62021CJ0640
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
8. lipnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EU) br. 952/2013 – Carinski zakonik Unije – Veća količina robe otkrivena nakon puštanja robe – Članak 173. – Izmjena carinske deklaracije – Roba koja se razlikuje od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija koja se mijenja – Članak 174. – Poništenje carinske deklaracije – Članak 42. – Sankcije koje su odredila nadležna carinska tijela – Delegirana uredba (EU) 2015/2446”
U predmetu C‑640/21,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska), odlukom od 25. kolovoza 2021., koju je Sud zaprimio 19. listopada 2021., u postupku
SC Zes Zollner Electronic SRL
protiv
Direcţia Regională Vamală Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj Napoca,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: E. Regan, predsjednik vijeća, D. Gratsias (izvjestitelj), M. Ilešič, I. Jarukaitis i Z. Csehi, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za rumunjsku vladu, E. Gane i A. Rotăreanu, u svojstvu agenata,
–
za estonsku vladu__ M. Kriisa, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, A. Armenia, F. Clotuche‑Duvieusart i F. Moro, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 26. siječnja 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 173. i 174. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1., ispravci SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str. 93., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između rumunjskog poduzetnika SC Zes Zollner Electronic SRL (u daljnjem tekstu: društvo ZZE) i Direcțije Regională Vamală Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj‑Napoca (Regionalna carinska uprava u Cluju – Granični carinski ured u zračnoj luci u Cluj‑Napoci, Rumunjska) u pogledu odluke te uprave da društvu ZZE izrekne novčanu kaznu jer je iz carinske provjere izuzeo 5000 komada elektroničkih integriranih krugova i da zahtijeva plaćanje iznosa jednakog carinskoj vrijednosti te robe, uvećanog za uvozne carine i druge dugovane carine.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EEZ) br. 2913/92
3
Članak 66. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.) određivao je:
„1.   Carinska tijela na zahtjev deklaranta poništavaju već prihvaćenu deklaraciju ako deklarant pruži dokaze da je roba greškom deklarirana za carinski postupak na koji se ta deklaracija odnosi ili da zahtijevani carinski postupak uslijed posebnih okolnosti više nije primjeren.
Usprkos tome, ako su carinska tijela obavijestila deklaranta da imaju namjeru pregledati robu, zahtjev za poništavanje deklaracije neće se prihvatiti sve dok se ne obavi pregled.
2.   Deklaracija se ne poništava nakon puštanja robe, osim u slučajevima propisanim u skladu s postupkom Odbora.
3.   Poništavanje deklaracije ne isključuje primjenu važećih kaznenih odredaba.”
Carinski zakonik Unije
4
Uvodna izjava 15. Carinskog zakonika Unije glasi:
„Olakšavanje zakonite trgovine i borbe protiv prijevare zahtijevaju jednostavne, brze i standardne carinske postupke i procese. Stoga je primjereno, u skladu s Komunikacijom Komisije od 24. srpnja 2003. pod nazivom ‚Jednostavno okružje bez papira za carinu i trgovinu’ [COM(2003) 452 final], pojednostaviti carinsko zakonodavstvo i dopustiti uporabu modernih alata i tehnologije te nadalje promovirati jedinstvenu primjenu carinskog zakonodavstva i moderniziranih pristupa carinskoj provjeri, pomažući da se na taj način osigura osnova za učinkovite i jednostavne postupke carinjenja. […]”
5
Člankom 5. tog zakonika naslovljenim „Definicije”, u točkama 16., 26. i 33. predviđa se:
„Za potrebe [navedenog z]akonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
16.
‚carinski postupak’ znači bilo koji od sljedećih postupaka u koji se roba može staviti u skladu sa Zakonikom:
(a)
puštanje robe u slobodni promet;
(b)
posebni postupci;
(c)
izvoz;
[…]
26.
‚puštanje robe’ znači radnja kojom carinska tijela stavljaju robu na raspolaganje u svrhe koje su određene za carinski postupak u kojem se roba nalazi;
[…]
33.
‚podnošenje robe carini’ znači obavješćivanje carinskih tijela o dolasku robe u carinski ured ili na drugo mjesto koje su carinska tijela odredila ili odobrila i dostupnost te robe za carinsku provjeru.”
6
Člankom 15. tog zakonika, naslovljenim „Informacije koje se pružaju carinskim tijelima”, u stavku 2. određuje se:
„Podnošenjem carinske deklaracije […] dotična je osoba odgovorna za sve sljedeće:
(a)
točnost i potpunost informacija koje se navode u deklaraciji […];
(b)
vjerodostojnost, točnost i valjanost svih dokumenata koji se prilažu deklaraciji […];
(c)
ako je potrebno, ispunjenje svih obveza koje se odnose na stavljanje dotične robe u predmetni carinski postupak ili na obavljanje odobrenih radnji.
