61992C0354
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 29. september 1993 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Siden 1988 har Franz Eppe været chef for kontor VI. BI.4 i Kommissionens Generaldirektorat for Landbrug og placeret i lønklasse A4.
2.
Ved notits af 12. februar 1990 ansøgte han om at blive forflyttet som led i den »omstrukturering«, der var i gang i direktoratet, med den begrundelse, at hans kontor på grund af flere ubesatte stillinger ikke var »tilstrækkelig rustet til at klare store opgaver« (
1
).
3.
Den 14. marts 1990 accepterede han en forflyttelse til en stilling som konsulent i direktoratet. På det tidspunkt fik han at vide, at generaldirektøren ikke kunne give ham nogen forsikring med hensyn til, hvilken lønklasse han ville blive placeret i i sin nye stilling.
4.
Ved notits af 21. juni 1990 meddelte Eppe, at han trak sit principielle samtykke til en forflyttelse til EUGFL tilbage, medmindre han blev forfremmet til lønklasse A3.
5.
I et notat af 25. juni 1990 til direktørerne, vicedirektørerne og kontorcheferne gjorde generaldirektøren for GD VI rede for grundene til og formålet med omorganiseringen af direktoratet. Omorganiseringen indebar oprettelse af en stilling som »konsulent i direktorat VI. G. ’EUGFL’« (
2
).
6.
Ved notat af 6. august 1990 bekræftede Eppe, at han ikke ville acceptere at blive forflyttet uden forfremmelse.
7.
Den 18. september 1990 anmodede han Kommissionens generalsekretær om at sørge for, at den nye organisationsplan ikke kom til at medføre ændringer af hans arbejdsopgaver »for at undgå enhver sammenligning med overflytningen af chefen for kontor VI. E. 4«, som »alle klart tillagde disciplinær karakter« (
3
). Den 15. oktober 1990 svarede generalsekretæren ham, at han havde henstillet til direktøren for landbrug at differentiere mellem de to tilfælde.
8.
Den 17. oktober 1990 godkendte Kommissionen den nye organisationsplan og besluttede 1) at oprette stillingen som konsulent for direktøren for GD. VI. G. »EUGFL«, 2) at udnævne Eppe til stillingen.
9.
Direktøren underrettede den 6. november 1990 Eppe om denne udnævnelse, som skulle have virkning senest fra den 1. december 1990. Den 9. november 1990 bekræftede Generaldirektoratet for Personale og Administration Kommissionens afgørelse over for ham.
10.
I en klage af 17. november 1990 anfægtede Eppe Kommissionens afgørelse af 17. oktober 1990 om at udnævne ham til den nye stilling.
11.
Den 14. januar 1991 ansøgte han om sin tidligere stilling, som var blevet opslået ledig ved meddelelse om ledig stilling af 20. december 1990.
12.
Den 25. februar 1991 indbragte Eppe endnu en klage, nemlig over Kommissionens afgørelse om at offentliggøre meddelelsen om den ledige stilling, over udnævnelsen af hans efterfølger og over afslaget på hans egen ansøgning til stillingen.
13.
Den første klage blev afvist den 21. maj 1991, den anden den 9. august 1991.
14.
Eppe anlagde ved Retten i Første Instans en første sag (sag T-59/91) med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 17. oktober 1990. Han anlagde endnu en sag (sag T-79/91) med påstand om annullation af de tre ovennævnte afgørelser.
15.
Efter at de to sager var blevet forenet, blev Kommissionen frifundet i dem begge ved Rettens dom af 10. juli 1992 (
4
).
16.
Eppe har til støtte for sin appel af denne dom påberåbt sig 1) overtrædelse af proceduren, 2) tilsidesættelse af begrundelsespligten (vedtægtens artikel 25) for så vidt angår Kommissionens afgørelse om at forflytte ham mod hans vilje, 3) krænkelse af forbuddet mod forskelsbehandling, 4) ulovligt afslag på hans ansøgning til sin tidligere stilling, og 5) overtrædelse af omsorgspligten.
17.
Jeg skal indledningsvis bemærke, at Eppe i replikkens punkt 8 har anført, at appellen ikke er begrænset til visse specifikke anbringender, og at han »udtrykkeligt opretholder ... alle de anbringender og argumenter, der blev fremsat i de oprindelige sager«.
18.
Det fremgår af artikel 112, stk. 1, litra c), og af artikel 118, sammenholdt med artikel 42, stk. 2, i procesreglementet, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, og at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, hvilket appellanten ikke har hævdet.
19.
Heraf følger, at appelskriftet indeholder de endelige anbringender, og at alle de, der er fremsat efterfølgende, må afvises. Jeg vil derfor holde mig til ovennævnte fem punkter, som jeg vil gennemgå enkeltvis.
I — Overtrædelse af proceduren
20.
Anbringendet om overtrædelse af proceduren indeholder to led (
5
).
21.
Eppe har for det første gjort gældende, at Retten har »undladt at tage stilling til« (
6
) to argumenter, som byggede på henholdsvis vedtægtens artikel 29 og Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 om besættelse af mellemlederstillinger (KOM(88) PV 928).
22.
For så vidt angår artikel 29 er det korrekt, at Eppe ikke har påberåbt sig den som anbringende (
7
), men blot har henvist til den til støtte for anbringendet om krænkelse af forbuddet mod forskelsbehandling (
8
).
23.
I henhold til artikel 51 i Domstolens statut (EØF) kan en appel kun støttes på anbringender om overtrædelse af proceduren for Retten, såfremt overtrædelserne skader appellantens interesser. Overtrædelser skal således have påvirket Rettens dom.
24.
Retten fastslog i sin dom, at sagsøgeren i retsmødet havde erklæret, at »... hans sag for så vidt angår den procedure, der skal følges, alene bygger på den manglende overholdelse af omstruktureringsproceduren, og at han ikke agter at påberåbe sig en krænkelse af nogen anden procedure, f.eks. den, der er fastsat i vedtægtens artikel 29 ...« (
9
).
25.
Eppe kan ikke lægge Retten til last, at den overtrådte proceduren ved at undlade at tage stilling til argumentet om vedtægtens artikel 29, da han i retsmødet havde givet afkald på at påberåbe sig denne bestemmelse. Den påståede overtrædelse har således under ingen omstændigheder kunnet skade hans interesser, idet Retten i betragtning af Eppe's holdning herefter ikke var forpligtet til at undersøge artiklens anvendelse, end ikke i forbindelse med anbringendet om krænkelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
26.
For så vidt angår den påberåbte tilsidesættelse af Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 gjorde Retten udtrykkeligt opmærksom på, at der var tale om et anbringende (
10
). Skulle Retten nemlig undersøge følgerne af denne afgørelse, måtte den først undersøge, om afgørelsen fandt anvendelse, og, i bekræftende fald, om den deri fastsatte procedure var overholdt. En sådan undersøgelse er langt mere omfattende end en kontrol af, om begrundelsespligten er overholdt. Da Retten fastslog, at der var tale om et anbringende, som var fremsat i replikken, afviste Retten den med rette fra påkendelse i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2 (
11
).
27.
Da anbringendet ikke kunne påberåbes for Retten, kan det ej heller admitteres i appelsagen. Domstolen har nemlig fastslået, at »... nye anbringender, der ikke er indeholdt i søgsmålet, [ikke] kan fremsættes i appelskriftet, således som det følger af procesreglementets artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1« (
12
).
28.
Til overmål fremgår det endelig af dommens præmis 96, sammenholdt med præmis 40, at sagsøgeren i retsmødet gav afkald på at påberåbe sig en krænkelse af nogen anden procedure end omstruktureringsproceduren, hvilket fritog Retten fra enhver pligt til at kontrollere overholdelsen af den procedure, der var fastsat i ovennævnte kommissionsafgørelse.
29.
Første anbringende, første led, må således forkastes.
30.
I andet led har appellanten »anfægtet Rettens argumentation i præmis 113-115 (særlig 114) vedrørende sammenligningen af sagsøgerens fortjenester med de øvrige ansøgeres« (
13
).
31.
Da dette klagepunkt intet har at gøre med procedurens lovlighed, vil det blive behandlet i punkt IV nedenfor.
32.
Heraf følger, at det første anbringende må forkastes.
II — Tilsidesættelse af begrundelsespligten
33.
Eppe har påberåbt sig en første retlig fejl, som vedrører tilsidesættelsen af begrundelsespligten.
34.
Domstolen har i dom af 1. oktober 1991, Vidrányi mod Kommissionen (
14
), anerkendt en appelgrund, hvor appellanten foreholdt førsteinstansrctten, at den havde tilsidesat pligten til at begrunde sine afgørelser (
15
).
35.
