62006CC0521
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
YVES BOT
fremsat den 3. april 2008 (
1
)
Sag C-521/06 P
Athinaïki Techniki AE
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
»Appel — statsstøtte — Den Hellenske Republiks støtte til konsortiet Hyatt Regency — klage — beslutning om henlæggelse af klagen — forordning (EF) nr. 659/1999 — artikel 4, 13 og 20 — begrebet »anfægtelig retsakt« som omhandlet i artikel 230 EF«
1.
Den foreliggende appel skal føre Domstolen til at fremkomme med yderligere præciseringer af klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte.
2.
Der er tale om, hvorvidt Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers henlæggelse af en klage vedrørende en støtte, der hævdes at være uforenelig med EF-traktaten, idet Kommissionen hverken råder over tilstrækkelige omstændigheder til at træffe afgørelse vedrørende denne støtte eller dens forenelighed med fællesmarkedet eller til at indlede en formel undersøgelsesprocedure, udgør en afgørelse, som appellanten kan gøre til genstand for et søgsmål.
3.
De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans fandt i kendelse af 26. september 2006, Athinaïki Techniki mod Kommissionen (
2
), i overensstemmelse med Kommissionens påstand, at en sådan henlæggelsesforanstaltning ikke udgør en beslutning og afviste sagen. Denne analyse har Athinaïki Techniki AE (
3
) anfægtet i den foreliggende appelsag.
4.
I dette forslag til afgørelse vil jeg redegøre for, at Athinaïki Technikis appel efter min opfattelse er begrundet, og at en sådan henlæggelse af en klage vedrørende en påstået statsstøtte faktisk udgør en retsakt, der kan anfægtes.
5.
Undersøgelsen af Kommissionens andet anbringende til støtte for formalitetsindsigelsen mod annullationssøgsmålet, hvorefter sagen er for sent anlagt, fører mig ligeledes til at undersøge bestemmelserne i Rettens procesreglement om muligheden for, at sag kan anlægges ved denne ret pr. telefax, og at præcisere rækkevidden af betingelsen om, at der skal være identitet mellem den stævning, der indleveres pr. telefax, og den original, der skal indleveres til Justitskontoret inden ti dage.
I – De relevante retsregler om statsstøtte
6.
Jeg vil i rækkefølge præsentere de relevante bestemmelser i traktaten, i forordning (EF) nr. 659/1999 (
4
), som kodificerer praksis i henhold til de beføjelser, som Kommissionen er tildelt ved traktaten, og de store linjer i retspraksis vedrørende dels Kommissionens forpligtelser, når den modtager en klage, hvori det hævdes, at nationale foranstaltninger udgør statsstøtte i strid med traktaten, dels klageres rettigheder.
A – Traktaten
7.
Ifølge artikel 87 EF er støtte ydet af medlemsstaterne eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen mellem medlemsstaterne, genstand for et principielt forbud, hvortil der er undtagelser, som er opregnet i denne artikels stk. 2 og 3 (
5
).
8.
For at sikre, at disse bestemmelser gennemføres, og bringe medlemsstaternes interventionsret i overensstemmelse med garantien for en konkurrence, der ikke er fordrejet, inden for Den Europæiske Union, har traktaten fastsat en procedure med kontrol og forudgående godkendelse af statsstøtte, hvori Kommissionen er tildelt den centrale rolle.
9.
I overensstemmelse med artikel 88, stk. 1, EF påhviler det således Kommissionen sammen med medlemsstaterne at foretage en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i disse stater, og at foreslå dem de nyttige foranstaltninger, som fællesmarkedets funktion eller gradvise udvikling kræver.
10.
Artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF giver ligeledes Kommissionen den opgave at vurdere, om støtten er forenelig med artikel 87 EF, og i tilfælde af en støttes uforenelighed at beslutte, at den berørte medlemsstat skal bringe støtten til ophør. Artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF bestemmer nemlig, at »finder Kommissionen – efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger – at en støtte, som ydes af en stat eller med statsmidler, ifølge artikel 87 [EF] ikke er forenelig med fællesmarkedet, eller at denne støtte misbruges, træffer den beslutning om, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre støtteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsætter«.
11.
Endelig pålægger artikel 88, stk. 3, EF medlemsstaterne at underrette Kommissionen om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger og forbyder dem at gennemføre sådanne foranstaltninger, før Kommissionen har truffet en beslutning i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF.
12.
Undersøgelsesproceduren i artikel 88 EF er blevet fortolket således, at den omfatter to faser, nemlig en indledende undersøgelse og i givet fald, hvis Kommissionen tvivler på, at den påtænkte støtte er forenelig med fællesmarkedet, eller vurderer, at støtten er uforenelig hermed, en mere dybtgående undersøgelse, som skal give Kommissionen mulighed for at opnå fuldstændige oplysninger om alle sagens momenter. Kommissionen skal i denne forbindelse i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, EF opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger (
6
).
B – Forordning nr. 659/1999
13.
Forordning nr. 659/1999 har kodificeret Kommissionens praksis i henhold til de beføjelser, artikel 88 EF har tildelt den. I henhold til anden betragtning til denne forordning er den formuleret i overensstemmelse med Domstolens praksis.
14.
I medfør af denne forordning skal planer om at yde ny støtte principielt anmeldes til Kommissionen af den pågældende medlemsstat, som skal give Kommissionen alle nødvendige oplysninger, så den bliver i stand til at vedtage en beslutning (
7
).
15.
De forskellige beslutninger, som Kommissionen kan træffe, er opregnet i forordningens artikel 4 og 7.
16.
Artikel 4 i forordning nr. 659/1999 nævner de beslutninger, der kan træffes under fasen for den »foreløbige undersøgelse« af anmeldelsen. Kommissionen råder således over tre muligheder. Den kan beslutte, at den anmeldte foranstaltning ikke udgør støtte, at den udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet (beslutning om ikke at gøre indsigelse), eller at den anmeldte foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet, og indlede den formelle undersøgelsesprocedure (beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure).
17.
Disse beslutninger skal vedtages inden to måneder fra dagen efter modtagelsen af en fuldstændig anmeldelse. Mener Kommissionen, at anmeldelsen er ufuldstændig, kan den anmode den pågældende medlemsstat om alle nødvendige yderligere oplysninger (
8
).
18.
Hvis Kommissionen beslutter at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, bestemmer artikel 6 i forordning nr. 659/1999, at den opfordrer den pågældende medlemsstat og andre interesserede parter til at fremsætte bemærkninger inden for en nærmere fastsat frist.
19.
»Interesserede parter« er i forordningens artikel 1, litra h), defineret som »alle medlemsstater og personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, herunder navnlig støttemodtageren, konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer«.
20.
Efter afslutning af den formelle undersøgelsesprocedure skal Kommissionen i henhold til forordningens artikel 7 træffe en beslutning om, at den anmeldte foranstaltning ikke udgør støtte, at denne foranstaltning udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, eller at der er tale om en støtte, der er uforenelig hermed.
21.
Forordning nr. 659/1999 fastsætter ligeledes i artikel 10-15 den procedure, som Kommissionen skal følge, hvis der er tale om ulovlig støtte. En støtte er ulovlig, når den pågældende medlemsstat har gennemført den uden først at anmelde den til Kommissionen, hvilket er i strid med bestemmelserne i artikel 88, stk. 3, EF (
9
).
22.
Forordningens artikel 10, stk. 1, bestemmer:
»Er Kommissionen kommet i besiddelse af oplysninger om en påstået ulovlig støtte, undersøger den omgående oplysningerne, uanset kilden til disse oplysninger.«
23.
Forordningens artikel 13, stk. 1, bestemmer:
»Undersøgelsen af en eventuel ulovlig støtteforanstaltning resulterer i en beslutning vedtaget efter artikel 4 […]. I tilfælde af beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure afsluttes proceduren ved en beslutning vedtaget efter artikel 7 […]«
24.
Artikel 20 i forordning nr. 659/1999 vedrører særskilt de interesserede parters rettigheder. Det bemærkes i stk. 1, at alle interesserede parter kan fremsætte bemærkninger, efter at Kommissionen har besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Det tilføjes, at alle de interesserede parter, der har fremsat sådanne bemærkninger, og modtagerne af individuel støtte vil få tilsendt en kopi af den beslutning, Kommissionen vedtager efter afslutningen af denne procedure.
25.
Forordningens artikel 20, stk. 2, er tvistens kerne. Den har følgende ordlyd:
»Alle interesserede parter kan underrette Kommissionen om påstået ulovlig støtte og om påstået misbrug af støtte. Hvis Kommissionen finder, at der på grundlag af de oplysninger, den er i besiddelse af, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at undersøge sagen, giver den den interesserede part meddelelse herom. Hvis Kommissionen vedtager en beslutning i en sag vedrørende det spørgsmål, de forelagte oplysninger omhandler, sender den en kopi af beslutningen til den interesserede part.«
26.
Forordningens artikel 20, stk. 3, bestemmer dernæst, at alle interesserede parter efter anmodning kan modtage en kopi af enhver beslutning vedtaget efter forordningens artikel 4 og 7.
27.
Endvidere rettes beslutninger i henhold til forordningens artikel 25 til den pågældende medlemsstat.
C – Retspraksis om dels Kommissionens forpligtelser, når den modtager en klage om en påstået statsstøtte, dels klageres rettigheder
28.
Kommissionens forpligtelser, når den modtager en klage, hvori en national foranstaltning hævdes at udgøre statsstøtte, der er i strid med traktaten, og klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte er i retspraksis blevet udledt af artikel 87 EF og 88 EF, da forordning nr. 659/1999 endnu ikke var vedtaget eller ikke fandt anvendelse.
29.
I det omfang forordningen, der er vedtaget med henblik på anvendelsen af disse bestemmer i traktaten, ikke kan begrænse deres anvendelsesområde (
10
), eller den gentager eksisterende retspraksis og kodificerer den, er den dermed relevant for fortolkningen af dens bestemmelser.
1. Kommissionens forpligtelser
30.
Kommissionens forpligtelser, når den modtager en klage om en påstået statsstøtte, finder deres hjemmel i de to følgende forhold. Disse forpligtelser følger for det første af det forhold, at denne institution, hvis man ser bort fra de beføjelser, der er tildelt Rådet for Den Europæiske Union ved artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF, råder over en enekompetence for så vidt angår vurderingen af, om en støtte er forenelig med traktaten. Forpligtelserne hviler for det andet på det principielle forbud mod statsstøtte. I medfør af denne enekompetence og dette principielle forbud er Kommissionen forpligtet til at sørge for, at der ikke ydes eller opretholdes nogen støtte, som er i strid med traktaten (
11
).
31.
Når Kommissionen modtager en klage, har retspraksis udledt følgende konsekvenser for så vidt angår behandlingen heraf, både materielt og tidsmæssigt.
32.
På det materielle plan påhviler det Kommissionen først at gennemføre en påpasselig og upartisk undersøgelse af klagen (
12
). Denne forpligtelse til at være påpasselig kan gå længere end, at Kommissionen skal gennemføre undersøgelsen af de faktiske og retlige omstændigheder, som klageren ikke udtrykkeligt har henvist til (
13
).
33.
Kommissionen er derimod ikke på dette tidspunkt af proceduren forpligtet til at høre klageren eller andre »interesserede parter« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand. Det er først i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure, at Kommissionen har denne forpligtelse (
14
).
34.
Hvis Kommissionen dernæst beslutter, at den påklagede foranstaltning ikke udgør støtte, er den forpligtet til på tilstrækkeligt uddybende måde at redegøre for grundene til, at de i klagen påberåbte faktiske og retlige omstændigheder ikke har været tilstrækkelige til, at det kan anses for godtgjort, at der foreligger en sådan støtte (
15
). Den samme begrundelsespligt skal logisk finde anvendelse, hvis Kommissionen finder, at den påklagede foranstaltning udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet.
35.
Hvis endvidere Kommissionen efter afslutningen af den indledende undersøgelsesfase har fået den overbevisning, at den påklagede foranstaltning udgør støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, eller den støder på alvorlige vanskeligheder ved undersøgelsen af, om denne støtte er forenelig med fællesmarkedet, skal den indlede den formelle undersøgelsesprocedure, ligesom når den pågældende foranstaltning er blevet anmeldt af den berørte medlemsstat (
16
).
36.
På det tidsmæssige plan har Retten ligeledes af Kommissionens enekompetence og det principielle forbud mod statsstøtte udledt, at denne institution ikke kan lade den foreløbige undersøgelse af statslige foranstaltninger, som er genstand for den modtagne klage, fortsætte i det uendelige. Ifølge Retten påhviler det Kommissionen at gennemføre denne foreløbige undersøgelse inden for rimelig tid (
17
).
37.
Det må vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af undersøgelsen kan anses for rimelig, herunder navnlig den sammenhæng, hvori sagen indgår, de forskellige led i den administrative procedure og sagens kompleksitet (
18
).
2. Klagerens rettigheder
38.
Retspraksis vedrørende klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte hviler på den forudsætning, at adressaterne for Kommissionens beslutninger er medlemsstaterne, herunder når disse beslutninger træffes som følge af klager, hvori det hævdes, at en foranstaltning er i strid med traktaten (
19
).
39.
Det skal ligeledes bemærkes, at i henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan en fysisk eller juridisk person kun anlægge sag til prøvelse af en beslutning, der er rettet til en anden person, såfremt beslutningen berører ham umiddelbart og individuelt.
40.
Klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte, således som de er blevet præciseret i retspraksis, afhænger dels af, om disse klagere er »interesserede parter« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, dels af genstanden for deres søgsmål.
41.
Hvad for det første angår begrebet »interesserede parter« i denne bestemmelses forstand er det stort set blevet fortolket som omfattende personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, dvs. navnlig konkurrerende virksomheder til støttemodtagerne og erhvervsorganisationer (
20
). Denne definition er gentaget i artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999.
42.
Det følger heraf, at enhver virksomhed, der påberåber sig at være konkurrent, selv om det er potentielt, kan blive anerkendt som »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand.
43.
Hvad dernæst angår disse interesserede parters søgsmålsret har den hjemmel i de processuelle rettigheder, der tilkommer dem ifølge denne bestemmelse. Kommissionen er i overensstemmelse hermed forpligtet til at modtage deres bemærkninger, når den indleder den formelle undersøgelsesprocedure (
21
).
44.
Retspraksis har heraf udledt, at når Kommissionen – uden at indlede denne procedure – finder, at den af klageren påklagede foranstaltning ikke udgør støtte eller udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, har denne klager, hvis han er en »interesseret part«, ret til at anfægte denne beslutning ved Fællesskabets retsinstanser (
22
).
45.
Domstolen har imidlertid præciseret, at dette søgsmål kun kan have til genstand at beskytte de processuelle rettigheder, der er omhandlet i denne bestemmelse, dvs. at søgsmålet skal anfægte den manglende indledning af den formelle undersøgelsesprocedure (
23
).
46.
Det følger heraf, at kvalificeringen som »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand gør det muligt at antage, at klageren er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand, hvis han anfægter den manglende indledning af den formelle undersøgelsesprocedure.
47.
Hvis klageren derimod anfægter berettigelsen af beslutningen om vurdering af støtten som sådan, eller hvis han anfægter en beslutning, der er vedtaget efter den formelle undersøgelsesprocedures afslutning, befinder han sig i samme situation som alle privatpersoner, der ønsker at anfægte en beslutning, som vedkommende ikke er adressat for. Søgsmålets antagelse til realitetsbehandling er dermed betinget af, at han godtgør, at han er berørt af denne beslutning i den forstand, der er udviklet i retspraksis siden dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen (
24
), dvs. at denne beslutning berører vedkommende på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra enhver anden person (
25
).
48.
Retspraksis har anerkendt, at dette kan være tilfældet, navnlig når klagers stilling på markedet i væsentligt omfang er påvirket af den støtteforanstaltning, den anfægtede beslutning drejer sig om (
26
). Den omstændighed, at vedkommende er en potentiel konkurrent og er en »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, er dermed ikke tilstrækkelig til at give ret til at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser med påstand om, at beslutningen om vurdering af støtten er ugrundet (
27
).
49.
Endelig har Retten i dommen i sagen Air One mod Kommissionen udstrakt rettighederne for en klager, der var en »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, til et søgsmål støttet på artikel 232 EF, idet den fandt, at klagerens passivitetssøgsmål rettet mod Kommissionen, som havde undladt at træffe en beslutning som følge af klagen, kunne antages til realitetsbehandling (
28
).
50.
Retten forkastede Kommissionens argument, hvorefter Air One burde have godtgjort, at selskabets konkurrenceposition i væsentligt omfang var påvirket af den i klagen omhandlede foranstaltning.
51.
Retten udledte, at Air Ones passivitetssøgsmål kunne antages til realitetsbehandling, af det forhold, at selskabet som konkurrent til modtageren af den påklagede støtte til luftfartsruter til italienske byer var en »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand og således havde ret til at anfægte Kommissionens beslutning om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure med henblik på at beskytte sine processuelle rettigheder (
29
).
II – Tvistens faktiske omstændigheder
52.
De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for tvisten, er fremstillet på følgende måde i den appellerede kendelse:
»1
I oktober 2001 indledte de græske myndigheder en procedure for indgåelse af offentlige kontrakter med henblik på at overdrage 49% af kapitalen i kasino Mont Parnès. To kandidater konkurrerede, nemlig konsortiet Casino Attikis og Hyatt Consortium. Efter en procedure, der hævdes at være behæftet med en mangel, blev Hyatt Consortium tildelt kontrakten.
2
Et medlem af konsortiet Casino Attikis, Egnatia SA, som [Athinaïki Techniki] efterfulgte efter en fusion, indgav klager til henholdsvis tjenestegrenene ved generaldirektoratet (GD) »Indre marked« og ved GD »Konkurrence«. Det første GD skulle udtale sig om, hvorvidt den omtvistede procedure var i overensstemmelse med fællesskabsretten, mens det andet modtog en klage vedrørende statsstøtte, som Hyatt Consortium var blevet tildelt i forbindelse med samme procedure.
3
Ved brev af 15. juli 2003 erindrede GD »Konkurrence« [Athinaïki Techniki] om sin afgørelsespraksis, hvorefter overdragelsen af et offentligt gode i forbindelse med en udbudsprocedure ikke udgør statsstøtte, når denne procedure er gennemført på gennemsigtig vis og ikke har medført forskelsbehandling. GD’et meddelte derfor [Athinaïki Techniki], at det ikke kunne udtale sig, før GD »Indre Marked« havde afsluttet undersøgelsen af den pågældende procedure for indgåelse af offentlige kontrakter.
4
Ved elektronisk post af 28. august 2003 præciserede [Athinaïki Technikis] repræsentant i det væsentlige, at klagen vedrørende statsstøtte omhandlede forhold, der adskilte sig fra proceduren for indgåelse af offentlige kontrakter, og at tjenestegrenene ved GD »Konkurrence« ikke skulle afvente konklusionerne fra GD »Indre Marked«.
5
Ved brev af 16. september 2003 gentog tjenestegrenene ved GD »Konkurrence« ordlyden af brevet af 15. juli 2003, men opfordrede [Athinaïki Techniki] til at fremkomme med yderligere bemærkninger vedrørende enhver anden støtte, der ikke var forbundet med tildelingen af kontrakten vedrørende kasinoet.
6
Ved breve af 22. januar og 4. august 2004 meddelte tjenestegrenene ved GD »Indre Marked« [Athinaïki Techniki], at de ikke påtænkte at fortsætte behandlingen af de to klager, de havde modtaget.
7
Ved brev af 2. december 2004 […] anførte GD »Konkurrence« over for [Athinaïki Techniki], at Kommissionen ved brev af 16. september 2003 havde meddelt selskabet, at »der på grundlag af de oplysninger, som den råde[de] over, ikke [var] tilstrækkelig grund til at fortsætte undersøgelsen af denne sag«. I brevet af [2. december 2004] præciserede det ligeledes, at »Kommissionen på grund af manglende yderligere oplysninger, som kunne begrunde en fortsat undersøgelse, vil[le] henlægge sagen administrativt den 2. juni 2004«.«
III – Sagen for Retten og den appellerede kendelse
53.
Den 11. februar 2005 sendte Athinaïki Techniki pr. telefax en kopi af stævningen til Rettens Justitskontor. Den 18. februar 2005 blev den underskrevne originale stævning indleveret til Justitskontoret.
54.
I denne stævning nedlagde Athinaïki Techniki påstand om annullation af Kommissionens beslutning om at henlægge klagen og om, at Kommissionen tilpligtedes at betale sagens omkostninger. Selskabet påberåbte sig til støtte for stævningen to anbringender om tilsidesættelse for det første af Kommissionens forpligtelse til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure og for det andet af bestemmelserne i artikel 87, stk. 1, EF. Athinaïki Techniki gjorde ligeledes i forbindelse med begge disse anbringender gældende, at beslutningen ikke var begrundet.
55.
Ved skrivelse af 1. marts 2005 meddelte Rettens justitssekretær Athinaïki Techniki, at han havde konstateret, at den udgave af stævningen, der var sendt pr. telefax den 11. februar 2005, ikke var en fuldstændigt identisk kopi af den underskrevne original, der var indleveret den 18. februar 2005, og at den dato, der skulle tages i betragtning for dette dokuments indlevering, derfor var datoen for originalens levering.
56.
Ved skrivelse af 16. marts 2005 forklarede Athinaïki Technikis repræsentant Rettens justitssekretær, at stævningens sidste side var blevet beskadiget i forbindelse med afsendelsen heraf pr. telefax, således at han havde været nødt til at erstatte den, men at han ikke havde ændret dens indhold.
57.
Ved særskilt dokument registreret på Rettens Justitskontor den 21. april 2005 gjorde Kommissionen i medfør af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement en formalitetsindsigelse gældende.
58.
Ved kendelse af 8. september 2005 tog Retten Athens Resort Casino AE Symmetochons (
30
) anmodning om intervention til støtte for Kommissionens påstande til følge.
59.
Kommissionen gjorde to anbringender gældende til støtte for formalitetsindsigelsen, for det første at stævningen var for sent indgivet, og for det andet at skrivelsen af 2. december 2004 ikke kunne anfægtes, samt at der ikke var tale om en beslutning.
60.
Retten undersøgte kun det andet anbringende i den appellerede kendelse. Retten tog anbringendet til følge med følgende begrundelse.
61.
Retten omtalte artikel 20, stk. 2, første og andet punktum, i forordning nr. 659/1999. Retten erindrede om, at i henhold til fast retspraksis foreligger der retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling.
62.
Retten anførte, at i medfør af forordningens artikel 25 er modtagerne af Kommissionens beslutninger på statsstøtteområdet medlemsstaterne, herunder når disse beslutninger træffes som følge af klager, hvori det hævdes, at støtte er i strid med traktaten, og det er beslutningen rettet til medlemsstaten og ikke skrivelsen til klageren, der i givet fald skal være annullationssøgsmålets genstand.
63.
Retten udtalte derefter:
»29
I denne sag meddelte det anfægtede brev, som udelukkende blev adresseret til [Athinaïki Techniki], selskabet i medfør af artikel 20 i forordning nr. 659/1999, at Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den rådede over, fandt, at der ikke var tilstrækkelig begrundelse for at udtale sig om den sag, der var klaget over. Kommissionen angav derefter i [dette brev], at da den ikke havde modtaget yderligere oplysninger, som kunne begrunde en fortsættelse af undersøgelsen, havde den henlagt Athinaïki Technikis klage administrativt den 2. juni 2004. Kommissionen havde derfor ikke taget endelig stilling til spørgsmålet, om den foranstaltning, der var genstand for Athinaïki Technikis klage, var forenelig med fællesmarkedet.
30
Det følger heraf, at det anfægtede brev ikke udgør en beslutning i den i artikel 25 i forordning nr. 659/1999 omhandlede forstand, og at den ikke har retsvirkninger. Dette brev kan dermed ikke være genstand for et søgsmål i medfør af artikel 230 EF.«
64.
Retten forkastede dernæst Athinaïki Technikis argument, hvorefter det forhold, at skrivelsen om klagens afvisning ikke kunne anfægtes, førte til, at borgerne blev frataget adgangen til Fællesskabets retsinstanser. Retten redegjorde for det første for, at klageren kan give yderligere oplysninger for at støtte sin klage, og at Kommissionen, hvis disse oplysninger er tilstrækkelige, er forpligtet til at tage stilling til den pågældende foranstaltning ved en akt, der kan gøres til genstand for et søgsmål. Retten udtalte for det andet, at klageren ligeledes har mulighed for at anlægge et passivitetssøgsmål i medfør af artikel 232, stk. 3, EF.
65.
Retten besvarede endelig argumentationen om, at en skrivelse om henlæggelse, der udsendes i en procedure om anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF, ikke udgør en beslutning. Retten angav, at forordning nr. 659/1999 – i modsætning til de regler, der regulerer denne procedure – ikke giver klagerne nogen processuel rettighed, inden den formelle undersøgelsesprocedure er indledt.
66.
Retten afviste sagen og pålagde Athinaïki Techniki at betale sagens omkostninger.
IV – Appellen
A – Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
67.
Athinaïki Techniki har iværksat en appel til prøvelse af den appellerede kendelse ved stævning af 18. december 2006, der blev indleveret til Justitskontoret den 21. december 2006.
68.
Kommissionen og intervenienten, Athens Resort Casino, har indgivet svarskrift henholdsvis den 5. februar og den 15. marts 2007.
69.
Ingen af parterne har anmodet om et retsmøde.
70.
Ved skrivelser af 15. oktober 2007 har Domstolen opfordret parterne til skriftligt at tage stilling til betydningen af det følgende for tvistens løsning:
—
principperne, der følger af dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France
—
de regler, der finder anvendelse ved afvisning af en klage i forbindelse med procedurerne for anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF og på antidumpingområdet.
71.
Appellanten, Kommissionen og Athens Resort Casino har svaret Domstolen henholdsvis den 21., 5. og 20. november 2007.
72.
Appellanten har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede kendelse og tager selskabets påstande for førsteinstansen til følge, og at Kommissionen og intervenienten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
73.
Kommissionen og Athens Resort Casino har nedlagt påstand om, at appellen forkastes som ugrundet, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
B – Parternes anbringender og argumenter
74.
Appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 29 og 30 fandt, at Kommissionens henlæggelse af klagen ikke udgjorde en beslutning.
75.
Appellanten har redegjort for, at Kommissionen på statsstøtteområdet træffer en beslutning, når den vedtager en endelig og begrundet stillingtagen til kvalificeringen af den påklagede foranstaltning.
76.
Hvad angår den endelige karakter af henlæggelsen af en klage har Athinaïki Techniki anført, at muligheden for, at klageren kan fremsætte nye omstændigheder, ikke ændrer herpå.
77.
Hvad angår begrundelsen har appellanten anført, at den omtvistede henlæggelse skal sættes i rette sammenhæng. I denne sag henlagde Kommissionen klagen på grundlag af det ræsonnement, at der ikke ydes statsstøtte ved tildelingen af en offentlig kontrakt, eftersom den pågældende udbudsprocedure er gennemsigtig og ikke indebærer forskelsbehandling. Kommissionens kortfattethed i skrivelsen af 2. december 2004 er derfor bevidst, for hvis skrivelsen havde indeholdt denne begrundelse, ville det have været åbenbart, at henlæggelsen af klagen udgjorde en beslutning. Rettens analyse er dermed rent formalistisk, idet den knytter sig til skrivelsens ordlyd uden at tage hensyn til dens rækkevidde og sagens sammenhæng.
78.
Kommissionen har bestridt denne argumentation. Kommissionen har anført, at skrivelsen af 2. december 2004 kun indeholder en oplysning, som Athinaïki Techniki blev meddelt i henhold til artikel 20 i forordning nr. 659/1999. Kommissionen har anført, at en sådan oplysning er fastsat med henblik på at undgå, at beslutningsproceduren iværksættes, hvis der ikke er alvorlige og underbyggede omstændigheder.
79.
Kommissionen har endvidere anført, at i medfør af artikel 25 i forordning nr. 659/1999 er adressaterne for beslutningerne på statsstøtteområdet medlemsstaterne, og det er disse beslutninger, som de »interesserede parter« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand i givet fald kan anfægte, og ikke skrivelsen, som oplyser dem om indholdet heraf.
80.
Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at sondringen mellem beslutninger og oplysende skrivelser findes i retspraksis, både på statsstøtteområdet og konkurrenceområdet.
81.
Kommissionen har endvidere anført, at skrivelsen af 2. december 2004 er underskrevet af en af institutionens tjenestemænd og ikke af et af dens medlemmer, og at skrivelsen ikke redegør for, hvorfor klagen blev henlagt.
82.
Ifølge Kommissionen består appellantens argumentation reelt af, at det hævdes, at den pågældende medlemsstat ikke har overholdt reglerne om indgåelse af offentlige kontrakter, og søgsmålet tilsigter at omgå det forhold, at en privatperson ikke kan anlægge sag til anfægtelse af, at der ikke er anlagt et traktatbrudssøgsmål mod en medlemsstat.
83.
Athens Resort Casino har ligeledes anført, at skrivelsen af 2. december 2004 ikke udgør en akt, der kan anfægtes, af samme grunde som de af Kommissionen anførte.
84.
Athens Resort Casino har i øvrigt redegjort for, at Athinaïki Technikis stævning til Retten ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi Justitskontoret først modtog originalen den 18. februar 2005.
85.
Alle parterne har som svar på Domstolens spørgsmål redegjort for, at de principper, der følger af dommen i sagen Kommission mod Sytraval og Brink’s France, er af betydning i denne sag.
86.
Appellanten har tilføjet, at selskabet i overensstemmelse med disse principper skal anses for en »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand samt som umiddelbart og individuelt berørt, i det omfang selskabets markedsposition i væsentligt omfang er blevet påvirket af den støtte, klagen omhandler.
87.
Appellanten har ligeledes anført, at en klager i tilfælde af henlæggelse af klagen i forbindelse med proceduren for anvendelse af artikel 81 EF og 82 EF samt på antidumpingområdet har ret til at modtage en begrundet beslutning. Appellanten har anført, at en sådan ret så meget desto mere må findes på statsstøtteområdet, i det omfang Kommissionen her råder over en enekompetence, og indledningen af en formel undersøgelsesprocedure ikke afhænger af en vilkårlig vurdering.
88.
Kommissionen har af principperne i dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France udledt, at henlæggelsen af en klage ikke udgør en beslutning.
89.
Kommissionen har ligeledes anført, at klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF og på antidumpingområdet ikke kan overføres på proceduren for kontrol med statsstøtte, fordi hvert område har sine egne regler. Kommissionen har i denne henseende henvist til dom af 22. februar 2005, Kommissionen mod max.mobil (
31
), hvori Domstolen fandt, at de rettigheder, som klageren fik ved Rådets forordning nr. 17 (
32
), ikke fandt anvendelse på artikel 86 EF (
33
).
90.
Kommissionen har understreget, at retspraksis ud fra forordninger, der kodificerer proceduren på området for anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF, har udledt, om afvisninger af klager udgør beslutninger (
34
). Kommissionen har gjort gældende, at forordning nr. 659/1999 ikke indeholder sammenlignelige bestemmelser. Kommissionen har erindret om, at denne forordning ikke fastsætter klagernes status og bestemmer, at adressaterne for alle beslutninger er den medlemsstat, som står bag den pågældende foranstaltning.
91.
Kommissionen har anført, at dens analyse også gælder for de regler, der finder anvendelse på antidumpingområdet.
92.
Athens Resort Casino har givet de samme svar som Kommissionen.
C – Min bedømmelse
93.
Det skal indledningsvis anføres, at appellanten – i modsætning til det, der fremgår af den appellerede kendelse – for Retten nedlagde påstand om annullation af Kommissionens henlæggelse af klagen, som appellanten fik meddelt ved skrivelsen af 2. december 2004, og ikke af selve skrivelsen.
94.
Appellantens annullationssøgsmål for Retten vedrører dermed ikke skrivelsen af 2. december 2004 som sådan, idet skrivelsen er rent oplysende, således som Kommissionen har understreget, men henlæggelsen af klagen, som skete den 2. juni 2004.
95.
Jeg er enig med appellanten i, at denne henlæggelse udgør en akt, der kan anfægtes. Jeg bygger denne analyse på de følgende tre punkter, nemlig dels indholdet af artikel 20 i forordning nr. 659/1999 læst i lyset af forordningens andre bestemmelser, dels retspraksis’ definition af begrebet akt, der kan anfægtes, og endelig retspraksis vedrørende klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte.
1. Artikel 20 i forordning nr. 659/1999 og forordningens andre relevante bestemmelser
96.
Artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 bestemmer, således som det er fremgået:
»Alle interesserede parter kan underrette Kommissionen om påstået ulovlig støtte og om påstået misbrug af støtte. Hvis Kommissionen finder, at der på grundlag af de oplysninger, den er i besiddelse af, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at undersøge sagen, giver den den interesserede part meddelelse herom. Hvis Kommissionen vedtager en beslutning i en sag vedrørende det spørgsmål, de forelagte oplysninger omhandler, sender den en kopi af beslutningen til den interesserede part.«
97.
Denne bestemmelse er ganske vist ikke formuleret med samme ord som de, der finder anvendelse ved behandlingen af en klage i forbindelse med artikel 81 EF og 82 EF og artikel 7 i forordning nr. 773/2004 (
35
). Det er ligeledes ubestridt, at forordning nr. 659/1999 ikke giver klagere som sådan særlige rettigheder, men udelukkende bestemmer, at de er interesserede parter. Det forekommer ligeledes ubestridt, at reglerne om klageres rettigheder, som findes i de forordninger, som fastsætter gennemførelsen af artikel 81 EF og 82 EF, såsom forordning nr. 773/2004, ikke som sådan kan overføres på proceduren for kontrol med statsstøtte, der er genstand for en særlig kodificering.
98.
Det er derfor min opfattelse, at disse forhold ikke er tilstrækkelige til at godtgøre, at artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 nødvendigvis skal fortolkes således, at henlæggelsen af en klage på statsstøtteområdet ikke udgør en beslutning og blot skal komme til klagerens kundskab, således som Kommissionen og intervenienten har anført.
99.
Ordlyden af forordningens artikel 20, stk. 2, og klageres manglende rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte skal nemlig efter min opfattelse forstås i lyset af den omstændighed, at denne procedure – i modsætning til den procedure, der finder anvendelse på gennemførelsen af artikel 81 EF og 82 EF – består i en dialog mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat.
100.
Således som jeg har anført, er beslutningens adressat den medlemsstat, der er berørt af den foranstaltning, der påklages, og ikke klageren selv, selv når Kommissionen træffer en beslutning efter en klage over statsstøtte, der ikke er anmeldt til Kommissionen.
101.
På baggrund af disse betragtninger kan artikel 20, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 659/1999 dermed forstås på den måde, at når Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den råder over, er af den opfattelse, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at indlede en formel undersøgelsesprocedure, skal den give klageren meddelelse herom på en sådan måde, at klageren i givet fald kan fremkomme med yderligere omstændigheder. I overensstemmelse med forordningens artikel 20, stk. 2, tredje punktum, skal Kommissionen, når den træffer en beslutning om henlæggelse af klagen, i overensstemmelse med god forvaltningsskik sende klageren en kopi af denne beslutning, idet klageren ikke er adressaten.
102.
Denne fortolkning af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 forekommer i øvrigt at være i overensstemmelse med Kommissionens praksis i denne sag.
103.
Ifølge redegørelsen for de faktiske omstændigheder i den appellerede kendelse meddelte Kommissionen nemlig ved skrivelse af 16. september 2003 Athinaïki Techniki, at der på grundlag af de oplysninger, den rådede over, ikke var tilstrækkelig grund til at fortsætte undersøgelsen af denne sag, og Kommissionen anmodede appellanten om at fremkomme med yderligere oplysninger vedrørende enhver støtte, der ikke var forbundet med tildelingen af kasinokontrakten. Kommissionen meddelte derefter, da der ikke forelå sådanne forhold, ved skrivelsen af 2. december 2004 klageren, at den på grund af manglende yderligere oplysninger, som kunne begrunde en fortsat undersøgelse, havde henlagt sagen administrativt den 2. juni 2004.
104.
På dette tidspunkt i analysen forekommer artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 mig dermed at kunne fortolkes således, at Kommissionen har ret til at henlægge en klage over ulovlig støtte, hvis den ikke råder over tilstrækkelige oplysninger til at udtale sig herom. Denne bestemmelses indhold gør det dog efter min opfattelse ikke muligt at bekræfte, at henlæggelsen ikke udgør en beslutning.
105.
De andre relevante bestemmelser i forordning nr. 659/1999 taler derimod snarere for, at en henlæggelse udgør en beslutning.
106.
For det første pålægger forordningens artikel 10, stk. 1, således Kommissionen omgående at undersøge en klage, der oplyser den om en ulovlig støtte. Denne bestemmelse gentager således retspraksis, hvorefter Kommissionen er forpligtet til at gennemføre en påpasselig og upartisk undersøgelse af klagen. Det er fremgået, at denne forpligtelse kan gå længere end, at Kommissionen skal gennemføre undersøgelsen af de faktiske og retlige omstændigheder, som klageren ikke udtrykkeligt har henvist til.
107.
For det andet bestemmer forordningens artikel 13, stk. 1, at undersøgelsen af en eventuel ulovlig støtte resulterer i en beslutning vedtaget efter samme forordnings artikel 4, stk. 2, 3 eller 4.
108.
Disse to artikler vedrører ganske vist ikke tilfælde, hvor en klage henlægges. Denne manglende fastsættelse i artikel 4 i forordning nr. 659/1999 er helt logisk, henset til, at denne sidstnævnte artikel opregner de beslutninger, der kan træffes efter en medlemsstats anmeldelse. Anmeldelsen af en støtte og proceduren for kontrol med statsstøtte i forordning nr. 659/1999 har nemlig til genstand at give den pågældende medlemsstat og de interesserede virksomheder mulighed for at vide, om den påtænkte foranstaltning er forenelig eller ej med fællesmarkedet og kan gennemføres. Denne anmeldelse skal derfor nødvendigvis efterfølges af en kommissionsbeslutning, som fastslår, at den anmeldte foranstaltning enten ikke udgør støtte, at den udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, eller at der er anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet, og nødvendiggør, at den formelle undersøgelsesprocedure indledes.
109.
Kommissionen kan dermed ikke omgående henlægge en medlemsstats anmeldelse. Hvis anmeldelsen er ufuldstændig, bestemmer artikel 5 i forordning nr. 659/1999, at Kommissionen kan anmode den pågældende medlemsstat om alle nødvendige yderligere oplysninger, og at, hvis disse oplysninger ikke meddeles, anses anmeldelsen for at være trukket tilbage.
110.
En klage over en ulovlig støtte skal derimod være genstand for en omgående henlæggelse, hvis Kommissionen ikke råder over alle nødvendige oplysninger for at kunne udtale sig ved en af de beslutninger, der er opregnet i artikel 4 i forordning nr. 659/1999, eftersom klageren ikke befinder sig i den samme situation som en medlemsstat, der anmelder en støtte.
111.
Selv om henlæggelsen af en klage ikke er omhandlet i forordningens artikel 4, som forordningens artikel 13, stk. 1, henviser til, forholder det sig ikke desto mindre således, at artikel 4 og artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 efter min opfattelse underbygger, at denne henlæggelse udgør en beslutning, idet det således fastsættes, at alle klager over støtte, der hævdes at være ulovlig, skal være genstand for en påpasselig undersøgelse, og at denne undersøgelse skal føre til en beslutning.
112.
Denne analyse forekommer mig at blive bekræftet af retspraksis’ definition af begrebet akt, der kan anfægtes.
2. Begrebet akt, der kan anfægtes, i retspraksis
113.
Det følger af fast retspraksis, at retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, foreligger, når foranstaltningerne har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser (
36
).
114.
Det er ligeledes ubestridt, at der ved afgørelsen af, om en akt har sådanne virkninger, skal lægges vægt på dens indhold. (
37
).
115.
I dom af 16. juni 1994, SFEI m.fl. mod Kommissionen (
38
), fandt Domstolen, at akten om henlæggelse af en klage, der blev støttet på artikel 82 EF, udgør en akt, der kan anfægtes, af følgende årsager. For det første udsteder en institution, som er tillagt beføjelse til at fastslå, om der er begået en overtrædelse, og fastsætte sanktioner herfor, og som private kan klage til, som det er tilfældet med Kommissionen inden for konkurrenceretten, i sagens natur en retsakt, som har retsvirkninger, når den indstiller en undersøgelse, som den har iværksat på foranledning af klagen. For det andet kan en beslutning om at henlægge en klage ikke betragtes som en indledende eller forberedende foranstaltning. I modsætning til en meddelelse, hvis formål er at give de pågældende virksomheder mulighed for at gøre deres synspunkter gældende vedrørende de af Kommissionen fremsatte klagepunkter, og som ikke endeligt fastlægger Kommissionens standpunkt, udgør en beslutning om henlæggelse af en klage det sidste trin af proceduren og følges ikke op af yderligere en foranstaltning, som kan give anledning til at indgive annullationssøgsmål (
39
).
116.
Disse årsager forekommer mig fuldt ud at kunne overføres på henlæggelsen af en klage i forbindelse med den procedure, der finder anvendelse på statsstøtteområdet.
117.
I forbindelse med denne procedure kan Kommissionen således for det første modtage en klage fra en privatperson, og den har beføjelse til at fastslå, om der er begået en overtrædelse og fastsætte sanktioner herfor, hvis det viser sig, at den anmeldte foranstaltning faktisk udgør statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.
118.
Når Kommissionen derefter henlægger en klage over en påstået statsstøtte, vedtager den nødvendigvis en akt, der har retsvirkninger, idet denne henlæggelse afslutter den indledende undersøgelsesprocedure, som Kommissionen har skullet indlede efter denne klage, i overensstemmelse med retspraksis og artikel 10 i forordning nr. 659/1999.
119.
Endelig fremgår det, at henlæggelsen af en klage over en påstået statsstøtte, således som den af appellanten indgivne, udgør det sidste trin af den indledende undersøgelse, der blev indledt efter denne klage. Denne henlæggelse – ligesom af en klage i henhold til artikel 82 EF – følges ikke op af nogen anden akt, der kan være genstand for et annullationssøgsmål.
120.
Den omstændighed, at henlæggelsen kan undersøges på ny, hvis klageren fremlægger nye omstændigheder, rejser ikke tvivl om denne analyse, i det omfang den indledende undersøgelse faktisk er lukket på grund af sådanne manglende omstændigheder.
121.
På baggrund af Domstolens begrundelse for at anerkende, at henlæggelsen af en klage i henhold til artikel 82 EF udgjorde en akt, der kunne anfægtes, forekommer henlæggelsen af en klage over en påstået statsstøtte mig at fortjene samme kvalificering.
122.
Denne analyse forekommer mig så meget desto mere berettiget, som Kommissionen har en enekompetence på statsstøtteområdet, og idet statsstøtte er genstand for et principielt forbud. Det er fremgået, at retspraksis heraf har udledt, at denne institution havde en forpligtelse til at foretage en påpasselig undersøgelse af enhver klage og indleder en formel undersøgelsesprocedure, hvis den anmeldte foranstaltning viste sig at udgøre støtte, der er i strid med fællesmarkedet eller kan være i strid hermed. Det er fremgået, at disse forpligtelser tilsigter at garantere, at der ikke kan iværksættes støtte, som er i strid med fællesmarkedet.
123.
Det følger heraf, at Kommissionen ved at vælge at henlægge en klage nødvendigvis har været af den opfattelse, at der hverken var grundlag for at indlede en formel undersøgelsesprocedure eller at vedtage en af de to andre i artikel 4 i forordning 659/1999 omhandlede beslutninger.
124.
I øvrigt kan den omstændighed, at denne henlæggelse ikke er blevet formaliseret i en beslutning, som oversendes til den berørte medlemsstat, hvilket er i strid med forskrifterne i forordningens artikel 25, ikke påberåbes som begrundelse for, at denne henlæggelse ikke udgør en beslutning. Denne kvalificering skal afhænge af selve indholdet af den undersøgte akt og ikke af Kommissionens manglende overholdelse af forpligtelserne om meddelelse heraf.
125.
Endelig er det min opfattelse, at en anerkendelse af, at henlæggelsen af en klage over en påstået statsstøtte udgør en beslutning, ligeledes er i overensstemmelse med retspraksis vedrørende klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte.
3. Retspraksis vedrørende klageres rettigheder i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte
126.
Således som det er fremgået, har klageren, når Kommissionen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure finder, at den af klageren påklagede foranstaltning ikke udgør støtte eller udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, hvis han er en »interesseret part« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand, ret til at anfægte denne beslutning ved Fællesskabets retsinstanser for at forsvare sine processuelle rettigheder (
40
). Denne søgsmålsret, der blev opstillet i dommen i sagen Cook mod Kommissionen (
41
) og i sagen Matra mod Kommissionen (
42
), er efterfølgende fast blevet bekræftet.
127.
Domstolen har derfor ved at åbne op for denne søgsmålsret ønsket, at de processuelle rettigheder, der garanteres i artikel 88, stk. 2, EF, er genstand for en særlig beskyttelse og kan give anledning til en domstolskontrol. Domstolen har også ved således at udvide adgangen til Fællesskabets retsinstanser styrket kontrollen med den effektive retsanvendelse på statsstøtteområdet ved at tillade en, endog potentiel, konkurrent til modtageren af den omtvistede foranstaltning at anfægte Kommissionens vurdering, hvorefter der ikke er alvorlig tvivl om denne foranstaltnings overensstemmelse med traktaten.
128.
Virkningerne af denne retspraksis ville mindskes i betydelig grad, hvis klageren ikke havde ret til ligeledes at anfægte henlæggelsen af hans klage gennem et annullationssøgsmål.
129.
En sådan henlæggelse har nemlig for klageren virkninger, som kan sammenlignes med virkninger af en beslutning, som fastslår, at den omtvistede foranstaltning udgør støtte, der er forenelig med fællesmarkedet, eller slet ikke udgør støtte. Den giver kun mulighed for at forfølge denne foranstaltnings gennemførelse eller dens virkning, hvis denne klager har kunnet fremsætte bemærkninger til Kommissionen.
130.
Sammenhængen i den ordning, der er iværksat i retspraksis vedrørende forsvaret af processuelle rettigheder, kræver dermed efter min opfattelse, at klageren også kan anfægte Kommissionens vurdering, hvorefter de omstændigheder, den råder over, ikke er tilstrækkelige til at indlede en formel undersøgelsesprocedure. Endvidere er interessen i domstolskontrol med den effektive anvendelse af fællesskabsretten i dette tilfælde ikke mindre, end når Kommissionen vedtager en beslutning vedrørende foranstaltningens kvalificering eller dens forenelighed med traktaten.
131.
Jeg udleder heraf, at henlæggelsen af en klage, såsom beslutninger truffet i medfør af artikel 4, stk. 2 og 3, i forordning nr. 659/1999, skal anses for en akt, der kan anfægtes, med henblik på at give klageren mulighed for at overholde de processuelle rettigheder, han er tildelt ved artikel 88, stk. 2, EF.
132.
I den appellerede kendelse fandt Retten — i modsætning til denne analyse — at det forhold, at denne henlæggelse ikke kunne anfægtes, ikke kunne fratage borgerne adgangen til Fællesskabets retsinstanser, eftersom klageren kan give yderligere oplysninger til støtte for klagen. Retten redegjorde for, at Kommissionen, hvis disse oplysninger er tilstrækkelige, er forpligtet til at tage stilling til den pågældende statslige foranstaltning ved at vedtage en beslutning i den i artikel 4 i forordning nr. 659/1999 omhandlede forstand, hvorved klageren får mulighed for at anlægge et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230, stk. 4, EF. Retten udtalte i øvrigt, at klageren ligeledes har mulighed for at anlægge et passivitetssøgsmål i medfør af artikel 232, stk. 3, EF (
43
).
133.
Jeg er ikke overbevist af denne analyse. Klagerens mulighed for at give Kommissionen yderligere oplysninger og bekræftelsen af, at Kommissionen så er forpligtet til at vedtage en beslutning, hvis disse oplysninger er tilstrækkelige, giver ingen tilsvarende beskyttelse, eftersom kernespørgsmålet i denne sag netop er domstolskontrollen med Kommissionens vurdering af, om de oplysninger, den råder over, er tilstrækkelige eller ej.
134.
Forsvaret af klagerens processuelle rettigheder er heller ikke omfattet af et passivitetsspørgsmål, når Kommissionen har besluttet at henlægge klagen.
135.
Således som det er fremgået, skal Kommissionen i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte, når den modtager en klage, anerkende retten til at henlægge klagen, hvis det er dens opfattelse, at den ikke råder over tilstrækkelige oplysninger til at kunne træffe en anden beslutning i henhold til artikel 4 i forordning nr. 659/1999, selv om denne mulighed ikke udtrykkeligt fremgår.
136.
Henlæggelsen af en klage udgør dermed en stillingtagen, som bringer proceduren for undersøgelse af denne klage til endelig afslutning.
137.
Under disse omstændigheder udgør et passivitetssøgsmål ikke det hensigtsmæssige retsmiddel mod denne henlæggelse. I fællesskabsrettens ordning med retsmidler kan det med et passivitetssøgsmål retligt fastslås, at en fællesskabsinstitution har undladt at handle, når denne undladelse er i strid med traktaten (
44
). Eftersom jeg anerkender, at henlæggelsen af en klage udgør en lovlig stillingtagen i forbindelse med proceduren for kontrol med statsstøtte, kan et passivitetssøgsmål mod denne henlæggelse ikke antages til realitetsbehandling (
45
). Retten kunne med andre ord ikke både beslutte, at henlæggelsen af en klage er en stillingtagen i overensstemmelse med forordning nr. 659/1999, og anføre, at en sådan henlæggelse udgør en undladelse af at handle, som er omfattet af et passivitetssøgsmål.
138.
Jeg anfører i denne henseende, at i den sag, som gav anledning til dommen i sagen Air One mod Kommissionen, var klagen ikke blevet henlagt og var ved at blive undersøgt. Kommissionen havde overgivet klagen til de italienske myndigheder og havde meddelt dem en frist til at svare. Denne frist var ikke udløbet, da Air One formelt opfordrede denne institution til at tage stilling med hjemmel i artikel 232 EF.
139.
Det er på baggrund af disse betragtninger min opfattelse, at Kommissionens henlæggelse af den af appellanten indgivne klage udgør en akt, der kan anfægtes. Appellen er dermed begrundet, og den appellerede kendelse skal derfor annulleres.
V – Annullationens følger
140.
Ifølge artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Domstolen kan Domstolen, hvis den ophæver en af Retten truffen afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
141.
Kommissionen har påberåbt sig et andet anbringende til støtte for afvisningen af det af Athinaïki Techniki anlagte annullationssøgsmål vedrørende stævningens for sene indgivelse.
142.
Det er min opfattelse, at Domstolen råder over alle oplysninger, der er nødvendige for at træffe afgørelse vedrørende dette anbringende.
A – Parternes argumenter
143.
Kommissionen har bemærket, at Rettens Justitskontor i skrivelsen af 1. marts 2005 meddelte appellanten, at den dato, der skulle tages i betragtning for stævningens indlevering, var datoen for originalens indlevering, dvs. den 18. februar 2005, idet det eksemplar, der var sendt pr. telefax den 11. februar 2005, ikke var en identisk kopi af denne original, således som det var fremgået af sammenligningen mellem underskrifterne på hvert af disse dokumenter.
144.
Kommissionen, som støttes af Athens Resort Casino, har heraf udledt, at sagen blev anlagt efter fristen på to måneder og ti dage, eftersom denne frist begyndte at løbe fra modtagelsen af skrivelsen af 2. december 2004, dvs. senest den 6. december 2004.
145.
Kommissionen og Athens Resort Casino har ligeledes gjort gældende, at appellanten stiltiende har anerkendt at have anlagt sagen for sent, idet selskabet ved skrivelse af 16. marts 2005 anmodede Justitskontoret om at tage hensyn til den udgave af stævningen, som Justitskontoret modtog pr. telefax den 11. februar 2005.
146.
Appellanten har bestridt, at sagen er for sent anlagt, da det i overensstemmelse med retspraksis påhviler den part, der gør gældende, at en sag er anlagt for sent, at føre bevis for den dag, den anfægtede akt blev meddelt. I denne sag har Kommissionen ikke godtgjort, hvilken dato den anfægtede akt kom til kendskab.
B – Min bedømmelse
147.
I modsætning til det af Kommissionen anførte mener jeg ikke, at appellantens søgsmål skal afvises, idet det er anlagt efter den fastsatte frist. Jeg bygger denne analyse på følgende betragtninger.
148.
Det er ubestridt, at i medfør af artikel 230, stk. 5, EF skal en privatpersons annullationssøgsmål mod en beslutning, som han ikke er adressat for, anlægges inden to måneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt sagsøgeren eller, i mangel heraf, den dag, han har fået kendskab til den. Endvidere forlænges procesfristerne i overensstemmelse med artikel 102, stk. 2, i Rettens procesreglement med en fast afstandsfrist på ti dage.
149.
I det omfang Kommissionens beslutning om at henlægge klagen hverken blev offentliggjort eller meddelt Athinaïki Techniki, men blot blev bragt til appellantens kendskab ved skrivelsen af 2. december 2004, er det spørgsmål, der skal behandles, om annullationssøgsmålet blev anlagt inden for fristen på to måneder og ti dage fra denne skrivelses modtagelse.
150.
Kommissionen har støttet sin argumentation på de to følgende punkter, nemlig dels at skrivelsen af 2. december 2004, som fik fristen til at løbe, blev modtaget senest den 6. december 2004, dels at sagen først blev anlagt den 18. februar 2005, fordi stævningens fremsendelse pr. telefax den 11. februar 2005 ikke kan tages i betragtning.
151.
Det er min opfattelse, at ingen af disse to punkter kan tages til følge.
152.
For det første skal den udgave af stævningen, som Rettens Justitskontor modtog pr. telefax den 11. februar 2005, efter min opfattelse tages i betragtning ved fastsættelsen af datoen for sagens anlæggelse.
153.
Det skal bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 21 i statutten for Domstolen anlægges sag ved Fællesskabets retsinstanser ved indlevering af stævning til justitssekretæren. Stævningen skal indeholde flere oplysninger og ledsages af flere dokumenter.
154.
I henhold til artikel 43, stk. 1, i Rettens procesreglement skal det originale eksemplar af ethvert processkrift været underskrevet af partens befuldmægtigede eller advokat. Samme artikels stk. 3 bestemmer for så vidt angår procesfrister, at datoen for indleveringen til Rettens Justitskontor er eneafgørende for beregningen heraf.
155.
Procesreglementets artikel 43, stk. 6, bestemmer for så vidt angår muligheden for at indgive stævningen til Justitskontoret ved andre tekniske kommunikationsmidler:
»Ved afgørelsen af, om procesfristerne er overholdt, gælder den dato, hvor en genpart af det underskrevne originaleksemplar af et processkrift […] når frem til Justitskontoret pr. telefax eller ved ethvert andet teknisk kommunikationsmiddel, som Retten råder over, såfremt det underskrevne originaleksemplar af processkriftet og de i stk. 1, andet afsnit, omhandlede bilag og genparter indleveres til Justitskontoret senest ti dage senere, jf. i øvrigt stk. 1-5. Artikel 102, stk. 2, finder ikke anvendelse ved beregningen af fristen på ti dage.«
156.
Artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement bestemmer dermed, at Rettens Justitskontors modtagelse af kopien af stævningen pr. telefax ligestilles med indgivelse af den originale stævning på betingelse af, at denne original faktisk indleveres inden for ti dage.
157.
I øvrigt indebærer denne betingelses overholdelse logisk nok, at den udgave, som sendes til Rettens Justitskontor pr. telefax, er en kopi af den original, der senere indleveres. Det er dermed vigtigt, at den udgave, der fremsendes pr. telefax, er en fotokopi af originalen og ikke et dokument med samme indhold i en anderledes form.
158.
Disse krav er opstillet meget klart i de praktiske anvisninger til parterne (
46
). Disse anvisningers punkt I, A, stk. 2 og 3, bestemmer således:
»Fremsendelse pr. elektronisk post accepteres kun som fremsendelse af en scannet genpart af det underskrevne originaleksemplar. Den blotte fremsendelse af en elektronisk fil, af en fil indeholdende en elektronisk signatur eller af en elektronisk fremstillet faksimile af underskriften opfylder ikke betingelserne i procesreglementets artikel 43, stk. 6. […]
[…]
Indlevering af et dokument pr. telefax eller elektronisk post kan kun anses for at være rettidig, såfremt det underskrevne originaleksemplar indgår til Justitskontoret inden for den frist, der er fastsat i procesreglementets artikel 43, stk. 6, dvs. senest ti dage efter indleveringen. Det underskrevne originaleksemplar skal fremsendes uden ophold, straks efter fremsendelsen af genparten, uden at der er tilført det rettelser eller ændringer, heller ikke selv om disse kun er af mindre betydning. I tilfælde af, at det underskrevne originaleksemplar afviger fra den tidligere indleverede genpart, vil kun datoen for indleveringen af det underskrevne originaleksemplar blive taget i betragtning.«
159.
I overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i instruks for justitssekretæren ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (
47
) påhviler det justitssekretæren at sikre disse kravs overholdelse.
160.
Rettens justitssekretær var i denne sag af den opfattelse, at den udgave af stævningen, som Rettens Justitskontor modtog pr. telefax den 11. februar 2005, ikke var en identisk kopi af den original, som blev indleveret den 18. februar 2005, fordi underskriften på denne udgaves sidste side ikke befandt sig på nøjagtig samme sted som underskriften på originalen.
161.
Appellantens advokat forklarede i en skrivelse af 16. marts 2005, at denne forskel skyldtes det forhold, at den sidste side i den originale stævning var blevet beskadiget i telefaxen, således at den skulle erstattes. Det er ubestridt, at den udgave af stævningen, som blev modtaget den 11. februar 2005, ikke indeholder andre forskelle i forhold til originalen end denne forrykkelse af placeringen af advokatens underskrift på originalens sidste side.
162.
I modsætning til Kommissionen og Athens Resort Casino er det min opfattelse, at betingelsen om, at den pr. telefax meddelte udgave skal være identisk med den original, der er indleveret til Rettens Justitskontor, således som det følger af artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement, skal anses for opfyldt.
163.
Denne betingelses omfang skal efter min opfattelse bedømmes i forhold til de to formål hermed, materielt og formelt.
164.
Betingelsen har på det materielle plan til formål at garantere, at muligheden for at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser ved et af de nye kommunikationsmidler, der er forudsat i artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement, ikke rejser tvivl om hverken procesfristernes bindende karakter eller kravene til retssikkerheden og borgernes lighed, som disse frister tilsigter at sikre. Det er nemlig ubestridt, at disse frister og den strenge overholdelse heraf har til formål at sikre retssikkerheden og at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen (
48
).
165.
Artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement tilsigter dermed at give sagsøgeren mulighed for at sende stævningen til Rettens Justitskontor pr. telefax inden for fristen på to måneder og ti dage, uden at denne mulighed giver ham en yderligere frist til at forbedre stævningen eller ændre den på nogen måde.
166.
Betingelsen om, at der skal være identitet mellem den pr. telefax meddelte udgave og den original, der indleveres til Rettens Justitskontor, på det formelle plan tilsigter at give Justitskontoret mulighed for, når det har modtaget den originale stævning, at efterprøve originalens nøjagtige lighed med den pr. telefax meddelte udgave ved en simpel, hurtig og overfladisk undersøgelse uden en udstrakt undersøgelse af deres indhold.
167.
I denne sag mener jeg imidlertid ikke, at den blotte forrykkelse af underskrifterne i den pr. telefax meddelte udgave og den original, der blev indleveret til Rettens Justitskontor, kompromitterer denne betingelses to formål.
168.
For det første vedrører denne uoverensstemmelse ikke indholdet af den stævning, der blev meddelt inden for søgsmålsfristen. For det andet er der heller ikke tale om en ændring af dokumentets daktylgrafiske indhold, som havde kunnet rejse tvivl om identiteten mellem de to dokumenter og tvinge Rettens Justitskontor til at efterprøve denne i detaljer, side for side. Den blotte forrykkelse af underskriftens placering på den sidste side i den originale stævning kunne ikke efter sin art mistænkeliggøre hele originalen.
169.
Under disse omstændigheder er det min opfattelse, at appellanten ikke tilsidesatte forskrifterne i artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement, og at forsendelsen af stævningen pr. telefax den 11. februar 2005 skal tages i betragtning ved fastsættelsen af søgsmålsdatoen. Det fremgår derfor, at sagen blev anlagt inden for fristen på to måneder og ti dage efter den 2. december 2004, således at sagen skal antages til realitetsbehandling, uanset hvilken dato appellanten modtog Kommissionens skrivelse af denne dato.
170.
For det andet er det min opfattelse, at udgangspunktet for søgsmålsfristen på to måneder og ti dage ikke kan fastsættes til senest den 6. december 2004, således som Kommissionen har anført.
171.
Det fremgår af retspraksis, at det påhviler den part, der gør gældende, at en sag er anlagt for sent, at føre bevis for den dag, fristen begyndte at løbe (
49
). Det følger også heraf, at når det ikke er muligt med sikkerhed at fastlægge datoen for, hvornår appellanten fik fuldt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den retsakt, der anfægtes, hvis denne retsakt hverken er blevet offentliggjort eller meddelt, må det fastslås, at søgsmålsfristen begyndte at løbe senest den dag, hvor det kan godtgøres, at appellanten allerede havde et sådant kendskab (
50
).
172.
Det er i denne sag fremgået, at skrivelsen af 2. december 2004, hvorved appellanten fik kendskab til klagens henlæggelse, ikke blev tilstillet ham ved en rekommanderet skrivelse med modtagelsesbevis. Den dato, hvor appellanten faktisk modtog denne skrivelse, kendes ikke, og det forekommer vanskeligt nøjagtigt at udlede den af den skrivelse, som appellanten sendte til Rettens justitssekretær den 16. marts 2005.
173.
Af denne grund skal Athinaïki Technikis annullationssøgsmål antages til realitetsbehandling, selv om det antages, at datoen for sagens anlæg skal fastsættes til den 18. februar 2005.
174.
På baggrund af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at Kommissionens formalitetsindsigelse skal forkastes.
175.
Jeg opfordrer ligeledes Domstolen til at hjemvise sagen til Retten, således at den kan træffe afgørelse vedrørende Athinaïki Technikis påstande om annullation af Kommissionens beslutning af 2. juni 2004 vedrørende henlæggelsen af klagen og at udsætte afgørelsen om sagens omkostninger (
51
).
VI – Forslag til afgørelse
176.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–
Kendelsen af 26. september 2006 afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sag T-94/05, Athinaïki Techniki mod Kommissionen, ophæves.
—
Den formalitetsindsigelse, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber rejste for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans, forkastes.
—
Sagen hjemvises til Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans, således at den kan træffe afgørelse om Athinaïki Techniki AE’s påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 2. juni 2004 vedrørende henlæggelsen af klagen.
—
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Sag T-94/05, herefter »den appellerede kendelse«.
(
3
) – Herefter »Athinaïki Techniki« eller »appellanten«.
(
4
) – Rådets forordning af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel [88] (EFT L 83, s. 1).
(
5
) – Artikel 87, stk. 2, EF nævner støtte, der er forenelig med fællesmarkedet. Der er tale om støtte af social karakter til enkelte forbrugere, forudsat at den ydes uden forskelsbehandling med hensyn til varernes oprindelse, støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder, og støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling, i det omfang de er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget. Artikel 87, stk. 3, EF nævner støtte, der kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Der er bl.a. tale om støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, og støtte, der kan fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse.
(
6
) – Dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 36 og 38.
(
7
) – Artikel 2.
(
8
) – Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 659/1999.
(
9
) – Artikel 1, litra f), i forordning nr. 659/1999.
(
10
) – Jf. i denne retning, dom af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 72.
(
11
) – Dom af 15.7.1964, sag 6/64, Costa, Sml. 1954-1964, s. 531, org.ref.: Rec. s. 1141, på s. 1162, og dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, præmis 73 og 74.
(
12
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 62.
(
13
) – Ibidem.
(
14
) – Dom af 13.12.2005, sag C-78/03 P, Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Sml. I, s. 10737, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis.
(
15
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 64.
(
16
) – Ibidem (præmis 39).
(
17
) – Dom af 10.5.2006, sag T-395/04, Air One mod Kommissionen, Sml. II, s. 1343, præmis 61.
(
18
) – Ibidem.
(
19
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 45.
(
20
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis.
(
21
) – Ibidem (præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
(
22
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 40, og i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 35.
(
23
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 35.
(
24
) – Dom af 15.7.1963, sag 25/62, Sml. s. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 197.
(
25
) – Ibidem, s. 414. Jf. ligeledes dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis. Jeg har i punkt 104-112 i mit forslag til afgørelse i de forenede sager C-75/05 P og C-80/05 P, Tyskland m.fl. mod Kronofrance (som verserer for Domstolen), givet udtryk for, at jeg er uenig i denne begrænsning af interesserede parters søgsmålsret. Denne begræsning fører til, at forsvaret af processuelle rettigheder gøres til et formål i sig selv, selv om de efter min opfattelse ikke skal være det, idet den nøgle, som giver adgang til Fællesskabets retslokaler, er en kontrol af, hvorvidt den anfægtede foranstaltning er forenelig med traktatens regler om statsstøtte.
(
26
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 37.
(
27
) – Jf. for en nyere anvendelse, dom af 22.11.2007, sag C-260/05 P, Sniace mod Kommissionen, Sml. I, s. 10005, præmis 53 og 54.
(
28
) – Air One SpA (herefter »Air One«), som er et luftfartsselskab, der flyver mellem italienske byer, indgav ved skrivelse af 22.12.2003 en klage til Kommissionen over støtte, som de italienske myndigheder hævdedes ulovligt at have ydet luftfartsselskabet Ryanair. Efter en skriftudveksling opfordrede Air One formelt Kommissionen til at tage stilling i løbet af juni måned 2004. Den 5.10.2004 anlagde Air One et passivitetssøgsmål.
(
29
) – Dommen i sagen Air One mod Kommissionen, præmis 30 og 34.
(
30
) – Herefter »Athens Resort Casino«.
(
31
) – Sag C-141/02 P, Sml. I, s. 1283, præmis 69-72.
(
32
) – Forordning af 6.2.1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] (EFT1959-1962, s. 81).
(
33
) – Dommen i sagen Kommissionen mod max.mobil, præmis 71.
(
34
) – Kommissionen har omtalt artikel 6 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2842/98 af 22.12.1998 om høring af parter i visse procedurer efter EF-traktatens artikel [81] og [82] (EFT L 354, s. 18). Kommissionen har understreget, at disse rettigheder nu er fastsat i artikel 7 i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7.4.2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82 (EUT L 123, s. 18), som bestemmer:
»1.
Hvis Kommissionen mener, at der ikke på grundlag af de foreliggende oplysninger er tilstrækkeligt grundlag til at foretage sig yderligere i anledning af en klage, underretter den klageren om grundene hertil og fastsætter en frist for klagerens fremsættelse af skriftlige bemærkninger. Kommissionen har ikke pligt til at tage hensyn til eventuelle yderligere skriftlige indlæg modtaget efter fristens udløb.
2.
Hvis klageren fremsætter bemærkninger inden for den frisât, der er fastsat af Kommissionen, og de skriftlige indlæg fra klageren ikke giver anledning til en anden vurdering af klagen, afviser Kommissionen klagen ved en beslutning.
3.
Hvis klageren undlader at fremsætte bemærkninger inden for den frist, der er fastsat af Kommissionen, anses klagen for at være blevet trukket tilbage.«
(
35
) – Denne sidstnævnte bestemmelse fastsætter udtrykkeligt, således som det er fremgået, at hvis Kommissionen mener, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at foretage sig yderligere i anledning af en klage, skal den underrette klageren og fastsætte en frist for klagerens fremsættelse af bemærkninger. Hvis klageren fremsætter bemærkninger inden for den frist, der er fastsat af Kommissionen, og klagerens indlæg ikke giver anledning til en anden vurdering af klagen, afviser Kommissionen klagen ved en beslutning.
(
36
) – Dom af 22.6.2000, sag C-147/96, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 4723, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis. Jf. vedrørende en nyere anvendelse, kendelse af 21.6.2007, sag C-163/06 P, Finland mod Kommissionen, Sml. I, s. 5127, præmis 40.
(
37
) – Dommen i sagen Nederlandene mod Kommissionen, præmis 27.
(
38
) – Sag C-39/93 P, Sml. I, s. 2681.
(
39
) – Præmis 27 og 28.
(
40
) – Dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 40, og i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, præmis 35.
(
41
) – Dom af 19.5.1993, sag C-198/91, Sml. I, s. 2487.
(
42
) – Dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Sml. I, s. 3203.
(
43
) – Den appellerede kendelse, præmis 31.
(
44
) – Dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, præmis 14.
(
45
) – Jf. i denne retning dom af 18.10.1979, sag 125/78, GEMA mod Kommissionen, Sml., s. 3173, præmis 21.
(
46
) – EUT 2007 L 232, s. 7. Disse anvisninger kan ligeledes konsulteres på internetsiden http://curia.europa.eu/da/instit/txtdocfr/index_tpi.htm
(
47
) – EUT 2007 L 232, s. 1. Denne instruks kan ligeledes konsulteres på internetsiden http://curia.europa.eu/da/instit/txtdocfr/index_tpi.htm
(
48
) – Jf. bl.a. kendelse af 8.11.2007, sag C-242/07 P, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 9757, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis.
(
49
) – Domstolens dom af 11.5.1989, forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsretten, Sml. s. 1045, præmis 46, og Rettens kendelse af 13.4.2000, sag T-263/97, GAL Penisola Sorrentina mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, præmis 47.
(
50
) – Dom af 10.1.2002, sag C-480/99 P, Plant m.fl. mod Kommissionen og South Wales Small Mines, Sml. I, s. 265, præmis 49.
(
51
) – Jf. for så vidt angår sagsomkostningerne dom af 15.5.2003, sag C-193/01 P, Pitsiorlas mod Rådet og ECB, Sml. I, s. 4837.