61994C0063
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
GEORGES COSMAS
fremsat den 23. marts 1995 (
*1
)
1.
Det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen af præsidenten for Tribunal de commerce de Mons (Belgien), vedrører fortolkningen af EØF-traktatens artikel 30 og er blevet rejst i forbindelse med en sag anlagt af Groupement national des négociants en pommes de terre de Belgique (en sammenslutning af kartoffelforhandlere i Belgien, forkortet »Belgapom«) med henblik på at få nedlagt et forbud i henhold til artikel 95 i en belgisk lov af 14. juli 1991. Belgapom har bl.a. nedlagt påstand om, at det fastslås, at visse handlinger foretaget af ITM Belgium SA og Vocarex SA er en overtrædelse af artikel 40 i den nævnte lov, som forbyder salg med tab og salg med en usædvanligt lille avance, der må sidestilles med salg med tab.
I — De nationale bestemmelser
2.
Den belgiske lov af 14. juli 1991 om handelspraksis og om forbrugeroplysning ogbeskyttelse (
1
) indeholder i artikel 40, stk. 1, et generelt forbud mod, at handlende udbyder eller sælger varer med tab. Artildens stk. 2, 3 og 4 lyder således: »Som salg med tab betragtes ethvert salg til en pris, der ikke mindst er lig med den pris, varen blev faktureret til ved indkøbet, eller som den ville blive faktureret til i tilfælde af et nyt indkøb. Ethvert salg, som under hensyn til ovennævnte priser og generalomkostningerne kun giver en usædvanligt lille avance, sidestilles med salg med tab. Ved vurderingen af, om avancen er normal eller usædvanligt lille, tages der bl.a. hensyn til salgsmængden og lagerudskiftningen.«
3.
Lovens artikel 41, stk. 1, indeholder en række undtagelser fra forbuddene i artikel 40 (udsalg, afsætning af let fordærvelige varer m.m.), mens det i artikel 95, stk. 1, bestemmes, at præsidenten for Tribunal de commerce afgør, om der foreligger en handling, som er en overtrædelse af loven, og nedlægger forbud mod den pågældende handling, såfremt der er fremsat begæring herom. En sådan begæring kan i henhold til artikel 98, stk. 1, nr. 3, også fremsættes af en faglig organisation, der har retsevne.
II — Faktiske omstændigheder — det præjudicielle spørgsmål
4.
I slutningen af september 1993 erfarede indkøbsafdelingen i ITM Belgium SA, der er et selskab med hjemsted i Mons, Belgien, og som tilhører Lntermarché-koncernen (herefter benævnt »ITM«), at firmaet Géron SA, Limbourg, Belgien, udbød et parti »Bintjes«-kartofler på i alt 200 tons til salg til en pris af 27 BFR pr. 25 kg (dvs. 1,08 BFR pr. kg). Tilbuddet var gældende i perioden fra den 30. september til den 8. oktober 1993 og vedrørte sorterede kartofler i net a 25 kg frit leveret til forretningerne. Vocarex SA, der er en selvstændig handelsvirksomhed med hjemsted i La Louvière, Belgien, (herefter benævnt »Vocarex«), og som er knyttet til ITM-koncernen ved en franchiseaftale, benyttede sig af tilbuddet og bestilte et parti af de nævnte kartofler, som firmaet efter et reklamefremstød solgte i sin forretning til en pris af 29 BFR pr. 25 kg, hvorved det fik en bruttoavance på 1,31% af indkøbsprisen.
5.
Ifølge oplysningerne i forelæggelsesdommen blev ITM ringet op af en person, der angav, at han repræsenterede Groupement national des négociants en pommes de terre de Belgique (herefter benævnt »Belgapom«), og forsøgte at forhindre, at kartoflerne blev solgt til den anførte pris, idet han hævdede, at det samlede belgiske distributørnet havde accepteret at afsætte kartoflerne til en pris af 89 BFR pr. 25 kg.
6.
Den 19. oktober 1993 indbragte Belgapom sagen for Tribunal de commerce de Mons i henhold til artikel 95 i loven af 14. juli 1991, og nedlagde påstand om: 1) at det blev fastslået, at ITM's og Vocarex' adfærd er en overtrædelse af artikel 40 i den nævnte lov, der forbyder salg med tab og salg med en usædvanligt lille avance, der må sidestilles med salg med tab, og 2) at der blev nedlagt forbud mod den pågældende adfærd.
7.
Vocarex gjorde heroverfor bl.a. gældende, at artikel 40 i loven af 14. juli 1991 strider mod EØF-traktatens artikel 30, og anmodede om, at der blev forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål herom.
8.
Ved dom af 21. januar 1994 besluttede præsidenten for Tribunal de commerce de Mons herefter at udsætte sagen og forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål. Dommen indeholder bl.a. følgende præmisser:
a)
Mens artikel 40, stk. 1 og 2, i loven af 14. juli 1991 er Idare, skaber de følgende stykker en »reel retsusikkerhed« hos de handlende, som forstærkes af retspraksis på området, hvorefter avancer fra 0,5 til 10% er blevet anset for lovlige alt efter den valgte beregningsmetode, de parametre, der er anvendt osv.
b)
De erhvervsdrivendes reelle uvished med hensyn til lovligheden af deres salgsmetode og med hensyn til udfaldet af en eventuel retssag mod dem kan i sig selv være en faktor, der hindrer de frie varebevægelser.
c)
Selv om det accepteres, at regler svarende til de omtvistede indføres med det formål at fremme en loyal konkurrence mellem handlende og at beskytte forbrugerne mod visse salgsmetoder, er den konkrete sag udelukkende begrundet i et ønske om at beskytte grossisternes kollektive interesser. Forbrugernes interesser tilsidesættes nemlig ikke af et reklametilbud af usædvanlig karakter, der annonceres som sådant og er af yderst begrænset varighed.
d)
De anvendte udtryks generelle karakter og den manglende præcision i de parametre, der skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om et salgsfremstød er lovligt, indebærer, at det i artikel 40, stk. 3 og 4, indeholdte forbud også rammer handlinger, som er det forfulgte mål uvedkommende.
e)
Det kan ikke på forhånd udelukkes, at artikel 40, stk. 3 og 4, under disse omstændigheder udgør en hindring for samhandelen inden for Fællesskabet.
9.
På grundlag af disse præmisser har præsidenten for Tribunal de commerce de Mons forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er artikel 40 i lov af 14. juli 1991, særlig stk. 3 og 4, på baggrund af de anvendte udtryks generelle karakter forenelig med EØF-traktatens artikel 30, når salg til en pris, der er højere end den fakturerede indkøbspris, men kun giver en usædvanligt lille avance, i henhold til bestemmelserne sidestilles med salg med tab?«
10.
Efter fast retspraksis (
2
) kan Domstolen ikke træffe afgørelse om, hvorvidt en national foranstaltning er forenelig med fællesskabsretten. Domstolen kan dog forsyne den nationale ret med alle fortolkningsbidrag vedrørende fællesskabsretten, således at retten selv kan vurdere spørgsmålet om forenelighed i den sag, den skal påkende.
11.
Det må herefter lægges til grund, at præsidenten for Tribunal de commerce de Mons, ud fra en korrekt fortolkning af det forelagte præjudicielle spørgsmål, ønsker at få oplyst, om EØF-traktatens artikel 30 rigtigt fortolket er til hinder for en generelt formuleret national bestemmelse, der forbyder salg til en pris, som er højere end den fakturerede indkøbspris, men kun giver en usædvanligt lille avance, idet et sådant salg sidestilles med et salg med tab.
III — Indledende bemærkning
12.
I henhold til et princip, som Domstolen aldrig har fraveget i sager om arbejdskraftens frie bevægelighed, etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser, kan de relevante artikler i traktaten (henholdsvis artikel 48, 52 og 59) ikke anvendes på situationer eller aktiviteter, hvis samtlige deres relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat (
3
).
13.
Der er ikke i retspraksis opstillet et tilsvarende princip vedrørende det i traktatens artikel 30 indeholdte forbud for medlemsstaterne mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner. Alligevel må man af den samlede retspraksis på området kunne udlede, at anvendelse af artikel 30 efter Domstolens opfattelse ikke kan være udelukket på grund af en bestemt situations eller aktivitets rent interne karakter, medmindre den verserende sag for den nationale ret afhænger af en national bestemmelse, der udelukkende vedrører indenlandsk fremstillede varer. En sådan opfattelse kunne finde støtte i følgende overvejelser:
I henhold til dommen i sagen Dassonville (
4
), der fortsat er fast reference for Domstolens praksis i forbindelse med traktatens artikel 30 (
5
), udgør enhver foranstaltning, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner. Følgelig kan et spørgsmål om fortolkningen af ovennævnte bestemmelse i traktaten forelægges en national ret, også selv om den dér verserende sag vedrører en situation eller aktivitet, der ikke er direkte forbundet med samhandelen mellem medlemsstaterne. Det er tilstrækkeligt, at der i forbindelse med den pågældende tvist foreligger et spørgsmål om anvendelsen af en national foranstaltning, der ikke kun berører indenlandsk fremstillede varer, men også importerede varer, således at det ikke på forhånd kan udelukkes, at den pågældende foranstaltning kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, det være sig indirekte eller potentielt (
6
).
14.
Ikke desto mindre kunne det dog hævdes, at eftersom traktatens artikel 30 har »til formål at fjerne hindringer for import af varer, idet bestemmelsen derimod ikke tilsigter, at indenlandsk fremstillede varer i alle tilfælde skal være underlagt de samme vilkår som importerede... varer« (
7
), burde det element, der forbinder en bestemt situation med anvendelsen af traktatens artikel 30, skulle søges i oprindelsen af de varer, der i det konkrete tilfælde hævdes at blive ramt af en bestemt national foranstaltning. Det ville således være udelukket at anvende artikel 30, hvis den situation, der har ført til den for den nationale ret verserende tvist, udelukkende vedrørte varer, som er produceret eller fremstillet i den medlemsstat, hvor de er blevet solgt, og hvor den pågældende tvist er opstået.
Et sådant synspunkt ville ikke savne støtte i retspraksis. I dommen i sagen Oosthoek (
8
), der blev afsagt i en præjudiciel sag vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt EØF-traktatens artikel 30 og 34 er til hinder for en national lovbestemmelse, der indeholder forbud mod salgsfremmende bonus til købere af leksika, hedder det nemlig (præmis 9): »Anvendelsen af den nederlandske lovgivning på salg i Nederlandene af leksika fremstillet i Nederlandene (
9
)... har [ikke] nogen forbindelse med import eller eksport af varer og [falder] følgelig ikke... ind under artikel 30 og 34. I tilfælde af salg i Nederlandene af leksika fremstillet i Belgien og salg i andre medlemsstater af leksika fremstillet i Nederlandene er der imidlertid tale om transaktioner i samhandelen inden for Fællesskabet. I denne henseende må det, når henses til den nationale rets spørgsmål, afgøres, om bestemmelser som dem, der er indeholdt i den nederlandske lovgivning, er forenelige med såvel EØF-traktatens artikel 30 som med dens artikel 34« (
10
).
15.
Lad mig straks understrege, at nærværende sag ikke gør det muligt at foretage en afklaring af ovennævnte spørgsmål. Den simple årsag hertil er følgende:
Som det fremgår af retspraksis (
11
), kan Domstolens afgørelse angående en bestemt situations rent interne karakter kun baseres på den konstatering af de faktiske forhold, som den nationale ret har foretaget. Såfremt den nationale ret skønner, at afgørelsen af én for den verserende sag afhænger af en regel i fællesskabsretten, hvis fortolkning retten ønsker redegjort for gennem en præjudiciel forelæggelse, kan Domstolen derfor ikke betragte den situation, tvisten er opstået af, som rent intern, medmindre dette helt åbenbart fremgår af de faktiske omstændigheder, der redegøres for i forelæggelsen.
I det foreliggende tilfælde giver indholdet af forelæggelsesdommen grundlag for alvorlig tvivl om, hvorvidt den handelspraksis, som Belgapom har anmodet om nedlæggelse af forbud imod, vedrørte varer fremstillet i en anden medlemsstat (
12
). Imidlertid skulle jeg mene, at det ikke kan betragtes således, at den nationale rets redegørelse for de faktiske omstændigheder åbenbart viser, at de pågældende varer er fremstillet i Belgien.
16.
Selv i tilfælde af, at det ovenfor i punkt 14 anførte princip blev godtaget, ville det herefter i det konkrete tilfælde alligevel ikke være muligt at antage, at den for Tribunal de commerce de Mons verserende tvist ligger uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 30 alene med den begrundelse, at den vedrører en rent intern situation.
IV — Dommen i sagen Keck og Mithouard
17.
Man kan blot ved at læse det præjudicielle spørgsmål se, hvilken betydning anvendelsen af de principper, der blev formuleret i dommen i sagen Keck og Mithouard (
13
), har for besvarelsen af spørgsmålet. Dette skyldes ikke kun, at der er tale om et spørgsmål om fortolkning af EØF-traktatens artikel 30, men også, at de nationale regler, hvis forenelighed med denne artikel i traktaten den nationale ret ønsker belyst, i hvert fald ud fra en umiddelbar betragtning har nogle åbenbare lighedspunkter med de nationale regler (forbud mod videresalg med tab), i relation til hvilke artikel 30 blev fortolket i dommen i sagen Keck og Mithouard.
18.
Forud for dommen i sagen Keck og Mithouard har Domstolen ganske ofte været stillet over for spørgsmål om fortolkning af traktatens artikel 30 i forbindelse med nationale bestemmelser, der indeholdt forbud mod salg til en pris, der var lavere end den i henhold til en national prisreguleringsordning fastsatte pris.
I sin første dom på området — i kronologisk orden — af 24. januar 1978, sag 82/77, Van Tiggele (Sml. s. 15), udtalte Domstolen med udgangspunkt (præmis 12) i dommen i sagen Dassonville (jf. ovenfor, punkt 13), at »en hindring for indførslen... således især [vil] kunne indtræde derved, at en national myndighed fastsætter priser eller fortjenstmargener på et sådant niveau, at de indførte varer bliver stillet ugunstigt i forhold til tilsvarende indenlandske varer, enten fordi de ikke vil kunne afsættes med fortjeneste under de fastsatte vilkår, eller fordi et konkurrenceforspring, som skyldes lavere kostpriser, bliver udlignet« (præmis 14). På baggrund heraf bemærkede Domstolen videre: 1) »en national bestemmelse, som uden forskel forbyder detailsalg af indenlandske og importerede varer til lavere priser end den af detailhandleren betalte indkøbspris, [kan] ikke have skadelige virkninger alene for afsætningen af indførte produkter, og den kan derfor ikke udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion« (præmis 16); 2) »fastsættelsen af mindstefortjenstmargenen til et bestemt beløb, og ikke til en procentdel af kostprisen, gældende uden forskel for indenlandske og indførte varer, i et tilfælde..., hvor fortjenstmargenens beløb udgør en relativt ringe andel af den endelige detailsalgspris, [kan] ej heller have til følge, at de indførte, eventuelt billigere varer stilles ugunstigt« (præmis 17); 3) »derimod forholder det sig anderledes for så vidt angår den mindstepris, som er fastsat til et bestemt beløb, idet denne ganske vist gælder uden forskel for indenlandske og indførte varer, men kan vanskeliggøre afsætningen af disse sidstnævnte, i det omfang den forhindrer, at en lavere kostpris får virkning for salgsprisen til forbrugeren« (præmis 18) (
14
).
19.
Imidlertid angik den nationale bestemmelse, der lå bag det i sagerne Keck og Mithouard forelagte spørgsmål om fortolkning af artikel 30, ikke et forbud mod salg til en lavere pris end den i henhold til én national prisreguleringsordning fastsatte, men derimod et forbud (der gjaldt for såvel grossister som detailhandlere) mod en bestemt salgsmetode bestående i videresalg af en vare til en pris, der var lavere end indkøbsprisen. Domstolen var således blevet anmodet om at afgøre, i hvilket omfang man også i dette tilfælde skulle anvende det i dommen i sagen Oesthoek (
15
) (præmis 15) opstillede princip, i henhold til hvilket en lovgivning, som begrænser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, selv om den ikke direkte påvirker indførslerne, kan begrænse disses omfang, da det ikke kan udelukkes, at »den omstændighed, at den pågældende erhvervsdrivende er tvunget til enten at anvende forskellige reklamesystemer eller salgsfremmende metoder, alt efter hvilken medlemsstat det drejer sig om, eller opgive et system, som han anser for særligt effektivt, kan udgøre en hindring for importen, selv om en sådan lovgivning gælder uden forskel for indenlandske og indførte varer«.
20.
Domstolen benyttede lejligheden til at tage spørgsmålet om fortolkningen af artikel 30 op til fornyet overvejelse, og konsekvenserne af den fornyede stillingtagen er særlig betydelige, idet den foretagne ændring af retspraksis (herom lader dommens formulering ikke nogen tvivl tilbage) er helt bevidst.
21.
Udgangspunktet er endnu engang dommen i sagen Dassonville (jf. ovenfor, punkt 13). Domstolen fastslår (præmis 11), at »enhver foranstaltning, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, [skal] anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion« i traktatens artikel 30's forstand. Dernæst understreges det (præmis 12 og 13), at »formålet med nationale lovbestemmelser om et generelt forbud mod videresalg med tab ikke er at regulere samhandelen med varer mellem medlemsstaterne«, men at sådanne lovbestemmelser kan »begrænse omsætningen og således også omsætningen af varer fra andre medlemsstater, i det omfang de erhvervsdrivende herved er afskåret fra at anvende en bestemt salgsfremmende metode«. Endelig stilles der i sidste punktum af præmis 13 det spørgsmål, om denne blotte mulighed er tilstrækkelig til, at den omtvistede lovgivning må betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virloiing som en kvantitativ indførselsrestriktion. Ved at udtrykke tvivl om, hvorvidt en lovgivning, der kan begrænse omfanget af salget af varer fra andre medlemsstater, kan påvirke importen og således falde inden for anvendelsesområdet for artikel 30, har Domstolen allerede indkredset det punkt, hvor retspraksis vil blive ændret.
22.
Ændringen indledes ved, at der indføres en sondring mellem på den ene side nationale restriktioner vedrørende de betingelser (med hensyn til benævnelse, form, dimensioner, vægt, sammensætning osv.), som varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, skal opfylde, og på den anden side nationale bestemmelser, der begrænser eller forbyder bestemte former for salg. Med en udtrykkelig henvisning til dommen i sagen Cassis de Dijon (
16
) udtaler Domstolen (præmis 15), at de nationale regler, der hører under den første kategori, uanset om de anvendes uden forskel på alle varer, er foranstaltninger med tilsvarende virloiing, der er forbudt i henhold til artikel 30, medmindre den pågældende anvendelse kan begrundes ud fra et alment hensyn, der går forud for hensynene til de frie varebevægelser. For så vidt angår de nationale bestemmelser, der hører under den anden kategori, mener Domstolen derimod (præmis 16), at »i modsætning til, hvad Domstolen hidtil har antaget«, kan anvendelsen af sådanne bestemmelser »ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne«, forudsat at de a) finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og b) såvel retligt som faktisk påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde. Domstolen konkluderer, at »når disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af sådanne bestemmelser på salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne får adgang til markedet eller medføre større ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer« (præmis 17).
23.
Domstolen foretager altså en fuldstændig »ontologisk« sondring: nationale restriktioner, der vedrører de betingelser, varer fra andre medlemsstater skal opfylde, og som angår selve genstanden for samhandelen mellem medlemsstaterne, skaber ifølge sagens natur hindringer for den pågældende samhandel. Derimod forholder det sig således, at nationale regler, der forbyder eller begrænser former for salg, ikke ifølge sagens natur vil kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet, idet de kun vedrører betingelserne og omstændighederne for salg af varer fra andre medlemsstater.
Ved i denne sammenhæng at sammenligne dommen i sagen Keck og Mithouard med den nævnte præmis i dommen i sagen Oosthoek (jf. ovenfor, punkt 19) kan det passende konkluderes, at Domstolen »i modsætning til, hvad (den) hidtil har antaget«, anerkender, at muligheden af, at et forbud mod eller en begrænsning af visse former for salg kan påvirke de berørte erhvervsdrivendes adfærd, således at det får negative virkninger for samhandelen mellem medlemsstaterne, er så fjern og hypotetisk, at der ikke på dette grundlag — det være sig indirekte eller potentielt — kan siges at være en sammenhæng mellem de omhandlede nationale foranstaltninger og eventuelle negative virkninger for importen (
17
).
24.
På baggrund heraf udgør en national regel, der forbyder eller begrænser visse former for salg, som udgangspunkt ikke en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion. For at fuldstændiggøre undersøgelsen af, om reglen er uskadelig for samhandelen inden for Fællesskabet, bør det desuden dels afgøres, om reglen gælder for samtlige erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i den pågældende medlemsstat, dels om den, retligt og faktisk, påvirker handelen med indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.
25.
Hverken undersøgelsen af en given regels subjektive anvendelsesområde eller undersøgelsen af, hvorledes reglen retligt påvirker handelen med indenlandske varer i forhold til handelen med importerede varer, kan, så vidt jeg ser det, skabe større problemer i forbindelse med anvendelsen af dommen i sagen Keck og Mithouard. Ikke desto mindre bør det bemærkes, at man med henblik på at foretage en tilbundsgående og effektiv undersøgelse af de to spørgsmål, ikke alene må henholde sig til reglens ordlyd, men også må søge at afdække dens formål og opbygning ved så vidt muligt at betragte den i den bredere lovgivningsmæssige sammenhæng, som den indgår i.
26.
Vanskelighederne er langt større ved en undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt en national regel faktisk påvirker handelen med indenlandske og importerede varer på samme måde. Disse vanskeligheder opstår ikke ved fastlæggelsen af genstanden for undersøgelsen: I denne fase af undersøgelsen skal det nemlig afklares, om en regel, hvori der ikke sondres mellem indenlandske erhvervsdrivende og erhvervsdrivende, der er statsborgere i andre medlemsstater, og som ikke retligt påvirker handelen med importerede varer anderledes end handelen med indenlandske varer, når den anvendes i praksis, kan have som konsekvens, at der skabes gunstigere handelsvilkår for de indenlandske varer.
Det er imidlertid på ingen måde indlysende, hvilken metode der skal benyttes ved gennemførelsen af ovennævnte undersøgelse. Hverken dommen i sagen Keck og Mithouard eller senere domme, der henholdt sig til dennes principper (
18
), indeholder sikre anvisninger i så henseende.
27.
Det er efter min opfattelse helt sikkert, at man med henblik på at holde undersøgelsen af en regels virkninger i praksis tilstrækkelig adskilt fra undersøgelsen af dens retlige virkninger, kun kan basere sig på visse hypoteser om de faktiske omstændigheder, hvorunder den pågældende regel kan finde anvendelse. Risikoen herved består i, at undersøgelsen let kan munde ud i en endeløs opregning af enkelttilfælde, hvor det ville være nok at formulere en søgt eller statistisk set uvæsentlig hypotese til at skabe tvivl om foranstaltningens retligt set neutrale karakter.
28.
Derfor mener jeg, at en kortlægning af de konsekvenser, som en national foranstaltning kan have i praksis, ud fra den her anlagte synsvinkel bør foretages på grundlag af den normale situation (
19
). Det er altså ud fra denne betragtning at man skal vurdere de faktiske oplysninger, der måtte være forelagt Domstolen, det være sig i forelæggelsesdommen eller i de skriftlige indlæg (
20
).
V — Besvarelse af det forelagte præjudicielle spørgsmål
29.
Det kan ikke bestrides, at de regler, der er beskrevet af præsidenten for Tribunal de commerce de Mons i det præjudicielle spørgsmål, ikke opstiller betingelser, som varer fra andre medlemsstater skal opfylde. Men kan sådanne regler anses for at forbyde en bestemt »form for salg«?
30.
Efter min opfattelse kan dette spørgsmål kun besvares bekræftende. De i forelæggelsesdommen omhandlede regler, som indeholder et generelt forbud mod salg eller udbud af varer til en pris, der ganske vist er højere end den fakturerede indkøbspris, men kun giver en usædvanligt lille avance, vedrører nemlig de betingelser, under hvilke salget af varerne er tilladt, og de forbyder således en bestemt »form for salg« som omhandlet i dommen i sagen Keck og Mithouard.
31.
ITM og Vocarex gør gældende (jf. s. 8 ff. i de indlæg, de har indgivet til Domstolen, særligt s. 10), at der ved »former for salg« som omhandlet i dommen i sagen Keck og Mithouard kun skal forstås særlige former for salg, og at salg med avance ikke falder ind under dette begreb, da det ifølge de pågældende firmaer netop er det forhold, at der er tale om en avance — det være sig en meget lille avance — der er »selve essensen af salget«.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes. Ikke blot fordi den usædvanligt lille avance, som den i forelæggelsesdommen beskrevne regel omhandler, ikke kan antages at være »selve essensen af salget«, men hovedsagelig fordi hverken ordlyden af eller ånden bag dommen i sagen Keck og Mithouard tillader, at der foretages en sondring mellem på den ene side »særegne« former for salg, som kan forbydes eller begrænses uden hensyntagen til traktatens artikel 30, og på den anden side »almindelige« former for salg, som det kan være en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion at forbyde eller begrænse. I de domme, som Domstolen har afsagt efter dommen i sagen Keck og Mithouard, er nationale retsforskrifter vedrørende alt andet end usædvanlige eller særegne former for salg i øvrigt blevet betragtet som regler, der vedrører »former for salg« og dermed ikke falder inden for anvendelsesområdet for artikel 30 (
21
).
32.
Det kan imidlertid ikke definitivt fastslås, at den i forelæggelsesdommen omhandlede regel falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, før det dels er undersøgt, om den finder anvendelse på samtlige erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, dels om den, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede og importerede varer på samme måde.
33.
Det omtvistede forbud finder anvendelse på enhver handlende, der driver virksomhed i Belgien, uden hensyntagen til hans nationalitet (
22
), og selvfølgelig på grossister, der sælger til detailhandlere, og på detailhandlere, der sælger til forbrugere, da der ikke i henhold til loven sondres mellem disse (
23
).
Bestemmelsens ordlyd, der vedrører salg eller udbud, som under hensyn til den pris, varen blev faktureret til ved indkøbet (eller som den ville blive faktureret til i tilfælde af et nyt indkøb), kun giver en usædvanligt lille avance, viser Mart, at forbuddet ikke omfatter salg foretaget af den solgte vares producent, da der forud for et sådant salg naturligvis ikke er foretaget noget indkøb. Imidlertid kan dette element ikke have nogen indvirkning på vurderingen af bestemmelsen i lyset af traktatens artikel 30, eftersom forbuddet under alle omstændigheder ikke er rettet mod belgiske producenter og heller ikke mod andre medlemsstaters statsborgere, der foretager salg i Belgien af varer, de selv har fremstillet (
24
). I øvrigt er det indlysende, at Domstolen ikke er kompetent til at afgøre, om sondringen mellem grossister og detailhandlere på den ene side og producenter på den anden side er uforenelig med ligebehandlingsprincippet i henhold til national ret (idet dette spørgsmål hverken drejer sig om anvendelsesområdet for traktatens artikel 30 eller vedrører fællesskabsretten i det hele taget) (
25
).
34.
Spørgsmålet er herefter, hvorvidt de omhandlede regler, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.
Som jeg ser det, må spørgsmålet besvares bekræftende. Det fremgår hverken af selve reglerne eller af deres kontekst, at det forbud, de opstiller, retligt påvirker afsætningen af importerede varer på anden måde end afsætningen af indenlandsk fremstillede varer, idet der i øvrigt ikke er nogen holdepunkter for, at det omtvistede forbud under normale omstændigheder faktisk kan føre til en forskelsbehandling som omhandlet i det foregående (
26
).
35.
Angående dette sidste spørgsmål gør ITM og Vocarex ikke desto mindre gældende, at den omhandlede nationale foranstaltning i højere grad rammer afsætningen af varer fra andre medlemsstater end afsætningen af indenlandsk fremstillede varer, fordi:
a)
Salg af importerede varer er forbundet med større omkostninger end salg af indenlandsk fremstillede varer (transportog lageromkostninger m.m.). Følgelig sælges importerede varer med en mindre avance end den, der fremkommer ved salg af indenlandske varer, hvorfor salg af importerede varer nødvendigvis oftere falder ind under anvendelsesområdet for den omtvistede regel.
b)
Et forbud mod en salgsfremmende metode — i dette tilfælde mod salg med usædvanligt lille avance — først og fremmest rammer importerede varer, som har større behov for sådanne metoder end indenlandsk fremstillede varer.
c)
Det pågældende forbud, som kun er rettet mod grossister og detailhandlere, giver indenlandske producenter mulighed for at sælge deres varer med en usædvanligt lille avance. På denne måde bliver producenter med hjemsted i en anden medlemsstat imidlertid stillet ringere end indenlandske producenter, idet de med henblik på distributionen af deres varer sædvanligvis må benytte sig af mellemled, der på grund af det pågældende forbud ikke kan henlede forbrugernes opmærksomhed på varerne ved hjælp af den omtvistede salgsfremmende metode.
36.
Efter min opfattelse holder ingen af disse argumenter. Min begrundelse herfor er følgende:
a)
I henhold til den i forelæggelsesdommen beskrevne regel sidestilles salg, som under hensyn til den pris, varen blev faktureret til ved indkøbet (eller som den ville blive faktureret til i tilfælde af et nyt indkøb) samt generalomkostningerne kun giver en usædvanligt lille avance, med salg med tab. Følgelig tages der hensyn til de eventuelle højere udgifter, der er forbundet med afsætningen af varer fra andre medlemsstater, når det skal afgøres, om den ved salget fremkomne avance er usædvanligt lille, og ud fra denne synsvinkel stilles disse varer derfor ikke ringere end de indenlandsk fremstillede varer.
b)
Det fremgår Mart af præmis 13, 16 og 18 i dommen i sagen Keck og Mithouard, at en national lovgivning, der indeholder forbud mod en bestemt salgsfremmende metode bestående af videresalg med tab, ikke kan antages at ramme afsætningen af varer fra andre medlemsstater hårdere end afsætningen af indenlandsk fremstillede varer. Domstolen har anlagt en tilsvarende vurdering i forbindelse med forbud mod bestemte reklamemetoder i dommene i sagerne Hiinermund m.fl. (præmis 20-23) og Leclerc-Siplec (præmis 20-23), jf. ovenfor (note 18). Det fremgår logisk set af disse domme, at Domstolen ikke betragter det som et element, der kan øge de nævnte forbuds påvirkning af afsætningen af importerede varer, at der i forbindelse med disse varer er større behov for at anvende salgsfremmende metoder med henblik på at lette deres adgang til markedet i en anden medlemsstat.
c)
Såfremt producenterne for at sikre afsætningen af deres produkter hos forbrugere i andre medlemsstater normalt anvender mellemled (grossister eller detailhandlere), vil de vilkår, der er gældende under en moderne markedsordning, normalt få de indenlandske producenter til også at anvende mellemled (grossister eller, i det mindste, detailhandlere) med henblik på distributionen af deres produkter. Følgelig er muligheden for, at den omhandlede regel påvirker afsætningen af importerede varer mere end afsætningen af de varer, som den indenlandske producent sælger direkte til forbrugeren, ikke tilstrækkelig til, at det omtvistede forbud under normale omstændigheder må antages at kunne vanskeliggøre afsætningen af varer indført fra andre medlemsstater i højere grad end afsætningen af indenlandsk fremstillede varer.
37.
Sammenfattende finder jeg, at nationale regler som de i forelæggelsesdommen beskrevne, der indeholder et generelt forbud mod salg med en usædvanligt lille avance, ikke falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, eftersom reglerne, som det fremgår af redegørelsen i det foregående, finder anvendelse på samtlige erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og såvel retligt som faktisk påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og importerede varer på samme måde.
38.
Hvis Domstolen derimod måtte finde, at de pågældende regler udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, skal der tages stilling til, om reglerne er begrundet i bydende hensyn under iagttagelse af proportionalitetsprincippet. Som det fremgår af Domstolens faste praksis siden dommen i sagen Cassis de Dijon (
27
), kan nationale regler, der anvendes uden forskel på indenlandsk fremstillede varer og importerede varer, og som falder inden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, idet de udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, nemlig være berettigede, hvis de a) forfølger et efter fællesskabsretten lovligt mål, der går forud for hensynene til de frie varebevægelser, b) udgør et hensigtsmæssigt middel til at nå det forfulgte mål, og c) udgør et nødvendigt middel til at nå dette mål, for så vidt som dette ikke kan nås ved hjælp af foranstaltninger, der i mindre grad hindrer samhandelen inden for Fællesskabet.
39.
For fuldkommenheds skyld vil jeg i det følgende kort behandle spørgsmålet om, hvorvidt den i forelæggelsesdommen beskrevne bestemmelse, hvis den måtte antages at falde ind under anvendelsesområdet for artikel 30, kan være berettiget som omhandlet i det foregående.
Det fremgår indirekte af forelæggelsesdommen, at det omtvistede forbud mod salg eller udbud af varer til en pris, der kun giver en usædvanligt lille avance, har til formål på den ene side at sikre reelle konkurrencevilkår og på den anden side at beskytte forbrugernes interesser. Den nationale lovgivers hensigt synes således at være at forhindre anvendelsen af ovennævnte salgsmetode, det være sig som et middel til at eliminere konkurrenter, som ikke er i stand til at sælge eller udbyde de samme varer på det pågældende prisniveau, eller som et middel til at tiltrække forbrugerne, hvorved disse gennem et bestemt salgssteds tilbud på en vare til en pris, der er så lav, at den kun giver sælgeren en usædvanligt lille avance, »lokkes« til at købe andre varer, der for at kompensere for førnævnte lave pris, sælges til priser, som er højere end de normale (
28
).
40.
Begge ovennævnte formål er utvivlsomt blandt dem, der i princippet kan gøre det berettiget at indføre en foranstaltning med tilsvarende virkning i traktatens artikel 30's forstand (
29
). Det omtvistede forbud kan i øvrigt på baggrund af dets generelle karakter betragtes som et effektivt middel til opnåelse af de omtalte formål. Netop forbuddets generelle karakter rejser imidlertid spørgsmålet om, hvorvidt et så omfattende forbud er nødvendigt for at opfylde de nævnte, i princippet lovlige, formål.
Dette sidste spørgsmål må efter min mening besvares benægtende: a) For at et salg med usædvanligt lille avance kan udgøre et middel til eliminering af konkurrenter, må det forudsættes, at det gennemføres vedholdende og systematisk. Det er således ikke med henblik på at undgå konkurrencefordrejning nødvendigt at indføre et så generelt forbud mod den nævnte salgsform, at forbuddet også omfatter tilfælde, hvor salgsformen anvendes under sådanne omstændigheder (f.eks. isoleret eller tidsbegrænset), at der umuligt kan være tale om skadelige konsekvenser for konkurrencen, b) Salg til en pris, der kun giver usædvanligt lille avance, kan selvsagt kun fungere som en »fælde« for forbrugeren i detailsalgsleddet. Hensynet til forbrugerbeskyttelse kan følgelig ikke i sig selv gøre det nødvendigt også at forbyde den pågældende salgsform i de afsætningsled, der ligger forud for detailsalget.
Forslag til afgørelse
På baggrund af min redegørelse skal jeg foreslå Domstolen at besvare det forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»EØF-traktatens artikel 30 finder ikke anvendelse på en generelt formuleret national bestemmelse, der forbyder salg til en pris, der ganske vist er højere end den pris, varen blev faktureret til ved indkøbet, men kun giver en usædvanligt lille avance, idet et sådant salg i henhold til bestemmelsen sidestilles med salg med tab, såfremt bestemmelsen, således som i det foreliggende tilfælde, finder anvendelse på samtlige erhvervsdrivende (grossister og detailhandlere), der udøver virksomhed i indlandet, og såvel retligt som faktisk påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.«
(
*1
) – Originalsprog: græsk.
(
1
) – Moniteur belge af 29.8.1991, s. 18712.
(
2
) – Jf. f.eks. dom af 14.7.1994, sag C-438/92, Rustica Semences, Sml. I, s. 3519, præamis 10, af 9.7.1992, sag C-131/91, »K« Line Air Service Europe, Sml. I, s. 4513, præmis 10, og af 7.3.1989, sag 215/87, Schumacher, Sml. s. 617, præmis 6.
(
3
) – Jf. eksempelvis senest dom af 16.2.1995, sag C-29/94 — C-35/94, Aubertin m.fl., Sml. I, s. 301, præmis 9,10 og 11, af 5.10.1994, sag C-23/93, TV 10, Sml. I, s. 4795, præmis 14, og af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta, Sml. I, s. 3453, præmis 27, 28 og 29.
(
4
) – Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Sml. s. 837, præmis 5.
(
5
) – Jf. senest dom af 9.2.1995, sag C-412/93, Leclerc-Siplec, Sml. I, s. 179, præmis 18.
(
6
) – I denne forbindelse er Domstolens dom af 9.8.1994, forenede sager C-363/93 og C-407/93 — C-411/93, Lancry m.fl. (Sml. I, s. 3957), interessant. I denne dom (hvorved Domstolen fastslog, at en afgift, som den særtold, der opkræves af de franske oversoiske departementer, er uforenelig med traktatens artikel 9 ff., selv om afgiften også opkræves ved indforsel af varer til de pågældende departementer fra et andet område i den samme medlemsstat) anforcs det (præmis 30), at en afgift med særtoldens karakteristika kun kan antages at være et rent internt forliold, hvis den alene opkræves af varer med oprindelse i den samme medlemsstat. Generaladvokat G. Tesauro havde stöttet det synspunkt, at en opkrævning af afgifter som de ovennævnte, for så vidt som de rammer varer fra et andet område i den samme medlemsstat, ikke falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 9 ff., idet han gjorde gældende (jf. punkt 18 in fine i hans forslag til afgørelse), at en sådan situation »ikke (er) EF-rctligt relevant, hvilket ligeledes er tilfældet med enhver anden situation, i hvilken samtlige elementer har rod i en enkelt medlemsstat«.
(
7
) – Jf. dom af 23.10.1986, sag 355/85, Cognct, Sml. s. 3231, præmis 10.
(
8
) – Dom af 15.12.1982, sag 286/81, Sml. s. 4575.
(
9
) – Mine fremhævelser.
(
10
) – I punkt 20-25 i generaladvokat Tcsauro's forslag til afgørelse i sagerne Lancry m.fl., hvori der blev afsagt den fornævnte dom af 9.8.1994 (jf. ovenfor, note 6), er der ud fra en lignende synsvinkel foretaget en analyse af Domstolens praksis, hvoraf det fremgår, at den omstændighed, at en national foranstaltning må betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning i traktatens artikel 30's forstana, ikke nodvendigvis betyder, at bestemmelsen ikke kan anvendes på indenlandsk fremstillede varer.
(
11
) – Jf. dommen i sagen TV 10, jf. ovenfor, præmis 14, dom af 22.9.1992, sag C-153/91, Petit, Sml. I, s. 4973, præmis 8, af 23.4.1991, sag C-41/90, Hõfner og Eiser, Sml. I, s. 1979, præmis 37, og af 18.3.1980, sag 52/79, Debauve, Sml. s. 833, præmis 9.
(
12
) – Denne tvivl forstærkes af et af bilagene (nr. 6) til det indlæg, som ITM og Vocarex har indgivet til Domstolen. Det kan udledes af det pågældende dokument, som disse firmaer påberåber sig til støtte for et argument, der er det her behandlede spørgsmål uvedkommende, at den belgiske kartoffelproduktion er større end det indenlandske forbrug, og at så godt som samtlige de kartofler, der produceres i Belgien er af Bintjes-sorten (ligesom de kartofler, der blev solgt fra Vocarex' forretning).
(
13
) – Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097.
(
14
) – Jf. i denne retning dom af 7.6.1983, sag 78/82, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1955, præmis 16, af 29.1.1985, sag 231/83, Cullet, Sml. s. 305, præmis 23 ff., af 7.5.1991, sag C-287/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2233, præmis 21, 24 og 28, og af 13.11.1986, forenede sager 80/85 og 159/85, Edah, Sml. s. 3359, præmis 10 if.
(
15
) – Jf. ovenfor, note 8. Jf. desuden dom af 16.5.1989, sag 382/87, Buet, Sml. s. 1235, præmis 7 og 8, af 7.3.1990, sag C-362/88, GBINNOBM, Sml. I, s. 667, præmis 7, af 30.4.1991, sag C-239/90, Boschcr, Sml. I, s. 2023, præmis 14, og af 18.5.1993, sag C-126/91, Yves Rocher, Sml. I, s. 2361, præmis 10.
(
16
) – Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649.
(
17
) – Det er næppe uden betydning, at Domstolen i dommen af 14.7.1994, sag C-379/92, Peralta (Smi. I, s. 3453) —der er afsagt efter dommen i sagen Keck og Mithouard — hvor den var stillet over for et præjudicielt sporgsmal, om, hvorvidt der var forenelighed mellem traktatens artikel 30 og en italiensk lovbestemmelse, der indeholdt forbud mod udtomning af forurenende stoffer i havet, og som pålagde italienske skibe at medfore kostbart udstyr, hvorved indfarscl af kemiske produkter til Italien muligvis blev fordyret, svarede (præmis 24), at: »... en lovgivning som den omtvistede ikke indeholder nogen sondring på grundlag af de transporterede stoffers oprindelse, at dens formål ikke er at regulere varehandelen med de ovrige medlemsstater, og at de restriktive virkninger, den vil kunne medfore for de frie varebevægelser, er alt for itsihre og indirekte til, at den i loven fastsatte forpligtelse kan betragtes som en foranstaltning, der er egnet til at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne (jf. dom af 7.3.1990, sag C-69/88, Krantz, Sml. I, s. 583, præmis 11, og af 13.10.1993, sag C-93/92, CMC Motorradcenter, Sml. I, s. 5009, præmis 12)« (min fremhævelse). Det skal dog understreges, at den nationale bestemmelse, i forbindelse med hvilken artikel 30 blev fortolket i ovennævnte dom, ikke kan falde ind under nogen af de to kategorier af nationale bestemmelser, hvis virkninger for samhandelen inden for Fællesskabet dommen i sagen Keck og Mithouard drejer sig om.
(
18
) – Jf. dom af 15.12.1993, sag C-292/92, Hiinermund m.fl., Sml. I, s. 6787, af 2.6.1994, forenede sager C-401/92 og C-402/92, Tankstation 't Heukske og Boermans, Sml. I, s. 2199, af 2.6.1994, forenede sager C-69/93 og C-258/93, Punto Casa og PPV, Sml. I, s. 2355, og af 9.2.1995, Leclerc-Siplec, jf. ovenfor, note 5.
(
19
) – Man kan således ikke betragte en regel, tier ud fra dens subjektive anvendelsesområde og dens retlige virkninger for Handelen med varerne er neutral, som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, selv om reglen i en aldeles hypotetisk situation i praksts kan påvirke handelen med importerede varer anderledes end indenlandske varer. Den pågældende opfattelse folgcr hermed samme logik som den, der danner grundlag for præmis 24 i Peraltadommen, įf. ovenfor (note 17).
(
20
) – For en anden indfaldsvinkel til problemet med vurderingen af en national bestemmelses faktiske virkninger for handelen med indenlandske og importerede varer, jf. punkt 23 og 24 i forslag til afgorclse fra generaladvokat Van Gcrvcn i sagerne Tankstation 't Hcukske og Boermans, hvori der blev afsagt dom den 2.6.1994, jf. ovenfor, note 18.
(
21
) – Der erindres om, at af disse domme, jf. note 18, vedrørte dommen i sagen Hünermund m.fl. en regel, der indeholdt forbud mod, at apotekere reklamerer for varer, der sædvanligvis forhandles i et apotek, dommen i sagen Tankstation 't Heukske og Boermans vedrørte regler om benzinstationers åbningstider, dommen i sagen Punto Casa og PPV vedrørte en regel, der forbød udøvelse af bestemte former for erhvervsvirksomhed om søndagen, og endelig vedrørte dommen i sagen Leclerc-Siplec et forbud mod fjernsynsreklamer for en bestemt afsætningsmetode (distribution) for varer.
(
22
) – Undersøgelsen af den omtvistede regel i lyset af traktatens artikel 30 påvirkes herved på ingen måde af de argumenter, ITM og Vocarex gør gældende (jf. s. 12, in fine, i deres indlæg) om, at de pågældende regler indeholder forbud mod, at ITM anvender en salgsfremmende metode, som dets moderselskab kan følge i Frankrig, hvor det har hjemsted.
(
23
) – Hvad angår anvendelsesområdet for bestemmelsen i artikel 40 i den belgiske lov af 14.7.1991 og mere generelt de problemer, der i national ret er knyttet til anvendelsen af den belgiske lovgivning om forbud mod salg med tab samt salg med usædvanligt lille avance, jf. bl.a. L. De Brouwer, »Les ventes réglementées« i »Les pratiques du commerce de la protection et Vinformation du consommateur depuis la loi du 14 juillet 1991«., s. 71 ff., særligt s. 72-75, A. de Caluwé, C. Delcorde, X. Leurquin, »Les pratiques du commerce«, 2. udg., nr. 13.1. ff., og A. Puttemans, »La réglementation de la vente à perte«, Journal des Tribunaux, 1991, s. 225 ff.
(
24
) – Det bemærkes, at den nationale lovgivning, som det præjudicielle sporgsmal, der blev truffet afgorclse om i sagen Keck og Mithouard, vcdrortc, ligeledes sondrede mellem forhandlere (for hvem salg med tao var forbudt) og producenter (der ikke var omfattet af dette forbud).
(
25
) – Jf. dom af 16.6.1991, sag C-132/93, Steen, Sml. I, s. 2715, præmis 10.
(
26
) – Det bemærkes, at det i forelæggelsesdommen er anfört, at begrebet »salg, som kun giver en usædvanligt lille avance«, i de omtvistede regler, skaber en »reel usikkerhed« hos de handlende, der forstærkes af lovgivningen pá omridet, og at denne uvished kan være til hinder for de frie varebevægelser. Jeg mener ikke, at dette element i sig selv kan medforc, at nationale regler som de omtvistede, hvorved en bestemt »form for salg« forbydes, falder inden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, ligesom det næppe heller kan forstærke reglernes faktiske påvirkning af afsætningen af importerede varer.
(
27
) – Jf. senest dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, Sml. I, s. 317, præmis 13-16.
(
28
) – Jf. angående formålet med den belgiske lovgivning vedrørende forbud mod salg med tab og salg til en pris, der kun giver en usædvanligt lille avance, A. de Caluwé, C. Delcorde, X. Leurquin, op.cit., nr. 13.2, A. Puttemans, op.cit. særligt s. 225 og 238. Jf. desuden E. Balate, »La loi de Î4 juillet 1991 sur les pratiques du commerce et sur l'information et la protection de consommateur: évaluation au regard du droit europeen« i »Les pratiques de commerce et la protection et Vinformation de consommateur depuis L loi du 14 juillet 1991«, s. 175 ff., særligt s. 210-212.
(
29
) – Det bemærkes, at Domstolen allerede i dommen i sagen Cassis de Dijon (jf. ovenfor, note 16) fastslog (præmis 8), at »bydende hensyn«, som kan berettige indførelse af en foranstaltning med tilsvarende virkning, bl.a. kan være hensyn til »god handelsskik og forbrugerbeskyttelse«.