62024CC0182
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. aprīlī (
1
)
Lieta C‑182/24
RB kā Claude Chabrol tiesību pārņēmējs,
AD, kuru pārstāv viņa aizgādne NM, kā Claude Chabrol tiesību pārņēmējs,
DR kā Claude Chabrol tiesību pārņēmējs,
ZB kā Claude Chabrol tiesību pārņēmējs,
VQ kā Claude Chabrol tiesību pārņēmējs,
RZ kā Paul Gégauff tiesību pārņēmējs,
DQ kā Paul Gégauff tiesību pārņēmējs,
FI kā Paul Gégauff tiesību pārņēmējs,
LF kā Paul Gégauff tiesību pārņēmējs
pret
Société des Auteurs et Compositeurs Dramatiques (SACD),
Radio Days SARL,
Brinter Company Ltd,
BS,
MW,
Artedis SA,
Panoceanic Films SA,
piedaloties:
Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM),
HU kā Pierre Jansen tiesību pārņēmējs,
YG kā Ellery Queen tiesību pārņēmējs,
VH kā Ellery Queen tiesību pārņēmējs,
IA,
ID kā Jean Patrick Manchette tiesību pārņēmējs,
Daniel Boulanger mantojums kā Daniel Boulanger tiesību pārņēmējs,
HK kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
QY kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
WY kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
KE kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
NA kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
IY kā Claude Brulé tiesību pārņēmējs,
Nicholas Blake mantojums kā Nicholas Blake tiesību pārņēmējs,
Edward Atiyah mantojums kā Edward Atiyah tiesību pārņēmējs,
Ellery Queen mantojums kā Ellery Queen tiesību pārņēmējs,
Richard Neely mantojums kā Richard Neely tiesību pārņēmējs,
Patricia Highsmith mantojums,
Charlotte Armstrong mantojums kā Charlotte Armstrong tiesību pārņēmējs,
WI kā Claude Rank tiesību pārņēmējs,
QT kā Hubert Monteilhet tiesību pārņēmējs
(Tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Intelektuālā īpašuma tiesību ievērošana – Atbilstīgi tiesiskās aizsardzības līdzekļi – Direktīva 2001/29/EK – 8. pants – Direktīva 2004/48/EK – 3. pants – Direktīva 2006/116/EK – 1. un 2. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Valsts tiesiskais regulējums, kurā kā viena no līdzautoriem celtas prasības par intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību pieņemamības nosacījums ir paredzēta pārējo līdzautoru pieaicināšana tiesvedībā – Procesuālā autonomija – Efektivitātes princips
1.
1990. gadā kinorežisors Claude Chabrol un scenārists Paul Gégauff nodeva izplatītājai [sabiedrībai] dažu filmu izmantošanas tiesības uz trīsdesmit gadiem.
2.
2019. gadā jau pēc Claude Chabrol un Paul Gégauff nāves viņu attiecīgie mantinieki cēla prasību pret izplatītāju un citām ar to saistītajām sabiedrībām, lūdzot tostarp atlīdzināt zaudējumus, kas radušies līgumsaistību neizpildes un autortiesību pārkāpuma dēļ.
3.
Atbildētāji kā iebildi par prasības nepieņemamību izvirzīja to, ka tiesvedībā nebija pieaicināti visi līdzautori, kas bija piedalījušies filmu uzņemšanā, vai viņu tiesību pārņēmēji. Viņi apgalvoja, ka saskaņā ar Francijas tiesībām prasībā par līdzautorībā tapuša darba (“kopdarba”) autortiesību ievērošanu ir nepieciešams pieaicināt tiesvedībā visus līdzautorus.
4.
Tiesa, kurai ir jāizspriež šis strīds, uzdod Tiesai divus prejudiciālos jautājumus, ar kuriem vēlas uzzināt, īsumā, vai pienākums pieaicināt tiesvedībā visus līdzautorus kā prasības pieņemamības nosacījums atbilst Savienības tiesībām. Konkrētāk, Direktīvai 2001/29/EK (
2
), Direktīvai 2004/48/EK (
3
), Direktīvai 2006/115/EK (
4
) un Direktīvai 2006/116/EK (
5
) saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. un 47. pantu.
I. Tiesiskais regulējums
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2001/29
5.
Saskaņā ar tās 8. pantu (“Sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļi”):
“1.   Dalībvalstis paredz atbilstīgas sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā uz šajā direktīvā izklāstīto tiesību un saistību pārkāpumiem un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šo sankciju un tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu. Tādējādi paredzētajām sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.
2.   Katra dalībvalsts pieņem vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiesību subjekti, kuru intereses ir skārušas attiecīgās valsts teritorijā veiktas nelikumīgas darbības, var celt prasību par zaudējumu atlīdzību un/vai pieprasīt rīkojumu vajadzības gadījumā uzlikt arestu nelikumīgajam materiālam, kā arī 6. panta 2. punktā minētajām ierīcēm, produktiem vai komponentiem.
[..]”
2. Direktīva 2004/48
6.
Tās 3. pantā (“Vispārīgas saistības”) ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis paredz pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šajā direktīvā paredzēto intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu. Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir taisnīgi, nav nevajadzīgi sarežģīti vai dārgi un neietver nepamatotus termiņus vai kavēšanos.
2.   Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi, proporcionāli un preventīvi, un tos piemēro tā, lai izvairītos no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi.”
3. Direktīva 2006/116
7.
Direktīvas 1. pantā (“Autortiesību termiņš”) ir noteikts:
“1.   Literāru darbu vai mākslas darbu autortiesības saskaņā ar Bernes Konvencijas 2. pantu ir spēkā autora mūžu un 70 gadus pēc viņa nāves, neatkarīgi no tā, kad darbs ir likumīgi darīts pieejams sabiedrībai.
2.   Gadījumā, ja darbam ir vairāki līdzautori, 1. punktā minēto termiņu aprēķina no pēdējā dzīvā autora nāves.
[..]”
8.
Tās 2. pantā (“Kinematogrāfiski vai audiovizuāli darbi”) ir norādīts:
“1.   Kinematogrāfisku vai audiovizuālu darbu galveno režisoru uzskata par to autoru vai vienu no tā autoriem. Dalībvalstis var brīvi noteikt citus līdzautorus.
2.   Kinematogrāfisku vai audiovizuālu darbu aizsardzības termiņš beidzas 70 gadus pēc tam, kad mirusi pēdējā no turpmāk minētajām personām, neatkarīgi no tā, vai šī persona atzīta par līdzautoru vai ne: galvenais režisors, scenārija autors, dialogu autors un tās mūzikas komponists, kura īpaši sacerēta izmantošanai kinematogrāfiskajā vai audiovizuālajā darbā.”
9.
Tās 9. pantā (“Personiskās tiesības”) ir noteikts:
“Šī direktīva neskar dalībvalstu noteikumus, kas reglamentē personiskās tiesības”.
B.
Francijas tiesības
1. Code de la propriété intellectuelle (Intelektuālā īpašuma kodekss) (
6
)
10.
Tā L. 113‑2. pantā ir noteikts:
“Kopdarbs ir darbs, kura tapšanā piedalījušās vairākas fiziskas personas [..].”
11.
Likuma L. 113‑3. pantā ir paredzēts:
“Kopdarbs ir līdzautoru kopīpašums.
Līdzautoriem ir jāizmanto savas tiesības, savstarpēji vienojoties.
Strīda gadījumā lēmumu pieņem civillietu tiesa.
Ja katra līdzautora dalība ir citā žanrā, katrs no tiem, ja vien nav panākta citāda vienošanās, var atsevišķi izmantot savu personīgo ieguldījumu, ja tas nerada negatīvas sekas kopdarba izmantošanai.”
12.
Tā L. 113‑7. pantā ir noteikts:
“Audiovizuālā darba autors ir fiziska persona vai personas, kas veic šā darba intelektuālo jaunradi. Ja vien nav pierādīts pretēji, par audiovizuāla kopdarba līdzautoriem uzskata: 1. scenārija autoru; 2. adaptācijas autoru; 3. dialogu autoru; 4. attiecīgajam audiovizuālajam darbam īpaši radīta muzikālā darba, ar tekstu vai bez tā, autoru; 5. režisoru [..].”
2. Code de procedure civil (Civilprocesa kodekss) (
7
)
13.
Tā 126. pantā ir noteikts, ka tad, ja apstākļus, kas rada iebildumu par nepieņemamību, var novērst, nepieņemamība tiek noraidīta, ja līdz tiesas lēmuma pieņemšanas brīdim šie apstākļi ir zuduši.
14.
Saskaņā ar kodeksa 659. pantu, ja personas, kurai ir jāpaziņo dokuments, domicils, dzīvesvieta vai darbavieta nav zināma, huissier de justice [tiesu izpildītājs] sagatavo ziņojumu, kurā precīzi apraksta pasākumus, kurus viņš ir veicis, lai sameklētu dokumenta adresātu. Lai paziņošana būtu spēkā, tajā pašā dienā vai, vēlākais, nākamajā darbdienā tiesu izpildītājs nosūta adresātam ar ierakstītu vēstuli ar saņemšanas apstiprinājumu uz pēdējo zināmo adresi ziņojuma kopiju, kurai ir pievienota paziņojamā dokumenta kopiju.
15.
Saskaņā ar tā 780. pantu, kas attiecas uz rakstveida procesu pirmās instances tiesās, tās palātas tiesnesis, kas izskata lietu, uzrauga tiesvedību un nodrošina tās taisnīgu norisi, it īpaši savlaicīgu [procesuālo] dokumentu apmaiņu un paziņošanu.
16.
Saskaņā ar tā 788. pantu tiesnesim, kas ierosina civillietu, ir visas tiesības, kas ir nepieciešamas dokumentu paziņošanai, iegūšanai un iesniegšanai.
II. Fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
17.
Būtiskie fakti, kā tie ir aprakstīti iesniedzējtiesas nolēmumā (
8
), ir šādi:
–
Claude Chabrol no 1967. līdz 1974. gadam uzņēma 14 filmas. Piecās no tām viņš sadarbojās ar Paul Gégauff kā dialogu, scenāriju vai adaptēšanas autoru;
–
filmu materiāli piederēja producentam SA Les Films La Boétie, kas, likvidējoties, ar 1982. gada 25. marta līgumu tos nodeva Apvienotajā Karalistē reģistrētai sabiedrībai, kuras nosaukums tobrīd bija Brinter Co
;
–
ar 1990. gada 8. jūnija līgumiem Claude Chabrol nodeva sabiedrībai Brinter Company Ltd (turpmāk tekstā – “sabiedrība Brinter”) tiesības “turpināt izmantot” (
9
) vairākas filmas uz trīsdesmit gadiem. BS rīkojās kā sabiedrības Brinter direktors;
–
Paul Gégauff izmantošanas tiesības uz piecām filmām, kurās viņš bija kopdarbojies, bija līguma priekšmets 1990. gada 8. jūnija līgumos, kurus bija parakstījuši viņa četri mantinieki ar sabiedrību Brinter, kurai nodeva tiesības “turpināt izmantot” filmas uz trīsdesmit gadiem (
10
);
–
ar 1990. gada 1. janvārī piešķirto tirdzniecības pilnvaru sabiedrība Brinter atļāva sabiedrībai Artedis SA uz divpadsmit mēnešiem ar automātisku pagarināšanos tieši noslēgt tirdzniecības līgumus ar pircējiem un saņemt atlīdzību. Šis līgums bija piemērojams attiecīgajām 14 filmām, izņemot vienu no tām. MW rīkojās kā sabiedrības Artedis direktore;
–
saskaņā ar 2012. gada 18. februāra līgumu sabiedrība Brinter nodeva sabiedrībai Panoceanic Films SA attiecīgo piecu filmu izmantošanas tiesības.
18.
2019. gada 11. jūlijāClaude Chabrol un Paul Gégauff mantinieki cēla prasību pret sabiedrību Brinter, sabiedrību Artedis, sabiedrību Panoceanic Films, sabiedrību Radio Days SARL, MW un BS (
11
) par līguma un autortiesību pārkāpumu (
12
) attiecībā uz 14 filmām, no kurām piecu līdzautors bija Paul Gégauff.
19.
2020. gada 27. janvārī atbildētāji izvirzīja iebildi par nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka netika pieaicināti 19 attiecīgo filmu līdzautori.
20.
Ar 2020. gada 5. maija un 12. jūnija procesuālajiem rakstiem prasītāji pieaicināja tiesvedībā:
–
septiņas fiziskās personas, kuras uzskatīja par līdzautoriem vai iepriekš mirušo līdzautoru tiesību pārņēmējiem (
13
);
–
astoņus līdzautoru “mantojumus”, attiecībā uz kuriem nebija iespējams noteikt fiziskās personas, kam ir mantinieku statuss (
14
);
–
divas autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijas, no kurām viena pārstāv dramaturģijas autorus un komponistus (
15
), bet otra mūzikas autorus, komponistus un izdevējus (
16
).
21.
Ar 2023. gada 9. februāra rīkojumu (
17
) tiesnesis, kas ierosināja civillietu, uzdeva atbildētājiem iesniegt filmu līdzautoru un tiesību pārņēmēju kontaktinformāciju.
22.
Prasītāji, lai gan viņiem bija šī informācija, nevarēja atrast un pieaicināt tiesvedībā visus filmu līdzautorus vai viņu tiesību pārņēmējus, ņemot vērā to skaitu (14), vecumu (uzņemtas no 1967. līdz 1974. gadam), iesaistīto dalībnieku skaits (režisors, scenārija autors, mūzikas komponists, jau esoša literārā darba autors) un dažu līdzautoru nāvi, kuru mantinieki nav zināmi vai nedzīvo Francijā.
23.
Tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija), kurai ir jāizspriež strīds, norāda, ka “kopš 2020. gada 27. janvāra [..] strīds ir bloķēts, jo nav iespējams identificēt vairākus [filmu līdzautoru] mantiniekus” (
18
).
24.
Tā arī uzsver, ka “[..] puses ir ieguldījušas nozīmīgas pūles, lai identificētu līdzautorus vai to tiesību pārņēmējus, un, neskatoties uz to, tie nevar tikt pieaicināti lietā, kā to prasa valsts judikatūra, kas balstīta uz [CPI] L. 113‑3. pantu” (
19
).
25.
Attiecībā uz Hartas garantētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā iesniedzējtiesa uzskata, ka prasītājiem šajā lietā faktiski nav iespējas piekļūt civillietu tiesai, kurai pēc būtības ir jāizskata to prasījumi, ja tie nevar celt prasību pret visiem attiecīgo darbu līdzautoru tiesību pārņēmējiem (
20
). Tas, vai prasītāji var izmantot autortiesības, tādējādi ir atkarīgas no viņu spējas identificēt citus šo tiesību kopīpašniekus (
21
).
26.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa iesniedz Tiesai divus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai [..] Direktīvas 2001/29/EK [..] 2., 3., 4. un 8. pants, [..] Direktīvas 2004/48/EK [..] 1. līdz 3. pants un [..] Direktīvas 2006/116/EK [..] 1., 2. un 9. pants, ciktāl tie kinematogrāfiska vai audiovizuāla darba autoram un līdzautoram garantē gan ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu reproducēšanu un to izziņošanu sabiedrībai, gan aizsardzības termiņu, kas beidzas 70 gadus pēc pēdējā dzīvā līdzautora no darba līdzautoriem nāves dienas, vienlaikus uzliekot dalībvalstīm pienākumu paredzēt efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas un atbilstošus tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret autortiesību pārkāpumiem, kā arī pasākumus, kārtību un tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas nav nevajadzīgi sarežģīti vai dārgi, vai ietver nepamatotus termiņus vai nepamatotu kavēšanos, var interpretēt tādējādi, ka, lai prasība par kopdarba autortiesību pārkāpumu, ko ceļ tā autors, būtu pieņemama, ir jāpieaicina visi līdzautori?
2)
Vai autortiesību īpašnieka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un piekļuvi tiesai, kuras ir tiesību uz taisnīgu tiesu sastāvdaļas, kas garantētas ar – aplūkojot kopsakarā – [..] Direktīvas 2001/29/EK [..] 2., 3., 4. un 8. pantu, [..] Direktīvas 2004/48/EK [..] 1.–3. pantu, kā arī [..] Direktīvas 2006/116/EK [..] 1., 2. un 9. pantu, [..] Direktīvu 2006/115 [..] un [..] Hartas 17. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības par autortiesību pārkāpumu pieņemamība ir vai nav atkarīga no visu darba līdzautoru pieaicināšanas?”
III. Tiesvedība Tiesā
27.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesā 2024. gada 5. martā.
28.
Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši:
–
kopīgi Claude Chabrol mantinieki (DR un VQ un ZB un AD, kuru pārstāv viņa aizgādne) un Paul Gégauff mantinieki (RZ un DQ un FI un LF);
–
atsevišķi Claude Chabrol mantinieks RB;
–
kopīgi BS un MW, sabiedrība Artedis, sabiedrība Brinter, sabiedrība Panoceanic Films y sabiedrība Radio Days (atbildētāji pamatlietā);
–
Austrijas un Francijas valdības, kā arī Eiropas Komisija;
29.
Tiesa neuzskatīja par vajadzīgu rīkot tiesas sēdi.
IV. Izvērtējums
A.
Ievada apsvērumi
1. Piemērojamās tiesību normas
30.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tikai uz procesuālu problēmu, kas izriet no CPI L. 113‑3. panta interpretācijas. Nav strīda par to autortiesību materiāltiesisko piemērojamību, kuras gadījumā, ja procesuālais iebildums tiktu novērsts, varētu būt nozīmīgas.
31.
CPI L. 113‑3. pantā ir noteikts, ka kopdarba līdzautoriem ir jāizmanto savas tiesības, savstarpēji vienojoties. Valsts judikatūrā tas ir interpretēts tādējādi, ka “kopdarba līdzautoram, kurš tiesā rīkojas savu īpašuma tiesību aizstāvībai, ir pienākums, pretējā gadījumā prasība ir nepieņemama, pieaicināt pārējos darba autorus, jo tā ieguldījums nevar tikt nodalīts no līdzautoru ieguldījuma” (
22
).
32.
Iesniedzējtiesa vēlas zināt, īsumā, vai šādi interpretēta valsts tiesību norma atbilst Savienības tiesībām, uz kuru normām tā atsaucas savos divos jautājumos.
33.
Starp šīm normām ir Direktīva 2006/115, par kuras saturu iesniedzējtiesa tomēr nenorāda neko par tās iespējamo ietekmi lietā un nepaskaidro, kuri panti, konkrētāk, rada tai šaubas. Tādēļ, manuprāt, Tiesa savā atbildē var neveikt šī tiesību akta analīzi.
34.
Tā tas nav Direktīvas 2001/29, Direktīvas 2004/48 un Direktīvas 2006/116 gadījumā. Visās trijās ir normas, kas pašas par sevi var ietekmēt atbildi uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu:
–
Direktīvas 2001/29 8. panta 1. un 2. punkts nosaka, ka dalībvalstīm ir jāparedz atbilstīgi tiesiskās aizsardzības līdzekļi attiecībā uz autortiesību un blakustiesību pārkāpumu, kā arī jānodrošina, ka tiesību īpašnieki var celt prasību par zaudējumu atlīdzību;
–
Direktīvas 2004/48 3. panta 1. un 2. punkts nosaka, ka dalībvalstīm ir jāparedz atbilstīgi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu. Šai kārtībai un aizsardzības līdzekļiem nav jābūt nevajadzīgi sarežģītiem vai dārgiem, bet gan efektīviem, samērīgiem un preventīviem;
–
Direktīvas 2006/116 1. panta 2. punktā, kurā ir reglamentēts autortiesību termiņš, ir norādīts, ka gadījumā, ja darbam ir vairāki līdzautori, aizsardzības termiņu aprēķina no pēdējā dzīvā autora nāves.
35.
Attiecībā uz Hartas 17. un 47. pantu pēdējam minētajam ir lielāka ietekme strīdā, tā kā autortiesības ir atzītas Savienības normās no tiesību uz tiesību aizsardzību tiesā viedokļa, tādējādi paverot iespēju piemērot Hartu (51. panta 1. punkts). Hartas 17. panta 2. punkta (“intelektuālais īpašums tiek aizsargāts”) interpretācija būs jāveic, piemērojot sekundāro tiesību aktu noteikumus, kuros šāda aizsardzība ir ietverta.
2. Ar strīdu saistītās autortiesības
36.
Iesniedzējtiesas nolēmuma vairākos punktos ir norādīts, ka Chabrol un Gégauff“consorts” (
23
) prasījumi ietver gan autora mantiskās, gan personiskās tiesības (
24
).
37.
Nav šaubu par šajā lietā iespējami pārkāpto autortiesību mantisko raksturu, bet ir apstrīdams, vai patiešām tas attiecas arī uz personiskajām tiesībām. Ja tas apstiprinātos, būtu jāņem vērā, ka Direktīvas 2006/116 9. pantā ir noteikts, ka direktīva neskar dalībvalstu noteikumus, kas reglamentē personiskās tiesības.
38.
Iesniedzējtiesai būs jāizlemj, kādas autortiesības (mantiskās vai personiskās) varētu būt pārkāptas. Lai atbildētu uz tās prejudiciālajiem jautājumiem, kas ir saistīti ar atbildētāju izvirzīto iebildumu par nepieņemamību, autora personisko tiesību iekļaušanai vai izslēgšanai nav būtiskas nozīmes.
B.
Atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem
39.
Manuprāt, šos divus jautājumus var aplūkot kopā. Mana analīze attieksies gan uz problēmām, kādas rada autortiesību kopīpašums, gan nosacījumiem un robežām, kādas ir noteiktas šo tiesību aizsardzībai tiesas ceļā.
1. Autortiesību kopīpašums
40.
Savienības tiesiskais regulējums vai nu prezumē autortiesību kopīpašuma iespēju, vai arī tieši norāda uz to.
41.
Direktīvā 2001/29 (
25
) un Direktīvā 2004/48 (
26
) ir minēts “autors” vai “intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks”, izmantojot šos terminus bez izšķirības gan vienskaitlī, gan daudzskaitlī.
42.
Direktīvā 2006/116 ir atzīts autortiesību kopīpašums: tās 14. apsvērumā ir minēts gadījums, “ja viena vai vairākas fiziskas personas atzītas par autoriem”. Tās 1. panta 2. punktā ir paredzēts, konkrētāk, gadījums, kad “darbam ir vairāki līdzautori”.
43.
Konkrētāk, attiecībā uz kinematogrāfiskiem vai audiovizuāliem darbiem Direktīvas 2006/116 2. pantā ir atļauts, ka papildus galvenajam režisoram valstis var noteikt “citus līdzautorus”. Tā tas ir šajā gadījumā.
44.
Tāpēc var apgalvot, ka tad, ja vairākas personas ir kinematogrāfiska darba autori vai intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieki, viņi visi ir aizsargāti. Gan viņi, gan pēc viņu nāves viņu mantinieki var izvirzīt prasījumus attiecībā uz kopīga kinematogrāfiska darba autortiesībām.
45.
Tāpat kā radnieciskajā rūpnieciskā īpašuma jomā (
27
) autortiesību problēma ir tas, kā kopīpašnieki var aizstāvēt savas tiesības, ja Savienības normās nav paredzēta kārtība lietas izskatīšanai tiesā šādu tiesību aizsardzības nodrošināšanai.
46.
Direktīvas 2004/48 4. panta a) punktā atzīst par personām, kas ir tiesīgas “prasīt šajā nodaļā minēto pasākumu, kārtības un aizsardzības līdzekļu piemērošanu, [..] intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekus saskaņā ar piemērojamo tiesību aktu noteikumiem” (
28
).
47.
Tiesa uzskata, ka piemērojamie tiesību akti “norāda gan uz attiecīgiem valsts tiesību aktiem, gan arī, attiecīgā gadījumā, uz Savienības tiesību aktiem (
29
).
48.
Tomēr Savienības tiesiskajā regulējumā nav īpašu normu attiecībā uz autortiesību kopīpašnieku prasību celšanas īstenošanu. Šajā ziņā nav saskaņošanas, un ir dalībvalstu ziņā pieņemt attiecīgus noteikumus, lai reglamentētu šādu prasības celšanas īstenošanu to tiesās. Savienības tiesībās nav paredzēti nosacījumi, ar kādiem kopīpašnieki izmanto tiesības, kuras tiem kā tādas ir piešķirtas (
30
).
49.
Tādējādi kopdarba autortiesību aizsardzībai tiesā “piemērojamais tiesiskais regulējums” principā izriet no dalībvalstīm.
2. Valsts tiesības, procesuālās autonomijas robežas un Hartas 47. panta robežas
50.
CPI L. 113‑3. panta noteikuma formulējums, manuprāt, nav apšaubāms. Neredzu iemeslus noraidīt noteikumu, kurā ir tikai noteikts, ka kopdarba līdzautoriem ir jāīsteno savas tiesības, savstarpēji vienojoties, un ka, šādu vienošanos nepanākot, par šo jautājumu lemj tiesa.
51.
Šis noteikums atbilst dažādās tiesību sistēmās ierastajai izpratnei par lietu un tiesību kopīpašumu (
31
). It īpaši tādēļ, ka līdzautoru kopīga tiesību īstenošana saskaņā ar valsts judikatūru ir nepieciešama tikai tiktāl, ciktāl viena līdzautora ieguldījums nav atdalāms no pārējo ieguldījuma (
32
).
52.
Francijas judikatūrā, šo noteikumu tulkojot no procesuālā viedokļa, no tā ir secināts prasību nepieņemamības pamats: tās tiek noraidītas a limine, ja darba līdzautors, kas vēršas tiesā savu tiesību aizsardzībai, nav pieaicinājis tiesvedībā pārējos kopīpašniekus.
53.
Aplūkojot CPI un judikatūrā veikto interpretāciju kopā, kā atzīst pati Francijas valdība (
33
), no tā izriet ierobežojums piekļuvei tiesai. Tomēr man nešķiet, ka tas pats par sevi būtu kritizējams, ņemot vērā to, ko tūlīt minēšu par tā robežām.
54.
Katras dalībvalsts tiesiskajā sistēmā kopīgas lietas kopīpašniekam prasības iesniegšanai var paredzēt kā nosacījumu pārējo līdzautoru pieaicināšanu. Līdzīgs procesuālais nosacījums ir pamatots gadījumos, kuros likumā ir paredzēts “obligāts prasītāju litis consortium” (
34
). Un nekas neliedz, kā tas ir šajā gadījumā, likumā noteikt ja ne obligātu citu prasītāju klātbūtni, tad vismaz viņu uzaicināšanu (
35
).
55.
Šāds noteikums neatkarīgi no tā, vai tas izriet no judikatūras, ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā un tādējādi ir pieņemams, ja tas atbilst likumīgiem mērķiem un nepārsniedz turpmāk izklāstītos ierobežojumus.
56.
Šā noteikuma pamatā ir Francijas valdības un Komisijas uzsvērtie leģitīmie mērķi. Tas vienlīdz aizsargā klāt neesošo kopīpašnieku tiesības, lai viņiem būtu pietiekama informācija, lai piedalītos vai nepiedalītos tiesvedībā (
36
). Tas arī veicina tiesisko drošību un pareizas tiesvedības īstenošanu, paredzot problēmas, kas varētu rasties saistībā ar lis pendens, vēlāku prasību apvienošanu, pretrunīgu lēmumu iespējamību, ja katrs līdzautors rīkojas neatkarīgi, vai vēlākas prasības no nepieaicinātajiem līdzautoriem novēršanu (
37
).
57.
Tomēr ierobežojums, ko šis noteikums nosaka autortiesību kopīpašniekam, ir jāpakļauj divkāršai pārbaudei, aplūkojot, vai tas atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem, no vienas puses (
38
), un no Hartas 47. panta izrietošajām prasībām, no otras puses. Minētajā pantā ir nodrošināts tiesību, kuras privātpersonas gūst no Savienības tiesībām, efektīvas aizsardzības tiesā princips.
58.
Šāds pieeju duālisms novedīs pie viena un tā paša rezultāta, ja galu galā iesniedzējtiesa uzskatīs, ka tādā gadījumā kā šis tiesību saņemt tiesisko aizsardzību tiesā, lai aizsargātu autortiesības, īstenošana ir pakļauta procesuālam pienākumam, kura izpilde ir pārmērīgi sarežģīta vai neiespējama.
59.
Tā kā šajā lietā līdzvērtības principa piemērošana netiek apstrīdēta, visas diskusijas ir par efektivitātes principu. Šajā ziņā Francijas valdība norāda, ka attiecīgo pienākumu nav pārmērīgi grūti izpildīt un tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai (
39
), jo:
–
ja strīds attiecas uz individualizējamu darba daļu, nav jāpieaicina tiesvedībā visi kopīpašnieki;
–
visu kopīpašnieku pieaicināšanas mērķis nav nodrošināt to, ka viņi patiešām ierodas uz tiesvedību: pietiek ar to, ka viņi tiek pieaicināti, lai viņiem būtu iespēja piedalīties;
–
ir pietiekami norādīt pieaicināmās personas vārdu, uzvārdu un adresi. Ja nav zināmi tās dati, Civilprocesa kodeksa 659. pants ļauj nosūtīt pavēsti uz pēdējo zināmo dzīvesvietas adresi;
–
pat ja nav zināms pieaicināmo personu vārds, uzvārds un adrese, prasības nepieņemamības iemeslus var novērst, un tiesnesim ir tiesības uzlikt par pienākumu trešām personām sniegt šos datus par nezināmiem kopīpašniekiem.
60.
Šā attiecīgā procesuālā pienākuma kārtība, protams, mazina tā stingrību, bet neizslēdz iespēju, ka tādās situācijās kā šajā lietā, pat ja noteikuma piemērošana ir mīkstināta, tā var novest pie tiesvedības paralīzes un līdz ar to prasītāju tiesību aizsardzības neesamības.
61.
Faktiski Francijas valdība atzīst, ka visu līdzautoru pieaicināšana tiesvedībā noteiktos gadījumos var būt “[..] nesaprātīga prasība, kas prasītājam var padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību piešķirto tiesību izmantošanu”. Tā norāda, ka šajos gadījumos “tiesa var [..] interpretēt pieņemamības kritēriju mazāk stingri” (
40
).
62.
Protams, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, prasītājiem noteikto procesuālo nosacījumu piemērošana pārkāpj vai nepārkāpj efektivitātes principu un Hartas 47. pantu.
63.
Šāds pārkāpums notiek, ja, neraugoties uz centieniem un pienācīgu rūpību, prasītājiem no viņiem neatkarīgu iemeslu dēļ neizdodas pieaicināt visus kopīpašniekus. Šādā situācijā obligātā prasība pieaicināt kopīpašniekus tiesvedībā, pretējā gadījumā izraisot prasības nepieņemamību, varētu padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību piešķirto tiesību izmantošanu (
41
).
64.
Tādējādi iesniedzējtiesa paveras divas iespējas:
–
ja vien tā to uzskata par atbilstīgu, tā varētu interpretēt valsts tiesību normu mazāk stingri nekā ierosina Francijas valdība, lai pielāgotu to Savienības tiesību prasībām. Kā uzskata šī valdība, valsts tiesiskais regulējums tādēļ piedāvā pietiekamu elastību, un nav nepieciešama attiecīgo normu interpretācija contra
legem (
42
);
–
ja tomēr tā uzskata, ka nevar interpretēt procesuālo normu iuxta legem atbilstoši Savienības tiesībām, jo to liedz Francijas augstākās tiesas judikatūra, kuras piemērošana šajā gadījumā neatgriezeniski noved pie Hartas 47. panta pārkāpuma, tai ir jāatturas to piemērot (
43
).
65.
Jebkurai no šīm iespējām būtu jāsasniedz tāds pats rezultāts: kopīpašnieku tiesībām aizstāvēt savas tiesības pret personām, kas (apgalvoti) ir pārkāpušas viņu autortiesības, nevar noteikt procesuālus nosacījumus, kurus izpildīt ir neiespējami vai ļoti sarežģīti, kas praksē būtu pielīdzināms šo tiesību neesamībai.
66.
Nevēloties aizstāt iesniedzējtiesas vērtējumu ar savējo, iespējams, ka tai var ieteikt dažas norādes, kas atvieglotu attiecīgās procesuālās normas pielāgošanu Savienības tiesībām un vienlaikus atbloķētu tiesvedības paralīzi, novēršot turpmākus kavējumus.
67.
Katrā ziņā uzsveru, ka tikai iesniedzējtiesa (kura, protams, labāk pārzina valsts tiesību aktus) var veikt atbilstīgu interpretāciju, kā norādīju iepriekš.
68.
Šajā lietā prasītāji, lai gan tie izvirza savu prasījumu par mantiskajām un personiskajām tiesībām, kas izriet no to autortiesībām, norāda, ka ar savu prasību “rīkojas līdzīpašnieku kopīgajās interesēs” (
44
) un mēģina “aizsargāt visu filmas līdzautoru tiesības” (
45
).
69.
Ja prasītāji, kā viņi paši atzīst, iesaistās kopīgā intelektuālā īpašuma aizsardzībā, viņu prasības panākumi būs izdevīgi visiem filmu kopīpašniekiem. Spriedums, ar kuru tiek izbeigts strīds, apstiprinot autortiesību pārkāpuma esamību, (vismaz netieši) būs labvēlīgs visu kopīpašnieku tiesiskajam stāvoklim.
70.
Prasītāju mērķis nav ierobežot citu kopīpašnieku autortiesības uz kopdarbu. Gluži otrādi, ar to procesuālo reakciju pret šo tiesību (apgalvotu) pārkāpumu, tie mēģina uzlabot visu līdzautoru tiesisko situāciju. Stingri ņemot, nav tā, ka vienu līdzautoru intereses prevalētu pār citu līdzautoru interesēm; ja tā būtu, tad būtu jāatrod atbilstošs līdzsvara punkts.
71.
Šajā kopīpašuma tiesību aizsardzības kontekstā man rodas jautājums, vai tiesību normas, kas Francijas tiesībās reglamentē kopīpašumu, nevarētu pamatot to, ka izņēmuma kārtā kāds no kopīpašniekiem var celt prasības par labu kopīgajai lietai pat bez pieaicināšanas tiesvedībā un bez visu kopīpašnieku nepārprotamas piekrišanas.
72.
RB rakstveida apsvērumos šāda iespēja ir norādīta. Viņš atgādina Francijas Civilprocesa kodeksa regulējumu attiecībā uz nedalāmību un to, ka šā kodeksa 815‑2. pantā ir atļauts jebkuram nedalāmas lietas īpašniekam veikt nepieciešamos pasākumus lietas saglabāšanai, pat ja tie nav steidzami (
46
).
73.
No šā viedokļa, iespējams, pēc analoģijas varētu atsaukties uz normu, kas ir piemērojama gadījumā, ja kāds no kopīpašniekiem nevar paust savu gribu. Šādā gadījumā otrs kopīgās lietas kopīpašnieks ar tiesas atļauju var novērst šo piekrišanas neesamību.
74.
Saskaņā ar CPI L. 113‑3. panta trešo daļu, ja kopdarba līdzautori nav vienojušies, civillietu tiesai ir jāizlemj šis jautājums. Iesniedzējtiesai ir jāizlemj, vai šajā normā minētā “vienošanās neesamība” ietver gadījumu, kad šāda vienošanās nav panākta, jo nav iespējams identificēt visus kopdarba līdzautorus.
75.
Neizslēdzu arī iespēju izmantot vienu no principiem, kas daudzu valstu civiltiesībās tiek piemērots neuzdotai lietvedībai (negotorium gestio) bez pilnvarojuma. Saskaņā ar šo principu darbības, ko veic persona, kas bez pienākuma to darīt pārvalda citas personas darījumus tās labā un bez tās iebildumiem, var radīt šai citai personai labvēlīgas sekas, neuzdotās lietvedības lietvedim uzņemoties pilnvarnieka pienākumus.
76.
Ja kopīpašniekam tiek atzītas tiesības aizstāvēt kopīgās intereses visu kopīpašnieku labā, šīm materiālajām tiesībām vajadzētu būt savai procesuālajai kārtībai. Tādējādi tiktu novērsts šķērslis, kāds ir pienākums pieaicināt tiesvedībā tos īpašniekus, kuru identificēšana ir faktiski neiespējama.
77.
Tādēļ kopīgas lietas autortiesību aizsardzību varētu īstenot viens vai vairāki no kopīpašniekiem, ja, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, būtu neiespējami pieaicināt pārējos pēc tam, kad ir ievērota pienācīga rūpība, lai tos identificētu un pieaicinātu tiesvedībā.
78.
Ar šīm norādēm, uzsveru, netiek mēģināts aizstāt iesniedzējtiesas darbu, meklējot pieņemamus risinājumus saskaņā ar valsts tiesībām. Ja neviens no iepriekšminētajiem noteikumiem, normām un principiem neļauj tai interpretēt valsts tiesības atbilstoši Hartas 47. pantam saistībā ar Direktīvu par autortiesību aizsardzību attiecīgajām normām, tai jāatturas piemērot normu, kas neatbilst Savienības tiesībām. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šāda neatbilstība neizriet tieši no CPI, bet gan to tā interpretācijas, kuru ir veikušas valsts tiesas.
V. Secinājumi
79.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu atbildēt Tribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 8. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 3. pants saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/116/EK (2006. gada 12. decembris) par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem 1. un 2. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tie principā pieļauj, ka prasības par vairāku līdzautoru kopdarba intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu pieņemamības nosacījums ir visu līdzautoru pieaicināšana tiesvedībā.
Tomēr šī nosacījuma piemērošana nedrīkst izraisīt to, ka prasības celšana, ko īsteno tikai viens vai daži no līdzautoriem, ir neiespējama vai pārmērīgi apgrūtināta, un šādā gadījumā valsts tiesai ir jādod priekšroka Hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp.; labojums OV 2004, L 195, 16. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV 2006, L 376, 28. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 12. decembris) par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem (OV 2006, L 372, 12. lpp.).
(
6
)	Loi n.o 92‑597 du 1 juillet 1992, relative au code de la propriété intellectuelle) (1992. gada 3. jūlija JORF Nr. 0153). Turpmāk tekstā – “CPI”.
(
7
)	Décret n.o 75‑1123 du 5 décembre 1975 instituant un nouveau code de procédure civile (1975. gada 9. decembra JORF Nr. 0285).
(
8
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 1.‑12. punkts un 42.–60. punkts.
(
9
)	Tiesību nodošana ietvēra komerciālu un nekomerciālu kinematogrāfisko attēlojumu, televīzijas apraidi, videogrammas, kas veidotas ar jebkādiem tolaik nezināmiem tehniskiem paņēmieniem, kā arī pārfilmēšanas tiesības (remake).
(
10
)	Šo līgumu noteikumi, šķiet, ir līdzīgi to līgumu noteikumiem, kurus Claude Chabrol noslēdza ar sabiedrību Brinter.
(
11
)	Tā rakstveida apsvērumos (1. punkts) viens no Claude Chabrol mantiniekiem (RB) norāda, ka BS iegādājās autortiesības uz 14 filmām ar viņa sabiedrību Brinter un Artedis starpniecību. Papildus norāda, ka MW ir BS laulātā un vada sabiedrības Artedis, Panoceanic Films un Radio Days.
(
12
)	Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu (54. punkts), “ņemot vērā pušu prasījumus, šī ir prasība par ārpuslīgumisku autora mantisko un personisko tiesību pārkāpumu, kura rezultātā tiek izvirzīti galvenie prasījumi par zaudējumu atlīdzību. Daži no šiem prasījumiem ir pamatā arī prasībām par līgumtiesisko atbildību un līgumsaistību pārkāpumu vai nu saskaņā ar termiņa beigām, vai arī saskaņā ar izbeigšanas klauzulu, vai ar tiesas lēmumu, ja netiek pildītas līgumsaistības”.
(
13
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 57. punkts.
(
14
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 57. punkts. Tiesvedībā pieaicinātie “mantojumi” bija: “Charlotte Armstrong mantojums”, “Daniel Boulanger mantojums”, “Nicholas Blake mantojums”, “Claude Brulé mantojums”, “Edward Atiyah mantojums”, “Ellery Queen mantojums”, “Richard Neely mantojums” un “Patricia Highsmith mantojums”.
(
15
)	Société des auteurs et compositeurs dramatiques (SACD). Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu (59. punkts) sākotnēji prasītāji to uzskatīja par “mantojumu” pārstāvi un pēc tam par personu, kurai ir pienākums iesniegt līdzautoru tiesību pārņēmēju vai personu, kas par tādiem tiek uzskatītas, vārdus.
(
16
)	Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
(
17
)	Lai gan šis datums ir norādīts iesniedzējtiesas nolēmumā, šķiet, ka tā ir pārrakstīšanās kļūda un faktiski tas ir 2023. gada 16. februāris. To norāda RB savos rakstveida apsvērumos.
(
18
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 55. punkts.
(
19
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 116. punkts.
(
20
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 120. punkts.
(
21
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 132. punkta 1. apakšpunkts.
(
22
)	1995. gada 10. maija spriedums, kuru kasācijas lietā Nr. 93‑10.945 pasludinājusi Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) Pirmā civillietu palāta, kas ir citēts iesniedzējtiesas nolēmuma 77. punkta 1. apakšpunktā. Iesniedzējtiesas nolēmuma 78. un 79. punktā ir citēts arī tās pašas augstās tiesas 2011. gada 12. maija spriedums par kasācijas sūdzību lietā Nr. 10‑14.646 (“prasības par [autortiesību] pārkāpumu, ko ir iesniedzis viens no līdzautoriem vai viņu tiesību pārņēmējiem, pieņemamība [..] ir pakārtota visu [līdzautoru] pieaicināšanai tiesvedībā”), un 2018. gada 21. marta spriedums par kasācijas sūdzību lietā Nr. 17‑14.728 (“līdzautors [..] var celt prasību tikai savu personisko tiesību aizstāvībai tad, ja viņa ieguldījumu var individualizēt; [..] pretējā gadījumā [..] ir jāpieaicina tiesvedībā citi autori”).
(
23
)	Termins “consorts”, ko iesniedzējtiesa izmanto, lai apzīmētu attiecīgi Claude Chabrol un Paul Gégauff mantiniekus, var tikt saprasts procesuālā nozīmē, proti, jo šie mantinieki ir consortes litis. Turpmāk atsaukšos uz “litis consortium” kā uz procesuālu institūtu.
(
24
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 24., 25. un 27. punktā ir izklāstīti dažu prasītāju prasījumi, kuros ir apgalvoti tieši personisko tiesību pārkāpumi. Tā paša nolēmuma 54. punktā iesniedzējtiesa norāda, ka “prasība tiek celta kā prasība par ārpuslīgumisku autora mantisko un personisko tiesību pārkāpumu, kas ir pamatā galvenajiem prasījumiem par atlīdzināšanu [..]”.
(
25
)	Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkts par ekskluzīvām tiesībām “atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji” attiecībā uz viņu darbiem. Šīs tiesības ir piešķirtas “autoriem”.
(
26
)	Direktīvas 2004/48 4. panta a) punkts paredz dalībvalstīm atzīt “par personām, kas ir tiesīgas prasīt šajā nodaļā minēto pasākumu, kārtības un aizsardzības līdzekļu piemērošanu, a) intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekus saskaņā ar piemērojamo tiesību aktu noteikumiem [..].” Mans izcēlums.
(
27
)	Direktīvas 2004/48 1. pantā ir noteikts, ka šajā direktīvā termins “intelektuālā īpašuma tiesības” ietver rūpnieciskā īpašuma tiesības.
(
28
)	Mans izcēlums. Šo tiesību īpašnieku tiesības celt prasību, protams, attiecas uz kopīga darba līdzautoriem un, kā tas ir šajā lietā, uz to mantiniekiem.
(
29
)	Spriedums, 2018. gada 7. augusts, SNB‑REACT (C‑521/17, EU:C:2018:639), 31. punkts.
(
30
)	Skat. pēc analoģijas attiecībā uz Savienības preču zīmju piešķirto tiesību kopīpašnieku aizsardzību 2023. gada 27. aprīļa spriedumu Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357), 36. punkts: “[Padomes] Regulā Nr. 40/94 [(1993. gada 20. decembris) par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (EK) Nr. 422/2004 (2004. gada 19. februāris) (OV 2004, L 70, 1. lpp.)], lai gan tajā ir atzīts Eiropas Savienības preču zīmes kopīpašums, nav ietverta neviena tiesību norma, kas reglamentētu nosacījumus, ar kādiem šādas preču zīmes kopīpašnieki izmanto ar to piešķirtās tiesības, tostarp tiesības pieņemt lēmumu par lietošanas licences piešķiršanu vai atsaukšanu”. Manos secinājumos šajā lietā (C‑686/21, EU:C:2022:977) minēju vispārējās problēmas, kuras rada preču zīmju kopīpašums.
(
31
)	Tās rakstveida apsvērumu 67. punktā Komisija norāda, ka attiecīgā norma ir “raksturīga kopīpašuma regulējumam”.
(
32
)	Cour de cassation (Kasācijas tiesa) Pirmās civillietu palātas 1995. gada 10. maija spriedums par kasācijas sūdzību lietā Nr. 93‑10.945.
(
33
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 50. punkts.
(
34
)	“Obligāts prasītāju litis consortium” nozīmē, ka obligāts nosacījums ir vairāku prasītāju piedalīšanās, kuru kopīga iesaiste tiesvedībā ir pienākums, kas ir vai nu noteikts likumā, vai to nosaka strīdīgo attiecību būtība.
(
35
)	Termins “uzaicināšana” tā procesuālajā nozīmē ir pielīdzināms personas pieaicināšanai piedalīties tiesvedībā.
(
36
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 53.‑56. punkts un Komisijas rakstveida apsvērumu 69. un 70. punkts.
(
37
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 58.‑62. punkts un Komisijas rakstveida apsvērumu 72. punkts.
(
38
)	“[..] ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar to procesuālās autonomijas principu jānosaka tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķirtas Savienības tiesībās, tomēr ar nosacījumu, ka šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kuras piešķirtas Savienības tiesību sistēmā (efektivitātes princips)”. Spriedums, 2024. gada 30. aprīlis, M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372), 129. punkts.
(
39
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 71.‑78. punkts.
(
40
)	Francijas valdības rakstveida apsvērumu 85. un 86. punkts.
(
41
)	Lai gan attiecīgā lieta neattiecās uz prasības nepieņemamības iebildumu, Tiesa ir atzinusi, ka “pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un intelektuālā īpašuma pamattiesībām, kuras ir autortiesību īpašniekiem, [var nodarīt] būtisk[u] aizskārum[u]” valsts tiesiskā regulējuma par pierādījumu pieprasīšanu un iegūšanu interpretācija, kas praksē padarīja par neiespējamu “apgalvota autortiesību pārkāpuma konstatēšan[u]”. Spriedums, 2018. gada 18. oktobris, Bastei Lübbe (C‑149/17, EU:C:2018:841), 51. punkts.
(
42
)	Spriedums, 2024. gada 11. jūlijs, Skarb Państwa (Niecīgs maksājuma kavējums vai neliela parāda summa) (C‑279/23, EU:C:2024:605), 29. punkts: “princips, ka valsts tiesību normas jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesību normām, prasa, lai valsts tiesas – it īpaši ievērojot aizliegumu valsts tiesību normas interpretēt contra legem – dara visu, kas nepieciešams, lai, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kurš atbilst tās mērķim”.
(
43
)	Turpat, 30. punkts: “Atbilstīgas interpretācijas prasība tostarp ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā mainīt iedibināto judikatūru, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar direktīvas mērķiem. Tādējādi valsts tiesa nevar likumīgi uzskatīt, ka tai nav iespējams aplūkoto valsts tiesību normu interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām tikai tādēļ vien, ka tā šī norma pastāvīgi ir interpretēta veidā, kas nav saderīgs ar šīm tiesībām”.
(
44
)	RB rakstveida apsvērumu 17. punkts.
(
45
)	Pārējo Claude Chabrol un Paul Gégauff mantinieku rakstveida apsvērumu 21. un 22. punkts.
(
46
)	RB rakstveida apsvērumu 12. un nākamie punkti, kuros ir norādīts, ka prasība par autortiesību pārkāpumu ir vērsta uz šo tiesību “saglabāšanu” un ka pēc savas būtības šī prasība tiek celta kopīpašnieku kopīgo interešu aizstāvībai. Tāpat pārējo Claude Chabrol un Paul Gégauff mantinieku rakstveida apsvērumos (27. un 28. punkts) ir norādīts, ka prasītāju celtajai prasībai ir aizsardzības raksturs un ka tās mērķis ir visu līdzautoru un to tiesību pārņēmēju kopīgo interešu aizsardzība. Iesniedzējtiesas nolēmumā (86. punkts) ir vispārēji minēta iespēja, ka prasība var aprobežoties ar pieteikumu par saglabāšanas pasākumu veikšanu.