Prvi podstavak primjenjuje se i na pružanje svih informacija u bilo kojem drugom obliku koje carinska tijela zahtijevaju ili koje im se pružaju.
[…]”
7
U skladu s člankom 42. navedenog zakonika, naslovljenim „Primjena sankcija”:
„1.   Svaka država članica predviđa sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva. Takve sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćujuće.
2.   Ako se primjenjuju administrativne sankcije, one mogu, među ostalim, imati jedan od sljedećih oblika ili oba:
(a)
novčanu kaznu koju naplaćuju carinska tijela, uključujući po potrebi poravnanje, koje se primjenjuje umjesto kaznenih sankcija;
(b)
opoziv, suspenziju ili izmjenu svih odobrenja koje dotična osoba ima.
[…]”
8
Člankom 139. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Podnošenje robe carini”, u njegovim stavcima 1. i 7. određuje se:
„1.   […] [R]ob[a], koja se unosi na carinsko područje Unije, [podnosi se carini] odmah po dolasku u određen carinski ured […]
[…]
7.   Roba koja je podnesena carini ne uklanja se s mjesta na kojem je bila podnesena bez dozvole carinskih tijela.”
9
Članak 158. tog zakonika, naslovljen „Carinska deklaracija robe i carinski nadzor robe Unije”, u stavku 1. predviđa:
„Sva roba koja se namjerava staviti u carinski postupak, osim u slobodnu zonu, obuhvaćena je primjerenom carinskom deklaracijom za određeni postupak.”
10
Članak 172. istog zakonika, naslovljen „Prihvaćanje carinske deklaracije”, glasi kako slijedi:
„1.   Carinska tijela odmah prihvaćaju deklaracije koje ispunjavaju uvjete koji se navode u ovome poglavlju, pod uvjetom da je roba na koju se one odnose bila podnesena carini.
2.   Dan na koji carinska tijela prihvate carinsku deklaraciju, osim ako je predviđeno drukčije, je dan koji će se koristiti za primjenu odredaba koje uređuju carinski postupak za koji se roba deklarira i za sve ostale uvozne ili izvozne formalnosti.”
11
Članak 173. istog zakonika, naslovljen „Izmjena carinske deklaracije”, glasi:
„1.   Deklarantu se, na zahtjev, može dopustiti izmjena jednog ili više podataka u carinskoj deklaraciji nakon što je carina prihvatila tu deklaraciju. Carinska deklaracija se, zbog izmjena, ne može primijeniti na […] robu [koja se razlikuje] [od]one koju izvorno obuhvaća.
2.   Takve izmjene nisu dopuštene ako se traže nakon jednog od sljedećih događaja:
(a)
nakon što su carinska tijela obavijestila deklaranta da namjeravaju pregledati robu;
(b)
nakon što su carinska tijela utvrdila da su podaci carinske deklaracije netočni;
(c)
nakon što su carinska tijela pustila robu.
3.   Na zahtjev deklaranta se u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije može dopustiti izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.”
12
U skladu s člankom 174. navedenog zakonika, naslovljenim „Poništenje carinske deklaracije”:
„1.   Carinska tijela, na zahtjev deklaranta, poništavaju carinsku deklaraciju koja je već bila prihvaćena, u bilo kojem od sljedećih slučajeva:
(a)
ako su uvjerena da će roba odmah biti stavljena u drugi carinski postupak;
(b)
ako su uvjerena da, zbog posebnih okolnosti, stavljanje robe u carinski postupak za koji je deklarirana više nije opravdano.
Međutim, ako su carinska tijela obavijestila deklaranta da imaju namjeru pregledati robu, zahtjev za poništenjem carinske deklaracije ne prihvaća se prije nego što se obavi pregled.
2.   Carinska deklaracija ne poništava se nakon puštanja robe osim ako je drukčije predviđeno.”
13
Članak 175. istog zakonika, naslovljen „Delegiranje ovlasti”, glasi:
„[Europska] [k]omisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 284. radi određivanja slučajeva kada se carinska deklaracija poništava nakon puštanja robe, kako je navedeno u članku 174. stavku 2.”
Delegirana uredba (EU) 2015/2446
14
Članak 148. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/2446 od 28. srpnja 2015. o dopuni Uredbe br. 952/2013 o detaljnim pravilima koja se odnose na pojedine odredbe Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 1. te ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 164. i SL 2018., L 192, str. 62.), donesen na temelju ovlaštenja iz članka 175. Carinskog zakonika Unije određuje:
„1.   Ako se utvrdi da je roba greškom deklarirana za carinski postupak u okviru kojeg je nastao carinski dug tijekom uvoza umjesto da je deklarirana za drugi carinski postupak, carinska deklaracija poništava se na obrazloženi zahtjev deklaranta nakon puštanja robe ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
[…]
2.   Ako se utvrdi da je roba greškom deklarirana umjesto druge robe za carinski postupak u okviru kojeg je nastao carinski dug tijekom uvoza, carinska deklaracija poništava se na obrazloženi zahtjev deklaranta nakon puštanja robe ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
[…]
3.   Ako je roba koja je prodana u okviru ugovora na daljinu kako je definiran u članku 2. točki 7. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća [od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.)] puštena u slobodni promet i vraćena, carinska deklaracija poništava se na obrazloženi zahtjev deklaranta nakon puštanja robe ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
[…]
4.   Osim slučajeva iz stavaka 1., 2. i 3., carinske deklaracije poništavaju se na obrazloženi zahtjev deklaranta nakon puštanja robe u sljedećim slučajevima:
(a)
ako je roba puštena za izvoz, ponovni izvoz ili vanjsku proizvodnju i nije napustila carinsko područje [Europske] [u]nije;
(b)
ako je roba Unije greškom deklarirana za carinski postupak primjenjiv na robu koja nije roba Unije i njezin je carinski status robe Unije naknadno dokazan s pomoću T2L‑a, T2LF‑a ili carinskog robnog manifesta;
(c)
ako je roba pogrešno deklarirana u više od jedne carinske deklaracije;
(d)
ako se odobrenje s retroaktivnim učinkom izdaje u skladu s člankom 211. stavkom 2. Zakonika;
(e)
ako je roba Unije stavljena u postupak carinskog skladištenja u skladu s člankom 237. stavkom 2. Zakonika i više ne može biti stavljena u taj postupak u skladu s člankom 237. stavkom 2. Zakonika;
[…]”
Rumunjsko pravo
15
U skladu s člankom 68. Legee nr. 86/2006 privind Codul vamal al României (Zakon br. 86/2006 o Carinskom zakoniku Rumunjske, Monitorul Oficial al României, dio I., br. 350 od 19. travnja 2006., u daljnjem tekstu: rumunjski Carinski zakonik) u verziji koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica u glavnom postupku, uz suglasnost carinskog tijela, roba se može pregledati ili uzorkovati na zahtjev, u svrhu odobrenja carinskog odredišta.
16
Članak 100. rumunjskog Carinskog zakonika određuje:
„1.   Carinsko tijelo ima pravo, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti carinsku deklaraciju u roku od pet godina od puštanja robe.
2.   U roku predviđenom u stavku 1., carinsko tijelo provjerava sve dokumente, upisnike i evidencije koji se odnose na carinjenu robu ili na naknadne trgovačke aktivnosti u pogledu te robe. Može se provesti provjera u prostorijama deklaranta, bilo koje druge osobe izravno ili neizravno profesionalno uključene u navedene aktivnosti ili bilo koje druge osobe koja posjeduje navedene dokumente ili raspolaže informacijama koje se odnose na njih. Može se provesti i fizička provjera robe ako ta roba još postoji.
3.   Ako se provjerom ili naknadnom provjerom deklaracije utvrdi da su se odredbe kojima se uređuje carinski postupak o kojem je riječ primijenile na temelju netočnih ili nepotpunih informacija, carinsko tijelo poduzima mjere kako bi se ispravila situacija, uzimajući u obzir nove informacije kojima raspolaže.
4.   Carinsko tijelo utvrđuje oblik dokumenta potreban za ispravljanje situacije, kao i upute za njegovo ispunjavanje.
5.   Kad se utvrdi da je nastao carinski dug ili da su uplaćeni prekomjerni iznosi, carinsko tijelo poduzima mjere radi naplate iznosa koji nedostaju ili vraćanja preplaćenih iznosa u skladu sa zakonskim odredbama.
6.   U okviru naknadne provjere deklaracija, u skladu sa stavkom 3., carinsko tijelo utvrđuje preplaćene iznose i iznose koji nedostaju u pogledu drugih davanja i poreza koji se duguju državi u okviru carinskog poslovanja te poduzima mjere za naplatu utvrđenih iznosa koji nedostaju. Preplaćeni iznosi u pogledu tih davanja i poreza vraćaju se u skladu s pravnim pravilima kojima su uređeni.
7.   Kad povreda carinskih propisa predstavlja, ovisno o slučaju, upravni prekršaj ili kazneno djelo, carinsko tijelo dužno je primijeniti sankcije za upravni prekršaj ili se obratiti tijelima nadležnima za kazneni progon.
8.   Prihvaćena i registrirana carinska deklaracija te dokument iz stavka 4. predstavljaju dužnički instrument.”
17
U skladu s člankom 653. stavkom 1. točkom (a) Hotărârea Guvernului nr. 707/2006 pentru aprobarea Regulamentului de aplicare a Codului Vamal al României (Vladina odluka br. 707/2006 o odobravanju Uredbe o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika od 7. lipnja 2006. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 520 od 15. lipnja 2006.) (u daljnjem tekstu: Uredba o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika), izuzimanje od carinskog nadzora sve robe ili robe koju treba staviti u carinski postupak upravni je prekršaj za koji se može izreći novčana kazna od 3000 do 8000 rumunjskih leua (RON). Osim toga, u tom se slučaju roba zapljenjuje.
18
Člankom 654. Uredbe o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika predviđa se da je, u slučaju upravnog prekršaja iz članka 653. stavka 1. točke (a), ako se roba više ne može prepoznati, počinitelj prekršaja dužan platiti iznos koji odgovara carinskoj vrijednosti robe, uvećan za uvozne carine i druge zakonom propisane carine koje predstavljaju poreze i davanja određena u trenutku puštanja robe u slobodan promet, ta mjera ima, u pogledu gašenja carinskog duga, isti pravni učinak kao i zapljena robe.
19
U skladu s člankom 655. navedene provedbene uredbe, djela iz članaka 651. do 653. smatraju se upravnim prekršajima ako nisu počinjena pod uvjetima prema kojima se, na temelju kaznenog zakona, smatraju kaznenim djelima.
Glavni postupak i prethodna pitanja
20
Društvo ZZE jednom je švicarskom društvu poslalo dvije narudžbe za ukupnu količinu od 10000 elektroničkih integriranih krugova. To je društvo u tu svrhu izdalo dva različita računa, odnosno, s jedne strane, račun br. VFE19‑03168 od 2. srpnja 2019. koji se odnosio na količinu od 5000 komada i iznos od 4950 eura i, s druge strane, račun br. VFE19‑03169 od 2. srpnja 2019. koji se također odnosio na količinu od 5000 komada i vrijednost u iznosu od 4950 eura. Prijevoz predmetne robe obavljalo je društvo koje je pružalo poštanske usluge.
21
Društvo ZZE primilo je 4. srpnja 2019. obavijest o uvozu koja se odnosi na zračni tovarni list br. 1Z3022056899895681 za paket od 2,7 kilograma izdan na iznos od 4950 eura koji je prijavio dobavljač. Na temelju tog dokumenta, samo je roba na koju se odnosi račun br. VFE19‑03169 od 2. srpnja 2019., uključujući troškove prijevoza, bila prijavljena u Graničnom carinskom uredu u zračnoj luci u Cluj‑Napoci.
22
Kad su primili taj paket u Satu Mareu (Rumunjska), zaposlenici društva ZZE utvrdili su da sadržava dvostruku količinu u odnosu na onu navedenu na računu br. VFE19‑03169 od 2. srpnja 2019. i da je dobavljač istog dana izdao račun br. VFE19‑03168 koji nije uzet u obzir u deklaraciji podnesenoj carinskim tijelima.
23
Stoga je društvo ZZE 9. srpnja 2019. Graničnom carinskom uredu u zračnoj luci u Cluj‑Napoci podnijelo zahtjev da se otkloni utvrđena nepravilnost time da carinska tijela donesu odluku o ispravljanju situacije i izračunu carinskih obveza koje su s njom povezane.
24
Nadležno carinsko tijelo izdalo je 2. rujna 2019. zapisnik u kojem je utvrdilo da je društvo ZZE iz carinske provjere namjerno od carinske kontrole izuzelo robu na koju se odnosi račun br. VFE19‑03168 od 2. srpnja 2019. Stoga je potonjem izrekao novčanu kaznu u iznosu od 3000 RON jer je počinio upravni prekršaj iz članka 653. stavka 1. točke (a) Uredbe o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika, kao i dodatnu sankciju u iznosu od 27839 RON na temelju članka 654. navedene uredbe.
25
ZZE je osporavao taj zapisnik pred rumunjskim sudovima.
26
U prvostupanjskom postupku Judecătoria Cluj‑Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj‑Napoci, Rumunjska) odbio je tužbu društva ZZE. Prema mišljenju tog suda, prekršaj iz članka 653. stavka 1. točke (a) Uredbe o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika može se počiniti namjerno ili nepažnjom. Činjenica da se društvo ZZE, nekoliko dana nakon puštanja robe koju je primilo, obratilo nadležnom carinskom tijelu kako bi se ispravila njegova situacija, ne može biti razlog za isključenje protupravnosti postupanja koje mu se stavlja na teret.
27
Osim toga, taj sud smatrao je da članak 173. Carinskog zakonika Unije nije primjenjiv u ovom slučaju jer se tom odredbom ne omogućuje izmjena carinske deklaracije ako bi se zbog te izmjene ta deklaracija mogla primijeniti na robu koja se razlikuje od one koju izvorno obuhvaća.
28
Kad je riječ o novčanoj kazni izrečenoj društvu ZZE, prvostupanjski sud smatrao je da je to najmanja novčana kazna predviđena zakonom i da je proporcionalna stupnju konkretne opasnosti djelâ za društvo. On je usto smatrao da je prikladna dodatna kazna izrečena društvu ZZE na temelju članka 654. Uredbe o provedbi rumunjskog Carinskog zakonika. Konkretnije, taj je prvostupanjski sud uzeo u obzir činjenicu da je, s obzirom na protek vremena između dana kad je predmetna roba izuzeta iz carinske provjere i dana kad su o njoj obaviještena carinska tijela, kao i činjenicu da je društvo ZZE tijekom 2019. još osam puta uvezlo robu iste vrste od istog dobavljača, tuženik u glavnom postupku nije mogao biti siguran da se roba izuzeta iz carinskog nadzora još mogla prepoznati. Nadalje, društvo ZZE moglo je podnijeti predmetnu robu nakon što se obratilo carinskim tijelima u tom pogledu, što nije učinilo.
29
Društvo ZZE podnijelo je žalbu protiv te odluke Tribunalulu Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev.
30
On je utvrdio da su rumunjska carinska tijela i sudovi primjenjivali različite pristupe u pogledu tumačenja članka 173. Carinskog zakonika Unije i osobito njegova stavka 3., protivno načelu pravne sigurnosti. Smatra da, ako članak 173. tog zakonika nije primjenjiv u slučaju kao što je ovaj u glavnom postupku, ipak treba postojati drugi pravni put za ispravljanje pogreške kao što je ova koju je navodno počinio tužitelj u glavnom postupku, odnosno mehanizam koji se predviđa člankom 174. navedenog zakonika ili drugo postupovno sredstvo koje ne uključuje ozbiljne sankcije kojima se tužitelja može odvratiti od poštovanja propisa koji su na snazi.
31
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava, pozivajući se na okolnosti slučaja u glavnom postupku opisane u točkama 20. do 23. ove presude, da društvo ZZE nije postupalo u zloj vjeri.
32
U tim je okolnostima Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuje li se članak 173. ili članak 174. [Carinskog zakonika Unije] u slučaju u kojem primatelj robe utvrdi da je količina robe veća u odnosu na onu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji?
2.
Odnosi li se izraz ‚roba [koja se razlikuje od one koju izvorno obuhvaća [carinska deklaracija]’ u smislu članka 173. [Carinskog zakonika Unije] na robu [koja se razlikuje] s kvantitativnog ili kvalitativnog stajališta ili s obaju stajališta?
3.
U slučaju da se utvrdi da je količina robe veća u odnosu na robu navedenu u carinskoj deklaraciji, raspolaže li primatelj robe postupovnim pravnim sredstvom u skladu s [Carinskim zakonikom Unije] koje mu omogućuje da ispravi pogreške a da mu se za to ne izreknu upravne ili kaznene sankcije?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
33
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 173. i 174. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da se primjenjuju u slučaju u kojem deklarant utvrdi, nakon što je podnio svoju carinsku deklaraciju i nakon puštanja robe, da je količina robe veća u odnosu na onu koja je izvorno obuhvaćena tom deklaracijom također trebala biti obuhvaćena navedenom deklaracijom.
34
Što se tiče, kao prvo, članka 173. Carinskog zakonika Unije, njegov stavak 1. predviđa mogućnost da deklarant zahtijeva izmjenu svoje deklaracije nakon što je carinska tijela prihvate, pod uvjetom da zatražena izmjena nema za učinak to da se carinska deklaracija zbog izmjena, može primijeniti na drugu robu, osim one koju izvorno obuhvaća.
35
U skladu sa stavkom 2. navedenog članka, takve izmjene nisu dopuštene ako se traže nakon što su carinska tijela obavijestila deklaranta da namjeravaju pregledati robu, nakon što su carinska tijela utvrdila da su podaci carinske deklaracije netočni ili nakon što su carinska tijela pustila robu.
36
Stavkom 3. istog članka Carinskog zakonika Unije predviđa se mogućnost carinskih tijela da na zahtjev deklaranta u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije dopuste izmjenu carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.
37
Stoga iz zajedničkog tumačenja stavaka 1. i 3. članka 173. Carinskog zakonika Unije valja zaključiti da se izmjena carinske deklaracije ni u kojem slučaju ne može odobriti ako zatražena izmjena ima za učinak podnošenje carinske deklaracije za robu različitu od one koja je izvorno bila predmet te deklaracije. Stoga, kako bi se utvrdilo je li taj članak primjenjiv u slučaju opisanom u točki 33. ove presude, valja protumačiti pojam „drug[a] rob[a], osim one koju izvorno obuhvaća [carinska deklaracija]” u smislu stavka 1. navedenog članka.
38
Valja podsjetiti na to da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 16. srpnja 2020., Pfeifer & Langen, C‑97/19, EU:C:2020:574, t. 34. i navedena sudska praksa).
39
Što se tiče, kao prvo, teksta zadnje rečenice članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, valja utvrditi da upotreba pridjeva „druga” čini formulaciju te odredbe dovoljno širokom da se njome isključi bilo koja izmjena koja se odnosi na robu koja nije obuhvaćena izvornom deklaracijom, uključujući robu koja je količinski veća u odnosu na deklariranu robu. Naime, iako je predmetna roba kvalitativno istovjetna robi obuhvaćenoj tom deklaracijom, takva veća količina odgovara robi koja upravo izvorno nije bila obuhvaćena navedenom carinskom deklaracijom.
40
Kao drugo, usko tumačenje članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije koje isključuje mogućnost izmjene koja se odnosi na robu koja predstavlja veću količinu u odnosu na onu koja je navedena u izvornoj carinskoj deklaraciji potkrijepljeno je kontekstom u kojem se nalazi ta odredba i čiji je dio, s jedne strane, stavak 3. tog članka 173. Taj stavak 3. predviđa mogućnost izmjene carinske deklaracije nakon puštanja robe, ali samo „kako bi deklarant ispunio svoje obveze za stavljanje robe u dotični carinski postupak”. U tom pogledu, s obzirom na to da se može smatrati da je roba stavljena u takav postupak tek nakon deklariranja, članak 173. Carinskog zakonika Unije može se odnositi samo na robu koja je predočena carinskim tijelima putem carinske deklaracije čija se izmjena traži. Međutim, to ne može biti slučaj s količinom robe koja predstavlja količinski višak u odnosu na prvotno deklariranu.
41
S jedne strane, prema sudskoj praksi Suda, Carinski zakonik Unije temelji se na sustavu deklariranja kojim se u najvećoj mogućoj mjeri nastoje smanjiti carinske formalnosti i kontrole te suzbiti prijevare i nepravilnosti kojima bi mogao biti oštećen proračun Unije. Upravo je zbog važnosti tog prethodnog deklariranja za uredno funkcioniranje carinske unije Carinski zakonik Unije u članku 15. obvezao deklarante da moraju pružiti točne i potpune informacije (presuda od 9. srpnja 2020., Unipack, C‑391/19, EU:C:2020:547, t. 22. i navedena sudska praksa).
42
Ta je obveza samo posljedica načela neopozivosti već prihvaćene carinske deklaracije, a iznimke od predmetnog načela strogo su propisane propisima Unije u tom području (presuda od 17. rujna 2014., Baltic Agro, C‑3/13, EU:C:2014:2227, t. 43. i navedena sudska praksa).
43
Iako je to načelo neopozivosti, na temelju Carinskog zakonika Unije, ublaženo mogućnošću izmjene carinske deklaracije, koja je predviđena njegovim člankom 173., ta mogućnost ipak predstavlja iznimku od tog načela, koje treba usko tumačiti.
44
Osim toga, takvo tumačenje odražava volju zakonodavca Unije. Naime, kao što to proizlazi iz usporedbe članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije, kako ga je taj zakonodavac donio, s tekstom koji je Komisija u tom pogledu predložila u članku 149. prijedloga Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o Carinskom zakoniku Unije (COM(2012) 64 final), navedeni je zakonodavac taj koji je članku 173. dodao uvjet, naveden u točki 40. ove presude, prema kojem se takva izmjena može zatražiti nakon puštanja robe samo kako bi tužitelj ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak, odražavajući tako svoju volju da ograniči mogućnosti izmjene carinskih deklaracija.
45
Kao treće, kad je riječ o ciljevima propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da oni potvrđuju tumačenje članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije koje isključuje mogućnost izmjene u odnosu na robu koja predstavlja veću količinu u odnosu na onu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji, osobito cilj borbe protiv prijevare, naveden u uvodnoj izjavi 15. tog zakonika.
46
Naime, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 41. ove presude, obveza deklaranata da u svojim deklaracijama dostave točne i potpune informacije ima ključnu ulogu u pravilnom funkcioniranju carinskih provjera kao i u borbi protiv prijevara i nepravilnosti. Stoga je u skladu s postizanjem tog cilja strogo ograničenje mogućnosti za izmjenu carinskih deklaracija. S druge strane, iz te uvodne izjave također proizlazi da su carinske provjere neodvojivo povezane s postizanjem tog cilja.
47
U tom je pogledu Sud već imao priliku istaknuti, u okviru predmeta o reviziji carinskih deklaracija nakon puštanja robe, važnost koja se pridaje mogućnosti podnošenja dotične robe i poteškoće koje mogu nastati zbog činjenice da to više nije tako, kad elementi koje treba provjeriti zahtijevaju fizičku provjeru robe, kao i što je to slučaj, osobito, u pogledu izmjena podataka koji se odnose na materijalne elemente te robe, poput njezine prirode ili značajki (vidjeti u tom smislu presude od 20. listopada 2005., Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, t. 47. i 48., te od 16. srpnja 2020., Pfeifer & Langen, C‑97/19, EU:C:2020:574, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
48
Takva razmatranja objašnjavaju razloge zbog kojih je zakonodavac Unije, kako bi osigurao ostvarenje cilja borbe protiv prijevare, namjeravao, putem članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, u svakom slučaju isključiti da izmjena koja se odnosi na materijalne elemente carinske deklaracije omogućuje deklarantu da izbjegne izvornu obvezu prijave dotične robe carinskim tijelima.
49
S obzirom na prethodno navedeno, valja utvrditi da pojam „druga roba, osim one koju izvorno obuhvaća [carinska deklaracija]” u smislu članka 173. stavka 1. navedenog zakonika treba tumačiti na način da obuhvaća veću količinu robe u odnosu na robu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji.
50
Stoga članak 173. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se zahtjev za izmjenu carinske deklaracije ne može prihvatiti kada se njime želi izmijeniti ta deklaracija kako bi se ona odnosila na veću količinu robe u odnosu na onu koja je u njoj navedena.
51
Kao drugo, kad je riječ o članku 174. Carinskog zakonika Unije, on određuje da u određenim slučajevima iz njegova stavka 1. carinska tijela mogu poništiti već prihvaćenu carinsku deklaraciju. Kao što je to presuđeno u sustavu Uredbe br. 2913/92, čiji je članak 66. preuzet odredbama tog članka 174., u slučaju poništenja, carinski dug koji proizlazi iz poništene deklaracije gasi se i ona prestaje važiti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Pfeifer & Langen, C‑97/19, EU:C:2020:574, t. 39. i 40. i navedenu sudsku praksu).
52
Međutim, kao što je to pojašnjeno u stavku 2. članka 174. tog zakonika, takvo je poništenje moguće, „osim ako je drukčije predviđeno”, samo prije puštanja robe. Stoga nakon takvog puštanja članak 174. u načelu nije primjenjiv.
53
Međutim, na temelju članka 175. tog zakonika Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte radi određivanja slučajeva kada se carinska deklaracija poništava nakon puštanja robe, u skladu s člankom 174. stavkom 2. navedenog zakonika. Osobito je na temelju te odredbe Komisija donijela Delegiranu uredbu 2015/2446, u čijem se članku 148. predviđaju uvjeti u kojima se može dopustiti poništenje carinske deklaracije čak i nakon puštanja robe. Međutim, kao što to proizlazi iz samog teksta te odredbe, okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku nisu obuhvaćene nijednim slučajem predviđenim člankom 148. Delegirane uredbe 2015/2446, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
54
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, članak 174. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se, u slučaju poput onog opisanog u točki 33. ove presude, zahtjev za poništenje carinske deklaracije ne može prihvatiti ako je taj zahtjev podnesen nakon puštanja robe a da pritom nije obuhvaćen slučajevima koje je Komisija utvrdila na temelju članka 175. tog zakonika.
55
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 173. i 174. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se ne primjenjuju u slučaju u kojem deklarant utvrdi, nakon što je podnio svoju carinsku deklaraciju i nakon puštanja robe, da je količina robe veća u odnosu na onu koja je izvorno obuhvaćena tom carinskom deklaracijom također trebala biti obuhvaćena navedenom deklaracijom, s obzirom na to da se:
–
s jedne strane, zahtjev za izmjenu carinske deklaracije na temelju prve od tih odredaba ne može dopustiti kada se njime želi izmijeniti ta deklaracija kako bi se ona odnosila na količinu robe veću od količine koja je u njoj navedena, i
–
s druge strane, zahtjev za poništenje carinske deklaracije na temelju druge od tih odredaba ne može prihvatiti ako je taj zahtjev podnesen nakon puštanja robe a da pritom nije obuhvaćen slučajevima koje je Komisija utvrdila na temelju članka 175. tog zakonika.
Treće pitanje
56
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Carinski zakonik Unije tumačiti na način da, kada deklarant nakon puštanja robe utvrdi da je količina uvezene robe veća od one navedene u njegovoj carinskoj deklaraciji, on može ispraviti situaciju primjenom odredaba tog zakonika različitih od njegovih članaka 173. i 174. bez izricanja sankcija.
57
U tom pogledu valja istaknuti da je u takvom slučaju deklarant u svakom slučaju dužan, na temelju članka 139. stavka 1. i članka 158. stavka 1. tog zakonika, prijaviti svaku količinu robe koja je veća od količine navedene u toj deklaraciji. Međutim, navedeni zakonik ne isključuje da carinska tijela mogu, prihvaćajući takvu nepravodobnu deklaraciju, tom deklarantu izreći sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva.
58
Naime, sukladno članku 42. stavku 1. tog zakonika, svaka država članica predviđa sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva koje moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćujuće.
59
Međutim, prema sudskoj praksi Suda, sankcije predviđene člankom 42. Uredbe 952/2013 nemaju za cilj sankcionirati moguće prijevare ili nezakonite aktivnosti, nego sve povrede carinskih propisa (presuda od 4. ožujka 2020., Schenker, C‑655/18, EU:C:2020:157, t. 45. i navedena sudska praksa).
60
U tom pogledu, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisima, države članice su ovlaštene odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te, sukladno tomu, i načelo proporcionalnosti (presuda od 4. ožujka 2020., Schenker, C‑655/18, EU:C:2020:157, t. 42. i navedena sudska praksa).
61
Konkretno, upravne ili represivne mjere koje dopušta nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti ono što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži i, osim toga, biti neproporcionalne u odnosu na navedene ciljeve (presuda od 4. ožujka 2020., Schenker, C‑655/18, EU:C:2020:157, t. 43. i navedena sudska praksa).
62
Stoga, kada carinska tijela u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku primjenjuju nacionalno zakonodavstvo koje mora biti u skladu s načelima navedenima u točkama 59. i 60. ove presude, ona moraju uzeti u obzir – kako bi izvršila pravnu kvalifikaciju eventualno počinjene povrede kao i, prema potrebi, odredila sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva koje treba izreći – sve relevantne elemente, uključujući, ako je potrebno, dobru vjeru deklaranta, kako bi se zajamčilo da su te sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
63
S obzirom na prethodna razmatranja, Carinski zakonik Unije, osobito njegov članak 42., članak 139. stavak 1. i članak 158. stavak 1., treba tumačiti na način da je deklarant koji nakon puštanja robe utvrdi da je količina uvezene robe veća od one koja je navedena u njegovoj carinskoj deklaraciji dužan podnijeti novu deklaraciju u pogledu te veće količine. Ako su za primjenu nacionalnog zakonodavstva kojim se predviđaju sankcije u skladu s člankom 42. tog zakonika u slučaju takve nepravodobne deklaracije zadužena carinska tijela, ona moraju uzeti u obzir – kako bi izvršila pravnu kvalifikaciju eventualno počinjene povrede kao i, prema potrebi, odredila sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva koje treba izreći – sve relevantne elemente, uključujući, ako je potrebno, dobru vjeru deklaranta, kako bi se zajamčilo da su te sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
Troškovi
64
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članke 173. i 174. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuju u slučaju u kojem deklarant utvrdi, nakon što je podnio svoju carinsku deklaraciju i nakon puštanja robe, da je količina robe veća u odnosu na onu koja je izvorno obuhvaćena tom carinskom deklaracijom također trebala biti obuhvaćena navedenom deklaracijom s obzirom na to da se:
–
s jedne strane, zahtjev za izmjenu carinske deklaracije na temelju prve od tih odredaba ne može dopustiti kada se njime želi izmijeniti ta deklaracija kako bi se ona odnosila na količinu robe koja je veća od količine koja je u njoj navedena, i
–
s druge strane, zahtjev za poništenje carinske deklaracije na temelju druge od tih odredaba ne može se prihvatiti ako je taj zahtjev podnesen nakon puštanja robe a da pritom nije obuhvaćen slučajevima koje je Europska komisija utvrdila na temelju članka 175. te uredbe.
2.
Uredbu br. 952/2013, osobito njezin članak 42., članak 139. stavak 1. i članak 158. stavak 1.
treba tumačiti na način da:
deklarant koji nakon puštanja robe utvrdi da je količina uvezene robe veća od one koja je navedena u njegovoj carinskoj deklaraciji dužan je podnijeti novu deklaraciju u pogledu te veće količine. Ako su za primjenu nacionalnog zakonodavstva kojim se predviđaju sankcije u skladu s člankom 42. tog zakonika u slučaju takve nepravodobne deklaracije zadužena carinska tijela, ona moraju uzeti u obzir – kako bi izvršila pravnu kvalifikaciju eventualno počinjene povrede kao i, prema potrebi, odredila sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva koje treba izreći – sve relevantne elemente, uključujući, ako je potrebno, dobru vjeru deklaranta, kako bi se zajamčilo da su te sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski