Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 12. martā (1)
Lieta C‑60/25 [Livronsa] (i)
SR
pret
FT SpA,
piedaloties
Assoutenti
(Corte d’appello di Cagliari (Kaljāri apelācijas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – LESD 101. panta 2. punkts – Regula (EK) Nr. 1/2003 – 16. panta 1. punkts – Euro procentu likmju atvasināto instrumentu nozare – Eiropas Komisijas lēmuma saistošais spēks valsts tiesai – Strīds starp aizdevuma ņēmēju un aizdevēju banku par Euribor likmei piesaistītas procentu likmes spēkā esību
I.      Ievads
1.        Šie secinājumi attiecas uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt LESD 101. panta 2. punktu un Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2) 16. panta 1. punktu. Lūgumu ir iesniegusi Corte d’appellodi Cagliari (Kaljāri apelācijas tiesa, Itālija) civillietu palāta saistībā ar strīdu starp aizdevuma ņēmēju SR un banku FT, kas viņam piešķīra hipotekāro aizdevumu. Strīds saistīts ar tāda noteikuma spēkā esību, kas nosaka par šo aizdevumu maksājamos procentus ar atsauci uz euro starpbanku piedāvājuma procentu likmes (Euribor) etalonu.
2.        Lūgums ir balstīts uz Eiropas Komisijas 2013. gada 4. decembra lēmumu (3) un 2016. gada 7. decembra lēmumu (4), kuros šī iestāde secinājusi, ka dažas bankas, kas iesaistītas kolēģijā, kura atbildīga par Euribor noteikšanu, laikposmā no 2005. gada septembra līdz 2008. gada maijam ir bijušas aizliegtas vienošanās dalībnieces (5). Konkrētāk, Komisija secināja, ka šīs bankas pārkāpušas LESD 101. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu, iesaistīdamās vienotā un ilgstošā pārkāpumā, kuru veidoja nolīgumi un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija izkropļot parasto cenu noteikšanas gaitu euro procentu likmju atvasināto instrumentu (EIRD) nozarē (6). Vispārējā tiesa (7) pirmajā instancē un Tiesa apelācijas instancē (8) apstiprināja Komisijas konstatējumu pamatotību, it īpaši apstiprinot pārkāpuma kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ (9).
3.        Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kāda ir EIRD lēmumu – un ar tiem saistīto Tiesas spriedumu – ietekme uz tā noteikuma spēkā esību, kurā ir atsauce uz Euribor un kurš ietverts hipotekārā aizdevuma līgumā, kas noslēgts starp privātpersonu un banku, kura nav piedalījusies Komisijas konstatētajā pārkāpumā. Būtībā minētā tiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai LESD 101. panta 2. punktam, kurā ir noteikts, ka visi nolīgumi vai lēmumi, kas ir aizliegti saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu, automātiski nav spēkā, būtu jāizraisa minētā noteikuma spēkā neesība, pat ja attiecīgais aizdevuma līgums ir noslēgts ārpus EIRD tirgus. Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai un kādā mērā Komisijas konstatētajām manipulācijām ar Euribor ir pierādījuma spēks valsts tiesvedībā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punktu.
II.    Fakti, tiesvedība un prejudiciālais jautājums
4.        2005. gada 15. decembrī SR un FT noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu. Šī aizdevuma procentu likme tika noteikta attiecībā uz sākotnējo sešu mēnešu laikposmu. Vēlāk šī likme tika pārrēķināta, pamatojoties uz mainīgo komponenti, kas piesaistīta Euribor. Pēc tam 2015. gada 20. februārī līgums tika pārskatīts.
5.        SR cēla prasību Tribunale di Oristano (Oristāno tiesa, Itālija). Ar šo prasību viņš lūdza, pirmkārt, pārrēķināt summu, kas jāmaksā kā hipotekārā aizdevuma procenti, un, otrkārt, atzīt prasījumu viņa labā. SR apgalvoja, ka daži līguma noteikumi, tostarp noteikums, kas paredz procentu likmi ar atsauci uz Euribor, nav spēkā, jo ir neskaidri un neuzticami. Minētā tiesa spriedumā atzina, ka aizdevuma līgumā nolīgtā procentu likme ir noteikta saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem. Tā arī norādīja, ka mainīgā likme ir balstīta uz iepriekš noteiktu un objektīvu kritēriju, uz ko neattiecas aizdevējas iestādes rīcības brīvība, un tādējādi izslēdza jebkādu nolīguma spēkā neesības pamatu.
6.        SR par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’appello di Cagliari (Kaljāri apelācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā. Apelācijas sūdzībā viņš lūdzis par spēkā neesošu atzīt aizdevuma līguma noteikumu, kurā ir atsauce uz Euribor, un pārrēķināt atmaksāšanas grafiku saskaņā ar šo nolīgumu. SR it īpaši norāda, ka viņš neesot spējis pareizi novērtēt Euribor piemērošanu viņam piešķirtajam aizdevumam, ņemot vērā ar to veiktās mākslīgās manipulācijas, ko Komisija konstatējusi EIRD lēmumos. Tiesvedības laikā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
7.        Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietas atrisināšanai un daudzu citu izskatīšanā esošu lietu atrisināšanai jānoskaidro LESD 101. panta 2. punkta tvērums un EIRD lēmumu pierādījuma spēks valsts tiesās saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 16. pantu. Šī tiesa it īpaši šaubās par to, kā šīs tiesību normas jāinterpretē, lai novērtētu tāda hipotekārā aizdevuma līgumā ietverta noteikuma spēkā esību, kurā Komisijas konstatētajā pārkāpuma laikposmā šī aizdevuma procentu likme bija noteikta ar atsauci uz Euribor.
8.        Šajā ziņā iesniedzējtiesa, pirmkārt un galvenokārt, norāda, ka Corte Suprema di Cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) judikatūrā, šķiet, pastāv atšķirīgas pieejas, kas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu aprakstītas šādi.
9.        No vienas puses, saskaņā ar pirmo judikatūras virzienu EIRD lēmumos konstatētās manipulācijas ar Euribor būtu jāuzskata par tādām, kam ir augstāks pierādījuma spēks, lai pamatotu prasību, kuras mērķis ir panākt, ka tiek atzīts, ka līguma noteikums, kurā ir atsauce uz Euribor, nav spēkā, neatkarīgi no tā, vai banka, kas ir attiecīgā aizdevuma nolīguma līgumslēdzēja puse, ir piedalījusies Komisijas konstatētajā pārkāpumā. Turklāt saskaņā ar minēto judikatūras virzienu, ja aizdevuma līgumā norādītais ārējais indekss vairs nav līgumslēdzēju pušu paustā nodoma ticams atspoguļojums, ņemot vērā ar to veiktās prettiesiskās manipulācijas, līguma noteikuma priekšmetu nevar noteikt. Atbilstoši valsts civiltiesībām šī situācija nozīmē, ka noteikums jāuzskata par daļēji spēkā neesošu attiecībā uz laikposmu, kurā izdarīts pārkāpums. Turklāt tikai prasība atzīt spēkā neesību pretstatā prasībai par zaudējumu atlīdzību spēj nodrošināt pilnīgu galīgā patērētāja aizsardzību, pasargājot viņu no konkurenci ierobežojoša nolīguma sekām.
10.      No otras puses, saskaņā ar otro, nesenāko judikatūras virzienu, lai gan EIRD lēmumi ir saistoši valsts tiesām atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punktam, tie nav pierādījums, kam ir būtisks pierādījuma spēks, lai par spēkā neesošu atzītu noteikumu, kurā aizdevuma līguma procentu likme ir noteikta ar atsauci uz Euribor. Šajā judikatūras virzienā atzīts, ka pārkāpumu, ko Komisija identificējusi minētajos lēmumos, veidoja rīcība, kuras mērķis bija samazināt naudas plūsmu, kas aizliegtās vienošanās dalībniekiem citādi būtu radusies saskaņā ar EIRD. Tāpēc minētais konkurences ierobežojums attiecas tikai uz EIRD tirgu un nevarētu nekādā veidā ietekmēt Euribor piesaistītu mainīgas likmes aizdevumu tirgu.
11.      Iesniedzējtiesa katrā ziņā sliecas par labu viedoklim, ka, tiklīdz ir konstatēts, ka ir notikušas manipulācijas ar atsauces likmi, jāuzskata, ka šīs manipulācijas ir konstatētas visos tirgos, kuros šī likme tikusi piemērota. Būtu pretrunīgi uzskatīt, ka manipulācijas ar Euribor, ko Komisija konstatējusi lēmumos, attiecās tikai uz EIRD tirgu un neattiecās uz citiem tirgiem, tostarp mainīgas likmes aizdevumu tirgu. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka interpretācija, saskaņā ar kuru LESD 101. panta 2. punkts neietekmē līgumattiecības, kurās pārkāpuma laikposmā izdarīta atsauce uz Euribor, apdraudētu šīs tiesību normas atturošo iedarbību.
12.      Šādos apstākļos Corte d’appello di Cagliari (Kaljāri apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ņemot vērā [Regulas Nr. 1/2003] 16. panta 1. punkta regulējumu, pierādījums par manipulācijām ar Euribor [likmi], kas konstatētas [EIRD] lēmumos un spriedumā [HSBC Holdings u.c.], jāuzskata par galīgu arī valsts tiesās, un vai konkurences ierobežojums, kas veido [minēto] Komisijas lēmumu un [minētā] Tiesas sprieduma priekšmetu, ir uzskatāms par aizliegtu vienošanos, kura aizliegta [LESD] 101. pantā, vienīgi [euro procentu likmju] atvasināto instrumentu tirgū, vai jebkurā tirgū, kurā ir izmantota manipulētā Euribor [likme]?”
13.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika iesniegts 2025. gada 28. janvārī. Rakstveida apsvērumus iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzējs, atbildētāja, persona, kas iestājusies
pamatlietā, un Komisija. Tiesas sēde šajā lietā netika rīkota.
III. Izvērtējums
14.      Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka lēmumā, kurā konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, izdarīts Komisijas konstatējums, ka notikušas manipulācijas ar procentu likmes etalonu, valsts tiesās notiekošā tiesvedībā būtu jāuzskata par galīgi pierādītu. Minētā tiesa arī jautā, vai šis konstatējums nozīmē, ka līgums, kurā ir atsauce uz minēto etalonu un kurš noslēgts ārpus tirgus, uz ko attiecas Komisijas lēmums, ir aizliegts nolīgums saskaņā ar LESD 101. pantu.
15.      Vispirms aplūkošu to uzdotā jautājuma daļu, kas attiecas uz LESD 101. panta interpretāciju (pirmā
daļa), un pēc tam pievērsīšos tai uzdotā jautājuma daļai, kura attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkta interpretāciju (otrā daļa).
16.      Runājot par uzdotā jautājuma pirmo daļu, no lūguma sniegt prejudiciālu jautājumu var secināt, ka iesniedzējtiesas šaubas par šīs tiesību normas tvērumu ir saistītas ar EIRD lēmumos izdarīto konstatējumu juridiskajām sekām, kā apstiprināts Tiesas spriedumā HSBC Holdings u.c. Konkrētāk,
iesniedzējtiesa vēlētos uzzināt, vai konstatējums, ka konkrētā tirgū ir notikušas manipulācijas ar procentu likmes etalonu, kuras izraisa LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu, var par spēkā neesošu padarīt noteikumu, kas ietverts citā tirgū noslēgtā nolīgumā un kurā ir atsauce uz šo etalonu pārkāpuma laikposmā, saskaņā ar LESD 101. panta 2. punktu.
17.      Atbilstoši LESD 101. panta 2. punktam visi nolīgumi vai lēmumi, kas ir aizliegti saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu, automātiski nav spēkā. Saskaņā ar Tiesas judikatūru nolīgums, kas neatbilst LESD 101. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, kļūst par spēkā neesošu, ciktāl tā priekšmets vai sekas nav saderīgas ar LESD 101. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu (10). Turklāt, tā kā LESD 101. panta 2. punktā norādītā spēkā neesība ir absolūta, nolīgumi, kas atbilstoši šai tiesību normai ir spēkā neesoši, nav spēkā starp līgumslēdzējām pusēm ne pagātnē, ne nākotnē (11). Uz šādiem nolīgumiem nevar atsaukties arī attiecībā pret trešām personām (12).
18.      Tāpēc Tiesa ir noteikusi LESD 101. panta 2. punkta tvērumu (13), paredzēdama ierobežojumu, ka šī tiesību norma ir piemērojama tikai tiem nolīgumiem, uz kuriem attiecas LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums (14). Ir taisnība, ka saskaņā ar judikatūru ikviens var atsaukties uz aizliegta nolīguma automātisku spēkā neesību, un tiesām tā jāievēro (15). Tomēr tikai tāds lēmums vai nolīgums, kurš ietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā, principā kļūst pilnībā neizpildāms, izņemot, ja ierobežojošos elementus var nodalīt no pārējās nolīguma daļas (16). Kā norādījusi Tiesa, LESD 101. panta 2. punktā paredzētās spēkā neesības sekas attiecībā uz tām nolīguma daļām, kas ir saderīgas ar 101. panta 1. punktu, un attiecībā uz visiem pasūtījumiem un piegādēm, kuri veikti, pamatojoties uz nolīgumu, un no tā izrietošās finansiālās saistības nav Savienības tiesību jautājums (17).
19.      Tiesas nolēmumu loģiku, manuprāt, var viegli izskaidrot ar atsauci, pirmkārt, uz vajadzību novērst tādu
lavīnveida ietekmi, kādu iesniedzējtiesa paredzējusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, it īpaši uz līgumattiecībām starp trešām personām, kas nav iesaistītas konkrētā nolīgumā, par kuru Komisija konstatējusi, ka tas ir aizliegts. Tā tas it īpaši ir tāda noteikuma gadījumā kā pamatlietā aplūkotais, kas attiecas uz produktu un tirgu, kuri nav tie, uz ko attiecas Komisijas lēmumi par manipulācijām ar Euribor saistībā ar EIRD. To tiesisko un ekonomisko seku neparedzamība, kuras varētu rasties no tāda nolīguma vai noteikuma sistēmiskas atzīšanas par spēkā neesošiem, kas paši par sevi nav atzīti par tādiem, kuri ir aizliegti ar LESD 101. panta 1. punktu, manuprāt, attaisno Tiesas interpretatīvo pieeju attiecībā uz LESD 101. panta 2. punktu.
20.      Otrkārt, Tiesas veiktā LESD 101. panta 2. punkta interpretācija, kā apgalvo atbildētāja
pamatlietā, ir saderīga arī ar principu, ka atbildība par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumiem ir personiska. Atbilstoši judikatūrai tikai uzņēmumam, kas pārkāpj šos noteikumus, jāatbild par šo pārkāpumu (18). Lai gan minētā judikatūra ir radusies saistībā ar prejudiciāliem nolēmumiem par prasībām atlīdzināt zaudējumus, no tā loģiski izriet, ka spēkā neesība, kura LESD 101. panta 2. punktā paredzēta attiecībā uz nolīgumiem un lēmumiem, kas ir pretrunā 101. panta 1. punktam, nevar attiekties arī uz līgumattiecībām, kurās iesaistījušās puses, kas nav iesaistītas pārkāpumā.
21.      Ir taisnība, ka spriedumā Allianz Hungária (19), uz ko Komisija atsaukusies rakstveida apsvērumos, Tiesa nosprieda, ka vertikālus nolīgumus, kuri noslēgti, lai īstenotu horizontālu (tirgus sadales) nolīgumu, kas ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, arī varētu atzīt par prettiesiskiem saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu (20). Konkrētāk, minētajā lietā izvirzītais jautājums bija, vai vertikāls nolīgums, ar ko divi transportlīdzekļu apdrošināšanas uzņēmumi vai nu ar automašīnu tirgotājiem, vai arī ar profesionālo apvienību, kura tos pārstāv, divpusēji vienojusies par stundas atalgojumu, kāds jāmaksā par apdrošināto transportlīdzekļu remontu, veido ierobežojumu mērķa dēļ atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam. Minētajā spriedumā Tiesa secināja, ka starp šiem diviem uzņēmumiem noslēgts horizontāls nolīgums, kura mērķis ir sadalīt tirgu, varēja padarīt prettiesisku arī vertikālu nolīgumu, kas noslēgts, lai to īstenotu.
22.      Tomēr spriedumu Allianz Hungária nevar attiecināt uz šo lietu. No minētā sprieduma ir redzams, ka LESD 101. panta 2. punktā paredzēto spēkā neesību Tiesa neattiecināja arī uz nolīgumiem, uz kuriem neattiecas LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums. Tieši pretēji – tā nosprieda, ka vertikālus nolīgumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu horizontālu nolīgumu, bez kura pirmais minētais nolīgums nevarētu tikt izpildīts, var uzskatīt arī par tādiem, kas ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, un tāpēc – par
spēkā neesošiem kā tādiem, neskarot vērtējumu, kas jāveic iesniedzējtiesai minētajā lietā.
23.      Šajā ziņā pietiek ar norādi, ka pamatlietā aplūkotais aizdevuma līgums neietilpst nevienā Komisijas konstatētajā LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumā. Turklāt – pretēji situācijai, kas aplūkota spriedumā Allianz Hungária, – minētais līgums netika noslēgts, lai īstenotu vai izpildītu ierobežojošu nolīgumu, ko Komisija konstatējusi EIRD lēmumos. Tajā tikai bija izdarīta atsauce uz Euribor etalonu, lai noteiktu mainīgo procentu likmi, kas piemērojama hipotekārajam aizdevumam, kuru privātpersonai piešķīrusi banka, kam a fortiori nebija nekādas saistības ar Komisijas konstatēto prettiesisko rīcību. Šajā kontekstā ir skaidrs, ka minēto līgumu nevar uzskatīt par tādu, uz kuru attiektos sekas, kas paredzētas LESD 101. panta 2. punktā, kurš saskaņā ar šo secinājumu 18. punktā minēto judikatūru ir piemērojams tikai nolīgumiem, kas ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam.
24.      No tā izriet, ka LESD 101. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka Komisijas lēmumā, kurā konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, izdarītam konstatējumam, ka ir notikušas manipulācijas ar procentu likmes etalonu, par spēkā neesošu jāpadara noteikums, kas ietverts aizdevuma līgumā un kurā ir atsauce uz šo etalonu, ja šis noteikums nav daļa no ierobežojoša nolīguma, kas minēts Komisijas lēmumā, un ja tas pats par sevi nav atzīts par tādu, kurš ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam.
25.      Šajā stadijā svarīgi norādīt – fakts, ka LESD 101. panta 2. punkts neparedz juridisku pamatu, lai par spēkā neesošu atzītu noteikumu, kas ietverts aizdevuma līgumā, uz kuru neattiecas LESD 101. panta 1. punkts, nenozīmē, ka šī nolīguma pusēm nav pieejami citi tiesību aizsardzības līdzekļi, lai atsauktos uz attiecīgā noteikuma spēkā neesību (21). Šajā ziņā jāatgādina, kā redzams no Tiesas judikatūras, ka sekas, kādas nolīgumam, kas aizliegts saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu, varētu būt attiecībā uz līgumattiecībām, kurās ir iesaistītas trešās personas, jānosaka valsts tiesām saskaņā ar to tiesību aktiem (22).
26.      Šajā lietā informācija, ko iesniedzējtiesa sniegusi šajā ziņā, ir diezgan ierobežota. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu var secināt, ka pamatlieta saistīta ar prasību atzīt spēkā neesību, balstoties uz tā noteikuma iespējamo neuzticamību, kurā aizdevuma līguma procentu likme ir noteikta ar atsauci uz Euribor etalonu. Ņemot vērā šo secinājumu 25. punktā minēto judikatūru, nekas iesniedzējtiesai neliedz minētā noteikuma spēkā esību un sekas novērtēt, ievērojot piemērojamās valsts tiesību normas, piemēram, tās, kas attiecas uz lūgumā
sniegt prejudiciālu nolēmumu minēto līgumu priekšmeta likumību (23).
27.      Tieši šajā situācijā Regulas Nr. 1/2003 16. panta interpretācijai – uz kuru attiecas uzdotā jautājuma otrā daļa – ir īpaši liela nozīme tādā lietā kā pamatlieta, it īpaši saistībā ar EIRD lēmumiem. Ar šo jautājuma daļu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai manipulācijām, ko Komisija konstatējusi minētajos lēmumos, ir pierādījuma spēks tiesvedībās par tāda noteikuma spēkā esību saskaņā ar valsts tiesībām, kurā ir atsauce uz Euribor pārkāpuma laikposmā.
28.      Regulas Nr. 1/2003 16. pants “Vienāda [Savienības] konkurences tiesību aktu piemērošana” paredz, ka tad, ja valstu tiesas atbilstoši LESD 101. pantam vai LESD 102. pantam lemj par līgumiem, lēmumiem vai darbībām, uz kurām jau attiecas Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā Komisijas pieņemtajam lēmumam (24). Minētajā tiesību normā ir kodificēta iepriekšējā judikatūra (25), kurā Tiesa būtībā atzinusi, ka konkurences tiesību aktu izpildes, kas uzticēta vairākiem dalībniekiem, ieskaitot valsts tiesas, sistēmā tiesiskās drošības un vienādas Savienības konkurences tiesību aktu piemērošanas principi prasa izvairīties no pretrunīgiem nolēmumiem (26).
29.      Turklāt judikatūrā Tiesa ir noteikusi tā noteikuma robežas, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 16. panta. Piemēram, civilprasības par zaudējumu atlīdzību kontekstā, kurā jāpierāda kaitējošā rīcība, zaudējumi un tieša cēloņsakarība starp šo rīcību un zaudējumiem, valsts tiesai ir saistošs Komisijas konstatējums, ka līgums ir aizliegts, un šī nolīguma kvalifikācija (27). Arī Vispārējā tiesa judikatūrā, ko Tiesa, manuprāt, bez grūtībām varētu apstiprināt (28), ir konstatējusi, ka valsts tiesām ir saistoši arī Komisijas konstatējumi par aplūkotās rīcības tvērumu laikā un ģeogrāfisko tvērumu un to personu atbildību vai atbildības neesību, attiecībā uz kurām tiek veikta izmeklēšana saistībā ar aplūkoto rīcību (29).
30.      Šajā lietā, runājot par EIRD lēmumiem, ir svarīgi norādīt, ka Komisija secināja, ka dažas Euribor kolēģijā ietilpstošas bankas ir bijušas tādas aizliegtas vienošanās dalībnieces EIRD tirgū, kas būtībā pastāvēja no 2005. gada septembra līdz 2008. gada maijam (30). It īpaši Komisija secināja, ka minētajā laikposmā aizliegtas vienošanās dalībnieki bija iesaistījušies virknē darbību, kuru mērķis bija izkropļot EIRD cenu sastāvdaļu, proti, Euribor, parasto noteikšanas gaitu. Šīs darbības ietvēra apmaiņu ar informāciju par to, vai dalībnieki dod priekšroku nemainīgām, zemām vai augstām, procentu likmēm (fiksētas likmes) attiecībā uz dažiem Euribor termiņiem, atkarībā no to tirdzniecības pozīcijām vai riska darījumiem. Dalībnieki apmainījās arī ar konfidenciālu informāciju par to tirdzniecības pozīcijām vai plānotām, turpmāk iesniedzamām Euribor likmēm attiecībā uz konkrētiem termiņiem. Dažreiz tirgotāji izmantoja arī iespēju saskaņot vismaz vienu no to banku turpmāk iesniedzamām Euribor likmēm, kas balstītas uz informāciju, kura saņemta no citiem dalībniekiem (31).
31.      Varētu būt lietderīgi atgādināt, ka Euribor ir plaši izmantota atsauces procentu likme starptautiskajos naudas tirgos (32). Tās mērķis ir atspoguļot euro valūtā izteiktu starpbanku aizdevumu izmaksas. Aprēķins tiek veikts ik dienu, un dati, kas iegūti no daudzām finanšu iestādēm, kuras ietilpst izraudzītajā kolēģijā, tiek izmantoti, lai nodrošinātu informāciju procesam. Euribor ir balstīta uz kotācijām, ko sniegušas kolēģijā ietilpstošās bankas, kuras prognozē likmes, ar kādām hipotētiska pirmās klases banka aizdotu līdzekļus citai pirmās klases bankai. Euribor likmes ir atspoguļotas EIRD, kas ir pasaules mērogā tirgoti finanšu produkti, cenās. Šos produktus izmanto lieli uzņēmumi, finanšu iestādes, riska ieguldījumu fondi un citi starptautiski uzņēmumi, lai pārvaldītu procentu likmju risku, kādam tie pakļauti (riska ierobežošana gan aizņēmējiem, gan ieguldītājiem), vai spekulatīviem mērķiem (33).
32.      Kā Komisija pareizi norādījusi rakstveida apsvērumos, īpaša uzmanība jāpievērš faktam, ka EIRD lēmumos nav ietverti nekādi konkrēti konstatējumi par ierobežojoša nolīguma ietekmi uz Euribor līmeni. It īpaši no šiem lēmumiem izriet, ka ar Euribor līmeni kolēģijā ietilpstošās bankas varētu manipulēt, to palielinot, samazinot vai saglabājot nemainīgu, atkarībā no aizliegtas vienošanās dalībnieku pozīcijām atvasināto instrumentu tirgū (34). Tāpēc EIRD lēmumos nav noteikts, vai aizliegtas vienošanās tendence ir palielināt vai samazināt Euribor. Lai gan, pamatojoties uz aizliegtos nolīgumos iesaistīto banku rīcību, var būt saprātīgi pieņemt, ka aizliegtas vienošanās spēkā esības laikā Euribor tika noteikta kā parasti (35), Komisija nav izdarījusi nekādus galīgus konstatējumus par vispārējo virzienu, kurā ar šo etalonu bija veiktas manipulācijas. Ar attiecīgiem spriedumiem (36) gan Vispārējā tiesa, gan Tiesa apstiprināja Komisijas konstatējumus un nosprieda, ka attiecīgais pārkāpums ir ierobežojums “mērķa dēļ” saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu, kas attiecas tikai uz EIRD tirgu (37).
33.      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, runājot par EIRD lēmumiem, Regulas Nr. 1/2003 16. pants prasa, lai valsts tiesas par galīgi pierādītu uzskatītu manipulāciju ar Euribor esību Komisijas noteiktajā laikposmā. Turpretim, tā kā aplūkotais pārkāpums ir klasificēts kā ierobežojums mērķa dēļ, tikai no darbībām, ko Komisija atzinusi par pretrunā esošām LESD 101. panta 1. punktam, nevar izsecināt nekādu konkrētu ietekmi uz Euribor līmeni.
34.      Runājot par šo lietu,
joprojām nav atbildēts jautājums, vai Regulas Nr. 1/2003 16. pants ir atbilstošs juridiskais pamats, lai atzītu, ka
lietā, kurā valsts tiesai jālemj par līguma noteikuma spēkā
esību saskaņā ar valsts tiesību normām – it īpaši saistībā ar
šī noteikuma priekšmeta likumību – konstatējumi, ko Komisija izdarījusi lēmumā, kurā konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, minētajai tiesai ir saistoši.
35.      Šajā ziņā pietiek ar norādi, ka Regulas Nr. 1/2003 16. pants ir noteikums, kas prasa, lai valsts tiesas atturētos pieņemt lēmumus, kuri ir pretrunā Komisijas pieņemtajiem lēmumiem, tikai tad, “ja [tās] atbilstoši [LESD 101.] vai [102. pantam] lemj par
līgumiem, lēmumiem vai darbībām”. Tā kā tādā lietā
kā pamatlieta valsts tiesa tajā izskatāmā strīda atrisināšanai katrā ziņā nepiemēros Savienības konkurences noteikumus, nevar teikt, ka Regulas Nr. 1/2003 16. pants formāli ir juridiskais pamats, kas valsts tiesai uzliek pienākumu par pierādītiem uzskatīt konstatējumus, kurus Komisija izdarījusi
EIRD
lēmumos.
36.      Šajā kontekstā varētu apgalvot – ja valsts tiesa izvērtē lietu tikai atbilstoši valsts tiesībām, arī lēmumā, kurā konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, izdarīto Komisijas konstatējumu saistošais raksturs jānosaka saskaņā ar valsts tiesībām. Tomēr šādai pieejai nevar piekrist galvenokārt divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tajā nav ņemts vērā
fakts, ka tiesību akti, ko Savienības iestādes pieņēmušas savas kompetences ietvaros,
nav jāatzīst valstu tiesību sistēmās. Tieši pretēji, tie ir
dalībvalstu tiesību sistēmu neatņemama daļa un tādēļ tos nevar neņemt vērā valsts tiesvedībās. Otrkārt, šī pieeja
galu galā varētu izraisīt to, ka valsts tiesa atsakās ņemt vērā Savienības tiesību aktu, kas ir likumīgs un spēkā esošs saskaņā ar iedibināto judikatūru, kaut gan minētajā
aktā ietvertos konstatējumus Tiesa turklāt ir apstiprinājusi spriedumā
HSBC Holdings u.c.
37.      No tā izriet –
lai gan Regulas Nr. 1/2003 16. pantu nevar uzskatīt par tādu, kas piemērojams pamatlietā, kā norādīts iepriekš, viens no principiem,
kura izpausme ir minētā tiesību norma, proti, ka faktu konstatējumu, kas
izdarīts atbilstoši Savienības tiesību sistēmai, nevar neņemt vērā, būtībā izraisa iznākumu, kuram ir līdzīgas tiesiskās sekas. Valsts tiesai jāņem vērā faktu un juridiskie konstatējumi, kas izdarīti Savienības līmeņa tiesvedībā,
ja tie ir nozīmīgi valsts līmeņa strīdos, pat ja
par šiem strīdiem jālemj
ārpus konkrētas Savienības tiesību sistēmas.
38.      Šajā tiesvedībā, runājot par prasību, ko cēlis lietas dalībnieks, kurš vēlas panākt, ka noteikums saskaņā ar valsts tiesībām tiek atzīts par spēkā neesošu, Komisijas konstatējumi
EIRD lēmumos par manipulācijām ar Euribor jāuzskata par galīgi pierādītiem un tie ir atbilstoši jāņem vērā, protams, kā tika paskaidrots šo secinājumu 33. punktā, ievērojot konkrētos minētajos lēmumos izklāstītos noteikumus.
39.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, secinu, ka LESD 101. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 16. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka Komisijas lēmumā, kurā konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, izdarīts konstatējums, ka ir notikušas manipulācijas ar procentu likmes etalonu, par spēkā neesošu
nepadara noteikumu, kurš
ietverts aizdevuma līgumā un kurā ir atsauce uz šo etalonu, ja šis noteikums nav daļa no ierobežojoša nolīguma, kas minēts Komisijas lēmumā, un ja tas pats par sevi nav atzīts par tādu, kurš ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam. Tomēr, lai gan Regulas Nr. 1/2003 16. pants formāli nav piemērojams, konstatējumu par manipulācijām, kas izdarīts Komisijas lēmumā, valsts tiesa nevar neņemt vērā
tiesvedībā, kas saistīta ar noteikuma spēkā esību saskaņā ar valsts tiesībām, ievērojot minētajā
lēmumā konkrēti norādīto.
IV.    Secinājumi
40.      Pamatojoties uz iepriekš veikto analīzi, piedāvāju Tiesai uz Corted’appello di Cagliari (Kaljāri apelācijas tiesa, Itālija) jautājumu atbildēt šādi:
LESD 101. panta 2. punkts un Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 16. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Komisijas lēmumā, ar ko konstatēts LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, izdarīts konstatējums, ka ar procentu likmes etalonu ir veiktas manipulācijas, nepadara par spēkā neesošu noteikumu, kurš ietverts aizdevuma līgumā un kurā ir atsauce uz šo etalonu, ja šis noteikums nav daļa no ierobežojoša nolīguma, kas minēts Komisijas lēmumā, un ja tas pats par sevi nav atzīts par tādu, kurš ir pretrunā LESD 101. panta 1. punktam. Tomēr, lai gan Regulas Nr. 1/2003 16. pants formāli nav piemērojams, konstatējumu par manipulācijām, kas izdarīts Komisijas lēmumā, valsts tiesa nevar neņemt vērā tiesvedībā, kas saistīta ar noteikuma spēkā esību saskaņā ar valsts tiesībām, ievērojot minētajā lēmumā konkrēti norādīto.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD [101.] un [102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
3      Komisijas Lēmums C(2013) 8512 final par [LESD] 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta AT.39914 – Euro procentu likmju atvasinātie instrumenti (EIRD) (Izlīgums)) (turpmāk tekstā – “2013. gada lēmums”). Šis lēmums bija adresēts bankām, kas ietilpst Barclays, Deutsche Bank, Société Générale un Royal Bank of Scotland grupās.
4      Komisijas Lēmums C(2016) 8530 final par [LESD] 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta AT.39914 – Euro procentu likmju atvasinātie instrumenti (EIRD)) (turpmāk tekstā – “2016. gada lēmums”). Šis lēmums bija adresēts bankām, kas ietilpst Crédit Agricole, HSBC un JPMorganChase grupās.
5      Divu atsevišķu lēmumu pieņemšana ir saistīta ar to, ka dažas no attiecīgajām bankām, kas uzskaitītas 2013. gada lēmuma 2. apsvērumā, piekrita piedalīties izlīguma procedūrā atbilstoši Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101. un 102. pantu] (OV 2004, L 123, 18. lpp.), ko vada Komisija, 10.a pantam. Turpretim citas bankas, kas minētas 2016. gada lēmuma 52.–64. apsvērumā, nolēma nepiedalīties minētajā procedūrā, un tādēļ lēmums attiecībā uz šīm bankām tika pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantā paredzēto standarta procedūru.
6      Skat.,
inter alia, 2013. gada lēmuma 67. apsvērumu un tā 1. pantu. Skat. arī 2016. gada lēmuma 357. apsvērumu un tā 1. pantu.
7      Spriedums, 2019. gada 24. septembris, HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      Spriedums, 2023. gada 12. janvāris, HSBC Holdings u.c./Komisija (C‑883/19 P, turpmāk tekstā – “spriedums HSBC Holdings u.c.”, EU:C:2023:11).
9      Vispārējās tiesas un Tiesas spriedumi bija saistīti tikai ar 2016. gada lēmumu un neattiecās uz 2013. gada lēmumu, kas bija kļuvis galīgs. Ar abiem spriedumiem 2016. gada lēmums tika daļēji atcelts it īpaši saistībā ar tā soda noteikšanu, ko Komisija uzlikusi prasītājiem attiecīgajā lietā. Vispārējā tiesa izdarīja līdzīgu secinājumu 2023. gada 20. decembra spriedumā
JPMorgan Chase u.c./Komisija (T‑106/17, EU:T:2023:832) un 2023. gada 20. decembra spriedumā Crédit agricole un Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija (T‑113/17, EU:T:2023:847). Apelācijas sūdzības par minētajiem spriedumiem pašreiz tiek izskatītas Tiesā attiecīgi lietās C‑160/24 P un C‑191/24 P. Turklāt pēc daļējas 2016. gada lēmuma atcelšanas saistībā ar uzlikto sodu Komisija pieņēma 2021. gada 28. jūnija Lēmumu C(2021) 4600 final. Par minēto lēmumu tika taisīts 2024. gada 27. novembra spriedums HSBC Holdings u.c./Komisija (T‑561/21, EU:T:2024:869), un tagad tas kļuvis galīgs.
10      Spriedums, 1971. gada 25. novembris, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, 26. punkts).
11      Spriedums, 1973. gada 6. februāris, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, 26. punkts).
12      Spriedums, 1971. gada 25. novembris, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, 29. punkts).
13      Skat.,
inter alia,
Jones, A., Sufrin, B. un Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, 228. lpp.; Van Bael, I. un Bellis, J.‑F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, 77. un 78. lpp.; Argenton, C., Geradin, D. un Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, 69. un 70. lpp.; un Meeßen, G., “Article 101 TFEU”, no Kellerbauer, M., Klamert, M., un Tomkin, J. (red.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Oxford University Press, 2019, 1034. un 1035. lpp.
14      Visi šie nolēmumi līdz pat šai dienai joprojām ir nozīmīgi, kā norādīts, piemēram, 2023. gada 20. aprīļa spriedumā Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, 70.–73. punkts) un 2024. gada 25. janvāra spriedumā Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 57. un 58. punkts), kuros uz tiem ir izdarīta tieša atsauce.
15      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 20. septembris, Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 22. punkts).
16      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 28. februāris, Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, 40. punkts).
17      Spriedums, 1983. gada 14. decembris, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, 11. un 12. punkts).
18      Spriedums, 2019. gada 14. marts, Skanska Industrial Solutions and Others (C‑724/17, EU:C:2019:204, 31. punkts).
19      Spriedums, 2013. gada 14. marts, Allianz Hungária Biztosító and Others (C‑32/11, turpmāk tekstā – “spriedums Allianz Hungária”, EU:C:2013:160).
20      Turpat, 50. punkts.
21      Turklāt puse, kas uzskata, ka to negatīvi ir ietekmējušas manipulācijas ar procentu likmes etalonu, var celt prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar kuriem ir transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/104/ES (2014. gada 26. novembris) par atsevišķiem noteikumiem, kuri valstu tiesībās reglamentē zaudējumu atlīdzināšanas prasības par dalībvalstu un Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem (OV 2014, L 349, 1. lpp.). Savukārt valsts tiesai, kurā iesniegta minētā prasība, jāaizsargā tiesības, kas tieši izriet no LESD 101. panta 1. punkta, tostarp, ja prasītājs ir trešā persona nolīgumā, kuru Komisija atzinusi par prettiesisku. Skat.,
inter alia,
spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Kone u.c. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 37. punkts), un
spriedumu, 2023. gada 20. aprīlis, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, 50.–52. punkts un tajos minētā judikatūra).
22      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 14. decembris, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, 12. punkts), un spriedumu, 2006. gada 30. novembris, Brünsteiner un Autohaus Hilgert (C‑376/05 un C‑377/05, EU:C:2006:753, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un lietas dalībnieku rakstveida apsvērumos šajā ziņā minēts Itālijas Civilkodeksa 1346. un 1418. pants.
24      Skat. arī spriedumu, 2024. gada 18. aprīlis, Heureka Group (Cenu salīdzināšanas vietnes) (C‑605/21, EU:C:2024:324, 74. punkts).
25      Skat. Regulas Nr. 1/2003 22. apsvērumu un spriedumu, 2000. gada 14. decembris, Masterfoods un HB
(C‑344/98, turpmāk tekstā – “spriedums Masterfoods”, EU:C:2000:689, 60. punkts).
26      Pachev, A., “Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes”, no:
La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union –
Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, 573. lpp.
27      Tomēr valsts tiesai joprojām jānovērtē, vai pastāv zaudējumi un tieša cēloņsakarība starp zaudējumiem un attiecīgo nolīgumu vai darbībām. Pat ja Komisija lēmumā ir noteikusi precīzas pārkāpuma sekas, valsts tiesai joprojām individuāli jānosaka zaudējumi, kas nodarīti katrai personai, kura cēlusi prasību par zaudējumu atlīdzību. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 65. un 66. punkts).
28      Spriedums, 2015. gada 16. decembris, British Airways/Komisija (T‑48/11, EU:T:2015:988, 40. punkts). Skat. arī Joncheray, N., “Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary”, no Prete, L., Dekeyser, K., u.c. (red.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, 399. lpp.
29      Skat. arī Carovano, G., “Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence”, European Law Journal, 31. sēj., Nr. 3, 2025, 272. un 273. lpp.
30      Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi.
31      Skat.,
inter alia,
2013. gada lēmuma 32. apsvērumu un 2016. gada lēmuma 113.–115., 358. un 359. apsvērumu. Skat. arī spriedumu HSBC Holdings u.c., 18. un 19. punkts.
32      Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1011 (2016. gada 8. jūnijs) par indeksiem, ko izmanto kā etalonus finanšu instrumentos un finanšu līgumos vai ieguldījumu fondu darbības rezultātu mērīšanai, un ar kuru groza Direktīvu 2008/48/EK, Direktīvu 2014/17/ES un Regulu (ES) Nr. 596/2014 (OV 2016, L 171, 1. lpp.), 1. apsvērumu un Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2016/1368 (2016. gada 11. augusts), ar ko saskaņā ar Regulu (ES) 2016/1011 izveido finanšu tirgos izmantotu kritiski svarīgu etalonu sarakstu (OV 2016, L 217, 1. lpp.), 5. apsvērumu.
33      Skat. 2013. gada lēmuma 5.–9. apsvērumu un 2016. gada lēmuma 20.–26. apsvērumu. Skat. arī ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā HSBC Holdings u.c./Komisija (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 1. punkts).
34      Skat.,
inter alia, 2016. gada lēmuma 388. apsvērumu un 392. apsvēruma a) un e) punktu.
35      Skat.,
inter alia, 2016. gada lēmuma 397. un 404.–408. apsvērumu.
36      Skat. šo secinājumu 7. un 8. zemsvītras piezīmi.
37      Skat.,
inter alia, spriedumu
HSBC Holdings u.c., 125., 191., 206. un 208. punkts.