62020CJ0217
PRESUDA SUDA (drugo vijeće)
9. prosinca 2021. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Organizacija radnog vremena – Zaštita zdravlja i sigurnosti radnika – Članak 7. stavak 1. – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Visina naknade plaće – Smanjena plaća zbog nesposobnosti za rad”
U predmetu C‑217/20,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Rechtbank Overijssel (Sud u Overijsselu, Nizozemska), odlukom od 20. svibnja 2020., koju je Sud zaprimio 25. svibnja 2020., u postupku
XXXX
protiv
Staatssecretaris van Financiën,
SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Arabadjiev, predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika drugog vijeća, I. Ziemele (izvjestiteljica), T. von Danwitz, P. G. Xuereb i A. Kumin, suci,
nezavisni odvjetnik: G. Hogan,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za nizozemsku vladu, M. A. M. de Ree, M. K. Bulterman i J. M. Hoogveld, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, H. van Vliet i C. Valero, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 8. srpnja 2021.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).
2
Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između tužitelja u glavnom postupku i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) u vezi s iznosom naknade plaće na koju tužitelj ima pravo na temelju plaćenog godišnjeg odmora.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 2. i 4. do 6. Direktive 2003/88 glase:
„(2)
Člankom 137. [EZ] određuje se da Zajednica mora podupirati i dopunjavati aktivnosti država članica u pogledu unaprjeđenja radne sredine radi zaštite zdravlja i sigurnosti radnika. […]
[…]
(4)
Poboljšanje sigurnosti, higijene i zdravlja radnika na radu ciljevi su koji ne smiju biti podređeni isključivo ekonomskim interesima.
(5)
Svi radnici moraju ostvariti odgovarajuće vrijeme za odmor. […]
(6)
U pogledu organizacije radnog vremena treba uzeti u obzir načela Međunarodne organizacije rada, uključujući i načela koja se odnose na noćni rad.”
4
Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Svrha i opseg”, propisuje se:
„1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2.   Ova se direktiva primjenjuje na:
(a)
najkraća razdoblja […] godišnjeg odmora […]
[…]”
5
Člankom 7. navedene direktive, naslovljenim „Godišnji odmor”, propisuje se:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
2.   Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”
Nizozemsko pravo
6
Na temelju članka 22. stavka 1. Algemeen Rijksambtenarenreglementa (Opća uredba za državne službenike), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ARAR), službenik godišnje ima pravo na godišnji odmor uz zadržavanje svoje pune plaće.
7
Člankom 37. ARAR‑a propisuje se:
„1.   U slučaju nesposobnosti za rad zbog bolesti službenik zadržava pravo na isplatu svoje pune plaće tijekom razdoblja od 52 tjedna. Ako po isteku tog razdoblja i dalje postoji nesposobnost za rad, nastavit će primati 70 % iznosa svoje plaće.
[…]
5.   Odstupajući od stavka 1., službenik zadržava pravo, nakon isteka razdoblja od 52 tjedna iz stavka 1., na isplatu pune plaće za broj sati tijekom kojih je radio ili bi radio da mu je bio ponuđen odgovarajući posao.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
8
Tužitelj iz glavnog postupka zaposlen je u Belastingdienstu (Porezna uprava, Nizozemska). Od 24. studenoga 2015. na dugotrajnom je djelomičnom bolovanju zbog bolesti te ima pravo na korištenje mjerom vraćanja na posao.
9
U skladu s člankom 37. stavkom 1. ARAR‑a, tužitelj iz glavnog postupka primao je naknadu svoje pune plaće tijekom prve godine nesposobnosti za rad, odnosno do 24. studenoga 2016., a zatim 70 % njezina iznosa od tog datuma. Međutim, na temelju tog članka 37. stavka 5., zadržao je pravo na isplatu svoje pune plaće za sate tijekom kojih se smatralo da je sposoban za rad.
10
Tijekom godišnjeg odmora koji je tužitelj iz glavnog postupka koristio od 25. srpnja do 17. kolovoza 2017. isplaćena mu je naknada u iznosu jednakom plaći koju ju primao od 24. studenoga 2016., odnosno 70 % njegove plaće za sate tijekom kojih je bio nesposoban za rad i 100 % te plaće za sate za koje je smatrano da je bio sposoban za rad.
11
Prigovorom podnesenim državnom tajniku za financije tužitelj iz glavnog postupka osporio je iznos te naknade, tvrdeći da je tijekom tih godišnjih odmora trebao primati svoju punu plaću. Budući da je državni tajnik za financije odbio taj prigovor odlukom od 13. listopada 2017., tužitelj iz glavnog postupka podnio je tužbu protiv te odluke Rechtbanku Overijssel (Sud u Overijsselu, Nizozemska), sudu koji je uputio zahtjev.
12
Potonji ističe da na temelju članka 22. stavka 1. ARAR‑a državni službenik godišnje ima pravo na godišnji odmor uz zadržavanje „svoje pune plaće”. Smatra da se taj pojam „puna plaća” odnosi na plaću koja se duguje tijekom razdoblja rada koje prethodi onomu tijekom kojeg se koristi godišnji odmor (u daljnjem tekstu: referentno razdoblje), odnosno, u glavnom postupku, na plaću iz točke 10. ove presude. Slijedom toga, stajalište državnog tajnika za financije u skladu je s nacionalnim propisom.
13
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da iako Direktiva 2003/88 jamči pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, uključujući i u slučaju potpune nesposobnosti za rad, ona ne sadržava nikakvu naznaku u pogledu iznosa naknade plaće koju treba isplatiti tijekom tog godišnjeg odmora.
14
Taj sud podsjeća na to da je Sud u svojim presudama od 16. ožujka 2006., Robinson‑Steele i dr. (C‑131/04 i C‑257/04, EU:C:2006:177), i od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr. (C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18), smatrao da tijekom svojeg godišnjeg odmora radnik mora primiti svoju „redovnu” plaću. U tom pogledu navedeni sud ističe da je iznos naknade plaće koju je tužitelj iz glavnog postupka primao tijekom svojeg godišnjeg odmora isti kao i onaj koji je primao tijekom referentnog razdoblja.
15
Međutim, sud koji je uputio zahtjev također navodi da je Sud u točki 25. presude od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr. (C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18), precizirao da se svrha prava na godišnji odmor razlikuje od svrhe prava na bolovanje.
16
S obzirom na to razmatranje, taj se sud pita utječe li činjenica da se za potrebe utvrđivanja iznosa naknade plaće za vrijeme plaćenog godišnjeg odmora uzima u obzir smanjenje plaće koje je posljedica situacije nesposobnosti za rad na pravo na plaćeni godišnji odmor radnika o kojem je riječ.
17
U tim je okolnostima Rechtbank Overijssel (Sud u Overijsselu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 7. stavak 1. [Direktive 2003/88] tumačiti na način da radnik ne gubi svoju plaću ili njezin dio zbog korištenja svojeg prava na godišnji odmor? Ili tu odredbu treba tumačiti na način da radnik zadržava svoju plaću tijekom korištenja svojeg prava na godišnji odmor neovisno o razlogu zbog kojeg ne radi tijekom godišnjeg odmora?
2.
Treba li članak 7. stavak 1. [Direktive 2003/88] tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe i praksa prema kojima radnik koji je nesposoban za rad zbog bolesti u trenutku početka svojeg godišnjeg odmora zadržava svoju plaću do iznosa plaće koju je primao neposredno prije početka svojeg godišnjeg odmora i ako je ta plaća zbog njegove dugotrajne radne nesposobnosti niža od plaće u slučaju potpune radne sposobnosti?
3.
Treba li pravo svakog radnika na plaćeni godišnji odmor na temelju članka 7. [Direktive 2003/88] i ustaljene sudske prakse Suda tumačiti na način da mu se protivi smanjenje plaće tijekom godišnjeg odmora u slučaju radne nesposobnosti?”
Prethodna pitanja
18
Svojim prethodnim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe i prakse na temelju kojih se, kada radnik koji je nesposoban za rad zbog bolesti koristi svoje pravo na plaćeni godišnji odmor, smanjenje, koje je posljedica nesposobnosti za rad, iznosa naknade plaće koju je primao tijekom referentnog razdoblja uzima u obzir za određivanje iznosa naknade plaće koja će mu biti isplaćena na temelju njegova plaćenog godišnjeg odmora.
19
Kao prvo, u tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, ta odredba daje svim radnicima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna. To pravo na plaćeni godišnji odmor treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
20
Kao drugo, budući da je pravo na plaćeni godišnji odmor propisano člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88, valja istaknuti da se njezine odredbe odnose, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 4., na poboljšanje sigurnosti, higijene i zdravlja radnika na radu.
21
Osim toga, u uvodnoj izjavi 5. te direktive pojašnjeno je da „[s]vi radnici moraju ostvariti odgovarajuće vrijeme za odmor”.
22
Dakle, članak 1. navedene direktive predviđa da se njome utvrđuju minimalni sigurnosni i zdravstveni uvjeti za organizaciju radnog vremena i da se ona primjenjuje, među ostalim, na najkraća razdoblja godišnjeg odmora.
23
S obzirom na te ciljeve, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pravo na godišnji odmor iz članka 7. Direktive 2003/88 ima dvostruku svrhu, a ta je omogućiti radniku odmor od izvršavanja zadaća koje je dužan obavljati prema svojem ugovoru o radu, s jedne strane, i to da raspolaže razdobljem za opuštanje i razonodu, s druge strane (presuda od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 57. i navedena sudska praksa).
24
Naime, radnik uobičajeno mora imati pravo na stvarni odmor kako bi očuvao svoju sigurnost i zdravlje (vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 23.).
25
Osim toga, svrha prava na plaćeni godišnji odmor iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, kojim se taj odmor razlikuje od drugih vrsta odmora kojima se nastoje postići različiti ciljevi, kao što je pravo na bolovanje kojim se radniku želi omogućiti da se oporavi od bolesti (vidjeti u tom smislu presudu od 30. lipnja 2016., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, t. 25.), temelji se na pretpostavci da je radnik stvarno radio tijekom referentnog razdoblja. Naime, cilj te direktive, koji se sastoji u tome da se radniku omogući raspolaganje vremenom odmora, opuštanja i razonode kako bi očuvao svoju sigurnost i zdravlje, pretpostavlja da je taj radnik prethodno obavljao aktivnost koja opravdava to da mu se dodjeljuje pravo na korištenje tim razdobljem. Iz toga proizlazi da se pravo na plaćeni godišnji odmor u načelu treba utvrditi ovisno o razdobljima stvarnog rada obavljenog na temelju ugovora o radu (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
26
Kao treće, Sud je u tom kontekstu pojasnio da izraz „plaćeni godišnji odmor”, iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, znači da za vrijeme „godišnjeg odmora”, u smislu te direktive, radnik mora nastaviti dobivati plaću te da, drugim riječima, mora dobivati redovnu plaću za to razdoblje odmora (presuda od 13. prosinca 2018., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, t. 32. i navedena sudska praksa).
27
Naime, radnika se tijekom razdoblja u kojem ostvaruje svoje pravo na plaćeni godišnji odmor mora staviti u položaj koji je s obzirom na plaću usporediv s razdobljima rada (presuda od 13. prosinca 2018., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, t. 33. i navedena sudska praksa).
28
Stoga, iako struktura redovite plaće radnika kao takva podliježe odredbama i praksi uređenima pravom država članica, ona ne smije utjecati na pravo radnika da tijekom razdoblja odmora i opuštanja uživa gospodarske uvjete usporedive s onima koji se odnose na obavljanje njegova rada (presuda od 13. prosinca 2018., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, t. 34. i navedena sudska praksa).
29
Usto, u određenim posebnim situacijama u kojima radnik ne može obavljati svoje zadaće, država članica ne može uvjetovati pravo na plaćeni godišnji odmor obvezom stvarnog rada (presuda od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 59. i navedena sudska praksa).
30
To je osobito slučaj kad je riječ o radnicima koji su odsutni s posla zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja. Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, ti su radnici u pogledu prava na plaćeni godišnji odmor izjednačeni s onima koji su u tom razdoblju stvarno radili (presuda od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 60. i navedena sudska praksa).
31
Sud je u tom pogledu smatrao da je nastanak nesposobnosti za rad zbog bolesti u načelu nepredvidljiv i neovisan o radnikovoj volji. To u biti proizlazi i iz Konvencije br. 132 Međunarodne organizacije rada od 24. lipnja 1970. o plaćenim godišnjim odmorima, kako je revidirana, čija se načela moraju uzeti u obzir prilikom tumačenja Direktive 2003/88, na temelju njezine uvodne izjave 6. Naime, u članku 5. stavku 4. te konvencije nedolazak na posao zbog bolesti svrstava se među nedolaske na posao „zbog razloga neovisnih o volji zainteresiranog radnika”, koji se moraju „uračunati u razdoblje rada” (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2018., Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, t. 32.).
32
Iz toga slijedi da se pravo radnika na minimalni plaćeni godišnji odmor, koje je zajamčeno pravom Unije, ne može umanjiti u situaciji u kojoj radnik nije mogao izvršiti svoju radnu obvezu zbog bolesti tijekom referentnog razdoblja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
33
Sud je tako utvrdio da je svrha dobivanja redovne plaće tijekom razdoblja plaćenog godišnjeg odmora ta da se radniku omogući da stvarno iskoristi dane odmora na koje ima pravo. Međutim, ako je naknada plaće isplaćena na temelju prava na plaćeni godišnji odmor predviđenog člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88 niža od redovne plaće koju radnik prima u razdobljima u kojima stvarno radi, to bi ga moglo potaknuti da ne uzme svoj plaćeni godišnji odmor (presuda od 13. prosinca 2018., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, t. 44.).
34
U ovom slučaju nije sporno da je, na temelju nacionalnih odredbi i prakse koje se primjenjuju u glavnom postupku, iznos naknade plaće isplaćene tužitelju iz glavnog postupka tijekom njegova plaćenog godišnjeg odmora isti kao i onaj koji je primao u referentnom razdoblju. Nizozemska vlada iz toga je u pisanim očitovanjima koja je podnijela Sudu zaključila da je tužitelj iz glavnog postupka tijekom trajanja godišnjeg odmora tako stavljen u ekonomsku situaciju koja je usporediva s onom koju je imao tijekom referentnog razdoblja.
35
Točno je da nije sporno da je tužitelj iz glavnog postupka tako tijekom godišnjeg odmora imao ekonomske uvjete usporedive s onima koje ima u razdobljima rada, u smislu sudske prakse navedene u točki 27. ove presude.
36
Međutim, valja utvrditi, kao prvo, da nacionalni propis ili praksa na temelju koje je iznos naknade plaće koju radnik prima tijekom svojeg plaćenog godišnjeg odmora isti kao i onaj koji mu je isplaćen tijekom referentnog razdoblja, bez uzimanja u obzir okolnosti da je iznos te plaće smanjen zbog situacije nesposobnosti za rad zbog bolesti, u biti znači uvjetovanje prava na plaćeni godišnji odmor propisanog Direktivom 2003/88 obvezom rada u punom radnom vremenu tijekom tog razdoblja.
37
Kao drugo, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, omogućavanje da radnik koji ostvaruje svoje pravo na plaćeni godišnji odmor prima veću ili manju naknadu ovisno o tome je li nesposoban za rad kada ostvaruje to pravo učinilo bi vrijednost navedenog prava ovisnim o datumu njegova izvršavanja.
38
Kao treće, kao što to ističe nizozemska vlada, iako je tužitelj iz glavnog postupka tijekom svojeg plaćenog godišnjeg odmora primio naknadu plaće čiji iznos odgovara onomu koji mu je isplaćen tijekom referentnog razdoblja, ipak je ta naknada plaće niža od one koju bi primao da nije bio nesposoban za rad zbog bolesti tijekom tog razdoblja.
39
Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 25. i 30. ove presude, s obzirom na to da je nastanak nesposobnosti za rad zbog bolesti u načelu nepredvidljiv i neovisan o radnikovoj volji, valja smatrati, u pogledu prava na plaćeni godišnji odmor, da su radnici koji su odsutni s posla na temelju bolovanja tijekom referentnog razdoblja izjednačeni s onima koji su stvarno radili tijekom tog razdoblja. Stoga prava na plaćeni godišnji odmor u takvom slučaju u načelu treba odrediti s obzirom na razdoblja stvarnog rada ostvarena na temelju ugovora o radu, bez uzimanja u obzir okolnosti da je iznos te plaće bio smanjen zbog nesposobnosti za rad uzrokovane bolešću.
40
Štoviše, u pogledu svrhe plaćenog godišnjeg odmora, kako je navedeno u točki 25. ove presude, okolnost da razlog radnikove nesposobnosti za rad traje tijekom njegova navedenog plaćenog godišnjeg odmora ne može utjecati na pravo potonjeg na primanje naknade plaće bez umanjenja tijekom tog odmora.
41
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe i prakse na temelju kojih se, kada radnik koji je nesposoban za rad zbog bolesti ostvaruje svoje pravo na plaćeni godišnji odmor, smanjenje, koje je posljedica nesposobnosti za rad, iznosa plaće koju je primao tijekom referentnog razdoblja uzima u obzir za određivanje iznosa naknade plaće koji će mu biti isplaćen na temelju njegova plaćenog godišnjeg odmora.
Troškovi
42
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:
Članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da mu se protive nacionalne odredbe i prakse na temelju kojih se, kada radnik koji je nesposoban za rad zbog bolesti ostvaruje svoje pravo na plaćeni godišnji odmor, smanjenje, koje je posljedica nesposobnosti za rad, iznosa plaće koju je primao tijekom razdoblja rada koje je prethodilo onomu tijekom kojeg se koristi plaćeni godišnji odmor uzima u obzir za određivanje iznosa naknade plaće koji će mu biti isplaćen na temelju njegova plaćenog godišnjeg odmora.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski