62019CC0649
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 30. septembrī (
1
)
Lieta C‑649/19
Spetsializirana prokuratura
kriminālprocess
pret
IR
(Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Tiesības uz informāciju kriminālprocesā – Direktīva 2012/13/ES – 3. līdz 7. pants – Rakstveida paziņojums par tiesībām apcietināšanas laikā – Tiesības tikt informētam par apsūdzību pret sevi – Tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem – Persona, kas ir apcietināta Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nolūkā – Pārsūdzība attiecībā uz Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas lēmumu – Pamatlēmuma 2002/584/TI spēkā esamība – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 6., 47. un 48. pants
I. Ievads
1.
Kopš 2010. gada Eiropas Savienības likumdevējs ir pieņēmis virkni direktīvu, ar kurām ir paredzēts uzlabot tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un kuru mērķis galvenokārt ir attiecīgo personu tiesību stiprināšana kriminālprocesā.
2.
Pirmais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz šādas stiprināšanas ratione personae tvērumu, it īpaši attiecībā uz dažādu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (
2
) paredzēto procesuālo tiesību atzīšanu personām, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi. Sasaistot šo tiesību izmantošanu un efektīvu tiesību aizsardzību attiecībā uz lēmumu izdot šādu orderi, šai tiesai, ja uz pirmo jautājumu tiktu sniegta noliedzoša atbilde, ir šaubas par paša Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
3
) spēkā esamību attiecībā uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 6. un 47. pantu.
3.
Tādējādi šī lieta dod Tiesai iespēju precizēt saikni starp Direktīvu 2012/13 un Pamatlēmumu 2002/584, kā arī tajā noteiktās pamattiesību aizsardzības prasības, kas piemērojamas Eiropas apcietināšanas ordera sistēmai.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Direktīva 2012/13
4.
Šīs direktīvas 39. apsvērums ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā paredzētajām tiesībām tikt rakstveidā informētam par tiesībām apcietināšanas gadījumā mutatis mutandis būtu jāattiecas arī uz personām, kas apcietinātas, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi saskaņā ar [Pamatlēmumu 2002/584]. Lai palīdzētu dalībvalstīm sastādīt paziņojumu par tiesībām šādām personām, direktīvas II pielikumā ir iekļauts paraugs. Minētais paraugs ir indikatīvs, un to var pārskatīt, ņemot vērā Komisijas ziņojumu par šīs direktīvas īstenošanu, kā arī pēc tam, kad būs stājušies spēkā visi ceļvedī paredzētie pasākumi.”
5.
Minētās direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Šī direktīva paredz noteikumus par aizdomās turēto vai apsūdzēto personu tiesībām uz informāciju par viņu tiesībām kriminālprocesā un par viņiem izvirzīto apsūdzību. Tā paredz noteikumus arī par to personu tiesībām uz informāciju par viņu tiesībām, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas orderis.”
6.
Šīs pašas direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties saņemtu informāciju vismaz par šādām procesuālajām tiesībām kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai nodrošinātu minēto tiesību efektīvu īstenošanu:
a)
tiesībām uz advokāta palīdzību;
b)
tiesībām uz bezmaksas juridiskām konsultācijām un nosacījumiem šādu konsultāciju saņemšanai;
c)
tiesībām tikt informētam par apsūdzību saskaņā ar 6. pantu;
d)
tiesībām uz mutisku un rakstisku tulkojumu;
e)
tiesībām klusēt.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai 1. punktā paredzētā informācija tiek sniegta mutiski vai rakstveidā vienkāršā un saprotamā valodā, ņemot vērā jebkādas neaizsargātu aizdomās turēto vai neaizsargātu apsūdzēto personu īpašās vajadzības.”
7.
Direktīvas 2012/13 4. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas, kuras tiek apcietinātas vai aizturētas, nekavējoties saņemtu rakstveida paziņojumu par tiesībām. Viņām dod iespēju izlasīt paziņojumu par tiesībām un ļauj to paturēt visu laiku, kamēr viņām ir atņemta brīvība.
2.   Papildus informācijai, kas noteikta 3. pantā, šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā par tiesībām iekļauj informāciju par šādām turpmāk minētām tiesībām kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem:
a)
tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliem;
b)
tiesībām uz to, ka ir informētas konsulārās iestādes un viena persona;
c)
tiesībām uz neatliekamo medicīnisko palīdzību; un
d)
maksimālo stundu vai dienu skaitu, uz kādu aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām var atņemt brīvību līdz brīdim, kad lietu nodod tiesai.
3.   Paziņojumā par tiesībām ietver arī pamatinformāciju par visām valsts tiesību aktos paredzētajām iespējām apstrīdēt apcietinājuma likumību, panākt, lai tiek pārskatīts lēmums par aizturēšanu, vai lūgt pagaidu atbrīvošanu.
4.   Paziņojumu par tiesībām sagatavo vienkāršā un saprotamā valodā. Paziņojuma par tiesībām indikatīvs paraugs iekļauts I pielikumā.
5.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas saņemtu rakstveida paziņojumu par tiesībām valodā, ko viņas saprot. Ja paziņojums par tiesībām attiecīgajā valodā nav pieejams, aizdomās turētos vai apsūdzētās personas par to tiesībām informē mutiski valodā, ko viņas saprot. Pēc tam viņiem bez nepamatotas kavēšanās izsniedz paziņojumu par tiesībām valodā, ko viņi saprot.”
8.
Šīs direktīvas 5. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai personas, kas apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, nekavējoties saņemtu atbilstošu paziņojumu par tiesībām, kurā ietverta informācija par viņu tiesībām atbilstīgi tiem tiesību aktiem, ar kuriem ordera izpildes dalībvalstī īsteno Pamatlēmumu [2002/584].
2.   Paziņojumu par tiesībām sagatavo vienkāršā un saprotamā valodā. Paziņojuma par tiesībām indikatīvs paraugs iekļauts II pielikumā.”
9.
Saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas saņemtu informāciju par noziedzīgo darbību, kuras izdarīšanā viņus tur aizdomās vai apsūdz. Minēto informāciju sniedz nekavējoties un tik detalizēti, cik nepieciešams, lai garantētu procesa taisnīgu norisi un tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas, kas ir apcietinātas vai aizturētas, tiktu informētas par viņu apcietināšanas vai aizturēšanas iemesliem, tostarp par noziedzīgo darbību, kuras izdarīšanā viņas tur aizdomās vai apsūdz.
3.   Dalībvalstis nodrošina, lai ne vēlāk kā tad, kad tiesā tiek iesniegti apsūdzības argumenti, tiktu sniegta detalizēta informācija par apsūdzību, tostarp par noziedzīga nodarījuma būtību un juridisko kvalifikāciju un apsūdzētās personas līdzdalības pakāpi.
4.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētie vai apsūdzētās personas nekavējoties tiktu informētas par jebkādām izmaiņām informācijā, kas sniegta saskaņā ar šo pantu, ja tas ir nepieciešams, lai garantētu procesa taisnīgu norisi.”
10.
Šīs pašas direktīvas 7. pantā ir noteikts:
“1.   Ja persona jebkurā kriminālprocesa stadijā tiek apcietināta un aizturēta, dalībvalstis nodrošina, lai apcietinātajām personām vai viņu advokātiem tiek darīti pieejami kompetento iestāžu rīcībā esošie dokumenti, kas saistīti ar konkrēto lietu un kas ir būtiski, lai saskaņā ar valsts tiesību aktiem efektīvi apstrīdētu apcietināšanas vai aizturēšanas likumību.
2.   Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām vai viņu advokātiem tiktu garantēta piekļuve vismaz visiem kompetento iestāžu rīcībā esošiem aizdomās turēto vai apsūdzēto personu attaisnojošiem vai apsūdzošiem lietiskajiem pierādījumiem, lai garantētu procesa taisnīgu norisi un sagatavotu aizstāvību.
3.   Neskarot 1. punktu, piekļuvi 2. punktā minētajiem materiāliem nodrošina savlaicīgi, lai varētu efektīvi īstenot tiesības uz aizstāvību, un ne vēlāk kā tad, kad tiesā tiek iesniegti apsūdzības argumenti. Ja kompetento iestāžu rīcībā nonāk citi lietiskie pierādījumi, piekļuvi tiem nodrošina savlaicīgi, lai tos varētu izskatīt.
4.   Atkāpjoties no 2. un 3. punkta, ja vien tas neskar tiesības uz taisnīgu tiesu, piekļuvi atsevišķiem lietas materiāliem var atteikt, ja šāda piekļuve var radīt nopietnu apdraudējumu citas personas dzīvībai vai pamattiesībām vai ja šāds atteikums obligāti nepieciešams, lai nodrošinātu svarīgas sabiedrības intereses, piemēram, ja piekļuve var apdraudēt notiekošu izmeklēšanu vai nopietni kaitēt tās dalībvalsts iekšējai drošībai, kurā notiek kriminālprocess. Dalībvalstis nodrošina, lai saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām lēmumu atteikt piekļuvi atsevišķiem lietas materiāliem saskaņā ar šo pantu pieņem tiesu iestāde vai vismaz to var pārskatīt tiesu iestāde.
5.   Šajā pantā minēto piekļuvi nodrošina bez maksas.”
B.
Pamatlēmums 2002/584
11.
Šā pamatlēmuma 1. pantā ir noteikts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.   Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šo pamatlēmumu.
3.   Šis pamatlēmums [ne]groza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti [LES] 6. pantā [..].”
12.
Minētā pamatlēmuma 8. pantā ir paredzēts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ietver šādu informāciju, kas izkārtota formā, kas norādīta pielikumā:
a)
pieprasītās personas identitāte un nacionālā piederība;
b)
izsniegšanas tiesu iestādes nosaukums, adrese, telefona un faksa numurs un e‑pasta adrese;
c)
pierādījums tam, ka pastāv izpildāms spriedums, lēmums par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku, kas ietilpst 1. un 2. panta piemērošanas jomā;
d)
nodarījuma veids un juridiskā kvalifikācija, jo īpaši attiecībā uz 2. pantu;
e)
to apstākļu apraksts, kādos tika veikts nodarījums, ieskaitot laiku, vietu un pieprasītās personas līdzdalības veidu nodarījumā;
f)
piespriestais sods, ja spriedums ir galīgs, vai sodu robežas, ko par nodarījumu paredz izsniegšanas dalībvalsts tiesības;
g)
ja iespējams, citas nodarījuma sekas.
2.   Eiropas apcietināšanas orderis ir jāiztulko izpildes dalībvalsts valsts valodā vai vienā no tās valsts valodām. Šī pamatlēmuma pieņemšanas brīdī vai vēlāk ikviena dalībvalsts var noteikt deklarācijā, ko tā iesniedz Padomes ģenerālsekretariātam, ka tā pieņems tulkojumu vienā vai vairākās Eiropas Kopienu iestāžu oficiālajās valodās.”
13.
Šī paša pamatlēmuma 11. pantā ir noteikts:
“1.   Kad pieprasīto personu apcietina, kompetentā izpildes tiesu iestāde saskaņā ar savas valsts tiesībām informē personu par Eiropas apcietināšanas orderi un par tā saturu, un arī par iespēju piekrist nodošanai izsniegšanas tiesu iestādei.
2.   Pieprasītajai personai, kuru apcietina Eiropas apcietināšanas ordera izpildei, ir tiesības saņemt juridiska padomdevēja un tulka palīdzību saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām.”
14.
Pamatlēmuma 2002/854 12. pants ir formulēts šādi:
“Ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Personu var provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka minētās dalībvalsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu personas bēgšanu.”
III. Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi
15.
Spetsializirana prokuratura (Specializētā prokuratūra, Bulgārija) uzsāka kriminālvajāšanu pret IR, kas tika apsūdzēts par dalību organizētā noziedzīgā grupā, lai izdarītu pārkāpumus nodokļu jomā. Kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, kurš pret viņu tika uzsākts un kura laikā viņš izmantoja divu viņa izvēlētu advokātu pakalpojumus, IR tika informēts tikai par atsevišķām tiesībām, kas viņam kā apsūdzētajam pienākas.
16.
2017. gada 24. februārī, uzsākot pret IR vērstā kriminālprocesa iztiesāšanas stadiju, viņš bija atstājis savu dzīvesvietu un viņa atrašanās vietu nevarēja noteikt. Abi advokāti, kas viņu pārstāvēja kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, paziņoja, ka viņu vairs nepārstāv. Šajā nolūkā ex officio iecelts jauns advokāts.
17.
Ar 2017. gada 10. aprīļa rīkojumu, kas apelācijas tiesvedībā tika apstiprināts 2017. gada 19. aprīlī, iesniedzējtiesa attiecībā uz IR noteica pirmstiesas apcietinājumu, izsniedzot valsts apcietināšanas orderi. IR nepiedalījās tiesvedībā, un viņu aizstāvēja ex offico ieceltais advokāts.
18.
2017. gada 25. maijā attiecībā uz IR, kurš joprojām nebija atrasts, tika izdots Eiropas apcietināšanas orderis. Ex officio iecelto advokātu aizvietoja cits advokāts, kurš arī bija iecelts ex officio.
19.
Iepazinusies ar spriedumiem OG un PI (Lībekas prokuratūra un Cvikavas prokuratūra) (
4
) un PF (Lietuvas ģenerālprokurors) (
5
), kā arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumiem lietā Gavanozov (
6
), iesniedzējtiesa nolēma atcelt minēto apcietināšanas orderi, uzskatot, ka nav pārliecības par tā atbilstību Savienības tiesībām, jo tas negarantē IR tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tajā ziņā, ka viņš uzreiz pēc apcietināšanas izpildes dalībvalstī nevarētu lūgt atcelt valsts un Eiropas apcietināšanas orderi.
20.
Minētā tiesa uzsver, ka, lai varētu izdot jaunu Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz IR atbilstoši Savienības tiesībām, tai ir jāsaņem precizējumi par minētā ordera saturu vai par iespēju tam pievienot dokumentus, lai nodrošinātu ar Direktīvu 2012/13 piešķirto tiesību ievērošanu.
21.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar šo direktīvu nav skaidrs, vai atsevišķas tiesību normas, piemēram, tās 4. panta 3. punktu, 6. panta 2. punktu un 7. panta 1. punktu, nevar piemērot personai, kas, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, tiek aizturēta citas dalībvalsts teritorijā. Būtu jānoskaidro, vai šī persona papildus Direktīvas 2012/13 5. pantā un II pielikumā paredzētajām tiesībām var atsaukties uz šajās tiesību normās minētajām tiesībām.
22.
Otrkārt, gadījumā, ja būtu jāuzskata, ka izpildes dalībvalstī apcietinātajai personai, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, būtu jābūt visām tiesībām, kādas tai būtu, ja tā būtu apcietināta izsniegšanas dalībvalsts teritorijā, iesniedzējtiesa jautā, vai Pamatlēmuma 2002/584 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas apcietināšanas ordera saturs var tikt mainīts, lai tajā iekļautu iepriekš minētajās Direktīvas 2012/13 normās paredzētās tiesības.
23.
Treškārt, ja būtu jāuzskata, ka informāciju Pamatlēmuma 2002/584 veidlapā nevar papildināt, iesniedzējtiesa jautā, kādi būtu citi līdzekļi, lai nodrošinātu IR saskaņā ar Direktīvu 2012/13 piešķirto tiesību faktisku un efektīvu īstenošanu uzreiz pēc viņa apcietināšanas citā dalībvalstī, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi. Tā rezultātā iesniedzējtiesa, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera izsniedzēja, pēc tam, kad tā ir uzzinājusi par savu apcietināšanu, šai personai varētu nosūtīt paziņojumu par tiesībām apcietināšanas gadījumā, valsts apcietināšanas ordera kopiju un ar to saistītos pierādījumus, kā arī tās pārstāvja kontaktinformāciju un, ja tā to lūdz, citu ar to saistīto lietas dokumentu kopijas.
24.
Ceturtkārt, gadījumā, ja nepastāv saistošs juridisks risinājums, kas nodrošinātu apcietinātajai personai to tiesību īstenošanu, kuras tai pienākas saskaņā ar Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punktu, 6. panta 2. punktu un 7. panta 1. punktu, iesniedzējtiesa šaubās par Pamatlēmuma 2002/584 spēkā esamību, ņemot vērā nepieciešamību ievērot pamattiesības, kas noteiktas minētā pamatlēmuma 12. apsvērumā un 1. panta 3. punktā, un it īpaši Hartas 6. un 47. pantā nostiprinātās tiesības.
25.
Šādos apstākļos Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai apsūdzētās personas tiesības saskaņā ar Direktīvas [2012/13] 4. pantu (it īpaši tiesības saskaņā ar 4. panta 3. punktu), 6. panta 2. punktu un 7. panta 1. punktu ir spēkā arī attiecībā uz apsūdzētu personu, kas ir apcietināta, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi?
2)
Ja atbilde uz šo ir apstiprinoša: vai Pamatlēmuma [2002/584] 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļautas izmaiņas Eiropas apcietināšanas ordera saturā attiecībā uz pielikumā norādīto veidlapu, it īpaši jauna teksta iekļaušana šajā veidlapā saistībā ar pieprasītās personas tiesībām izsniegšanas dalībvalsts tiesu iestādēs apstrīdēt valsts lēmumu par apcietinājuma piemērošanu un Eiropas apcietināšanas orderi?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: vai tas atbilst Pamatlēmuma [2002/584] 12. apsvērumam un 1. panta 3. punktam, Direktīvas [2012/13] 4. pantam, 6. panta 2. punktam un 7. panta 1. punktam kā arī Hartas 6. un 47. pantam, ja Eiropas apcietināšanas orderis tiek izsniegts, stingri ievērojot veidlapu atbilstoši pielikumam (t.i., neinformējot pieprasīto personu par tās tiesībām izsniegšanas tiesu iestādē), un izsniegšanas tiesu iestāde pēc tam, kad tā uzzina par personas apcietināšanu, nekavējoties to informē par tai paredzētajām tiesībām un nosūta tai attiecīgos dokumentus?
4)
Vai tad, ja nepastāv neviens cits tiesisks līdzeklis, lai nodrošinātu tādas personas tiesības, kas apcietināta, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, saskaņā ar Direktīvas [2012/13] 4. pantu (it īpaši tiesības saskaņā ar 4. panta 3. punktu), 6. panta 2. punktu un 7. panta 1. punktu, Pamatlēmums [2002/584] ir spēkā esošs?”
IV. Tiesvedība Tiesā
26.
Rakstveida apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā iesniedza Čehijas, Vācijas, Ungārijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
V. Vērtējums
27.
Iesniedzējtiesa ir uzdevusi Tiesai četrus jautājumus, kuri daļēji pārklājas un kurus, manuprāt, var sagrupēt divās problēmās.
28.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu minētā tiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkts, 6. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos minētās tiesības ir piemērojamas personām, kas ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ir iespējams veikt izmaiņas Eiropas apcietināšanas ordera parauga veidlapas saturā, kas ir noteikta Pamatlēmuma 2002/584 8. pantā, iekļaujot tajā minētās tiesības, vai, ja tas netiek darīts, nosūtīt apcietinātajai personai dokumentus, ar kuriem tā tiek informēta par tās tiesībām saskaņā ar iepriekš minētajām Direktīvas 2012/13 normām.
29.
Ar otro prejudiciālo jautājumu – gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde, – iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai par Pamatlēmuma 2002/584 saderību ar prasībām, kas izriet no Hartas 6. pantā paredzētajām tiesībām uz brīvību un no Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ciktāl tas negarantē saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi apcietinātajai un izpildes dalībvalstī apcietinājumā paturētajai personai tiesības saņemt informāciju, kas ir paredzētas Direktīvas 2012/13 iepriekš minētajos pantos, lai tā uzreiz pēc savas apcietināšanas šajā dalībvalstī varētu izsniegšanas tiesu iestādē efektīvi celt prasību, lai atceltu valsts apcietināšanas orderi un Eiropas apcietināšanas orderi.
A.
Par pieņemamību
30.
Vācijas valdība pauda šaubas par uzdoto jautājumu pieņemamību, kuri līdzinās lūgumam sniegt juridisku atzinumu bez saiknes ar izskatāmo strīdu, kas būtu pretrunā atbilstoši LESD 267. pantā reglamentētās prejudiciālās tiesvedības garam un mērķim.
31.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kura izskata strīdu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu pieņemt nolēmumu lietā, gan jautājumu, ko tā uzdod Tiesai, atbilstība. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Tāpēc tiek prezumēts, ka jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, ir atbilstīgi. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju pamatlietā vai pamatlietas priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (
7
).
32.
Šajā gadījumā no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem nav skaidri izsecināms, ka šīs lietas situācija atbilstu kādam no minētajiem gadījumiem. Pašlaik attiecībā uz IR iesniedzējtiesā aizmuguriski tiek izskatīts kriminālprocess, kura ietvaros šī tiesa attiecībā uz viņu noteica pirmstiesas apcietinājumu, izdodot valsts apcietināšanas orderi, un pēc tam 2017. gada 27. maijā tā izsniedza Eiropas apcietināšanas orderi. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu iekļaujas šajā tiesvedībā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka tā vēršas Tiesā, lai, ņemot vērā uz uzdotajiem jautājumiem sniegtās atbildes, pieņemtu jaunu Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz IR, jo sākotnēji izdotais orderis tika atcelts, tāpēc ka minētajai tiesai bija šaubas par tā atbilstību Savienības tiesībām. Tāpēc nav pamata apgalvot, ka uzdotajiem jautājumiem nav nekā kopīga ar iesniedzējtiesā notiekošajā procedūrā aplūkoto faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ne arī, ka problēma ir hipotētiska (
8
).
33.
Turklāt jāuzsver, ka Eiropas apcietināšanas ordera izdošanas rezultātā pieprasītā persona, iespējams, var tikt apcietināta un tādējādi šī izdošana skar tās personisko brīvību. Taču Tiesa ir nospriedusi, ka par pamattiesību garantēšanu saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera procedūru ir atbildīga pirmkārt jau izsniegšanas dalībvalsts. Tādēļ, lai nodrošinātu šo tiesību garantēšanu – kuras dēļ tiesu iestādei var nākties pieņemt lēmumu atsaukt pašas izdoto Eiropas apcietināšanas orderi –, šādai iestādei ir jābūt iespējai vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai noteiktu jauna Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas nosacījumu atbilstību Savienības tiesībām, it īpaši saistībā ar attiecīgās personas procesuālo tiesību ievērošanu un tātad attiecībā uz Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkta, 6. panta 2. punkta un 7. panta 1. punkta piemērojamību personām, kas ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi (
9
).
34.
Līdz ar to šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, manuprāt, ir pieņemams.
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
35.
Vispirms man šķiet, ka pavisam skaidri ir jāuzsver, ka Direktīva 2012/13 ir piemērojama personām, attiecībā uz kurām ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, un iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir par šīs piemērošanas apjomu un it īpaši par Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punktā, 6. panta 2. punktā un 7. panta 1. punktā paredzēto tiesību atzīšanu šīm personām.
36.
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (
10
).
1. Par Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkta, 6. panta 2. punkta un 7. panta 1. punkta kontekstuālo un gramatisko interpretāciju
37.
Direktīvas 2012/13 vispārējās sistēmas analīze, manuprāt, ir būtiska, lai noteiktu šīs direktīvas 4. panta 3. punkta, 6. panta 2. punkta un 7. panta 1. punkta piemērošanas jomu un atrisinātu jautājumu par tajā paredzēto tiesību atzīšanu personām, kas apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi.
38.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iepriekš minēto personu situācija pirmo un vienīgo reizi ir minēta Direktīvas 2012/13 39. apsvērumā, jo visi iepriekšējie apsvērumi ir veltīti tādu minimālo noteikumu izklāstam, kas piemērojami “aizdomās turēto vai apsūdzēto personu” informācijas jomā kriminālprocesā. 39. apsvēruma formulējumā ir apstiprināts Savienības likumdevēja izmantotais situāciju nošķīrums, jo ir norādīts, ka tiesībām tikt rakstveidā informētam par savām tiesībām apcietināšanas gadījumā “mutatis mutandis” būtu jāatteicas “arī” uz personām, kas ir apcietinātas, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi. Šis izteiciens latīņu valodā, kuru ir iespējams tulkot kā “ar nepieciešamajām izmaiņām”, parasti tiek izmantots, salīdzinot situācijas, kuras tiek uztvertas tikai kā līdzīgas.
39.
Direktīvas 2012/13 1. pants ir vēl skaidrāks, jo tajā divos atsevišķos teikumos ir definēts tās divkāršais priekšmets, proti, tādu noteikumu definēšana, kas attiecas uz divu kategoriju indivīdu, pirmkārt, aizdomās turēto un apsūdzēto personu kriminālprocesa ietvaros un, otrkārt, personu, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, tiesībām uz informāciju. Šādi izmantotā terminoloģija ir precīzi atkārtota 2.–8. pantā, kas seko pēc tam, un tikai šīs direktīvas 5. pantā, izņemot lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētās tiesību normas, ir skaidra atsauce uz šo otro kategoriju. Savukārt Direktīvas 2012/13 2. pantā ir atsauce uz tās piemērojamību ratione materiae tikai saistībā ar kriminālprocesa jēdziena noteikšanu, šajā gadījumā tam piešķirot plašu nozīmi – no pirmā aizdomās turēšanas brīža līdz galīgā lēmuma par attiecīgās personas vainu pieņemšanai. Šī definīcija atkārtoti pierāda Direktīvas 2012/13 5. pantā ietverto noteikumu par personām, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, unikalitāti un zināmā mērā papildu raksturu.
