62021CC0329
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 20. listopada 2022. (
1
)
Predmet C‑329/21
DIGI Communications NV
protiv
Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Hivatala,
uz sudjelovanje:
Magyar Telekom Nyrt.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti, Mađarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Elektroničke komunikacijske mreže i usluge – Direktive 2002/20/EZ i 2002/21/EZ – Postupak dražbe za dodjelu prava korištenja frekvencija – Isključenje iz postupka trgovačkog holding društva koje u dotičnoj državi članici nije registrirano kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga – Pravo žalbe protiv odluke o dodjeli”
1.
U zahtjevu za prethodnu odluku na koji se odnosi ovo mišljenje Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti, Mađarska) postavlja Sudu niz pitanja o tumačenju članka 4. stavka 1. Direktive 2002/21/EZ (
2
) (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), članka 7. Direktive 2002/20/EZ (
3
) (u daljnjem tekstu: Direktiva o ovlaštenju) i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2.
Navedena pitanja postavljena su u okviru tužbe koju je DIGI Communications N. V. (u daljnjem tekstu: DIGI) podnio protiv odluke kojom je Nemzeti Média-és Hírközlési Hatóság (Nacionalno tijelo za telekomunikacije, Mađarska, u daljnjem tekstu: NMHH), dodijelio prava korištenja frekvencija u prilog uvođenju 5G mreže i dodatnih bežičnih širokopojasnih usluga (u daljnjem tekstu: odluka o dodjeli).
I. Pravni okvir
A.
Okvirna direktiva
3.
Verzija Okvirne direktive koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka jest verzija koja je posljednji put izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ (
4
). Okvirna direktiva stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom (EU) 2018/1972 (
5
) s učinkom od 20. prosinca 2020.
4.
Člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Okvirne direktive, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, određuje se:
„1. Države članice osiguravaju učinkoviti mehanizam na nacionalnoj razini na temelju kojeg bilo koji korisnik ili poduzeće, koji daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge, a na koje utječe odluka državnog regulatornog tijela [(u daljnjem tekstu: DRT)], ima pravo uložiti žalbu protiv te odluke žalbenom tijelu koje je neovisno od umiješanih stranaka. Ovo tijelo, koje može biti sud, mora imati odgovarajuć[e] [kompetencije] koj[e] mu omogućuj[u] da učinkovito obav[lja] svoje zadaće. Države članice osiguravaju da se osnovanost zahtjeva valjano uzme u obzir te da postoji učinkoviti žalbeni mehanizam”.
5.
U stavku 2. točkama (a), (b) i (d) te stavku 5. točki (c) članka 8. Okvirne direktive, naslovljenog „Ciljevi politike i regulativna načela”, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz postupka, navodi se:
„2.   [DRT‑ovi] promiču tržišno natjecanje u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga, inter alia:
(a)
osiguravajući da korisnici, uključujući korisnike s invaliditetom, korisnike starije dobi te korisnike s posebnim društvenim potrebama izvuku najveću korist u smislu odabira, cijene i kakvoće;
(b)
osiguravajući da nema poremećaja ili ograničavanja tržišnog natjecanja u području elektroničkih komunikacija, uključujući prijenos sadržaja;
[…]
(d)
poticanjem učinkovitog korištenja i osiguravanjem djelotvornog upravljanja radijskim frekvencijama i resursima dodjele brojeva.
[…]
5.   U provođenju ciljeva politike iz stavaka 2., 3. i 4., [DRT‑ovi], inter alia, primjenjuju nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna regulatorna načela:
[…]
(c)
zaštitom tržišnog natjecanja u korist potrošača i promičući, prema potrebi, infrastrukturnu konkurenciju”.
B.
Direktiva o ovlaštenju
6.
Verzija Direktive o ovlaštenju koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka jest verzija koja je izmijenjena Direktivom 2009/140. Direktiva o ovlaštenju također je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2018/1972 s učinkom od 20. prosinca 2020.
7.
U skladu s njezinim člankom 1., cilj je Direktive o ovlaštenju „ostvarenje unutarnjeg tržišta u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga kroz usklađivanje i pojednostavljenje pravila i uvjeta ovlašćivanja s ciljem da se olakša njihovo pružanje u cijeloj Zajednici”.
8.
Člankom 2. stavkom 2. Direktive o ovlaštenju, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, „opće ovlaštenje” definira se kao „zakonski okvir koji su ustanovile države članice a kojim se osiguravaju prava davanja na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga i utvrđuju posebne obveze za radiofrekvencijski spektar koje se mogu primijeniti na sve ili posebne vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s [tom] [d]irektivom”.
9.
Člankom 3. Direktive o ovlaštenju, naslovljenim „Opće ovlaštenje za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga”, određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju slobodu pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga uz poštovanje uvjeta utvrđenih u ovoj Direktivi. U tom cilju, države članice ne mogu spriječiti poduzeće u pružanju elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga, osim kada je to nužno zbog razloga utvrđenih u članku 46. stavku 1. Ugovora.
2.   Pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga, ne dovodeći u pitanje posebne obveze iz članka 6. stavka 2. ili prava korištenja iz članka 5., može podlijegati jedino općem ovlaštenju. Od poduzeća se može tražiti da dostavi prijavu ali se ne može tražiti da ishodi izričitu dozvolu ni bilo koji drugi [DRT‑ov] upravni akt […] prije početka korištenja prava koja proizlaze iz ovlaštenja. Nakon prijave, kad se ona zahtijeva, poduzeće može započeti djelatnost podložno, gdje je to potrebno, odredbama o pravima korištenja iz članaka 5., 6. i 7.
[…]
3.   Prijava iz stavka 2. ne obuhvaća više od izjave pravne ili fizičke osobe [DRT‑u] o namjeri započinjanja obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga i podnošenje minimalnih informacija potrebnih kako bi državno regulatorno tijelo vodilo evidenciju ili popis davatelja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga. Ove informacije moraju biti ograničene na ono što je nužno za identifikaciju davatelja, kao što su registracijski brojevi trgovačkih društava, davateljeve osobe za kontakt, davateljeva adresa, kratki opis mreže ili usluge te procijenjeni datum započinjanja djelatnosti”.
10.
Člankom 7. stavkom 1. točkom (a) te člankom 7. stavcima 3. i 5. Direktive o ovlaštenju, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, propisuje se:
„1.   Kada država članica razmatra ograničenje broja prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije ili produljenje trajanja postojećih prava, a što nije u skladu s uvjetima utvrđenim u tim pravima, ona, inter alia:
(a)
uzima u obzir potrebu ostvarenja maksimalne koristi za korisnike i potrebu olakšanja razvoja tržišnog natjecanja;
[…]
3.   Kada dodjelu prava korištenja radijskih frekvencija treba ograničiti, države članice takva prava dodjeljuju na temelju mjerila odabira koja moraju biti nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna. Bilo koja takva mjerila odabira moraju u obzir uzimati važnost ostvarenja ciljeva iz članka 8. [Okvirne direktive] i zahtjeva iz članka 9. te Direktive […].
[…]
5.   Ovaj članak ne dovodi u pitanje prijenos prava za korištenje radijskih frekvencija u skladu sa člankom 9.b. Direktive 2002/21/EZ (Okvirna direktiva)”.
II. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
11.
NMHH je 18. srpnja 2019. pokrenuo postupak dražbe za prava korištenja frekvencija u prilog uvođenju 5G mreže i prava povezanih s dodatnim bežičnim širokopojasnim uslugama (u daljnjem tekstu: postupak dražbe) te je objavio dokumentaciju koja je sadržavala detaljna pravila tog postupka (u daljnjem tekstu: dokumentacija).
12.
DIGI, društvo registrirano u Nizozemskoj koje u Mađarskoj nije registrirano kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga, podnijelo je prijavu za sudjelovanje u postupku dražbe, ali je NMHH službeno proglasio njegovu prijavu nevaljanom. NMHH je smatrao da je društvo DIGI zloupotrijebilo svoje pravo sudjelovanja u postupku dražbe, postupalo na način da izbjegne postupak i da ga je pokušalo dovesti u zabludu. Naime, NMHH je smatrao da je društvo DIGI podnijelo prijavu umjesto mađarske podružnice DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság (u daljnjem tekstu: DIGI Kft.), društva koje je registrirano u Mađarskoj i koje pruža elektroničke komunikacijske usluge u toj zemlji, koje bi, da je podnijelo vlastitu prijavu, bilo isključeno u skladu s pravilom sadržanim u članku 61. točki (n) dokumentacije (
6
). Stoga je NMHH konačnom odlukom odbio evidentirati prijavu društva DIGI za postupak dražbe i zaključio da je društvo izgubilo svoj status stranke u tom postupku.
13.
Tužitelj je tu odluku pobijao u sudskom postupku, ali je njegovu tužbu u prvom stupnju odbio sud koji je uputio zahtjev, a u drugom stupnju konačno i Kúria (Vrhovni sud, Mađarska).
14.
Tijekom sudskog postupka koji je pokrenulo društvo DIGI, NMHH je donio odluku o dodjeli kojom su prava korištenja frekvencija za koje je pokrenut postupak dražbe dodijeljena trima glavnim pružateljima elektroničkih komunikacijskih usluga koji su prisutni na mađarskom tržištu, iz čega je isključeno društvo DIGI Kft.
15.
Tužbom za poništenje odluke o dodjeli, tužitelj je pokrenuo upravni spor pred sudom koji je uputio zahtjev.
16.
Budući da društvo DIGI, zbog isključenja iz postupka dražbe, nije jedan od subjekata na koji se odnosi odluka o dodjeli, sud koji je uputio zahtjev smatra da najprije treba razmotriti pitanje aktivne procesne legitimacije tog društva i, konkretno, može li ga se u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive smatrati „poduzećem na koje utječe odluka”, kojem treba priznati pravo žalbe u smislu te odredbe.
17.
U Okvirnoj direktivi ne postoji definicija tog pojma, tako da je Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) na temelju presuda od 21. veljače 2008., Tele2 Telecommunication (
7
)(u daljnjem tekstu: presuda Tele 2), od 24. travnja 2008. (
8
), Arcor (u daljnjem tekstu: presuda Arcor) i od 22. siječnja 2015., T‑Mobile Austria (
9
) (u daljnjem tekstu: presuda T‑Mobile), smatrao da je Sud, kako bi utvrdio ima li određeno poduzeće pravo žalbe u smislu navedenog članka 4. stavka 1. ispitao tri uvjeta, odnosno: (i.) da je predmetno poduzeće pružatelj elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga konkurent poduzeću ili poduzećima na koja se odnosi DRT‑ova odluka; (ii.) da je DRT donio odluku o kojoj je riječ u okviru postupka čiji je cilj zaštita tržišnog natjecanja te (iii.) da predmetna odluka utječe ili može utjecati na položaj prvog poduzeća na tržištu.
18.
U biti, svakim od postavljenih prethodnih pitanja od Suda se nastoje ishoditi pojašnjenja s ciljem primjene tih uvjeta na okolnosti glavnog postupka.
19.
U tim je okolnostima Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
1.1. Može li se konkurentom poduzeća na koja se odnosi [DRT‑ova] odluka, u smislu članka 4. stavka 1. [Okvirne direktive], smatrati poduzeće koje je registrirano, koje posluje u drugoj državi članici i koje samo ne pruža elektroničke komunikacijske usluge na tržištu na koje se odluka odnosi, ako je poduzeće pod njegovim izravnim nadzorom prisutno na mjerodavnom tržištu kao pružatelj usluga i natječe se na njemu s poduzećima na koja se odluka odnosi?
1.2. Kako bi se odgovorilo na pitanje 1.1., je li potrebno ispitati čini li matično društvo koje želi podnijeti žalbu gospodarsku cjelinu s poduzećem koje je pod njegovim nadzorom i koje je prisutno na mjerodavnom tržištu kao konkurent?
2.
2.1. Je li postupak dražbe koji provodi [DRT] u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive i članka 7. [Direktive o ovlaštenju] i koji se odnosi na prava korištenja frekvencija u prilog uvođenju 5G tehnologije i prava povezana s dodatnim bežičnim širokopojasnim uslugama, postupak za zaštitu tržišnog natjecanja? Treba li također tumačiti da je cilj [DRT‑ove] odluke […] kojom se proglašava rezultat navedenog postupka dražbe zaštita tržišnog natjecanja u tom smislu?
2.2. U slučaju potvrdnog odgovora Suda na pitanje 2.1., utječe li na cilj zaštite tržišnog natjecanja iz odluke činjenica da je [DRT] konačnom odlukom sadržanom u zasebnoj odluci odbi[o] prijavu ponude poduzeću koje podnosi pravni lijek, što je dovelo do toga da potonje poduzeće nije moglo sudjelovati u postupku dražbe te se stoga odluka kojom se utvrdio rezultat postupka na njega ne odnosi?
3.
3.1. Treba li članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima, tumačiti na način da se pravo žalbe protiv [DRT‑ove] odluke […] isključivo dodjeljuje poduzeću:
(a)
na čiji položaj na tržištu odluka izravno i stvarno utječe, ili
(b)
u pogledu čijeg se položaja na tržištu dokaže da odluka vrlo vjerojatno može utjecati na njega; ili
(c)
na čiji položaj na tržištu odluka može izravno ili neizravno utjecati?
3.2. Dokazuje li se sâm utjecaj na koji se odnosi pitanje 3.1. činjenicom da je poduzeće dostavilo ponudu u postupku dražbe, odnosno da je željelo u njemu sudjelovati, ali to nije postiglo jer nije ispunjavalo uvjete, ili pak sud od njega može zakonito zahtijevati da osim toga dokazima potkrijepi taj utjecaj?
4.
S obzirom na odgovore na prvo, drugo i treće prethodno pitanje, treba li članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima, tumačiti na način da poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske usluge, koje je obuhvaćeno [DRT‑ovom] odlukom […] kojom se proglašava rezultat postupka dražbe za prava korištenja frekvencija u prilog uvođenju 5G tehnologije i prava povezanih s dodatnim bežičnim širokopojasnim uslugama te koje stoga ima pravo na žalbu, predstavlja poduzeće:
—
koje ne obavlja gospodarsku djelatnost pružanja usluga na mjerodavnom tržištu, nego poduzeće pod njegovim izravnim nadzorom koje pruža elektroničke komunikacijske usluge na istom tržištu, i
—
kojem je pravomoćnom i konačnom [DRT‑ovom] odlukom […] odbijena registracija u postupak dražbe, prije nego što je donesena odluka kojom se proglašava rezultat pobijanog postupka dražbe, čime je isključeno iz daljnjeg sudjelovanja u postupku dražbe?”
20.
U skladu s člankom 23. Statuta Suda, pisana očitovanja podnijele su stranke iz glavnog postupka i Komisija. Sud je saslušao navedene zainteresirane osobe prilikom iznošenja usmenih očitovanja na raspravi održanoj 1. lipnja 2022.
III. Analiza
A.
Uvodne napomene
21.
Prilikom formulacije prethodnih pitanja, sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da poduzeće, kako bi ga se u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive moglo smatrati poduzećem „na koje utječe odluka” i kako bi, slijedom toga, moglo uživati pravo žalbe protiv odluke određenog DRT‑a, nužno treba biti izravan i trenutni konkurent poduzeća ili poduzećima na koja se odnosi ta odluka.
22.
Iz tog se razloga prvim prethodnim pitanjem nastoje ishoditi pojašnjenja u pogledu toga može li neko poduzeće imati svojstvo „konkurenta” poduzećima koja su odabrani ponuditelji u određenom postupku odabira za dodjelu prava korištenja frekvencija ako je riječ o poduzeću koje, poput društva DIGI, samo neizravno pruža elektroničke komunikacijske usluge posredstvom društava iz grupe s kojima čini holding.
23.
Kao i Komisija, smatram da se pretpostavka od koje polazi Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) temelji na pogrešnom tumačenju presuda Tele 2, Arcor i T‑Mobile.
24.
Točno je da su poduzeća čije je pravo žalbe bilo sporno u predmetima u kojima su donesene navedene presude bila konkurenti poduzeću ili poduzećima na koje se odnosila DRT‑ova odluka na tržištu države članice obuhvaćene tom odlukom (
10
). Međutim, smatram da nijedan odlomak tih presuda ne navodi na zaključak da je namjera Suda bila ograničiti subjektivan doseg te odredbe samo na krug sadašnjih ili čak samo potencijalnih konkurenata subjekata na koje se odnosi predmetna DRT‑ova odluka.
25.
Naime, Sud je u tim presudama utvrdio da se obveza koju imaju države članice glede pružanja djelotvorne sudske zaštite, što je obveza koja se propisuje člankom 47. Povelje i koja se odražava u članku 4. Okvirne direktive, „mora primijeniti i na korisnike i na poduzeća čija se prava mogu izvesti iz pravnog poretka Unije, osobito iz direktiva o elektroničkim komunikacijama, i koja su obuhvaćena odlukom nekog DRT‑a” (
11
).
26.
Stoga na temelju prethodno navedenih presuda postoje dva uvjeta da bi se u smislu članka 4. Okvirne direktive određeno poduzeće moglo smatrati poduzećem „na koje utječe” DRT‑ova odluka koja se na njega ne odnosi.
27.
Što se tiče prvog uvjeta glede posjedovanja prava priznatih pravnim sustavom Unije, Sud je konkretno smatrao da je taj uvjet ispunjen u slučaju poduzeća koja konkuriraju poduzeću sa značajnom tržišnom snagom na tom tržištu, kao potencijalni korisnici prava koja odgovaraju posebnim regulatornim obvezama koje je tom poduzeću odredio DRT u skladu s člankom 16. Okvirne direktive (
12
), odnosno u slučaju korisnika u smislu članka 2. točke (b) Uredbe (EZ) br. 2887/2000 (
13
) koji je s prijavljenim operaterom u smislu točke (a) tog članka sklopio ugovor o pristupu lokalnim mrežama (
14
) ili, naposljetku, u slučaju poduzeća u okviru postupka izdavanja odobrenja za promjenu vlasničke strukture konkurentskih poduzeća koje dovode do izmjene u distribuciji radijskih frekvencija među poduzećima koja su aktivna na tržištu.
28.
Što se tiče drugog uvjeta, prava koja određeni poduzetnik u skladu s člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive ima na temelju pravnog sustava Unije, mogu potencijalno biti povrijeđena DRT‑ovom odlukom zbog, s jedne strane, sadržaja te odluke i, s druge strane, aktivnosti koju poduzeće obavlja ili planira (
15
). U slučaju poduzeća koja su konkurenti adresatu ili adresatima DRT‑ove odluke, Sud je u presudi T‑Mobile pojasnio da se ta odredba odnosi na navedena poduzeća „ako predmetna odluka može utjecati na njihov položaj na tržištu” (
16
).
29.
Točno je da je Sud u točki 39. te presude, na koju konkretno upućuje sud koji je uputio zahtjev u tekstu svojih prethodnih pitanja, također općenito utvrdio „da se može smatrati da je poduzeće […] obuhvaćeno, u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, odlukom DRT‑a usvojenom u postupku predviđenom direktivama o elektroničkim komunikacijama, ako je takvo poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske mreže ili usluge konkurent poduzeću ili poduzećima koja su adresati odluke DRT‑a, ako DRT donosi odluke u postupku čiji je cilj zaštititi tržišno natjecanje i ako odluka o kojoj je riječ može utjecati na položaj tog prvog poduzeća na tržištu”.
30.
Međutim, smatram da iz izričitog upućivanja u toj točki i sljedećoj točki 40. navedene presude na specifičnu situaciju tužitelja iz glavnog postupka u kojem je donesena presuda Suda, proizlazi da namjera Suda nije bila ograničiti područje primjene članka 4. stavka 1. Okvirne direktive samo na poduzeća koja su konkurenti i, u svakom slučaju, samo na poduzeća koja su „sadašnji konkurenti” subjekta ili subjekata na koje se odnosi DRT‑ova odluka na nacionalnom tržištu obuhvaćenom tom odlukom.
31.
S obzirom na navedeno, tekstom članka 4. stavka 1. Okvirne direktive ograničava se opseg obveze koja se njime nalaže državama članicama, a to je da osiguraju učinkoviti mehanizam žalbe protiv odluka određenog DRT‑a i korisnicima i svim poduzećima koja „daju na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pružaju elektroničke komunikacijske usluge”. Iz toga slijedi da poduzeće koje se ne može smatrati „korisnikom” u smislu članka 2. točke (h) Okvirne direktive (
17
) ili koje ne pruža mreže u smislu točke (m) tog članka treba, kako bi moglo ostvariti pravo žalbe koje se priznaje člankom 4. stavkom 1. navedene direktive, dokazati da pruža elektroničke komunikacijske usluge.
32.
Iako je točno da ni Okvirna direktiva ni Direktiva o ovlaštenju ne sadržavaju definiciju pojma „pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga” (
18
), da bi se definirao krug poduzeća za koja se može smatrati da su obuhvaćena tom definicijom valja uputiti na sustav predviđen Direktivom o ovlaštenju.
33.
Tom direktivom definiran je pravni okvir kako bi se osigurala sloboda pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga čiji je cilj da se svim davateljima osigura uživanje pogodnosti, s jedne strane, objektivnih, transparentnih, nediskriminirajućih i proporcionalnih uvjeta i postupaka (
19
) te, s druge strane, sustava ovlašćivanja koji mora biti „čim manje zahtjevan” kako bi se „potaknuo razvoj novih elektroničkih komunikacijskih usluga i paneuropskih komunikacijskih mreža i usluga i kako bi se davateljima usluga i potrošačima omogućilo uživanje pogodnosti ekonomije razmjera na jedinstvenom tržištu” (
20
). Tim pravnim okvirom uspostavljen je sustav „općeg ovlaštenja” (
21
) koji obuhvaća sve elektroničke komunikacijske mreže i usluge i ne zahtijeva da državno regulatorno tijelo donese izričitu odluku ili upravni akt.
34.
Tako u skladu s člankom 3. stavkom 2. prvom rečenicom Direktive o ovlaštenju, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka, „[p]ružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga […] može podlijegati jedino općem ovlaštenju”. U skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive, opće ovlaštenje za davanje na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanje elektroničkih komunikacijskih usluga može podlijegati samo uvjetima navedenim u Prilogu toj direktivi. Ti uvjeti moraju biti nediskriminirajući, proporcionalni i transparentni.
35.
Osim toga, na temelju članka 3. stavka 2. druge rečenice Direktive o ovlaštenju „[o]d poduzeća se može tražiti da dostavi prijavu ali se ne može tražiti da ishodi izričitu dozvolu ni bilo koji drugi upravni akt od državnog regulatornog tijela prije početka korištenja prava koja proizlaze iz ovlaštenja”.
36.
Stoga smatram da se poduzeće koje ispunjava uvjete kojima u dotičnoj državi članici podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. prve rečenice Direktive o ovlaštenju može smatrati „poduzeće[m] koj[e] daj[e] na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruž[a] elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive a da nije potrebno da upravna tijela te države članice službeno priznaju to svojstvo i, konkretno, da nije potrebno da to poduzeće, u slučajevima u kojima to zahtijeva navedena država članica, dostavi prijavu iz članka 3. stavka 2. druge rečenice Direktive o ovlaštenju. Naime, ta je prijava potrebna isključivo radi započinjanja obavljanja djelatnosti pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga u državi članici o kojoj je riječ i, konkretno, ne može se zahtijevati za sudjelovanje u postupcima dodjele frekvencija poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku (
22
).
37.
Iz navedenog proizlazi da pravo žalbe predviđeno člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive može ostvariti i poduzeće koje još nije izravno ili neizravno prisutno na tržištu države članice obuhvaćene DRT‑ovom odlukom i/ili koje u toj državi članici nije registrirano kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga, a osobito poduzeće koje posluje u tom sektoru, ali u drugoj državi članici.
38.
Međutim, budući da se u tekstu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive upućuje na obavljanje djelatnosti pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga, smatram da navedeni tekst zahtijeva, ne isključujući iz područja primjene te odredbe poduzeća koja još konkretno ne posluju u tom sektoru, da poduzeće o kojem je riječ treba, kako bi mu se moglo priznati svojstvo poduzeća „na koje utječe odluka” u smislu navedene odredbe, kad je riječ o infrastrukturi i tehnologiji dokazati stvarnu namjeru i pravu, a ne samo hipotetsku mogućnost da se uključi na tržište pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga.
39.
Prethodna pitanja koja je postavio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) ispitat ću upravo na temelju navedenih razmatranja.
40.
Suprotno onomu što navodi NMHH, smatram da su navedena pitanja dopuštena. Naime, argumenti koje NMHH ističe u prilog nedopuštenosti preklapaju se s ispitivanjem merituma tih pitanja.
B.
Prvo prethodno pitanje
41.
Prvim dijelom prvog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud može li se pravna osoba osnovana u državi članici različitoj od one obuhvaćene odlukom kojom je DRT nakon završetka postupka dražbe dodijelio radijske frekvencije smatrati „konkurentom” poduzeća na koja se odnosi ta odluka te ima li stoga ta pravna osoba pravo žalbe protiv navedene odluke u skladu s člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive u slučaju u kojem je ta pravna osoba, iako u dotičnoj državi članici nije registrirana kao pružatelj elektroničkih komunikacijskih usluga jer ne obavlja takvu djelatnost i u tu svrhu u svoje ime ne raspolaže infrastrukturom, ipak holding grupe koja na području Europske unije pruža te usluge i u državi članci obuhvaćenoj DRT‑ovom odlukom o kojoj je riječ posluje posredstvom podružnice koja je u toj državi članici registrirana kao pružatelj navedenih usluga. Drugim dijelom prvog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, kako bi se odgovorilo na prvi dio tog pitanja, potrebno ispitati čini li pravna osoba o kojoj je riječ s podružnicom koja je prisutna na nacionalnom tržištu obuhvaćenom DRT‑ovom odlukom „gospodarsku cjelinu” u smislu prava Unije o zaštiti tržišnog natjecanja.
42.
Iz razmatranja iz točki 23. do 30. ovog mišljenja proizlazi da se u prvom prethodnom pitanju polazi od pogrešne pretpostavke kada se područje primjene članka 4. stavka 1. Okvirne direktive ograničava samo na sadašnje konkurente subjekta ili subjekata na koje se odnosi DRT‑ova odluka te iz tog razloga treba preformulirati to pitanje.
43.
Kada se to pitanje razmatra kao cjelina, smatram da ga treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev pita treba li pravnu osobu koja se nalazi u situaciji opisanoj u točki 41. ovog mišljenja smatrati poduzećem koje „pruž[a] elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive te je li u svrhu odgovora koji treba pružiti relevantna okolnost da ta pravna osoba i podružnica koja posluje na mjerodavnom nacionalnom tržištu čine „gospodarsku cjelinu” u smislu prava Unije o zaštiti tržišnog natjecanja.
44.
Društvo DIGI i Komisija predlažu da se na to pitanje odgovori potvrdno, dok NMHH predlaže niječan odgovor.
45.
Prije svega, treba odbiti argument koji NMHH zastupa u svojim pisanim očitovanjima, u skladu s kojim žalbu protiv te odluke mogu podnijeti samo poduzeća na koja se odnosi odluka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. U tom pogledu dovoljno je samo podsjetiti na to da je Sud u presudi Tele 2, iako u drukčijem kontekstu, utvrdio da bi „strogo tumačenje članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, prema kojemu ta odredba daje pravo žalbe samo osobama koje su adresati odluka [DRT‑a], bilo teško uskladivo s općim ciljevima i regulatornim načelima koja za ta tijela proizlaze iz članka 8. te direktive, a osobito s ciljem promicanja tržišnog natjecanja” (
23
). Ne postoje razlozi koji su konkretno povezani s prirodom odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku ili s činjeničnim okolnostima koje obilježavaju taj postupak i koje dopuštaju da se odstupi od takvog tumačenja članka 4. stavka 1. Okvirne direktive. Stoga, s obzirom na formulaciju koju upotrebljava Sud, to tumačenje očito ima općenitu vrijednost.
46.
S obzirom na navedeno, iz točke 36. ovog mišljenja proizlazi da se svojstvo „poduzeć[a], koj[e] daj[e] na korištenje elektroničke komunikacijske mreže i/ili pruž[a] elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive može priznati poduzeću koje ispunjava uvjete kojima u dotičnoj državi članici podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. prve rečenice Direktive o ovlaštenju, čak i kada to poduzeće još nije prisutno na tržištu te države članice i u toj državi još nije registrirano u skladu s tim člankom 3. stavkom 2. drugom rečenicom. Osim toga, iz točke 38. ovog mišljenja proizlazi da nije potrebno ni to da to poduzeće trenutačno pruža elektroničke komunikacijske usluge pod uvjetom, međutim, da kad je riječ o infrastrukturi i tehnologiji dokaže stvarnu namjeru i pravu, a ne samo hipotetsku mogućnost da se uključi na to tržište u dotičnoj državi članici ili u nekoj drugoj državi članici.
47.
Smatram da to treba razmotriti u slučaju u kojem se, kao u glavnom postupku, pravna osoba koja se poziva na pravo žalbe u skladu s člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive, iako nije izravno prisutna na tržištu pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga, nalazi na čelu grupe društava koja pružaju te usluge. Naime, ne isključujem mogućnost da svojstvo „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu te odredbe treba priznati i takvoj pravnoj osobi. Jasno je da ta pravna osoba u svakom slučaju treba dokazati da je pravna osoba „na koju utječe” odluka o kojoj je riječ u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, odnosno, u skladu s pojašnjenjima iz sudske prakse, da su joj tom odlukom povrijeđena prava koja ima na temelju pravnog sustava Unije i, konkretno, na temelju direktiva u području elektroničkih komunikacijskih usluga.
48.
Što se tiče situacije opisane u prethodnoj točki, potrebna su dva pojašnjenja.
49.
Kao prvo, priznavanje svojstva „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive društvu koje je na čelu grupe koja se bavi pružanjem tih usluga opravdava se samo zbog toga što je to društvo neizravno prisutno na tržištu i ne ovisi ni o postojanju eventualnog konkurentskog odnosa sa subjektima na koje se odnosi DRT‑ova odluka o kojoj je riječ ni o okolnosti da to društvo s podružnicom koja je prisutna na tržištu koje je obuhvaćeno tom odlukom čini „gospodarsku cjelinu” u smislu prava Unije o zaštiti tržišnog natjecanja.
50.
U tom pogledu smatram da takva okolnost u svakom slučaju nije relevantna, neovisno o načinu na koji će Sud tumačiti članak 4. stavak 1. Okvirne direktive.
51.
Pojam „gospodarske cjeline”, koji je usko povezan s funkcionalnim pojmom „poduzeća” u smislu pravila Unije o zaštiti tržišnog natjecanja, oblikovan je s konkretnim ciljem da se odredi subjekt kojem će se pripisati povreda tih pravila i u tom se kontekstu u biti upotrebljava kako bi se pod određenim uvjetima društvu majci pripisalo protutržišno ponašanje društva kćeri, pri čemu se na taj način nadilazi prepreka kao što je zasebna pravna osobnost tih subjekata.
52.
Navedeni pojmovi specifični su za pravo zaštite tržišnog natjecanja u okviru kojeg imaju funkciju koja je istodobno represivna i odvraćajuća za protutržišna ponašanja. Stoga smatram da nije svrsishodno „izvoziti” te pojmove u druga područja prava Unije, čak i kad je riječ o područjima u kojima su relevantni ciljevi zaštite tržišnog natjecanja.
53.
Kao drugo, suprotno onomu što se čini da smatra sud koji je uputio zahtjev, prihvaćanje da se svojstvo „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive može priznati i poduzećima koja nisu izravno prisutna na tržištu tih usluga i, konkretno, holdingu grupe koja pruža navedene usluge, u okolnostima kao što su one u glavnom postupku nema za posljedicu to da se dopusti „zaobilaženje pravila postupka nadmetanja”. Naime, eventualno priznavanje prava žalbe tom subjektu protiv odluke kojom je DRT dodijelio prava korištenja frekvencija nakon završetka takvog postupka ne isključuje mogućnost da se protiv tog subjekta, u slučaju u kojem je podnio prijavu u svoje ime, istaknu razlozi za isključenje koji bi se primjenjivali na društva koja pripadaju grupi koja posluje na tržištu na koje se odnosi postupak nadmetanja ako se ispostavi da je ta prijava podnesena samo s namjerom izbjegavanja uvjeta za sudjelovanje u postupku.
54.
Drugim riječima, ako pravo žalbe protiv DRT‑ove odluke iz članka 4. stavka 1. Okvirne direktive nužno ne proizlazi iz svojstva stranke u upravnom postupku koji je doveo do donošenja te odluke, to pravo automatski ne podrazumijeva ni pravo sudjelovanja u tom postupku.
55.
S obzirom na sva prethodna razmatranja smatram da na prvo prethodno pitanje, kako je preformulirano, valja odgovoriti u smislu da članak 4. stavak 1. Okvirne direktive treba tumačiti na način da se priznavanju svojstva „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu te odredbe poduzeću koje ispunjava uvjete kojima podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. prve rečenice Direktive o ovlaštenju u državi članici kojoj pripada DRT koji je donio odluku o kojoj je riječ ne protivi, s jedne strane, činjenica da to poduzeće još nije prisutno na tržištu navedene države članice i da u njoj nije registrirano u skladu s tim člankom 3. stavkom 2. drugom rečenicom te, s druge strane, okolnost da to poduzeće trenutačno ne pruža elektroničke komunikacijske usluge pod uvjetom, međutim, da kad je riječ o infrastrukturi i tehnologiji dokaže stvarnu namjeru i pravu, a ne samo hipotetsku mogućnost da se uključi na tržište tih usluga u dotičnoj državi članici. Svojstvo „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive može se priznati i pravnoj osobi koja je holding grupe koja pruža elektroničke komunikacijske usluge, iako izravno ne obavlja tu djelatnost.
C.
Drugo prethodno pitanje
56.
Prvim dijelom drugog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li zaštita tržišnog natjecanja cilj postupka dražbe koji provodi DRT u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju i koji se odnosi na prava korištenja frekvencija u prilog uvođenju 5G tehnologije i prava povezana s dodatnim uslugama te cilj odluke kojom se proglašava rezultat navedenog postupka. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) prilikom formulacije tog pitanja osobito oslanjao na točku 39. presude T‑Mobile, na koju se upućuje u točki 29. ovog mišljenja, pri čemu je polazio od pretpostavke da, kako bi se poduzeće koje je konkurent poduzeću ili poduzećima koja su adresati DRT‑ove odluke o kojoj je riječ moglo smatrati poduzećem na koje utječe odluka u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, ta odluka treba biti donesena u postupku čiji je cilj zaštititi tržišno natjecanje.
57.
Nedvojbeno je, kao što to uostalom smatra i sam sud koji je uputio zahtjev, da je zaštita tržišnog natjecanja jedan od glavnih ciljeva postupka dražbe, poput onog o kojem je riječ u tom postupku koji je pokrenut u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju, u kontekstu u kojem je potrebno ograničiti broj prava korištenja koja se dodjeljuju za radijske frekvencije.
58.
To ne proizlazi samo iz članka 7. stavka 1. točke (a) Direktive o ovlaštenju, kojim se izričito zahtijeva da dotična država članica na odgovarajući način uzme u obzir potrebu potpore razvoja tržišnog natjecanja, nego i iz stavka 3. tog članka.
59.
U skladu s tom odredbom, nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna mjerila odabira, na temelju kojih treba dodijeliti prava korištenja radijskih frekvencija, „moraju u obzir uzimati važnost ostvarenja ciljeva iz članka 8. [Okvirne] [d]irektive”. Stoga se stavkom 2. tog članka među te ciljeve uključuje promicanje tržišnog natjecanja u području pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža, elektroničkih komunikacijskih usluga i pripadajuće opreme i usluga. Točkom (b) navedenog stavka pojašnjava se da se postizanje tog cilja ostvaruje, inter alia, „osiguravajući da nema poremećaja ili ograničavanja tržišnog natjecanja u području elektroničkih komunikacija”.
60.
Osim toga, podsjećam da je Sud u pogledu članka 8. Okvirne direktive pojasnio da se tom odredbom obvezuje države članice da osiguraju to da DRT‑i poduzmu sve razumne mjere promicanja tržišnog natjecanja u području pružanja usluga elektroničkih komunikacija, vodeći računa o tome da tržišno natjecanje u području elektroničkih komunikacija ne bude narušeno ili ograničeno i otklanjajući preostale prepreke pružanju navedenih usluga na razini Unije (
24
).
61.
Općenitije, Sud je utvrdio da se novi zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske usluge, elektroničke komunikacijske mreže te pripadajuću infrastrukturu i usluge (NZRO), čiji su dio bile Okvirna direktiva i Direktiva o ovlaštenju, „temelji, među ostalim, na cilju djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja i nastoji ga razvijati osobito uz poštovanje načela jednakog postupanja i proporcionalnosti” (
25
).
62.
Iz toga slijedi da se na cilju zaštite tržišnog natjecanja iz članka 8. Okvirne direktive ne temelji samo utvrđivanje kriterija za sudjelovanje u postupku koji je pokrenut na temelju članka 7. Direktive o ovlaštenju, nego taj cilj također utječe na odluku o dodjeli elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga čija je dostupnost ograničena.
63.
Drugim dijelom prvog prethodnog pitanja koje se postavlja u slučaju potvrdnog odgovora na prvi dio tog pitanja, sud koji je uputio zahtjev pita utječe li na cilj zaštite tržišnog natjecanja koji se priznaje u odluci kojom se završava postupak dodjele u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju činjenica da je DRT zasebnom odlukom koja je postala konačna odbio registrirati prijavu poduzeća koje podnosi pravni lijek protiv te odluke.
64.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) u biti namjerava Sudu postaviti pitanje o posljedicama koje konačno isključenje poduzeća iz postupka dodjele prava korištenja radijskih frekvencija ima na aktivnu procesnu legitimaciju tog poduzeća u odnosu na odluku koja je donesena po završetku tog postupka. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita dovodi li činjenica da je navedenim isključenjem predmetnom poduzeću uskraćena mogućnost da bude obuhvaćeno pojmom subjekata na koje se odnosi ta odluka, „sa stajališta tog poduzeća”, do toga da se ne ostvaruje cilj zaštite tržišnog natjecanja koji se nastoji postići tom odlukom, u dijelu u kojem ta odluka ne može dovesti do izravne promjene položaja tog poduzeća na tržištu s obzirom na prava korištenja frekvencija o kojima je riječ.
65.
Čini mi se da je jasno da okolnost na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev sama po sebi ne može dovesti do toga da se ne ostvaruje cilj zaštite tržišnog natjecanja kojem treba težiti dodjela prava korištenja radijskih frekvencija.
66.
Točno je da isključenje poduzeća iz postupka odabira koji je doveo do donošenja odluke o dodjeli može u konkretnom slučaju utjecati na stvarno ostvarivanje tog cilja, osobito ako do isključenja dolazi primjenom kriterija koji ne ispunjavaju uvjete navedene u članku 7. Direktive o ovlaštenju.
67.
U tom slučaju moguće je da ta odluka nije potpuno usklađena s tim ciljem ili da se tom odlukom čak povređuje prethodno navedeni cilj zaštite djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja. Međutim, navedeno ni na koji način ne mijenja činjenicu da taj cilj ostaje jedan od glavnih ciljeva koji Okvirna direktiva i Direktiva o ovlaštenju pripisuju takvoj odluci.
68.
Umjesto toga, drugim dijelom drugog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev zapravo nastoji pitati Sud može li konačno isključenje određenog poduzeća koje je podnijelo svoju prijavu za postupak odabira utjecati na aktivnu procesnu legitimaciju i/ili pravni interes koje to poduzeće ima u pogledu konačne odluke o dodjeli te u kojem opsegu navedeni utjecaj ovisi o okolnosti da se tom odlukom ili njezinim eventualnim poništenjem ne može promijeniti položaj tog poduzeća na tržištu, kako je određen u trenutku njegova isključenja.
69.
To se pitanje iz drukčije točke gledišta postavlja u drugom dijelu četvrtog prethodnog pitanja te će se stoga analizirati u tom kontekstu.
70.
S obzirom na sva prethodna razmatranja smatram da na drugo prethodno pitanje treba odgovoriti na način da je zaštita djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja cilj postupka dražbe koji provodi DRT u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju, kao i odluke tog tijela kojom se proglašava rezultat navedenog postupka.
D.
Treće prethodno pitanje
71.
Prvim dijelom trećeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti od Suda traži pojašnjenja o uvjetu koji se odnosi na utjecaj koji DRT‑ova odluka treba imati na situaciju poduzeća pružatelja elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga kako bi se moglo utvrditi da je riječ o poduzeću „na koje utječe [ta] odluka” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive. Konkretno, Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) pita je li to poduzeće dužno dokazati da DRT‑ova odluka „izravno utječe” na njegov položaj na tržištu odnosno je li u tu svrhu dovoljno da ta odluka „vrlo vjerojatno” može utjecati na taj položaj ili čak da može utjecati na njega samo neizravno.
72.
Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, u tom je pogledu točno da je Sud u presudi Tele 2 tumačio članak 4. stavak 1. Okvirne direktive na način da poduzeća koja su konkurentna poduzeću s (prethodno) značajnom tržišnom snagom na tom tržištu imaju pravo žalbe protiv odluke koju je DRT donio u okviru postupka analize tržišta iz članka 16. te direktive i koja „negativno utječe na njihova prava” (
26
), pri čemu se sugerira da je potreban izravan utjecaj na položaj tih poduzeća na tržištu.
73.
Međutim, Sud je u točki 39. te presude utvrdio da subjektima „na koje utječe odluka” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive treba smatrati „korisnike i poduzeća koja su konkurentna poduzeću s (prethodno) značajnom tržišnom snagom na tom tržištu, u slučajevima u kojima se [takvom] odlukom mogu povrijediti njihova prava […]”.
74.
Osim toga, Sud je u presudi T‑Mobile pojasnio da se ta odredba odnosi kako na adresata DRT‑ove odluke o kojoj je riječ tako i na druga poduzeća koja pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge i koja tom adresatu mogu biti konkurenti ako predmetna odluka „može utjecati” na njihov položaj na tržištu (
27
), što je izraz koji može obuhvaćati i isključivo neizravan utjecaj.
75.
Isto tako, kao što sam već imao priliku navesti, Sud je u presudi Arcor prilikom upućivanja na točku 39. presude Tele 2 pojasnio da korisnik koji nije adresat DRT‑ove odluke stječe svojstvo subjekta „na kojeg utječe odluka” u smislu članka 5.a stavka 3. Direktive 90/387, koji je zamijenjen člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive, u slučaju u kojem se takvom odlukom „mogu potencijalno povrijediti” njegova prava zbog, s jedne strane, sadržaja te odluke i, s druge strane, aktivnosti koju obavlja ili planira (
28
).
76.
S obzirom na prethodno navedenu sudsku praksu smatram, s jedne strane, da treba isključiti to da poduzeće o kojem je riječ, kako bi ostvarilo pravo žalbe na temelju članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, treba dokazati da DRT‑ova odluka koju namjerava pobijati sigurno, izravno i trenutačno utječe na njegov položaj na tržištu. Konkretno, smatram da treba odbiti argument koji zagovara NMHH u skladu s kojim u okviru postupka dražbe poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, pravo podnošenja žalbe protiv odluke koju je DRT donio nakon završetka tog postupka ima samo poduzeće ili poduzeća koja su podnijela valjanu prijavu za sudjelovanje u tom postupku jer samo ta poduzeća mogu dokazati izravnu i trenutačnu štetu koja proizlazi iz te odluke. Osim toga, budući da su navedena poduzeća u svakom slučaju subjekti na koje se odnosi DRT‑ova odluka kojom se proglašava rezultat postupka odabira, čini mi se da se taj argument protivi utvrđenju Suda u skladu s kojim tumačenje članka 4. stavka 1. Okvirne direktive, prema kojemu ta odredba daje pravo žalbe samo osobama koje su adresati odluka DRT‑a, nije u skladu s općim ciljevima i regulatornim načelima koja za DRT‑ove proizlaze iz članka 8. te direktive, a osobito s ciljem promicanja tržišnog natjecanja (
29
).
77.
S druge strane, konkretno, iz upućivanja na sadržaj DRT‑ove odluke o kojoj je riječ i na aktivnost koju predmetno poduzeće obavlja ili planira proizlazi da nije dovoljno da se to poduzeće pozove na bilo kakav neizravan utjecaj te odluke na njegov položaj na tržištu. Smatram da samo povreda prava koja to poduzeće ima na temelju pravnog sustava Unije, posebno direktiva u području elektroničkih komunikacijskih usluga, koja izravno proizlazi iz sadržaja navedene odluke i za koju je, iako ta povreda nije sigurna i trenutačna, ipak razumno vjerojatno da može nastati, tom poduzeću može omogućiti stjecanje prava žalbe iz članka 4. stavka 1. Okvirne direktive.
78.
Drugim dijelom trećeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se smatrati da je utjecaj na koji se upućuje u prvom dijelu tog pitanja sam po sebi dokazan na temelju činjenice da je poduzeće o kojem je riječ dostavilo ponudu u postupku dražbe unatoč tomu što je isključeno iz tog postupka jer nije ispunjavalo uvjete koji su se zahtijevali.
79.
U tom pogledu smatram da poduzeće koje je obuhvaćeno pojmom „poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive i koje je dostavilo ponudu kako bi sudjelovalo u postupku odabira za dodjelu prava korištenja frekvencija treba, u smislu te odredbe, smatrati poduzećem „na koje utječe odluka” kojom se proglašava rezultat postupka odabira, čak i u slučaju u kojem je poduzeće isključeno iz tog postupka jer nije ispunjavalo uvjet za sudjelovanje u postupku koji se odnosio na to da nije smjelo biti osuđeno za povredu pravila tržišnog natječaja tijekom određenog razdoblja prije pokretanja postupka dražbe.
80.
Prilikom ispitivanja četvrtog prethodnog pitanja razmotrit će se pitanje utječe li i na koji način okolnost da je to isključenje utvrđeno DRT‑ovom odlukom koja je postala konačna nakon što je odbijen pravni lijek koji je podnijelo predmetno poduzeće na pravo žalbe koje to poduzeće ima protiv odluke kojom se proglašava rezultat postupka odabira.
81.
Na temelju svih prethodnih razmatranja predlažem Sudu da na treće prethodno pitanje odgovori u smislu da članak 4. stavak 1. Okvirne direktive treba tumačiti na način da, kako bi u skladu s tom odredbom ostvarilo pravo žalbe protiv DRT‑ove odluke, poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske mreže ili usluge treba dokazati da sadržaj te odluke može izravno povrijediti prava koja ono ima na temelju pravnog sustava Unije, posebno direktiva u području elektroničkih komunikacijskih usluga. Iako ta povreda ne mora nužno biti stvarna i trenutačna, ona ipak mora biti takva da je razumno vjerojatno da može nastati. Poduzeće koje je obuhvaćeno pojmom „poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive i koje je dostavilo ponudu kako bi sudjelovalo u postupku odabira za dodjelu prava korištenja frekvencija treba, u smislu te odredbe, smatrati poduzećem „na koje utječe” odluka kojom se proglašava rezultat postupka odabira. To poduzeće ne gubi navedeno svojstvo poduzeća „na koje utječe odluka” samo zbog činjenice da je isključeno iz tog postupka jer nije ispunjavalo uvjet za sudjelovanje u postupku koji se odnosio na to da nije smjelo biti osuđeno za povredu pravila tržišnog natječaja tijekom određenog razdoblja prije pokretanja postupka dražbe.
E.
Četvrto prethodno pitanje
82.
Četvrtim prethodnim pitanjem, koje je također podijeljeno na dva potpitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud ima li svojstvo „poduzeća na koje utječe odluka” u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne direktive koje ima pravo žalbe protiv DRT‑ove odluke kojom se proglašava rezultat postupka odabira u vezi dodjele prava korištenja radijskih frekvencija poduzeće koje, s jedne strane, u dotičnoj državi članici obavlja djelatnost pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga samo posredstvom društva koje je pod njegovim nadzorom (prvo potpitanje) i, s druge strane, koje je prije donošenja navedene odluke isključeno iz postupka odabira DRT‑ovom konačnom odlukom (drugo potpitanje).
83.
Što se tiče prvog potpitanja, samo upućujem na razmatranja iz točaka 23. do 30. te točaka 45. do 55. ovog mišljenja.
84.
Što se tiče drugog potpitanja, u skladu sa zaključcima koji su već navedeni u okviru ispitivanja trećeg prethodnog pitanja, smatram da članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, u vezi s člankom 47. Povelje, treba tumačiti na način da subjekt koji sudjeluje u postupku dražbe koji u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju provodi DRT radi dodjele prava korištenja frekvencija ima pravo žalbe protiv DRT‑ovih odluka koje su donesene u okviru tog postupka, i to neovisno o tome je li riječ o odlukama koje se odnose na tog subjekta, kao u slučaju odluke o isključenju iz postupka, ili o odlukama koje se ne odnose izravno na tog subjekta ako su ispunjeni uvjeti predviđeni prethodno navedenim člankom 4. stavkom 1.
85.
Osim toga, valja pojasniti da smatram da s obzirom na to da je, kao i u glavnom postupku, riječ o žalbi poduzeća isključenog iz takvog postupka protiv konačne odluke o dodjeli, aktivna procesna legitimacija tog poduzeća, u slučaju u kojem je utvrđeno da ispunjava uvjete predviđene člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive, ne ovisi o tome je li odluka o isključenju konačna (
30
).
86.
Smatram da u slučaju koji ispituje Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) treba pojasniti djeluje li društvo DIGI protiv odluke o dodjeli kako bi dovelo u pitanje svoje isključenje iz postupka dražbe, pri čemu osporava to što se na njega primijenio nezakoniti kriterij isključenja, ili dovodi u pitanje zakonitost dodjele frekvencija na temelju dokumentacije koja sadržava mjerila koja nisu nepristrana, transparentna, nediskriminirajuća i razmjerna, što je zapravo spriječilo njegovu podružnicu da sudjeluje u postupku. U potonjem slučaju društvo DIGI ima aktivnu procesnu legitimaciju kao poduzeće koje je na čelu grupe, a ne kao isključeni sudionik.
87.
Što se tiče pravnog interesa koji društvo DIGI ima u odnosu na odluku o dodjeli, s jedne strane, ističem da se čini da nije isključeno to da se, pod uvjetom da to potvrdi sud koji je uputio zahtjev, nakon završetka postupka povodom izvanrednih pravnih lijekova koje je društvo DIGI podnijelo Alkotmánybíróságu (Ustavni sud, Mađarska) dovede u pitanje zakonitost upravnog postupka koji je doveo do donošenja odluke o isključenju tog poduzeća iz postupka dražbe odnosno pravičnost postupka pred sudom koji je slijedio nakon toga. S druge strane, ističem da se čini da nije isključeno to da, također pod uvjetom da to potvrdi sud koji je uputio zahtjev, ispitivanje merituma tužbe društva DIGI može dovesti do poništenja odluke o dodjeli i cijelog postupka dražbe zbog čega bi bilo potrebno ponoviti taj postupak u kojem bi društvo DIGI Kft. ovaj put moglo sudjelovati s obzirom na istek roka u kojem razlog za isključenje predviđen člankom 61. točkom (n) dokumentacije proizvodi učinke.
88.
NMHH smatra da činjenica da se društvo DIGI poziva na pravo žalbe protiv odluke kojom se proglašava rezultat postupka dražbe i koje se temelji na članku 4. Okvirne direktive predstavlja zlouporabu jer je njezin cilj zaobilaženje granica pravomoćnosti koje su nastale po završetku postupka povodom tužbe koju je društvo DIGI podnijelo protiv odluke o njegovu isključenju iz postupka dražbe.
89.
Iako nije a priori isključeno da sudjelovanje u postupku koji je na temelju odredbi prava Unije pokrenuo određeni DRT i posljedično pozivanje na pravo žalbe protiv odluka koje je navedeno tijelo donijelo u tom kontekstu može dovesti do zlouporabe prava ako su ispunjeni uvjeti predviđeni sudskom praksom Suda (
31
), u tom pogledu ističem da smatram da to nije slučaj u ovom predmetu.
90.
Naime, s jedne strane, ne može se smatrati da je društvo DIGI zloupotrijebilo svoje pravo samo zbog činjenice što je podnijelo prijavu za sudjelovanje u postupku dražbe u svoje ime, a ne posredstvom društva DIGI Kft. To vrijedi i u slučaju u kojem je stvarna namjera društva DIGI bila da se na drugonavedeno društvo prenesu prava koja bi eventualno steklo po završetku tog postupka, barem u dijelu u kojem je ono polazilo od pretpostavke da je bila nezakonita odredba dokumentacije kojom je zapravo određeno da se njegova podružnica isključi iz postupka dražbe. S druge strane, suprotno NMHH‑ovim tvrdnjama, pozivanjem na članak 4. Okvirne direktive kako bi opravdalo svoje pravo žalbe, društvo DIGI nastoji ishoditi to da mu se prizna njegovo pravo sudjelovanja u postupku dražbe, što je pravo za koje smatra da mu je uskraćeno zbog povrede pravila prava Unije, a ne to da se s namjerom prijevare ili zloporabe poziva na ta pravna pravila s ciljem dobivanja neopravdane koristi (
32
). Ako se utvrdi da odredbe mađarskog prava u području pravomoćnosti isključuju ispitivanje razloga koje je društvo DIGI istaknulo u okviru te žalbe, žalba se može iz tog razloga proglasiti u cijelosti ili djelomično nedopuštenom, ali ne može se smatrati da njezino podnošenje predstavlja zlouporabu samo zbog činjenice da je moguće takvo isključenje.
91.
S obzirom na navedeno, na sudu je koji je uputio zahtjev da ocijeni primjenjuje li se i u kojem opsegu prigovor pravomoćnosti na tužbu o kojoj treba donijeti odluku.
92.
Društvo DIGI ističe da je Kúria (Vrhovni sud), prilikom donošenja odluke u okviru njegove žalbe podnesene protiv presude kojom je Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti) potvrdio NMHH‑ovu odluku kojom je navedeno društvo isključeno iz postupka dražbe, protivno članku 267. UFEU‑a, kako ga tumači Sud (
33
), povrijedila obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku koju ima kao sud koji odlučuje u posljednjem stupnju, kao što je to od navedenog suda zatražilo društvo DIGI. Navedeno društvo smatra da u tim okolnostima, u skladu s rješenjem koje je Sud primijenio u presudi od 18. srpnja 2007., Lucchini (
34
), u ovom slučaju treba izuzeti iz primjene nacionalna pravna pravila u području pravomoćnosti kako bi se osigurala puna učinkovitost pravila prava Unije.
93.
U tom pogledu, dovoljno je podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praski, s obzirom na važnost načela pravomoćnosti kako u pravnom sustavu Unije tako i u nacionalnim pravnim sustavima, pravo Unije ne nalaže nacionalnom sudu da iz primjene izuzme nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, čak i ako bi se time ispravila nacionalna situacija koja nije u skladu s tim pravom (
35
). Iz toga slijedi da, ako iz presude Lucchini proizlazi da se ne može pozivati na pravomoćnu odluku nacionalnog suda kako bi se spriječilo izvršavanje isključive nadležnosti određene institucije Unije, ne postoji navedena obveza izuzimanja iz primjene, osim u tom slučaju.
94.
Međutim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da iako mjerodavna nacionalna postupovna pravila predviđaju da nacionalni sud pod određenim uvjetima može izmijeniti pravomoćnu odluku kako bi situaciju uskladio s nacionalnim pravom, u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti toj mogućnosti treba dati prednost, ako su ispunjeni ti uvjeti, kada dotičnu situaciju treba uskladiti s pravom Unije (
36
). U tom je slučaju isto na nacionalnom sudu da ocijeni postoji li ta mogućnost u postupku o kojem odlučuje te jesu li ispunjeni uvjeti kojima ona podliježe (
37
).
95.
S obzirom na prethodna razmatranja smatram da na četvrto prethodno pitanje treba odgovoriti u smislu da članak 4. stavak 1. Okvirne direktive treba tumačiti na način da subjekt koji sudjeluje u postupku dražbe koji u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju provodi DRT radi dodjele prava korištenja frekvencija ima pravo žalbe protiv DRT‑ovih odluka koje su donesene u okviru tog postupka, i to neovisno o tome je li riječ o odlukama koje se odnose na tog subjekta ili o odlukama koje se ne odnose izravno na tog subjekta ako su ispunjeni uvjeti predviđeni prethodno navedenim člankom 4. stavkom 1. Aktivna procesna legitimacija koju poduzeće isključeno iz takvog postupka ima u odnosu na konačnu odluku o dodjeli frekvencija ne ovisi o tome je li odluka o isključenju konačna ako se utvrdi da navedeno poduzeće ispunjava uvjete predviđene člankom 4. stavkom 1. Okvirne direktive.
IV. Zaključak
96.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Fővárosi Törvényszék (Okružni sud u Glavnom gradu Budimpešti, Mađarska) odgovori na sljedeći način:
„1.
Članak 4. stavak 1. Direktive 2002/21/EZ o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge treba tumačiti na način:
–
da se priznavanju svojstva „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu te odredbe, poduzeću koje ispunjava uvjete kojima podliježe opće ovlaštenje iz članka 3. stavka 2. prve rečenice Direktive 2002/20/EZ o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u državi članici kojoj pripada DRT koji je donio odluku o kojoj je riječ, ne protivi, s jedne strane, činjenica da to poduzeće još nije prisutno na tržištu navedene države članice i da u njoj nije registrirano u skladu s tim člankom 3. stavkom 2. drugom rečenicom te, s druge strane, okolnost da to poduzeće trenutačno ne pruža elektroničke komunikacijske usluge, ali pod uvjetom da kad je riječ o infrastrukturi i tehnologiji dokaže stvarnu namjeru i pravu, a ne samo hipotetsku mogućnost da se uključi na tržište tih usluga u dotičnoj državi članici. Navedeno svojstvo „poduzeća koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” može se priznati i pravnoj osobi koja je holding grupe koja pruža elektroničke komunikacijske usluge, iako izravno ne obavlja tu djelatnost;
–
kako bi u skladu s tom odredbom ostvarilo pravo žalbe protiv DRT‑ove odluke, poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske mreže ili usluge treba dokazati da sadržaj te odluke može izravno povrijediti prava koja ono ima na temelju pravnog sustava Unije, posebno direktiva u području elektroničkih komunikacijskih usluga. Iako ta povreda ne mora nužno biti stvarna i trenutačna, ona ipak mora biti takva da je razumno vjerojatno da može nastati. Poduzeće koje je obuhvaćeno pojmom „poduzeće koje pruža elektroničke komunikacijske usluge” u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2002/21 i koje je dostavilo ponudu kako bi sudjelovalo u postupku odabira za dodjelu prava korištenja frekvencija treba, u smislu te odredbe, smatrati poduzećem „na koje utječe” odluka kojom se proglašava rezultat postupka odabira. To poduzeće ne gubi navedeno svojstvo poduzeća „na koje utječe odluka” samo zbog činjenice da je isključeno iz tog postupka jer nije ispunjavalo uvjet za sudjelovanje u postupku koji se odnosio na to da nije smjelo biti osuđeno za povredu pravila tržišnog natječaja tijekom određenog razdoblja prije pokretanja postupka dražbe;
–
subjekt koji je podnio prijavu za sudjelovanje u postupku dražbe koji u smislu članka 7. Direktive 2002/20 provodi DRT radi dodjele prava korištenja radijskih frekvencija, ima pravo žalbe protiv DRT‑ovih odluka koje su donesene u okviru tog postupka, i to neovisno o tome je li riječ o odlukama koje se odnose na tog subjekta ili o odlukama koje se ne odnose izravno na tog subjekta ako su ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 4. stavkom 1. Direktive 2002/21. Aktivna procesna legitimacija koju poduzeće isključeno iz takvog postupka ima u odnosu na konačnu odluku o dodjeli frekvencija ne ovisi o tome je li odluka o isključenju konačna ako se utvrdi da navedeno poduzeće ispunjava uvjete predviđene navedenim člankom 4. stavkom 1.
2.
Zaštita djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja cilj je postupka dražbe koji provodi DRT u smislu članka 7. Direktive 2002/20, kao i odluke tog tijela kojom se proglašava rezultat navedenog postupka”.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)
(
3
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL 2002., L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.)
(
4
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o izmjeni Direktive 2002/21/EZ o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, Direktive 2002/19/EZ o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme, te Direktive 2002/20/EZ o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.)
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija (preinaka) (SL 2018., L 321, str. 36. i ispravak SL 2019., L 334, str. 164.)
(
6
)	U skladu s člankom 61. točkom (n) dokumentacije, iz postupka dražbe isključeni su subjekti koji su tijekom 24 mjeseca prije pokretanja postupka bili adresati konačne odluke u upravnom postupku kojom je utvrđena povreda zabrane sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje, zabrane zlouporabe vladajućeg položaja ili pravila u području koncentracija.
(
7
)	C‑426/05, EU:C:2008:103
(
8
)	C‑55/06, EU:C:2008:244
(
9
)	C‑282/13, EU:C:2015:24
(
10
)	U predmetu u kojem je donesena presuda Tele 2 bila je riječ o odluci koju je DRT donio u okviru postupka analize tržišta iz članka 16. Okvirne direktive, a u predmetu u kojem je donesena presuda Arcor (u pogledu tumačenja članka 5.a stavka 3. Direktive Vijeća 90/387/EEZ od 28. lipnja 1990. o uspostavljanju unutarnjeg tržišta za telekomunikacijske usluge kroz primjenu otvorenog pristupa mreži (Open Network Provision – ONP) (SL 1990., L 192, str. 1.)) bila je riječ o odluci kojom je DRT odobrio tarife koje je operator nepokretne telefonske mreže primjenjivao za razmotani pristup svojoj lokalnoj petlji i, naposljetku, u predmetu u kojem je donesena presuda T‑Mobile bila je riječ o odluci o izmjeni dodjele frekvencija.
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presudu Tele 2, t. 32.; presudu Arcor, t. 175. i 176. te presudu T‑Mobile, t. 34. Vidjeti i presudu od 13. listopada 2016., Polkomtel (C‑231/15, EU:C:2016:769, t. 20. i 24.).
(
12
)	Vidjeti presudu Tele 2, t. 36.
(
13
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o razmotanom pristupu lokalnoj petlji (SL 2000., L 336, str. 4.). Navedenim člankom 2. točkom (b) te uredbe definira se da je „‚korisnik’ treća osoba koja ima odgovarajuće odobrenje u skladu s Direktivom 97/13/EZ […] ili je na temelju nacionalnog zakonodavstva ovlaštena za pružanje komunikacijskih usluga te ima pravo na razmotani pristup lokalnoj petlji” [neslužbeni prijevod].
(
14
)	Vidjeti presudu Arcor, t. 176.
(
15
)	U tom smislu, što se tiče primjene članka 5.a stavka 3. Direktive 90/387 na korisnike u smislu članka 2. točke (b) Uredbe br. 2887/2000, vidjeti presudu Arcor, t. 176.
(
16
)	Presuda T‑Mobile, t. 37.
(
17
)	U skladu s definicijom sadržanom u toj odredbi, „korisnik” je „pravna ili fizička osoba koja koristi ili traži javno dostupnu elektroničku komunikacijsku uslugu”.
(
18
)	U presudi od 30. travnja 2014., UPC DTH (C‑475/12, EU:C:2014:285, t. 55. i 57.), Sud je izbjegavao pružiti opću definiciju pojma pružatelja elektroničkih komunikacijskih usluga u smislu Okvirne direktive, pri čemu je dao prednost pristupu koji se temelji na razmatranju svakog pojedinačnog slučaja.
(
19
)	Vidjeti uvodne izjave 3. i 4. Direktive o ovlaštenju.
(
20
)	Vidjeti uvodnu izjavu 7. Direktive o ovlaštenju.
(
21
)	U skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive o ovlaštenju, „opće ovlaštenje” znači „zakonski okvir koji su ustanovile države članice a kojim se osiguravaju prava davanja na korištenje elektroničkih komunikacijskih mreža i pružanja elektroničkih komunikacijskih usluga i utvrđuju posebne obveze za radiofrekvencijski spektar koje se mogu primijeniti na sve ili posebne vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga […]”.
(
22
)	NMHH je u ovom slučaju na raspravi pojasnio da prijava nije bila jedan od uvjeta za sudjelovanje u postupku dražbe.
(
23
)	Vidjeti presudu Tele 2, t. 38.
(
24
)	Vidjeti presudu od 26. srpnja 2017., Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 37. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Vidjeti presudu od 26. srpnja 2017., Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 42.).
(
26
)	Vidjeti presudu Tele 2, t. 48.
(
27
)	Vidjeti presudu T‑Mobile, t. 37.
(
28
)	Vidjeti presudu Arcor, t. 176.
(
29
)	Vidjeti presudu Tele 2, t. 38.
(
30
)	Budući da ne postoji normativni podatak u tom smislu, smatram da se na postupke koje pokreću DRT‑ovi u smislu članka 7. Direktive o ovlaštenju ne može primijeniti sustav sličan onom predviđenom člankom 2.a stavkom 2. drugim podstavkom Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (SL 1989., L 395, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3. i ispravak SL 2007., L 335, str. 31. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.)), kako ga tumači Sud. Vidjeti presude od 21. prosinca 2021., Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, t. 75.) i od 5. rujna 2019., Lombardi (C‑333/18, EU:C:2019:675, t. 31.).
(
31
)	Vidjeti presudu od 8. lipnja 2017., Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433, t. 52. i 53. te navedena sudska praksa).
(
32
)	Vidjeti presude od 28. srpnja 2016., Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, t. 37. do 42.) i od 9. rujna 2021., GE Auto Service Leasing (C‑294/20, EU:C:2021:723, t. 65.).
(
33
)	U tom pogledu društvo DIGI upućuje na presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799).
(
34
)	C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 59. do 63. (u daljnjem tekstu: presuda Lucchini)
(
35
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Cabinet de avocat UR (Primjena obveze PDV‑a na odvjetnike) (C‑424/19, EU:C:2020:581, t. 22. i 23. te navedena sudska praksa).
(
36
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Cabinet de avocat UR (Primjena obveze PDV‑a na odvjetnike) (C‑424/19, EU:C:2020:581, t. 26. i navedena sudska praksa). Osim toga, zbog okolnosti da se povreda prava koja proizlaze iz prava Unije koja je počinjena odlukom nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju uobičajeno više ne može ispraviti, Sud je pojasnio da se načelu pravomoćnosti ne protivi priznavanje načela odgovornosti države članice za takvu odluku. Vidjeti presudu od 29. srpnja 2019., Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, t. 39. i navedena sudska praksa).
(
37
)	Vidjeti u tom smislu rješenje od 18. prosinca 2019., Hochtief (C‑362/18, neobjavljeno, EU:C:2019:1100, t. 64. i navedena sudska praksa).