62024CJ0350
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
19. svibnja 2026. (
*1
)
[Tekst ispravljen rješenjem od 8. srpnja 2026.]
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 50. UEU‑a – Članak 288. UFEU‑a – Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju – Sud države članice pred kojim je pokrenut postupak prije isteka prijelaznog razdoblja predviđenog tim sporazumom – Primjena suda pred kojim se vodi postupak prava druge države – Zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine kojim se prenosi direktiva – Direktiva 2006/54/EZ – Primjenjivost prava Unije – Načelo uzajamnog povjerenja – Načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije”
U predmetu C‑350/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 3. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 14. svibnja 2024., u postupku
HJ
protiv
Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, F. Biltgen (izvjestitelj), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer i O. Spineanu‑Matei, predsjednici vijeća, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni i N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: C. Di Bella, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 24. lipnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu HJ, A. Lyon‑Caen, avocat,
–
za Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA, D. Célice, avocat,
–
za francusku vladu, F. du Couëdic, O. Duprat‑Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva i B. Travard, u svojstvu agenata,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna i D. Lutostańska, u svojstvu agenata,
–
za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Fuller, u svojstvu agenta, uz asistenciju A. Mayer i J. Pobjoya, barristers,
–
za Europsku komisiju, S. Delaude, H. Krämer i E. E. Schmidt, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 25. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7.), koji je odobren Odlukom Vijeća (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020. (SL 2020., L 29, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju), i članka 288. UFEU‑a.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe HJ i njezina poslodavca, društva Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (u daljnjem tekstu: CACIB) u pogledu diskriminacije na temelju njezina spola i uznemiravanja koje je navodno pretrpjela.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Članak 70. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.) (u daljnjem tekstu: Bečka konvencija), naslovljen „Posljedice prestanka ugovora”, u stavku 1. određuje:
„Osim ako ugovor određuje drukčije ili ako se stranke drukčije sporazumiju, prestanak ugovora na temelju njegovih odredaba ili u skladu s ovom Konvencijom:
(a)
oslobađa stranke obveze da nastave s izvršavanjem ugovora;
(b)
nije na štetu nikakvog prava, obveze ili pravnog položaja stranaka nastalih izvršavanjem ugovora prije njegova prestanka.”
Pravo Unije
UEU i UFEU
4
Članak 50. stavci 2. i 3. UEU‑a određuju:
„2.   Država članica koja donese odluku o povlačenju, o svojoj namjeri obavješćuje Europsko vijeće. S obzirom na smjernice koje daje Europsko vijeće, [Europska u]nija pregovara i sklapa s tom državom sporazum kojim se utvrđuju aranžmani njezina povlačenja, uzimajući pritom u obzir okvir za njezin budući odnos s Unijom. […]
3.   Ugovori se na […] državu [koja se povlači iz Unije] prestaju primjenjivati od dana stupanja na snagu sporazuma o povlačenju ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti iz stavka 2., osim ako Europsko vijeće, u dogovoru s dotičnom državom članicom, jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.”
5
Članak 288. UFEU‑a predviđa:
„Radi izvršavanja nadležnosti Unije, institucije donose uredbe, direktive, odluke, preporuke i mišljenja.
Uredba ima opću primjenu. Obvezujuća je u cijelosti i izravno se primjenjuje u svim državama članicama.
Direktiva je obvezujuća, u pogledu rezultata koji je potrebno postići, za svaku državu članicu kojoj je upućena, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je nacionalnim tijelima.
Odluka je u cijelosti obvezujuća. Odluka u kojoj je određeno kome je upućena, obvezujuća je samo za njih.
Preporuke i mišljenja nemaju obvezujuću snagu.”
Sporazum o povlačenju
6
Druga, sedma, osma i jedanaesta uvodna izjava preambule Sporazuma o povlačenju glase:
„ŽELEĆI utvrditi pojedinosti o načinu povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije i Euratoma, uzimajući pritom u obzir okvir za njihov budući odnos,
[…]
ODLUČNE da se za uredno povlačenje pobrinu raznim odredbama o razdvajanju kojima je cilj spriječiti poremećaje i zajamčiti pravnu sigurnost građanima i poslovnim subjektima te pravosudnim i upravnim tijelima u Uniji i Ujedinjenoj Kraljevini, iako pritom nije isključeno da će sporazumom ili sporazumima o budućem odnosu relevantne odredbe o razdvajanju biti stavljene izvan snage,
UZIMAJUĆI U OBZIR da je u zajedničkom interesu Unije i Ujedinjene Kraljevine da se utvrdi prijelazno ili provedbeno razdoblje u kojem bi se pravo Unije, uključujući međunarodne sporazume, trebalo primjenjivati na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini te u pravilu s jednakim učinkom na države članice, bez obzira na sve posljedice njezina povlačenja iz Unije spram njezina sudjelovanja u radu institucija, tijela, ureda i agencija Unije, posebno činjenice da na dan stupanja ovog Sporazuma na snagu završavaju mandati svih članova institucija, tijela i agencija Unije koji su predloženi, imenovani ili izabrani zbog članstva Ujedinjene Kraljevine u Uniji, a kako bi se izbjegli poremećaji u razdoblju pregovora o sporazumu ili sporazumima o budućem odnosu,
[…]
UZIMAJUĆI U OBZIR da je, da bi se zajamčili pravilno tumačenje i primjena ovog Sporazuma te usklađenost s obvezama koje iz njega proizlaze, nužno utvrditi odredbe kojima se osigurava općenito upravljanje ovim Sporazumom, a osobito obvezujuća pravila o rješavanju sporova i provedbi propisa kojima se u cijelosti poštuje autonomija Unije i njezin pravni poredak te status Ujedinjene Kraljevine kao treće zemlje.”
7
U skladu s člankom 1. tog sporazuma, naslovljenim „Cilj”:
„Ovim se Sporazumom utvrđuju pojedinosti o povlačenju Ujedinjene Kraljevine […] iz [U]nije […] i Europske zajednice za atomsku energiju […].”
8
Članak 4. navedenog sporazuma, naslovljen „Metode i načela koji se odnose na učinak, provedbu i primjenu ovog Sporazuma”, u stavcima 4. i 5. predviđa:
„4.   Odredbe ovog Sporazuma koje upućuju na pravo Unije ili njegove pojmove ili odredbe pri svojoj se provedbi ili primjeni tumače u skladu s relevantnom sudskom praksom Suda Europske unije donesenom prije isteka prijelaznog razdoblja [predviđenog njegovim člankom 126. (u daljnjem tekstu: prijelazno razdoblje)].
5.   Pravosudna i upravna tijela Ujedinjene Kraljevine pri tumačenju i primjeni ovog Sporazuma uzimaju u obzir relevantnu sudsku praksu Suda Europske unije donesenu nakon isteka prijelaznog razdoblja.”
9
Članak 66. tog sporazuma, naslovljen „Primjenjivo pravo u ugovornim i izvanugovornim stvarima”, koji se nalazi u Glavi VI. njegova trećeg dijela, naslovljenoj „Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u tijeku”, glasi kako slijedi:
„Sljedeći akti primjenjuju se u Ujedinjenoj Kraljevini na sljedeći način:
(a)
Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća [od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.) (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I),] primjenjuje se na ugovore sklopljene prije isteka prijelaznog razdoblja;
(b)
Uredba (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća [od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.)] primjenjuje se na štetne događaje ako su nastali prije isteka prijelaznog razdoblja.”
10
Članak 67. Sporazuma o povlačenju, naslovljen „Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka i s time povezana suradnja središnjih tijela”, određuje:
„1.   U Ujedinjenoj Kraljevini i u državama članicama u situacijama koje uključuju Ujedinjenu Kraljevinu, na sudske postupke pokrenute prije isteka prijelaznog razdoblja i na postupke ili mjere povezane s tim pravnim postupcima […] primjenjuju se sljedeći akti ili odredbe:
(a)
odredbe o nadležnosti iz Uredbe (EU) br. 1215/2012 [Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57. i SL 2025./90335, L)];
(b)
odredbe o nadležnosti iz Uredbe (EU) 2017/1001 [Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)], Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 6/2002 [od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45. i ispravci SL 2018., L 72, str. 42. i SL 2020., L 415, str. 89.)], Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 2100/94 [od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice (SL 1994., L 227, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24. str. 3.)], Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća [od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.)], i Direktive 96/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 16. prosinca 1996. o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga (SL 1997., L 18, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 127. i ispravak SL 2019., L 91, str. 77.)];
(c)
odredbe o nadležnosti iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 [od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.)];
(d)
odredbe o nadležnosti iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 [od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.)]
[…]”
11
Članak 86. Sporazuma o povlačenju, naslovljen „Predmeti koji su u tijeku pred Sudom Europske unije”, predviđa:
„1.   Sud Europske unije ostaje nadležan za sve postupke koje je pokrenula Ujedinjena Kraljevina i postupke pokrenute protiv Ujedinjene Kraljevine prije isteka prijelaznog razdoblja. Ta se nadležnost odnosi na sve faze postupka, uključujući žalbeni postupak pred Sudom i postupak pred Općim sudom ako mu se predmet vrati na ponovno suđenje.
2.   Sud Europske unije ostaje nadležan za donošenje odluka o prethodnim pitanjima na temelju zahtjeva sudova Ujedinjene Kraljevine koji su mu upućeni prije isteka prijelaznog razdoblja.
3.   Za potrebe ovog poglavlja, postupci pred Sudom Europske unije smatraju se pokrenutima, a zahtjevi za odluku o prethodnom pitanju smatraju se upućenima, u trenutku upisa pismena kojim se pokreće postupak u tajništvu Suda ili Općeg suda, ovisno o slučaju.”
12
Članak 87. tog sporazuma, naslovljen „Novi postupci pred Sudom”, glasi kako slijedi:
„1.   Ako smatra da Ujedinjena Kraljevina prije isteka prijelaznog razdoblja nije ispunila neku obvezu iz Ugovorâ ili dijela četvrtog ovog Sporazuma, Europska komisija može u roku od četiri godine nakon isteka prijelaznog razdoblja predmet uputiti Sudu Europske unije u skladu sa zahtjevima utvrđenima u članku 258. odnosno članku 108. stavku 2. drugom podstavku UFEU‑a, ovisno o slučaju. Ti su predmeti u nadležnosti Suda Europske unije.
2.   Ako Ujedinjena Kraljevina ne postupi u skladu s odlukom iz članka 95. stavka 1. ovog Sporazuma ili ako u pravnom poretku Ujedinjene Kraljevine ne dade pravni učinak odluci iz te odredbe koja je upućena fizičkoj ili pravnoj osobi s boravištem odnosno poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini, Europska komisija može u roku od četiri godine nakon isteka prijelaznog razdoblja predmet uputiti Sudu Europske unije u skladu sa zahtjevima utvrđenima u članku 258. odnosno članku 108. stavku 2. drugom podstavku UFEU‑a, ovisno o slučaju. Ti su predmeti u nadležnosti Suda Europske unije.
3.   Pri odlučivanju o pokretanju postupka iz ovog članka, Europska komisija na Ujedinjenu Kraljevinu primjenjuje ista načela kao i na svaku državu članicu.”
13
Na temelju članka 126. navedenog sporazuma, naslovljenog „Prijelazno razdoblje”, prijelazno razdoblje počinje na dan stupanja na snagu Sporazuma o povlačenju i završava 31. prosinca 2020.
14
Članak 127. Sporazuma o povlačenju, naslovljen „Područje primjene prijelaznog razdoblja”, glasi kako slijedi:
„1.   Ako ovim Sporazumom nije predviđeno drukčije, tijekom prijelaznog razdoblja na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini primjenjuje se pravo Unije.
[…]
3.   Tijekom prijelaznog razdoblja, pravo Unije primjenjivo u skladu sa stavkom 1. proizvodi s obzirom na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini pravne učinke jednake onima koje proizvodi u Uniji i njezinim državama članicama te se tumači i primjenjuje u skladu s metodama i općim načelima jednakima onima koji se primjenjuju u Uniji.
[…]
6.   Ako ovim Sporazumom nije predviđeno drukčije, podrazumijeva se da tijekom prijelaznog razdoblja sva upućivanja na države članice u pravu Unije koje se primjenjuje u skladu sa stavkom 1. i kako ga provode i primjenjuju države članice uključuju Ujedinjenu Kraljevinu.
[…]”
15
Članak 185. četvrti stavak Sporazuma o povlačenju glasi kako slijedi:
„Dijelovi drugi i treći, uz iznimku članka 19., članka 34. stavka 1., članka 44. i članka 96. stavka 1. te glave I. dijela šestog i članaka od 169. do 181., primjenjuju se nakon isteka prijelaznog razdoblja.”
Rimska konvencija
16
Konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorena za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.) (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija), u članku 3. stavku 1. određuje:
„Na ugovor se primjenjuje pravo koje izaberu ugovorne stranke. Izbor mora biti izražen ili proizlaziti s razumnom sigurnošću iz uvjeta ugovora ili okolnosti slučaja. Stranke mogu odabrati pravo koje se primjenjuje na cijeli ugovor ili samo na neki dio ugovora.”
17
Članak 14. stavak 1. Rimske konvencije predviđa:
„Pravo koje se primjenjuje na ugovor u skladu s ovom Konvencijom primjenjuje se u mjeri u kojoj sadrži, u okviru prava ugovora, pravila koja sadrže pravne pretpostavke ili određuju teret dokaza.”
Uredba Rim I
18
Članak 24. Uredbe Rim I, naslovljen „Odnos s Rimskom konvencijom”, predviđa:
„1.   Ova Uredba zamjenjuje Rimsku konvenciju u državama članicama, osim u pogledu područja država članica koja su obuhvaćena teritorijalnim opsegom te Konvencije, te na koje se ova Uredba ne primjenjuje na temelju članka 299. [UEZ‑a].
2.   U mjeri u kojoj ova Uredba zamjenjuje odredbe Rimske konvencije, svako upućivanje na tu Konvenciju tumači se kao upućivanje na ovu Uredbu.”
19
U skladu s njezinim člankom 29. drugim stavkom, Uredba Rim I primjenjuje se od 17. prosinca 2009., osim njezina članka 26. koji se primjenjuje od 17. lipnja 2009.
Direktiva 2006/54/EZ
20
Uvodna izjava 30. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravci SL 2017., L 162, str. 56. i SL 2019., L 191, str. 45.), određuje:
„Donošenje propisa o teretu dokaza igra značajnu ulogu u osiguravanju učinkovite provedbe načela jednakog postupanja. Stoga bi prema odluci Suda trebalo donijeti odredbe kojima bi se teret dokaza u slučajevima gdje postoji pretpostavka diskriminacije prebacio na tuženika, osim u postupcima u kojima sud ili drugo nacionalno nadležno tijelo istražuje činjenično stanje. Ipak, treba pojasniti da procjena činjenica iz kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije ostaje u nadležnosti odgovarajućeg nacionalnog tijela u skladu s nacionalnim pravom i praksom. Nadalje, države članice mogu u odgovarajućoj fazi postupka uvesti pravila dokaznog postupka koja su povoljnija za tuženika.”
21
Članak 17. te direktive, naslovljen „Zaštita prava”, u stavku 1. predviđa:
„Države članice osiguravaju svim osobama koje smatraju da im je nanesena šteta zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja mogućnost pokretanja sudskog postupka u svrhu izvršavanja obveza na temelju ove Direktive, čak i nakon prestanka odnosa u kojemu se dogodila navodna diskriminacija, a nakon eventualnog obraćanja drugim nadležnim tijelima i postupaka mirenja kada države članice to smatraju primjerenim.”
22
Članak 19., naslovljen „Teret dokaza”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Države članice poduzimaju potrebne mjere u skladu sa svojim pravosudnim sustavima kako bi osigurale da, u slučajevima kada osobe koje smatraju da im je nanesena šteta zbog neprimjenjivanja načela jednakog postupanja pred sudom ili drugim nadležnim tijelom iznesu činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti postojanje izravne ili neizravne diskriminacije, teret dokaza nepostojanja povrede načela jednakog postupanja bude na tuženiku.
2.   Stavak 1. ne sprečava države članice da uvedu pravila o dokazivanju koja su povoljnija za tužitelje.”
Pravo Ujedinjene Kraljevine
23
Članak 136. Equality Acta 2010 (Zakon o ravnopravnosti iz 2010.), naslovljen „Teret dokazivanja”, predviđa:
„(1)   Ovaj se članak primjenjuje na sve postupke koji se odnose na povredu ovog zakona.
(2)   Ako postoje činjenice na temelju kojih sud može odlučiti, u nedostatku ikakvog drugog objašnjenja, da je osoba (A) povrijedila odredbe o kojima je riječ, sud tu povredu mora smatrati dokazanom.
(3)   Međutim, stavak (2.) se ne primjenjuje ako osoba A dokaže da nije povrijedila navedenu odredbu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
24
Podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka je s društvom CACIB 17. siječnja 2007. sklopila ugovor o radu na koji se primjenjuje pravo Ujedinjene Kraljevine i na temelju kojeg je ona naposljetku obavljala dužnost „agenta za informacijske sustave korisnika u Ujedinjenoj Kraljevini”. Dana 28. kolovoza 2013. odobreno joj je bolovanje.
25
Budući da je smatrala da je pretrpjela diskriminaciju na temelju spola te uznemiravanje, podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka je 23. rujna 2013. pred conseilom de prud’hommes (Radni sud, Francuska) pokrenula postupak kako bi ishodila isplatu različitih iznosa na temelju izvršenja tog ugovora o radu te isplatu naknade štete.
26
Presudom od 26. lipnja 2019. taj je radni sud odbio zahtjeve podnositeljice kasacijske žalbe iz glavnog postupka. Potonja je podnijela žalbu protiv te presude couru d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu, Francuska).
27
Presudom od 27. svibnja 2021. cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu) smatrao je da podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka nije dokazala postojanje diskriminacije ili diskriminatornog uznemiravanja i osvete, u smislu Zakona o jednakosti iz 2010., kojim je Direktiva 2006/54 prenesena u pravo Ujedinjene Kraljevine.
28
Podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka podnijela je kasacijsku žalbu protiv te presude Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odnosno sudu koji je uputio zahtjev. Ona, među ostalim, tvrdi da je cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu), time što je nakon što je uzastopno ispitao svaku od istaknutih diskriminatornih situacija, presudio da ona nije iznijela primarne činjenice koje mogu dokazati diskriminaciju, u smislu Zakona o jednakosti iz 2010., odlučio na temelju tumačenja tog zakonodavstva koje nije u skladu s člankom 19. Direktive 2006/54, koje sudu nalaže da sveobuhvatno ocijeni činjenice kako bi utvrdio može li se na njihovu temelju zaključiti o postojanju diskriminacije. Usto, podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka smatra da se taj žalbeni sud, time što je presudio da okolnost na koju se ona pozvala da iz dokumenata koje je podnijela proizlazi da su CACIB‑ovi zaposlenici na radu u inozemstvu bili uglavnom muškarci bila nedostatna za pretpostavku postojanja diskriminacije prema ženama, u nedostatku ikakvih informacija o prijavama žena na takva radna mjesta u inozemstvu, isto tako tumačio Zakon o jednakosti iz 2010. na način koji nije u skladu s člankom 19. Direktive 2006/54, time što je teret dokazivanja navodne diskriminacije stavio na podnositeljicu kasacijske žalbe iz glavnog postupka.
29
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da se u glavnom postupku postavlja pitanje utjecaja povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije na ovlasti i dužnosti suda države članice koji mora primijeniti pravo Ujedinjene Kraljevine, kojim se prenosi direktiva, u okviru sudskog postupka pokrenutog prije isteka prijelaznog razdoblja, u slučaju kada sud pred kojim je pokrenut postupak mora donijeti odluku nakon isteka tog razdoblja. Naime, iako je Ujedinjena Kraljevina još uvijek bila članica Unije na datum nastanka činjenica u glavnom postupku odnosno na datum kada je podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka pokrenula sudski postupak o kojem je riječ i u kojem je odlučio navedeni radni sud, ona to više nije bila na datum kada je odluku donio cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu).
30
U tim se okolnostima sud koji je uputio zahtjev pita je li pravo Unije bilo primjenjivo na datum kada je cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu) donio odluku, s obzirom na to da je na taj datum, koji je uslijedio nakon datuma povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, pravo Unije već prestalo proizvoditi učinke u pravnom poretku Ujedinjene Kraljevine. On usto dvoji o tome je li Sporazum o povlačenju retroaktivno doveo u pitanje primjenu prava Unije na sporove nastale prije isteka prijelaznog razdoblja te stoga obvezu suda države članice da pravo Ujedinjene Kraljevine koje se primjenjuje na te sporove tumači u skladu s pravom Unije. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev iznosi dvije pretpostavke: ili se može smatrati da je nakon isteka prijelaznog razdoblja dio prava Unije nastavio postojati u okviru prava Ujedinjene Kraljevine, ali više ne postoji obveza njegova tumačenja u skladu s pravom Unije; ili se može smatrati da, s obzirom na to da su činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku prethodile isteku prijelaznog razdoblja i da je postupak o kojem je riječ pokrenut prije isteka tog razdoblja, sud pred kojim se vodi postupak zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine kojim je prenesena Direktiva 2006/54, to jest Zakon o jednakosti iz 2010., treba tumačiti u skladu s pravom Unije čak i ako odluku donosi nakon isteka prijelaznog razdoblja.
31
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da se u glavnom postupku postavlja pitanje primjenjuje li se načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, koje se nalaže sudu države članice, i onda kada taj sud mora primijeniti pravo druge države članice. On podsjeća na to da načelo uzajamnog povjerenja svakoj od država članica nalaže da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (Mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u), od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 191.). Međutim, iz te sudske prakse isto tako proizlazi da je prilikom primjene nacionalnog prava, bilo da je riječ o odredbama koje prethode direktivi o kojoj je riječ ili o onima koje su donesene nakon nje, nacionalni sud koji ga mora protumačiti to dužan učiniti, u najvećoj mogućoj mjeri, s obzirom na tekst i svrhu te direktive, kako bi postigao rezultat koji se tom direktivom nastoji ostvariti te tako postupiti u skladu s člankom 288. UFEU‑a (presuda od 13. studenoga 1990., Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.).
32
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se ne može isključiti da isto vrijedi i u slučaju u kojem isti sud mora primijeniti pravo druge države članice. Taj pristup potvrđuje sudska praksa Suda prema kojoj je zadaća suda pred kojim se vodi spor primijeniti zakonodavstvo države čiji su sudovi određeni klauzulom o prenošenju nadležnosti tumačeći to zakonodavstvo u skladu s pravom Unije a osobito s direktivom (presude od 18. studenoga 2020., DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, t. 51. i od 8. prosinca 2022., Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, t. 67.). Međutim, Sud još nije izričito odlučivao o ovom pitanju.
33
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev želi doznati jesu li ovlasti i dužnosti suda države članice koji primjenjuje pravo druge države članice i utvrdi da to pravo ne može protumačiti u skladu s pravom Unije istovjetne onima koje ima kada primjenjuje vlastito nacionalno pravo i može li, ovisno o slučaju, na temelju načela nediskriminacije sadržanog u članku 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, a pobliže uređenog Direktivom 2006/54, izuzeti iz primjene to pravo, čak i u sporu između pojedinaca.
34
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li [Sporazum o povlačenju] tumačiti na način da propis Ujedinjene Kraljevine kojim se prenosi članak 19. [Direktive 2006/54] sud koji donosi odluku nakon isteka prijelaznog razdoblja treba smatrati propisom države članice kojim se prenosi direktiva, s obzirom na to da su se činjenice dogodile prije tog datuma i/ili da je postupak pokrenut prije tog datuma?
2.
Treba li članak 288. [UFEU‑a] tumačiti na način da sud [države članice] pred kojim se vodi spor između pojedinaca i koji je obvezan primijeniti pravo druge države članice, odredbe tog prava treba tumačiti u skladu s direktivom a da se to ne protivi načelu uzajamnog povjerenja?
3.
Ako sud države članice smatra da takvo usklađeno tumačenje nije moguće, treba li taj sud, kao što bi to učinio s vlastitim nacionalnim pravom, izuzeti iz primjene [pravo te druge države članice] kada je riječ o općem načelu prava Unije ili odredbi primarnog prava koji su konkretizirani direktivom?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
35
CACIB i Komisija ističu prigovor nedopuštenosti pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.
36
Oni tvrde da iz teksta članka 136. Zakon o ravnopravnosti iz 2010. proizlazi da taj članak sadržava pravilo o uređenju tereta dokazivanja, istovjetno onomu predviđenom člankom 19. Direktive 2006/54. Stoga je navedeni članak 136. u skladu s pravom Unije. Oni usto smatraju da se pitanje koje mora riješiti sud koji je uputio zahtjev ne odnosi na tumačenje tog članka 136. s obzirom na pravo Unije, nego samo na način na koji su sudovi koji odlučuju o meritumu ocijenili činjenice na koje se podnositeljica kasacijske žalbe iz glavnog postupka pozivala kako bi dokazala postojanje diskriminacije.
37
CACIB ističe da u svakom slučaju, prvo, sud koji je uputio zahtjev ne dostavlja činjenične podatke koje je prihvatio ili odbacio cour d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu), niti ikakav podatak o obrazloženju ili analizi tog suda niti dostatno objašnjava korisnost postavljenih pitanja za rješenje spora u glavnom postupku. Stoga ta pitanja valja odbaciti kao nedopuštena jer su općenita i hipotetska. Drugo, na temelju sudske prakse suda koji je uputio zahtjev, potonji nije nadležan za nadzor toga poštuju li žalbeni sudovi tumačenje i primjenu stranog prava, s obzirom na to da je takvo pitanje činjenično te izlazi izvan nadzora suda koji je uputio zahtjev kao žalbenog suda. Treće, sud koji je uputio zahtjev nije nadležan uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku nakon prijelaznog razdoblja.
38
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presude od 21. travnja 1988., Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, t. 8. i od 24. srpnja 2023., Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 61. i navedena sudska praksa).
39
Međutim, iz samog teksta članka 267. UFEU‑a proizlazi da zahtijevana prethodna odluka mora biti potrebna kako bi sudu koji je uputio zahtjev omogućila da donese presudu u predmetu o kojem odlučuje. Stoga, Sud može odbiti donošenje odluke o prethodnom pitanju koje mu je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 16. svibnja 2024., INSS (Dopusti majke u jednoroditeljskim obiteljima), C‑673/22, EU:C:2024:407, t. 22., 23. i 25. i navedena sudska praksa).
40
Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se on strogo pridržava uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika Suda. Osobito je neophodno da zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2023., Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, t. 44. i 46. i navedenu sudsku praksu).
41
U predmetnom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev u okviru spora koji se pred njime vodi pita o utjecaju povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije na ovlasti i dužnosti suda države članice koji mora primijeniti pravo Ujedinjene Kraljevine, kojim se prenosi direktiva, u okviru sudskog postupka pokrenutog prije isteka prijelaznog razdoblja kada sud pred kojim se vodi postupak mora donijeti odluku nakon isteka tog razdoblja. Usto, sud koji je uputio zahtjev ističe da se u okviru glavnog postupka postavlja pitanje primjenjuje li se načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, koje je naloženo sudu države članice, kada taj sud mora primijeniti pravo druge države članice.
42
Kao prvo, kada je riječ o CACIB‑ovu argumentu prema kojem sud koji je uputio zahtjev nije nadležan nakon isteka prijelaznog razdoblja Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku o usklađenom tumačenju prava Ujedinjene Kraljevine kojim se direktiva prenosi u njezin pravni poredak, dovoljno je istaknuti da se pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose na tumačenje prava Unije, uključujući Sporazum o povlačenju, koji je dio tog prava. Stoga je, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev, koji je sud države članice koji odlučuje u posljednjem stupnju, bio ovlašten i u načelu obvezan uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku. Članak 86. stavak 2. Sporazuma o povlačenju daje Sudu nadležnost potrebnu za odlučivanje o prethodnim pitanjima na temelju zahtjeva sudova Ujedinjene Kraljevine koji su mu upućeni prije isteka prijelaznog razdoblja, s obzirom na to da se nakon povlačenja te države iz Unije članak 267. UFEU‑a više ne primjenjuje na njezine sudove. Taj se članak 86. stavak 2. ne može tumačiti na način da onemogućuje ovlast ili, ovisno o slučaju, obvezu sudova država članica da Sudu upute zahtjev za prethodnu odluku radi tumačenja prava Unije u predmetima koji su povezani s Ujedinjenom Kraljevinom.
43
Kao drugo, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev nije naveo, kao što se to zahtijeva člankom 94. točkom (c) Poslovnika, razloge zbog kojih smatra da nije moguće protumačiti Zakon o jednakosti iz 2010. u skladu s pravom Unije i zbog čega mu je stoga odgovor na to pitanje nužan kako bi donio presudu u predmetu koji se pred njime vodi.
44
U tim okolnostima, kada je riječ o trećem pitanju koje se odnosi na tu pretpostavku, Sud ne raspolaže elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev. Stoga to pitanje valja proglasiti nedopuštenim.
45
Kao treće, svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi je li Sporazum o povlačenju doveo u pitanje primjenjivost prava Unije na spor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku i, ako nije, mora li sud jedne države članice tumačiti pravo druge države članice ili države koja je izjednačena s državom članicom, koje se primjenjuje na spor o kojem on odlučuje, u skladu s pravom Unije.
46
S jedne strane, odgovor na prvo pitanje, koje se odnosi na primjenjivost prava Unije, nužno je kako bi sud koji je uputio zahtjev donio presudu u predmetu u kojem odlučuje. U tim okolnostima, prigovor neprimjenjivosti tog prava ne odnosi se na nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku, nego na meritum postavljenog pitanja.
47
S druge strane, CACIB‑ov argument, prema kojem taj sud, na temelju njegove vlastite sudske prakse, nije nadležan za nadzor toga poštuju li žalbeni sudovi tumačenje i primjenu stranog prava, ne može utjecati na dopuštenost drugog pitanja u dijelu u kojem se taj argument odnosi na tumačenje nacionalnog prava, za što je nadležan isključivo navedeni sud.
48
Slijedom toga, prvo i drugo pitanje je dopušteno.
Meritum
Prvo pitanje
49
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 50. stavak 3. UEU‑a, u vezi s člancima 126. i 127. Sporazuma o povlačenju, tumačiti na način da je taj sporazum doveo u pitanje primjenjivost članka 19. Direktive 2006/54 na spor koji je u tijeku na datum isteka prijelaznog razdoblja i koji se odnosi na navodne činjenice u pogledu diskriminacije koje su nastale prije tog datuma u okviru izvršenja ugovora o radu koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine.
50
Valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 50. stavkom 3. UEU‑a, Ugovori prestaju primjenjivati na državu koja se povlači iz Unije od datuma stupanja na snagu sporazuma o povlačenju ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti o namjeri povlačenja, osim ako Europsko vijeće, u dogovoru s dotičnom državom članicom, jednoglasno odluči produljiti to razdoblje.
51
Stoga su se, na temelju članka 50. stavka 3. UEU‑a, Ugovori prestali primjenjivati na Ujedinjenu Kraljevinu na datum stupanja na snagu Sporazuma o povlačenju, 1. veljače 2020., tako da ta država od tog datuma više nije država članica (presuda od 9. lipnja 2022., Préfet du Gers i Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, t. 55. i navedena sudska praksa).
52
Međutim, u skladu sa sedmom uvodnom izjavom njegove preambule, cilj je Sporazuma o povlačenju pobrinuti se za uredno povlačenje raznim odredbama o razdvajanju kojima je cilj spriječiti poremećaje i zajamčiti pravnu sigurnost građanima i poslovnim subjektima te pravosudnim i upravnim tijelima u Uniji i Ujedinjenoj Kraljevini.
53
U tom pogledu Sporazum o povlačenju izričito predviđa produljenje primjene prava Unije na Ujedinjenu Kraljevinu, uz nekoliko iznimaka, do 31. prosinca 2020., posljednjeg dana prijelaznog razdoblja. Naime, osma uvodna izjava preambule Sporazuma o povlačenju određuje da je u zajedničkom interesu Unije i Ujedinjene Kraljevine da se utvrdi prijelazno razdoblje u kojem bi se pravo Unije, uključujući međunarodne sporazume, trebalo primjenjivati na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini te u pravilu s jednakim učinkom na države članice, kako bi se izbjegli poremećaji u razdoblju pregovora o sporazumu ili sporazumima o budućem odnosu.
54
U skladu s člankom 126. Sporazuma o povlačenju, prijelazno razdoblje, uređeno četvrtim dijelom tog sporazuma, teče od datuma stupanja na snagu navedenog sporazuma, to jest 1. veljače 2020., do 31. prosinca 2020. Članak 127. stavak 1. tog sporazuma pobliže određuje da se, ako njime nije drugačije predviđeno, tijekom tog razdoblja na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini primjenjuje pravo Unije. Članak 127. stavak 3. Sporazuma o povlačenju usto određuje da tijekom navedenog razdoblja pravo Unije primjenjivo u skladu sa stavkom 1. proizvodi s obzirom na Ujedinjenu Kraljevinu i u Ujedinjenoj Kraljevini pravne učinke jednake onima koje proizvodi u Uniji i njezinim državama članicama te se tumači i primjenjuje u skladu s metodama i općim načelima jednakima onima koji se primjenjuju u Uniji. K tomu, članak 127. stavak 6. navedenog sporazuma određuje da se, ako tim sporazumom nije predviđeno drugačije, podrazumijeva da tijekom prijelaznog razdoblja sva upućivanja na države članice u pravu Unije koje se primjenjuje u skladu sa stavkom 1. i kako ga provode i primjenjuju države članice uključuju Ujedinjenu Kraljevinu.
55
Valja istaknuti, kao prvo, da Sporazum o povlačenju ne sadržava opću odredbu kojom se uređuje pitanje primjenjivosti prava Unije na sporove koju su u tijeku po isteku prijelaznog razdoblja, a odnose se na ugovorne odnose započete prije tog datuma.
56
Međutim, Sporazum o povlačenju izričito dopušta da se pravo Unije može primjenjivati i nakon isteka prijelaznog razdoblja na određene ugovorne odnose i na određene sporove. Naime, članak 185. četvrti stavak Sporazuma o povlačenju predviđa da se nakon isteka prijelaznog razdoblja primjenjuju, s jedne strane, drugi i treći dio tog sporazuma – koji sadržavaju članke 9. do 125. – uz iznimku članka 19., članka 34. stavka 1., članka 44. i članka 96. stavka 1. tog sporazuma te, s druge strane, ne samo Glava I. šestog dijela navedenog sporazuma, koja sadržava članke 158. do 163., nego i članci 169. do 181., koji se nalaze u Glavi III. tog istog dijela.
57
Treći dio Sporazuma o povlačenju, naslovljen „Odredbe o razdvajanju”, među ostalim u Glavi VI., naslovljenoj „Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima u tijeku”, predviđa da se nakon isteka prijelaznog razdoblja određena pravila prava Unije nastavljaju primjenjivati na sporove koji su nastali prije isteka tog razdoblja, a još su u tijeku nakon isteka navedenog razdoblja.
58
To je osobito tako, kao što je navedeno u članku 66. Sporazuma o povlačenju, kada je riječ o Uredbi Rim I, koja se nastavlja primjenjivati na Ujedinjenu Kraljevinu u pogledu ugovora sklopljenih prije isteka prijelaznog razdoblja te kada je riječ o Uredbi br. 864/2007, u pogledu štetnih događaja nastalih prije tog datuma.
59
Isto tako, članak 67. Sporazuma o povlačenju predviđa da se određena pravila Unije koja se odnose na sudsku nadležnost i na izvršenje presuda nastavljaju primjenjivati na sudske postupke pokrenute prije isteka prijelaznog razdoblja. Tako sudovi država članica mogu biti dužni priznati nadležnost sudova Ujedinjene Kraljevine, a države članice u načelu moraju izvršiti određene presude koje su donijeli ti sudovi.
60
Slijedom toga, iz opće strukture Sporazuma o povlačenju proizlazi da su njegove strane namjeravale očuvati stabilnost pravnih situacija koje su postojale prije isteka prijelaznog razdoblja, u skladu s načelom pravne sigurnosti.
61
U tom pogledu, točno je, kao što proizlazi iz druge i jedanaeste uvodne izjave preambule Sporazuma o povlačenju, da je taj sporazum sklopljen kako bi se utvrdile pojedinosti o načinu povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz, među ostalim, Unije „uzimajući pritom u obzir okvir za njihov budući odnos” te „u cijelosti poštuj[ući] autonomij[u] [pravnih poredaka Unije i Ujedinjene Kraljevine] te status Ujedinjene Kraljevine kao treće zemlje”, s obzirom na to da pravo Unije, uključujući njegova opća načela, a osobito načelo pravne sigurnosti, u pravilu više nije primjenjivo na tu zemlju nakon prijelaznog razdoblja. Međutim, valja podsjetiti na to da je pravna osnova navedenog sporazuma članak 50. UEU‑a, čiji stavak 2. Uniji daje nadležnost za pregovaranje i sklapanje sporazuma kojim se utvrđuju aranžmani povlačenja, a čiji je cilj urediti, u svim područjima obuhvaćenim Ugovorima, sva pitanja koja se odnose na razdvajanje Unije i države koja se iz nje povlači (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2021., Governor of Cloverhill Prison i dr., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, t. 48. i 50.). U tim okolnostima valja smatrati da su tim sporazumom stranke namjeravale u tu svrhu implementirati, među ostalim, načelo pravne sigurnosti, kakvo je u pravu Unije.
62
Stoga Sporazum o povlačenju valja tumačiti s obzirom na načelo pravne sigurnosti, čije se poštovanje njime nastoji zajamčiti.
63
Nadalje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, načelo pravne sigurnosti, iz kojeg proizlazi načelo zaštite legitimnih očekivanja, zahtijeva, s jedne strane, da su pravna pravila jasna i precizna i, s druge strane, da je njihova primjena za osobe predvidljiva, osobito kada za pojedince i poduzetnike mogu imati nepovoljne posljedice (vidjeti u tom smislu presude od 2. prosinca 2009., Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, t. 47. i od 5. rujna 2024., Novo Banco i dr., C‑498/22 do C‑500/22, EU:C:2024:686, t. 95.).
64
Načelu pravne sigurnosti protivi se to da se novo materijalnopravno pravilo primjenjuje retroaktivno, odnosno na situaciju okončanu prije njegova stupanja na snagu te ono zahtijeva da se svaka činjenična situacija, osim ako nije izričito drukčije određeno, u pravilu ocjenjuje s obzirom na pravna pravila koja su u to vrijeme bila na snazi (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, t. 59. i navedenu sudsku praksu).
65
Iz toga proizlazi da se na temelju načela pravne sigurnosti, čije se poštovanje nastoji zajamčiti Sporazumom o povlačenju, taj sporazum ne može, ako ne postoji izričita odredba u tom smislu, protumačiti na način da su se Unija i Ujedinjena Kraljevina sporazumjele retroaktivno prekinuti primjenu gotovo cjelokupnog prava Unije na pravne odnose koji proizlaze iz ugovora koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine, a koji je sklopljen prije isteka prijelaznog razdoblja.
66
Osim toga, valja utvrditi da članak 50. stavak 3. UEU‑a ne navodi izričito da se pravo Unije više ne primjenjuje na ranije situacije u državi članici o kojoj je riječ nakon njezina povlačenja iz Unije.
67
Takvo tumačenje potvrđuje članak 70. stavak 1. Bečke konvencije, koji uređuje prestanak međunarodnih ugovora i koji, kako je nezavisna odvjetnica naglasila u točki 58. svojeg mišljenja, kodificira međunarodno običajno pravo.
68
Naime, iako Bečka konvencija ne obvezuje ni Uniju ni sve države članice, neke od njezinih odredaba odražavaju pravila međunarodnog običajnog prava koja kao takva obvezuju institucije Unije i dio su njezina pravnog poretka (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 1998., Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, t. 24., 45. i 46., od 25. veljače 2010., Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, t. 42. i od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 58.).
69
Iako članak 70. stavak 1. točka (a) Bečke konvencije, poput članka 50. stavka 3. UEU‑a, predviđa da raskid međunarodnog ugovora oslobađa stranke obveze da nastave s njegovim izvršavanjem, točka (b) te odredbe pobliže određuje da takav raskid nije na štetu nikakvog prava, obveze ili pravnog položaja stranaka nastalih izvršavanjem ugovora prije njegova prestanka. Članak 70. stavak 1. Bečke konvencije, osim toga, pobliže određuje da se ta načela primjenjuju osim ako ugovor ne određuje drugačije ili ako se stranke drugačije ne sporazume.
70
U tim okolnostima, uzimajući u obzir temeljnu važnost načela pravne sigurnosti, s obzirom na to da ne postoji izričita odredba u Ugovorima i Sporazumu o povlačenju, ne može se smatrati da su se Unija i Ujedinjena Kraljevina sporazumjele da retroaktivno prestanu primjenjivati pravo Unije na spor koji je u tijeku na datum isteka prijelaznog razdoblja, a odnosi se na navodne činjenice u pogledu diskriminacije koje su nastale prije tog datuma u okviru izvršenja ugovora o radu koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine.
71
Kao drugo, kada je konkretnije riječ o pravilu iz članka 19. Direktive 2006/54, njezina uvodna izjava 30. navodi da donošenje propisa o teretu dokazivanja igra značajnu ulogu u osiguravanju djelotvorne provedbe načela jednakog postupanja. Iz toga proizlazi da se ne može smatrati da taj članak 19. stavak 1. sadržava puko postupovno pravilo koje bi se u Ujedinjenoj Kraljevini prestalo primjenjivati po isteku prijelaznog razdoblja. Umjesto toga, pravilo sadržano u navedenom članku 19. stavku 1. jest materijalnopravno pravilo kojim se uređuje radni odnos nastao na temelju ugovora koji je sklopljen prije isteka prijelaznog razdoblja tako da se to pravilo nastavlja primjenjivati i nakon isteka tog razdoblja na sporove o tom odnosu.
72
Bilo kakvo drugačije tumačenje dovelo bi do ozbiljnog ograničenja kako dosega načela pravne sigurnosti tako i djelotvorne provedbe načela jednakog postupanja, koje je predmet Direktive 2006/54. Naime, tako bi opseg zaštite koju daje ta direktiva ovisio o slučajnoj okolnosti jesu li postupci koji se odnose na sporove o pravima i obvezama nastalima na temelju navedene direktive završili prije isteka prijelaznog razdoblja ili nisu. Stoga se pojedinac koji je podnio svoju tužbu nadležnim sudovima države članice prije isteka prijelaznog razdoblja, poput podnositeljice kasacijske žalbe iz glavnog postupka, te dakle onda kada nije postojala nikakva sumnja u činjenicu da pravo Ujedinjene Kraljevine treba tumačiti u skladu s pravom Unije, ne bi više mogao pred nacionalnim sudom o kojem je riječ pozivati na prava koja su mu dodijeljena pravom Unije samo zato što je taj sud donio odluku nakon isteka prijelaznog razdoblja.
73
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, članak 50. stavak 3. UEU‑a, u vezi s člancima 126. i 127. Sporazuma o povlačenju, treba tumačiti na način da taj sporazum nije doveo u pitanje primjenjivost članka 19. Direktive 2006/54 na spor koji je u tijeku na datum isteka prijelaznog razdoblja i koji se odnosi na navodne činjenice u pogledu diskriminacije koje su nastale prije tog datuma u okviru izvršenja ugovora o radu koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine.
Drugo pitanje
74
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 288. UFEU‑a tumačiti na način da je sud države članice dužan poštovati načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije kada tumači i primjenjuje pravo druge države članice kojim se provodi direktiva, kao što to čini kada tumači i primjenjuje vlastito pravo.
– Obveza sudova države članice da prilikom primjene prava druge države članice poštuju načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije
75
Valja podsjetiti na to da pravo Unije obilježava činjenica da ono proizlazi iz autonomnog izvora prava koji čine Ugovori, da je nadređeno u odnosu na prava država članica i da niz odredaba primjenjivih na njihove državljane i njih same ima izravan učinak. Te bitne značajke prava Unije dovele su do strukturirane mreže načela, pravila i međuovisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno (presude od 6. ožujka 2018., Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, t. 33. i od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 52. i navedena sudska praksa).
76
Načelo nadređenosti prava Unije utvrđuje prvenstvo prava Unije nad pravom država članica. Stoga to načelo zahtijeva da sva tijela država članica osiguraju puni učinak različitih odredaba Unije, pri čemu pravo navedenih država ne može utjecati na učinak koji se tim različitim odredbama priznaje na državnom području tih država (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 53. i 54. i navedena sudska praksa).
77
Radi jamčenja djelotvornosti svih odredaba prava Unije, načelom nadređenosti nacionalnim se sudovima nalaže, među ostalim, da u najvećoj mogućoj mjeri tumače svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 57.).
78
To načelo usklađenog tumačenja svojstveno je sustavu uspostavljenom Ugovorima jer sudu države članice omogućuje da u okviru svojih nadležnosti osigura punu učinkovitost prava Unije kada odlučuje u određenom sporu u kojem postupa (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 55. i navedena sudska praksa).
79
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, direktiva kao takva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca i stoga se na nju ne može pozvati protiv tog pojedinca (presude od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 108. i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 46.). Međutim, obveza država članica koja proizlazi iz direktive, u vezi s postizanjem rezultata koji je njome predviđen, te njihova dužnost da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje te obveze odnosi se na sva tijela država članica, uključujući sudove kad je riječ o stvarima u okviru njihove nadležnosti (vidjeti u tom smislu presude od 10. travnja 1984., von Colson i Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, t. 26.; od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 110. i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, t. 47.).
80
Iz toga slijedi da su sudovi država članica dužni, kada primjenjuju svoje nacionalno pravo, a osobito odredbe propisa koji je posebno donesen kako bi se proveli zahtjevi iz direktive, tumačiti ga u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu te direktive kako bi se postigao njome predviđen rezultat te stoga postupiti u skladu s člankom 288. trećim stavkom UFEU‑a (presude od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, t. 113. i od 12. prosinca 2024., Getin Holding i dr., C‑118/23, EU:C:2024:1013, t. 75.).
81
Točno je da je Sud presudio da načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije ima određene granice. Tako je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila svojeg unutarnjeg prava ograničena općim pravnim načelima, osobito načelima pravne sigurnosti i zabrane retroaktivnosti te ne može služiti kao temelj contra legem tumačenja nacionalnog prava o kojem je riječ (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 110. i od 5. lipnja 2025., Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, t. 45.).
82
Međutim, načelom tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije zahtijeva se da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, kako bi se zajamčila puna djelotvornost direktive o kojoj je riječ i došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome želi postići (presude od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 111. i od 5. lipnja 2025., Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, t. 46. i navedena sudska praksa).
83
Ako takvo usklađeno tumačenje nije moguće, sudovi država članica dužni su osigurati, u okviru svojih nadležnosti, pravnu zaštitu koja za osobe proizlazi iz prava Unije i zajamčiti puni učinak tog prava izuzimanjem, po potrebi, po vlastitoj ovlasti, iz primjene svih nacionalnih odredbi koje su suprotne odredbi prava Unije koja ima izravan učinak u sporu koji se pred njima vodi (vidjeti u tom smislu presude od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 61. i od 12. prosinca 2024., Getin Holding i dr., C‑118/23, EU:C:2024:1013, t. 76.).
84
Kada je sud jedne države članice pred kojim se vodi spor između pojedinaca dužan primijeniti zakonodavstvo druge države članice kojim se provodi direktiva, on mora, uz poštovanje općih pravnih načela, protumačiti odredbe tog zakonodavstva u skladu s pravom Unije.
85
U tom pogledu Sud je već presudio da je zadaća suda države članice pred kojim se vodi spor koji se odnosi na valjanost klauzule o prenošenju nadležnosti, koju valja, u skladu s člankom 25. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, ocijeniti na temelju zakonodavstva države čiji su sudovi naznačeni u toj klauzuli, primijeniti to zakonodavstvo tumačeći ga u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2020., DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, t. 51.).
86
Usto, Sud je smatrao da jedan austrijski sud, pred kojim se vodio postupak o porezu na dodanu vrijednost (PDV), ima obvezu tumačiti pravo koje se primjenjuje na taj spor, neovisno o tome je li riječ o pravu države članice kupca posrednika ili krajnjeg kupca, u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2022., Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, t. 67.).
87
Iz toga proizlazi da, kada su u okviru spora poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, sudovi države članice pred kojima se vodi spor dužni primijeniti, na temelju pravila Rimske konvencije, koju je zamijenila Uredba Rim I, pravo druge države članice, oni moraju poštovati, kad je riječ o pravu te druge države članice, načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije.
88
Valja dodati da primjena načela tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, u dijelu u kojem se njime nastoji zajamčiti usklađenost s pravom Unije odluka koje donesu tijela i sudovi država članica, doprinosi poštovanju načela uzajamnog povjerenja među državama članicama koje u pravu Unije ima temeljno značenje (Mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u), od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 191.).
89
Načelo uzajamnog povjerenja svakoj od država članica nalaže da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2024., Tudmur, C‑185/24 i C‑189/24, EU:C:2024:1036, t. 31. i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da sud države članice koji tumači odredbu prava druge države članice u skladu s pravom Unije čini samo ono što ima pravo pretpostaviti, u skladu s načelom uzajamnog povjerenja, da bi sudovi te druge države članice učinili kada bi bili pozvani tumačiti istu odredbu.
90
Posljedično, načelo uzajamnog povjerenja nalaže sudovima država članica dužnost povjerenja u pogledu pravilne primjene prava Unije u drugim državama članicama. Osobito, kada ti sudovi primjenjuju pravo druge države članice u sporu u građanskim i trgovačkim stvarima, na temelju pravila Rimske konvencije koju je zamijenila Uredba Rim I, oni nastoje, u skladu s načelima koja se primjenjuju na ovlasti i dužnosti nadležnog suda, istražiti sadržaj prava te druge države članice i način na koji ih tumače njezini sudovi te moraju pretpostaviti da su to pravo i to tumačenje u skladu s pravom Unije.
91
[Kako je ispravljena rješenjem od 8. srpnja 2026.] Stoga, u slučaju kada sudovi države članice ozbiljno dvoje o usklađenosti propisa druge države članice s direktivom koja se tim propisom prenosi, ti sudovi moraju utvrditi tumačenje koje valja primijeniti na taj propis korištenjem, ovisno o slučaju, mehanizama pravosudne suradnje, osobito mehanizama koji omogućuju dobivanje informacija o stranom pravu, poput Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima uspostavljene Odlukom Vijeća 2001/470/EZ od 28. svibnja 2001. o uspostavi Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 174, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 42.), ili Europske konvencije o obavijestima o stranom pravu od 7. lipnja 1968. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 720-II, br. 10346, str. 147.).
92
Ako dvojbe i dalje postoje, navedeni sudovi također imaju mogućnost ili, ovisno o slučaju, obvezu uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku. Naime, Sud je smatrao da, u slučaju kada postoje pitanja čija je svrha omogućiti sudu države članice da ocijeni usklađenost odredaba druge države članice s pravom Unije, on može pružiti elemente tumačenja koji će tom sudu omogućiti da riješi pravni problem o kojem odlučuje (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 1989., Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, t. 12. i navedenu sudsku praksu).
93
Iz tih razmatranja proizlazi da na temelju načela uzajamnog povjerenja nadzor usklađenosti prava države članice s pravom Unije u pravilu provodi sud te države članice, a podredno sudovi drugih država članica koji su, ovisno o slučaju, dužni primijeniti nacionalno pravo o kojem je riječ na spor koji se pred njima vodi.
94
Kada je na temelju pravila Uredbe Rim I ili, kao u glavnom predmetu, na temelju pravila Rimske konvencije, sud države članice dužan primijeniti pravo druge države članice na spor koji se pred njim vodi, on se mora uvjeriti u poštovanje prava Unije te je stoga dužan, kao i sud te druge države članice, primijeniti nacionalno pravo o kojem je riječ u skladu s pravom Unije i, ovisno o slučaju, izuzeti iz primjene bilo koju odredbu nacionalnog prava o kojem je riječ za koju smatra da se ne može tako usklađeno primijeniti.
95
Prethodna razmatranja vrijede i u slučaju u kojem je, poput onoga u glavnom postupku, sud države članice dužan primijeniti zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine kojim se provodi članak 19. Direktive 2006/54 na spor koji je u tijeku na datum isteka prijelaznog razdoblja predviđenog člankom 126. Sporazuma o povlačenju, a koji se odnosi na navodne činjenice u pogledu diskriminacije koje su nastale prije tog datuma u okviru izvršenja ugovora o radu koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine i koji je sklopljen prije isteka prijelaznog razdoblja predviđenog člankom 126. Sporazuma o povlačenju. Naime, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, taj se članak 19. nastavlja primjenjivati na taj spor i nakon isteka tog razdoblja.
– Nadzor toga poštuju li sudovi države članice prilikom primjene prava druge države članice načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije
96
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i pisanih očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da u okviru kasacijske žalbe koju je podnijela sudu koji je uputio zahtjev podnositeljica te žalbe iz glavnog postupka prigovara da presuda coura d’appel de Versailles (Žalbeni sud u Versaillesu) sadržava tumačenje prava Ujedinjene Kraljevine koje se primjenjuje na glavni postupak koje nije u skladu s pravom Unije, konkretnije s Direktivom 2006/54.
97
U skladu s ustaljenom sudskom praksom suda koji je uputio zahtjev navedenom u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, „sudovi koji odlučuju o meritumu imaju apsolutnu diskrecijsku ovlast prilikom primjene i tumačenja stranog prava”. Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su ovlasti i dužnosti kasacijskog suda ograničene na nadzor povrede obrazlaganja ili iskrivljavanja stranog prava, tako da on samo nadzire jesu li sudovi koji odlučuju o meritumu istražili sadržaj tog prava, a pritom nema pravo sankcionirati pogreške u tumačenju ili primjeni navedenog prava.
98
Na raspravi pred Sudom francuska vlada navela je da, iako prema ustaljenoj sudskoj praksi suda koji je uputio zahtjev taj sud pravo druge države kvalificira kao „pravno pravilo”, on to pravo izjednačava s činjeničnim elementom, tako da je, kada on u okviru kasacijske žalbe odlučuje o sporu na koji se primjenjuje to strano pravo, njegov nadzor toga primjenjuju li sudovi koji odlučuju o meritumu navedeno strano pravo u skladu s pravom Unije ograničen.
99
Slijedom toga, kada sud koji je uputio zahtjev odlučuje u sporu između pojedinaca na koji se primjenjuje pravo druge države članice ili s njome izjednačene države, mogućnost nadzora, u okviru kasacijske žalbe, toga primjenjuju li sudovi koji odlučuju o meritumu navedeno strano pravo u skladu s pravom Unije također je ograničena.
100
Kao što proizlazi iz prethodnih razmatranja, članak 288. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud države članice dužan poštovati načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije kada tumači i primjenjuje pravo druge države članice kojim se provodi direktiva, kao što to čini kada tumači i primjenjuje vlastito pravo.
101
Nadzor koji kasacijski sud provodi povodom žalbenog razloga iz kasacijske žalbe, koji se odnosi na to da je sud nižeg stupnja protumačio pravo druge države članice u suprotnosti s direktivom, ne može biti ograničen samo zbog toga što taj sud u pravilu izjednačava strano pravo s činjeničnim elementom, jer bi se u protivnom povrijedila obveza koja proizlazi iz članka 288. trećeg stavka UFEU‑a prema kojoj su sva tijela država članica, uključujući sudove, obvezna postići rezultate propisane direktivom. Taj se nadzor mora odnositi na to poštuje li sud nižeg stupnja obvezu tumačenja u skladu s rezultatom propisanim direktivom koja postoji, kao što proizlazi iz točaka 84. i 94. ove presude, neovisno o tome je li pravo koje je potrebno protumačiti pravo suda pred kojim se vodi postupak ili pravo druge države članice.
102
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 288. UFEU‑a treba tumačiti na način da je sud države članice dužan poštovati načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije kada tumači i primjenjuje pravo druge države članice kojim se provodi direktiva, kao što to čini kada tumači i primjenjuje vlastito pravo.
Troškovi
103
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
1.
Članak 50. stavak 3. UEU‑a, u vezi s člancima 126. i 127. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, koji je odobren Odlukom Vijeća (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020.,
treba tumačiti na način da:
taj sporazum nije doveo u pitanje primjenjivost članka 19. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada na spor koji je u tijeku na datum isteka prijelaznog razdoblja predviđenog tim člankom 126. i koji se odnosi na navodne činjenice u pogledu diskriminacije koje su nastale prije tog datuma u okviru izvršenja ugovora o radu koji je uređen pravom Ujedinjene Kraljevine.
2.
Članak 288. UFEU‑a
treba tumačiti na način da je:
sud države članice dužan poštovati načelo tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravom Unije kada tumači i primjenjuje pravo druge države članice kojim se provodi direktiva, kao što to čini kada tumači i primjenjuje vlastito pravo.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski