobrīd norēķinu kontā bija negatīvs atlikums, kas izveidojies 2013. gada septembrī debetētās summas dēļ, kuru klients atteicās atlīdzināt, apgalvojot, ka tas noticis tādēļ, ka kredītkarti bez viņa piekrišanas ir izmantojušas trešās personas.
10.      2015. gada aprīlī Commerzbank izbeidza līgumattiecības ar tūlītēju spēku un pieprasīja samaksāt tai parāda atlikumu. Klients šo atlikumu nesamaksāja.
11.      Commerzbank cēla prasību par summas samaksu Amtsgericht Dresden (Drēzdenes pirmās instances tiesa, Vācija), kas atzina to par nepieņemamu jurisdikcijas neesamības dēļ.
12.      Tā kā tās apelācijas sūdzība tika noraidīta, Commerzbank iesniedza revīzijas sūdzību (Revision) Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), kas iesniedza Tiesai šādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu:
“1)      Vai Lugāno II konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka komercdarbības vai profesionālās darbības “veikšana” valstī, kurai ir saistoša šī konvencija un kurā ir patērētāja domicils, nozīmē, ka patērētāja noslēgtā līguma otras puses pārrobežu darbība notiek jau līguma sagatavošanas un noslēgšanas laikā, vai tomēr, lai noteiktu, kuras tiesas jurisdikcijā ir prasības izskatīšana, šī norma ir piemērojama arī tad, ja līguma noslēgšanas brīdī abām līguma pusēm domicils Lugāno II konvencijas 59. un 60. panta izpratnē bija vienā un tajā pašā valstī, kurai ir saistoša šī konvencija, un ja tiesisko attiecību pārrobežu elements ir izveidojies tikai pēc tam, patērētājam vēlāk pārceļoties uz citu valsti, kurai ir saistoša šī konvencija?
2)      Ja pārrobežu darbība līguma noslēgšanas brīdī nav nepieciešams elements, vai ar Lugāno II konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu – kopsakarā ar tās 16. panta 2. punktu – vispār ir izslēgta tiesas jurisdikcijas noteikšana, pamatojoties uz Lugāno II konvencijas 5. panta 1. punktu, ja vien patērētājs laikā starp līguma noslēgšanu un prasības celšanu ir pārcēlies uz citu valsti, kurai ir saistoša šī konvencija, vai tomēr ir nepieciešams papildu nosacījums, ka patērētāja noslēgtā līguma otra puse savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic arī jaunajā domicila valstī vai to vērš uz šo valsti un ka šis līgums ietilpst šādas darbības jomā?”
III. Tiesvedība Tiesā
13.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2020. gada 3. jūlijā.
14.      Pēc tam, kad tika pasludināts Tiesas rīkojums lietā mBank S.A. (7), ņemot vērā, ka minētajā lietā iztirzātie jautājumi ir saistīti ar tiem, kas ir aplūkoti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, 2020. gada 3. septembrī iesniedzējtiesai tikai jautāts, vai tā vēlas uzturēt savus prejudiciālos jautājumus.
15.      2020. gada 6. oktobrī Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) paziņoja Tiesai, ka atsauc otro jautājumu, taču joprojām uztur pirmo.
16.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Commerzbank, Šveices valdība un Komisija. Tiesas sēdes sarīkošana netika uzskatīta par nepieciešamu.
IV.    Analīze
A.      Ievada apsvērumi
17.      Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanai:
–        ir nepieciešams, lai pārdevēja vai piegādātāja un patērētāja attiecības ietvertu pārrobežu “elementu” – šajā gadījumā bankas pārrobežu darbību – jau līguma sagatavošanas un noslēgšanas laikā;
–        vai, gluži pretēji, pietiktu ar a posteriori starptautiskumu, kas radies tāpēc, ka patērētāja domicils ir pārcelts uz citu valsti, kurai ir saistoša Konvencija.
18.      Komisija, Šveices valdība un Commerzbank uz šo divējādo jautājumu sniedz atšķirīgas atbildes, kā arī atšķirīgus argumentus. Ņemot vērā dažus no šiem argumentiem (8), manuprāt, būtu lietderīgi atgādināt atsevišķus Konvencijas II sadaļas 4. iedaļas par jurisdikciju attiecībā uz patērētāju līgumiem aspektus, lai pēc tam varētu aplūkot jautājumu par tās 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.
19.      Tā kā šajā lieta aplūkojamās tiesību normas ir praktiski identiskas Regulas Nr. 44/2001 un Regulas Nr. 1215/2012 attiecīgajos pantos esošajām, visas šīs normas būtu jāinterpretē saskanīgi (9).
20.      Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā esošie jēdzieni – gluži tāpat kā šajās abās regulās esošie – ir jāinterpretē autonomi, lai nodrošinātu to vienotu piemērošanu visās valstīs, kurām Konvencija ir saistoša (10).
1.      Konvencijas II sadaļas 4. iedaļas “ratio legis”. Patērētāja aizsardzība
21.      Konvencijas II sadaļas 4. iedaļas galvenais mērķis ir nodrošināt atbilstošu aizsardzību patērētājam kā pusei, kas tiek uzskatīta par ekonomiski vājāku un juridiski mazāk pieredzējušu nekā otra līgumslēdzēja puse (11) – pārdevējs vai piegādātājs (12).
22.      Šis mērķis nav absolūts: likumdevējs nav paredzējis, ka patērētāja aizsardzībai jābūt neierobežotai, un arī Tiesa tā nav uzskatījusi (13).
23.      Konkrētās situācijas starptautiskums ir sine qua non nosacījums Konvencijas piemērojamībai. Tās II sadaļas 4. iedaļā, kur ir noteikta jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem, netiek paredzēts nekāds izņēmums no šā principa (14). Piešķirtās aizsardzības mērķis ir līdzsvarot līdzēju stāvokli starptautiskās jurisdikcijas jomā (15).
24.      Ar tiesību normām, kurās noteikts, ka prasības, kuras ir cēlis patērētājs vai kas ir celtas pret viņu, ir izskatāmas viņa domicila valstī, viņam tiek novērstas neērtības, kas tam būtu bijušas, ja būtu jātiesājas citā valstī. Tiek pieņemts, ka sava “vājākās puses” statusa dēļ viņam ne vienmēr ir spēja ex ante paredzēt iespējamās tiesvedības starptautiskumu un aplēst savus riskus un izmaksas (16). Tiek novērsts arī tas, ka patērētājs atteiktos īstenot savas tiesības tiesā, ņemot vērā to, ka tās būtu jāaizstāv ārpus sava domicila valsts (17).
25.      Aizsardzība, kas piešķirta patērētājam, kura domicils atrodas valstī, kurai ir saistoša Konvencija, tādējādi izpaužas tādējādi, ka: a) viņam tiek dota iespēja vērsties kā prasītājam tajās pašās tiesās, kas būtu pieejamas strīdiem, kuri izriet no pašmāju līgumiem (18); un b) pārdevējs vai piegādātājs var celt prasību pret patērētāju arī tikai šajās pašās tiesās.
26.      Citāds risinājums iespējami atturētu no patēriņa ārpus savas valsts robežām, Eiropas iekšējā [vai Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA)] tirgū.
2.      Uzmanības pievēršana saimnieciskās darbības subjektam un jurisdikcijas paredzamībai
27.      Patērētāja aizsardzība starptautiskās jurisdikcijas ziņā, kā jau teicu, nav bez nosacījumiem un nav atrauta no citiem Konvencijas kopīgajiem mērķiem.
28.      Saimnieciskās darbības subjektam starptautiskās jurisdikcijas noteikumi ar patērētājiem noslēgto līgumu jomā aizstāj noteikumus, kas rodami Konvencijas 2. pantā (kas piešķir jurisdikciju atbildētāja domicila valsts tiesām) un 5. panta 1. punktā (par īpašo jurisdikciju lietās, kas attiecas uz līgumiem). Tādēļ tie ir interpretējami šauri, neattiecinot tos uz citām, formulējumā nenorādītām situācijām (19).
29.      Tā tas ir vēl jo vairāk tad, ja patērētājam, kas ceļ prasību tiesā, Konvencijas II sadaļas 4. iedaļas noteikumi nozīmē forum actoris.
30.      Lai šos noteikumus varētu piemērot faktiskajiem lietas apstākļiem, šajos apstākļos ir jābūt izpildītiem trīs kumulatīviem nosacījumiem(20), kuru interpretācijai ir jābūt arī šaurai vai pat ierobežojošai (21).
31.      Starptautiskās jurisdikcijas noteikumi attiecībā uz patērētāju līgumiem, kā jau teicu, nav aplūkojami atrauti no Konvencijas vispārējiem principiem. Personu ar domicilu Eiropas Savienībā tiesiskās aizsardzības pastiprināšana, jurisdikcijas paredzamības nodrošināšana un vairāku savstarpēji pārklājušos tiesvedību novēršana ir kopīgi mērķi, kas ir jāsalāgo ar rūpēm par patērētāju aizsardzību (22).
32.      Saimnieciskās darbības subjekta iespēja paredzēt, kur tas var celt prasību un tikt iesūdzēts, ir svarīgākais faktors. Tas Konvencijas II sadaļas 4. iedaļas interpretācijā darbojas kā pretsvars patērētāja privilēģijām. Turpinājumā izklāstīšu, kāpēc tā ir arī 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta gadījumā.
33.      Konvencijā, kā to ir interpretējusi Tiesa, ir ietverti citi uz to pašu mērķi vērsti pasākumi. Nepretendējot uz šo pasākumu izsmeļošu uzskaitījumu, varētu minēt dažus no tiem:
–        definējot “patērētāju”, tiek vairota saimnieciskās darbības subjekta tiesiskā drošība. Šis patērētāja statuss netiek atzīts, ja preces vai pakalpojuma lietošanas mērķis ir būtiskā mērā saistīts ar (iespējamā) patērētāja profesionālo darbību (23).
–        starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju ir jābūt noslēgtam līgumam. Šī prasība ir obligāta kā faktors, kas ļauj saimnieciskās darbības subjektam paredzēt patērētāja domicila tiesu ekskluzīvo jurisdikciju (24).
–        pārdevējam vai piegādātājam ir jābūt skaidri izteikušam savu gribu uzņemties saistības. Situācijas, kurās šāda griba netiek konstatēta, labākajā gadījumā varētu raksturot kā līgumu sagatavojošas vai kvazi līgumtiesiskas, un uz tām varētu attiekties iedaļa par īpašo jurisdikciju (25).
–        līgumam ir jābūt [noslēgtam] starp tiesvedības pusēm. Jēdziens “otra līgumslēdzēja puse” Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. punktā ietver arī ar patērētāju līgumu noslēgušā uzņēmēja līgumpartneri, bet tikai tad, ja patērētājs jau iepriekš ir bijis līgumiski nedalāmi saistīts ar abiem līgumpartneriem (26).
B.      Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts: iespējamās interpretācijas
34.      Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, par kura interpretāciju ir vienīgais prejudiciālais jautājums, principā ir iespējams interpretēt divējādi, un no šīm divām interpretācijām varētu izrietēt noliedzoša vai apstiprinoša atbilde:
–        pirmā (noliedzošā) atbilde balstītos uz to, ka norma tiek piemērota, ja pārdevējs vai piegādātājs pēc brīvas gribas izraisa līguma starptautiskumu, plānojot un īstenojot savu ekonomisko darbību arī ārpus savas valsts robežām, lai piesaistītu klientus citās valstīs. Tā tas nebūtu gadījumā, ja tiesisko attiecību pārrobežu elements rastos tikai pēc līguma noslēgšanas, pamatojoties uz patērētāja domicila maiņu.
–        otrā (apstiprinošā) atbilde balstītos uz lielākas nozīmes piešķiršanu patērētāja domicilam brīdī, kad tiek sākta tiesvedība.
35.      Uzreiz jānorāda, ka pārliecinošāki šķiet esam argumenti par labu pirmajai atbildei. Tomēr būtu iespējams rast salāgojošu risinājumu, kas līdzsvarotu patērētāja un pārdevēja vai piegādātāja pozīcijas starptautiskās jurisdikcijas ziņā, ja patērētājs maina savu domicilu uz citu valsti pēc līguma noslēgšanas.
1.      Vai šis jautājumu nav noskaidrots jau iepriekš?
36.      Tiesa jau ir lēmusi par Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu un Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punktu. Ir pamatoti jautāt, vai no tās spriedumiem izriet, ka jautājums par to pašu Konvencijas normu ir ticis noskaidrots.
37.      Nenoraidu argumentu, kas spriedumā Pammer un Alpenhof ir izmantots par izejas punktu un turpinājumā koncentrējas uz to, lai pārbaudītu, vai ir pamats nošķirt darbību, ko pārdevējs vai piegādātājs veic valstī, un darbību, ko tas vērš uz minēto valsti Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta kontekstā. Pie šā aspekta atgriezīšos vēlāk (27).
38.      Gluži pretēji, neuzskatu, ka spriedumiem, kas līdz šim ir pasludināti un ir uzskaitīti šajā lietā iesniegtajos argumentu izklāstos, būtu izšķiroša nozīme šā strīda atrisināšanā.
39.      Manuprāt, no šiem spriedumiem ir grūti izsecināms, ka Tiesa būtu vēlējusies implicīti atbildēt uz tādu jautājumu, kāds ir šajā lietā. Iesniedzējtiesa, kas acīmredzami pārzina Tiesas judikatūru, neizsecina no tās viennozīmīgu atbildi. Jautājums par apgrūtinošajām sekām – kuras patērētāju aizsardzības noteikumu piemērošana rada pārdevējam vai piegādātājam, kad tas tiek pārsteigts ar klienta domicila maiņu, ko tas nebija gaidījis vai nevarēja paredzēt, – ir jāiztirzā īpaši.
40.      Lieta mBank S.A. patiešām bija par šai lietai līdzīgu situāciju. Tomēr Tiesa pārformulēja (28) jautājumus, kas tai bija uzdoti un atbildēja, ka “Regulas (ES) Nr. 1215/2012 [..] 18. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “patērētāja domicils” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē patērētāja domicilu dienā, kad tiek celta prasība tiesā”. Tiesa savā argumentācijā aprobežojās ar šo niansi (29).
41.      Arī spriedums lietā C‑327/10 (30) neatrisina šajā lietā radušās šaubas. Tajā Tiesa nenoliedza, ka līgums starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, kuriem abiem līguma noslēgšanas laikā domicils atrodas tajā pašā dalībvalstī, varētu atbilst Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktam. Bet tā neaplūkoja šajā lietā izvirzīto jautājumu (31).
42.      Līdzīgi ir ar spriedumu lietā C‑478/12 (32), kas, manuprāt, arī neatrisina šīs lietas problēmu:
–        minētajā spriedumā par starptautiskumu tika spriests nevis kā par Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta, bet gan kā visa šā tiesību akta kopumā piemērošanas nosacījumu (33).
–        šajā ziņā Tiesa uzskata, ka “jautājums, ar kādiem nosacījumiem ir piemērojami šīs regulas noteikumi par jurisdikciju, no vienas puses, ir jānorobežo no jautājuma, atbilstoši kādiem kritērijiem saskaņā ar šiem noteikumiem nosaka starptautisko jurisdikciju, no otras puses” (34).
–        vai II nodaļas 4. iedaļa (konkrētāk, regulas 16. panta 1. punkts) tad tika attiecināta uz pārdevēju vai piegādātāju ar domicilu patērētāja dalībvalstī, jo bija mērķis novērst vairākas pārklājošās tiesvedības attiecībā uz “vienotu darījumu”, ko veido “nedalāmi” līgumi, lai gan tie bija noslēgti ar diviem dažādiem pārdevējiem vai piegādātājiem (35).
2.      Argumenti par labu (nepieciešamajam) sākotnējam starptautiskumam
a)      Pārdevēja vai piegādātāja pārrobežu darbība
43.      Lugāno II konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts veic funkciju, kas agrāk atbilda 1988. gada Lugāno konvencijas (36) 13. panta 1. punkta 3) apakšpunktam; šis punkts šajā ziņā ir identisks Briseles konvencijā esošajam.
44.      Lai izprastu normu, ir nepieciešams atgriezties pie tās iekļaušanas 1978. gadā Briseles konvencijā un iepazīt tās vēlāko attīstību.
1)      Pirmā redakcija
45.      Briseles konvencijas oriģinālajā versijā (1968. gadā) patērētāja aizsardzība starptautiskās jurisdikcijas ziņā bija ietverta 13.–15. pantā. Tā attiecās tikai uz līgumiem par nomaksu pa daļām un šādas tirdzniecības finansēšanu, atspoguļojot Eiropas Ekonomikas Kopienas dalībvalstu tiesību status quo patēriņa jomā.
46.      Ar Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Briseles konvencijai (37) tās 13. pantam tika pievienota trešā daļa, ar kuru konvencija tika attiecināta uz jebkuru pakalpojumu sniegšanas vai preču piegādes līgumu, ja bija izpildīti arī divi nosacījumi:
–        pirms līguma noslēgšanas patērētāja domicila valstī vajadzēja būt īpaši izteiktam piedāvājumam vai reklāmai; un
–        patērētājam vajadzēja šajā valstī būt veikušam nepieciešamos pasākumus līguma noslēgšanai.
47.      Kumulatīvās prasības pamatojās uz Romas konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (38), 5. panta 2. punkta pirmā ievilkumu. Tās tika balstītas uz pieņēmumu par “pasīvu” patērētāju – proti, tādu patērētāju, kuru pārdevējs vai piegādātājs uzmeklēs viņa domicilā, – un nodrošināja, lai līgums būtu cieši saistīts ar patērētāja domicila valsti.
48.      Tipiska hipotēze abos tiesību aktos bija situācija, kurā saimnieciskās darbības subjekts iekļūst citas valsts tirgū ar pārrobežu reklāmu (39), vai ar darījumu piedāvājumiem, kuri nodoti individuāli ar tirdzniecības pārstāvja vai komivojažiera starpniecību (40).
49.      Līguma starptautiskais raksturs izrietēja no saimnieciskās darbības subjekta ierosmes. Patērētāja reakcija uz pārdevēja vai piegādātāja reklāmu vai piedāvājumu aprobežojās ar viņa paša valsti. Tādējādi bija pamatoti, ka tiesvedības starptautiskuma un izmaksu risku šajā valstī uzņēmās tikai pārdevējs vai piegādātājs.
50.      Jurisdikcija, kurā būtu ceļama iespējama prasība pret patērētāju un kurā tas varētu celt prasību, bija visiem paredzama.
2)      Grozījumi
51.      Konvencijā pārņemtais Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecināja II nodaļas 4. iedaļu uz jebkuru līgumu un grozīja nosacījumus, kam pakārtota iespēja izmantot aizsargājošo jurisdikciju. Tas tika darīts, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību, “ņemot vērā jaunos sakaru līdzekļus un elektroniskās tirdzniecības attīstību un lai nodrošinātu labāku patērētāju aizsardzību” (41).
52.      Tādējādi prasības, kas bija noteiktas attiecīgi pārdevējam vai piegādātājam un patērētājam, Savienības likumdevējs aizstāja ar citām prasībām, kas attiecas tikai uz pārdevēju vai piegādātāju. Patērētāja rīcība, līguma noslēgšanas vieta vai tā noslēgšanas veids nebija nozīmīgi (42).
53.      Pokara ziņojumā par Konvenciju ir izskaidrota jaunā teksta redakcija (43). Ir uzsvērts, ka “nav jauninājumu attiecībā uz preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām vai aizdevumiem, kas atmaksājami pa daļām, ja nav vajadzības tuvināt līgumu un valsti, kurā ir patērētāja domicils”, tomēr “attiecībā uz citiem līgumiem aizsardzības attiecināšana uz visiem patērētāju līgumiem un forum actoris piemērošanu, kas ar to saistīta, nav attaisnojama bez faktora, kas saistītu otru līgumslēdzēju pusi un valsti, kurā ir patērētāja domicils” (44).
54.      Interpretējot vārdkopu “vērš šādas darbības” Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā, Tiesa šīs normas piemērojamību pakārtoja pārdevēja nodomam uzsākt tirdzniecības attiecības ar citas vai citu dalībvalstu patērētājiem, un noslēgt līgumu ar tiem (45).
55.      Tiesa skaidri norādīja, ka patērētāja aizsardzības paplašināšana izriet no tā paša scenārija, kāds bija iepriekš, proti, ka pārdevējs vai piegādātājs, kas ir reģistrēts vienā dalībvalstī, mēģina piesaistīt citu dalībvalstu patērētājus.
56.      Tikai šajos apstākļos pārdevējs vai piegādātājs varētu paredzēt šo citu dalībvalstu tiesu starptautisko jurisdikciju, kas tam ir imperatīva.
b)      Patērētāja domicila valstī veikta darbība
1)      “Veikt” vai “vērst” darbību
57.      Tiesa ir precizējusi Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu attiecībā uz formulējumu “vērš šādu darbību”.
58.      Manuprāt, nav pamata šo normu interpretēt atšķirīgi atkarībā no tā, vai pārdevēja vai piegādātāja darbība izpaužas kā darbības veikšana valstī, kurā patērētāja domicils, vai tās vēršana uz šo pašu valsti.
59.      Uzskatu, ka saimnieciskās darbības subjekta, kura domicils ir vienā valstī un kas piedāvā uzsākt tirdzniecības attiecības ar patērētājiem, kuru domicils ir citā dalībvalstī, un noslēgt ar tiem līgumus, nodoms ir tāpat nepieciešams abos gadījumos.
60.      Regulas Nr. 44/2001 sagatavošanas darbi liecina, ka jēdziens “darbība” (kas tiek vai nu veikta patērētāja domicila valstī, vai vērsta uz šo valsti) ir vienots, un apstiprina, ka šī norma ir piemērojama patērētāja līgumam, kas ir noslēgts “interaktīvā interneta vietnē, kas ir pieejama patērētāja domicila dalībvalstī” (46). Tādējādi elektroniskie līgumi tiek pielīdzināti līgumiem, kas tiek noslēgti pa tālruni, faksu vai līdzīgos veidos, kuru gadījumā 16. pantā paredzētā jurisdikcija netiek apšaubīta (47).
61.      Tekstā vārdu “veikt” un “vērst” darbība atrodas vienā līmenī, tos saista sakārtojuma saiklis “vai”, kas šajā ziņā norāda savienojamo elementu līdzvērtību (48).
62.      Sekas pārdevējam vai piegādātājam starptautiskās jurisdikcijas ziņā abos gadījumos ir tādas pašas, tādēļ tām ir jābūt pakārtotām vienādiem nosacījumiem.
2)      Patērētāja domicils Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē
63.      Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ierobežo II sadaļas 4. iedaļas piemērošanu atkarībā no pārdevēja vai piegādātāja darbības “patērētāja domicila valstī”, jo šis domicils nosaka jurisdikciju iespējama strīda gadījumā.
64.      Tiesa ir noteikusi, ka patērētāja domicils Regulas Nr. 1215/2012 18. panta 2. punkta (Konvencijas 16. panta 2. punkta ekvivalenta) izpratnē ir domicils, kas tam ir prasības celšanas dienā (49).
65.      Uz līgumu, kas ir noslēgts ar patērētāju, šī norma attiecas tad, ja patērētāja domicils – kā starptautiskuma elements –, kam ir nozīme (50) starptautiskās jurisdikcijas noteikšanā, atrodas valstī, kurā pārdevējs vai piegādātājs veic vai uz kuru tas vērš savu darbību.
66.      Šī interpretācija saskan ar izklāstīto par Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta vēsturi un mērķi nodrošināt saimnieciskās darbības subjektam paredzamu starptautisko jurisdikciju.
c)      “Visos citos gadījumos”. Atšķirības starp līgumu veidiem
67.      Burtiski Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas uz pārējiem gadījumiem tādējādi, ka reglamentē patērētāju līgumus, kas nav noteikti a) un b) apakšpunktā.
68.      Šo apakšpunktu piemērojamībai – tāpat kā pārējo Konvencijas normu gadījumā – ir nepieciešams, lai situācijā būtu starptautiskais elements. Gluži pretēji, netiek prasīts, lai otrai līgumslēdzējai pusei būtu konkrēta saikne ar patērētāja domicilu.
69.      Īpaša nosacījuma neesamība raksturoja Briseles konvencijas pirmo redakciju, kas ir saglabājusies līdz šim brīdim.
70.      Īpašo pieeju a) un b) apakšpunktos minētajiem līgumiem Tiesa ir skaidrojusi riskiem, kas saistīti ar atliktajiem maksājumiem. Tirdzniecība, kas šobrīd ir paredzēta Konvencijas 15. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ir tikai tāda tirdzniecība, kurā pārdevējs ir nodevis pircējam preču īpašumtiesības, pirms tas ir samaksājis pilnu preces cenu.
71.      Šajos gadījumos, “no vienas puses, līguma noslēgšanas brīdī pircējs var kļūdīties attiecībā uz faktisko summu, kas tam ir jāmaksā, un, no otras puses, tas uzņemas minēto preču bojāejas risku, lai arī tam saglabājas pienākums veikt samaksu pa daļām” (51).
72.      Šo risku nopietnība atsvērtu to, ka papildus netiek prasīts arī tuvums starp līgumu un patērētāja domicila valsti, piemērojot Konvencijas II sadaļas 4. iedaļu.
d)      Pagaidu secinājumi
73.      Tāpēc Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta vēsture un mērķis, Tiesas judikatūra par šo normu (vai par agrākiem tās ekvivalentiem) un tās lasījums kopsakarā ar Konvencijas 16. pantu mudina to interpretēt tādējādi, ka ir nepieciešams: a) lai pārdevējs vai piegādātājs, veicot savu ekonomisko darbību vai izpildot piedāvājumu, pats izveido saikni ar līgumslēdzēju valsti, kas nav tā valsts, kurā ir tā domicils; un b) lai šī “cita valsts” būtu tā valsts, kurā ir patērētāja domicils, uzskatot par tādu domicilu, kas ir (vai vajadzības brīdī būs) izmantojams starptautiskās jurisdikcijas noteikšanai.
74.      Loģiski no iepriekš izklāstītā būtu secināms, ka:
–        15. panta 1. punkta c) apakšpunkts neattiecas uz līgumiem, kuros to noslēgšanas brīdī abu pušu domicili ir vienā un tajā pašā valstī, kurai ir saistoša Konvencija.
–        Vēlāka patērētāja domicila maiņa uz citu valsti pirms prasības celšanas nav pietiekama, lai Konvencijas II sadaļas 4. iedaļa būtu attiecināma uz citiem līgumiem, kas nav kustamu mantu nomaksas pirkuma līgumiem vai līgumiem, kas noslēgti to finansēšanai.
3.      Argumenti par labu (iespējamam) starptautiskumam, kas rodas vēlāk
75.      Manis ierosinātā normas izpratne tomēr varētu nonākt pretrunā ar Konvencijas 17. pantu, kas nosaka jurisdikcijas izvēli 15. pantā minēto līgumu gadījumā.
76.      Konvencijas 17. panta 3. punkts atzīst tādu jurisdikcijas izvēles noteikumu spēkā esamību, par kuriem ir vienojušās puses, kam “līguma slēgšanas laikā” ir domicils vai pastāvīga mītnesvieta tajā pašā valstī (kam ir saistoša šī konvencija), un kas piešķir jurisdikciju šīs valsts tiesām, ar nosacījumu, ka šāda vienošanās nav pretrunā attiecīgās valsts tiesību aktiem.
77.      Tādējādi pati Konvencija varētu pirmšķietami atzīt, ka abu pušu (pārdevēja vai piegādātāja un patērētāja) domicila atrašanās vienā valstī līguma noslēgšanas laikā nav šķērslis, lai konstatētu tā starptautiskumu un tādējādi noteiktu jurisdikciju.
a)      Jurisdikcijas izvēle pirms domicila maiņas
78.      Lugāno II konvencijas 17. panta 3. punktam līdzīgs noteikums pastāvēja Briseles konvencijas pirmajā versijā (1968. gads), konkrēti tās 15. panta 3. punktā.
79.      Ženāra [Jenard] ziņojumā tā ietveršana ir skaidrota, lai nodrošinātu taisnīgumu par labu pārdevējam vai aizdevējam, kura domicils ir tajā pašā valstī, kurā domicils ir pircējam vai aizņēmējam, ja tie apmetas uz dzīvi ārvalstīs pēc līguma noslēgšanas (52).
80.      1978. gada Briseles konvencijas redakcijā normas formulējums tika grozīts, lai precizētu, ka tas paredz kopīgu domicilu līguma noslēgšanas laikā, nevis prasības celšanas brīdī (53).
81.      Atsauci uz pārdevējiem un aizdevējiem aizvietoja ar tagad spēkā esošo redakciju. Nav nekādu paskaidrojumu par šīm izmaiņām.
82.      Šlosera ziņojumā, runājot par patērētāja domicila maiņu pēc līguma noslēgšanas, bija skaidri norādīts, ka ir maz iespējams, ka tā ietekmētu 13. panta trešās daļas gadījumu toreizējā redakcijā (54). Tāpēc 15. panta 3. punkta piemērojamība šajos gadījumos arī būtu izņēmums.
b)      Saistība starp Konvencijas 15. pantu un 17. panta 3. punktu
83.      Konvencijas 17. panta 3. punkta iekļaušanai iedaļā par līgumiem, kas noslēgti ar patērētājiem, nav saistības ar Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu vai tamlīdzīgiem pantiem agrākajos tiesību aktos.
84.      Turklāt 17. panta 3. punkta atskaites punkts (līgumslēdzēju pušu domicila atrašanās tajā pašā valstī, kurai ir saistoša Konvencija, līguma noslēgšanas laikā) faktiski ir pretrunā 15. panta 1. punkta c) apakšpunktam.
85.      Tomēr nešķiet, ka likumdevējs būtu gribējis izslēgt jebkādu saistību starp šīm normām, jo, ja tā būtu, tas nebūtu izslēdzis sākotnējo atsauci uz vienošanos starp pārdevēju un pircēju vai aizdevēju un aizņēmēju.
86.      Uzskatu, ka pretruna (ko likumdevējs, iespējams, nav pamanījis) nav risināma, ietverot 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā situācijas, kurām tas nav paredzēts un kuras nostāda pārdevēju vai piegādātāju otras puses varā (55), savukārt nenodrošinot tam drošu risinājumu.
87.      Iespēja vienoties par jurisdikciju 17. panta 3. punktā noteiktajos apstākļos nav automātiska, jo tā galu galā ir atkarīga no katras valsts, kurai ir saistoša Konvencija, lēmuma.
88.      Neesmu arī pārliecināts, ka praksē šī iespējamība aizsargātu pārdevēju vai piegādātāju pret negaidītām apstākļu izmaiņām, kuras ir radījusi patērētāja vienpusēja griba.
89.      Konvencijas 17. panta 3. punktā aprakstītā hipotēze pēc sava rakstura ir iekšzemes situācija: par jurisdikciju vienojošos pušu dabiska vēlme ir izvēlēties vietējo jurisdikciju. Sākotnējās vienošanās tvēruma ex lege paplašināšana, kas pārveido to par jurisdikcijas piešķiršanu starptautiskā aspektā (56), neatbilst pušu paredzētajam, un nesaskatu nevienu iemeslu, kādēļ pusēm to varētu noteikt par pienākumu.
90.      Konvencijas 17. panta 3. punkta piemērošanas joma ir jurisdikcijas izvēles noteikumi, par kuriem vienojas pirms jebkura strīda ar īpašu nodomu izslēgt, ka strīdam nākotnē varētu piemist starptautiskums tāpēc, ka kāda no pusēm maina domicilu (57).
91.      Šāda veida paredzamības iespējamība atšķiras atkarībā no apstākļiem, kādos tiek noslēgts līgums: lielāka, ja situācijā jau ir vērojams kāds pārrobežu elements, un mazāka vai neesoša pretējā gadījumā.
92.      Šī iespējamība ir arī lielā mērā atkarīga no iesaistītā saimnieciskās darbības subjekta pieredzes un no valsts tiesību normām par jurisdikcijas izvēli:
–        mazajam komersantam, kas neīsteno un neplāno savu ekonomisko darbību citās valstīs, būs grūti izprast starptautisko jurisdikciju ikdienas darījumos.
–        rūpīgam pārdevējam vai piegādātājam būs lietderīgāk savos līgumos vienmēr ietvert noteikumu par jurisdikcijas izvēli, ja piemērojamie tiesību akti to pieļauj. Papildu izmaksas saistībā ar tās īstenošanu saskaņā ar tiesību aktiem (58) tiek pārnestas uz patērētāju.
–        pārdevējs vai piegādātājs ar domicilu valstī, kuras tiesību akti aizliedz vienoties par jurisdikcijas izvēli, vai, ja ir šaubas par šo jautājumu, vai nu izvēlas nevienoties, vai preventīvi visas iespējamās tiesvedības ārvalstīs izmaksas uzliek patērētājiem, sadārdzinot līgumu cenu.
93.      Īsumā sakot, tāda interpretācija, kas – lai salāgotu Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu ar 17. panta 3. punktu – katrā ziņā uzliek pārdevējam vai piegādātājam risku saistībā ar starptautiskumu, kas var rasties patērētāja domicila maiņas rezultātā, ir tāda:
–        kurā nav ņemta vērā tipiskā hipotēze, ko paredz pirmā no minētajām tiesību normām;
–        kurā tiek piedāvāts nevienlīdzīgs risinājums atkarībā no līgumslēdzējas valsts, kurā tiek noslēgts līgums; un
–        kuras rezultātā var iespējami rasties nevēlamas sekas no ekonomiskās analīzes un no visu iesaistīto pušu skatpunkta.
94.      Tādējādi uzskatu, ka šī interpretācija ir atmetama.
C.      Alternatīvs priekšlikums
95.      Ja Tiesa nepieņemtu manu priekšlikumu, tai iespējami nāksies meklēt kādu risinājumu, lai glābtu gan mērķi aizsargāt patērētāju pret nosacījumu par starptautiskumu (tostarp tādu, ko radījis viņš pats), gan mērķi nodrošināt saimnieciskās darbības subjektam paredzamību jautājumā par starptautisko jurisdikciju, ko Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts sasaista ar tā pārrobežu komercdarbību.
96.      Manuprāt, manis iepriekš atspoguļotās pretrunas atrisināšana nav gluži neiespējama. Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu varētu interpretēt kā tādu, kas ietver jebkuru situāciju, kurā pārdevējs vai piegādātājs savu ekonomisko darbību veic tādās valstīs (vai vērš uz tādām valstīm), kas nav tā domicila valsts, ja viena no tām ir valsts, kurā atrodas patērētāja domicils prasības celšanas laikā.
97.      Šajos apstākļos tas, ka, noslēdzot līgumu, abām pusēm ir domicils vienā un tajā pašā valstī, kurai ir saistoša Konvencija, neliedz piemērot Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu un tādējādi tās II sadaļas 4. iedaļu ar visām no tā izrietošajām sekām.
98.      Šajos pašos apstākļos patērētājs, kas a posteriori maina savu domicilu uz citu valsti, kurai ir saistoša Konvencija, var celt savu prasību saimnieciskās darbības subjekta domicila tiesās vai sava jaunā domicila tiesās. Savukārt saimnieciskās darbības subjekts var celt prasību tikai jaunā domicila tiesās.
99.      Apzinos, ka tad, ja līguma sagatavošanas un parakstīšanas laikā saimnieciskās darbības subjektam un patērētājam ir domicils vienā un tajā pašā valstī un nekas neliecina par iespēju, ka vēlāk šīs attiecības iegūs starptautisku raksturu, tiem principā nav pamata paredzēt, ka saistībā ar šo konkrēto līgumu tiktu celta prasība kādā citā valstī.
100. Paredzamība šajā gadījumā atrodas augstākajā vispārinājuma līmenī. Veicot noteikta veida darbību citā valstī, pienācīgi rūpīgs pārdevējs vai piegādātājs nevar nezināt, ka tas var tikt iesūdzēts tajā attiecībā uz jebkuru līgumu, kura sava priekšmeta dēļ ietilpst šajā darbībā (59), ja patērētājs pārceļ uz turieni savu domicilu.
101. Ņemot vērā šo iespējamību, ko tas apzinās tāpēc, ka tā izriet no tā paša darbības, pienācīgi rūpīgs saimnieciskās darbības subjekts var izmantot 17. panta 3. punkta piedāvāto risinājumu, proti, parakstīt vienošanos, ar kuru jurisdikcija tiek atzīta tām tiesām, kas atrodas kopējā domicila valstī līguma noslēgšanas brīdī (ja vien šīs valsts tiesību akti to neaizliedz).
102. Šim, lai arī neoptimālajam, risinājumam zināms pamatojums ir rodams Tiesas judikatūrā:
–        spriedumā Emrek komercdarbība vienā valstī tika nošķirta no līgumu noslēgšanas ar patērētājiem, kuriem tajā ir domicils; tas tika darīts ar tādu pamatojumu, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā nav prasīta cēloņsakarība starp veidu, kas izmantots, lai vērstu komercdarbību vai profesionālu darbību uz patērētāja domicila dalībvalsti, un līguma noslēgšanu ar šo patērētāju (60).
–        spriedumā Hobohm tika atzīts, ka darbība, saistībā ar kuru tiek celta prasība pret saimnieciskās darbības subjektu, var nebūt tā darbība, ko tas vērš uz valsti, kurā ir patērētāja domicils. Šāds risinājums gan ir pakārtots tam, vai pastāv cieša saikne starp līgumiem, kas izriet no profesionāļa dažādām darbībām. Tiesa norādīja noteiktus elementus, kas veidotu saikni, un atzina, ka, ņemot tos vērā, “profesionālis var saprātīgi sagaidīt, ka uz abiem šiem līgumiem [attieksies] tas pats jurisdikcijas režīms” (61).
V.      Secinājumi
103. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai atbildēt Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) šādi:
Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas ir parakstīta Lugāno 2007. gada 30. oktobrī un kuras noslēgšana Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2009/430/EK (2008. gada 27. novembris), 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas nav piemērojams gadījumā, ja līguma noslēgšanas brīdī līgumslēdzējām pusēm ir domicils (šīs Konvencijas 59. un 60. panta izpratnē) vienā un tajā pašā valstī, kurai ir saistoša Konvencija, un tiesisko attiecību pārrobežu elements rodas tikai a posteriori, jo patērētājs ir mainījis domicilu uz citu valsti, kurai arī ir saistoša Konvencija.
Pakārtoti, Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts būtu piemērojams gadījumā, ja pušu domicils līguma noslēgšanas brīdī atrodas vienā un tajā pašā valstī, kurai ir saistoša minētā Konvencija, un patērētājs pēc tam pārceļas uz citu valsti, kurai arī ir saistoša Konvencija, ar nosacījumu, ka saimnieciskās darbības subjekts jaunā domicila valstī veic tādu profesionālo darbību kā tā, kuras rezultātā tika noslēgts līgums.
1      Oriģinālvaloda – spāņu.
2      Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas ir parakstīta Lugāno 2007. gada 30. oktobrī, kuras noslēgšana Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2009/430/EK (2008. gada 27. novembris) (OV 2009, L 147, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lugāno II konvencija” jeb “Konvencija”). Tiesas kompetence to interpretēt izriet no Konvencijai pievienotā 2. protokola.
3      Abām valstīm ir saistoša Konvencija. Šajos secinājumos atsauce uz “valsti” attiecas uz valstīm, kurām ir saistoša Konvencija, tās nošķirot no trešām valstīm.
4      2019. gada 2. maija spriedumā Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345) tika aplūkots Konvencijas 15. pantā lietotais “patērētāja” jēdziens.
5      Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
6      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.). Līdzvērtīga norma šajā regulā ir 17. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
7      Rīkojums, 2020. gada 3. septembris, mBank S.A. (C‑98/20, EU:C:2020:672; turpmāk tekstā – “rīkojums mBank S.A.”). Tajā tika iztirzāts jautājums par to, kā ir interpretējams Regulas Nr. 1215/2012 18. panta 2. punkts, kura formulējums ir tāds pats kā Konvencijas 16. panta 2. punktam.
8      Komisija, piemēram, uzskata, ka jurisdikcijas paredzamības var nebūt pārdevējam vai piegādātājam, kas slēdz līgumu ar patērētāju (rakstveida apsvērumi, 51. un nākamie punkti.).
9      Spriedums, 2019. gada 2. maijs, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345), 27. punkts.
10      Kas neliedz ņemt vērā citu Savienības tiesību normu jēdzienus, it īpaši, ja tie ir kalpojuši kā pamatojums jurisdikcijas noteikumiem: skat. šo secinājumu 47. punktu.
11      Lietoju šo terminu, jo tas tiek lietots Konvencijā.
12      Regulas Nr. 1215/2012 18. apsvērums. Tostarp spriedumi, 2002. gada 11. jūlijs, Gabriel (C‑96/00, EU:C:2002:436; turpmāk tekstā – “spriedums Gabriel”), 39. punkts; 2013. gada 14. marts, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), 33. punkts; un 2010. gada 7. decembris, Pammer un Hotel Alpenhof (C‑585/08 un C‑144/09, EU:C:2010:740; turpmāk tekstā – “spriedums Pammer un Hotel Alpenhof”), 58. punkts.
13      Attiecībā konkrēti uz Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu skat. spriedumus, Pammer un Hotel Alpenhof, 70. punkts; 2012. gada 6. septembris, Mühlleitner (C‑190/11, EU:C:2012:542; turpmāk tekstā – “spriedums Mühlleitner”), 33. punkts; un 2015. gada 23. decembris, Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844; turpmāk tekstā – “spriedums Hobohm”), 32. punkts.
14      Šajā lietā jautājums ir par to, vai saskaņā ar Konvencijas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu starptautiskajam raksturam ir jābūt noteiktā veidolā.
15      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:494), 23. punkts.
16      No tā izriet, ka par spēkā esošu tiek uzskatīts noteikums par jurisdikcijas izvēli, par ko ir notikusi vienošanās pēc strīda rašanās, lai gan tas atceļ patērētāja domicila valsts jurisdikciju (Konvencijas 17. panta 1. punkts). Tiek pieļauta arī patērētāja automātiska pakļaušanās tiesām, kas neatrodas viņa domicila valstī, kā izriet no Regulas Nr. 1215/2012 26. panta 2. punkta.
17      Spriedums, 2005. gada 20. janvāris, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32; turpmāk tekstā – “spriedums Gruber”), 34. punkts.
18      Papildus citiem.
19      Jautājumā par 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; konsolidētais teksts OV 1998, C 27, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) skat. spriedumus, 1997. gada 3. jūlijs, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), 14. punkts; Gabriel, 36. punkts; un Gruber, 32. un 33. punkts. Attiecībā uz Regulu Nr. 44/2001 skat. spriedumu Mühlleitner, 26. un 27. punkts; un jautājumā par Regulu Nr. 1215/2012 – skat. spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015), 24. punkts.
20      Spriedums, 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015), 25. punkts: “[..] Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkts ir piemērojams gadījumā, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, pirmkārt, ka līguma puse ir patērētājs, kurš rīkojas kontekstā, kas var tikt uzskatīts par nesaistītu ar viņa arodu vai profesiju, otrkārt, ka starp šādu patērētāju un profesionāli ir faktiski noslēgts līgums un, treškārt, ka šāds līgums ietilpst kādā no minētā 15. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā paredzētajām kategorijām.”
21      Par jēdziena “patērētājs” šauru interpretāciju skat. tostarp spriedumus, 1997. gada 3. jūlijs, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), 16. punkts; un 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), 41. punkts.
22      Spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), 52. punkts, un turpmākajās zemsvītras piezīmēs minētie nolēmumi.
23      Spriedums Gruber, 45. punkts.
24      Spriedumi, 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), 29. punkts; 2018. gada 25. janvāris, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37), 46. punkts; un 2020. gada 26. marts, Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235), 62. un 63. punkts.
25      Spriedumi, 2009. gada 14. maijs, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303), 56. un 57. punkts; 2005. gada 20. janvāris, Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33), 35. un nākamie punkti un rezolutīvā daļa; un 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37).
26      Spriedumi, 2013. gada 14. novembris, Maletic un Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735), 32. punkts; 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), 33. punkts; 2020. gada 26. marts, Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235), 64. punkts, un 2018. gada 25. janvāris, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37), 46. punkts.
27      Šo secinājumu 54., 55., 57. un nākamie punkti.
28      Tā vienīgi noteica, “vai Regulas Nr. 1215/2012 18. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “patērētāja domicils” nozīmē patērētāja domicilu attiecīgā līguma noslēgšanas dienā vai viņa domicilu dienā, kad tiek celta prasība tiesā” (rīkojuma mBank S.A. 23. punkts).
29      Rīkojumā mBank S.A. atsauce uz Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punktu ir rodama 24. un 25. punktā (atvasināti – arī 33. punktā) un neattiecas uz šo lietu: “[..] aplūkoto līgumu ir noslēgusi fiziska persona, kurai ir patērētāja statuss, un neviens cits elements [..] neļauj secināt, ka PA būtu noslēgusi šo līgumu ar kādu mērķi, kas būtu saistīts ar tās arodu vai profesiju [..] Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta izpratnē [..]. No tā izriet, ka saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu pamatlietā aplūkotais līgums var ietilpt “patērētāju līgumu” kategorijā minētās tiesību normas izpratnē.”
30      Spriedums, 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745).
31      Tajā lietā savu jautājumu iesniedzējtiesa uzdeva Regulas Nr. 44/2001 16. panta 2. punkta kontekstā, taču sīkāk neko neargumentēja. Lietas apstākļi katrā ziņā bija izņēmums, tādēļ nav ieteicams padarīt to par paradigmu attiecībā uz aspektu, par kuru tajā nav izteikti nekādi apsvērumi. Ne pušu argumentos, ne ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumos (C‑327/10, EU:C:2011:561) šī nianse netika aplūkota. Spriedumā Regulas Nr. 44/2001 15. pants nav minēts.
32      Spriedums, 2013. gada 14. novembris, Maletic un Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735).
33      Minēts iepriekš, 25. punkts.
34      Spriedums, 2011. gada 17. novembris, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745), 31. punkts.
35      Spriedums, 2013. gada 14. novembris, Maletic un Maletic (C‑478/12, EU:C:2013:735), 29. un nākamie punkti.
36      Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta Lugāno 1988. gada 16. septembrī (OV 1988, L 319, 9. lpp.).
37      OV 1978, L 304, 1. lpp.
38      Spriedums Gabriel, 40. un nākamie punkti ar atsauci uz Šlosera [Schlosser] ziņojumu par Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos konvencijai par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kā arī tās protokolam par šīs konvencijas Tiesas sniegto interpretāciju (OV 1979, C 59, 71. lpp.; turpmāk tekstā – “Šlosera ziņojums”), 158. punkts.
39      Šlosera ziņojums, 161. punkta beigu daļa.
40      Spriedums Gabriel, 44. punkts. Tādi jēdzieni kā, piemēram, “tirdzniecības pārstāvis” un “komivojažieris” apstiprina domu par to, ka preču vai pakalpojumu piedāvātāja dibinājums atrodas kādā citā, no patērētāja domicila valsts atšķirīgā valstī. Citas tipiskas darbības tolaik bija tirdzniecība pa pastu vai telefonu.
41      Spriedumi, Pammer un Hotel Alpenhof, 59. un 60. punkts; un Mühlleitner, 38. punkts.
42      Spriedumā Mühlleitner Tiesa noteica, ka šā panta piemērojamībai nav obligāti nepieciešams, lai būtu noslēgts distances līgums. Patērētājs pēc pārdevēja vai piegādātāja tīmekļvietnes aplūkošanas devās uz tā domicila valsti un tur noslēdza un izpildīja pirkuma līgumu. Faktiskie apstākļi ir līdzīgi 2013. gada 17. oktobra sprieduma Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:666) kontekstā esošajiem.
43      Saistībā ar Regulu Nr. 44/2001 skat. Priekšlikuma Padomes regulai (EK) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, COM(1999) 348 galīgā redakcija, paskaidrojuma rakstu, 15.–17. lpp., it īpaši 16. lpp.: “Jaunā 15. panta pamatā ir pieņēmums, ka saikni izveido otra līgumslēdzēja puse, vēršot savu darbību uz patērētāja valsti.”
44      Pokara [Pocar] ziņojums par Lugāno II konvenciju (OV 2009, C 319, 1. lpp.), 82. un 83. punkts. Mans izcēlums.
45      Spriedums Pammer un Hotel Alpenhoff, 75. un 76. punkts, un rezolutīvās daļas 2. punkts.
46      Skat. Komisijas priekšlikuma paskaidrojumu rakstu (iepriekš šo secinājumu 43. zemsvītras piezīme), 16. lpp.
47      Minēts iepriekš.
48      Starp tiem nav pretrunu, faktiski “vērst” darbību varētu būt jau kā tās veikšanas veids vai posms.
49      Rīkojums mBank S.A.
50      Faktiski – kas būs būtiska kā jurisdikcijas piešķiršanas kritērijs, ja un kad rastos strīds.
51      Spriedums, 1999. gada 27. aprīlis, Mietz (C‑99/96, EU:C:1999:202), 31. punkts. No tā izriet, ka tad, ja cena ir samaksājama pilnībā, pirms tiek nodotas īpašumtiesības, lai arī pircējam ir dota iespēja maksāt pa daļām, tā netiek uzskatīta par preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām.
52      Ženāra ziņojums par 1968. gada Briseles konvenciju (OV 1979, C 59, 1. lpp.), 152. lpp.
53      Šlosera ziņojums, 161.a punkts.
54      Skat. šo secinājumu 46. punktu. Šlosera ziņojuma 161. punkta beigu daļā ir norādīts, ka “jaunā 4. iedaļa nav piemērojama, izņemot retos gadījumos, ja patērētājs maina savu domicilu uz citu dalībvalsti pēc līguma noslēgšanas. Faktiski šī līguma noslēgšanai nepieciešamie pasākumi gandrīz nekad netiek veikti jaunā domicila valstī”.
55      Konvencijas sistēmā apstāklis, ka starptautiskās jurisdikcijas ziņā sekas radošs pārrobežu elements parādās pēc tam, kad līgums ir jau noslēgts, ir ierasts risks. Tomēr attiecībās, kurās nav vājākās puses, prasītājam ir vairākas “uzbrukuma jurisdikcijas”, kuru nav II sadaļas 4. iedaļas gadījumā. Pārdevēja vai piegādātāja, uz kuru attiecas šī iedaļa, kā prasītāja rīcībā ir tikai patērētāja domicila valsts tiesas. 17. panta 3. punkts nesniedz tam vairāk iespēju: mainās tikai patērētāja faktiskā domicila, kāds tas bija līguma noslēgšanas brīdī, jurisdikcija.
56      Un tas nozīmē, ka arī šajā ziņā vienošanās atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tās spēkā esamībai. Puses, protams, var piešķirt noteikumam atšķirīgu tvērumu, ņemot vērā radušos pārrobežu situāciju. Ir maz ticams, ka puses to darītu pirms strīda rašanās: bieži vien tas notiek tikai tad, kad pārdevējs vai piegādātājs uzzina par patērētāja domicila maiņu. Šajā gadījumā ir piemērojams 17. panta 1. punkts, nevis 3. punkts.
57      Tas izriet arī no Ženāra ziņojuma, 152. lpp. Apskatāmais gadījums bija patērētāja domicila maiņa. Faktiski šis noteikums mazina arī patērētāja kā prasītāja iespējas.
58      Šlosera ziņojums, 161.a punkts, attiecas tikai uz vienošanās formas prasībām, kas ir noteiktas 17. pantā (Lugāno II konvencijas 23. pants). Citi nosacījumi ir noteikti patērētāju aizsardzības tiesību aktos valstī, kuras tiesību akti ir attiecināmi uz vienošanās spēkā esamību.
59      Nosacījums, ka līgumam ir jāatbilst pārdevēja vai piegādātāja starptautiskai darbībai, ir 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta tekstā formulēta prasība, kas veicina paredzamību (spriedums Hobohm, 39. punkts).
60      Spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Emrek (C‑218/12, EU:C:2013:666). Minētajā lietā patērētājs bija uzzinājis par pārdevēja darbību nevis tā tīmekļvietnē, bet gan no saviem paziņām. Ievērojot iesniedzējtiesas viedokli, Tiesa atzina, ka pārdevēja vai piegādātāja mērķis bija piesaistīt klientus no citas, nevis savas atrašanās vietas valsts, ar savas tīmekļa vietnes starpniecību.
61      Spriedums Hobohm, 39. un 40. punkts un rezolutīvā daļa.