PRESUDA SUDA 13. srpnja 1966.(*) U spojenim predmetima 56/64 i 58/64_Établissements Consten S.A.R.L.,
sa sjedištem u Courbevoieu (Seine), koje zastupa J. Lassier,
odvjetnik pred Cour d'Appel de Paris, s adresom za dostavu
u Luxembourgu, kod J. Weltera, avocat-avoué, 6, rue Willy-Georgen_tužitelj u predmetu 56/64_iGrundig-Verkaufs-GmbH,
društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu
s njemačkim pravom, sa sjedištem u Fürthu (Bavarska), koje zastupa
Max Grundig, glavni izvršni direktor, uz asistenciju H. Hellmanna,
odvjetnika, i K. Pfeiffera, odvjetnika, upisanih u odvjetničku komoru u
Kölnu, s adresom za dostavu u Luxembourgu, kod A. Neyensa, avocat-avoué, 9, rue des Glacis, tužitelj u predmetu 58/64_koje podupiru:vlada Talijanske Republike, koju
zastupa A. Maresca, opunomoćeni ministar i pomoćnik voditelja pravne
službe ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, uz asistenciju
P. Peronacija, zamjenika državnog odvjetnika, s adresom za dostavu u
veleposlanstvu Italije, 5, rue Marie-Adélaide, Luxembourg, intervenijent u obama predmetima_vlada Savezne Republike Njemačke, koju zastupaju U. Everling, Ministerialrat, i H. Peters, Regierungsrat, s adresom za dostavu u Luxembourgu, pri tajništvu veleposlanstva Savezne Republike Njemačke, 3, boulevard Royal, intervenijent u predmetu 58/64_protivKomisije Europske ekonomske zajednice,
koju zastupaju njezini pravni savjetnici G. Le Tallec (predmet 56/64) i
J. Thiesing (predmet 58/64), u svojstvu agenata, s adresom za dostavu u
Luxembourgu, kod tajništva pravne službe europskih izvršnih organa, 2,
place de Metz_tuženik_koju podupiru:Willy Leissner,
dioničko društvo sa sjedištem u Strasbourgu, koje zastupa C. Lapp,
upisan u odvjetničku komoru u Strasbourgu, s adresom za dostavu u
Luxembourgu, kod H. Glaesenera, javnog bilježnika, 20, rue Glesener, UNEF,
društvo s ograničenom odgovornošću osnovano u skladu s francuskim
pravom, sa sjedištem u Parizu, koje zastupaju R. Collin, odvjetnik pred
Cour d'appel de Paris, i P. A. Franck, odvjetnik pred Cour d'Appel de
Bruxelles, s adresom za dostavu u Luxembourgu, kod E. Arendta, avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen, intervenijenti_radi
poništenja Odluke Komisije od 23. rujna 1964. o postupku na temelju
članka 85. Ugovora (IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“)_SUD_u
sastavu: L. Hammes, predsjednik, L. Delvaux i W. Strauß,
predsjednici vijeća, M. Donner, A. Trabucchi (izvjestitelj), R. Lecourt i
R. Monaco, suci, nezavisni odvjetnik: K. Roemer_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPresuduObrazloženje Prigovor koji se odnosi na pravnu narav pobijanog aktaTužitelj
Consten poziva se na bitnu povredu postupka jer je u tekstu objavljenom
u Službenom listu pobijani akt kvalificiran kao direktiva iako takav
akt ne može biti upućen pojedincima.U
slučaju akta upućenog poduzetnicima koji su izričito navedeni autentičan
je jedino tekst koji je bio dostavljen tim poduzetnicima. Takav tekst
sadrži formulaciju: „Komisija je donijela sljedeću odluku“.Slijedom navedenog, ovaj tužbeni razlog nije osnovan. Prigovori koji se odnose na povredu prava na obranuTužitelj
Consten prigovara da je Komisija, budući da mu nije dostavila sadržaj
spisa u cijelosti, povrijedila njegovo pravo na obranu.Tužitelj
Grundig ističe isti prigovor, posebice u pogledu dvaju dopisa
francuskih i njemačkih tijela koje je Komisija uzela u obzir prilikom
donošenja svoje odluke. Postupak pred
Komisijom u vezi s primjenom članka 85. Ugovora administrativni je
postupak koji podrazumijeva da se uključenim strankama prije donošenja
odluke omogući da podnesu svoja očitovanja o prigovorima za koje
Komisija smatra da se moraju usvojiti protiv njih. U tu svrhu stranke se
moraju obavijestiti o činjenicama na kojima su ti prigovori utemeljeni.
Međutim, nije potrebno da im se dostavi cjelokupan sadržaj spisa. U
predmetnom slučaju u izjavi Komisije od 20. prosinca 1963. navode se sve
činjenice koje su potrebne kako bi se ustanovilo koji su prigovori
usvojeni. Tužitelji su valjano zaprimili primjerak te izjave te su bili u
mogućnosti podnijeti svoja pisana i usmena očitovanja. Pobijana odluka
ne sadrži prigovore različite od onih koji su bili predmet tog postupka.
Tužitelj Consten smatra da je odlukom
također povrijeđeno pravo na obranu jer nisu uzeti u obzir glavni
prijedlozi koje je on iznio pred Komisijom, posebice zahtjevi za dopunu
dokaznog postupka. U takvom nesudskom postupku administrativno tijelo
nije dužno obrazložiti odbijanje prijedloga stranaka.Iz toga, dakle, slijedi da u postupku pred Komisijom nije došlo do povrede prava na obranu stranaka. Ovaj prigovor nije osnovan.  Prigovor koji se odnosi na uključivanje utvrđenja povrede u izreku presude Njemačka
vlada podupire prigovor postojanja bitne povrede postupka na osnovi
činjenice da je povredu trebalo utvrditi isključivo u obrazloženju, a ne
u izreci presude.To utvrđenje predstavlja
temelj obveze stranaka da prestanu s povredom. Njegov učinak na pravni
položaj predmetnih poduzetnika ne ovisi o tome gdje se u presudi ono
nalazi. Slijedom navedenog, ovom prigovoru nedostaje pravni interes te ga stoga valja odbiti.  Prigovori koji se odnose na primjenu članka 85. stavka 1. na ugovore o isključivoj distribucijiTužitelji
tvrde da se zabrana iz članka 85. stavka 1. primjenjuje samo na
takozvane horizontalne sporazume. K tome, talijanska vlada tvrdi da
ugovori o isključivoj distribuciji ne pripadaju u „sporazume među
poduzetnicima“ jer se stranke ne nalaze u ravnopravnom odnosu. Kada je
riječ o tim ugovorima, zaštita slobode tržišnog natjecanja može se
ostvariti samo na temelju članka 86. Ugovora. Izričaj
kako članka 85. tako ni članka 86. ne daje nikakvu osnovu za tvrdnju da
se ti članci primjenjuju ovisno o razini u gospodarskom lancu na kojoj
ugovorne strane djeluju. Članak 85. na općenit se način odnosi na sve
sporazume koji narušavaju tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta,
pri čemu se njime ne uspostavlja nikakva razlika između tih sporazuma s
obzirom na to jesu li sklopljeni između konkurentskih subjekata na
istoj razini ili između subjekata koji nisu konkurenti i djeluju na
različitim razinama. U načelu, razlikovanje ne može postojati ondje gdje
Ugovor ne uspostavlja razliku.Nadalje,
eventualna primjena članka 85. na sporazum o isključivoj distribuciji ne
može se isključiti zbog toga što distributer i njegov dobavljač nisu
međusobni konkurenti te se ne nalaze u ravnopravnom odnosu. U smislu
članka 85. stavka 1. do narušavanja tržišnog natjecanja može doći ne
samo sporazumima kojima se ono ograničava među strankama nego također i
sporazumima koji sprečavaju ili ograničavaju tržišno natjecanje do kojeg
bi moglo doći između jedne od njih i trećih osoba. U tom smislu nije
važno nalaze li se stranke u ravnopravnom odnosu u pogledu svojeg
položaja i uloge u gospodarstvu. Navedeno vrijedi to više što bi takvim
sporazumom stranke mogle nastojati, sprečavanjem ili ograničavanjem
tržišnog natjecanja između svojih proizvoda i proizvoda trećih osoba,
ostvariti ili osigurati u svoju korist i protivno općim ciljevima članka
85. neopravdanu prednost na štetu potrošača ili korisnika. Iz
toga slijedi da sporazum među gospodarskim subjektima na različitim
razinama može, a da ne uključuje zloporabu vladajućeg položaja, utjecati
na trgovinu među državama članicama i imati za cilj ili učinak
sprečavanje, ograničenje ili narušavanje tržišnog natjecanja, čime je on
obuhvaćen zabranom iz članka 85. stavka 1.Osim
toga, bilo bi besmisleno uspoređivati, s jedne strane, položaj
proizvođača koji je vezan za distributera svojih proizvoda ugovorom o
isključivoj distribuciji, na koji je članak 85. primjenjiv, i, s druge
strane, položaj proizvođača čiji dio djelatnosti čini i distribucija
vlastitih proizvoda na bilo koji način, primjerice putem trgovačkih
zastupništava, na koji članak 85. nije primjenjiv. Te dvije situacije
pravno su različite i stoga ih se treba različito tretirati jer dva
spomenuta sustava prodaje, od kojih je jedan sastavni dio poslovanja
proizvođača dok drugi to nije, ne moraju biti jednako učinkovita. To što
se prema formulaciji članka 85. zabrana primjenjuje, pod uvjetom da se
ispune ostale pretpostavke, na sporazum među nekoliko poduzetnika te se
stoga ne primjenjuje na slučaj kada je sustav distribucije sastavni dio
poduzetnika ipak ne znači da je ugovorna situacija koja proizlazi iz
sporazuma između proizvođača i distributera pravno prihvatljiva na
temelju jednostavne ekonomske analogije, koja je uostalom nepotpuna i u
suprotnosti s navedenim člankom. Nadalje, iako je u prvom slučaju
namjera Ugovora bila da se u članku 85. ne zadire u unutarnju
organizaciju poduzetnika te da se na temelju članka 86. ona preispituje
samo u slučajevima kada dosegne razinu zloporabe vladajućeg položaja,
isto ne vrijedi u situaciji kada prepreke tržišnom natjecanju proizlaze
iz sporazuma između dvaju različitih poduzetnika koje je stoga potrebno
općenito zabraniti. Naposljetku, sporazum
između proizvođača i distributera kojim bi se htjelo ponovno uspostaviti
nacionalne podjele u trgovini među državama članicama mogao bi
onemogućavati postizanje temeljnih ciljeva Zajednice. Ponovno
uspostavljanje nacionalnih zapreka trgovini među državama članicama bilo
bi protivno Ugovoru, čija preambula i glavni dio imaju za cilj
uklanjanje takvih nacionalnih zapreka te u kojem se u nekoliko odredaba
izražava nepopustljiv stav u pogledu njihovog ponovnog uspostavljanja.
Članak 85. stavak 1. teži takvom cilju, čak i u slučaju sporazuma među
poduzetnicima koji se nalaze na različitim razinama u ekonomskom
procesu.Slijedom navedenog, gore navedeni prigovori nisu osnovani. Prigovor koji se temelji na Uredbi Vijeća br. 19/65 Tužitelj
Grundig postavlja pitanje bi li zabrana iz članka 85. stavka 1. bila
primjenjiva na predmetni sporazum prije donošenja Uredbe Vijeća br.
19/65 o primjeni članka 85. stavka 3. na određene kategorije sporazuma. Ovaj
prigovor tužitelj je prvi put istaknuo u replici. Okolnost da je ta
uredba donesena nakon podnošenja tužbe ne može opravdati takvo
kašnjenje. Naime, tim se prigovorom zapravo tvrdi da Komisija nije
smjela primijeniti članak 85. stavak 1. jer nije imala ovlast odobravati
izuzeća za određene kategorije sporazuma. Budući
da je to bilo moguće i prije Uredbe br. 19/65, ona se ne može smatrati
novom činjenicom u smislu članka 42. Poslovnika koja bi mogla opravdati
zakašnjelo podnošenje prigovora.Slijedom navedenog, ovaj je prigovor nedopušten.  Prigovori koji se odnose na pojam „sporazuma koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama“Tužitelji
i njemačka vlada tvrde da je Komisija temeljila svoju odluku na
pogrešnom tumačenju pojma sporazuma koji bi mogao utjecati na trgovinu
među državama članicama i da nije dokazala da bi bez spornoga sporazuma
trgovina bila intenzivnija.Tuženik odgovara
da je ta pretpostavka iz članka 85. stavka 1. ispunjena onda kada se
zbog postojanja sporazuma trgovina među državama članicama odvija
drukčije nego što bi se odvijala bez ograničenja koja proizlaze iz
sporazuma i kada njegov utjecaj na uvjete na tržištu dosegne određenu
razinu. Prema tuženiku, u predmetnom slučaju došlo je do takve
situacije, posebice s obzirom na prepreke zajedničkom tržištu u pogledu
uvoza i izvoza Grundigovih proizvoda u Francusku i iz nje, a koje su
posljedica sporazuma u pitanju. Svrha je
gore navedene pretpostavke odrediti granice primjene prava Zajednice i
nacionalnog prava u području zabranjenih sporazuma. Naime, narušavanje
tržišnog natjecanja izazvano određenim sporazumom obuhvaćeno je
zabranama predviđenima pravom Zajednice, odnosno člankom 85., samo ako
taj sporazum može utjecati na trgovinu između država članica, u
suprotnome ono njima nije pokriveno.U tom
pogledu posebice je važno može li sporazum dovesti u pitanje, izravno
ili neizravno, stvarno ili potencijalno, slobodnu trgovinu među državama
članicama na način da bi to moglo naškoditi ostvarivanju cilja
uspostave jedinstvenog tržišta među državama članicama. Slijedom toga,
činjenica da sporazum potiče povećanje obujma trgovine među državama
članicama, čak i znatno, nije dovoljna da se isključi mogućnost da bi
taj sporazum mogao „utjecati“ na gore navedeni način. U predmetnom
slučaju ugovor između Grundiga i Constena koji, s jedne strane, sprečava
druge poduzetnike osim Constena da u Francusku uvoze Grundigove
proizvode i, s druge strane, zabranjuje Constenu da ponovno izveze te
proizvode u druge zemlje zajedničkog tržišta nedvojbeno utječe na
trgovinu među državama članicama. Takva ograničenja slobodne trgovine
kao i ona koja bi za treće mogla proizići iz Constenove registracije
žiga GINT u Francuskoj, koji Grundig stavlja na sve svoje proizvode,
dovoljna su za ispunjenje predmetnog uvjeta. Slijedom navedenog, prigovore istaknute u vezi s tim valja odbiti. Prigovori koji se odnose na kriterij ograničenja tržišnog natjecanjaTužitelji
i njemačka vlada tvrde da je, s obzirom na to da je Komisija ograničila
svoju istragu samo na Grundigove proizvode, odluka utemeljena na
pogrešnom konceptu tržišnog natjecanja i sustava zabrana iz članka 85.
stavka 1. Taj se koncept posebice odnosi na tržišno natjecanje između
sličnih proizvoda različitih trgovačkih marki. Komisija je, prije nego
što je proglasila primjenjivim članak 85. stavak 1., trebala koristeći
se načelom razumne ocjene (rule of reason) razmotriti ekonomske
učinke spornog ugovora na tržišno natjecanje između različitih
trgovačkih marki. Postoji presumpcija da vertikalni sporazumi o
isključivoj distribuciji nemaju negativan utjecaj na tržišno natjecanje
te u predmetnom slučaju nema dokaza koji bi mogli oboriti takvu
pretpostavku. Naprotiv, predmetnim ugovorom povećana je konkurencija
između sličnih proizvoda različitih trgovačkih marki. Načelo
slobode tržišnog natjecanja odnosi se na različite razine i oblike
konkurencije. Iako je tržišno natjecanje između proizvođača općenito
vidljivije od onoga između distributera iste trgovačke marke, iz toga
ipak ne bi moglo proizlaziti da bi ugovor kojim se teži njegovom
ograničavanju trebao biti izuzet iz zabrane iz članka 85. stavka 1. na
temelju same činjenice da bi mogao ojačati tržišno natjecanje.Osim
toga, za primjenu članka 85. stavka 1. nije potrebno da se u obzir uzmu
konkretni učinci nekog sporazuma ako je očito da on ima za cilj
ograničiti, spriječiti ili narušiti tržišno natjecanje.Nepostojanje
analize učinaka sporazuma na tržišno natjecanje između sličnih
proizvoda različitih trgovačkih marki u pobijanoj odluci stoga ne može
samo po sebi predstavljati nedostatak u odluci.Prema
tome, preostaje ispitati je li u pobijanoj odluci s pravom primijenjena
zabrana iz članka 85. stavka 1. na sporni sporazum na temelju
ograničenja tržišnog natjecanja u području distribucije samo Grundigovih
proizvoda. Povreda utvrđena pobijanom odlukom proizlazi iz apsolutne
teritorijalne zaštite Constena uspostavljene sporazumom na temelju
francuskog prava. Tužitelji su na taj način željeli ukloniti svaku
mogućnost tržišnog natjecanja na razini veleprodaje Grundigovih
proizvoda na području određenom ugovorom služeći se dvjema metodama.S
jedne strane, Grundig se obvezao da trećim osobama neće isporučivati,
uključujući i neizravno, proizvode namijenjene za područje određeno
ugovorom. Ograničavajuća priroda takve obveze očita je ako se pri
njezinoj ocjeni uzme u obzir i zabrana izvoza koja je nametnuta ne samo
Constenu nego i svim ostalim ekskluzivnim distributerima te njemačkim
trgovcima na veliko. S druge strane, registracijom žiga GINT, koji
Grundig stavlja na sve svoje proizvode, željelo se dodatno ojačati
zaštitu od paralelnog uvoza Grundigovih proizvoda u Francusku
uspostavljenu spornim sporazumom, dopunjujući je zaštitom koja proizlazi
iz prava industrijskog vlasništva. Na taj način nijedna treća osoba ne
može bez izlaganja ozbiljnom riziku uvoziti Grundigove proizvode iz
drugih država članica Zajednice radi njihove preprodaje u Francuskoj.Tuženik
je s pravom uzeo u obzir cjelokupan distribucijski sustav koji je
Grundig tako uspostavio. Naime, kako bi se stvorila ispravna predodžba o
ugovoru, potrebno ga je smjestiti u ekonomski i pravni kontekst koji su
stranke imale u vidu pri njegovom sklapanju te se to ne bi moglo
smatrati neopravdanim miješanjem u pravne akte ili okolnosti koje nisu
predmet postupka pred Komisijom.Gore
opisane okolnosti imaju za posljedicu izolaciju francuskog tržišta i
omogućavaju određivanje visine cijena predmetnih proizvoda koja nije
rezultat učinkovitog tržišnog natjecanja. Nadalje, u mjeri u kojoj
proizvođači uspiju povećati prepoznatljivost svoje trgovačke marke u
očima potrošača, učinkovitost tržišnog natjecanja među proizvođačima ima
tendenciju smanjenja. Poticanje tržišnog natjecanja među distributerima
također je važno zbog znatnog utjecaja troškova distribucije na konačnu
prodajnu cijenu. Tržišno natjecanje među distributerima proizvoda iste
trgovačke marke pruža poticaj trgovcima. Shodno tome, sporazum kojim se
na opisani način teži izolaciji francuskog tržišta Grundigovih proizvoda
i umjetnom održavanju odvojenih nacionalnih tržišta proizvoda vrlo
poznate trgovačke marke u okviru Zajednice narušava tržišno natjecanje
na zajedničkom tržištu.Slijedom navedenog,
pobijanom odlukom ispravno je utvrđeno da sporazum predstavlja povredu
članka 85. stavka 1. te svako daljnje razmatranje kako ekonomskih
podataka (razlike između cijena u Francuskoj i Njemačkoj,
reprezentativnosti predmetnih uređaja, visine troškova koje je snosio
Consten) tako i točnosti mjerila kojima se Komisija služila pri
uspoređivanju okolnosti na francuskom i njemačkom tržištu kao ni
eventualni pozitivni učinci sporazuma u drugim pogledima, s obzirom na
gore navedena ograničenja, ne mogu ni u kojem slučaju dovesti do
drukčijeg rješenja u okviru članka 85. stavka 1. Prigovori koji se odnose na doseg zabraneTužitelj
Grundig i njemačka vlada prigovaraju Komisiji da u izreci pobijane
odluke iz zabrane nije isključila one odredbe ugovora u odnosu na koje
nije bio utvrđen nikakav ograničavajući učinak na tržišno natjecanje te
da zbog toga nije definirala povredu.Iz
obrazloženja pobijane odluke te iz njezinog članka 3. proizlazi da se
povreda utvrđena u članku 1. izreke ne sastoji u Grundigovoj obvezi da
izravno isporučuje u Francusku samo Constenu. Ta povreda proizlazi iz
odredaba ugovora koje, dopunjujući dodjelu ekskluzivnog prava, teže
sprečavanju paralelnog uvoza Grundigovih proizvoda u Francusku na
temelju nacionalnog prava na način da uspostavljaju apsolutnu
teritorijalnu zaštitu u korist ekskluzivnog distributera.Ništavost
propisana člankom 85. stavkom 2. primjenjuje se samo na one dijelove
sporazuma koji su zabranjeni ili na sporazum u cijelosti ako se ti
dijelovi ne mogu odvojiti od samog sporazuma. Prema tome, Komisija je
morala ili u izreci pobijane odluke utvrditi postojanje povrede samo u
onim dijelovima sporazuma koji su zabranjeni ili u obrazloženju iznijeti
razloge zbog kojih, prema njezinom mišljenju, ti dijelovi sporazuma
nisu bili odvojivi od ostatka sporazuma. Međutim,
iz članka 1. odluke proizlazi da je povreda utvrđena u odnosu na cijeli
sporazum, unatoč tome što Komisija nije dovoljno obrazložila zašto je
cijeli sporazum trebalo proglasiti ništavim u slučaju kada nije utvrđeno
da je povreda članka 85. stavka 1. postojala u odnosu na sve odredbe
sporazuma. Naprotiv, stanje stvari utvrđeno kao nespojivo s člankom 85.
stavkom 1. proizlazi iz pojedinih odredbi ugovora od 1. travnja 1957.
koje se odnose na apsolutnu teritorijalnu zaštitu i dodatnog sporazuma o
žigu GINT, a ne iz ukupnog djelovanja svih odredbi sporazuma i njegovog
općeg učinka. Slijedom navedenog, članak
1. pobijane odluke valja poništiti jer bez valjanog obrazloženja
proglašava ništavima sve odredbe sporazuma na temelju članka 85. stavka
2. Prigovori koji se tiču utvrđenja povrede u odnosu na sporazum o žigu GINTTužitelji
prigovaraju Komisiji da je povrijedila članke 36., 222. i 234. Ugovora o
osnivanju EEZ-a i da je, k tome, prekoračila granice svoje nadležnosti
utvrdivši da je svrha sporazuma o registraciji žiga GINT u Francuskoj
osigurati apsolutnu teritorijalnu zaštitu Constena te onemogućivši time
Constenu, u članku 3. izreke pobijane odluke, da ostvari prava koja
proizlaze iz nacionalnog prava o žigovima u svrhu sprečavanja paralelnog
uvoza.Konkretnije, tužitelji smatraju da
sporni učinak na tržišno natjecanje nije posljedica sporazuma nego
registracije žiga u skladu s francuskim pravom, kojom se ostvaruje
izvorno pravo nositelja žiga iz kojeg prema nacionalnom pravu proizlazi
apsolutna teritorijalna zaštita.Svrha
Constenovog prava da na temelju ugovora on jedini u Francuskoj može
rabiti žig GINT, koji se na sličan način može rabiti u drugim državama,
sastoji se u omogućavanju nadzora i onemogućavanju paralelnog uvoza.
Prema tome, cilj sporazuma kojim je Grundig, nositelj tog žiga na
temelju međunarodne registracije, ovlastio Constena da taj žig
registrira na svoje ime u Francuskoj jest ograničavanje tržišnog
natjecanja.Iako se Consten registracijom
žiga GINT prema francuskom pravu smatra izvornim imateljem prava u vezi s
tim žigom, ipak ostaje činjenica da je on na temelju sporazuma s
Grundigom izvršio navedenu registraciju. Slijedom
navedenog, taj sporazum može biti predmetom zabrane iz članka 85.
stavka 1. Ta zabrana ostala bi bez učinka ako bi se Constenu dopustila
daljnja uporaba žiga s istim ciljem zbog kojeg je sporazum proglašen
nezakonitim. Članci 36., 222. i 234.
Ugovora, na koje su se tužitelji pozvali, ne isključuju svaki utjecaj
prava Zajednice na ostvarivanje nacionalnih prava iz industrijskog
vlasništva. Članak 36., kojim se ograničava
doseg propisa o liberalizaciji trgovine sadržanih u glavi I. poglavlju
2. Ugovora, ne može ograničiti područje primjene članka 85. Članak 222.
ograničava se na pojašnjenje da „Ugovor ni na koji način ne dovodi u
pitanje pravila kojima se u državama članicama uređuje sustav
vlasništva“. Zabrana iz članka 3. izreke pobijane presude kojom se
određuje prestanak uporabe prava na temelju nacionalnog prava o žigovima
u svrhu onemogućavanja paralelnog uvoza ograničava njihovo izvršavanje
samo u mjeri u kojoj je to potrebno za provedbu zabrane iz članka 85.
stavka 1., pri čemu se ne utječe na dodjelu tih prava. Ovlast Komisije
da izrekne takvu zabranu, predviđena u članku 3. Uredbe Vijeća br.
17/62, u skladu je s prirodom pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici,
koja imaju neposredan učinak i izravno obvezuju pojedince. Takav
sustav pravila, zbog njegove gore opisane naravi kao i njegove
funkcije, ne dopušta zloporabu prava koja proizlaze iz nacionalnih prava
o žigovima u svrhu oduzimanja učinkovitosti pravu Zajednice o tržišnom
natjecanju.Članak 234., budući da ima za cilj zaštitu prava trećih država, u predmetnom slučaju nije primjenjiv. Slijedom navedenog, gore navedeni prigovori nisu osnovani.  Prigovori koji se odnose na nesaslušanje trećih zainteresiranih osoba Tužitelji
i njemačka vlada navode da se članak 3. izreke pobijane odluke odnosi
na cjelokupnu distribuciju Grundigovih proizvoda na zajedničkom tržištu.
Zato smatraju da je Komisija prekoračila svoju nadležnost i povrijedila
pravo svih zainteresiranih osoba da ih se sasluša.Zabrana
upućena Grundigu u gore navedenom članku 3. u odnosu na sprečavanje
njegovih distributera i ekskluzivnih distributera da izvoze u Francusku
posljedica je zabrane apsolutne teritorijalne zaštite uspostavljene u
korist Constena. Ta zabrana stoga ne izlazi iz okvira postupka koji je
doveo do primjene članka 85. stavka 1. na sporazum između Constena i
Grundiga. Nadalje, pobijana odluka ne utječe izravno na pravnu valjanost
sporazuma sklopljenih između Grundiga i drugih trgovaca na veliko i
distributera osim Constena. Ona jednostavno ograničava Grundigovu
slobodu djelovanja u odnosu na paralelni uvoz njegovih proizvoda u
Francusku. Iako je poželjno da u mjeri u
kojoj je to moguće Komisija proširi svoje istrage na subjekte na koje bi
njezina odluka mogla imati utjecaj, samo postojanje interesa za
sprečavanje proglašavanja nezakonitim ugovora kojeg ti subjekti nisu
stranke radi očuvanja prednosti koje su za njih de facto proizlazile
iz okolnosti nastalih tim sporazumom nije dovoljno za ostvarivanje
prava drugih Grundigovih distributera da ih Komisija po službenoj
dužnosti pozove na sudjelovanje u postupku o odnosu Constena i Grundiga.
Slijedom navedenog, ovaj prigovor nije osnovan.  Prigovori koji se odnose na primjenu članka 85. stavka 3.  Pretpostavke primjeneTužitelji,
koje u nekoliko točaka podržava njemačka vlada, navode, među ostalim,
da su u predmetnom slučaju ispunjene sve pretpostavke za primjenu
iznimke, a čije se postojanje u pobijanoj odluci negira. Tuženik polazi
od stajališta da je na zainteresiranim poduzetnicima da dokažu kako su
ispunjene pretpostavke za primjenu iznimke. Poduzetnici
imaju pravo da se njihovi zahtjevi za primjenu članka 85. stavka 3.
odgovarajuće ispitaju. Komisija se u tu svrhu ne može ograničiti na to
da od poduzetnika zahtijeva dokaz da su pretpostavke za primjenu iznimke
ispunjene, nego mora, radi dobrog vođenja postupka, i vlastitim
sredstvima sudjelovati u utvrđivanju relevantnih činjenica i okolnosti. Nadalje,
sastavni je dio izvršavanja ovlasti povjerenih Komisiji provođenje
složenih ekonomskih ocjena. Prilikom sudskog nadzora navedenih ocjena
takva njihova priroda mora se poštovati na način da se nadzor ograniči
na ispitivanje relevantnosti činjenica i pravnih zaključaka koje je
Komisija iz njih izvela. Taj nadzor ponajprije obuhvaća obrazloženje
odluka, koje mora pojasniti činjenice i okolnosti na osnovi kojih su te
ocjene donesene.U pobijanoj se odluci
navodi da je glavni razlog za odbijanje činjenica da nije ispunjena
pretpostavka iz članka 85. stavka 3. točke (a). Njemačka
vlada prigovara da navedena odluka ne pruža odgovor na pitanje bi li
opstanak određenih elemenata, čije je pozitivne učinke Komisija
priznala, osobito prednarudžbe, usluge jamstva i usluge nakon prodaje,
bio u cijelosti moguć bez postojanja apsolutne teritorijalne zaštite. Pobijanom
se odlukom samo hipotetski priznaje da predmetni ugovor o isključivoj
distribuciji pridonosi poboljšanju proizvodnje i distribucije. Nakon
toga pobijanom se odlukom ispituje „bi li poboljšanje distribucije
proizvoda prestalo biti moguće postići sporazumom o isključivoj
distribuciji ako se dopusti paralelni uvoz“. Nakon ispitivanja
argumenata u vezi s prednarudžbama, praćenjem tržišta, uslugama jamstva i
uslugama nakon prodaje, u odluci je zaključeno da „nijedan drugi razlog
u korist potrebe apsolutne teritorijalne zaštite nije iznesen“.Pitanje
postojanja poboljšanja proizvodnje ili distribucije proizvoda o kojima
je riječ mora se ocijeniti uzimajući u obzir smisao članka 85. Prvo, to
se poboljšanje ne može shvatiti kao sve one prednosti koje za proizvodnu
i distribucijsku djelatnost proizlaze za stranke sporazuma s obzirom na
to da su te prednosti u pravilu nesporne i upućuju na to da je sporazum
u svim svojim sastavnim dijelovima nužan za poboljšanje uzeto u tom
smislu. Takva subjektivna metoda, koja sadržaj pojma poboljšanja čini
ovisnim o posebnostima ugovornih odnosa o kojima je riječ, nije u skladu
s ciljevima članka 85. Nadalje, sama činjenica da Ugovor predviđa da
ograničenje tržišnog natjecanja mora biti „nužno“ za poboljšanje u
pitanju jasno upućuje na značaj koji ono mora imati. To poboljšanje mora
osobito pokazivati znatne objektivne prednosti koje su takve prirode da
nadomještaju nedostatke koji se zbog njih javljaju na području tržišnog
natjecanja. Argument njemačke vlade,
utemeljen na stavu da svi dijelovi ugovora koji su u korist poboljšanja,
kako su ga zamislile stranke ugovora, moraju ostati netaknuti,
pretpostavlja da je već potvrdno odgovoreno na pitanje jesu li svi ti
dijelovi sporazuma ne samo korisni nego i nužni za poboljšanje
proizvodnje ili distribucije proizvoda u pitanju. Taj argument stoga ne
samo da teži slabljenju zahtjeva nužnosti nego, među ostalim, zamjenjuje
objektivna poboljšanja predviđena Ugovorom za pojedinačne interese
stranaka. U svojoj procjeni relativnog
značaja raznih čimbenika koji su joj podneseni na razmatranje Komisija
je trebala ocijeniti njihovu učinkovitost u odnosu na objektivno
mjerljivo poboljšanje proizvodnje i distribucije proizvoda te jesu li
koristi koje iz njih proizlaze dovoljne da bi se posljedična ograničenja
tržišnog natjecanja smatrala nužnima. Argument koji se temelji na
nužnosti da se ostave netaknutima svi dogovori među strankama ako se
njima može pridonijeti poboljšanju kojem se teži nije spojiv s naprijed
iznesenim. Slijedom navedenog, prigovor savezne vlade, koji se temelji
na netočnim pretpostavkama, ne može oboriti ocjenu Komisije. Tužitelji
tvrde da bi dopuštanje paralelnog uvoza imalo za posljedicu to da
ekskluzivni distributer više ne bi mogao unaprijed planirati svoje
djelatnosti.Određen stupanj neizvjesnosti
sastavni je dio svakog predviđanja budućih mogućnosti prodaje. Naime,
takvo se predviđanje mora temeljiti na nizu promjenjivih i neizvjesnih
čimbenika. Točno je da bi dopuštanje paralelnog uvoza moglo prouzročiti
povećanje rizika za distributera koji unaprijed podnosi obvezujuće
narudžbe u količini robe koju smatra da će moći prodati. Međutim, takav
rizik sastavni je dio trgovačke djelatnosti i prema tome ne može
opravdati posebnu zaštitu u tom pogledu. Tužitelji
prigovaraju da Komisija nije ispitala, na temelju konkretnih činjenica,
je li moguće pružiti usluge jamstva i usluge nakon prodaje bez
apsolutne teritorijalne zaštite. Oni posebice ističu važnost koju za
ugled marke Grundig ima odgovarajuće pružanje tih usluga u odnosu na sve
Grundigove uređaje na tržištu. Consten bi zbog omogućavanje paralelnog
uvoza bio prisiljen odbiti pružanje tih usluga za uređaje koje su uvezli
njegovi konkurenti koji ne osiguravaju pružanje navedenih usluga na
zadovoljavajući način. Takvo bi odbijanje također bilo protivno
interesima korisnika. Što se tiče usluge
besplatnog jamstva, u odluci se navodi da kupac može ostvariti pravo na
jamstvo samo kod svog dobavljača, u skladu s uvjetima koji su s njim
dogovoreni. Tužitelji zapravo ne osporavaju tu tvrdnju. U
predmetnim okolnostima nije opravdana bojazan da bi ugled Grundigovih
proizvoda mogao pretrpjeti štetu zbog neodgovarajuće usluge.Naime,
iako je društvo UNEF, glavni Constenov konkurent, počelo prodavati
Grundigove proizvode u Francuskoj nakon Grundiga i pri tome bilo
izloženo nezanemarivom riziku, ono svejedno osigurava besplatno jamstvo i
pruža naplatne usluge nakon prodaje pod uvjetima za koje se općenito ne
čini da su oštetili ugled trgovačke marke Grundig. Štoviše, tužitelji
odgovarajućim oglašavanjem mogu slobodno informirati korisnike o prirodi
usluga i ostalih prednosti koje se pružaju službenim distribucijskim
sustavom Grundigovih proizvoda. Shodno tome, nije točno da paralelni
uvoznici moraju u jednakoj mjeri imati koristi od Constenovog
oglašavanja. Slijedom navedenog, prigovori tužitelja nisu osnovani. Tužitelji
prigovaraju da Komisija nije ispitala je li apsolutna teritorijalna
zaštita bila i dalje nužna radi amortizacije znatnih troškova kojima je
Consten bio izložen pri uvođenju Grundigovih proizvoda na francusko
tržište. Tuženik u vezi s tim ističe da ni u
jednom trenutku prije donošenja pobijane odluke nije imao saznanja o
troškovima uvođenja na tržište koji nisu bili amortizirani. Navedena
tuženikova izjava nije osporena. Od Komisije se ne može očekivati da u
tom pogledu postupa po službenoj dužnosti. Osim toga, argumentom
tužitelja u bitnome se zapravo želi reći da distributer ne bi pristao na
ugovorene uvjete bez uspostavljanja apsolutne teritorijalne zaštite.
Međutim, ta okolnost nije ni u kakvoj vezi s poboljšanjima distribucije
predviđenima člankom 85. stavkom 3.Slijedom navedenog, taj prigovor ne može se prihvatiti. Nadalje,
tužitelj Grundig tvrdi da ekskluzivni distributer bez apsolutne
teritorijalne zaštite ne bi bio voljan snositi troškove potrebne za
praćenje tržišta jer bi korist od ostvarenih rezultata mogli imati
paralelni uvoznici. Tuženik u vezi s tim
ističe da samo Consten može ostvariti korist od navedenih troškova
praćenja tržišta, čiji je cilj ponajprije da se u odnosu na proizvode
namijenjene izvozu u Francusku omoguće tehnička poboljšanja koja žele
francuski potrošači.Naime, Consten bi kao
ekskluzivni distributer, koje se svojstvo pobijanom odlukom ne dovodi u
pitanje, bio jedini kojem bi se isporučivali uređaji čija su svojstva
posebno prilagođena za francusko tržište. Slijedom navedenog, ovaj prigovor nije osnovan. Prigovori
istaknuti protiv dijela odluke koji se odnosi na postojanje
pretpostavke iz članka 85. stavka 3. točke (a), razmatrani svaki za sebe
i kao cjelina, nisu osnovani. Budući da su pretpostavke čije je
ispunjenje potrebno radi primjene iznimke iz članka 85. stavka 3.
kumulativne naravi, nije potrebno ispitati prigovore koji se odnose na
druge pretpostavke za primjenu iznimke.  Neodobravanje uvjetne iznimkeTužitelj
Grundig, koji smatra da je odobrenje iznimke odbijeno zbog postojanja
apsolutne teritorijalne zaštite Constena, tvrdi da je, u skladu s
člankom 7. stavkom 1. Uredbe Vijeća br. 17/62, Komisija trebala ugovor o
isključivoj distribuciji u najmanju ruku prihvatiti pod uvjetom da se
ne sprečava paralelni uvoz. Bez takve uvjetne iznimke izreka odluke
prelazi granice pruženog obrazloženja kao i svog cilja zabrane apsolutne
teritorijalne zaštite.S obzirom na djelomično poništenje pobijane odluke, daljnje je razmatranje ovog prigovora bespredmetno. TroškoviSukladno
članku 69. stavku 3. Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju sa
svojim zahtjevima, što je ovdje slučaj, Sud može naložiti da svaka
stranka snosi svoje troškove u cijelosti ili djelomično. Shodno
tome, troškove snose, s jedne strane, tužitelji i vlade Talijanske
Republike i Savezne Republike Njemačke, intervenijenti, te, s druge
strane, tuženik i društva Leissner i UNEF, intervenijenti.Na temelju postupovnih akata, saslušavši izvješće suca izvjestitelja, saslušavši stranke_saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika_uzevši u obzir Ugovor o osnivanju Europske ekonomske zajednice i posebice njegove članke 3., 36., 85., 86., 222. i 234._uzevši u obzir uredbe Vijeća br. 17/72 i 19/65_uzevši u obzir Protokol o Statutu Suda Europske ekonomske zajednice_uzevši u obzir Poslovnik Suda_SUDodbijajući sve druge šire ili protivne zahtjeve proglašava i presuđuje:1.      Odluka
Komisije Europske ekonomske zajednice od 23. rujna 1964. o postupku na
temelju članka 85. Ugovora (IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“),
objavljena u Službenom listu Europskih zajednica od 20. listopada 1964.
(str. 2545/64), poništava se utoliko što u članku 1. utvrđuje da ugovor
od 1. travnja 1957. u cijelosti predstavlja povredu odredaba članka 85.,
uključujući i one dijelove ugovora koji ne predstavljaju navedenu
povredu.2.      Tužbe 56/64 i 58/64 u preostalom se dijelu odbijaju kao neosnovane.3.      Tužiteljima, tuženiku i intervenijentima nalaže se snošenje vlastitih troškova.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourtMonacoObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 1966.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Jezici postupka: njemački i francuski