62023CJ0790
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
30. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Protokol (br. 22) o stajalištu Danske priložen UEU‑u i UFEU‑u – Sporazum između Europske zajednice i Kraljevine Danske o kriterijima i mehanizmima za određivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio državljanin treće zemlje – Uredba (EU) br. 604/2013 – Članak 18. stavak 1. točka (d) – Obveze odgovorne države članice – Obveza ponovnog prihvata državljanina treće zemlje čiji je zahtjev odbijen i koji je podnio zahtjev u drugoj državi članici – Pojam ‚zahtjev [za međunarodnu zaštitu]’ – Poseban status Kraljevine Danske – Pojam ‚odbijanje’ – Odluka o neproduljenju ili neobnavljanju privremene dozvole boravka – Isključenost”
U predmetu C‑790/23 [Qassioun] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), odlukom od 18. prosinca 2023., koju je Sud zaprimio 21. prosinca 2023., u postupku
X
protiv
Maahanmuuttovirasto,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer (izvjestitelj), E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: G. Chiapponi, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 29. siječnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za X, V. Matilainen, asianajaja,
–
za Maahanmuuttovirasto, I. Haahtela i M. Montin, u svojstvu agenata,
–
za finsku vladu, H. Leppo, u svojstvu agenta,
–
za dansku vladu, D. Elkan, M. Jespersen i C. A. Maertens, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller, R. Kanitz i N. Scheffel, u svojstvu agenata,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i J. M. Hoogveld, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, A. Azéma, A. Katsimerou, T. Simonen i I. Söderlund, u svojstvu agenata,
–
za švicarsku vladu, L. Lanzrein i V. Michel, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe X, sirijske državljanke, i Maahanmuuttovirasta (Ured za imigraciju, Finska) (u daljnjem tekstu: finski ured za imigraciju) u vezi s odlukom tog nacionalnog tijela o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnijela osoba X, pri čemu se njome predviđa njezin transfer u Dansku i izriče zabrana ulaska u Finsku.
Pravni okvir
Pravo Unije
Protokol o stajalištu Danske
3
Članak 1. Protokola (br. 22) o stajalištu Danske, priloženog UEU‑u i UFEU‑u (u daljnjem tekstu: Protokol o stajalištu Danske), određuje:
„Danska ne sudjeluje u usvajanju mjera Vijeća [Europske unije] koje su predložene na temelju glave V. dijela trećeg [UFEU‑a]. [...]
[...]”
4
Člankom 2. tog protokola predviđa se:
„Za Dansku nisu obvezujuće niti se u njoj primjenjuju odredbe glave V. dijela trećeg [UFEU‑a], mjere usvojene na temelju te glave, odredbe bilo kojeg međunarodnog ugovora koji [Europska unija] sklopi na temelju te glave ni odluke Suda Europske unije kojima se ta odredba ili mjera tumači ili bilo koja izmijenjena mjera ili mjera koja se može izmijeniti na temelju te glave; osim toga, nijedna takva odredba, mjera ili odluka ni na koji način ne utječe na nadležnosti, prava i obveze Danske; nadalje, ni jedna takva odredba, mjera ili odluka ni na koji način ne utječe na pravnu stečevinu Zajednice ili Unije niti je dio prava Unije kako se primjenjuju na Dansku. [...]”
Sporazum između Unije i Danske
5
Člankom 1. Sporazuma između Europske zajednice i Kraljevine Danske o kriterijima i mehanizmima za utvrđivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil podnesenog u Danskoj ili bilo kojoj drugoj državi članici Europske unije i sustava „Eurodac” za uspoređivanje otisaka prstiju za učinkovitu primjenu Dublinske konvencije (SL 2006., L 66, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 101.; u daljnjem tekstu: Sporazum između Unije i Danske) odobren je u ime Unije Odlukom 2006/188/EZ Vijeća od 21. veljače 2006. (SL 2006., L 66, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 100.), propisuje se:
„1.   Cilj ovog Sporazuma je primjena odredbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil [koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.)], Uredbe Vijeća (EZ) br. 2725/2000 od 11. prosinca 2000. o osnivanju sustava „Eurodac” za usporedbu otisaka prstiju za učinkovitu primjenu Dublinske konvencije [(SL 2000., L 316, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 32., u daljnjem tekstu: Uredba o Eurodacu)] i njihove provedbene mjere na odnose između Zajednice i Danske, u skladu s člankom 2. stavkom 1. i člankom 2. stavkom 2.
2.   Cilj ugovornih stranki je ostvarivanje ujednačene primjene i tumačenja odredbi Uredbi i njihovih provedbenih mjera u svim državama članicama.
[...]”
6
U skladu s člankom 2. stavkom 1. tog sporazuma:
„Odredbe [Uredbe br. 343/2003] koja je priložena ovom Sporazumu i čiji je sastavni dio, zajedno sa svojim provedbenim mjerama [...], primjenjuju se, u skladu s međunarodnim zakonodavstvom, na odnose između Zajednice i Danske.”
7
Članak 3. navedenog sporazuma, naslovljen „Izmjene [Uredbe br. 343/2003] i ‚Uredbe o Eurodacu’”, predviđa:
„1.   Danska ne sudjeluje u donošenju izmjena [Uredbe br. 343/2003] i Uredbe o Eurodacu i sve moguće izmjene Dansku ne obvezuju niti se u njoj primjenjuju.
2.   Nakon svakog donošenja izmjena Uredbi, Danska obavješćuje Komisiju o tome je li odlučila primijeniti njihov sadržaj ili nije. Obavijest daje u vrijeme donošenja mogućih izmjena ili u roku od 30 dana nakon njihovog usvajanja.
[...]”
8
U skladu s potonjom odredbom Danska je obavijestila Komisiju o svojoj odluci da primjenjuje Uredbu br. 604/2013.
Uredba br. 604/2013
9
Članak 2. Uredbe br. 604/2013 glasi:
Za potrebe ove Uredbe:
[...]
(b)
‚zahtjev za međunarodnu zaštitu’ znači zahtjev za međunarodnu zaštitu kako je definiran u članku 2. točki (h) Direktive 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL, 2023/90216, L);
[...]
(l)
‚dokument o boravku’ znači svako odobrenje koje su izdala tijela države članice kojim se državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva odobrava boravak na njezinu državnom području, uključujući dokumente koji potkrepljuju odobrenje, da ostanu na državnom području u okviru mjera privremene zaštite ili dok ne prestanu okolnosti koje sprečavaju provedbu naloga za udaljavanje, s iznimkom viza i dozvola za boravak koje su izdane tijekom razdoblja koje je potrebno za određivanje odgovorne države članice kako je utvrđeno u ovoj Uredbi ili tijekom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili zahtjeva za dozvolu boravka;
[...]”
10
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Pristup postupku za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu”, predviđa:
„1.   Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji podnese zahtjev na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.
2.   Kada na temelju kriterija navedenih u ovoj Uredbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je prva država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
[...]”
11
Poglavlje III. te uredbe, naslovljeno „Kriteriji za određivanje odgovorne države članice”, uključuje članke 7. do 15. te uredbe. Članak 12. iste uredbe, naslovljen „Izdavanje dokumenata o boravku ili viza”, propisuje:
„1.   Kada podnositelj zahtjeva posjeduje važeći dokument o boravku, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica koja je izdala dokument.
2.   Kada podnositelj zahtjeva ima važeću vizu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica koja je izdala vizu [...]
[...]
4.   Kada podnositelj zahtjeva posjeduje samo jedan ili više dokumenata o boravku kojima je važenje isteklo prije manje od dvije godine ili jednu ili više viza kojima je važenje isteklo prije manje od šest mjeseci i koji su mu stvarno omogućili ulazak na državno područje države članice, primjenjuju se stavci 1., 2. i 3. sve dok podnositelj zahtjeva ne napusti državna područja država članica.
Kada podnositelj zahtjeva posjeduje jedan ili više dokumenata o boravku kojima je važenje isteklo prije više od dvije godine ili jednu ili više viza kojima je važenje isteklo prije više od šest mjeseci i koji su mu stvarno omogućili ulazak na državno područje države članice i kada podnositelj zahtjeva nije napustio državna područja država članica, odgovorna je država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
[...]”
12
U skladu s člankom 18. Uredbe br. 604/2013, naslovljenim „Obveze odgovorne države članice”:
„1.   Odgovorna država članica u skladu s ovom Uredbom obvezna je da:
[...]
(d)
[...] ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva čiji je zahtjev odbijen i koja je zatražila međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku
[...]”
13
Članak 48. Uredbe br. 604/2013 predviđa da se Uredba br. 343/2003 stavlja izvan snage i da se upućivanja na tu uredbu tumače kao upućivanja na Uredbu br. 604/2013.
Direktiva 2011/95
14
Člankom 2. točkom (h) Direktive 2011/95 „zahtjev za međunarodnu zaštitu” definira se kao „zahtjev za zaštitom koji državi članici podnosi državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, a može se shvatiti kao traženje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite, pri čemu podnositelj zahtjeva ne traži izrijekom drugu vrstu zaštite koja je izvan djelokruga [navedene] Direktive, a koja se može zasebno tražiti”.
15
Člankom 19. te direktive, naslovljenim „Opoziv, poništenje ili odbijanje obnavljanja statusa supsidijarne zaštite”, određeno je:
„1.   U pogledu zahtjeva za zahtjeva za međunarodnu zaštitu [...], države članice će opozvati, poništiti ili odbiti obnoviti status supsidijarne zaštite državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koji mu je odobrilo izvršno, upravno, sudsko ili neformalno sudsko tijelo, ako je dotična osoba prestala imati pravo na supsidijarnu zaštitu [...]
[...]
4.   Ne dovodeći u pitanje dužnost državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva u skladu s člankom 4. stavkom 1. da iznese sve odgovarajuće činjenice i dostavi sve odgovarajuće dokaze koji se mu/joj na raspolaganju, država članica koja je odobrila supsidijarnu zaštitu mora u svakom pojedinačnom slučaju dokazati da dotična osoba više nema ili da nikad nije ni imala pravo na supsidijarnu zaštitu u skladu sa stavcima 1., 2. i 3. ovog članka.”
Direktiva 2013/32/EU
16
Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L) u članku 11., naslovljenom „Zahtjevi odluke tijela odlučivanja”, propisuje:
„1.   Države članice osiguravaju da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu izdaju u pisanom obliku.
2.   Države članice također osiguravaju da se, ako je zahtjev odbijen u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite, navedu činjenični i pravni razlozi u odluci, kao i pisane informacije o načinu pobijanja negativne pisane odluke.
Države članice ne trebaju navoditi pisane informacije o načinu pobijanja negativne odluke u slučaju odluke kada su podnositelju zahtjeva pružene pisane informacije u prethodnoj fazi ili elektroničkim putem do kojeg podnositelj zahtjeva ima pristup.
[...]”
Finsko pravo
17
Na temelju članka 103. stavka 2. Ulkomaalaislakija (301/2004) (Zakon o strancima (301/2004)) od 30. travnja 2004., zahtjev za međunarodnu zaštitu podnesen u Finskoj može se odbaciti kao nedopušten ako se osoba koja je podnijela taj zahtjev može poslati u drugu državu članicu koja je na temelju Uredbe br. 604/2013 odgovorna za razmatranje navedenog zahtjeva.
Dansko pravo
18
Članak 7. Udlændingelovena (Zakon o strancima), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima), glasi:
„[...]
2.   Strancu se na zahtjev izdaje privremena dozvola boravka ako mu u slučaju povratka u zemlju podrijetla prijeti smrtna kazna, mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje. [...]
3.   Privremena dozvola boravka izdaje se na zahtjev u slučajevima iz stavka 2., kada se opasnost od smrtne kazne, mučenja ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja temelji na posebno ozbiljnom stanju u zemlji podrijetla koje obilježavaju samovoljno nasilje i napadi na civilno stanovništvo. [...]
[...]”
19
Članak 11. stavak 2. tog zakona propisuje:
„[...] O produljenju privremenih dozvola boravka iz članka 7. [...] po službenoj dužnosti odlučuje uprava za strance ako za to i dalje postoji osnova po kojoj je prvotno izdana [...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
20
Tužiteljica u glavnom postupku sirijska je državljanka.
21
Dana 1. srpnja 2016. podnijela je zahtjev za međunarodnu zaštitu u Kraljevini Danskoj.
22
Dana 29. kolovoza 2016. dansko tijelo nadležno u tom području izdalo joj je privremenu dozvolu boravka na temelju članka 7. stavka 3. Zakona o strancima. Ta dozvola boravka, koja je počela vrijediti na dan izdavanja, prvotno je vrijedila godinu dana. Poslije je u više navrata bila produljivana u istom trajanju na inicijativu istog nadležnog tijela. Međutim, to tijelo je 17. studenoga 2020., na vlastitu inicijativu, odlučilo da neće produljiti navedenu dozvolu, u skladu s člankom 11. stavkom 2. Zakona o strancima.
23
Dana 27. srpnja 2021. tužiteljica iz glavnog postupka podnijela je zahtjev za međunarodnu zaštitu u Finskoj.
24
Ured za imigraciju, koji je finsko tijelo nadležno u tom području, podnijelo je 29. srpnja 2021. nadležnom danskom tijelu zahtjev za ponovni prihvat u Kraljevinu Dansku tužiteljice iz glavnog postupka na temelju članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013.
25
Kraljevina Danska je 5. kolovoza 2021. prihvatila taj zahtjev.
26
Ured za imigraciju, smatrajući da je Kraljevina Danska država članica odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji joj je podnijela tužiteljica iz glavnog postupka, 12. studenoga 2021. donijela je odluku o odbacivanju tog zahtjeva kao nedopuštenog, pri čemu je odredila njezin transfer u Dansku te joj je izrekla zabranu ulaska u Finsku u trajanju od dvije godine.
27
Tužiteljica iz glavnog postupka protiv te odluke podnijela je tužbu Helsingin halllfinto‑oikeusu (Upravni sud u Helsinkiju, Finska), koji je tu tužbu odbio.
28
Nakon toga je zatražila da joj se dopusti podnošenje žalbe Korkein hallinto‑oikeusu (Vrhovni upravni sud, Finska), sudu koji je uputio zahtjev.
29
Kako bi mogao odlučiti o tom zahtjevu, taj sud u biti smatra da je nužno utvrditi je li članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 604/2013 primjenjiv u situaciji poput one u kojoj se nalazi tužiteljica iz glavnog postupka i, u tu svrhu, može li se zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je ona podnijela u Kraljevini Danskoj smatrati „zahtjevom [koji je] odbijen” u smislu te odredbe.
30
Kao prvo, u tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da je po predmetnom zahtjevu prvotno bio donesen niz dijelom pozitivnih odluka jer je nadležno dansko tijelo tužiteljici iz glavnog postupka izdalo privremenu dozvolu boravka koju je potom produljilo u više navrata. Taj sud dodaje da je tek naknadno, i to na inicijativu tog tijela, donesena odluka o neproduljenju te privremene dozvole boravka. S obzirom na te elemente, navedeni se sud pita može li se smatrati da je navedeni zahtjev „odbijen” u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013.
31
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da Kraljevina Danska ima, kao što je to predviđeno Protokolom o stajalištu Danske, poseban status u pogledu zajedničkog europskog sustava azila. Naime, na temelju Sporazuma između Unije i Danske, ta se država članica obvezala primjenjivati Uredbu br. 604/2013. Suprotno tomu, navedena država članica nije se obvezala primjenjivati akte sekundarnog prava Unije na koje ta uredba upućuje. Konkretno, ne primjenjuje Direktivu 2011/95, na koju osobito upućuje članak 2. točka (b) navedene uredbe. Slijedom toga, jedini oblici međunarodne zaštite koji bi se mogli zatražiti od nadležnog danskog tijela i koje ono odobrava jesu oni koji su predviđeni nacionalnim pravom, isključujući one na koje upućuje ta direktiva, pri čemu se ističe da u ovom slučaju tužiteljici iz glavnog postupka nije bila odobrena zaštita primjenjiva na izbjeglice, nego supsidijarna zaštita predviđena Zakonom o strancima. S obzirom na taj poseban status, valja utvrditi može li se zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je tom tijelu podnio državljanin treće zemlje smatrati „zahtjevom [za međunarodnu zaštitu]” u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013.
32
U tim je okolnostima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe [br. 604/2013] tumačiti na način da je odbijanje zahtjeva u smislu te odredbe moguće u slučaju kad dozvola privremenog boravka koja je dotičnoj osobi prethodno izdana u Danskoj zbog postojanja potrebe za zaštitom nije produljena, ako odluku o neproduljenju tijelo nije donijelo povodom zahtjeva dotične osobe, nego na vlastitu inicijativu?”
Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
33
Aktom podnesenim tajništvu Suda 1. srpnja 2025. danska vlada zatražila je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka primjenom članka 83. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu u biti je tvrdila da se rasuđivanjem na kojem se temelji mišljenje nezavisnog odvjetnika ne uzima u obzir cjelokupni pravni okvir na kojem se temelji primjena Uredbe br. 604/2013 u Kraljevini Danskoj.
34
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, s jedne strane, Statut Suda Europske unije i Poslovnik ne predviđaju mogućnost da stranke iz glavnog postupka i zainteresirane osobe podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika. S druge strane, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, nezavisni odvjetnik, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika ni obrazloženjem koje je dovelo do tog mišljenja. Stoga neslaganje jedne od zainteresiranih stranaka s mišljenjem nezavisnog odvjetnika, bez obzira na pitanja koja je ondje razmatrao, ne može samo za sebe biti opravdan razlog za ponovno otvaranje usmenog postupka (presuda od 4. listopada 2024., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokušaj pristupa osobnim podacima pohranjenima na mobilnom telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, t. 38. i navedena sudska praksa).
35
Točno je da u skladu s člankom 83. svojeg Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti otvaranje ili ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku koju Sud treba donijeti.
36
Međutim, u ovom slučaju Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da raspolaže svim elementima potrebnima za donošenje odluke i da zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka koji je podnijela danska vlada ne otkriva nikakvu novu činjenicu koja bi mogla imati odlučujući utjecaj na odluku koju treba donijeti.
37
Slijedom navedenog, nije potrebno odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka.
O prethodnom pitanju
38
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 604/2013 tumačiti na način da se neproduljenje ili neobnavljanje dozvole boravka koja je prethodno izdana državljaninu treće zemlje može izjednačiti s odbijanjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je taj državljanin podnio, u smislu te odredbe.
39
Uvodno valja naglasiti da sud koji je uputio zahtjev pita Sud o tumačenju članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013 u posebnom pravnom kontekstu.
40
Naime, predmet glavnog postupka jest utvrditi je li Kraljevina Danska dužna ponovno prihvatiti državljanku treće zemlje koja je, nakon što je u toj državi članici podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu i dobila pravo na supsidijarnu zaštitu predviđenu njezinim nacionalnim pravom, podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu u Finskoj.
41
Međutim, kao što je to Sud već istaknuo, Kraljevina Danska ima, na temelju članaka 1. i 2. Protokola o stajalištu Danske, poseban status koji je razlikuje od drugih država članica kad je riječ o trećem dijelu glave V. UFEU‑a, kojim su obuhvaćene, među ostalim, politike u vezi s graničnim kontrolama, azilom i imigracijom (presuda od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila), C‑497/21, EU:C:2022:721, t. 35.).
42
U okviru tog posebnog statusa, članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Sporazuma između Unije i Danske predviđaju da odredbe Uredbe br. 343/2003 provodi i Kraljevina Danska. Nakon donošenja Uredbe br. 604/2013, kojom je stavljena izvan snage Uredba br. 343/2003, Kraljevina Danska je, u skladu s člankom 3. stavkom 2. tog sporazuma, priopćila svoju odluku o primjeni Uredbe br. 604/2013.
43
Članak 18. stavak 1. točka (d) te potonje uredbe određuje da je država članica obvezna ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva čiji je zahtjev odbijen i koja je zatražila međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku. Stoga, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je državljanin treće zemlje podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u Kraljevini Danskoj, druga država članica u kojoj je taj državljanin podnio novi zahtjev za međunarodnu zaštitu može od Kraljevine Danske zatražiti da ponovno prihvati navedenog državljanina ako su ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom.
44
Suprotno tomu, u skladu s Protokolom o stajalištu Danske, Direktiva 2011/95 ne primjenjuje se na Kraljevinu Dansku (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila), C‑497/21, EU:C:2022:721, t. 43.).
45
Stoga, konkretno, na tu državu članicu ne primjenjuje se definicija pojma „zahtjev za međunarodnu zaštitu” iz članka 2. točke (b) Uredbe br. 604/2013, s obzirom na to da ta definicija sama upućuje na članak 2. točku (h) Direktive 2011/95, prema kojem se taj pojam odnosi na zahtjev za zaštitom koji državi članici podnosi državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, a može se shvatiti kao traženje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite.
46
Stoga, s obzirom na taj poseban pravni kontekst koji proizlazi iz posebnog statusa Kraljevine Danske valja odgovoriti na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, a koje se odnosi na zahtjev iz članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013, prema kojem zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio državljanin treće zemlje, poput tužiteljice iz glavnog postupka, treba odbiti.
47
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da, kad je riječ o Kraljevini Danskoj, zahtjev koji se na taj način odbija može biti samo zahtjev podnesen nadležnim tijelima te države članice za dobivanje jednog od oblika međunarodne zaštite predviđenih njezinim nacionalnim pravom, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 47. svojeg mišljenja.
48
Naime, budući da se Direktiva 2011/95 ne primjenjuje na navedenu državu članicu, kao što to proizlazi iz točke 44. ove presude, zahtjevi koji su podneseni njezinim nadležnim tijelima ne mogu se odnositi na dobivanje jednog od oblika međunarodne zaštite predviđenih tom direktivom (presude od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila), C‑497/21, EU:C:2022:721, t. 43. i od 19. prosinca 2024., Khan Yunis i Baabda, C‑123/23 i C‑202/23, EU:C:2024:1042, t. 60.).
49
U tom se pogledu provedba članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013 u slučaju u kojem se mora utvrditi obvezuje li Kraljevinu Dansku obveza ponovnog prihvata stoga razlikuje od provedbe te odredbe u odnosu na svaku drugu državu članicu, koja zahtijeva postojanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u smislu članka 2. točke (h) Direktive 2011/95.
50
S obzirom na navedeno, budući da su Unija i Kraljevina Danska sklopile međunarodni sporazum čiji je cilj omogućiti toj državi članici da sudjeluje u provedbi Uredbe br. 604/2013, zahtjeve koji su u toj državi članici podneseni kako bi se ostvarilo pravo na jedan od oblika međunarodne zaštite predviđene njezinim nacionalnim pravom treba izjednačiti, za potrebe članka 18. stavka 1. točke (d) te uredbe, sa zahtjevima koji se mogu podnijeti u bilo kojoj drugoj državi članici radi ostvarivanja jednog od oblika međunarodne zaštite predviđenih Direktivom 2011/95. Naime, takvo izjednačavanje nužno je kako bi se osigurao koristan učinak tog međunarodnog sporazuma, koji odražava zajedničku volju Unije i Kraljevine Danske da omoguće toj državi članici da sudjeluje u provedbi Uredbe br. 604/2013.
51
Kao drugo, zahtjev na koji upućuje članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 604/2013 nadležno tijelo trebalo je odbiti.
52
Budući da pojam „odbijanje” iz te odredbe ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na nacionalno pravo država članica, treba smatrati da je pojam „odbijanje” u smislu navedene odredbe autonoman pojam prava Unije koji, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, treba ujednačeno tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Narav prava na boravak na temelju članka 20. UFEU‑a), C‑624/20, EU:C:2022:639, t. 19. i navedenu sudsku praksu), a to tumačenje se mora provesti na način da se uzme u obzir ne samo taj pojam nego i kontekst u kojem se nalazi članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 604/2013, kao i cilj propisa kojeg je ta odredba dio.
53
Najprije, kad je riječ o pojmu „odbijanje”, valja istaknuti da, u skladu s njegovim uobičajenim značenjem, taj pojam upućuje na djelovanje kojim se odbija pozitivno postupanje po zahtjevu. Navedeni izraz stoga ne može upućivati na djelovanje koje se sastoji od prihvaćanja pozitivnog postupanja po takvom zahtjevu, neovisno o tome jesu li to prihvaćanje i to pozitivno postupanje privremene ili trajne prirode.
54
Stoga se, strogo doslovno, pojam „odbijanje” iz članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013 ne može tumačiti na način da uključuje neproduljenje ili neobnavljanje dozvole boravka koja je prethodno izdana državljaninu treće zemlje koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu. Naprotiv, postojanje tog neproduljenja ili neobnavljanja nužno podrazumijeva da je taj zahtjev prihvaćen u ranijoj fazi, čak i ako je taj pozitivan ishod bio privremen.
55
U tom smislu sud koji je uputio zahtjev u biti smatra da, za potrebe glavnog postupka, odluku kojom nadležno dansko tijelo izdaje privremenu dozvolu boravka državljaninu treće zemlje koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u Kraljevini Danskoj, na temelju članka 7. stavaka 2. i 3. Zakona o strancima, treba izjednačiti, s obzirom na sadržaj tog zakona, s odlukom kojom se tom državljaninu privremeno odobrava supsidijarna zaštita. Danska vlada u svojim pisanim očitovanjima pred Sudom objašnjava da između tih dviju vrsta odluka postoji podudarnost. Konkretno, naglašava da se privremenom dozvolom boravka koja je izdana tužiteljici iz glavnog postupka konkretizira odobravanje supsidijarne zaštite koja, u nacionalnom pravu, odgovara supsidijarnoj zaštiti predviđenoj Direktivom 2011/95.
56
Nadalje, s kontekstualnog gledišta, valja utvrditi da i analiza same Uredbe br. 604/2013 i analiza drugih akata sekundarnog prava Unije, u skladu s kojima tu uredbu treba tumačiti u dijelu u kojem njihove odredbe mogu biti predmet zajedničke primjene, potvrđuju doslovno tumačenje iz točke 54. ove presude.
57
Kad je riječ, s jedne strane, o Uredbi br. 604/2013, valja osobito primijetiti da članak 2. točka (l) te uredbe definira pojam „dokument o boravku” za potrebe navedene uredbe kao svako odobrenje koje su izdala tijela države članice kojim se državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva odobrava boravak na njezinu državnom području, s iznimkom viza i dozvola za boravak koje su izdane tijekom razdoblja koje je potrebno za određivanje odgovorne države članice kako je utvrđeno u toj uredbi ili tijekom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili zahtjeva za dozvolu boravka.
58
Stoga ta definicija potvrđuje da se izdavanjem dozvole boravka državljaninu treće zemlje ostvaruje odobrenje dano tom državljaninu da ostane na državnom području države članice o kojoj je riječ zbog toga što mu je odobrena međunarodna zaštita. S tog gledišta nije relevantno to što su dodjeljivanje zaštite i izdavanje dozvole, ovisno o primjenjivom nacionalnom pravu, različiti i uzastopni pravni akti, različiti, ali istovremeni ili je riječ o jednom i istom pravnom aktu, kao što je to ovdje slučaj i kao što to proizlazi iz objašnjenja danske vlade navedenih u točki 55. ove presude. Stoga, navedeno izdavanje dozvole podrazumijeva da je zahtjev za međunarodnu zaštitu navedenog državljanina utemeljen ili je na njega odgovoreno pozitivno, zbog čega se on ne može izjednačiti, čak ni ako je privremen, s nekim oblikom „odbijanja” tog zahtjeva u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) navedene uredbe.
59
Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, tumačenje iz točaka 54. i 58. ove presude potkrijepljeno je činjenicom da je situacija državljanina treće zemlje koji, poput tužiteljice iz glavnog postupka, s jedne strane, posjeduje dozvolu boravka koja je istekla, i s druge strane, nije napustio državno područje država članica, izričito obuhvaćena člankom 12. stavkom 4. Uredbe br. 604/2013, dakle odredbom različitom od članka 18. stavka 1. točke (d) te uredbe. Taj članak 12. stavak 4. uređuje upravo načine određivanja odgovorne države članice u takvoj situaciji. U tom pogledu, iz potonje odredbe proizlazi da takvo određivanje ovisi o vremenu koje je proteklo od datuma na koji je istekla dozvola boravka izdana dotičnom državljaninu, što je element koji isključivo sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti.
60
S druge strane, valja podsjetiti na to da, kao što to jasno proizlazi iz članka 1. stavka 2. Sporazuma između Unije i Danske, poštovanje zahtjeva ujednačenog tumačenja i ujednačene primjene Uredbe br. 604/2013 treba osigurati i u situacijama koje uključuju Kraljevinu Dansku.
61
Navedeni zahtjev podrazumijeva tumačenje Uredbe br. 604/2013 uzimajući u obzir odredbe Direktive 2011/95 i Direktive 2013/32, pod uvjetom da se tim uzimanjem u obzir samo pojašnjava doseg pojma „odbijanje” iz članka 18. stavka 1. točke (d) te uredbe.
62
Međutim, te dvije direktive jasno razlikuju situaciju u kojoj nadležno tijelo države članice „odbija” zahtjev za međunarodnu zaštitu od situacija u kojima to tijelo poništava međunarodnu zaštitu koja je odobrena državljaninu treće zemlje, povlači je, opozove je ili je odluči ne obnoviti. Kad je konkretno riječ o supsidijarnoj zaštiti predviđenoj Direktivom 2011/95, članak 19. te direktive u stavcima 1. i 4. osobito pojašnjava uvjete pod kojima se status odobren tom zaštitom može ukinuti ako državljanin treće zemlje kojem je odobren taj status više nema pravo na tu zaštitu. Slična odredba predviđena je drugim odredbama navedene direktive u pogledu statusa izbjeglice.
63
Osim toga, odluke donesene u tom području, koje sve pretpostavljaju da je prethodno prihvaćen zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio taj državljanin, razlikuju se, kako u materijalnom tako i u postupovnom smislu, od odluka kojima se takav zahtjev za međunarodnu zaštitu odbija, koje se također nazivaju „negativne odluke”, a na koje se odnosi članak 11. stavak 2. Direktive 2013/32.
64
Stoga razmatranje konteksta u kojem se nalazi članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 604/2013 potvrđuje da se pojam „odbijanje” na koji se odnosi ta odredba ne može tumačiti na način da obuhvaća neproduljenje ili neobnavljanje dozvole boravka koja je prethodno izdana državljaninu treće zemlje koji je podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu.
65
Naposljetku, tekstualna i kontekstualna analiza pojma „odbijanje” iz članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 604/2013, kako je navedena u točkama 53. do 64. ove presude, odgovara cilju te uredbe koji se sastoji, kao što to proizlazi iz njezina članka 3. stavaka 1. i 2., od toga da zahtjev za međunarodnu zaštitu razmatra samo jedna i ista država članica koja je određena kao odgovorna na temelju ujednačenih kriterija koji su navedeni u poglavlju III. navedene uredbe. Na taj se cilj uostalom podsjeća i u Sporazumu između Unije i Danske, kao što to proizlazi iz točke 60. ove presude.
66
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 604/2013 treba tumačiti na način da se neproduljenje ili neobnavljanje dozvole boravka koja je prethodno izdana državljaninu treće zemlje ne može izjednačiti s odbijanjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je taj državljanin podnio u smislu te odredbe.
Troškovi
67
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
Članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva
treba tumačiti na način da se:
neproduljenje ili neobnavljanje dozvole boravka koja je prethodno izdana državljaninu treće zemlje ne može izjednačiti s odbijanjem zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je taj državljanin podnio u smislu te odredbe.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: finski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.