61993CC0298_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Naervaerende appel er ivaerksat af Ulrich Klinke, tjenestemand ved Domstolen, til proevelse af dom afsagt den 30. marts 1993 af Retten i Foerste Instans i sag T-30/92 (1). Rettens dom loed paa frifindelse af Domstolen over for Klinke' s paastand om, at det blev fastslaaet, at hans indplacering i loenklasse i forbindelse med hans udnaevnelse til tjenestemand i kategori A ikke var i overensstemmelse med gaeldende ret.
2. Appellanten tiltraadte tjenesten ved Domstolen den 1. april 1982 som juridisk sprogekspert i den tyske oversaettelsesafdeling. Han blev indplaceret i loenklasse LA6. Med virkning fra 1. juni 1985 blev appellanten stillet til raadighed for Domstolens Informationstjeneste, og den 1. juli 1991 blev han udnaevnt til fuldmaegtig i denne tjenestegren efter at have bestaaet en intern udvaelgelsesproeve. Han blev indplaceret i loenklasse A7, loentrin 3, samtidig med at det blev besluttet at yde ham en godtgoerelse svarende til forskellen mellem det nettovederlag, han oppebar i loenklasse LA6, loentrin 6, og det, der var forbundet med hans nye indplacering i loenklasse A7, loentrin 3.
3. Klinke klagede over afgoerelsen om at udnaevne ham til fuldmaegtig for saa vidt angaar indplaceringen i loenklasse A7, idet han kraevede, at han blev indplaceret i loenklasse A6. Han gjorde i foerste raekke gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden ved at indplacere ham i loenklasse A7 ikke tog hensyn til den saerlige omstaendighed, at han i seks aar havde udfoert det arbejde, der var forbundet med den stilling, han til sidst blev udnaevnt til. Han anerkendte, at ansaettelsesmyndigheden raader over et skoen i saa henseende, men fastslog samtidig, at:
"dette skoen kun kan foere til en indplacering i loenklasse A6. Dette er den noedvendige foelge af princippet om ligebehandling af tjenestemaendene, idet ingen tjenestemand beklaeder sin stilling i seks aar uden at blive forfremmet fra foerste loenklasse."
Han anfoerte desuden, at det var ulovligt, at han var blevet stillet til raadighed, og at omsorgspligten i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 24 kraevede, at han blev indplaceret i loenklasse A6, saaledes at der kunne raades bod paa de negative virkninger af afgoerelsen om at stille ham til raadighed. Det hedder videre i klagen:
"Min udnaevnelse ... til den paagaeldende stilling er en form for lovliggoerelse af forholdene. Der er tale om en stilling, som jeg har beklaedt i seks aar som tjenestemand, der er stillet til raadighed. Saafremt lovliggoerelsen sker paa grundlag af en udnaevnelse med indplacering i laveste loenklasse (A7) i den nye kategori, vil de negative virkninger af den tidligere afgoerelse om at stille mig til raadighed ° som er i strid med vedtaegten og dermed ulovlig ° blive forlaenget til skade for mig."
4. Ved det administrative udvalgs afgoerelse af 20. januar 1992 blev klagen afvist. Det administrative udvalg fastslog, at indplaceringen var "i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, som fastlagt paa grundlag af retspraksis under det administrative moede den 11. juli 1979". Det hedder videre i det administrative udvalgs afgoerelse:
"I henhold til retspraksis kan en tjenestemand kun undtagelsesvis udnaevnes i den hoejeste loenklasse i de laveste og mellemste stillingsgrupper, og afgoerelsen herom henhoerer under alle omstaendigheder under administrationens skoen.
Det var under udoevelsen af dette skoen, at Domstolen ved sin foernaevnte afgoerelse af 11. juli 1979 med henblik paa at sikre overholdelse af ligebehandlingsprincippet i forbindelse med ansaettelse af tjenestemaend traf principafgoerelsen om, at tjenestemaend fra sprogtjenesten skal ansaettes i loenklasse A7.
Paa grundlag af de foreliggende omstaendigheder finder det administrative udvalg, at administrationen ved at anvende denne principafgoerelse paa Dem ikke foretog en fejlagtig vurdering af de faktiske omstaendigheder og ikke behandlede Dem anderledes end andre tjenestemaend, der udoever tilsvarende hverv.
Det kan ikke aendre denne konklusion, at De var blevet stillet til raadighed for Informationstjenesten i ca. seks aar. For det foerste kan De ikke stoette ret paa den paastaaede ulovlighed af denne foranstaltning, som De har indvilliget i, og som opfyldte Deres personlige oensker. For det andet blev der inden for det i henhold til vedtaegtens artikel 32 tilladte ved Deres indplacering paa loentrin i den nye loenklasse taget hensyn til den faglige erfaring, De har opnaaet under udoevelse af hvervet."
5. Klinke anlagde derefter sag ved Retten i Foerste Instans, idet han bl.a. gjorde gaeldende, at der forelaa en aabenbart urigtig vurdering af de faktiske omstaendigheder, en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og en tilsidesaettelse af omsorgspligten i henhold til vedtaegtens artikel 24. Retten frifandt Domstolen.
6. Klinke har til stoette for sin appel gjort gaeldende, at Retten har vurderet de tre naevnte anbringender fejlagtigt. Indstaevnte har principalt paastaaet appellen afvist og subsidiaert frifindelse.
7. Indstaevnte har til stoette for afvisningspaastanden gjort gaeldende, at Domstolens kompetence i appelsager begraenser sig til en undersoegelse af retsspoergsmaal, og at appellantens anbringender kun vedroerer faktiske spoergsmaal. Indstaevnte har ikke uddybet denne formalitetsindsigelse.
8. I relation til denne indsigelse bemaerkes dels, at sagens faktiske omstaendigheder paa ingen punkter er omtvistet mellem parterne, dels at Domstolen har fastslaaet, at den i appelsager ogsaa skal proeve, om Retten med hensyn til de konstateringer og vurderinger, som alene henhoerer under dens kompetence, har foretaget en korrekt retlig kvalificering af de faktiske omstaendigheder (2).
Eftersom appelskriftet i det vaesentlige kun afspejler appellantens opfattelse, hvorefter Retten har fortolket raekkevidden af de faellesskabsretlige principper forkert ° hvilket ifoelge artikel 51 i statutten for EOEF-Domstolen er et anbringende, der kan goeres gaeldende til stoette for en appel ° finder jeg, at appellen boer antages til realitetsbehandling.
9. Inden jeg gaar i gang med at undersoege de forskellige anbringender vedroerende sagens realitet, skal jeg henlede opmaerksomheden paa omfanget af domstolsproevelsen i en sag som den foreliggende.
10. Ifoelge baade Klinke og ansaettelsesmyndigheden staar det fast, at ansaettelsesmyndigheden raader over et skoen, naar den skal traeffe en afgoerelse som den her omhandlede. Klinke er imidlertid af den opfattelse, at udoevelsen af dette skoen noedvendigvis maatte foere til, at han blev udnaevnt i loenklasse A6. Den omstaendighed, at han i seks aar og paa fuldt ud tilfredsstillende vis havde udfoert det arbejde, der er forbundet med den stilling, han til sidst blev udnaevnt i, maatte efter hans mening noedvendigvis medfoere en saadan indplacering. Det egentlige indhold af Klinke' s argument er ° hvis jeg har forstaaet det rigtigt ° at han under "normale" omstaendigheder, dvs. hvis han var blevet udnaevnt til stillingen allerede paa det tidspunkt, hvor han blev stillet til raadighed, kunne have forventet en forfremmelse efter at have udfoert arbejdet paa tilfredsstillende vis i seks aar.
11. Ifoelge begrundelsen for ansaettelsesmyndighedens afgoerelse er det givet, at ansaettelsesmyndigheden tog hensyn til den periode paa seks aar, i hvilken Klinke havde beklaedt stillingen. Det er imidlertid ogsaa klart, at der herved kun er tale om én af flere faktorer, som ansaettelsesmyndigheden tog hensyn til. Der var formentlig tale om en vanskelig afgoerelse for ansaettelsesmyndigheden, da den af Klinke paapegede faktor ° i hvert fald efter min opfattelse ° har en vis vaegt.
12. Formaalet med domstolsproevelsen er imidlertid ikke at saette den doemmende myndigheds skoen i stedet for ansaettelsesmyndighedens.
Den doemmende myndigheds opgave er at kontrollere, at den trufne afgoerelse ikke er behaeftet med mangler, der kan foere til annullation af afgoerelsen, og dermed i naervaerende sag at tage stilling til, om der maa gives appellanten medhold i, at han i henhold til de gaeldende regler har krav paa at blive udnaevnt i loenklasse A6 med den begrundelse, at han har beklaedt sin stilling paa tilfredsstillende vis i mere end seks aar.
Det staar herved fast og er i oevrigt ubestridt, at en fuldmaegtig som udgangspunkt udnaevnes i loenklasse A7, og at der kun rent undtagelsesvis sker udnaevnelse i loenklasse A6, idet der i henhold til vedtaegten ikke gaelder saerlige begraensninger i ansaettelsesmyndighedens adgang til at undlade at udnaevne i loenklasse A6.
13. Hvad angaar de forskellige anbringender, der er gjort gaeldende til stoette for appellen, gaar det foerste ud paa, at Retten har foretaget en fejlagtig vurdering af anbringendet om en aabenbart urigtig vurdering af de faktiske omstaendigheder.
Klinke havde for Retten gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden ° i betragtning af hans lange erfaring i Informationstjenesten og hans af hans overordnede hoejt vurderede kvalifikationer ° ikke uden at goere sig skyldig i et aabenbart urigtigt skoen kunne finde, at hans personlige situation gjorde det berettiget at ansaette ham i loenklasse A7.
Retten udtalte, at denne argumentation forudsatte, at ansaettelsesmyndighedens vurdering af Klinke' s kvalifikationer var relevant for spoergsmaalet, om vedtaegtens artikel 31, stk. 2, skulle bringes i anvendelse (praemis 24 i Rettens dom).
Det hedder videre i dommen, at det fremgaar af Domstolens praksis (dom af 6.6.1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml. s. 1723), "at der kun rent undtagelsesvis kan foretages ansaettelser i den hoejeste loenklasse i en stillingsgruppe, nemlig naar en anvendelse af vedtaegtens artikel 31, stk. 2, er begrundet i saerlige tjenstlige behov, som kraever ansaettelse af en saerlig kvalificeret tjenestemand". Formaalet med vedtaegtens artikel 31, stk. 2, er saaledes at give ansaettelsesmyndigheden mulighed for at tage hensyn til en bestemt tjenestegrens saerlige behov ved at tilbyde attraktive vilkaar med henblik paa at tiltraekke saerlig kvalificerede ansoegere.
14. Retten fastslog dernaest, at Klinke ikke havde paavist nogen holdepunkter for, at Informationstjenestens behov i det foreliggende tilfaelde kraevede en ansaettelse af en saerlig kvalificeret tjenestemand (praemis 27). Retten konkluderede paa den baggrund, at "sagsoegerens kvalifikationer var uden betydning for hans indplacering i loenklasse ved udnaevnelsen, og at det, selv om sagsoegeren var yderst kvalificeret til at beklaede den stilling, han var udnaevnt til i loenklasse A7, og som han beklaeder til almindelig tilfredshed, ikke kraevede nogen ekstraordinaere kvalifikationer at beklaede den paagaeldende stilling" (praemis 28).
15. Hverken appellanten eller indstaevnte kan tilslutte sig dette raesonnement. De har bl.a. henvist til domme af henholdsvis 1. december 1983 (sag 343/82, Michael mod Kommissionen, Sml. s. 4023), 5. oktober 1988 (forenede sager 314/86 og 315/86, De Szy-Tarisse og Feyaerts mod Kommissionen, Sml. s. 6013) og 7. maj 1991 (sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187) og anfoert, at artikel 31, stk. 2, i henhold til denne retspraksis overlader ansaettelsesmyndigheden et vidt skoen bl.a. ved vurderingen af den ansattes faglige erfaring (3).
16. Hvad angaar spoergsmaalet, om artikel 31, stk. 2, giver mulighed for, at der tages hensyn til den ansatte tjenestemands saerlige kvalifikationer ved indplaceringen i loenklasse, maa udgangspunktet for besvarelsen heraf naturligvis vaere bestemmelsens ordlyd (4).
17. Som det med rette er anfoert af parterne, naevnes der i bestemmelserne intet om, hvilke kriterier der skal anvendes ved udnaevnelse af en tjenestemand i hoejeste loenklasse. Det staar altsaa fast, at artikel 31, stk. 2, efter ordlyden ikke udelukker, at ansaettelsesmyndigheden tager hensyn til tjenestemandens kvalifikationer, naar den traeffer afgoerelse om indplaceringen i loenklasse. Naar der i bestemmelsen intet siges herom, maa det efter min mening kraeve nogle ganske overbevisende argumenter at fortolke bestemmelsen saaledes, at den forhindrer ansaettelsesmyndigheden i at tage hensyn til nogle helt legitime betragtninger vedroerende tjenestemandens kvalifikationer.
18. Det er ikke let af finde frem til saadanne argumenter. Et argument kunne maaske vaere, at vedtaegtens artikel 32 udtrykkelig foreskriver, hvorledes der skal tages hensyn til den ansatte tjenestemands faglige erfaring.
I artikel 32 hedder det nemlig:
"Den ansatte tjenestemand indplaceres paa foerste loentrin i sin loenklasse. Ansaettelsesmyndigheden kan dog under hensyn til den paagaeldendes uddannelse og saerlige faglige erfaringer give tjenestemanden en anciennitetsforbedring inden for denne loenklasse. Forbedringen kan i loenklasserne A1-A4, LA3 og LA4 ikke overstige 72 maaneder og 48 maaneder i de andre loenklasser."
Det kan maaske haevdes, at formaalet med artikel 32 er at beloenne den ansatte tjenestemands faglige erfaring, mens formaalet med artikel 31, stk. 2, er at tage hensyn til saerlige tjenstlige behov, som kraever ansaettelse af en saerlig kvalificeret tjenestemand, og at det saaledes er udelukket, at den faglige erfaring beloennes dobbelt. Et saadant argument kan dog kun tiltraedes, hvis der kan fremfoeres nogle gode grunde til at antage, at artikel 32 udtoemmende regulerer mulighederne for at tage hensyn til den ansatte tjenestemands uddannelse og faglige erfaring. Jeg har vanskeligt ved at faa oeje paa saadanne grunde, navnlig i betragtning af, at afgoerelsen om indplacering i loenklasse og paa loentrin traeffes paa samme tid. Jeg skal derfor ° ogsaa under henvisning til den af parterne citerede retspraksis ° foreslaa Domstolen at ophaeve denne del af Rettens dom.
19. Da sagen er moden til paakendelse, skal jeg desuden foreslaa Domstolen at traeffe endelig afgoerelse, jf. artikel 54 i statutten for EOEF-Domstolen.
20. Der skal herefter i relation til det foerste anbringende alene tages stilling til, om ansaettelsesmyndigheden faktisk foretog et fejlagtigt skoen, da den udnaevnte Klinke i loenklasse A7 paa trods af hans lange erfaring i Informationstjenesten og hans af hans overordnede hoejt vurderede kvalifikationer, idet domstolsproevelsen begraenser sig til spoergsmaalet, om ansaettelsesmyndigheden har begaaet en aabenbar fejl ved skoensudoevelsen (5).
21. Anbringendet kan ikke tiltraedes, da Klinke ikke engang har forsoegt at godtgoere det, som er forudsaetningen for hans opfattelse, nemlig at en bestemt faglig erfaring kan give personer, der har en saadan erfaring, krav paa at blive udnaevnt i den hoejeste loenklasse i stillingsgruppen.
22. Det andet anbringende om en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling forkastede Retten, idet den udtalte (praemis 35, 36 og 37):
"Under alle omstaendigheder skal den forskelsbehandling, sagsoegeren haevder at have vaeret offer for, vurderes paa grundlag af baggrunden for den bestemmelse, ved hvis anvendelse han skal vaere blevet udsat for forskelsbehandling, saaledes som den er defineret i dommen i sagen De Santis mod Revisionsretten, jf. ovenfor.
Det relevante sammenligningsgrundlag er herved hverken den kategori eller den tjenestegruppe, som de udnaevnte tjenestemaend kommer fra, eller deres kvalifikationer, men derimod de saerlige krav, som er forbundet med de forskellige stillinger, der skal besaettes.
Retten har imidlertid under retsmoedet kunnet konstatere, at der, siden afgoerelsen af 11. juli 1979 blev meddelt de beroerte ansatte, ikke er nogen tjenestemaend, der er overgaaet fra tjenestegruppe LA til kategori A og herved er blevet indplaceret i en anden loenklasse end loenklasse A7. Paa den baggrund kan sagsoegeren ikke goere gaeldende, at stillinger, der kan sammenlignes med hans, er blevet besat i loenklasse A6."
23. Klinke har under appelsagen anfoert, at Retten med urette fastslog, at det relevante sammenligningsgrundlag udelukkende er de saerlige krav, som er forbundet med de forskellige stillinger, der skal besaettes. Klinke har gjort gaeldende, at det sammenligningsgrundlag, som skal anvendes ved vurderingen af den ulovlige forskelsbehandling, han er blevet udsat for, "kun kan vaere den individuelle situation for de ° i det konkrete tilfaelde teoretiske ° medansoegere, som har bestaaet udvaelgelsesproeven" til den stilling, han i den sidste ende blev udnaevnt i. I appelskriftet er det desuden anfoert, at Klinke' s situation "adskiller sig fra situationen for alle medansoegerne til stillingen og for alle ansoegere, som har haab om en nyudnaevnelse til en hvilken som helst stilling, idet sagsoegeren de facto har beklaedt den stilling, som han nu skal beklaede de jure, i mere end seks aar og herved har udfoert det arbejde, der er forbundet med stillingen."
24. Under hensyn til det ovenfor anfoerte vedroerende det skoen, ansaettelsesmyndigheden har i henhold til artikel 31, stk. 2, kan jeg ikke tilslutte mig Rettens argumentation. Jeg kan heller ikke tilslutte mig Klinke' s opfattelse.
25. Klinke har gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse er udtryk for en forskelsbehandling, dvs. at ansaettelsesmyndigheden enten har behandlet ens situationer forskelligt eller forskellige situationer ens, uden at dette er objektivt begrundet.
Klinke har ikke gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden har udnaevnt andre personer, der var i samme situation som han, i loenklasse A6. Klinke' s anbringende maa derfor forstaas saaledes, at ansaettelsesmyndigheden har behandlet forskellige situationer ens, hvilket efter min opfattelse svarer til Klinke' s grundlaeggende synspunkt. Selv om han havde beklaedt stillingen paa tilfredsstillende vis i seks aar, blev han behandlet paa samme maade som personer, der ansaettes uden en saadan relevant faglig erfaring.
Anbringendet om en forskelsbehandling synes blot at udtrykke hovedsynspunktet om, at ansaettelsesmyndigheden skulle drage den af Klinke oenskede konklusion paa grund af hans seks aar i den paagaeldende stilling.
Anbringendet er efter min mening uden betydning for sagens realitet. De seks aar i stillingen udgoer en af de faktorer, som ansaettelsesmyndigheden skulle tage hensyn til, og som den tog hensyn til inden for rammerne af sit skoen. Den paagaeldende faktor kan som netop omtalt ikke paalaegge ansaettelsesmyndigheden at udoeve sit skoen paa en bestemt maade og foelgelig traeffe en afgoerelse med det af Klinke oenskede indhold.
26. Jeg foreslaar herefter Domstolen at ophaeve Rettens begrundelse for at forkaste anbringendet om en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, men selv at forkaste anbringendet med en bemaerkning om, at ansaettelsesmyndigheden ikke har tilsidesat ligebehandlingsprincippet.
27. Klinke finder endelig, at Retten har vurderet hans anbringende vedroerende omsorgspligten forkert. Klinke har naermere gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af sin omsorgspligt i henhold til vedtaegtens artikel 24 skulle have fjernet de negative virkninger af, at han ulovligt eller i strid med vedtaegten var blevet stillet til raadighed.
28. Retten afviste dette anbringende, idet den udtalte (praemis 41 og 42):
"Det bemaerkes, at sagsoegeren har anerkendt, at han var stillet til raadighed for Informationstjenesten i ca. seks aar, inden denne situation blev bragt til ophoer, da han blev udnaevnt til fuldmaegtig den 1. juli 1991. Han har i oevrigt som bilag til staevningen fremlagt en kopi af en skrivelse af 5. juni 1985, hvorved Domstolens justitssekretaer underrettede ham om Domstolens afgoerelse, truffet paa det administrative moede den 22. maj 1985, om at tillade, at han blev stillet til raadighed for Informationstjenesten. I skrivelsen blev det praeciseret, at han ville udoeve hvervet som fuldmaegtig i den paagaeldende tjenestegren midlertidigt og med bibeholdelse af sin oprindelige loenklasse.
Det maa paa denne baggrund fastslaas, at den i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist, inden for hvilken der skulle goeres indsigelse mod lovligheden af, at han blev stillet til raadighed, for laengst var udloebet."
29. Klinke har i appelskriftet anfaegtet dette raesonnement, idet han har anfoert, at det forhold, at han blev stillet til raadighed, kun havde ufordelagtige virkninger, fordi situationen varede mere end seks aar. Det hedder videre i appelskriftet: "Dette argument, som sigter mod det forhold, at en tjenestemand uden hjemmel i vedtaegten er blevet stillet til raadighed i mere end seks aar, adskiller sig fra, hvad Retten i Foerste Instans mente at have forstaaet. Det er kun den stadigt fortsatte opretholdelse af situationen, som ikke var i overensstemmelse med vedtaegten", der skadede Klinke.
30. Jeg vil tillade mig at bemaerke, at dette anbringende heller ikke har betydning for sagens realitet. Klinke kan ikke under paaberaabelse af omsorgspligten paalaegge ansaettelsesmyndigheden en pligt til under udoevelsen af sit skoen at naa frem til et resultat, der ikke er foreskrevet i vedtaegten.
31. Bortset herfra finder jeg, at Retten med rette afviste anbringendet, idet det ville goere indgreb i klagesystemet i henhold til vedtaegtens artikel 90 og 91, saafremt det blev tilladt, at en tjenestemand accepterer de negative virkninger af en foranstaltning fra ansaettelsesmyndighedens side, der haevdes at vaere ulovlig, for siden til enhver tid at kunne goere gaeldende, at de paagaeldende virkninger skal afhjaelpes paa grundlag af det generelle princip om omsorgspligten.
Selv om det maatte medgives Klinke, at det er laengden af den periode, hvor han var stillet til raadighed, der havde negative foelger for ham, aendrer dette ikke noget ved, at den relevante reaktion ville have vaeret at kraeve, at foranstaltningen med at stille ham til raadighed blev bragt til ophoer, og saaledes udloese den i de naevnte artikler foreskrevne procedure.
32. Den af Klinke ivaerksatte appel maa saaledes i det hele forkastes. Selv om min undersoegelse har vist, at Rettens doms praemisser ikke boer stadfaestes paa alle punkter, er dommens konklusion korrekt af andre retlige grunde, hvorfor appellen maa forkastes i overensstemmelse med dommen i sagen Lestelle mod Kommissionen (6).
33. Da det har vist sig, at begrundelsen for Rettens dom i et vist omfang var ukorrekt, og da det derfor ikke forekom uberettiget at ivaerksaette en appel, finder jeg under henvisning til procesreglementets artikel 122, stk. 2, andet led, at hver part boer baere sine egne omkostninger.
Forslag til afgoerelse
34. Jeg foreslaar herefter Domstolen at
° forkaste appellen
og
° lade hver part baere sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° Sml. II, s. 375.
(2) ° Jf. Domstolens dom af 18.5.1993, sag C-220/91 P, Kommissionen mod Stahlwerke Peine-Salzgitter, Sml. I, s. 2393, praemis 30.
(3) ° Jf. f.eks. praemis 26 i dommen De Szy-Tarisse og Feyaerts mod Kommissionen, hvor Domstolen udtalte:
(Det) bemaerkes, at ansaettelsesmyndigheden ifoelge Domstolens faste praksis har et vidt skoen inden for de rammer, der er fastlagt i vedtaegtens artikel 31 og artikel 32, stk. 2, eller interne afgoerelser truffet i henhold hertil, ved vurderingen af den tidligere erhvervede faglige erfaring hos en person, der ansaettes som tjenestemand, saavel for saa vidt angaar karakteren af denne erfaring og dens varighed som dens stoerre eller mindre relevans for den paagaeldende stillings krav.
(4) ° Artikel 31, stk. 1 og 2, lyder saaledes:
1. De paa denne maade udvalgte ansoegere udnaevnes til:
° tjenestemaend i kategori A eller i sprogtjenesten:
i den laveste loenklasse i deres kategori eller tjenestegruppe
...
2. Ansaettelsesmyndigheden kan dog inden for foelgende graenser fravige ovennaevnte bestemmelser:
a) loenklasserne A1, A2, A3 og LA3:
...
b) andre loenklasser:
° op til en tredjedel af udnaevnelserne, naar det drejer sig om stillinger, der er blevet ledige
° op til halvdelen af udnaevnelserne, naar det drejer sig om nyoprettede stillinger ...
(5) ° Jf. bl.a. Rettens dom af 14.2.1990, sag T-38/89, Hochbaum mod Kommissionen, Sml. II, s. 43, praemis 24.
(6) ° Dom af 9.6.1992 (sag C-30/91 P, Sml. I, s. 3755). I dommens praemis 28 udtalte Domstolen, at hvis der i praemisserne for en dom fra Retten konstateres en tilsidesaettelse af faellesskabsretten, men dommens konklusion viser sig at vaere korrekt af andre retlige grunde, skal appellen forkastes.