TIESAS SPRIEDUMS1964. gada 15. jūlijā (*)Lieta 6/64par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Giudice Conciliatore de Milan (Itālija), lai tiesvedībā, kuru iztiesā šī tiesa starpFlaminio CostaunE.N.E.L. (Ente nazionale energia elettrica, impresa già della Edison Volta)_saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 102., 93., 53. un 37. pantu.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs A. M. Donners [A. M. Donner], palātu priekšsēdētāji Š. L. Amī [Ch. L. Hammes] un A. Trabuki [A. Trabucchi], tiesneši L. Delvo [L. Delvaux], R. Rosi [R. Rossi], R. Lekūrs [R. Lecourt] (referents) un V. Štrauss [W. Strauss]_ģenerāladvokāts M. Lagranžs [M. Lagrange]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.SpriedumsAr 1964. gada 16. janvāra rīkojumu, kas atbilstoši iesniegts Tiesā, Giudice Conciliatore de Milan (Milānas
Miertiesa), “ņemot vērā 1957. gada 25. marta EEK dibināšanas
līguma 177. pantu, kas transponēts Itālijas tiesību aktos ar
1957. gada 14. oktobra Likumu Nr. 1203, un ņemot vērā
apgalvojumu, ka 1962. gada 6. decembra Likums Nr. 1643 un
prezidenta dekrēti, kas pieņemti šā likuma izpildei [..], pārkāpj
Līguma 102., 93., 53. un 37. pantu”, apturēja tiesvedību un
izdeva rīkojumu par lietas nodošanu Tiesai. Par Līguma 177. panta piemērošanu Prasības pamats, kas izriet no jautājuma formulējumaIr
iesniegts iebildums par uzdoto jautājumu, jo tas vērsts uz to, lai
saskaņā ar Līguma 177. pantu tiktu nospriests par likuma atbilstību
Līgumam.Saskaņā ar šā panta noteikumiem
valstu tiesām, kuru lēmumi, kā šajā gadījumā, nav pārsūdzami, jautājums
jānodod izskatīšanai Tiesai, lai tā prejudiciālā kārtā lemtu par “Līguma
interpretāciju”, ja valstu tiesām ir radies šāds jautājums.Saskaņā
ar minēto noteikumu Tiesa nevar ne piemērot Līgumu kādam noteiktam
gadījumam, ne lemt par kāda attiecīgās valsts tiesību akta spēkā
esamību, kā tas būtu bijis iespējams saskaņā ar 169. pantu.Taču
Tiesa no dalībvalsts tiesas nepilnīgi formulētajiem jautājumiem var
atvasināt vienīgi tos jautājumus, kas attiecas uz Līguma interpretāciju.Tātad
tai ir pamats lemt nevis par kāda Itālijas likuma spēkā esamību
saistībā ar Līgumu, bet gan tikai interpretēt iepriekšminētos pantus
saistībā ar Giudice Conciliatore norādītajiem tiesību jautājumiem. Pamats par to, ka interpretācija nav nepieciešamaIebildums
ir iesniegts par to, ka Milānas tiesa ir pieprasījusi sniegt Līguma
interpretāciju, kas nav bijusi nepieciešama tai nodotās tiesvedības
atrisinājumam.Līguma 177. pants, kas
balstīts uz skaidru funkciju sadali starp dalībvalstu tiesām un Tiesu,
tomēr neļauj Tiesai ne izmeklēt konkrētās lietas faktus, ne arī cenzēt
interpretācijas lūguma iemeslus un mērķus. Pamats par to, ka tiesai jāpiemēro dalībvalsts tiesību aktiItālijas valdība uzsver, ka Giudice Conciliatore
pieteikums ir “absolūti nepieņemams”, pamatojoties uz to, ka valsts
tiesa, kurai jāpiemēro dalībvalsts tiesību akti, nevar izmantot
177. pantu.Atšķirībā no parastajiem
starptautiskajiem līgumiem ar EEK līgumu ir izveidota sava tiesību
sistēma, kas, Līgumam stājoties spēkā, ir kļuvusi par dalībvalstu
tiesību sistēmas sastāvdaļu un ir saistoša to tiesām.Uz
neierobežotu laiku dibinot Kopienu, kurai ir savas iestādes,
tiesībsubjektība, tiesībspēja un spēja būt starptautiski pārstāvētai, kā
arī, it īpaši, reālas pilnvaras, kas izriet no suverenitātes
ierobežošanas vai arī valsts pilnvaru nodošanas Kopienai, dalībvalstis,
kaut arī tikai dažās nozarēs, ierobežoja savas suverēnās tiesības un
tādējādi radīja tiesību aktu kopumu, kas ir saistošs gan attiecīgo
valstu pilsoņiem, gan pašām valstīm.Šī no
Kopienas izrietošo noteikumu iekļaušana katras dalībvalsts tiesībās un,
vispārīgāk, Līguma burts un gars nepieļauj iespēju, ka valstu turpmāk
noteiktiem vienpusējiem pasākumiem varētu būt augstāks spēks nekā
tiesību sistēmai, ko valstis savstarpēji pieņēmušas, un tādējādi šādi
pasākumi nevar būt pretrunā ar minēto tiesību sistēmu.Kopienas
tiesību piemērošana nedrīkst dažādās valstīs atšķirties par labu valstu
turpmāk pieņemtajiem tiesību aktiem, jo tas apdraudētu Līguma
5. panta 2. punktā minēto mērķu īstenošanu un radītu
diskrimināciju, ko aizliedz 7. pants.Saistības,
ko valstis uzņēmušās, noslēdzot Kopienas dibināšanas līgumu, nebūtu
beznosacījumu saistības, bet gan tikai nosacītas saistības, ja tās
varētu apstrīdēt ar turpmākiem parakstītāju tiesību aktiem.Kad
Līgums atzīst valstu tiesības rīkoties vienpusēji, tas notiek saskaņā
ar speciālu un precīzu klauzulu (piemēram, 15. pantu,
93. panta 3. punktu, 223.–225. pantu).Dalībvalstu
lūgumus atkāpties no Līguma noteikumiem izskata īpašās atļauju
piešķiršanas procedūrās (piemēram, 8. panta 4. punkts,
17. panta 4. punkts, 25., 26., 73. pants, 93. panta
2. punkta trešā daļa un 226. pants), kurām nebūtu jēgas,
ja dalībvalstīm būtu iespēja izvairīties no pienākumiem, izmantojot
parastu likumu.Kopienas tiesību augstāko
spēku apstiprina 189. pants, kas noteic, ka regula ir “saistoša” un
ka tā ir “tieši piemērojama visās dalībvalstīs”.Šim
noteikumam, uz kuru neattiecas nekādas atrunas, nebūtu jēgas, ja kāda
valsts varētu vienpusēji atcelt tā iedarbību ar kādu tiesību aktu, kas
būtu ar augstāku spēku nekā Kopienas tiesību akti.Ņemot
vērā iepriekšminētos apsvērumus, tiesības, kas izriet no Līguma, t.i.,
neatkarīga tiesību avota, to specifikas un oriģinalitātes dēļ nevar
pretstatīt kādam valsts tiesību aktam, nezaudējot Kopienas tiesību
būtību un neliekot apšaubīt pašu Kopienas juridisko pamatu.No
Līguma noteikumiem izrietošo tiesību un pienākumu pāreja no valstu
iekšējās tiesību sistēmas uz Kopienas tiesību sistēmu rada pastāvīgu to
suverēno tiesību ierobežojumu, kam ir augstāks spēks nekā turpmākam
vienpusējam aktam, kas nav saderīgs ar Kopienas jēdzienu.Tādējādi
gadījumā, kad rodas jautājums par Līguma interpretāciju, neatkarīgi no
jebkādiem valsts likumiem ir jāpiemēro 177. pants.Giudice Conciliatore
uzdevusi jautājumus par 102., 93., 53. un 37. pantu, lai
noskaidrotu, vai šiem noteikumiem ir tieša iedarbība un vai tie personām
rada tiesības, kuras jāaizsargā valstu tiesām, un, ja atbilde ir
apstiprinoša, kāda ir šo noteikumu nozīme. Par Līguma 102. panta interpretācijuSaskaņā
ar 102. panta noteikumiem gadījumos, “ja rodas iemesls bažām”, ka
kāds normatīvs akts rada “izkropļojumus”, ieinteresētā dalībvalsts
“apspriežas ar Komisiju”, kas pēc tam valstīm var ieteikt attiecīgus
pasākumus, lai izvairītos no šī izkropļojuma.Šis
pants, kas ietverts nodaļā par “tiesību aktu tuvināšanu”, vērsts uz to,
lai novērstu atšķirību palielināšanos dažādu valstu tiesību aktos,
ņemot vērā Līguma mērķus.Ar šo noteikumu dalībvalstis ir ierobežojušas savu iniciatīvas brīvību, piekrītot ievērot atbilstošu apspriešanās procedūru.Apņemoties
bez jebkādām atrunām iepriekš apspriesties ar Komisiju ikreiz, kad to
plānotie tiesību akti varētu radīt lai arī nelielu, tomēr iespējamu
izkropļojumu risku, valstis tādējādi ir uzņēmušās tādas saistības pret
Kopienu, kas tās saista kā valstis, bet nerada personām tiesības, kas
būtu jāaizsargā valstu tiesām.Komisija
savukārt ir uzņēmusies saistības nodrošināt, lai tiktu ievērotas šā
panta prasības, bet šis pienākums nepiešķir personām tiesības saskaņā ar
Kopienas tiesībām un Līguma 177. pantu atsaukties uz attiecīgās
valsts pienākumu neizpildi vai uz Komisijas pienākumu neievērošanu. Par Līguma 93. panta interpretācijuSaskaņā
ar 93. panta 1. un 2. punkta noteikumiem Komisija,
sadarbojoties ar dalībvalstīm, “pastāvīgi pārskata visas atbalsta
piešķiršanas sistēmas, kas pastāv šajās valstīs”, lai piemērotu
attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi kopējā tirgus darbībai.Saskaņā
ar 93. panta 3. punktu visi plāni piešķirt vai mainīt
atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, līdz ar to ieinteresētā
dalībvalsts nesāk īstenot plānotos pasākumus, kamēr nav pabeigta
Kopienas procedūra un, ja nepieciešams, arī tiesvedība Eiropas Kopienu
Tiesā.Šie noteikumi, kas ietverti Līguma
iedaļā “Valsts atbalsts”, paredz, no vienas puses, pakāpeniski likvidēt
jau esošos atbalsta pasākumus un, no otras puses, izvairīties no tā, ka
minētās valstis iekšēji “jebkādā citā formā” ievieš jaunus atbalsta
pasākumus, kas var tieši vai netieši novērtējamā veidā dot priekšroku
uzņēmumiem vai ražojumiem un draud, lai arī tikai iespējami, izkropļot
konkurenci.Saskaņā ar 92. pantu
valstis attiecīgos atbalsta pasākumus ir atzinušas par nesaderīgiem ar
kopējo tirgu, un tādējādi tās netieši ir apņēmušās tos neieviest, ja
vien Līgums neparedz ko citu, savukārt saskaņā ar 93. pantu tās ir
piekritušas vienīgi ievērot attiecīgās procedūras, gan lai izbeigtu jau
esošos atbalsta pasākumus, gan arī lai ieviestu jaunus.Pašām
stingri apņemoties “laikus” informēt Komisiju par plānotajiem atbalsta
pasākumiem un piekrītot ievērot 93. pantā paredzētās procedūras,
valstis pret Kopienu ir uzņēmušās saistības, kas tās saista kā valstis,
bet nerada tiesības personām, izņemot vienīgi minētā panta
3. punkta beigu noteikumu, kas šajā gadījumā netiek izskatīts.Komisija
savukārt ir uzņēmusies saistības nodrošināt, lai tiktu ievērotas šā
panta prasības, un arī, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi
pārskatīt pastāvošās atbalsta piešķiršanas sistēmas, bet šis pienākums
nepiešķir personām tiesības saskaņā ar Kopienas tiesībām un Līguma
177. pantu atsaukties uz attiecīgās valsts pienākumu neizpildi vai
uz Komisijas pienākumu neievērošanu. Par Līguma 53. panta interpretācijuSaskaņā
ar 53. panta noteikumiem dalībvalstis apņemas, ievērojot Līgumā
paredzētos noteikumus, neieviest jaunus ierobežojumus citu dalībvalstu
pilsoņu tiesībām veikt uzņēmējdarbību to teritorijā.Šāds valstu pienākums juridiski nozīmē tikai pienākumu nerīkoties.Tas
nav ne atkarīgs no kādiem nosacījumiem, ne arī pakārtots tā izpildes
vai seku ziņā kādas valsts vai arī Komisijas akta pieņemšanai.Minētais
pienākums tāpēc pats par sevi ir juridiski pilnīgs, un tādēļ tam var
būt tieša iedarbība dalībvalstu un personu attiecībās.Tik
skaidri izteikts aizliegums, kāds ar Līgumu stājies spēkā visā Kopienā
un tādējādi ir kļuvis par ikvienas dalībvalsts tiesību sistēmas
sastāvdaļu, veido šo dalībvalstu tiesības un tieši attiecas uz to
pilsoņiem, kuru labā tas radījis individuālas tiesības, kas jāaizsargā
valstu tiesām.Lai interpretētu
53. pantu, tas jāskata tās nodaļas kontekstā, kura attiecas uz
tiesībām veikt uzņēmējdarbību un kurā šis pants ir ietverts.Kaut
arī 52. pants paredz pakāpeniski atcelt “ierobežojumus kādas
dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī”,
minētās nodaļas 53. pants arī paredz, ka šīs valstis neievieš
“jaunus ierobežojumus citu dalībvalstu pilsoņu tiesībām veikt
uzņēmējdarbību to teritorijā”.Tādējādi jāzina, kādi nosacījumi jāievēro citu dalībvalstu pilsoņiem, lai tiem būtu brīvība veikt uzņēmējdarbību.Šis
jautājums ir paskaidrots 52. panta otrajā daļā, kur noteikts, ka
brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā
pašnodarbinātām personām, kā arī tiesības dibināt un vadīt uzņēmumus
“ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts
tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība”.Lai
izpildītu 53. panta prasības, pietiek ar to, ka neviens jauns
pasākums neparedz citu dalībvalstu pilsoņu uzņēmējdarbībai piemērot
stingrāku regulējumu par to, kāds attiecas uz tās valsts pilsoņiem, kurā
tiek veikta uzņēmējdarbība, lai arī kāda būtu uzņēmuma juridiskā forma. Par Līguma 37. panta interpretācijuSaskaņā
ar 37. panta 1. punktu dalībvalstis pakāpeniski pielāgo savus
“komerciālus valsts monopolus tā, lai attiecībā uz preču sagādes un
tirdzniecības nosacījumiem nepastāvētu nekāda dalībvalstu pilsoņu
diskriminācija”.Turklāt minētā panta
2. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums atturēties no jebkāda
jauna pasākuma, kas nesaskan ar šo noteikumu, ieviešanas.Tādējādi
dalībvalstis ir uzņēmušās divkāršu pienākumu – vienu aktīvu pienākumu,
kas paredzēts, lai pielāgotu savus valsts monopolus, bet otru – pasīvu,
kas paredzēts, lai izvairītos no jebkādiem jauniem pasākumiem.Interpretācija
jāveic attiecībā uz otro pienākumu, ņemot vērā tos pirmā pienākuma
elementus, kas nepieciešami šīs interpretācijas veikšanai.Līguma 37. panta 2. punkts ietver beznosacījuma aizliegumu – nevis pienākumu rīkoties, bet gan atturēšanos no rīcības.Šim pienākumam nav nevienas atrunas, kas tā izpildi varētu pakārtot kādam pozitīvajam valsts tiesību aktam.Šim aizliegumam pēc savas būtības var būt tieša iedarbība tiesiskajās attiecībās starp dalībvalstīm un to pilsoņiem.Tik
skaidri izteikts aizliegums, kas ar Līgumu stājies spēkā visā Kopienā
un tādējādi ir kļuvis par ikvienas dalībvalsts tiesību sistēmas
sastāvdaļu, veido šo dalībvalstu tiesības un tieši attiecas uz to
pilsoņiem, kuru labā tas radījis individuālas tiesības, kas jāaizsargā
valstu tiesām.Teksta sarežģītības un
37. panta 1. un 2. punkta pārklāšanās dēļ 37. panta
interpretācija jāveic, minētos punktus skatot visas tās nodaļas
kontekstā, uz kuru tie attiecas.Šī nodaļa ir veltīta “kvantitatīvo ierobežojumu aizliegumam starp dalībvalstīm”.Tādējādi
37. panta 2. punktā iekļautā norāde uz “1. punktā
noteiktajiem principiem” vērsta uz to, lai aizkavētu jebkādu jaunu
“dalībvalstu pilsoņu diskrimināciju” attiecībā uz “preču sagādes un
tirdzniecības nosacījumiem”.Šādi noskaidrojot mērķi, 37. panta 1. punkts apraksta līdzekļus, kuri ir jāaizliedz, lai tie neapdraudētu šo mērķi.Tādējādi
saskaņā ar 37. panta 2. punktā iekļauto norādi ir aizliegti
jebkādi jauni monopoli vai 37. panta 1. punktā noteiktās
iestādes tiktāl, ciktāl tās cenšas radīt jaunu diskrimināciju attiecībā
uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem.Tātad
tiesai, kas skata lietu pēc būtības, vispirms jānoskaidro, vai šī mērķa
sasniegšanai tik tiešām pastāv šķēršļi, proti, vai jaunu diskrimināciju
attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem dalībvalstu
pilsoņu starpā izraisa pats šis strīdīgais pasākums vai arī
diskriminācija ir tā sekas.Atliek vēl pievērsties 37. panta 1. punktā paredzētajiem līdzekļiem.Šis
pants neaizliedz visu, bet gan tikai to valsts monopolu izveidošanu,
kas ir “komerciāli”, un tikai tiktāl, ciktāl tie cenšas ieviest
iepriekšminētos diskriminējošos pasākumus.Lai
uz valsts monopoliem un attiecīgajām iestādēm attiecinātu minēto
aizliegumu, to darbības mērķim, pirmkārt, ir jābūt darījumiem ar
komerciāliem ražojumiem, kas var būt konkurences un tirdzniecības starp
dalībvalstīm objekts, un, otrkārt, faktiski jāpiedalās šajā
tirdzniecībā.Tiesai, kas skata lietu pēc
būtības, katrā atsevišķā gadījumā ir jānovērtē, vai konkrētā
saimnieciskā darbība attiecas uz ražojumu, kuram tā būtības un attiecīgo
tehnisko vai starptautisko prasību, kurām tas ir pakļauts, dēļ varētu
būt faktiska nozīme importā vai eksportā, ko savstarpēji veic
dalībvalstu pilsoņi. Par tiesāšanās izdevumiemTiesāšanās
izdevumi, kas radušies Eiropas Ekonomikas kopienas Komisijai un
Itālijas valdībai, kuras Tiesai iesniegušas savus apsvērumus, nav
atlīdzināmi;šajā gadījumā attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata Giudice Conciliatore de Milan;ar šādu pamatojumu_ņemot vērā procesuālos dokumentus_noklausījusies tiesneša referenta ziņojumu_noklausījusies pamata lietas pušu, kā arī Eiropas Ekonomikas kopienas Komisijas un Itālijas valdības apsvērumus_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus_ņemot vērā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 37., 53., 93., 102. un 177. pantu_ņemot vērā Protokolu par Eiropas Kopienu Tiesas Statūtiem_ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas Reglamentu_ar šādu pamatojumu, lemjot par iebildi par nepieņemamību, ievērojot 177. pantu, Tiesa nospriež:tā kā neviens turpmāks vienpusējs akts nevar būt pretrunā ar Kopienas tiesību aktiem, jautājumi, ko uzdevusi Giudice Conciliatore de Milan saskaņā ar 177. pantu, ir pieņemami tiktāl, ciktāl tie šajā gadījumā attiecas uz EEK līguma noteikumu interpretāciju.Tiesa turklāt nospriež:1)      102. pants neietver noteikumus, kas varētu radīt personām tiesības, kuras būtu jāaizsargā valstu tiesām;2)      arī 93. panta normas, uz kurām attiecas uzdotais jautājums, neietver šādus noteikumus;3)      53. pants ir Kopienas noteikums, kas var radīt personām tiesības, kuras jāaizsargā valstu tiesām;šie
noteikumi aizliedz ikvienu jaunu pasākumu, kas paredz citu dalībvalstu
pilsoņu uzņēmējdarbībai piemērot stingrāku regulējumu par to, kas
attiecas uz tās valsts pilsoņiem, kurā tiek veikta uzņēmējdarbība, lai
arī kāda būtu uzņēmuma juridiskā forma;4)      visi
37. panta 2. punkta noteikumi ir tāda Kopienas tiesību norma,
kas varētu radīt personām tiesības, kuras būtu jāaizsargā valstu
tiesām;atbildot uz uzdoto
jautājumu, jānorāda, ka šis noteikums aizliedz jebkādus jaunus
pasākumus, kas ir pretrunā ar 37. panta 1. punkta principiem,
proti, ikvienu jaunu pasākumu, kura mērķis vai sekas ir jaunas
diskriminācijas radīšana attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības
nosacījumiem dalībvalstu pilsoņu starpā, izmantojot monopolus vai
iestādes, kuru darbības mērķim, pirmkārt, ir jābūt darījumiem ar kādu
komerciālu ražojumu, kas var konkurēt un būt tirdzniecībā starp
dalībvalstīm, un, otrkārt, faktiski piedalās šajā tirdzniecībā_un nolemj: Giudice Conciliatore de Milan lemj par tiesāšanās izdevumiem šajā tiesvedībā.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossiLecourt       Strauss       Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1964. gada 15. jūlijā Luksemburgā.Sekretārs        PriekšsēdētājsA. Van Houtte       A. M. Donner* Tiesvedības valoda – itāļu.