40.
Konkrētāk runājot par Direktīvas 2012/13 4., 6. un 7. pantā paredzēto tiesību apjomu, šīs tiesību normas ir jālasa kopā, ietverot šīs direktīvas 3. pantu, ņemot vērā tajā tieši izdarītās atsauces uz vienu vai otru no šīm tiesību normām.
41.
Direktīvas 2012/13 4. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums sniegt aizdomās turētajiem un apsūdzētajām personām, kas tiek apcietinātas vai aizturētas, rakstveida paziņojumu, kurā ir ietverta informācija, pirmkārt, par šīs direktīvas 3. pantā paredzētajām procesuālajām tiesībām – tostarp tiesībām tikt informētām par apsūdzību, kura pret tām ir izvirzīta –, kas ir precizētas šā paša tiesību akta 6. pantā, un, otrkārt, par četrām papildu tiesībām, kas ir minētas šīs direktīvas 4. panta 2. punktā, tostarp tiesībām uz piekļuvi lietas materiāliem, kuras ir detalizēti aplūkotas tās 7. pantā. Turklāt Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šajā paziņojumā par tiesībām ietver arī pamatinformāciju par visām valsts tiesību aktos paredzētajām iespējām apstrīdēt apcietinājuma likumību, panākt, lai tiktu pārskatīts lēmums par aizturēšanu, vai lūgt pagaidu atbrīvošanu.
42.
Kā precizēts Direktīvas 2012/13 22. apsvērumā un tās 4. panta 4. punktā, lai palīdzētu dalībvalstīm sagatavot šo paziņojumu par tiesībām, šīs direktīvas I pielikumā ir iekļauts indikatīvs paraugs, kurā ir ietvertas šādas astoņas sadaļas: A. advokāta palīdzība, tiesības uz bezmaksas juridisko palīdzību; B. informācija par attiecīgajai personai izvirzīto apsūdzību; C. mutisks un rakstisks tulkojums; D. tiesības klusēt; E. piekļuve dokumentiem; F. tiesības informēt kādu personu par attiecīgās personas apcietināšanu vai aizturēšanu un tiesības informēt konsulātu vai vēstniecību; G. neatliekamā medicīniskā palīdzība; H. brīvības atņemšanas ilgums. No tā izriet, ka B, E un H sadaļa atbilst attiecīgi Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktā, 7. panta 1. punktā un 4. panta 3. punktā paredzētajām tiesībām.
43.
Direktīvas 2012/13 5. pantā, lasot to kopā ar tās 39. apsvērumu, ir noteikts, ka personām, kas apcietinātas Eiropas apcietināšanas ordera izpildei, ir jāsaņem arī “atbilstošs” rakstveida paziņojums par tiesībām, un tajā ir atsauce uz šīs direktīvas II pielikumā ietverto indikatīvo paraugu, kura saturs atšķiras no I pielikumā ietvertā. Faktiski II pielikuma indikatīvajā paraugā nav nevienas sadaļas par tiesībām, kas paredzētas Direktīvas 2012/13 6. panta 2. punktā, 7. panta 1. punktā un 4. panta 3. punktā, kuras tādējādi neattiecas uz personām, kas apcietinātas Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nolūkā (
11
).
44.
Kā savos apsvērumos pamatoti norāda Čehijas valdība, nevienā Direktīvas 2012/13 normā nav nedz paredzēts, nedz arī ļauts saprast, ka personām, kas ir apcietinātas, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, būtu jāsaņem rakstveida paziņojums, kurā ir apkopota informācija, kas ietverta abos šīs direktīvas I un II pielikumā iekļautajos indikatīvajos modeļos. Tieši pretēji – Direktīvas 2012/13 39. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka paziņojuma par tiesībām paraugs “šādām personām” ir iekļauts vienīgi šīs direktīvas II pielikumā. Tātad no Direktīvas 2012/13 4. un 5. panta formulējuma, lasot tos kopā ar tās 22. un 39. apsvērumu, izriet, ka šajos divos pielikumos iekļautie paziņojumu par tiesībām paraugi ir neatkarīgi viens no otra (
12
).
45.
Secinājumu par to, ka Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkts, 6. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkts nav piemērojami to personu situācijai, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, apstiprina vēl divi citi elementi.
46.
Man šķiet, ka vispirms ir svarīgi pievērst uzmanību aizdomās turēto vai apsūdzēto personu “apcietināšanas” vai “aizturēšanas” jēdzienu tvērumam, kā tie tiek izmantoti Direktīvas 2012/13 4., 6. un 7. pantā. Šajā ziņā Direktīvas 2012/13 21. apsvērumā ir precizēts, ka “atsauces uz aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām, kuras ir apcietinātas vai aizturētas, būtu jāsaprot kā tādas, kas ietver ikvienu situāciju, kad kriminālprocesa gaitā aizdomās turētajiem vai apsūdzētajām personām tiek atņemta brīvība [Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”)] 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa”.
47.
Šī pēdējā tiesību norma attiecas uz situāciju, kurā persona “tiek tiesiski aizturēta vai apcietināta ar nolūku nodot viņu kompetentām tiesību aizsardzības iestādēm, balstoties uz pamatotām aizdomām, ka šī persona ir izdarījusi sodāmu nodarījumu, vai ja ir pamatots iemesls uzskatīt par nepieciešamu aizkavēt viņu izdarīt likumpārkāpumu vai nepieļaut tās bēgšanu pēc likumpārkāpuma izdarīšanas”. Taču šāda situācija atšķiras no ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētās situācijas, proti, ja persona tiek likumīgi aizturēta vai apcietināta ar nolūku neļaut tai nelikumīgi ieceļot valstī vai ja pret personu tiek veiktas darbības ar nolūku viņu “izraidīt no valsts vai izdot citai valstij”; šis pēdējais minētais gadījums atbilst ar Pamatlēmumu 2002/584 izveidotajam Eiropas apcietināšanas ordera mehānismam.
48.
Otrkārt, no Direktīvas 2012/13 3. un 4. panta izriet, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir atzītas dažādas tiesības, tostarp tiesības tikt informētiem par pret apsūdzību, kas tiem izvirzīta, un tiesības piekļūt lietas materiāliem, kuras precizētas attiecīgi šīs direktīvas 6. un 7. pantā, “kā tās piemērojamas saskaņā ar valsts tiesību aktiem” konkrētajā dalībvalstī. Tomēr šī tiešā atsauce uz “valsts tiesību aktiem” nav saderīga ar to personu situācijas ņemšanu vērā, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, jo tā noteikti attiecas uz izsniegšanas vai izpildes dalībvalsts tiesībām, ko apstiprina minētās direktīvas 5. panta formulējums.
2. Par teleoloģisko interpretāciju
49.
Vispirms vēlos norādīt, ka, ņemot vērā uzdotā prejudiciālā jautājuma raksturu, teleoloģiskā interpretācija nozīmē Direktīvas 2012/13 un Pamatlēmuma 2002/584 mērķu pārbaudi kopsakarā.
50.
Lai saprastu Savienības likumdevēja gribu un līdz ar to šo tiesību aktu mērķus, ir jāpievērš uzmanība brīvības, drošības un tiesiskuma telpas veidošanas progresam Savienības līmenī, it īpaši attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās.
51.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamatlēmums 2002/584, kā izriet no tā 6. apsvēruma, ir pirmais konkrētais pasākums, ar ko krimināltiesību jomā īsteno tiesu spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas principu, kuram ir veltīts LESD 82. panta 1. punkts, ar ko ir aizstāts LES 31. pants, pamatojoties uz kuru šis pamatlēmums ticis pieņemts. Kopš tā laika tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās pakāpeniski tika izvērsta tiesību aktos, kuru saskanīgas piemērošanas nolūks ir stiprināt dalībvalstu uzticību attiecīgajām valstu tiesību sistēmām, lai nodrošinātu spriedumu atzīšanu un izpildi krimināllietās Savienībā ar mērķi, lai personas, kas ir izdarījušas noziedzīgus nodarījumus, nepaliktu nesodītas (
13
).
52.
