62024CJ0422
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 18. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personas datu aizsardzība – Regula (ES) 2016/679 – 13. un 14. pants – Piemērošanas joma – Personas dati, kas iegūti ar sabiedriskā transporta biļešu kontrolieru valkātām videokamerām – Juridiskais pamats pārziņa pienākumam informēt datu subjektu
Lietā C‑422/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Högsta förvaltningsdomstolen (Augstākā administratīvā tiesa, Zviedrija) iesniegusi ar lēmumu, kas pieņemts 2024. gada 13. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 17. jūnijā, tiesvedībā
Integritetsskyddsmyndigheten
pret
AB Storstockholms Lokaltrafik,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Integritetsskyddsmyndigheten vārdā – C. Agnehall, A. Persson un D. Törngren, pārstāvji,
–
AB Storstockholms Lokaltrafik vārdā – J. Forzelius, advokat un G. Tranvik, biträdande jurist,
–
Dānijas valdības vārdā – D. Elkan, C. A.‑S. Maertens, J. Sandvik Loft un M. Jespersen, pārstāvji,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un C. Gabauer, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – A. Bouchagiar, C. Faroghi un H. Kranenborg, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 1. augusta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “VDAR”) 13. un 14. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Integritetsskyddsmyndigheten (Privātuma aizsardzības iestāde, Zviedrija; turpmāk tekstā – “iestāde”) un kādu Zviedrijas sabiedriskā transporta pakalpojumu uzņēmumu – akciju sabiedrību – AB Storstockholms Lokaltrafik (turpmāk tekstā – “SL”) par administratīvu naudas sodu, kas šim uzņēmumam piemērots par VDAR 13. panta pārkāpumu saistībā ar personas datu vākšanu ar valkājamām videokamerām, ar kurām aprīkoti šajā uzņēmumā strādājošie biļešu kontrolieri.
Atbilstošās tiesību normas
3
VDAR 60. un 61. apsvērumā teikts:
“(60)
Godprātīgas un pārredzamas apstrādes principi prasa to, ka datu subjekts ir informēts par apstrādes darbības esamību un tās nolūkiem. Pārzinim būtu jāsniedz datu subjektam jebkāda papildu informāciju, kas vajadzīga, lai nodrošinātu godprātīgu un pārredzamu apstrādi, ņemot vērā konkrētos apstākļus un kontekstu, kādā personas dati tiek apstrādāti. Turklāt datu subjektam vajadzētu būt informētam par profilēšanu un šādas profilēšanas sekām. Ja personas datus vāc no datu subjekta, datu subjekts būtu jāinformē arī par to, vai viņam ir pienākums sniegt personas datus un kādas būs sekas, ja viņš šādus datus nesniegs. Minēto informāciju var sniegt apvienojumā ar standartizētām ikonām, lai viegli uztveramā, saprotamā un skaidri salasāmā veidā sniegtu jēgpilnu pārskatu par paredzēto apstrādi. Ja ikonas attēlo elektroniski, tām vajadzētu būt mašīnlasāmām.
(61)
Informācija par datu subjekta personas datu apstrādi būtu tam jāsniedz datu ieguves no datu subjekta brīdī vai – ja personas datus iegūst no cita avota – saprātīgā termiņā atkarībā no lietas apstākļiem. Ja personas datus var leģitīmi izpaust citam saņēmējam, datu subjekts būtu jāinformē, kad personas dati tiek izpausti saņēmējam pirmo reizi. Ja pārzinis paredz personas datus apstrādāt citā nolūkā, kas nav nolūks, kādā tie tika vākti, pārzinim pirms minētās turpmākās apstrādes būtu jāinformē datu subjekts par minēto citu nolūku un jāsniedz tam cita vajadzīgā informācija. Ja datu subjektam nevar norādīt personas datu avotu tā iemesla dēļ, ka ir izmantoti dažādi avoti, būtu jāsniedz vispārīga informācija.”
4
VDAR 5. pants “Personas datu apstrādes principi” noteic:
“1.   Personas dati:
a)
tiek apstrādāti likumīgi, godprātīgi un datu subjektam pārredzamā veidā (“likumīgums, godprātība un pārredzamība”);
[..]
c)
ir adekvāti, atbilstīgi un ietver tikai to, kas nepieciešams to apstrādes nolūkos (“datu minimizēšana”);
[..].”
5
VDAR 12. pants “Pārredzama informācija, saziņa un datu subjekta tiesību īstenošanas kārtība” ir formulēts šādi:
“1.   Pārzinis veic atbilstošus pasākumus, lai kodolīgā, pārredzamā, saprotamā un viegli pieejamā veidā, izmantojot skaidru un vienkāršu valodu, datu subjektam sniegtu visu 13. un 14. pantā minēto informāciju un nodrošinātu visu 15.–22. pantā un 34. pantā minēto saziņu attiecībā uz apstrādi [..]. Informāciju sniedz rakstiski vai citā veidā, tostarp – vajadzības gadījumā – elektroniskā formā. [..]
[..]
5.   [..] Ja datu subjekta pieprasījumi ir acīmredzami nepamatoti vai pārmērīgi, jo īpaši to regulāras atkārtošanās dēļ, pārzinis var [..]:
[..]
b)
atteikties izpildīt pieprasījumu.
Pārzinim ir pienākums uzskatāmi parādīt, ka pieprasījums ir acīmredzami nepamatots vai pārmērīgs.
[..]”
6
VDAR 13. pants “Informācija, kas jāsniedz, ja personas dati ir iegūti no datu subjekta” noteic:
“1.   Ja datu subjekta personas datus vāc no datu subjekta, pārzinis personas datu iegūšanas laikā datu subjektam sniedz visu šādu informāciju:
a)
pārziņa un attiecīgā gadījumā pārziņa pārstāvja identitāte un kontaktinformācija;
b)
attiecīgā gadījumā – datu aizsardzības speciālista kontaktinformācija;
c)
apstrādes nolūki, kam paredzēti personas dati, kā arī apstrādes juridiskais pamats;
d)
pārziņa vai trešās personas leģitīmās intereses, ja apstrāde pamatojas uz 6. panta 1. punkta f) apakšpunktu;
e)
personas datu saņēmēji vai saņēmēju kategorijas, ja tādi ir;
f)
attiecīgā gadījumā – informācija, ka pārzinis paredz nosūtīt personas datus uz trešo valsti vai starptautisku organizāciju, un informācija par to, ka eksistē vai neeksistē Komisijas lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību, vai – 46. vai 47. pantā, vai 49. panta 1. punkta otrajā daļā minētās nosūtīšanas gadījumā – atsauce uz atbilstošām vai piemērotām garantijām un informācija par to, kā saņemt datu kopiju, vai to, kur tie ir darīti pieejami.
2.   Papildus 1. punktā minētajai informācijai pārzinis personas datu iegūšanas laikā datu subjektam sniedz šādu papildu informāciju, kas vajadzīga, lai nodrošinātu godprātīgu un pārredzamu apstrādi:
a)
laikposms, cik ilgi personas dati tiks glabāti, vai, ja tas nav iespējams, kritēriji, ko izmanto minētā laikposma noteikšanai;
b)
tas, ka pastāv tiesības pieprasīt pārzinim piekļuvi datu subjekta personas datiem un to labošanu vai dzēšanu, vai apstrādes ierobežošanu attiecībā uz datu subjektu, vai tiesības iebilst pret apstrādi, kā arī tiesības uz datu pārnesamību;
c)
ja apstrāde pamatojas uz 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu – tiesības jebkurā brīdī atsaukt piekrišanu, neietekmējot tādas apstrādes likumīgumu, kuras pamatā ir pirms atsaukuma sniegta piekrišana;
d)
tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādei;
e)
informācija, vai personas datu sniegšana ir noteikta saskaņā ar likumu vai līgumu, vai tā ir priekšnosacījums, lai līgumu noslēgtu, kā arī informācija par to, vai datu subjektam ir pienākums personas datus sniegt un kādas sekas var būt gadījumos, kad šādi dati netiek sniegti;
f)
tas, ka pastāv automatizēta lēmumu pieņemšana, tostarp profilēšana, kas minēta 22. panta 1. un 4. punktā, un – vismaz minētajos gadījumos – jēgpilna informācija par tajā ietverto loģiku, kā arī šādas apstrādes nozīmīgumu un paredzamajām sekām attiecībā uz datu subjektu.