Har Retten for at fastslå, at Kommissionens afgørelse om Eppe var tilstrækkelig begrundet, gjort det muligt »[for Domstolen] at efterprøve [afgørelsens] lovlighed samt at give den berørte ... de oplysninger, ved hjælp af hvilke det kan fastslås, om der er grundlag for [afgørelsen], eller om der muligvis foreligger en sådan fejl, at den kan anfægtes« (
16
)?
36.
Dette anbringende indeholder to led. Retten hævdes at have begået en retlig fejl ved ikke at kontrollere den anfægtede afgørelses lovlighed for så vidt angår overholdelsen af den procedure, der er fastsat i afgørelsen af 19. juli 1988 (
17
). Den har derudover i dommens præmis 93 begået en fejl med hensyn til retsgrundlaget for afgørelsen om sagsøgerens forflyttelse (
18
).
37.
Med hensyn til første led opfordres Domstolen under henvisning til det ovenfor anførte om afgørelsen til ikke at tage det til følge (
19
).
38.
Jeg går nu over til at behandle det andet led.
39.
Retten gennemgik i sin doms præmis 91 ff. rækkevidden af skrivelserne af 6. og 9. november 1990 for at undersøge, om ikke de afveg fra hinanden for så vidt angår grundlaget for udnævnelsen af Eppe til konsulent.
40.
Retten fastslog, at »da den eventuelle unøjagtighed i skrivelsen af 6. november 1990 er blevet berigtiget under den administrative procedure, kan der ikke antages at være sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2« (
20
).
41.
Der er her tale om en rent faktuel vurdering, som giver Eppe tilstrækkelig indsigt i Rettens begrundelser, og som henhører under Rettens kompetence og følgelig ikke er underlagt Domstolens kontrol her i appelsagen.
42.
Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten må således forkastes.
III — Krænkelse af forbuddet mod forskelsbehandling
43.
Appellanten har gjort gældende, at han har været udsat for forskelsbehandling, for så vidt den procedure, der blev fulgt ved besættelsen af konsulentstillingen, ikke var den samme som dem, der blev fulgt ved besættelsen af den anden lederstilling, der blev oprettet i forbindelse med ændringen af GD VI's organisationsplan, nemlig stillingen som chef for det nye kontor VI.04 (»Fremme af afsætning af landbrugsprodukter«).
44.
Ifølge Domstolens faste praksis »er det almindelige lighedsprincip et af de fundamentale principper i fællesskabsretten. Ifølge dette princip må sammenlignelige situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en forskelsbehandling objektivt set er berettiget. Princippet kræver helt klart, at ansatte, der befinder sig i identiske situationer, skal underkastes de samme bestemmelser, men det forbyder ikke fællesskabslovgiveren at tage hensyn til objektive forskelle vedrørende betingelser eller situationer, som de pågældende befinder sig i« (
21
).
45.
Hvis det således bevises, for det første, at de to stillinger, der er tale om, nødvendigvis måtte besættes efter samme procedure, og for det andet, at appellanten har fået en mindre gunstig behandling end den ansøger, der blev valgt til stillingen som chef for det nye kontor, må det undersøges, om der eventuelt foreligger forskelsbehandling.
46.
Da disse to beviser ikke foreligger, foreslår jeg anbringendet forkastet.
IV — Spørgsmålet, om afslaget på sagsøgerens ansøgning om sin tidligere stilling er ulovligt
47.
Er afslaget på Eppe's ansøgning til sin egen stilling ulovligt?
48.
Det mener Eppe med den begrundelse, at der, fordi hans seneste bedømmelse ikke forelå, ikke blev foretaget en gyldig sammenligning af hans fortjenester og de øvrige ansøgeres (
22
).
49.
Retten fastslog suverænt, efter at have erindret om, at det er anerkendt, at Fællesskabets institutioner har et vidt skøn ved organisationen af deres tjenestegrene og ved placeringen af det personale, som de har til rådighed (
23
), i dommens præmis 114, at ansættelsesmyndigheden af fire faktuelle grunde, som den opregnede, med rimelighed kunne afslå hans ansøgning til sin tidligere stilling, selv om hans sidste bedømmelse ikke forelå.
50.
Dette anbringende må således ligeledes forkastes.
V — Tilsidesættelse af omsorgspligten
51.
Jeg vil endelig behandle anbringendet om tilsidesættelse af omsorgspligten.
52.
Retten fastslog efter gennemgang af generalsekretærens notat af 15. oktober 1990 og generaldirektørens notat af 6. november 1990 (
24
):
»I det foreliggende tilfælde har Kommissionen opfyldt sin omsorgspligt, da den klart ved generalsekretærens skrivelse af 15. oktober 1990 og generaldirektørens skrivelse af 6. november 1990 meddelte sagsøgeren, at afgørelsen vedrørende ham ikke indebar en bedømmelse af den måde, hvorpå han havde udøvet hvervet som chef for kontor VI. BI.4, og at den tværtimod var udtryk for et berettiget ønske om at få en ’erfaren og kvalificeret jurist’ til at foretage den første analyse og den retlige samordning af de mange retsakter, der regulerer EUGFL. Samtidig havde Kommissionen til sagsøgeren udleveret et dokument, på grundlag af hvilket han så vidt muligt kunne dementere eventuelle rygter om sin person. Således udøvede Kommissionen inden for grænser, der ikke kan kritiseres, sit vide skøn til at bedømme de hensyn, som skal tages i henholdsvis tjenestens og sagsøgerens interesse« (
25
).
53.
Herved foretog Retten en rigtig fortolkning af omsorgspligten, hvis anvendelse på de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag den var enekompetent til at vurdere. Heraf følger, at dette anbringende ikke kan tages til følge.
54.
Til sidst vil jeg fremkomme med en bemærkning om sagens omkostninger. Det fremgår af procesreglementets artikel 69, stk. 2, sammenholdt med artikel 118 og 122, at den part, der taber sagen, principielt skal betale sagens omkostninger. Eppe har imidlertid påstået anvendelse af samme reglements artikel 69, stk. 3, sidste afsnit, således at Kommissionen dømmes til at betale »samtlige omkostninger, som er påført modparten unødvendigt eller af ond vilje« (
26
). Til gengæld har Kommissionen påstået Eppe dømt til ud over sine egne omkostninger at betale samtlige Kommissionens omkostninger.
55.
Kommissionen har ikke godtgjort, at den er blevet påført udgifter »af ond vilje« (
27
).
56.
Eppe har lige så lidt godtgjort, at Kommissionen har påført ham udgifter unødvendigt eller af ond vilje.
57.
Derfor må man holde sig til reglerne og dømme appellanten til at betale sagens omkostninger, idet procesreglementets artikel 70 i medfør af samme reglements artikel 122 ikke finder anvendelse på appeller iværksat af tjenestemænd.
58.
Jeg foreslår således, at Domstolen forkaster appellen og dømmer appellanten til at betale appelsagens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: fransk.
(
1
) – Bilag 6 til appelskriftet.
(
2
) – Bilag 8 (bilag 1, s. 3) til appelskriftet.
(
3
) – Bilag 10 til appelskriftet.
(
4
) – Forenede sager T-59/91 og T-79/91, Sml. II, s. 2061.
(
5
) – Punkt 31 og 34 i appelskriftet.
(
6
) – Punkt 31 i appelskriftet.
(
7
) – Disse er anført i dommens præmis 31.
(
8
) – Præmis 78 i dommen.
(
9
) – Præmis 40.
(
10
) – Præmis 96 i dommen.
(
11
) – Ibidem.
(
12
) – Præmis 21 i dom af 19.6.1992, sag C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997. Se ligeledes herom begrundelsen for procesreglementets artikel 113.
(
13
) – Punkt 34 i appelskriftet.
(
14
) – Sag C 283/90 P, Sml. I, s. 4339.
(
15
) – Præmis 29.
(
16
) – Dom af 4.6.1992, sag C 181/90. Consorgan mod Kommis sionen, Sml. 1, s. 3557. præmis 14.
(
17
) – Punkt 37 i appelskriftet.
(
18
) – Punkt 40 i appelskriftet.
(
19
) – Punkt 26. 27 og 28 ovenfor.
(
20
) – Præmis 95 i den appellerede dom.
(
21
) – Dom af 14.7.1983, forenede sager 152/81, 158/81, 162/81, 166/81, 170/81, 173/81, 175/81, 177/81, 178/81, 179/81, 182/81 og 186/81, Ferrano mod Kommissionen, Sml. s. 2357, præmis 7. Se senest Rettens dom af 10.12.1992, sag T-33/91, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2499, præmis 36.
(
22
) – Punkt 41 i appelskriftet.
(
23
) – Præmis 112 i dommen.
(
24
) – Se punkt 8 og 9 ovenfor.
(
25
) – Præmis 67 til dommen.
(
26
) – Appellantens replik.
(
27
) – Punkt 65 i svarskriftet.