Direktīva 2012/13, kā norādīts tās 11., 12. un 14. apsvērumā, ir daļa no šā juridisko instrumentu kopuma, kas konkretizē ceļvedi, kuru Padome pieņēma 2009. gadā un kura mērķis ir stiprināt personas tiesības kriminālprocesā, ko Eiropadome ir atzinīgi novērtējusi un pasludinājusi par Stokholmas programmas neatņemamu sastāvdaļu (
14
). Šī hronoloģija skaidri atklāj, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies stiprināt tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, pārsniedzot jau spēkā esošā Eiropas apcietināšanas ordera mehānismu, lai aptvertu kriminālprocesu visā tā apjomā. Kā minēts Padomes 2009. gada 30. novembra rezolūcijā par minēto ceļvedi – “kriminālprocess [..] šajā rezolūcijā ietver pirmstiesas un tiesas stadiju”.
53.
Šo instrumentu skaitā var minēt arī šādus:
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (
15
);
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (
16
);
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā (
17
);
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/1919 (2016. gada 26. oktobris) par juridisko palīdzību aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem kriminālprocesā un pieprasītajām personām Eiropas apcietināšanas ordera procesā (
18
).
54.
Visu šo atvasināto tiesību normu, tostarp Direktīvas 2012/13, mērķis ir stiprināt aizdomās turēto vai apsūdzēto procesuālās tiesības kriminālprocesa ietvaros, un tās arī kopīgi ietver īpašas tiesību normas par to personu situāciju, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, tādējādi piemērotā veidā tām padarot piemērojamas dažas no minētajām tiesībām. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minēto tiesību normu interpretācija, manuprāt, nav atdalāma no šī īpašā normatīvā konteksta, ko raksturo likumdošanas metode, kurā tiek izmantoti juridiskie instrumenti ar divkāršu priekšmetu, un kurā pamatteksts, proti, Pamatlēmums 2002/584, kas grozīts ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (
19
), vairs nav pietiekams, lai aptvertu saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi apcietināto personu tiesības.
55.
Runājot tieši par Direktīvu 2012/13, ir jānorāda, ka Komisijas 2010. gada 20. jūlija Priekšlikumā direktīvai (
20
) izmantotie dažādie formulējumi, kas varēja šķist diezgan neviennozīmīgi attiecībā uz tajā paredzēto tiesību apjomu, galīgajā tiesību akta redakcijā nav izmantoti.
56.
Tā 25. apsvērumā bija minēts, ka “šajā direktīvā paredzētajām tiesībām”mutatis mutandis būtu jāattiecas arī uz Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procesu, kas ir vispārīga rakstura formulējums, kurš ir aizstāts ar Direktīvas 2012/13 39. apsvērumā ietverto norādi uz tiesībām tikt rakstveidā informētam par savām tiesībām apcietināšanas laikā, skaidri norādot uz II pielikumā ietverto paziņojuma paraugu.
57.
Priekšlikuma direktīvai 2. panta, kas attiecas uz piemērošanas jomu, 1. punktā jau bija ietverta ratione temporis identiska definīcija, proti, no pirmajām aizdomām līdz galīgā nolēmuma par vainu pieņemšanai. 2. punkts bija formulēts šādi: “Šī direktīva attiecas uz Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procesu.” Ir jākonstatē, ka Direktīvas 2012/13 2. pantā minētais process nav pat pieminēts.
58.
Turpretī jāuzsver, ka Priekšlikuma direktīvai 5. panta pamatojuma izklāstā bija ietverta tieša norāde, saskaņā ar kuru “personām, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas orderis, ir dažādas tiesības”, ko var uzskatīt par tādu šīs tiesību normas redakciju, kas ir tuva pašreizējam galīgajam tiesību akta tekstam.
59.
Tādējādi šķiet, ka Direktīvas 2012/13 mērķis, pirmkārt un galvenokārt, ir izveidot sistēmu, nosakot kopējus minimālos noteikumus, tiesībām uz informāciju aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām valsts kriminālprocesā, lai stiprinātu dalībvalstu savstarpējo uzticību to attiecīgajām krimināltiesību sistēmām (
21
). Kā izklāstīts Direktīvas 2012/13 19., 22., 27. un 28. apsvērumā, kā arī tās 3., 4., 6. un 7. pantā, šo pantu mērķis tieši ir nodrošināt, lai efektīvi tiktu īstenotas tiesības uz aizstāvību, kā arī taisnīga minētās lietas izskatīšana (
22
), šīs tiesības izmantojot saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.
60.
Otrkārt un pakārtoti, tā ir vērsta uz to, lai precizētu veidu, kādā tiesības uz informāciju ir piemērojamas personām, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, tādējādi Direktīvas 2012/13 5. pants un tās II pielikums papildina Pamatlēmumu 2002/584.
61.
Lai gan šiem abiem priekšmetiem ir nenoliedzama saistība vai tos var raksturot kā paralēlus, jo Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas pamatā noteikti ir valsts kriminālprocess, tie tomēr nebūtu sajaucami. Pieprasītās personas apcietināšanas rezultātā automātiski tiek īstenota īpaša procedūra, kurai ir lex specialis raksturs, ņemot vērā tās pārrobežu dimensiju.
62.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 mērķis, ieviešot jaunu vienkāršotu un efektīvāku par krimināllikuma pārkāpumu notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas sistēmu, ir atvieglot un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību, lai veicinātu Savienībai noteiktā mērķa sasniegšanu – kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, pamatojoties uz augstu uzticības līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm. Kā izriet no minētā pamatlēmuma 5. apsvēruma, Eiropas apcietināšanas ordera sistēma ļauj novērst sarežģītību un iespējamu kavēšanos, kas piemīt pirms tā pieņemšanas pastāvošajām izdošanas procedūrām. Saskaņā ar šā pamatlēmuma 1. panta 1. punktu Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma mērķis ir ļaut apcietināt un nodot pieprasīto personu, lai, ņemot vērā minētā pamatlēmuma mērķi, paveiktais noziedzīgais nodarījums nepaliktu nesodīts un lai pret šo personu veiktu kriminālvajāšanu vai liktu tai izciest piespriesto brīvības atņemšanas sodu (
23
).
63.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar izpildes iestādes lēmumu ir tikai atļauts nodot attiecīgo personu atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem, jo kriminālvajāšana, brīvības atņemšanas soda izpilde vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa piemērošana, vai arī krimināllietas izskatīšana pēc būtības neietilpst minētā lēmuma piemērošanas jomā (
24
).
64.
Personas, kas apcietināta, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, procesuālo tiesību noteikšana nav atdalāma no Savienības likumdevēja gribas, kas pausta saistībā ar minētā ordera izveidi. Tas tika izveidots kā tiesiskais mehānisms pieprasīto personu ātrai un efektīvai nodošanai starp dalībvalstīm, aizstājot smagnējo izdošanas sistēmu, kura ir pakļauta politiskās varas pārstāvju izvērtēšanai un kura nav piemērota, lai ņemtu vērā attiecīgās personas kriminālprocesuālo situāciju kopumā. Kā pamatoti uzsver Čehijas valdība, personas tiesības ar Eiropas apcietināšanas orderi saistītā procesā tādējādi pēc loģikas ir koncentrētas uz nodošanas citā dalībvalstī aspektu un neattiecas uz visu personas tiesību spektru, kas tai pienākas kriminālprocesa ietvaros saskaņā ar valsts tiesībām (
25
).
65.
Šajā kontekstā jebkāda Direktīvas 2012/13 interpretācija, kuras rezultātā tā ratione personae tiek piemērota plaši (
26
), un abu attiecīgo atvasināto tiesību normu liela mijiedarbība man šķiet nesaderīga ar apzināti ierobežoto priekšmetu un mērķi paātrināt tiesu sadarbību Pamatlēmumā 2002/584, kura 17. panta 1. punktā ir skaidri paredzēts, ka Eiropas apcietināšanas orderis ir jāizskata un jāizpilda steidzamības kārtā (
27
). Tādējādi saskaņā ar Tiesas jau pausto gribu ir jāizvairās no tā, ka Eiropas apcietināšanas orderu sekas vājina novilcinošas darbības, kuru mērķis ir radīt šķēršļus minēto orderu izpildei (
28
).
66.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild, ka Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkts, 6. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos minētās tiesības nav piemērojamas personām, kas ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi (
29
). Šādos apstākļos nav nepieciešams pārbaudīt, vai pastāv iesniedzējtiesas minētā iespēja mainīt Eiropas apcietināšanas ordera parauga veidlapas saturu, kas ir noteikta Pamatlēmuma 2002/584 8. pantā, lai tajā iekļautu minētās tiesības, vai, ja tas netiek darīts, nosūtīt apcietinātajai personai dokumentus, ar kuriem tā tiek informēta par tās tiesībām saskaņā ar iepriekš minētajām Direktīvas 2012/13 normām.
67.
Attiecībā uz iesniedzējtiesas izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru iepriekš minētajās Direktīvas 2012/13 tiesību normās noteikto tiesību atņemšana personām, kas ir apcietinātas Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nolūkā, būtu iemesls tam, ka netiktu ievērots pienākums ievērot pamattiesības, kā ir paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 12. apsvērumā un 1. panta 3. punktā, un it īpaši no Hartas 6. un 47. panta izrietošās prasības, ir būtiski uzsvērt, ka šāds arguments faktiski liek uzdot jautājumu par Pamatlēmuma 2002/584 saderību ar Savienības tiesību sistēmā aizsargājamām pamattiesībām, kas ir otrā uzdotā jautājuma priekšmets (
30
).
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
68.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai par Pamatlēmuma 2002/584 spēkā esamību no Hartas 6. un 47. panta perspektīvas, ciktāl personām, kas ir apcietinātas saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi, nav garantētas tiesības, kuras paredzētas iesniedzējtiesas nolēmumā minētajās Direktīvas 2012/13 normās – tas minētajām personām padarot neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinot valsts un Eiropas apcietināšanas orderu apstrīdēšanu, pat ja tās atrodas apcietinājumā izpildes dalībvalstī, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi.
69.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar LES 6. panta 1. punktu Savienība atzīst Hartā, kurai ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, izklāstītās tiesības, brīvības un principus (
31
).
70.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka ar Pamatlēmumu 2002/584 izveidotais Eiropas apcietināšanas ordera mehānisms, kurā nav reglamentēta iespēja pārsūdzēt lēmumu par minētā ordera izsniegšanu, ir balstīts uz prezumpciju, ka Hartā nostiprinātās pamattiesības, kuru neatņemama sastāvdaļa ir Hartas 6. pantā paredzētās tiesības uz brīvību, kā arī tiesības uz aizstāvību, kas izriet no Hartas 47. un 48. pantā paredzētajām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, tiks ievērotas.
71.
Savstarpējās atzīšanas princips, uz kuru ir balstīta Eiropas apcietināšanas ordera sistēma, pats ir balstīts uz savstarpēju uzticēšanos starp dalībvalstīm par to, ka to attiecīgās valstu tiesību sistēmas var nodrošināt tādu līdzvērtīgu un efektīvu pamattiesību aizsardzību, kādas atzītas Savienībā, tostarp to, kuras ir iekļautas Hartā. It īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (
32
).
72.
Precīzāk, Pamatlēmums 2002/584 ir balstīts uz principu, ka lēmumiem attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderi ir visas tiesas nolēmumiem piemītošās garantijas, tostarp garantijas, kuras izriet no šī pamatlēmuma 1. panta 3. punktā minētajām pamattiesībām un tiesību pamatprincipiem, kas nozīmē, ka visa Pamatlēmumā 2002/584 paredzētā nodošanas procedūra starp dalībvalstīm tiek īstenota tiesas uzraudzībā. No minētā izriet, ka pašās minētā pamatlēmuma tiesību normās jau ir paredzēta Hartas 47. panta prasībām atbilstoša procedūra – neatkarīgi no dalībvalstu izraudzītajiem pamatlēmuma ieviešanas noteikumiem (
33
).
73.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka, runājot par procedūru saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderi, personas, kuras nodošana tiek pieprasīta, tiesību ievērošanas nodrošināšana vispirms ir izsniegšanas dalībvalsts atbildība, attiecībā uz kuru ir jāprezumē, ka tā ievēro Savienības tiesības, it īpaši tās atzītās pamattiesības (
34
). Šajā ziņā Eiropas apcietināšanas ordera sistēma ietver divu līmeņu aizsardzību attiecībā uz pieprasītās personas procesuālajām tiesībām un pamattiesībām, jo pirmajā līmenī – tāda valsts tiesas nolēmuma kā valsts lēmums par apcietinājuma piemērošanu pieņemšanas brīdī – paredzētajai aizsardzībai tiek pievienota aizsardzība, kas jānodrošina otrajā līmenī – izsniedzot Eiropas apcietināšanas orderi, un tas attiecīgā gadījumā var notikt ļoti drīz pēc minētā valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas (
35
).
74.
Tādējādi, runājot par tādu pasākumu kā Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšana, kas var apdraudēt attiecīgās personas tiesības uz brīvību, šī aizsardzība nozīmē, ka lēmums, kurš atbilst prasībām, kas ir raksturīgas efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā, ir jāpieņem vismaz vienā no diviem minētajiem aizsardzības līmeņiem. Konkrēti, otrais attiecīgās personas tiesību aizsardzības līmenis nozīmē, ka izsniegšanas tiesu iestāde pārbauda, vai ir ievēroti izsniegšanas nosacījumi, un objektīvi – ņemot vērā visus apsūdzošos un attaisnojošos pierādījumus, bez riska tikt pakļautai ārējiem norādījumiem, tostarp no izpildvaras, – izvērtē, vai šī izsniegšana ir samērīga (
36
).
75.
Līdz ar to dalībvalstīm ir jānodrošina, lai to tiesību sistēmās efektīvi būtu garantēts Pamatlēmumā 2002/584 prasītais tiesību aizsardzības tiesā līmenis, izmantojot procesuālus noteikumus, ar kuriem tā tiek īstenota un kuri var atšķirties vienā vai citā sistēmā, ja vien tiek sasniegts šā pamatlēmuma mērķis un no tā izrietošās prasības. Šajā ziņā prasības, kas ir raksturīgas efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā, var būt par iemeslu atsevišķu pārsūdzības tiesību ieviešanai attiecībā uz lēmumu izdot Eiropas apcietināšanas orderi, kuru pieņēmusi tiesu iestāde, kas nav tiesa (
37
). Attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu formulējumu ir noderīgi atzīmēt, ka valsts sistēma, kurā paredzētas tiesības pārsūdzēt lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu kriminālprocesa vajadzībām, atbilst efektīvas tiesiskās aizsardzības prasībai pēc faktiskās pieprasītās personas nodošanas (
38
).
76.
Ir vēlreiz jāuzsver, ka, lai gan, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 2. punktu, dalībvalstīm ir jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī paša pamatlēmuma tiesību normām, tomēr šī atzīšana nenozīmē, ka būtu absolūts pienākums izsniegto apcietināšanas orderi izpildīt (
39
). Pirms lēmuma pieņemšanas par pieprasītās personas nodošanu kriminālvajāšanas nolūkā izpildes tiesu iestādei ir jāveic zināma Eiropas apcietināšanas ordera pārbaude un jānodrošina, lai tiktu ievērotas tās pamattiesības, kā tas ir skaidri atgādināts Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktā. Šai iestādei nav jāpieļauj pamattiesību neievērošana, un šādā gadījumā tai ir iespēja atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi (
40
).
77.
Nobeigumā vēlos norādīt, ka šajos iepriekš atgādināto Tiesas judikatūru pamatoti varēja kvalificēt kā savstarpējas uzticēšanās principa “procesualizāciju” saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera īstenošanu, kuras mērķis ir kompensēt tā praktiski automātisko raksturu ar procesuāla rakstura prasībām, kas garantē attiecīgo personu tiesības (
41
).
78.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Pamatlēmumā 2002/584 ir paredzētas vairākas procesuālās tiesības personai, kura tiek aizturēta, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi izpildes dalībvalstī, un it īpaši tiesības uz informāciju. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 11. pantu kompetentajai izpildes tiesu iestādei minētā persona tās apcietināšanas brīdī ir jāinformē par Eiropas apcietināšanas orderi un par tā saturu, un arī par iespēju piekrist nodošanai izsniegšanas tiesu iestādei vai iebilst pret to, kā arī par tās tiesībām saņemt juridiska padomdevēja un tulka palīdzību. Šīs tiesības papildus tiesībām tikt uzklausītai, ja tā nepiekrīt savai nodošanai saskaņā ar minētā pamatlēmuma 14. pantu, atbilst tiesībām, kas norādītas rakstveida paziņojumā, kurš nekavējoties jāsniedz personai, kas apcietināta, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, kā paredzēts Direktīvas 2012/13 5. pantā.
79.
Apcietināšanas ordera satura paziņošanas laikā minētā persona saņem informāciju, kas prasīta Pamatlēmuma 2002/584 pielikumā pievienotajā veidlapā, kurā ir ietverts vienots Eiropas apcietināšanas ordera paraugs un kura izsniegšanas tiesu iestādēm ir jāaizpilda, lai vienkāršotu un paātrinātu nodošanas procedūru, ievērojot Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētos termiņus. Saskaņā ar tā 8. pantu šī informācija, protams, attiecas uz pierādījumu tam, ka pastāv izpildāms spriedums, orderis par apcietinājuma piemērošanu vai jebkurš cits izpildāms tiesas nolēmums ar tādu pašu spēku, kas ietilpst šī pamatlēmuma 1. un 2. panta piemērošanas jomā, nodarījuma veidu un juridisko kvalifikāciju, to apstākļu aprakstu, kādos tika veikts nodarījums, tostarp laiku, vietu un pieprasītās personas līdzdalības veidu nodarījumā (
42
). Vajadzētu norādīt, ka abas pēdējās minētās informācijas līdzinās tām, kas minētas Direktīvas 2012/13 6. pantā.
80.
Tādējādi šķiet, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 11. pantu un Direktīvas 2012/13 5. pantu Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nolūkā apcietinātās personas rīcībā ir precīza, atbilstoša un pieejama informācija par savām tiesībām, kas sniegta agrīnā nodošanas procedūras stadijā, lai tā ļautu šai personai efektīvi īstenot šīs tiesības konkrētā minētās procedūras satvarā.
81.
Šīs tiesības vēl ir tikušas precizētas un papildinātas ar Direktīvas 2010/64, Direktīvas 2013/48 un Direktīvas 2016/1919 normām. Tādējādi Tiesa ir uzsvērusi, ka Pamatlēmums 2002/584 iekļaujas to garantiju vispārējā sistēmā, kas attiecas uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un ir paredzētas citos Savienības tiesību aktos, kuri ir pieņemti tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā un kuri palīdz personai, kas ir pieprasīta, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, atvieglot savu tiesību īstenošanu pat pirms tās nodošanas izsniegšanas dalībvalstij. It īpaši Direktīvas 2013/48 10. pantā ir noteikts pienākums, ka kompetentajai iestādei izpildes dalībvalstī bez nepamatotas kavēšanās pēc brīvības atņemšanas ir jāinformē pieprasītās personas, ka tām ir tiesības izsniegšanas dalībvalstī iecelt advokātu (
43
). Tomēr ir jāprecizē, pirmām kārtām, ka šī advokāta loma ir palīdzēt advokātam izpildes dalībvalstī, sniedzot tam informāciju un padomu, lai varētu efektīvi īstenot minēto personu tiesības “saskaņā ar Pamatlēmumu 2002/584/TI”, un, otrām kārtām, ka minētās tiesības ir īstenojamas, neskarot Pamatlēmumā 2002/584 noteiktos termiņus vai izpildes tiesu iestādes pienākumu minētajos termiņos un saskaņā ar minētajā pamatlēmumā paredzētajiem nosacījumiem nolemt, vai persona ir jānodod.
82.
Treškārt, attiecībā uz tādu situāciju, kad pieprasītā persona tiek turēta apcietinājumā, kuru iesniedzējtiesa sasaista ar jautājumu par pārsūdzību attiecībā uz valsts apcietināšanas orderi un Eiropas apcietināšanas orderi, ir jāuzsver, ka, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu, izpildes tiesu iestādei pēc pieprasītās personas apcietināšanas ir jāizlemj, vai tai ir jāpaliek apcietinājumā vai tā ir jāatbrīvo, kamēr tiek pieņemts lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Tādējādi apcietinājums nav obligāti nepieciešams un provizoriska atbrīvošana ir iespējama ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām.
83.
Šie apsvērumi kombinējas ar to, ka Eiropas likumdevējs, pirmām kārtām, ir nodrošinājis tiesību tikt uzklausītam izpildes dalībvalstī ievērošanu, kā tas it īpaši izriet no Pamatlēmuma 2002/584 14. un 18. panta, kas ļauj attiecīgajai personai efektīvi apstrīdēt tās paturēšanu apcietinājumā, un, otrām kārtām, lēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi pieņemšanu ir stingri ierobežojis laikā, lai sasniegtu mērķi paātrināt tiesu iestāžu sadarbību.
84.
Kā tika minēts, runājot par lēmuma pieņemšanu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šis orderis ir jāizskata un jāizpilda steidzamības kārtā. Šī paša panta 2. un 3. punktā ir noteikti konkrēti termiņi, attiecīgi 10 vai 60 dienas, kuru laikā jāpieņem galīgais lēmums par minētā ordera izpildi, atkarībā no tā, vai pieprasītā persona piekrīt vai nepiekrīt tās nodošanai, 4. punktā paredzot pagarinājumu par 30 dienām. Tāpēc Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma laika dimensija lielā mērā ir balstīta uz minētās personas gribas izteikumiem.
85.
Vienlaikus norādot, ka Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteiktie termiņi, it īpaši ņemot vērā savstarpējās atzīšanas principa būtisko lomu ar pamatlēmumu izveidotajā sistēmā, principā ir pietiekami, lai izpildes tiesu iestāde veiktu pārbaudes pirms Eiropas apcietināšanas ordera izpildes un pieņemtu lēmumu par šī ordera izpildi, Tiesa uzskatīja, ka minētajai iestādei šis lēmums joprojām ir jāpieņem arī pēc minēto termiņu beigām un ka tādā situācijā pamatlēmuma 12. pants, kas aplūkots kopā ar tā 17. pantu, principā pieļauj, ka izpildes tiesu iestāde pieprasīto personu tur apcietinājumā atbilstoši izpildes dalībvalsts tiesībām, pat ja kopējais šīs personas aizturēšanas laikposma ilgums pārsniedz šos termiņus (
44
).
86.
Manuprāt, svarīgi ir tas, ka, interpretējot attiecīgās tiesību normas atbilstoši Hartas 6. pantam, kura paskaidrojumos ir atsauce uz ECPAK 5. pantu un, šajā gadījumā, uz minētā akta 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu par izdošanas procedūrām, Tiesa ir skaidri mazinājusi iespēju izmantot šo risinājumu, precizējot, ka, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izdošana kā tāda nevar pamatot pieprasītās personas turēšanu apcietinājumā laikposmā, kura kopējais ilgums pārsniedz šī ordera izpildei vajadzīgo laiku, izpildes tiesu iestāde var nolemt šo personu paturēt apcietinājumā tikai, ja Eiropas apcietinājuma ordera izpildes procedūra ir tikusi īstenota pietiekami rūpīgi, un tādējādi, ja apcietinājuma ilgums nav pārmērīgs. Lai pārliecinātos, ka tas tā ir, šai iestādei ir jāveic konkrēta attiecīgās situācijas pārbaude, ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus, lai novērtētu procedūras ilguma pamatojumu (
45
).
87.
Man šķiet, ka vēl ir jāatgādina divas Pamatlēmuma 2002/584 normas, runājot par personas, kas ir apcietināta Eiropas apcietināšanas ordera izpildes nolūkā, apcietinājuma situāciju, kuras minējusi iesniedzējtiesa, lai pamatotu savas šaubas par šī tiesību akta spēkā esamību gadījumā, ja nav piemērojamas dažādas Direktīvā 2012/13 noteiktās tiesības uz informāciju, kas minētas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
88.
Pirmām kārtām, Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 5. punktā ir paredzēts, ka pēc pieprasītās personas nodošanai paredzēto termiņu beigām pēc lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas šī persona tiek atbrīvota, ja tā joprojām atrodas apcietinājumā.
89.
Otrām kārtām, Pamatlēmuma 2002/584 26. panta 1. punktā ir paredzēts, ka visus apcietinājuma termiņus, kas ir izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, izsniegšanas dalībvalsts ieskaita kopējā brīvības atņemšanas laikā, kurš būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī, šādā veidā nodrošinot, ka visi apcietinājuma laikposmi, pat tie, kas izriet no iespējamas turēšanas apcietinājumā pēc pamatlēmuma 17. pantā paredzēto termiņu beigām, tiks pienācīgi ņemti vērā, izpildot brīvības atņemšanas sodu izsniegšanas dalībvalstī (
46
).
90.
Šajā kontekstā man šķiet, ka secinājums par Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkta, 6. panta 2. punkta un 7. panta 1. punkta nepiemērojamību personām, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, attiecībā uz iespējamo pārsūdzību, kas vērsta pret lēmumu par valsts un Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu, un šo personu situāciju nodošanas procedūras laikā, neliecina par to, ka ar Pamatlēmumu 2002/584 netiktu ievērotas prasības, kas izriet no Hartas 6., 47. un 48. panta.
91.
Manuprāt, Pamatlēmums 2002/584, kāds tas ir precizēts un papildināts it īpaši ar Direktīvas 2012/13 5. pantu un kā to ir interpretējusi Tiesa, garantē attiecīgo personu tiesības atbilstoši iepriekš minētajām prasībām, vienlaikus nodrošinot šo personu nodošanas mehānisma efektivitāti un tādējādi tiesu iestāžu sadarbības sistēmas efektivitāti starp dalībvalstīm, kurā Eiropas apcietināšanas orderis ir viens no būtiskajiem elementiem.
92.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatbild, ka uzdoto jautājumu izskatīšanā nav atklājies neviens tāda rakstura faktors, kas varētu ietekmēt Pamatlēmuma 2002/584 spēkā esamību.
VI. Secinājumi
93.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) atbildēt šādi:
–
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā 4. panta 3. punkts, 6. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos paredzētās tiesības nav piemērojamas personām, kas ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi.
–
Uzdoto jautājumu izskatīšanā nav atklājies neviens tāda rakstura faktors, kas varētu ietekmēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm spēkā esamību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2012, L 142, 1. lpp.
(
3
)	OV 2002, L 190, 1. lpp.
(
4
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 27. maijs, OG un PI (Lībekas prokuratūra un Cvikavas prokuratūra) (C‑508/18 un C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 27. maijs, PF (Lietuvas ģenerālprokurors) (C‑509/18, EU:C:2019:457).
(
6
)	Skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).
(
7
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 12. oktobris, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, 21. un 22. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, AY (Apcietināšanas orderis – liecinieks) (C‑268/17, EU:C:2018:602, 26. un 27. punkts).
(
9
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, AY (Apcietināšanas orderis – liecinieks) (C‑268/17, EU:C:2018:602, 28. un 29. punkts).
(
10
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 10. septembris, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	II pielikumā ir piecas sadaļas, kas attiecas uz: A. informāciju par Eiropas apcietināšanas orderi; B. advokāta palīdzību; C. mutisku un rakstisku tulkojumu; D. iespēju piekrist izdošanai; E. uzklausīšanu. Šīs sadaļas atbilst pieprasītās personas tiesībām, kas tieši garantētas Pamatlēmumā 2002/584, kā tas tiks norādīts turpmāk.
(
12
)	Tomēr precizēšu, ka pieprasītā persona pēc nodošanas izsniegšanas tiesu iestādei iegūs “apsūdzētās personas” statusu Direktīvas 2012/13 izpratnē un tādējādi varēs izmantot visas ar šo statusu saistītās tiesības.
(
13
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Parquet général du Grand‑Duchéde Luxembourg un Openbaar Ministerie (Lionas un Tūras prokurori) (C‑566/19 PPU un C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 43. punkts).
(
14
)	Padomes Rezolūcija (2009. gada 30. novembris) par ceļvedi aizdomās turētu vai apsūdzētu personu procesuālo tiesību stiprināšanai kriminālprocesā (OV 2009, C 295, 1. lpp.) un “Stokholmas programma – atvērta un droša Eiropa tas pilsoņu un viņu aizsardzības labā” 2.4. punkts (OV 2010, C 115, 1. lpp.).
(
15
)	OV 2010, L 280, 1. lpp.
(
16
)	OV 2013, L 294, 1. lpp.
(
17
)	OV 2016, L 132, 1. lpp.
(
18
)	OV 2016, L 297, 1. lpp.
(
19
)	OV 2009, L 81, 24. lpp.
(
20
)	COM(2010) 392, galīgā redakcija.
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 13. jūnijs, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 34. punkts), un 2019. gada 19. septembris, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 36. punkts). Šā pirmā minētā nolēmuma 36. punktā Tiesa vēlreiz precizēja, ka Direktīva 2012/13 palīdz veikt kriminālprocesa minimālo saskaņošanu Savienībā un šajā direktīvā paredzēto noteikumu piemērošana dalībvalstī nav atkarīga no pārrobežu situācijas pastāvēšanas saistībā ar strīdu, kas radies šajā dalībvalstī.
(
22
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 5. jūnijs, Kolev u.c. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 89. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumus, 2018. gada 6. decembris, IK (Papildsoda izpilde) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 36.–39. punkts), un 2013. gada 30. maijs, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 57. punkts).
(
24
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 6. decembris, IK (Papildsoda izpilde) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 56. punkts), un 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justiceand Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 57. punkts).
(
25
)	Ar lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzīto tēzi, saskaņā ar kuru Eiropas ordera izpildei apcietināto personu procesuālo situācija tiek pielīdzināta aizdomās turēto vai apsūdzēto personu, uz kurām attiecas Direktīva 2012/13, situācijai, manuprāt, netiek atzīts pieprasītās personas nodošanas starp dalībvalstīm pārrobežu procedūras īpašais raksturs.
(
26
)	Direktīvas 2012/13 4. panta 3. punkta, 6. panta 2. punkta un 7. panta 1. punkta piemērošanai to personu situācijā, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, katrā ziņā nav nozīmes tam, vai šis orderis ir ticis izsniegts brīvības atņemšanas soda izpildei.
(
27
)	Konkrētāk, var rasties jautājums par to, kādas sekas ir Direktīvas 2012/13 7. panta 1. punktā paredzēto un tās 30. apsvērumā konkretizēto tiesību piekļūt lietas materiāliem atzīšanai personām, kuras ir apcietinātas, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, tādā veidā, ka attiecīgajai personai un tās advokātam tiek darīti pieejami dokumenti un vajadzības gadījumā fotogrāfijas, audioieraksti un videoieraksti, kas ir būtiski, lai efektīvi apstrīdētu aizdomās turētā apcietināšanas vai aizturēšanas likumību saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Šī lietas materiālu nosūtīšana ļaus attiecīgajai personai un tās advokātam izteikt lūgumus par iesniegtajiem pierādījumiem vai lūgt veikt papildu izmeklēšanu, kas nenoliedzami ietekmēs nodošanas procedūras norisi.
(
28
)	Spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 41. punkts).
(
29
)	Vēlos norādīt, ka šai nostājai piekrīt Komisija un visas valdības, kas šajā tiesvedībā ir iesniegušas rakstveida apsvērumus.
(
30
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 45. punkts).
(
31
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, 48. punkts).
(
32
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 77. un 78. punkts).
(
33
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 56. punkts) un, 2013. gada 30. maijs, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 46. un 47. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 50. punkts).
(
35
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 27. maijs, OG un PI (Lībekas prokuratūra un Cvikavas prokuratūra) (C‑508/18 un C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 67. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg un Openbaar Ministerie (Lionas un Tūras prokurori) (C‑566/19 PPU un C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 60. un 61. punkts).
(
37
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg un Openbaar Ministerie (Lionas un Tūras prokurori) (C‑566/19 PPU un C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 64.–66. punkts).
(
38
)	Skat. spriedumus, 2013. gada 30. maijs, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 50. punkts); 2018. gada 6. decembris, IK (papildsoda izpilde) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 67. punkts), kā arī 2019. gada 12. decembris, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg un Openbaar Ministerie (Lionas un Tūras prokurori) (C‑566/19 PPU un C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 70. un 71. punkts).
(
39
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Nosūtīšanas garantija izpildes valstī) (C‑314/18, EU:C:2020:191, 39. un 40. punkts).
(
40
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 29. janvāris, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41. punkts), un 2017. gada 10. augusts, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, 103. un 104. punkts). Kā piemērus var minēt izpildes tiesu iestādes pārbaudi par necilvēcīgas un pazemojošas izturēšanās risku ieslodzījuma apstākļu dēļ izsniegšanas valstī (spriedums, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198)); par tās iestādes tiesu varas kvalitāti, kas izdevusi apcietināšanas orderi (spriedums, 2016. gada 10. novembris, Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861)); par valsts apcietināšanas ordera esamību (spriedums, 2016. gada 1. jūnijs, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)); par non bis in idem principa ievērošanu (spriedums, 2010. gada 16. novembris, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)); par to, ka nosacījumi šā ordera izsniegšanai un jo īpaši tā samērīguma raksturs ir pakļauts tiesas kontrolei šajā dalībvalstī (spriedums, 2019. gada 12. decembris, Openbaar Ministerie (Zviedrijas prokuratūra) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)).
(
41
)	Ritzcallah, C., “La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la procéduralisation du principe de confiance mutuelle”, L’Observateur de Bruxelles, Nr. 119, 36. lpp.
(
42
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 58. un 59. punkts).
(
43
)	Skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg un Openbaar Ministerie (Lionas un Tūras prokurori) (C‑566/19 PPU un C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, 72. un 73. punkts).
(
44
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 42., 52., 60. un 62. punkts).
(
45
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 53.–59. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 51. punkts).