3.   Ja pārzinis paredz personas datus turpmāk apstrādāt citā nolūkā, kas nav nolūks, kādā personas dati tika vākti, pārzinis pirms minētās turpmākās apstrādes informē datu subjektu par minēto citu nolūku un sniedz tam visu attiecīgo papildu informāciju, kā minēts 2. punktā.
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punktu nepiemēro, ja un ciktāl datu subjekta rīcībā jau ir attiecīgā informācija.”
7
VDAR 14. pants “Informācija, kas jāsniedz, ja personas dati nav iegūti no datu subjekta” noteic:
“1.   Ja personas dati nav iegūti no datu subjekta, pārzinis datu subjektam sniedz šādu informāciju:
a)
pārziņa un attiecīgā gadījumā pārziņa pārstāvja identitāte un kontaktinformācija;
b)
attiecīgā gadījumā – datu aizsardzības speciālista kontaktinformācija;
c)
apstrādes nolūki, kam paredzēti personas dati, kā arī apstrādes juridiskais pamats;
d)
attiecīgo personas datu kategorijas;
e)
personas datu saņēmēji vai saņēmēju kategorijas, ja tādas ir;
f)
attiecīgā gadījumā – informācija, ka pārzinis paredz nosūtīt personas datus saņēmējam trešā valstī vai starptautiskai organizācijai, un informācija par to, ka eksistē vai neeksistē Komisijas lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību, vai – 46. vai 47. pantā, vai 49. panta 1. punkta otrajā daļā minētās nosūtīšanas gadījumā – atsauce uz atbilstošām vai piemērotām garantijām un informācija par to, kā saņemt datu kopiju, vai to, kur tie ir darīti pieejami.
2.   Papildus 1. punktā minētajai informācijai, pārzinis datu subjektam sniedz turpmāk norādīto informāciju, kas vajadzīga, lai nodrošinātu godprātīgu un pārredzamu apstrādi attiecībā uz datu subjektu:
a)
laikposms, cik ilgi personas dati tiks glabāti, vai, ja tas nav iespējams, kritēriji, ko izmanto minētā laikposma noteikšanai;
b)
pārziņa vai trešās personas leģitīmās intereses, ja apstrāde pamatojas uz 6. panta 1. punkta f) apakšpunktu;
c)
tas, ka pastāv tiesības pieprasīt no pārziņa piekļuvi datu subjekta personas datiem un to labošanu vai dzēšanu, vai apstrādes ierobežošanu attiecībā uz datu subjektu un tiesības iebilst pret apstrādi, kā arī tiesības uz datu pārnesamību;
d)
ja apstrāde pamatojas uz 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu – tiesības jebkurā brīdī atsaukt piekrišanu, neietekmējot tādas apstrādes likumīgumu, kuras pamatā ir pirms atsaukuma sniegta piekrišana;
e)
tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādei;
f)
informācija par to, no kāda avota personas dati ir iegūti, un – attiecīgā gadījumā – informācija par to, vai dati iegūti no publiski pieejamiem avotiem;
g)
tas, ka pastāv automatizēta lēmumu pieņemšana, tostarp profilēšana, kas minēta 22. panta 1. un 4. punktā, un – vismaz minētajos gadījumos – jēgpilna informācija par tajā ietverto loģiku, kā arī šādas apstrādes nozīmīgumu un paredzamajām sekām attiecībā uz datu subjektu.
3.   Pārzinis 1. un 2. punktā minēto informāciju sniedz:
a)
saprātīgā termiņā pēc personas datu iegūšanas, bet vēlākais mēneša laikā, ņemot vērā konkrētos apstākļus, kādos personas dati tiek apstrādāti;
b)
ja personas datus ir paredzēts izmantot saziņai ar datu subjektu – vēlākais tad, kad ar minēto datu subjektu notiek pirmā saziņa; vai
c)
vēlākais tad, kad personas dati pirmoreiz tiek izpausti, ja ir paredzēts tos izpaust citam saņēmējam.
4.   Ja pārzinis paredz personas datus turpmāk apstrādāt citā nolūkā, kas nav nolūks, kādā personas dati tika vākti, pārzinis pirms minētās turpmākās apstrādes informē datu subjektu par minēto citu nolūku un sniedz tam visu attiecīgo papildu informāciju, kā minēts 2. punktā.
5.   Šā panta 1.–4. punktu nepiemēro, ja un ciktāl:
a)
informācija jau ir datu subjekta rīcībā;
b)
izrādās, ka šādas informācijas sniegšana nav iespējama vai tā prasītu nesamērīgi lielas pūles; jo īpaši attiecībā uz apstrādi arhivēšanas nolūkos sabiedrības interesēs, zinātniskās vai vēstures pētniecības nolūkos, vai statistikas nolūkos, ievērojot 89. panta 1. punktā minētos nosacījumus un garantijas, vai ciktāl šā panta 1. punktā minētie pienākumi varētu neļaut vai būtiski traucēt sasniegt minētās apstrādes mērķus. Šādos gadījumos pārzinis veic atbilstošus pasākumus, lai aizsargātu datu subjekta tiesības un brīvības, un leģitīmās intereses, tostarp darot informāciju publiski pieejamu;
c)
iegūšana vai izpaušana ir skaidri paredzēta Savienības vai dalībvalsts tiesību aktos, kuri ir piemērojami pārzinim un kuros ir paredzēti atbilstoši pasākumi datu subjekta leģitīmo interešu aizsardzībai; vai
d)
ir jāsaglabā personas datu konfidencialitāte, ievērojot dienesta noslēpuma glabāšanas pienākumu, ko reglamentē ar Savienības vai dalībvalst[u] tiesību aktiem, ieskaitot statūtos noteiktu pienākumu glabāt noslēpumu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
8
SL sniedz sabiedriskā transporta pakalpojumus Stokholmā (Zviedrija). Šī sabiedrība biļešu kontrolierus ir aprīkojusi ar valkājamām videokamerām, lai filmētu pasažierus, kuriem biļešu kontroles laikā nav derīgas biļetes un kuriem tāpēc tiek piemērots naudas sods. Videokameras tiek izmantotas tālab, lai novērstu un dokumentētu biļešu kontrolieriem izteiktos draudus un vardarbību pret tiem, kā arī tālab, lai pārbaudītu to pasažieru identitāti, kuriem jāmaksā naudas sods.
9
Uzraudzības pārbaužu gaitā iestāde pārbaudīja, vai SL ar valkājamām videokamerām veiktā personas datu apstrāde ir notikusi atbilstoši VDAR noteikumiem. 2021. gada jūnijā tā pieņēma lēmumu, no kura izriet, ka biļešu kontrolieri videokameras valkā visu darba maiņas laiku un ka tās ieraksta gan attēlu, gan skaņu.
10
Tām ir tā sauktā “cirkulārā” atmiņa, proti, pēc noteikta laikposma viss ierakstītais saturs automātiski tiek dzēsts. Pēc dzēšanas ierakstītais materiāls tiek neatgriezeniski izdzēsts. Ierakstītais materiāls sākotnēji tika saglabāts divas minūtes, bet iestādes izdarītās pārbaudes laikā šis laikposms tika saīsināts līdz vienai minūtei. Tomēr biļešu kontrolieri, nospiežot pogu, var apturēt automātisko dzēšanu un tādējādi nodrošināt, ka ierakstītie dati netiek neatgriezeniski izdzēsti. Šādā gadījumā videokamerā ierakstītā informācija tiek saglabāta, izmantojot arī pirmsieraksta [pre–recording] tehnoloģiju, kura ļauj ierakstīt informāciju par to, kas noticis minūtē, pirms biļešu kontrolieris nospiež pogu. Biļešu kontrolieriem ir uzdots apturēt automātisko dzēšanu ikreiz, kad tiek piemērots naudas sods, kā arī tad, kad tie tiek apdraudēti.
11
Papildus šiem konstatējumiem par to, kā valkājamās videokameras lietojamas un kā tās funkcionē, iestādes lēmumā arī atzīts, ka no 2018. gada decembra līdz brīdim, kad 2021. gada jūnijā tika pieņemts minētais lēmums, uzņēmums SL – biļešu kontrolē izmantojot valkājamas videokameras – ir apstrādājis personas datus pretrunā vairākām VDAR normām. Tajā atzīts, ka uzņēmums SL nav pienācīgi informējis datu subjektus un tādējādi pārkāpis VDAR 13. pantu. Tāpēc iestāde uzņēmumam SL piemēroja administratīvu naudas sodu kopumā 16 miljonu Zviedrijas kronu (SEK) apmērā (aptuveni 1420670 EUR), no kuriem 4 miljoni SEK (aptuveni 355188 EUR) bija par datu subjektu neinformēšanu.
12
Förvaltningsrätten i Stockholm (Administratīvā tiesa Stokholmā, Zviedrija), kurā uzņēmums SL bija cēlis prasību par iestādes lēmumu, šo prasību noraidīja daļā par naudas sodu, kas tam piemērots par datu subjektu neinformēšanu.
13
Pēc tam SL iesniedza apelācijas sūdzību Kammarrätten i Stockholm (Administratīvā apelācijas tiesa Stokholmā, Zviedrija), kura atcēla gan pirmās instances tiesas spriedumu, gan iestādes lēmumu daļā par šā naudas soda piemērošanu. Šī tiesa, atsaucoties uz 2014. gada 11. decembra spriedumu Ryneš (C‑212/13, EU:C:2014:2428), nosprieda, ka tās izskatāmajā lietā VDAR 13. pants nav piemērojams un ka līdz ar to iestādei nav bijis pamata piemērot SL administratīvu naudas sodu par šīs tiesību normas pārkāpumu.
14
Šo Kammarrätten i Stockholm (Administratīvā apelācijas tiesa Stokholmā) spriedumu iestāde pārsūdzēja iesniedzējtiesā, proti, Högsta förvaltningsdomstolen (Augstākā administratīvā tiesa, Zviedrija), lūdzot atcelt minēto spriedumu, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, kas šim uzņēmumam piemērots par datu subjektu neinformēšanu.
15
Iesniedzējtiesa vispirms precizē, ka jautājums ir par to, kurš no VDAR pantiem – proti, 13. vai 14. pants – ir piemērojams, ja personas dati tiek iegūti ar valkājamu videokameru. Tās ieskatā atbilde uz šo jautājumu ir nepieciešama divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, esot jānoskaidro gan tas, kāda informācija jāsniedz datu subjektam, gan tas, kurā brīdī rodas pienākums šo datu subjektu informēt, gan arī tas, kādi ir izņēmumi no šā pienākuma. Otrkārt, esot jānoskaidro, vai iestāde bija tiesīga piemērot SL administratīvu naudas sodu, pamatojoties uz to, ka šis uzņēmums nebija izpildījis VDAR 13. pantā paredzēto informēšanas pienākumu.
16
Iesniedzējtiesas ieskatā neesot arīdzan skaidrs, kādā mērā atšķirības starp VDAR 13. un 14. pantu – attiecībā uz šajās tiesību normās noteiktā informēšanas pienākuma tvērumu – jāņem vērā, lai noskaidrotu, kurš no tiem ir piemērojams konkrētam personas datu vākšanas veidam. Šajā ziņā tā paskaidro, ka strīda puses nav vienisprātis par secinājumu, kas izdarāms no šīm atšķirībām.
17
Visbeidzot – iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kāda nozīme ir piešķirama “Pārredzamības pamatnostādnēm saskaņā ar Regulu (ES) 2016/679” – šo pamatnostādņu 2018. gada 11. aprīlī pārskatītajā redakcijā –, kuras 2017. gada 29. novembrī pieņēmusi ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV 1995, L 281, 31. lpp.) 29. pantu izveidotā darba grupa un kuru 26. punktā teikts, ka VDAR 13. pants ir piemērojams videonovērošanai.
18
Šajos apstākļos Högsta förvaltningsdomstolen (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Kurš no [VDAR] pantiem – proti, 13. vai 14. pants – ir piemērojams gadījumā, ja personas dati tiek iegūti, izmantojot valkājamu videokameru?”
Par lūgumu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu
19
Pēc ģenerāladvokātes secinājumu nolasīšanas 2025. gada 1. augustāSL ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2025. gada 23. septembrī, lūdza atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 83. pantu.
20
Šā lūguma pamatošanai SL apgalvo, ka Tiesa nav pietiekami informēta par pamatlietas apstākļiem un to, cik nozīmīgas sekas šajā lietā taisītais nolēmums radītu pārziņiem, kas izmanto videonovērošanas ierīces. SL tostarp uzskata, ka ģenerāladvokātes secinājumos neesot pareizi savstarpēji nošķirtas VDAR 13. un 14. panta attiecīgās piemērošanas jomas.
21
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši LESD 252. panta otrajai daļai ģenerāladvokāts, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē sniedz pamatotus secinājumus lietās, kurās saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta piedalīšanās. Tiesai nav saistoši nedz šie secinājumi, nedz šo secinājumu pamatojums (spriedums, 2025. gada 4. septembris, Nissan Iberia, C‑21/24, EU:C:2025:659, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Šajā kontekstā jānorāda arī, ka nedz Eiropas Savienības Tiesas Statūtos, nedz tās Reglamentā nav paredzēta iespēja lietas dalībniekiem vai šo Statūtu 23. pantā minētajām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus par ģenerāladvokāta secinājumiem. Tādējādi kāda lietas dalībnieka vai šādas ieinteresētās personas nepiekrišana ģenerāladvokāta secinājumiem, lai kādi arī būtu viņa šajos secinājumos aplūkotie jautājumi, pati par sevi nevar būt mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu pamatojošs iemesls (spriedums, 2025. gada 4. septembris, Nissan Iberia, C‑21/24, EU:C:2025:659, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
23
No tā izriet, ka SL lūgums atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu – ciktāl tā mērķis ir gūt iespēju atbildēt uz ģenerāladvokātes secinājumos pausto nostāju – nav apmierināms.
24
Tomēr Tiesa atbilstoši Reglamenta 83. pantam, uzklausījusi ģenerāladvokātu, jebkurā brīdī var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apsprieduši.
25
Taču šajā lietā Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokāti, uzskata, ka tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas vaicāto, un ka šī lieta nav jāizlemj, balstoties uz tādu argumentu, kuru ieinteresētās personas nav apspriedušas. Turklāt lūgumā atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu nav norādīts neviens jauns fakts, kam varētu būt izšķiroša ietekme uz šajā lietā taisāmo Tiesas nolēmumu.
26
Šajos apstākļos rīkojums par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu nav jāizdod.
Par prejudiciālo jautājumu
27
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai VDAR 13. un 14. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad personas dati tiek vākti ar sabiedriskā transporta uzņēmumā strādājošu biļešu kontrolieru valkātām videokamerām, informācijas sniegšana datu subjektiem ir reglamentēta VDAR 13. pantā vai tās 14. pantā.
28
Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka, lai atbildētu uz šo jautājumu, jāņem vērā ne tikai šo tiesību normu formulējums, bet arī to konteksts un šīs normas ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2024. gada 28. novembris, Másdi, C‑169/23, EU:C:2024:988, 39. punkts).
29
Pirmām kārtām, par VDAR 13. un 14. panta formulējumu jāatgādina, ka VDAR 14. panta materiālā piemērošanas joma ir definēta negatīvi salīdzinājumā ar šīs regulas 13. pantu. Kā izriet jau no šo tiesību normu virsrakstiem, 13. pants attiecas uz informāciju, kas jāsniedz, ja personas dati ir iegūti no datu subjekta, savukārt 14. pants – uz informāciju, kas jāsniedz, ja personas dati nav iegūti no datu subjekta (spriedums, 2024. gada 28. novembris, Másdi, C‑169/23, EU:C:2024:988, 48. punkts).
30
Lai nošķirtu minēto tiesību normu piemērošanas jomas, apstāklis, ka dažās VDAR 14. panta valodu versijās, tostarp zviedru valodas versijā, nav pārņemts šīs pašas regulas 13. pantā ietvertais jēdziens “[ievākti]” (“samlas in”), nav noteicošs.
31
Proti, Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka Savienības tiesību normas ir interpretējamas un piemērojamas vienveidīgi, ņemot vērā visu Eiropas Savienības valodu versijas, un, ja dažādu valodu Savienības tiesību aktu versijas atšķiras, attiecīgā norma jāinterpretē saistībā ar šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi (spriedums, 2025. gada 13. februāris, Verbraucherzentrale Berlin (Jēdziens pirmais saistību posms), C‑612/23, EU:C:2025:82, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Šajā ziņā par termina “iegūšana” (“erhållande”) lietojumu VDAR 14. panta 5. punkta c) apakšpunktā, kas zviedru valodas versijā ir izmantots arī minētā 14. panta virsrakstā, kā arī tā 1. punktā (“erhållits”), Tiesa jau ir precizējusi, ka šis termins patiesībā attiecas uz datiem, kas “ievākti” no personas, kura nav datu subjekts, kā arī uz datiem, kurus no šādiem datiem pārzinis, pildot savus uzdevumus, ģenerējis pats (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 28. novembris, Másdi, C‑169/23, EU:C:2024:988, 47. punkts).
33
Turklāt, kā secinājumu 28. punktā norāda ģenerāladvokāte, no datu subjekta “ievāktu” datu jēdziens VDAR 13. panta 1. punkta izpratnē prasa konkrētu rīcību nevis no datu subjekta, bet gan vienīgi no pārziņa, un tādējādi tam, cik aktīvi tajā piedalās datu subjekts, nav nozīmes, nošķirot šīs tiesību normas piemērošanas jomu no šīs regulas 14. panta piemērošanas jomas.
34
Šis arguments ir uzsvērts arī šā sprieduma 17. punktā minētajās Pārredzamības pamatnostādnēs, no kurām izriet, ka VDAR 13. pants ir piemērojams vai nu tad, ja datu subjekts apzināti sniedz personas datus pārzinim, vai tad, kad pārzinis datus no šā subjekta iegūst ar novērojumiem, tostarp izmantojot kameras.
35
Ņemot vērā VDAR 14. panta 2. punkta f) apakšpunkta formulējumu, lasot to šīs regulas 61. apsvēruma gaismā, jāuzskata, ka tikai iegūto personas datu avots ir pienācīgais kritērijs, pēc kura savstarpēji nošķiramas attiecīgās VDAR 13. un 14. panta piemērošanas jomas. Proti, kā noteic minētā 14. panta 2. punkta f) apakšpunkts: ja dati nav iegūti no datu subjekta, pārzinim datu subjekts jāinformē par to, no kāda avota personas dati ir iegūti.
36
No tā izriet, ka VDAR 13. un 14. panta, lasot tos šīs regulas 61. apsvēruma gaismā, gramatiskā interpretācija liecina par labu 13. panta piemērojamībai personas datu vākšanai ar valkājamu videokameru, jo šādā gadījumā šie dati tiek iegūti nevis no kāda cita avota, kas nav datu subjekts, bet gan tieši no datu subjekta.
37
Otrām kārtām, apstiprinājums šādai interpretācijai ir rodams arī kontekstā, kurā iekļaujas šīs tiesību normas.
38
Šajā ziņā no VDAR 5. panta izriet, ka personas datu apstrādei jāatbilst tostarp konkrētām prasībām pārredzamības jomā attiecībā uz datu subjektu, uz kuru attiecas šāda apstrāde (spriedums, 2024. gada 11. jūlijs, Meta Platforms Ireland (Pārstāvības prasība), C‑757/22, EU:C:2024:598, 53. punkts).
39
Kā rakstveida apsvērumos būtībā norāda Komisija, VDAR 13. pantā – kas pieprasa darīt zināmu datu subjektam šajā normā paredzēto informāciju brīdī, kad tā tiek iegūta, – konkrētu izpausmi rod šā datu subjekta tiesības tikt informētam. Savukārt 14. pants šajā regulā tika iekļauts tālab, lai risinātu situācijas, kurās pārzinis neatrodas tiešā saskarē ar datu subjektu, bet gan vāc personas datus no kāda cita avota, tāpēc šajā tiesību normā minēto informāciju paziņot brīdī, kad tā tiek iegūta, praksē ir apgrūtinoši vai pat neiespējams. Tādējādi tas, ka šāda vākšana notiek netieši, pamato, ka pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēta iespēja šo pārzinim noteikto informēšanas pienākumu izpildīt vēlāk.
40
Trešām kārtām, VDAR 13. un 14. pants jāinterpretē, ņemot vērā šīs regulas mērķi citastarp nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību fizisko personu pamattiesībām un pamatbrīvībām, jo īpaši viņu tiesībām uz personas datu aizsardzību, kas nostiprinātas LESD 16. pantā un kā pamattiesības – garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 8. pantā – un kas papildina Hartas 7. pantā garantētās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību (spriedums, 2025. gada 27. februāris, Dun & Bradstreet Austria u.c., C‑203/22, EU:C:2025:117, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Taču, ja tiktu atzīts, ka VDAR 14. pants ir piemērojams gadījumā, kad personas dati tiek vākti ar valkājamu videokameru, datu subjekts šīs vākšanas brīdī nesaņemtu nekādu informāciju, lai gan tas ir šo datu avots, tādējādi pārzinis varētu nekavējoties nesniegt informāciju minētajam datu subjektam. Tāpēc šāda interpretācija radītu risku, ka personas datu vākšana datu subjektam var palikt nepamanīta un tiek īstenota slēpta novērošana. Šādas sekas nebūtu saderīgas ar šā sprieduma iepriekšējā punktā minēto mērķi nodrošināt fizisku personu pamattiesību un brīvību aizsardzību augstā līmenī.
42
Tomēr jānorāda, ka šis mērķis – kā teikts Eiropas Datu aizsardzības kolēģijas (EDAK) 2020. gada 29. janvāra“Pamatnostādnēs 3/2019 par personas datu apstrādi, izmantojot videoierīces” – neliedz VDAR 13. pantā paredzētos informēšanas pienākumus pildīt, izmantojot t.s. vairāku līmeņu jeb kārtaino pieeju. Šajās pamatnostādnēs ir teikts, ka svarīgāko informāciju, kas paredzēta datu subjektam, pirmajā kārtā var norādīt uz brīdinājuma zīmes, savukārt pārējo tam obligāti sniedzamo informāciju var viegli pieejamā vietā pienācīgi un pilnīgi sniegt jau otrajā kārtā.
43
Visbeidzot, atbildot uz Kammarrätten i Stockholm (Administratīvā apelācijas tiesa Stokholmā) paustajām šaubām par šā sprieduma 13. punktā minētā 2014. gada 11. decembra sprieduma Ryneš (C‑212/13, EU:C:2014:2428) 34. punkta tvērumu, vēl jāprecizē, ka minētajā 34. punktā Tiesa nav lēmusi par Direktīvas 95/46 11. panta – kas bija VDAR 14. panta ekvivalents – piemērošanas jomas nošķiršanu no šīs direktīvas 10. panta – kuram savukārt atbilst VDAR 13. pants – piemērošanas jomas, bet gan vienīgi uzskatāmi parāda, ka dažādo šajā direktīvā paredzēto ierobežojumu un izņēmumu dēļ tās piemērošana ļauj ņemt vērā pārziņa leģitīmās intereses.
44
Tāpēc no nupat minētā sprieduma 34. punkta nav secināms, ka Tiesa jau būtu spriedusi par to, kā VDAR 13. panta piemērošanas joma nošķirama no šīs regulas 14. panta piemērošanas jomas.
45
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir atbildams, ka VDAR 13. un 14. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad personas dati tiek vākti ar sabiedriskā transporta uzņēmumā strādājošu biļešu kontrolieru valkātām videokamerām, informācijas sniegšana datu subjektiem ir reglamentēta šīs regulas 13. pantā, nevis 14. pantā.
Par tiesāšanās izdevumiem
46
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 13. un 14. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
situācijā, kad personas dati tiek vākti ar sabiedriskā transporta uzņēmumā strādājošu biļešu kontrolieru valkātām videokamerām, informācijas sniegšana datu subjektiem ir reglamentēta šīs regulas 13. pantā, nevis 14. pantā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – zviedru.