62024CO0001
RJEŠENJE SUDA (deveto vijeće)
2. listopada 2024. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 53. stavak 2. Poslovnika Suda – Članak 267. UFEU‑a – Pojam ‚sud’ – College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava, Nizozemska) – Obvezna nadležnost – Neobvezujuća odluka – Očita nedopuštenost”
U predmetu C‑1/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava, Nizozemska), odlukom od 8. svibnja 2023., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2024., u postupku
X
protiv
Achmea Schadeverzekeringen NV,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei, predsjednica vijeća, J.-C. Bonichot (izvjestitelj) i S. Rodin, suci,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem u skladu s člankom 53. stavkom 2. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i Direktive Vijeća 2004/113/EZ od 13. prosinca 2004. o provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pristupu i nabavi robe, odnosno pružanju usluga (SL 2004., L 373, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 101.).
2
Zahtjev je upućen u okviru postupka pred Collegeom voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava, Nizozemska) u kojem sudjeluju samostalna poduzetnica X i osiguravajuće društvo Achmea Schadeverzekeringen NV (u daljnjem tekstu: Achmea) u pogledu načela jednakog postupanja prema ženama i muškarcima u pristupu poslodavaca osiguranju od posljedica odsutnosti njihova osoblja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člankom 3. Direktive 2004/113, naslovljenim „Opseg”, predviđa se:
„1.   U granicama ovlasti dodijeljenih [Europskoj z]ajednici, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe koje se bave nabavom robe i pružanjem usluga dostupnih javnosti, bez obzira pripada li dotična osoba javnom ili privatnom sektoru, uključujući tijela javne vlasti, i koje se nude izvan područja privatnog i obiteljskog života i transakcija u tome kontekstu.
[…]
4.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na područje zapošljavanja i rada. Ova se Direktiva ne primjenjuje na područje samozapošljavanja, budući da je ono obuhvaćeno drugim zakonodavnim aktima Zajednice.”
4
Člankom 5. te direktive, naslovljenim „Aktuarski čimbenici”, u stavku 1. određuje se:
„Države članice osiguravaju da ni u jednome novom ugovoru zaključenom nakon 21. prosinca 2007., prilikom izračuna premija i davanja u svrhu osiguravajućih i povezanih financijskih usluga, uporaba spola kao čimbenika ne dovede do razlika u pojedinačnim premijama i davanjima.”
Nizozemsko pravo
5
Člankom 7. Algemene weta gelijke behandeling (Opći zakon o jednakom postupanju) od 2. ožujka 1994. (Stb. 1994., br. 230) (u daljnjem tekstu: Zakon o jednakom postupanju), u stavku 1. predviđa se:
„Zabranjena je diskriminacija u nabavi robe ili pružanju usluga ili odobravanju pristupa robi ili uslugama i sklapanju, izvršenju ili raskidu ugovora u tom području te u pružanju profesionalnog usmjeravanja i savjetovanja ili informacija o obrazovnom ili profesionalnom usmjeravanju, kada se te radnje izvršavaju:
a.
prilikom obavljanja profesije ili gospodarske djelatnosti;
b.
od strane tijela javne vlasti;
c.
od strane institucija koje djeluju u području stanovanja, socijalne zaštite, zdravstvenih usluga, kulture ili obrazovanja, ili
d.
od strane fizičke osobe koje ne obavljaju profesiju ili gospodarsku djelatnost, pod uvjetom da se pružanje odvija u javnom sektoru.”
6
Članak 10. stavak 1. Weta College voor de rechten van de mens (Zakon o Institutu za ljudska prava) od 24. studenoga 2011. (Stb. 2011., br. 573), glasi kako slijedi:
„[College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava, Nizozemska)] može na temelju pisanog zahtjeva provesti istragu kako bi utvrdio je li došlo ili dolazi do diskriminacije u smislu Općeg zakona o jednakom postupanju, [Weta gelijke behandeling van mannen en vrouwen (Zakon o jednakom postupanju prema muškarcima i ženama)] ili članka 646. knjige 7. [Burgerlijk Wetboeka (Građanski zakonik)] i dostaviti svoju odluku o tome. [College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava)] može usto provesti istragu na vlastitu inicijativu, kako bi utvrdio dolazi li sustavno do takve diskriminacije i dostaviti svoju odluku o tome.”
7
Člankom 11. stavkom 1. Zakona o Institutu za ljudska prava određuje se:
„[College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava)] pokreće istragu i svoju obrazloženu odluku u pisanom obliku dostavlja tužitelju, osobi koja diskriminira i, ovisno o slučaju, osobi koja je izložena diskriminaciji.”
8
Člankom 13. stavkom 1. tog zakona predviđa se:
„[College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava)] može pokrenuti sudski postupak kako bi zatražio da se postupanje protivno Općem zakonu o jednakom postupanju, Zakonu o jednakom postupanju prema muškarcima i ženama ili članku 646. knjige 7. Građanskog zakonika proglasi nezakonitim, da se to postupanje zabrani ili da se naloži otklanjanje njegovih posljedica.”
9
U skladu s člankom 28. Besluita werkwijze onderzoek gelijke behandeling (Uredba o pravilima za provođenje istrage koja se odnosi na jednako postupanje):
„Odluka [Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava)], koja može sadržavati preporuke, javno se objavljuje. Prema mišljenju [Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava)], ako to opravdava zaštita bitnih interesa stranaka, osoba o kojima je riječ ili trećih osoba, može biti dovoljno dostaviti anonimizirani primjerak odluke.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Osoba X u svojem poduzeću zapošljava isključivo žensko osoblje.
11
Achmea poduzetnicima nudi neživotna osiguranja, uključujući osiguranje od posljedica odsutnosti njihova osoblja.
12
U skladu s nizozemskim pravom, poslodavac je u slučaju odsutnosti zaposlenika zbog bolesti dužan nastaviti isplaćivati dio plaće tijekom razdoblja koje u načelu traje do 102 tjedna. Poslodavac može osigurati taj rizik kod osiguravatelja ugovaranjem osiguranja od posljedica takve odsutnosti. To osiguranje predviđa da se poslodavcu isplati naknada koja pokriva dio plaće bolesnog zaposlenika tijekom prvih dviju godina bolesti.
13
Na Achmeinoj internetskoj stranici dostupan je kalkulator s pomoću kojeg se može izračunati iznos premije police osiguranja. Osoba X koristila se tim kalkulatorom jer je zapošljavala isključivo žensko osoblje i prema dobivenom izračunu premija je iznosila otprilike 920,64 eura mjesečno. Nakon ponovnog izračuna, koji se temeljio na pretpostavci da zapošljava samo muško osoblje, navedena premija iznosila je 691,88 eura mjesečno.
14
Achmea je u odgovoru na upit osobe X pojasnila da se stopa premije izračunava na temelju podataka o riziku i prijašnjih podataka u koje su uključeni različiti čimbenici, među kojima je spol.
15
U Achmeinim uvjetima osiguranja navodi se da stopa premije ovisi o djelatnosti poduzetnika, podacima o odsutnosti zaposlenika u području djelatnosti, odnosno o broju zaposlenika, stopi pokrivenosti, podacima o zaposlenicima, kao što su zajamčena godišnja plaća, godina rođenja i spol, dani odsutnosti i naknade isplaćene tijekom posljednje tri godine.
16
Osoba X podnijela je zahtjev Collegeu voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava), tijelu koje je uputilo zahtjev, kako bi ishodila odluku kojom se odgovara na pitanje postoji li u prethodno navedenim okolnostima diskriminacija na temelju spola, koja je zabranjena. U tom pogledu smatra da Achmea diskriminira time što čimbenik spola uključuje u izračun stope premije osiguranja od posljedica odsutnosti zaposlenika. Iz toga slijedi da je premija koja se traži za isključivo žensko osoblje veća od premije koja se traži za isključivo muško osoblje.
17
Suprotno tomu, Achmea pred tijelom koje je uputilo zahtjev tvrdi da traži veći iznos premije za osiguranje žena jer je prosječna stopa njihove odsutnosti zbog bolesti statistički veća. Prema Achmeinu mišljenju, iz Direktive 2004/113 samo proizlazi da uporaba spola kao čimbenika u okviru osiguranja ne smije dovesti do razlika u pojedinačnim premijama i davanjima. Stoga, ta se direktiva primjenjuje na osiguranje i mirovine koje su isključivo privatne, dobrovoljne i odvojene od radnog odnosa. Međutim, u predmetu o kojem odlučuje tijelo koje je uputilo zahtjev nije riječ o takvom slučaju osiguranja. Stoga je dopušteno upotrebljavati spol kao čimbenik za određivanje premije.
18
Tijelo koje je uputilo zahtjev pita, kao prvo, može li se osoba X pozvati na Direktivu 2004/113. Smatra da se osoba X ne može pozvati na zaštitu koja se dodjeljuje člankom 7. Zakona o jednakom postupanju jer se ne diskriminira nju, nego njezine zaposlenice. Naime, treba smatrati da se tim člankom u nizozemsko pravo prenosi članak 3. te direktive, zbog čega je nužno utvrditi opseg navedene direktive.
19
Kao drugo, to tijelo smatra da se iz članka 5. stavka 1. Direktive 2004/113 može implicitno zaključiti da su dopuštene razlike u premijama i naknadama za osobe koje nisu pojedinci, koje nastaju zbog upotrebe spola kao aktuarskog čimbenika. Smatra da bi valjalo utvrditi, pod uvjetom da je Direktiva 2004/113 primjenjiva u ovom slučaju, dovodi li uzimanje u obzir aktuarskih razlika povezanih sa spolom u izračunu stope premije osiguranja od posljedica odsutnosti zaposlenika do neizravne diskriminacije na temelju spola zbog toga što bi poslodavac mogao biti manje sklon zapošljavanju žena. Navedeno tijelo želi doznati zbog kojeg se razloga u premijama koje poduzetnici ili poslodavci plaćaju radi osiguranja od posljedica odsutnosti zaposlenika mogu uzeti u obzir aktuarske razlike između muškaraca i žena, dok se takve razlike ne mogu uzeti u obzir u premijama koje osiguranici plaćaju kao pojedinci za privatna osiguranja.
20
U tim je okolnostima College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) odlučio prekinuti postupak i uputiti sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li Direktivu [2004/113] tumačiti na način da se primjenjuje i u situaciji podnositeljice zahtjeva koja nije sama diskriminirana zbog svojeg spola, ali je stavljena u nepovoljniji položaj zbog toga što zapošljava isključivo žensko osoblje i zbog toga plaća veću premiju od one koju bi plaćala da (također) zapošljava muško osoblje?
2.
Uzimajući u obzir i članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i pod pretpostavkom da se Direktiva 2004/113 primjenjuje na situaciju podnositeljice zahtjeva kao poslodavca, treba li tu direktivu tumačiti na način da uporaba spola kao čimbenika za potrebe usluga osiguranja i povezanih financijskih usluga također ne bi trebala dovesti do razlika u premijama i davanjima za poslodavce (koji nisu pojedinci)?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
21
Na temelju članka 53. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten, Sud može, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, u svakom trenutku odlučiti obrazloženim rješenjem, bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
22
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
23
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postupak predviđen člankom 267. UFEU‑a predstavlja sredstvo suradnje između Suda i nacionalnih sudova na temelju kojeg Sud nacionalnim sudovima pruža elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (presuda od 7. svibnja 2024., NADA i dr., C‑115/22, EU:C:2024:384, t. 33. i navedena sudska praksa).
24
Usto, kako bi odredio je li tijelo koje je uputilo zahtjev za prethodnu odluku o kojem je riječ „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, što je pitanje koje je obuhvaćeno isključivo pravom Unije, Sud uzima u obzir sve elemente, primjerice, je li tijelo utemeljeno na zakonu, je li ono stalno, je li njegova nadležnost obvezna, provodi li kontradiktorni postupak, primjenjuje li pravna pravila te je li neovisno (vidjeti u tom smislu presude od 30. lipnja 1966., Vaassen‑Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, str. 395.; od 3. svibnja 2022., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, t. 41. i od 7. svibnja 2024., NADA i dr., C‑115/22, EU:C:2024:384, t. 35.).
25
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi i da su nacionalni sudovi ovlašteni obratiti se Sudu samo ako je pred njima u tijeku spor i ako trebaju odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske naravi (presuda od 3. svibnja 2022., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, t. 42. i navedena sudska praksa).
26
U ovom slučaju, elementi za ocjenu postojanja „suda” proizlaze iz odgovora tijela koje je uputilo zahtjev, koji je Sud zaprimio 5. travnja 2024., na zahtjev za informacije koji mu je uputio Sud.
27
Iako je točno da se čini da se odredbama Zakona o Institutu za ljudska prava i pojašnjenjima koja je pružio College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) potvrđuje da su taj institut i njegova nadležnost utemeljeni na zakonu, da on primjenjuje pravna pravila i da su postupci koji se pred njim vode kontradiktorne prirode, drukčije vrijedi za zahtjev prema kojem tijelo koje je uputilo zahtjev treba imati obveznu nadležnost.
28
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi Suda, tijelo koje je uputilo zahtjev, čija nadležnost ne ovisi o sporazumu stranaka, ima obveznu nadležnost ako je njegova odluka obvezujuća za te stranke (vidjeti u tom smislu presude od 17. rujna 1997., Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, t. 27. i 29. i od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 22. do 25.).
29
To očito nije slučaj u ovom predmetu.
30
Kao prvo, valja istaknuti da je taj institut u svojem odgovoru na zahtjev za informacije Suda pojasnio da njegove odluke nemaju učinak sudske odluke u smislu nizozemskog zakonodavstva.
31
Kao drugo, u skladu s člankom 10. stavkom 1. prvim podstavkom Zakona o Institutu za ljudska prava, taj institut ovlašten je na temelju pisanog zahtjeva provesti istragu kako bi utvrdio je li došlo ili dolazi do diskriminacije, osobito u smislu Zakona o jednakom postupanju ili nizozemskog Građanskog zakonika. U skladu s člankom 11. stavkom 1. Zakona o Institutu za ljudska prava, navedeni institut svoju obrazloženu odluku dostavlja osobi koja diskriminira i, ovisno o slučaju, osobi koja je izložena diskriminaciji. Usto, u skladu s člankom 28. Uredbe o pravilima za provođenje istrage koja se odnosi na jednako postupanje, odluka tog instituta javno se objavljuje.
32
Međutim, u tim se odredbama ne pojašnjavaju konkretni pravni učinci „odluka” donesenih slijedom istrage Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava).
33
Točno je da, prema odgovoru tog instituta, njegove odluke mogu imati pravne učinke. Prema sudskoj praksi Hoge Raada (Vrhovni sud, Nizozemska) navedenoj u tom odgovoru, sud ne može odstupiti od odluke Commissija gelijke behandeling (Komisija za jednako postupanje), koji je bio prethodnik Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) a da pritom propisno ne obrazloži svoje stajalište u tom pogledu. Nadalje, u skladu s istragom „praćenja” odluka tog instituta, te su odluke u 74 % slučajeva dovele do toga da tuženik donese mjere koje su u skladu s tim odlukama. Osim toga, zbog toga što se navedene odluke najčešće objavljuju na internetskoj stranici navedenog instituta uz navođenje imena stranke na koju se odnosi pritužba, one imaju odvraćajući učinak.
34
Slijedom toga, jedina pravna posljedica odluke Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) nastanak je posebne obveze obrazlaganja suda koji će odlučivati o meritumu, u slučaju da taj sud odstupi od takve odluke.
35
Međutim, iako se čini da nije sporno da se odluke Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) poštuju i u pravilu prihvaćaju, one ipak nisu obvezujuće za stranke i ne obvezuju sudove koji će eventualno odlučivati o sporu do kojeg je došlo slijedom takve odluke. Jedina obveza suda pred kojim će se eventualno voditi postupak, da objasni razloge zbog kojih je odstupio od stajališta tog instituta, koja se kvalificira kao obveza opsežnijeg obrazlaganja, ne podrazumijeva postojanje obvezujućeg učinka te odluke. Stoga, odluke navedenog instituta nisu obvezujuće u smislu sudske prakse Suda.
36
Kao treće, u skladu s člankom 13. Zakona o Institutu za ljudska prava, taj institut može pokrenuti sudski postupak kako bi zatražio da se postupanje protivno nizozemskom zakonodavstvu o jednakom postupanju proglasi nezakonitim, da se to postupanje zabrani ili da se naloži otklanjanje njegovih posljedica. Usto, u svojem odgovoru na zahtjev za informacije College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) potvrdio je da može pokrenuti sudski postupak nakon okončanja postupka koji se pred njim vodi u ovom slučaju.
37
Međutim, ta okolnost ne dokazuje da College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) ima prirodu suda u smislu sudske prakse Suda, nego upućuje na to da njegova stajališta nisu obvezujuća. Naime, da je odluka tog instituta obvezujuća, ne bi bilo potrebno pokrenuti sudski postupak nakon završetka njegove istrage. Prema tome, čini se da se tijelo koje je uputilo zahtjev više oslanja na svoje ovlasti kako bi osiguralo da se njegove odluke poštuju, a ako to nije slučaj, navedeni institut ili zainteresirane stranke mogu pokrenuti postupak pred nizozemskim građanskim sudovima.
38
Kao četvrto, prema odgovoru tijela koje je uputilo zahtjev, zainteresirana osoba može pokrenuti postupak i pred nadležnim građanskim sudovima a da prije toga nije obvezno pokrenuti postupak pred Collegeom voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava). Taj institut u tom pogledu pojašnjava da je njegova nadležnost „fakultativna”, a ne „isključiva”.
39
Iako se neko tijelo koje je uputilo zahtjev može smatrati „sudom” u smislu članka 267. UFEU‑a, unatoč njegovoj fakultativnoj nadležnosti u smislu da tužitelj može odabrati pokrenuti postupak izravno pred drugim sudom (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 23. do 25. i od 20. rujna 2018., Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, t. 23. i 24.), iz točaka 30. do 37. ovog rješenja ipak proizlazi da odluke Collegea voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) nisu obvezujuće za stranke u postupku koji se pred njim vodi.
40
Stoga, tijelo koje je uputilo zahtjev u ovom predmetu očito ne ispunjava zahtjev prema kojem treba imati obveznu nadležnost. Iz toga slijedi da College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava) nije „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a i da je zahtjev za prethodnu odluku očito nedopušten.
Troškovi
41
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred tijelom koje je uputilo zahtjev, na tom je tijelu da odluči o troškovima postupka.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) rješava:
Zahtjev za prethodnu odluku koji je College voor de Rechten van de Mens (Institut za ljudska prava, Nizozemska) uputio odlukom od 8. svibnja 2023., koju je Sud zaprimio 2. siječnja 2024., očito je nedopušten.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski