62023CJ0292
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
8. travnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Ured europskog javnog tužitelja – Uredba (EU) 2017/1939 – Članak 42. stavak 1. – Postupovni akti čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane – Preispitivanje koje provode nacionalni sudovi u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom – Doseg – Poziv svjedocima da se pojave – Nacionalno pravo kojim se ne dopušta izravno sudsko preispitivanje takve mjere – Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a – Članci 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti”
U predmetu C‑292/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Središnji istražni sud br. 6 u Madridu, Španjolska), odlukom od 26. travnja 2023., koju je Sud zaprimio 3. svibnja 2023., u kaznenom postupku protiv
I. R. O.,
F. J. L. R.,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, S. Rodin, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias (izvjestitelj) i M. Gavalec, predsjednici vijeća, E. Regan, I. Ziemele, J. Passer, Z. Csehi i O. Spineanu‑Matei, suci,
nezavisni odvjetnik: A. M. Collins,
tajnik: R. Stefanova‑Kamisheva, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 10. rujna 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Ured europskog javnog tužitelja, J. F. Castillo García, L. De Matteis, u svojstvu agenata, i I. de Lucas Martín, Fiscal Europeo,
–
za osobe I. R. O. i F. J. L. R., N. de Dorremochea Guiot, procurador, i P. Soriano Mendiara, abogado,
–
za španjolsku vladu, A. Gavela Llopis i P. Pérez Zapico, u svojstvu agenata,
–
za francusku vladu, R. Bénard, B. Dourthe i B. Fodda, u svojstvu agenata,
–
za talijansku vladu, G. Palmieri, u svojstvu agenta, uz asistenciju D. G. Pintusa, avvocato dello Stato,
–
za nizozemsku vladu, E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman i A. Hanje, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, J. Baquero Cruz, F. Blanc i H. Leupold, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 4. listopada 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 42. stavka 1. Uredbe Vijeća (EU) 2017/1939 od 12. listopada 2017. o provedbi pojačane suradnje u vezi s osnivanjem Ureda europskog javnog tužitelja („EPPO”) (SL 2017., L 283, str. 1. i ispravak SL 2020., L 433, str. 80.), članka 7. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.), članka 2. i članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, članka 86. stavka 3. UFEU‑a kao i članaka 6., 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je EPPO pokrenuo protiv osoba I. R. O. i F. J. L. R., koje to tijelo istražuje zbog djelâ subvencijske prijevare i krivotvorenja isprava u vezi s financiranjem projekta od strane Europske unije.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 12., 30., 32., 83. i 85. do 89. Uredbe 2017/1939 glase:
„(12)
U skladu s načelom supsidijarnosti borba protiv kaznenih djela koja utječu na financijske interese Unije može se zbog njezina opsega i učinaka bolje ostvariti na razini Unije. […] S obzirom na to da ciljeve ove Uredbe, odnosno jačanje borbe protiv kaznenih djela koja utječu na financijske interese Unije osnivanjem EPPO‑a, ne mogu dostatno ostvariti države članice Europske unije zbog fragmentiranosti nacionalnih mjera kaznenog progona u području kaznenih djela počinjenih protiv financijskih interesa Unije, nego se zbog toga što će EPPO biti nadležan za kazneni progon takvih kaznenih djela oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim u članku 5. UEU‑a. U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tom članku ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva i njome se osigurava da se njezinim utjecajem u najmanjoj mogućoj mjeri zadire u pravne poretke i institucijske strukture država članica.
[…]
(30)
Istrage EPPO‑a trebali bi u pravilu provoditi delegirani europski tužitelji u državama članicama. […]
[…]
(32)
Delegirani europski tužitelji trebali bi biti sastavni dio EPPO‑a te bi kao takvi, kada provode istrage i kazneni progon za kaznena djela iz nadležnosti EPPO‑a, trebali djelovati isključivo u korist i u ime EPPO‑a na državnom području svoje države članice. […]
[…]
(83)
Ovom se Uredbom od EPPO‑a zahtijeva da posebno poštuje pravo na pošteno suđenje te prava na obranu i pretpostavku nedužnosti, kako su utvrđena u člancima 47. i 48. Povelje. […] EPPO bi stoga trebao djelovati uz potpuno poštovanje tih prava, a ova Uredba trebala bi se primjenjivati i tumačiti na odgovarajući način.
[…]
(85)
Prava na obranu predviđena u mjerodavnom pravu Unije, poput [Direktive 2016/343, kako je provedena] nacionalnim pravom, trebala bi se primjenjivati na aktivnosti EPPO‑a. Svaki osumnjičenik ili okrivljenik protiv kojeg EPPO pokrene istragu trebao bi imati koristi od tih prava te od prava predviđenih u nacionalnom pravu da zahtijeva određivanje vještaka ili saslušanje svjedoka ili da EPPO na neki drugi način iznese dokaze u ime obrane.
(86)
Člankom 86. stavkom 3. UFEU‑a zakonodavcu Unije dopušta se da utvrdi pravila koja se primjenjuju na sudsko preispitivanje postupovnih mjera koje EPPO poduzima pri obnašanju svojih funkcija. Tom se nadležnošću, dodijeljenom zakonodavcu Unije, odražava posebna priroda zadaća i strukture EPPO‑a, koje se razlikuju od svih ostalih tijela[, ureda] i agencija Unije te zahtijevaju posebna pravila o sudskom preispitivanju.
(87)
U skladu s člankom 86. stavkom 2. UFEU‑a EPPO svoje tužiteljske funkcije obnaša pred nadležnim sudovima država članica. Radnje koje EPPO poduzima tijekom svojih istraga usko su povezane s kaznenim progonom koji iz njih može proizići te stoga proizvode učinke u pravnim porecima država članica. U mnogim slučajevima te radnje provodit će nacionalna tijela kaznenog progona koja postupaju prema uputama EPPO‑a, a u nekim slučajevima nakon ishođenja odobrenja nacionalnog suda.
Stoga je primjereno smatrati da bi postupovni akti EPPO‑a, čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane, trebali podlijegati preispitivanju nadležnih nacionalnih sudova u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom. Time bi se trebalo osigurati da postupovni akti EPPO‑a koji su doneseni prije podizanja optužnice i čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane (ta kategorija obuhvaća osumnjičenika, žrtvu i druge zainteresirane osobe na čija prava takvi akti mogu negativno utjecati) podliježu sudskom preispitivanju nacionalnih sudova. Svrha je postupovnih akata koji se odnose na izbor države članice čiji će sudovi biti nadležni za odlučivanje o optužnici, koju treba odrediti na temelju kriterija utvrđenih u ovoj Uredbi, da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane te bi stoga trebali podlijegati sudskom preispitivanju nacionalnih sudova najkasnije u fazi sudskog postupka.
[…] Ako se nacionalnim pravom predviđa sudsko preispitivanje za postupovne akte čija svrha nije da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane […], ovu Uredbu ne bi trebalo tumačiti kao da utječe na takve pravne odredbe. Osim toga, od država članica ne bi se trebalo zahtijevati da predvide sudsko preispitivanje, pred nadležnim nacionalnim sudovima, postupovnih akata čija svrha nije da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane, poput određivanja vještakâ ili naknade troškova svjedocima.
Naposljetku, ova Uredba ne utječe na ovlasti nacionalnih sudova pred kojim[a] se vodi postupak.
(88)
Zakonitost postupovnih akata EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane trebala bi podlijegati sudskom preispitivanju pred nacionalnim sudovima. U tom pogledu učinkoviti pravni lijekovi trebali bi biti osigurani u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a. Nadalje, kako je istaknuto u sudskoj praksi Suda, nacionalna postupovna pravila kojima se uređuju tužbe za zaštitu individualnih prava dodijeljenih pravom Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja vrijede za slične domaće tužbe (načelo jednakovrijednosti) te se njima ne smije u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo učinkovitosti).
Kada nacionalni sudovi preispituju zakonitost takvih akata, to mogu činiti na temelju prava Unije, među ostalim na temelju ove Uredbe, kao i na temelju nacionalnog prava koje se primjenjuje u onoj mjeri u kojoj neko pitanje nije obuhvaćeno ovom Uredbom. […]
[…]
(89)
Odredbom ove Uredbe o sudskom preispitivanju ne mijenjaju se ovlasti Suda za preispitivanje administrativnih odluka EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane, odnosno odluka koje se ne donose u obavljanju njegovih funkcija vođenja istraga, kaznenog progona ili podizanja optužnica. Ovom se Uredbom ne dovodi u pitanje ni mogućnost da država članica Europske unije, Europski parlament, Vijeće [Europske unije] ili [Europska k]omisija pokrenu postupak za poništenje u skladu s člankom 263. drugim stavkom UFEU‑a i člankom 265. prvim stavkom UFEU‑a niti se njome dovodi u pitanje postupak zbog povrede obveze na temelju članaka 258. i 259. UFEU‑a.”
4
Članak 4. te uredbe, naslovljen „Zadaće”, glasi kako slijedi:
„EPPO je odgovoran za istragu, kazneni progon i podizanje optužnica protiv počiniteljâ i sudionikâ kaznenih djela koja utječu na financijske interese Unije […] U tom smislu EPPO provodi istrage i poduzima radnje kaznenog progona te obavlja funkcije tužitelja pred nadležnim sudovima država članica do konačnog zaključenja predmeta.”
5
U skladu s člankom 8. navedene uredbe, naslovljenim „Struktura EPPO‑a”:
„1.   EPPO je nedjeljivo tijelo Unije koje djeluje kao jedinstveni ured s decentraliziranom strukturom.
2.   EPPO je ustrojen na središnjoj razini i na decentraliziranoj razini.
3.   Središnja razina sastoji se od središnjeg ureda u sjedištu EPPO‑a. Središnji ured sastoji se od kolegija, stalnih vijeća, glavnog europskog tužitelja, zamjenikâ glavnog europskog tužitelja, europskih tužitelja i upravnog direktora.
4.   Decentralizirana razina sastoji se od delegiranih europskih tužitelja koji su smješteni u državama članicama.
[…]”
6
Člankom 13. iste uredbe, naslovljenim „Delegirani europski tužitelji”, u stavku 1. određuje se:
„Delegirani europski tužitelji u ime EPPO‑a djeluju u svojim državama članicama te […] imaju iste ovlasti kao nacionalni tužitelji u pogledu istraga, kaznenog progona i podizanja optužnica.
Delegirani europski tužitelji odgovorni su za istrage i kazneni progon koji su pokrenuli, koji su im dodijeljeni ili koji su preuzeli koristeći se pravom na preuzimanje predmeta. […]
[…]”
7
Članak 28. Uredbe 2017/1939, naslovljen „Provođenje istrage”, u stavku 1. glasi kako slijedi:
„Delegirani europski tužitelj koji vodi predmet može u skladu s ovom Uredbom i nacionalnim pravom sâm poduzeti istražne i druge mjere […]”
8
Člankom 30. Uredbe 2017/1939, naslovljenim „Istražne mjere i druge mjere”, u stavcima 1., 4. i 5. određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da delegirani europski tužitelji, barem u predmetima u kojima je za kazneno djelo koje je predmet istrage zapriječena najviša sankcija od najmanje četiri godine zatvora, imaju pravo naložiti ili zatražiti sljedeće istražne mjere:
(a)
pretragu […]
(b)
ishođenje predaje svih relevantnih predmeta ili dokumenata […]
(c)
ishođenje predaje pohranjenih računalnih podataka […]
(d)
zamrzavanje sredstava ili imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima […]
(e)
presretanje […] elektroničke komunikacije […]
(f)
praćenje predmeta […]
[…]
4.   Delegirani europski tužitelji uz mjere iz stavka 1. imaju pravo zatražiti ili naložiti sve ostale mjere u svojoj državi članici koje su javnim tužiteljima na raspolaganju u skladu s nacionalnim pravom u sličnim nacionalnim predmetima.
5.   Delegirani europski tužitelji mogu naložiti mjere iz stavaka 1. i 4. samo ako postoje opravdani razlozi za vjerovanje da bi se određenom mjerom o kojoj je riječ mogli pribaviti za istragu korisne informacije ili za istragu korisni dokazi te ako manje intruzivna mjera kojom bi se mogao ostvariti isti cilj nije dostupna. Postupci i načini za poduzimanje mjera uređeni su primjenjivim nacionalnim pravom.”
9
Članak 41. te uredbe, naslovljen „Opseg pravâ osumnjičenikâ i okrivljenikâ”, glasi:
„1.   Aktivnosti EPPO‑a obavljaju se uz potpuno poštovanje prava osumnjičenikâ i okrivljenikâ utvrđenih u Povelji, među ostalim prava na pošteno suđenje i pravâ na obranu.
2.   Svaki osumnjičenik ili okrivljenik u kaznenom postupku EPPO‑a ima najmanje ona postupovna prava koja su predviđena u pravu Unije, među ostalim u direktivama o pravima osumnjičenikâ i okrivljenikâ u kaznenim postupcima, kako su provedene u nacionalnom pravu, kao što su:
[…]
(b)
pravo na informiranje i pristup spisima predmeta […]
(c)
pravo na pristup odvjetniku i pravo na komunikaciju s trećim osobama i informiranja trećih osoba u slučaju pritvora […]
(d)
pravo braniti se šutnjom i pravo na pretpostavku nedužnosti […]
[…]
3.   Ne dovodeći u pitanje prava iz ovog poglavlja, osumnjičenici i okrivljenici, kao i druge osobe uključene u postupke EPPO‑a, imaju sva postupovna prava koja su im dodijeljena u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom, među ostalim mogućnost predlaganja dokaza, zahtijevanja određivanja vještaka ili vještačenja i saslušanja svjedoka te zahtijevanja da EPPO ishodi takve mjere u ime obrane.”
10
Člankom 42. navedene uredbe, naslovljenim „Sudsko preispitivanje”, propisuje se:
„1.   Postupovni akti EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane podliježu preispitivanju nadležnih nacionalnih sudova u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom. Isto vrijedi i za slučajeve u kojima EPPO propusti donijeti postupovne akte čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane iako je EPPO imao pravnu obvezu donijeti ih u skladu s ovom Uredbom.
2.   Sud je nadležan, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, za odlučivanje o prethodnim pitanjima koja se tiču:
(a)
valjanosti postupovnih akata EPPO‑a ako se takvo pitanje o valjanosti postavi pred bilo kojim sudom države članice izravno na temelju prava Unije;
(b)
tumačenja ili valjanosti odredaba prava Unije, uključujući ovu Uredbu;
(c)
tumačenja članaka 22. i 25. ove Uredbe u odnosu na svaki sukob nadležnosti između EPPO‑a i nadležnih nacionalnih tijela.
3.   Odstupajući od stavka 1. ovog članka, odluke EPPO‑a o odbacivanju predmeta, ako ih se osporava izravno na temelju prava Unije, podliježu preispitivanju pred Sudom u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a.
4.   Sud je nadležan u skladu s člankom 268. UFEU‑a u svim sporovima koji se odnose na naknadu štete koju prouzroči EPPO.
5.   Sud je nadležan u skladu s člankom 272. UFEU‑a u svim sporovima koji se odnose na arbitražne klauzule sadržane u ugovorima koje je sklopio EPPO.
6.   Sud je nadležan u skladu s člankom 270. UFEU‑a u svim sporovima koji se odnose na pitanja povezana s osobljem.
7.   Sud je nadležan za razrješenje dužnosti glavnog europskog tužitelja ili europskih tužitelja […]
8.   Ovim se člankom ne dovodi u pitanje sudsko preispitivanje koje Sud u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a provodi u odnosu na odluke EPPO‑a koje utječu na prava ispitanikâ iz poglavlja VIII. i odluke EPPO‑a koje nisu postupovni akti, poput odluka EPPO‑a o pravu pristupa javnosti dokumentima ili odluka o razrješenju dužnosti delegiranih europskih tužitelja koje su donesene u skladu s člankom 17. stavkom 3. ove Uredbe ili svih ostalih administrativnih odluka.”
Španjolsko pravo
Organski zakon 9/2021
11
Leyom Orgánica 9/2021, de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (Organski zakon 9/2021 o provedbi Uredbe Vijeća (EU) 2017/1939 od 12. listopada 2017. o provedbi pojačane suradnje u vezi s osnivanjem Ureda europskog javnog tužitelja) od 1. srpnja 2021. (BOE br. 157 od 2. srpnja 2021., str. 78523., u daljnjem tekstu: Organski zakon 9/2021) uspostavlja se pri svakom nadležnom sudu Juez de garantías (jamstveni sudac), koji je, u skladu s preambulom tog organskog zakona, tijelo koje ne sudjeluje u vođenju postupka, ali je odgovorno za radnje sudskog preispitivanja koje su izričito predviđene navedenim organskim zakonom.
12
U članku 42. Organskog zakona 9/2021 propisuje se:
„1.   Delegirani europski tužitelji, u skladu s odredbama ovog organskog zakona, Uredbe [2017/1939] i pravilima svojeg poslovnika, provode istragu nalažući provođenje svih istražnih radnji te mjera osiguranja predviđenih u Leyu de Enjuiciamiento Criminal [(Zakonik o kaznenom postupku)], isključujući one koje su Ustavom i drugim pravnim odredbama rezervirane za sudove, koje mora odobriti jamstveni sudac;
[…]
3.   Istražne radnje provode se u skladu s odredbama Zakonika o kaznenom postupku, osim u posebnim slučajevima koji su izričito predviđeni u ovom organskom zakonu.”
13
Člankom 43. Organskog zakona 9/2021 određuje se:
„1.   Delegirani europski tužitelj može pozvati na svjedočenje i uzeti iskaz od svake osobe koja poznaje činjenice ili okolnosti relevantne za utvrđivanje kaznenog djela i odgovorne osobe ili one koja bi u tu svrhu mogla pružiti korisne informacije.
Izuzevši osobe koje su oslobođene obveze odazivanja i davanja iskaza u usmenom dijelu sudskog postupka, svaka osoba koju delegirani europski tužitelj pozove mora se odazvati i dati iskaz, u svojstvu svjedoka, u pogledu svega što zna o pitanjima koja joj se postave.
2.   Iskaz svjedoka uzima se u obliku obrasca utvrđenog u Zakoniku o kaznenom postupku.
Stranke postupka mogu, putem svojih odvjetnika, prisustvovati davanju iskaza svjedoka, u kojem slučaju im se, nakon davanja iskaza, omogućuje da od svjedoka traže pojašnjenja koja eventualno smatraju potrebnima.”
14
Člankom 90. Organskog zakona 9/2021 propisuje se:
„Odluke koje delegirani europski tužitelj donese tijekom istrage mogu se pobijati pred jamstvenim sucem samo u slučajevima koji su izričito predviđeni ovim organskim zakonom.”
15
Člankom 91. Organskog zakona 9/2021 uređuje se odvijanje žalbenog postupka.
16
Na temelju Organskog zakona 9/2021 obrana u istražnom postupku može podnijeti pravni lijek protiv sljedećih odluka delegiranog europskog tužitelja:
–
odluke kojom se pokreće postupak;
–
odluke kojom se odbija uzimanje novog iskaza od osobe koja je pod istragom, a koja je to zatražila;
–
odluke kojom se odbija provođenje istražnih radnji koje su zatražene od delegiranog europskog tužitelja;
–
odluke kojom se podneseni dokumenti i izvješća odbijaju uvrstiti u spis predmeta;
–
odluke kojom se odbija intervencija vještaka kojeg je obrana izabrala za vještačenje koje je vještak pristao provesti;
–
odluke kojom se odbija izuzeće vještaka;
–
odluke o mjerama osiguranja imovinskopravnog zahtjeva;
–
odluke kojom se određuje istražni zatvor i
–
odluke o ponovnom pokretanju istrage.
Zakonik o kaznenom postupku
17
Članak 311. Zakonika o kaznenom postupku glasi kako slijedi:
„Istražni sudac provodi istražne radnje koje predloži Ured javnog tužitelja ili bilo koja stranka u postupku, osim ako ih smatra nesvrhovitima ili štetnima.
Protiv odluke kojom se odbija provođenje zatraženih istražnih radnji može se podnijeti devolutivni pravni lijek, o kojem se donosi odluka i bez odgode upućuje nadležnom sudu.
[…]”
18
Člankom 766. stavkom 1. Zakonika o kaznenom postupku određuje se:
„Protiv rješenjâ istražnog suca i kaznenog suca protiv kojih je dopuštena žalba može se podnijeti remonstrativni i devolutivni pravni lijek. Osim ako zakonom nije drukčije propisano, tim se pravnim lijekovima ne prekida tijek postupka.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
19
Osobe I. R. O. i F. J. L. R. bile su direktori španjolskog društva koje je dobilo bespovratna sredstva za provedbu projekta financiranog iz sredstava Unije. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) obavijestio je Fiscalíju de área de Getafe‑Leganés (Ured javnog tužitelja u Getafe‑Leganésu, Španjolska) da izravni troškovi osoblja koje je to društvo prijavilo u pogledu dvaju istraživača koja je zaposlilo radi provedbe projekta, to jest u pogledu osoba Y. C. i I. M. B., nisu dostatno opravdani.
20
Ured javnog tužitelja u Getafe‑Leganésu podnio je kaznenu prijavu Juzgadu de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Prvostupanjski i istražni sud br. 1 u Getafeu, Španjolska) zbog kaznenog djela subvencijske prijevare. Taj je sud 20. travnja 2021. pokrenuo kaznenu istragu protiv osobe I. R. O. U okviru te istrage ta je osoba ispitana 21. svibnja 2021., pri čemu se koristila svojim pravom na obranu šutnjom. Navedeni je sud 2. srpnja 2021. saslušao osobu Y. C. u svojstvu svjedoka.
21
Odlukom od 26. srpnja 2022. delegirani europski tužitelji koji su vodili predmet u Španjolskoj koristili su se svojim pravom na preuzimanje predmeta te su pokrenuli istragu povodom koje je upućen ovaj zahtjev za prethodnu odluku.
22
Odlukama od 22. kolovoza i 25. listopada 2022. ti su delegirani europski tužitelji pozvali, u skladu s člankom 27. Organskog zakona 9/2021, osobu I. R. O. odnosno osobu F. J. L. R. da se pojave na prvom saslušanju kako bi ih obavijestili da se protiv njih vodi istraga zbog subvencijske prijevare i krivotvorenja isprava, na temelju članka 308. odnosno, odgovarajuće, članka 306. Códiga Penal (Kazneni zakonik) te članaka 390. i 392. tog zakonika.
23
Odlukom od 2. veljače 2023. (u daljnjem tekstu: odluka od 2. veljače 2023.), donesenom na temelju članka 43. Organskog zakona 9/2021, navedeni delegirani europski tužitelji pozvali su osobe Y. C. i I. M. B. da se pojave pred njima u svojstvu svjedoka. Pozivajući se na članak 90. Organskog zakona 9/2021, branitelji koji su zastupali osobe I. R. O. i F. J. L. R. podnijeli su 7. veljače 2023. EPPO‑u žalbu protiv te odluke u dijelu u kojem je njome osoba Y. C. pozvana da se pojavi kao svjedok. Tvrdili su da ta istražna mjera nije bila relevantna, potrebna niti svrhovita jer je Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Prvostupanjski i istražni sud br. 1 u Getafeu) već saslušao osobu Y. C. u tom svojstvu. Dana 8. veljače 2023. ta je žalba dostavljena Juzgadu Central de Instrucción no 6 de Madrid (Središnji istražni sud br. 6 u Madridu, Španjolska), koji postupa u postupku kao jamstveni sudac i koji je ujedno sud koji je uputio zahtjev.
24
Taj sud traži od Suda smjernice u pogledu tumačenja prava Unije kako bi mogao ocijeniti učinke Uredbe 2017/1939 u pogledu nadležnosti jamstvenog suca za preispitivanje određenih postupovnih akata EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane. Nacionalni sud ističe da je na temelju članaka 42. i 43. Organskog zakona 9/2021, u vezi s njegovim člankom 90., sudsko preispitivanje postupovnih akata tog tijela moguće samo ako je to izričito dopušteno tim organskim zakonom. Budući da se poziv za dolazak u svojstvu svjedoka ne nalazi među aktima u pogledu kojih se navedenim organskim zakonom dopušta takvo preispitivanje, protiv odluke od 2. veljače 2023. ne postoji pravni lijek pred jamstvenim sucem.
25
Međutim, sud koji je uputio zahtjev naglašava da se člankom 42. Uredbe 2017/1939 dopušta sudsko preispitivanje postupovnih akata EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane i smatra da je to slučaj s odlukom od 2. veljače 2023.
26
Kao prvo, taj sud smatra da ta odluka proizvodi izravan učinak u odnosu na osobe pozvane da se pojave jer se njome povređuju, s jedne strane, njihovo temeljno pravo na ulazak i izlazak iz područja Unije kao i na slobodno kretanje Unijom, što je zaštićeno člankom 6. Povelje, i, s druge strane, njihova prava obrane navedena u članku 48. Povelje, s obzirom na to da postoji razumna mogućnost da iz njihovih izjava može postati očit neki oblik njihova sudjelovanja u djelima o kojima je riječ i da bi iz toga bilo moguće zaključiti o postojanju indicija o kažnjivom ponašanju, pri čemu se Zakonikom o kaznenom postupku ne predviđa pomoć branitelja prilikom davanja iskaza svjedoka.
27
Kao drugo, taj sud navodi da poziv osobama Y. C. i I. M. B. da se pojave proizvodi učinke u pogledu osoba koje su predmet istrage koja je u tijeku. S jedne strane, nacionalni sud smatra da bi pozivanje osobe Y. C. kao svjedoka, iako je u tom svojstvu već dala izjavu Juzgadu de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Prvostupanjski i istražni sud br. 1 u Getafeu), moglo utjecati na pravo tih osoba na provođenje postupka bez neopravdanih kašnjenja, s obzirom na to da bi to podrazumijevalo ponavljanje već izvršenih postupovnih radnji. S druge strane, taj sud napominje da bi iskazi osoba Y. C. i I. M. B. mogli omogućiti pribavljanje inkriminirajućih elemenata koji mogu nanijeti štetu osobama protiv kojih se vodi istraga.
28
S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev smatra da nemogućnost podnošenja žalbe protiv odluke od 2. veljače 2023. može s obzirom na načela ekvivalentnosti i djelotvornosti dovesti do neopravdanog ograničenja subjektivnog prava koje proizlazi iz prava Unije.
29
Što se tiče načela ekvivalentnosti, taj sud ističe da ako bi predmetne činjenice razmatrao španjolski istražni sudac, koji je ekvivalent delegiranog europskog tužitelja na nacionalnoj razini, trebalo bi provesti postupak kaznene istrage, s obzirom na to da je zapriječena kazna za predmetna kaznena djela kraća od pet godina zatvora. Pritom, na temelju članka 766. Zakonika o kaznenom postupku, protiv odluka kojima istražni suci nalažu provođenje istražnih radnji u okviru tog postupka može se podnijeti žalba sucu koji je donio osporavanu odluku kao i funkcionalno višem sudu.
30
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da je točno da se, prema jednom dijelu nacionalne sudske prakse, u okviru istražnog postupka pod nazivom „Procedimiento Sumario Ordinario” (postupak za kaznena djela za koja je propisana kazna zatvora u trajanju duljem od pet godina), člankom 311. Zakonika o kaznenom postupku propisuje da se protiv rješenja kojim se dopuštaju istražne radnje koje su zatražile stranke ne može podnijeti žalba. Međutim, tu sudsku praksu, kojom se primjena odredbe svojstvene istražnom postupku pod nazivom „Procedimiento Sumario Ordinario” proširuje na postupak kaznene istrage, nije potvrdio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), ona nije jednoglasna i nije dovela do zakonodavne reforme.
31
Stoga sud koji je uputio zahtjev smatra da postoji povreda načela ekvivalentnosti s obzirom na to da se Organskim zakonom 9/2021 ne dopušta podnošenje žalbe protiv akata kojima se svjedoke poziva da se pojave, pri čemu se Zakonikom o kaznenom postupku ne utvrđuje nikakva vrsta ograničenja u pogledu mogućnosti osporavanja odluka istražnog suca o izvršavanju ili odbijanju istražnih radnji.
32
Što se tiče načela djelotvornosti, taj sud utvrđuje da se Organskim zakonom 9/2021 sudsko preispitivanje akata delegiranih europskih tužitelja ograničava na taksativno navedene slučajeve. On smatra da restriktivna priroda ovlasti preispitivanja jamstvenog suca koja proizlazi iz tog zakona, osobito iz njegova članka 90., sprečava ostvarivanje prava na djelotvoran pravni lijek i prava obrane koja se Uredbom 2017/1939 priznaju osobama te koja proizlaze iz Povelje kao i iz vrijednosti svojstvenih vladavini prava na kojima se Unija temelji. Usto, pravni lijek predviđen člankom 42. stavkom 1. te uredbe dio je postupka čiji je glavni cilj borba protiv utaje i izbjegavanja plaćanja poreza u Uniji. Slijedom toga, u skladu s načelom lojalne suradnje, postoje legitiman interes i važan razlog u općem interesu da nacionalna postupovna pravila kojima se uređuje taj pravni lijek ne dovode do toga da se takvom pravnom lijeku, koji proizlazi iz prava Unije, oduzima smisao ili, pak, da se ograničava korištenje njime.
33
U tim je okolnostima Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Središnji istražni sud br. 6 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 42. stavak 1. Uredbe [2017/1939] tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravno pravilo kao što je članak 90. [Organskog zakona 9/2021] kojim se iz sudskog preispitivanja izuzima postupovni akt EPPO‑a koji (na opisan način) proizvodi pravne učinke u odnosu na treće osobe kao što je odluka od 2. veljače 2023. delegiranog europskog tužitelja da pozove svjedoke?
2.
Treba li članke 6. i 48. [Povelje] te članak 7. Direktive [2016/343] tumačiti na način da im se protivi nacionalno pravno pravilo kao što je članak 90. [Organskog zakona 9/2021], u vezi s njegovim člankom 42. stavcima 1. i 3. te člankom 43., kojim se iz sudskog preispitivanja izuzima postupovni akt EPPO‑a kao što je odluka delegiranog europskog tužitelja da kao svjedoka pozove treću osobu za koju postoji osnovana sumnja da je sudjelovala u kaznenim djelima u pogledu kojih se provodi istraga?
3.
Treba li članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i članak 86. stavak 3. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi sustav sudskog preispitivanja, kao što je onaj predviđen člancima 90. i 91. Organskog zakona 9/2021, akata delegiranih europskih tužitelja donesenih na temelju članka 42. stavka 1. i članka 43. tog zakona kojim se iz sudskog preispitivanja izuzima radnja koju je delegirani europski tužitelj poduzeo u okviru svojih istražnih ovlasti, pri čemu taj sustav nije ni na koji način ekvivalentan nacionalnim postupovnim pravnim pravilima kojima se uređuje pobijanje odluka koje donesu istražni suci u okviru svojih istražnih ovlasti?
4.
Treba li članak 2. UEU‑a, u kojem se utvrđuju vrijednosti svojstvene vladavini prava na kojima počiva Unija, u vezi s pravom na djelotvoran pravni lijek i pravom na [pošteno] suđenje uz sva predviđena jamstva iz članka 47. [Povelje] te načelom djelotvornosti predviđenim u članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU‑a, tumačiti na način da mu se protivi sustav sudskog preispitivanja akata delegiranih europskih tužitelja na temelju kojeg se utvrđuje ograničen broj slučajeva pobijanja kao što je sustav predviđen u španjolskom zakonodavstvu člancima 90. i 91. Organskog zakona 9/2021?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost
34
EPPO, španjolska, francuska i nizozemska vlada te Europska komisija tvrde da je drugo pitanje nedopušteno jer je potpuno hipotetsko. Naime, glavni postupak odnosi se na to da osobe koje su predmet istrage EPPO‑a osporavaju njegovu odluku da pozove treće osobe u svojstvu svjedoka, dok se navedeno pitanje odnosi na mogućnost da sami ti svjedoci osporavaju tu odluku.
35
Osim toga, EPPO tvrdi da su i treće i četvrto pitanje hipotetske prirode, s obzirom na to da smatra da se, u slučaju kada ne postoji pravna osnova u nacionalnom pravu, člankom 42. stavkom 1. Uredbe 2017/1939 ne dodjeljuje automatski pravo na sudsko preispitivanje postupovnih akata tog tijela.
36
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 24. listopada 2018., XC i dr., C‑234/17, EU:C:2018:853, t. 16. i navedena sudska praksa).
37
U ovom slučaju, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita protivi li se člancima 6. i 48. Povelje te članku 7. Direktive 2016/343 pravilo nacionalnog prava kojim se ne predviđa mogućnost da treće osobe podnesu žalbu protiv odluke EPPO‑a kojom ih se poziva da se pojave kao svjedoci, s obzirom na povrede njihovih temeljnih prava koje mogu proizaći iz te odluke.
38
Međutim, valja istaknuti da iako se glavni postupak doista odnosi na žalbu protiv odluke od 2. veljače 2023., kojom su delegirani europski tužitelji pred kojima je pokrenut glavni postupak pozvali osobe Y. C. i I. M. B. da se pojave pred njima u svojstvu svjedoka, tu žalbu nisu podnijele te osobe, nego osobe I. R. O. i F. J. L. R., koje su predmet istrage tih delegiranih europskih tužitelja u okviru koje je ta odluka donesena. Slijedom toga, budući da sud koji je uputio zahtjev ne iznosi razloge zbog kojih bi unatoč tom kontekstu ipak bilo potrebno da Sud odgovori na drugo pitanje, to je pitanje nedopušteno.
39
S druge strane, trećim i četvrtim pitanjem u biti se nastoji utvrditi protivi li se načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti nacionalno zakonodavstvo kojim se mogućnosti podnošenja žalbe protiv postupovnih akata EPPO‑a ograničavaju na određen broj taksativno navedenih slučajeva i koje stoga ne pruža zaštitu ekvivalentnu onoj koju pružaju nacionalna postupovna pravila koja se primjenjuju na žalbe protiv odluka koje su u izvršavanju svojih istražnih ovlasti donijeli istražni suci, a koji su na nacionalnoj razini ekvivalentni delegiranim europskim tužiteljima.
40
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev smatra da prema postojećem stanju nacionalnog prava nije moguće podnijeti žalbu protiv odluke EPPO‑a kojom se osobe Y. C. i I. M. B. pozivaju da se pojave u svojstvu svjedoka, što predstavlja predmet glavnog postupka. Usto, nacionalni sud smatra da, suprotno onomu što tvrdi EPPO, nacionalno pravo treba tumačiti na način da se protiv odluka kojima istražni sudac nalaže provođenje istražnih radnji u okviru kaznene istrage može podnijeti žalba.
41
S obzirom na ta razmatranja, čiju točnost Sud nije dužan dovoditi u pitanje, treće i četvrto pitanje je relevantno za ishod postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev jer dopuštenost žalbe u glavnom postupku može ovisiti o odgovoru Suda na ta pitanja. Uostalom, prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo EPPO odnosi se na tumačenje članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939 i stoga se odnosi na meritum postavljenih pitanja, a ne na njihovu dopuštenost.
42
Stoga je treće i četvrto pitanje dopušteno.
Prvo, treće i četvrto pitanje
43
Svojim prvim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 42. stavak 1. Uredbe 2017/1939, u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, člancima 47. i 48. Povelje te načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se osobama protiv kojih EPPO vodi istragu ne dopušta da pred nadležnim nacionalnim sudom izravno osporavaju odluku kojom u okviru te istrage delegirani europski tužitelj koji vodi predmet poziva svjedoke da se pojave.
44
U skladu s člankom 4. Uredbe 2017/1939, „EPPO je odgovoran za istragu, kazneni progon i podizanje optužnica protiv počiniteljâ i sudionikâ kaznenih djela koja utječu na financijske interese Unije”. U tom smislu EPPO provodi istrage i poduzima radnje kaznenog progona te obavlja funkcije tužitelja pred nadležnim sudovima država članica do konačnog zaključenja predmeta.
45
Člankom 8. stavkom 1. te uredbe propisuje se da je EPPO nedjeljivo tijelo Unije koje djeluje kao jedinstveni ured s decentraliziranom strukturom. U stavcima 2. do 4. tog članka navodi se da je EPPO ustrojen na dvostrukoj razini, odnosno, s jedne strane, na središnjoj razini, koja se sastoji od središnjeg ureda u sjedištu EPPO‑a, i, s druge strane, na decentraliziranoj razini, koja se sastoji od delegiranih europskih tužitelja koji su smješteni u državama članicama.
46
U skladu s člankom 13. stavkom 1. navedene uredbe, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 30. i 32., istrage EPPO‑a u načelu moraju provoditi delegirani europski tužitelji, koji djeluju u ime EPPO‑a u svojim odnosnim državama članicama (presuda od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja), C‑281/22, EU:C:2023:1018, t. 42.).
47
Na temelju članka 28. stavka 1. Uredbe 2017/1939, delegirani europski tužitelj koji vodi predmet može, u skladu s tom uredbom i nacionalnim pravom, na vlastitu inicijativu poduzeti istražne i druge mjere. Konkretnije, delegirani europski tužitelji ovlašteni su – barem u predmetima u kojima je za kazneno djelo koje je predmet istrage zapriječena najviša sankcija od najmanje četiri godine zatvora – donijeti ne samo istražne mjere iz članka 30. stavka 1. navedene uredbe, nego i, u skladu s tim člankom 30. stavkom 4., zatražiti ili naložiti sve ostale mjere u svojoj državi članici koje su javnim tužiteljima na raspolaganju u skladu s nacionalnim pravom u sličnim nacionalnim predmetima. Usto, kao što je to određeno u navedenom članku 30. stavku 5., postupci i načini za poduzimanje mjera uređeni su primjenjivim nacionalnim pravom.
48
U tom kontekstu, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 86. Uredbe 2017/1939, kako bi se uzela u obzir posebna priroda zadaća i strukture EPPO‑a, koja se razlikuje od prirode svih ostalih tijela, ureda i agencija Unije, člankom 86. stavkom 3. UFEU‑a zakonodavcu Unije omogućuje se da utvrdi posebna pravila koja se primjenjuju na sudsko preispitivanje postupovnih mjera koje EPPO poduzima u obnašanju svojih funkcija.
49
Zakonodavac Unije ostvario je tu nadležnost donošenjem članka 42. te uredbe, u čijem se stavku 1. propisuje da postupovni akti EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane podliježu preispitivanju nadležnih nacionalnih sudova u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom.
50
Kako bi se utvrdilo protivi li se tom članku 42. stavku 1. nacionalni propis kojim se osobama protiv kojih EPPO vodi istragu ne dopušta da pred nadležnim nacionalnim sudom izravno osporavaju odluku kojom delegirani europski tužitelj koji vodi predmet poziva svjedoke da se pojave, valja provjeriti je li takva odluka obuhvaćena pojmom „postupovni akti EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane”, u smislu te odredbe.
51
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i ciljeve propisa kojeg je ona dio (presuda od 30. travnja 2024., M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, t. 109. i navedena sudska praksa).
52
Kao prvo, točno je da, u skladu s člankom 42. stavkom 1. Uredbe 2017/1939, nadležni nacionalni sudovi provode sudsko preispitivanje postupovnih akata EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane „u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom”.
53
S obzirom na navedeno, iz samog teksta tog članka 42. stavka 1. proizlazi da se to upućivanje na „uvjet[e] i postup[ke] utvrđen[e] nacionalnim pravom” odnosi samo na pravila prema kojima nadležni nacionalni sudovi provode sudsko preispitivanje predmetnih akata, a ne na doseg pojma „postupovni akti EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane”, za koji ta odredba ne upućuje na pravo država članica u smislu sudske prakse navedene u točki 51. ove presude.
54
Usto, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 39. do 43. svojeg mišljenja, iz teksta i strukture članka 42. Uredbe 2017/1939, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 86., 87. i 89., kao i iz konteksta u kojem se nalazi ta odredba proizlazi da je njezin cilj, među ostalim, predvidjeti podjelu nadležnosti između nacionalnih sudova i sudova Unije u svrhu provedbe sudskog preispitivanja EPPO‑ove aktivnosti.
55
Stoga, iako se, kao što je to navedeno u točkama 49. i 52. ove presude, tim člankom 42. stavkom 1. nacionalnim sudovima dodjeljuje nadležnost za preispitivanje postupovnih akata EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane, u stavcima 2. do 8. navedenog članka 42. navode se slučajevi u kojima je, pak, sudsko preispitivanje EPPO‑ove aktivnosti u nadležnosti sudova Unije.
56
Konkretno, člankom 42. stavkom 3. Uredbe 2017/1939 dodjeljuje se nadležnost sudovima Unije za preispitivanje, u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, odluka EPPO‑a o odbacivanju predmeta, ako ih se osporava izravno na temelju prava Unije. Usto, na temelju stavka 8. navedenog članka 42., sudovi Unije također preispituju, u skladu s tim člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, odluke EPPO‑a koje utječu na prava na zaštitu podataka ispitanikâ iz poglavlja VIII. te uredbe kao i odluke EPPO‑a koje nisu postupovni akti, poput odluka o pravu pristupa javnosti dokumentima ili odluka o razrješenju dužnosti delegiranih europskih tužitelja koje su donesene u skladu s člankom 17. stavkom 3. navedene uredbe ili svih ostalih administrativnih odluka.
57
Stoga su „postupovni akti” u smislu članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939 oni akti čiju zakonitost u načelu preispituju nacionalni sudovi, osim onih iz tog članka 42. stavka 3. i za razliku od EPPO‑ovih odluka o zaštiti osobnih podataka i „administrativnih odluka”, u smislu navedenog članka 42. stavka 8., koji ulaze u područje primjene članka 263. UFEU‑a.
58
Iz prethodno navedenog proizlazi da je pojam „postupovni akti EPPO‑a čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane” u smislu članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939 autonoman pojam prava Unije koji treba tumačiti na temelju ujednačenih kriterija. Naime, jedino takvo tumačenje može u cijeloj Uniji osigurati dosljednu podjelu nadležnosti između nacionalnih sudova i sudova Unije u svrhu provedbe sudskog preispitivanja EPPO‑ove aktivnosti.
59
Kao drugo, valja razmotriti je li EPPO‑ova odluka o pozivanju svjedoka da se pojave obuhvaćena tim pojmom, koji nije definiran Uredbom 2017/1939.
60
U tom pogledu, prvo, iz uvodne izjave 87. te uredbe proizlazi da se izraz „postupovni akti” odnosi, među ostalim, na radnje koje EPPO poduzima u okviru svojih istraga. Doista, nesporno je da odluka o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja „postupovni akt” u skladu s uobičajenim značenjem koje valja pridati tom izrazu i da je taj akt donesen u okviru EPPO‑ove istrage.
61
Drugo, što se tiče pitanja treba li takvu odluku smatrati postupovnim aktom „čija je svrha da proizvod[i] pravne učinke u odnosu na treće strane”, najprije valja istaknuti da taj izraz odgovara kriteriju upotrijebljenom u članku 263. prvom stavku UFEU‑a za definiranje područja akata koji se mogu pobijati pred sudovima Unije u okviru tužbe za poništenje predviđene tim člankom.
62
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se u skladu s ustaljenom sudskom praksom tužba za poništenje može podnijeti, na temelju članka 263. prvog stavka UFEU‑a, protiv svake odredbe ili mjere koje donesu institucije, tijela, uredi ili agencije Unije, neovisno o njihovu obliku, koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese fizičke ili pravne osobe, mijenjajući na bitan način njezin pravni položaj (presuda od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 98. i navedena sudska praksa).
63
Stoga se iz teksta članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939, u vezi s općom strukturom te uredbe i svrhom tog članka 42., može zaključiti da zakonodavac Unije upućivanjem na kriterij koji je istovrstan onomu iz članka 263. prvog stavka UFEU‑a nije namjeravao ograničiti obvezujuće sudsko preispitivanje EPPO‑ovih postupovnih akata na određene posebne kategorije postupovnih akata, nego ga proširiti na sve postupovne akte koji proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese treće strane, mijenjajući na bitan način njezin pravni položaj, a osobito na one koji se donose u okviru istrage u kaznenom postupku.
64
U tom kontekstu, s jedne strane, valja istaknuti da, u skladu s uvodnom izjavom 87. Uredbe 2017/1939, pojam „treća strana” iz članka 42. te uredbe označava kategoriju osoba kojoj ne pripadaju samo „osumnjičenik” i „žrtva”, nego i „druge zainteresirane osobe na čija prava takvi akti mogu negativno utjecati”.
65
Osim toga, u trećem stavku te uvodne izjave 87. zakonodavac Unije izričito je uputio samo na određivanje vještakâ i naknadu troškova svjedocima kako bi dao primjer za pojam „postupovnih akata čija svrha nije da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane”. Uzimajući u obzir netaksativnu prirodu tog nabrajanja, nije moguće a priori isključiti da se odluka o pozivanju svjedoka da se pojave, koja se ne spominje među postupovnim aktima navedenima u toj uvodnoj izjavi 87., može smatrati odlukom koja proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese dotične osobe, mijenjajući na bitan način njezin pravni položaj.
66
S druge strane, tumačenje navedeno u točki 63. ove presude jedino je koje može jamčiti poštovanje načela prema kojem je Unija unija prava u kojoj njezine institucije, tijela, uredi i agencije podliježu nadzoru usklađenosti svojih akata s, među ostalim, Ugovorima, općim načelima prava kao i temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 91. i navedenu sudsku praksu).
67
S obzirom na navedeno, valja također podsjetiti na to da, kako bi se u određenom slučaju utvrdilo proizvodi li pobijani akt obvezujuće pravne učinke, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije, poput sadržaja predmetnog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst u kojem je taj akt donesen kao i ovlasti institucije, tijela, ureda ili agencije Unije koja ga je donijela. Same te ovlasti ne smiju se tumačiti na apstraktan način, nego kao elementi koji mogu pojasniti konkretnu analizu sadržaja navedenog akta, koja je od središnjeg i neophodnog značaja (vidjeti po analogiji presudu od 22. rujna 2022., IMG/Komisija, C‑619/20 P i C‑620/20 P, EU:C:2022:722, t. 99. i navedenu sudsku praksu).
68
S obzirom na kriterije navedene u točkama 62. do 67. ove presude, pitanje proizvodi li odluka delegiranog europskog tužitelja, kojom poziva svjedoke da se pojave, obvezujuće pravne učinke koji utječu na prava osoba protiv kojih se vodi istraga, kao što su to okrivljenici iz glavnog postupka, mijenjajući na bitan način njihov pravni položaj, ne može se riješiti na apstraktan i općenit način.
69
Naime, ti kriteriji zahtijevaju provedbu in concreto ocjene predmetnog akta osobito s obzirom na svojstvo „treće strane” koja osporava taj akt, njegov sadržaj, kontekst u kojem je donesen i ovlasti tijela koje ga je donijelo.
70
U tom pogledu valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 83. i 85. do 87. Uredbe 2017/1939, njezin članak 42. stavak 1., u vezi s člankom 41., treba tumačiti na način da sudsko preispitivanje postupovnih akata čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane omogućuje da se zajamči da će EPPO poštovati temeljna prava osoba u pogledu kojih ti postupovni akti proizvode takve učinke i, osobito, nadzor poštuje li to tijelo pravo na pošteno suđenje i prava obrane osumnjičenika i okrivljenika, u skladu s člancima 47. i 48. Povelje.
71
Konkretno, takvo preispitivanje podrazumijeva, među ostalim, ne samo provjeru poštovanja postupovnih prava osumnjičenika i okrivljenika predviđenih pravom Unije, navedenih u članku 41. stavku 1. te uredbe, nego i, u skladu s njezinim člankom 41. stavkom 3., svih postupovnih prava dodijeljenih nacionalnim pravom koje se primjenjuje na te osobe kao i na druge osobe uključene u EPPO‑ove postupke.
72
Budući da se opseg postupovnih jamstava dodijeljenih različitim kategorijama osoba stoga može razlikovati ovisno o nacionalnim postupovnim pravilima dotične države članice, opseg postupovnih akata koje te osobe mogu osporavati pred nacionalnim sudovima stoga se također može razlikovati ovisno o primjenjivom nacionalnom pravu.
73
Ocjena učinaka odluke o pozivanju svjedoka da se pojave na prava osoba protiv kojih se vodi istraga stoga u određenoj mjeri ovisi o nacionalnim postupovnim pravilima kao i o specifičnom kontekstu kaznene istrage u okviru koje je EPPO donio tu odluku, tako da su nacionalni sudovi koji su nadležni za provođenje sudskog preispitivanja iz članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939 u najboljem položaju da je provedu.
74
To tumačenje potvrđuju uvodne izjave 12. i 87. te uredbe. S jedne strane, iz te uvodne izjave 12. proizlazi da je zakonodavac Unije, u skladu s načelima supsidijarnosti i proporcionalnosti iz članka 5. stavaka 3. i 4. UEU‑a, namjeravao ograničiti stupanj usklađivanja sudskog preispitivanja EPPO‑ovih postupovnih akata na ono što je strogo nužno da bi se u odnosu na te akte osigurala ujednačena razina djelotvorne sudske zaštite koja je u skladu s primarnim pravom Unije. S druge strane, ono je također dosljedno sa znatnim stupnjem integracije tog ureda Unije u kaznenopostupovne sustave država članica u okviru kojih izvršava svoje ovlasti, što opravdava, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 87. prvog stavka navedene uredbe, nadležnost nacionalnih sudova u pogledu postupovnih akata iz članka 42. stavka 1. iste uredbe.
75
Iz toga proizlazi da je na nadležnim nacionalnim sudovima da ocijene, osobito s obzirom na nacionalna postupovna pravila i specifičan kontekst kaznene istrage u okviru koje se pred njima vodi postupak, je li svrha odluke delegiranog europskog tužitelja o pozivanju svjedoka da se pojave proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese osoba koje osporavaju tu odluku, kao što su to u ovom slučaju osobe protiv kojih se vodi ta istraga, mijenjajući na bitan način njihov pravni položaj, među ostalim, utječući na njihova postupovna prava. Ako je to slučaj, ta odluka podliježe preispitivanju tih sudova na temelju članka 42. stavka 1. Uredbe 2017/1939.
76
Kao treće, što se tiče pitanja treba li to sudsko preispitivanje, ovisno o slučaju, provesti u okviru izravnog pravnog sredstva protiv te odluke, valja istaknuti da se u tekstu te odredbe ne pojašnjava trebaju li države članice predvidjeti posebno pravno sredstvo koje omogućuje izravno osporavanje EPPO‑ova postupovnog akta i treba li navedeno preispitivanje nužno biti usmjereno na ukidanje osporavanog akta.
77
Nasuprot tomu, navedenom odredbom propisuje se da se predmetno sudsko preispitivanje provodi „u skladu s uvjetima i postupcima utvrđenima nacionalnim pravom”. Iz toga slijedi da se, pod uvjetom da su prava iz članaka 47. i 48. Povelje u potpunosti zajamčena, tom odredbom ne isključuje da se u državama članicama u kojima pravila kaznenog postupka ne predviđaju takvu posebnu žalbu za osporavanje radnji provedenih tijekom tog postupka to sudsko preispitivanje može provesti incidentalno.
78
To je tumačenje potkrijepljeno uvodnom izjavom 88. Uredbe 2017/1939, u kojoj se navodi da bi, kad je riječ o nadzoru zakonitosti koji provode nacionalni sudovi u pogledu postupovnih akata čija je svrha da proizvode pravne učinke u odnosu na treće strane, trebalo osigurati učinkovite pravne lijekove u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a.
79
Tom se odredbom UEU‑a državama članicama nalaže obveza da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Prema sudskoj praksi Suda, ta obveza odgovara pravu na djelotvoran pravni lijek, koje je utvrđeno u članku 47. prvom stavku Povelje, svake osobe čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni. Međutim, navedena obveza podrazumijeva samo to da se svakoj osobi prizna pravo da pred sudom osporava akt koji na nju utječe negativno na način da povređuje ta prava i slobode, a ne nužno da nositelj tog prava na djelotvoran pravni lijek raspolaže izravnim pravnim sredstvom kojem je glavni predmet osporavanje određene mjere, pod uvjetom da usto pred različitim nadležnim nacionalnim sudovima postoji jedno ili više pravnih sredstava koja mu omogućuju da ishodi incidentalno sudsko preispitivanje te mjere kojim se osigurava poštovanje prava i sloboda koje mu jamči pravo Unije a da se pritom ne mora u tu svrhu izložiti opasnosti od izricanja sankcije u slučaju nepoštovanja predmetne mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja), C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 47., 58. i 79. i navedenu sudsku praksu).
80
U tom pogledu, iako članak 42. stavak 1. Uredbe 2017/1939 treba tumačiti s obzirom na članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a i članke 47. i 48. Povelje, njime se ipak ne prejudiciraju postupovna pravila sudskog preispitivanja koje provode nacionalni sudovi. Stoga to sudsko preispitivanje također može biti u obliku incidentalnog preispitivanja koje provodi, među ostalim, kazneni sud koji je nadležan za donošenje presude, pod uvjetom da se tim postupovnim pravilima jamči pravo na djelotvoran pravni lijek, što pretpostavlja da je sud pred kojim se vodi postupak nadležan za ispitivanje svih pravnih i činjeničnih pitanja relevantnih za rješavanje tog postupka. Konkretno, taj sud mora biti nadležan provjeriti jesu li dokazi na kojima se temelji akt o kojem je riječ bili prikupljeni ili korišteni protivno pravima i slobodama koji su zainteresiranoj osobi zajamčeni pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravna zaštita protiv zahtjeva za informacije u području oporezivanja), C‑245/19 i C‑246/19, EU:C:2020:795, t. 82. i navedenu sudsku praksu).
81
Kao četvrto i posljednje, kao što to proizlazi iz teksta uvodne izjave 88. Uredbe 2017/1939, njezin članak 42. stavak 1. treba tumačiti s obzirom na načelo postupovne autonomije država članica.
82
Na temelju tog načela, na unutarnjem je pravnom poretku svake države članice da uredi postupovna pravila za pravne lijekove koji su nužni kako bi se u područjima obuhvaćenima pravom Unije osobama osiguralo poštovanje njihova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, pod uvjetom ipak da ta pravila u situacijama na koje se primjenjuje pravo Unije nisu manje povoljna od onih kojima se uređuju slične situacije na koje se primjenjuje nacionalno pravo (načelo ekvivalentnosti) i da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2021., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, t. 56. i 58. i navedenu sudsku praksu).
83
Što se tiče načela ekvivalentnosti, sud koji je uputio zahtjev izrazio je dvojbe poštuje li se ono primjenjivim nacionalnim postupovnim pravilima.
84
Kako bi se provjerilo poštovanje načela ekvivalentnosti, valja, s jedne strane, odrediti usporedive postupke ili pravna sredstva i, s druge strane, utvrditi postupa li se s pravnim sredstvima koja se temelje na nacionalnom pravu povoljnije nego li s pravnim sredstvima koja se odnose na zaštitu prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije (presuda od 26. rujna 2018., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Suspenzivni učinak žalbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, t. 38. i navedena sudska praksa).
85
Kad je riječ o usporedivosti pravnih sredstava, zadaća je nacionalnog suda, koji izravno poznaje primjenjiva postupovna pravila, da provjeri sličnost predmetnih pravnih sredstava s aspekta njihovih predmeta, svrhe i bitnih elemenata (presuda od 26. rujna 2018., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Suspenzivni učinak žalbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, t. 39. i navedena sudska praksa).
86
U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točkama 29. i 40. ove presude, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da pravna sredstva protiv postupovnih akata delegiranih europskih tužitelja raspoređenih u Španjolskoj treba usporediti s onima koja u nacionalnom pravu postoje protiv sličnih radnji istražnog suca, koji je na nacionalnoj razini ekvivalentan delegiranom europskom tužitelju.
87
Što se tiče sličnog postupanja s pravnim sredstvima, valja podsjetiti na to da nacionalni sud mora ispitati svaki slučaj u kojem se postavi pitanje o tome je li nacionalna postupovna odredba o pravnim sredstvima koja se temelje na pravu Unije nepovoljnija od onih koje se odnose na slična nacionalna pravna sredstva uzimajući u obzir mjesto predmetnih pravila u cjelokupnom postupku, tijek navedenog postupka i posebnosti tih pravila pred različitim nacionalnim tijelima (presuda od 26. rujna 2018., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Suspenzivni učinak žalbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, t. 40. i navedena sudska praksa).
88
U tom pogledu, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 61. svojeg mišljenja, čini se da iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se osobe protiv kojih delegirani europski tužitelj raspoređen u Španjolskoj vodi istragu nalaze u nepovoljnijem položaju u odnosu na osobe protiv kojih istragu vodi istražni sudac, s obzirom na to da se nacionalnim propisom koji se primjenjuje na sudsko preispitivanje EPPO‑ovih postupovnih akata isključuje mogućnost izravne žalbe protiv odluke o pozivanju svjedoka da se pojave, dok se propisom koji se primjenjuje na sudsko preispitivanje istovrsnog akta istražnog suca predviđa mogućnost podnošenja žalbe tom sucu ili višem sudu.
89
Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri je li to slučaj, s obzirom na kriterije navedene u točki 87. ove presude i, osobito, treba li odbaciti tumačenje nacionalnog prava koje u svojim pisanim očitovanjima zagovaraju španjolska vlada i EPPO, prema kojem bi u potpuno unutarnjoj situaciji bilo moguće primijeniti postupovne odredbe kojima se ne predviđa takva izravna žalba.
90
Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja smatrati da ono u predmetnom slučaju ne podrazumijeva zahtjeve koji prekoračuju one koji proizlaze iz prava na djelotvornu sudsku zaštitu, kako je zajamčeno člankom 47. prvim stavkom Povelje i člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2018., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Suspenzivni učinak žalbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, t. 43. i navedenu sudsku praksu). Doista, iz točke 79. ove presude proizlazi da tim odredbama primarnog prava Unije nije protivno nepostojanje izravnog pravnog sredstva protiv postupovnog akta EPPO‑a kojim se svjedoke poziva da se pojave, pod uvjetom da se poštuju zahtjevi navedeni osobito u točkama 79. i 80. ove presude.
91
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo, treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 42. stavak 1. Uredbe 2017/1939, u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, člancima 47. i 48. Povelje te načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, treba tumačiti na način da odluka kojom u okviru istrage delegirani europski tužitelj koji vodi dotični predmet poziva svjedoke da se pojave podliježe preispitivanju nadležnog nacionalnog suda, na temelju tog članka 42. stavka 1., ako je cilj te odluke proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese osoba koje osporavaju navedenu odluku, poput osoba protiv kojih se vodi ta istraga, mijenjajući na bitan način njihov pravni položaj. U tom se slučaju nacionalnim pravom mora tim osobama jamčiti barem incidentalno djelotvorno sudsko preispitivanje te odluke koje, ovisno o slučaju, provodi kazneni sud koji je nadležan za donošenje presude. Međutim, na temelju načela ekvivalentnosti, u slučaju kada se nacionalnim postupovnim odredbama koje se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu predviđa mogućnost izravnog osporavanja istovrsne odluke, navedenim se osobama također mora pružiti takva mogućnost.
Troškovi
92
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
Članak 42. stavak 1. Uredbe Vijeća (EU) 2017/1939 od 12. listopada 2017. o provedbi pojačane suradnje u vezi s osnivanjem Ureda europskog javnog tužitelja, u vezi s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a, člancima 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti,
treba tumačiti na način da:
odluka kojom u okviru istrage delegirani europski tužitelj koji vodi dotični predmet poziva svjedoke da se pojave podliježe preispitivanju nadležnog nacionalnog suda, na temelju tog članka 42. stavka 1., ako je cilj te odluke proizvesti obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese osoba koje osporavaju navedenu odluku, poput osoba protiv kojih se vodi ta istraga, mijenjajući na bitan način njihov pravni položaj.
U tom se slučaju nacionalnim pravom mora tim osobama jamčiti barem incidentalno djelotvorno sudsko preispitivanje te odluke koje, ovisno o slučaju, provodi kazneni sud koji je nadležan za donošenje presude.
Međutim, na temelju načela ekvivalentnosti, u slučaju kada se nacionalnim postupovnim odredbama koje se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu predviđa mogućnost izravnog osporavanja istovrsne odluke, navedenim se osobama također mora pružiti takva mogućnost.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski