62019CJ0265_RES
Sag C-265/19
Recorded Artists Actors Performers Ltd
mod
Attorney General m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (ret i første instans, Irland))
Domstolens dom (Store Afdeling) af 8. september 2020
»Præjudiciel forelæggelse – intellektuel ejendomsret – ophavsretsbeslægtede rettigheder – direktiv 2006/115/EF – artikel 8, stk. 2 – brug af fonogrammer i Unionen – udøvende kunstneres ret til et rimeligt vederlag, der deles med fonogramfremstillerne – anvendelse på tredjelandsstatsborgere – traktat om fremførelser og fonogrammer – artikel 4 og 15 – forbehold meddelt af tredjelande – begrænsninger af retten til et rimeligt vederlag, der på grund af gensidighed kan følge af disse forbehold for tredjelandsstatsborgere i Unionen – artikel 17, stk. 2, og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – grundlæggende ret til beskyttelse af intellektuel ejendomsret – krav om, at enhver begrænsning skal være fastlagt i lovgivningen, respektere den grundlæggende rettigheds væsentligste indhold og være forholdsmæssig – kompetencefordeling mellem Unionen og medlemsstaterne med henblik på at fastsætte disse begrænsninger – kompetencefordeling i forholdet til tredjelande – artikel 3, stk. 2, TEUF – Unionens enekompetence«
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2006/115 – brug af fonogrammer i Unionen – udøvende kunstneres ret til et rimeligt, samlet vederlag, der deles med fonogramfremstillerne – anvendelse alene på statsborgere i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområdes medlemsstater – ikke tilladt
(Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer, art. 15, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115, art. 8, stk. 2)
(jf. præmis 54-61, 68 og 75 samt domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2006/115 – brug af fonogrammer i Unionen – udøvende kunstneres ret til et rimeligt, samlet vederlag, der deles med fonogramfremstillerne – anvendelse på tredjelandsstatsborgere – anvendelse på statsborgere i de kontraherende parter i traktaten om fremførelser og fonogrammer fra Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret – national behandling
(Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer, art. 4, stk. 1, og art. 15, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115, art. 8, stk. 2)
(jf. præmis 62-67)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2006/115 – brug af fonogrammer i Unionen – udøvende kunstneres ret til et rimeligt, samlet vederlag, der deles med fonogramfremstillerne – forbehold meddelt af tredjelande – princip om gensidighed – nødvendigheden af at sikre lige vilkår for deltagelse i handelen med indspillet musik – mål af almen interesse – begrænsning af retten til et rimeligt, samlet vederlag – betingelser – Unionens enekompetence
(Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets traktat om fremførelser og fonogrammer, art. 15, stk. 1 og 3; art. 3, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 17, stk. 2, og art. 52, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115, art. 8, stk. 2)
(jf. præmis 78-91 og domskonkl. 2)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2006/115 – brug af fonogrammer i Unionen – udøvende kunstneres ret til et rimeligt, samlet vederlag, der deles med fonogramfremstillerne – fordeling af vederlaget mellem fremstilleren og den udøvende kunstner – vederlag, der alene tilfalder fremstilleren og ikke kunstneren – ikke tilladt
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115, art. 8, stk. 2)
(jf. præmis 93-96 og domskonkl. 3)
Resumé
Recorded Artists Actors Performers Ltd (RAAP) er en organisation for kollektiv forvaltning af udøvende kunstneres rettigheder, og Phonographic Performance (Ireland) Ltd (PPI) er en organisation for kollektiv forvaltning af fonogramfremstilleres rettigheder. Disse organisationer indgik en aftale, der fastsatte bestemmelse om, hvorledes de afgifter, der i Irland skulle betales for offentligt at afspille musik på barer og andre offentligt tilgængelige steder eller for radio- og fjernsynsudsendelse af indspillet musik, når brugerne havde betalt disse afgifter til PPI, skulle deles med de udøvende kunstnere, og om, hvorledes PPI i denne forbindelse skulle viderebetale en del af disse afgifter til RAAP. Parterne var uenige om rækkevidden af denne aftale med hensyn til de afgifter, der skulle betales til PPI, for den musik, der fremføres af en kunstner, som hverken er statsborger eller har bopæl i en medlemsstat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS). RAAP var i denne henseende af den opfattelse, at alle de afgifter, der skulle betales, skulle deles uden hensyntagen til kunstnerens nationalitet og bopæl. Hvis RAAP’s opfattelse skulle lægges til grund, ville udøvende kunstnere fra tredjelande i alle situationer modtage vederlag i Irland, hvilket ifølge PPI, som i denne henseende henviste til irsk ret, ikke kunne været tilfældet, eftersom de irske udøvende kunstnere ikke modtager et rimeligt vederlag i tredjelande.
I dommen i sagen Recorded Artists Actors Performers (sag C-265/19), der blev afsagt den 8. september 2020, fastslog Domstolen (Store Afdeling), at direktiv 2006/115 (
1
) i forbindelse med brugen af fonogrammer i Unionen er til hinder for, at en medlemsstat ikke lader udtrykket kunstnere, der har ret til et rimeligt, samlet vederlag, omfatte de kunstnere, der er statsborgere i tredjelande uden for EØS. Domstolen præciserede endvidere, at de forbehold, der i henhold til Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsrets (WIPO) traktat om fremførelser og fonogrammer (WTTP) (
2
) er blevet meddelt af tredjelande, ikke som sådanne begrænser den ret til et enkelt, samlet vederlag, der i Unionen tilkommer disse kunstnere fra tredjelande. Selv om EU-lovgiver kan indføre sådanne begrænsninger under forudsætning af, at de er i overensstemmelse med den intellektuelle ejendomsret, der er beskyttet ved artikel 17, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), indeholder direktiv 2006/115 ikke en sådan begrænsning og er derfor til hinder for, at en medlemsstat begrænser den nævnte ret i forhold til udøvende kunstnere og fremstillere, der er statsborgere i tredjelande. Domstolen fremhævede i øvrigt, at det nævnte direktiv desuden er til hinder for, at alene den pågældende fonogramfremstiller modtager vederlag, uden at dette vederlag deles med den udøvende kunstner, der har bidraget til dette fonogram.
Domstolen bemærkede for det første, at retten til et rimeligt, samlet vederlag sikrer anvendelsen af WPPT’s artikel 15, stk. 1, (
3
) i EU-retten, og at den nationale lovgiver ikke kan forbeholde alene statsborgere i EØS-medlemsstater denne ret.
I denne henseende fastslog Domstolen, at artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115, der inden for rammerne af de ophavsretsbeslægtede rettigheder tillægger en ret af kompenserende art, fastsætter en forpligtelse til at sikre et vederlag, der er rimeligt, og som deles mellem fonogramfremstilleren og den udøvende kunstner. Denne forpligtelse finder anvendelse, når brugen af fonogrammet eller en reproduktion heraf finder sted inden for Unionen. I direktivet er der imidlertid ikke fastsat en betingelse om, at den udøvende kunstner eller fonogramfremstilleren skal være statsborger i en EØS-medlemsstat og heller ikke en betingelse om, der skal foreligge en tilknytning til dette område, såsom bopæl, opholdssted eller det sted, hvor den skabende eller kunstneriske virksomhed er udført.
Domstolen bemærkede, at det derimod følger af den sammenhæng, som direktiv 2006/115 indgår i, og de formål, der forfølges dermed, samt af den omstændighed, at de internationale aftaler, som Unionen har indgået, har forrang, at det nævnte direktivs artikel 8, stk. 2, i videst muligt omfang skal fortolkes i overensstemmelse med WPPT. Domstolen fremhævede i denne henseende, at denne internationale aftale, som udgør en integrerende del af Unionens retsorden, principielt forpligter Unionen og dens medlemsstater til også at tillægge statsborgere i andre kontraherende parter i WPPT ret til et enkelt rimeligt vederlag. Denne forpligtelse følger af WPPT’s artikel 15, stk. 1, og af den nationale behandling, der er sikret ved WPPT’s artikel 4 og Romkonventionens artikel 4 (
4
).
For det andet præciserede Domstolen, at de forbehold, der i henhold til WPPT’s artikel 15, stk. 3, er blevet meddelt af tredjelande, ikke som sådanne medfører begrænsninger i Unionen af den ret til et rimeligt, samlet vederlag, der tilkommer statsborgere fra disse tredjelande. Domstolen fastslog ganske vist, at Unionen og dens medlemsstater, henset til gensidighedsprincippet, der er fastsat i Wienerkonventionen (
5
), ikke er forpligtet til uden begrænsninger at indrømme en ret til et enkelt rimeligt vederlag. Domstolen bemærkede, at nødvendigheden af at sikre lige vilkår for deltagelsen i handelen med indspillet musik kunne begrunde en begrænsning af retten til et rimeligt, samlet vederlag.
Denne ophavsretsbeslægtede rettighed udgør imidlertid en intellektuel ejendomsrettighed, der er beskyttet ved chartrets artikel 17, stk. 2. Enhver begrænsning i udøvelsen af denne rettighed skal derfor klart og præcist være fastlagt i lovgivningen i overensstemmelse med chartrets artikel 52. Domstolen bemærkede, at den blotte eksistens af et forbehold, der er meddelt i henhold til WPPT, ikke opfylder dette krav. Det tilkommer derfor alene EU-lovgiver, der har ekstern enekompetence på dette område, at træffe afgørelse om en sådan begrænsning.
For det tredje fastslog Domstolen, at det fremgår af selve ordlyden af artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115, at såvel udøvende kunstnere som fremstillere af fonogrammer har ret til et rimeligt, samlet vederlag, idet dette vederlag skal »deles« mellem dem. Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at en medlemsstats lovgivning udelukker den udøvende kunstner fra at modtage et rimeligt, samlet vederlag.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/115/EF af 12.12.2006 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EUT 2006, L 376, s. 28).
(
2
) – I henhold til WPPT’s artikel 15, stk. 3.
(
3
) – WPPT’s artikel 15, stk. 1, bestemmer, at udøvende kunstnere og fremstillere af fonogrammer har ret til et enkelt rimeligt vederlag for brug af et i kommercielt øjemed udgivet fonogram til radio- eller fjernsynsudsendelse eller anden overføring til almenheden.
(
4
) – International konvention om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender vedtaget i Rom den 26.10.1961.
(
5
) – Wienerkonventionen om traktatretten af 23.5.1969 (United Nations Treaty Series, bind 1155, s. 331).