62024CJ0402
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
30. listopada 2025. (
*1
)
„Prethodno pitanje – Socijalna politika – Direktiva 98/59/EZ – Kolektivno otkazivanje – Članak 3. stavak 1. prvi podstavak – Nepravilno ili nepotpuno priopćenje planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti – Članak 4. stavak 1. prvi podstavak – Blokada otkazivanja od 30 dana – Valjanost otkazivanja – Članak 6. – Sankcije”
U predmetu C‑402/24 [Sewel] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka), odlukom od 23. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 10. lipnja 2024., u postupku
BL
protiv
Dr. A, u svojstvu upravitelja u slučaju insolventnosti društva Luftfahrtgesellschaft Walter mbH,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za BL, M. Posner i M. Stickler‑Posner, Rechtsanwälte,
–
za vladu Helenske Republike, V. Baroutas i M. Tassopoulou, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, S. Delaude i M. B.-R. Killmann, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3., 4. i 6. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje (SL 1998., L 225, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 86.), kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2015/1794 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 2015. (SL 2015., L 263, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/59).
2
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između osoba BL i Dr. A, u svojstvu upravitelja u slučaju insolventnosti društva Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, u pogledu valjanosti otkaza osobi BL, do kojega je došlo u okviru planiranog kolektivnog otkazivanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 2. i 12. Direktive 98/59 glase:
„(2)
budući da je važno radnicima pružiti veću zaštitu u slučaju kolektivnog otkazivanja, uzimajući u obzir potrebu za uravnoteženim ekonomskim i socijalnim razvojem unutar Zajednice;
[...]
(12)
budući da bi države članice trebale osigurati da predstavnici radnika i/ili radnici imaju na raspolaganju upravne i/ili sudske postupke kako bi osigurali ispunjenje obveza propisanih ovom Direktivom.”
4
Članak 1. stavak 1. te direktive propisuje:
„U smislu ove Direktive:
(a)
‚kolektivno otkazivanje’ znači otkazivanje koje provodi poslodavac iz jednog ili više razloga koji se ne odnose na osobu radnika kada, prema izboru države članice, broj viška radnika iznosi:
i.
u razdoblju od 30 dana:
[...]
–
najmanje 30 u pogonima koji inače zapošljavaju 300 ili više radnika,
ii.
ili, u razdoblju od 90 dana, najmanje 20, bez obzira na broj inače zaposlenih radnika u određenom pogonu;
[...]”
5
U članku 2. navedene direktive navodi se:
„1.   Kada poslodavac ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje, on pravodobno započinje savjetovanje s predstavnicima radnika s ciljem postizanja sporazuma.
2.   Ta savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihovog broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom.
Države članice mogu omogućiti da predstavnici radnika imaju mogućnost zatražiti usluge stručnjaka u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i/ili praksom.
3.   Da bi se predstavnicima radnika omogućilo da daju konstruktivne prijedloge, poslodavci su im dužni pravodobno tijekom savjetovanja:
(a)
dati sve potrebne podatke; i
(b)
u svakom slučaju obavijestiti ih pisanim putem o:
i.
razlozima planiranog kolektivnog otkazivanja;
ii.
broju i kategoriji radnika kojima se otkazuje;
iii.
broju i kategoriji radnika koji su inače u radnom odnosu;
iv.
razdoblju kroz koje će se provesti planirano kolektivno otkazivanje;
v.
predloženim kriterijima za odabir radnika kojima se otkazuje kao višku u onoj mjeri u kojoj nacionalno zakonodavstvo i/ili praksa daju za to ovlast poslodavcu;
[...]
Poslodavac je dužan dostaviti nadležnom tijelu javne vlasti primjerak pisanog priopćenja koje barem sadrži podatke iz prvog podstavka, točke (b), podtočke i. do v.”
6
Članak 3. stavak 1. prvi i četvrti podstavak te direktive predviđa:
„Poslodavci priopćuju pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti svako planirano kolektivno otkazivanje.
[...]
Ovo priopćenje sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno kolektivno otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje.”
7
U skladu s člankom 4. stavcima 1. i 2. Direktive 98/59:
„1.   Planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. i ne utječe na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu.
Države članice mogu ovlastiti nadležno tijelo javne vlasti da skrati rok iz prethodnog podstavka.
2.   Rok iz stavka 1. nadležno tijelo javne vlasti koristi za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.”
8
Člankom 6. te direktive predviđa se:
„Države članice osiguravaju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema ovoj Direktivi.”
Njemačko pravo
Građanski zakonik
9
U skladu s člankom 134. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik):
„Pravni akt kojim se povređuje zakonska zabrana ništavan je, osim ako iz zakona ne proizlazi drukčije.”
Zakon o zaštiti od otkaza
10
Člankom 4. Kündigungsschutzgesetza (Zakon o zaštiti od otkaza), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: KSchG), određuje se:
„Ako radnik želi osporiti otkaz jer je društveno neopravdan ili iz drugih razloga ne proizvodi pravne učinke, mora u roku od tri tjedna od primitka pisane obavijesti o otkazu podnijeti tužbu [Arbeitsgerichtu (Radni sud, Njemačka)] radi utvrđenja da radni odnos nije prestao otkazom. [...]”
11
U skladu s člankom 17. KSchG‑a:
„1.   Poslodavac je dužan agenciji za zapošljavanje unaprijed priopćiti otpuštanje:
[...]
2.
10 % redovno zaposlenih radnika u pogonu ili više od 25 radnika u pogonima koji inače zapošljavaju najmanje 60 i manje od 500 radnika,
[...]
u roku od 30 kalendarskih dana. [...]
[...]
3.   [...] Priopćenje predviđeno stavkom 1. treba podnijeti u pisanom obliku s priloženim mišljenjem radničkog vijeća o otkazivanjima. Ako ne postoji mišljenje radničkog vijeća, priopćenje proizvodi učinke kad poslodavac podnese dokaze na temelju kojih se može smatrati da je radničko vijeće obavijestio najmanje dva tjedna prije priopćenja u skladu sa stavkom 2. prvom rečenicom i ako prikaže stanje savjetovanjâ. Priopćenje mora sadržavati podatke o nazivu poslodavca, sjedištu i vrsti pogona, zatim razloge planiranog otkazivanja, broj i kategorije zanimanja radnika kojima se otkazuje te onih koji su inače zaposleni, razdoblje tijekom kojeg će se provesti planirana otkazivanja i predložene kriterije za odabir radnika kojima se otkazuje. U dogovoru s radničkim vijećem, službi za posredovanje pri zapošljavanju u priopćenju također treba navesti podatke o spolu, dobi, zanimanju i državljanstvu radnika kojima se otkazuje. [...]”
12
Članak 18. stavci 1. i 2. KSchG‑a glasi:
„1.   Otkazivanja koja se priopćavaju u skladu s člankom 17. proizvode učinke prije isteka razdoblja od jednog mjeseca od priopćavanja agenciji za zapošljavanje samo uz njezino odobrenje, pri čemu se navedeno odobrenje može dati i retroaktivno do dana podnošenja zahtjeva.
2.   Agencija za zapošljavanje može u određenim slučajevima odlučiti da otkazivanja ne proizvode učinke prije isteka razdoblja od najviše dva mjeseca od priopćavanja.”
13
Člankom 20. stavkom 1. KSchG‑a predviđa se:
„Odluke agencije za zapošljavanje iz članka 18. stavaka 1. i 2. donosi njezina uprava ili odbor (donositelj odluke). [...]”
Zakonik o socijalnoj sigurnosti, Knjiga III.
14
U skladu s člankom 2. stavkom 3. Sozialgesetzbucha, Drittes Buch (Zakonik o socijalnoj sigurnosti, Knjiga III.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: SGB III):
„Poslodavci trebaju pravodobno obavijestiti agencije za zapošljavanje o operativnim promjenama koje mogu utjecati na zaposlenje. U to se osobito ubrajaju priopćenja agencijama o
[...]
4.
planiranim smanjenjima obujma poslovanja ili premještanjima pogona te o učincima koji su s time povezani, i
5.
planovima kako se mogu izbjeći otkazivanja kojima su obuhvaćeni radnici ili organizirati prelasci na druga radna mjesta.”
15
Članak 38. SGB‑a III određuje:
„1.   Osobe čiji [...] ugovor o radu prestaje obvezne su javiti se agenciji za zapošljavanje kao tražitelji zaposlenja najkasnije tri mjeseca prije prestanka tog odnosa, pri čemu trebaju navesti osobne podatke i datum prestanka [...] ugovora o radu. Ako je razdoblje između saznanja o datumu prestanka […] radnog odnosa i prestanka radnog odnosa kraće od tri mjeseca, trebaju se javiti u roku od tri dana od saznanja o datumu prestanka odnosa. Obveza javljanja postoji neovisno o tome ističe li se nastavak [...] radnog odnosa pred sudom ili obećava li ga poslodavac. [...]
1.a   Nadležna agencija za zapošljavanje treba s osobom koja joj se javila kao tražitelj zaposlenja u skladu sa stavkom 1., neposredno nakon što joj se javila kao tražitelj zaposlenja, održati prvi razgovor u okviru kojeg pruža savjetovanje i posredovanje, [...]”
Zakon o sudovima za radne sporove
16
Člankom 45. Arbeitsgerichtsgesetza (Zakon o sudovima za radne sporove), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: ArbGG), određuje se:
„1.   Pri [Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka)] uspostavlja se veliko vijeće (u daljnjem tekstu: veliko vijeće).
2.   Veliko vijeće odlučuje u slučajevima kad neko vijeće u pogledu određenog pravnog pitanja želi odstupiti od odluke nekog drugog vijeća ili velikog vijeća.
3.   Upućivanje predmeta velikom vijeću dopušteno je samo ako je vijeće od čije se odluke želi odstupiti, na upit vijeća koje odlučuje o predmetu, navelo da ostaje pri svojem pravnom stajalištu. [...] O upitu i odgovoru odlučuje odgovarajuće vijeće rješenjem u sastavu potrebnom za donošenje presuda.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
17
Osoba BL radila je od 2012. kao pilotkinja za društvo Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, koje je zapošljavalo oko 348 zaposlenika.
18
To je društvo 15. lipnja 2020., na temelju članka 17. stavka 2. KSchG‑a, s predstavnicima pilotâ pokrenulo postupak savjetovanja o otkazima tim pilotima.
19
Navedeno je društvo 30. lipnja 2020. donijelo odluku o prestanku poslovanja s trenutnim učinkom.
20
Dana 1. srpnja 2020. otvoren je postupak u slučaju insolventnosti nad tim društvom. Dr. A imenovan je njegovim upraviteljem u slučaju nesolventnosti.
21
Istog je dana Dr. A nadležnom tijelu javne vlasti priopćio planirano kolektivno otkazivanje. Tom priopćenju nije priloženo konačno mišljenje predstavničkog tijela radnika. Osim toga, kad je riječ o mogućnosti, koja je podredno predviđena nacionalnim pravom, da se priloži zapisnik o stanju savjetovanja, u navedenom se priopćenju samo navodi da je postupak savjetovanja pokrenut i da se nastavlja, a da pritom nije pružena informacija o sadržaju rasprava koje su se održale u okviru tog postupka.
22
To je tijelo potvrdilo primitak priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, pri čemu je pojasnilo da potvrđuje „isključivo” primitak dokumenata koji su priloženi tom priopćenju.
23
Početkom srpnja 2020., Dr. A dao je otkaze članovima kabinske posade i zemaljskog osoblja, za koje nisu bila formirana nikakva predstavnička tijela radnika.
24
Dopisom od 29. srpnja 2020. također je raskinuo ugovore o radu osobe BL i drugih pilota u okviru planiranog kolektivnog otkazivanja, uz otkazni rok od tri mjeseca.
25
Osoba BL podnijela je 17. kolovoza 2020. Arbeitsgerichtu Berlin (Radni sud u Berlinu, Njemačka) tužbu za utvrđenje, s jedne strane, ništavosti raskida njezina ugovora o radu i, s druge strane, zadržavanja radnog odnosa. U prilog svojoj tužbi osobito je tvrdila da se nije poštovao postupak savjetovanja kako je predviđen KSchG‑om.
26
Odlukom od 30. rujna 2020. taj se sud proglasio nenadležnim za odlučivanje o toj tužbi te je predmet vratio Arbeitsgerichtu Düsseldorf (Radni sud u Düsseldorfu, Njemačka).
27
Presudom od 26. studenoga 2020. potonji sud odbio je tužbu osobe BL uz obrazloženje da su taj postupak savjetovanja i postupak priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja bili na odgovarajući način poštovani.
28
Presudom od 28. listopada 2021. Landesarbeitsgericht Düsseldorf (Zemaljski radni sud u Düsseldorfu, Njemačka) odbio je žalbu koju je osoba BL podnijela protiv potonje presude.
29
Osoba BL podnijela je reviziju protiv te presude Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud), sudu koji je uputio zahtjev. Predmet je dodijeljen šestom vijeću tog suda (u daljnjem tekstu: šesto vijeće).
30
To vijeće ističe da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o pitanju ima li nepoštovanje obveze pravilnog priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja nužno za posljedicu ništavost raskida predmetnog ugovora o radu, s obzirom na nepostojanje sankcije predviđene nacionalnim pravom, u slučaju izostanka priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja ili u slučaju njegova nepravilnog ili nepotpunog priopćenja. U tom pogledu navedeno vijeće navodi da je, na temelju vlastite dosadašnje sudske prakse, sankcija koja se primjenjuje u slučaju nepoštovanja te obveze ništavost raskida predmetnih ugovora o radu, u skladu s člankom 134. Građanskog zakonika.
31
Tako pojašnjava da ta sankcija, izrečena na temelju te odredbe, dovodi do nastavka radnog odnosa, što podrazumijeva isplaćivanje plaće radniku sve dok poslodavac ponovno ne raskine njegov ugovor o radu, nakon što pokrene novi postupak savjetovanja i priopćavanja, pod uvjetom da su dosegnuti pragovi predviđeni člankom 17. stavkom 1. KSchG‑a.
32
Šesto vijeće, međutim, napominje da ne namjerava primjenjivati tu sudsku praksu jer je sankcija ništavosti, iako se njome poštuje načelo korisnog učinka, protivna načelu proporcionalnosti jer, s jedne strane, izostanak priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti ne bi trebao utjecati na poslodavčevu volju da raskine pojedinačni ugovor o radu i, s druge strane, takva sankcija ograničava poslodavčevu marginu prosudbe u provedbi raskida ugovora o radu, i to u suprotnosti sa sudskom praksom proizašlom iz presude od 21. prosinca 2016., AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, t. 31.).
33
Međutim, uzimajući u obzir članak 45. ArbGG‑a, promjena sudske prakse moguća je samo ako drugo vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) (u daljnjem tekstu: drugo vijeće) na to pristane, s obzirom na to da, također prema sudskoj praksi tog vijeća, nepravilno priopćenje planiranog kolektivnog otkazivanja ili izostanak njegova priopćenja dovode do ništavosti raskida predmetnih ugovora o radu.
34
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da, u skladu sa stavkom 2. tog članka, veliko vijeće tog suda odlučuje u slučajevima kada neko vijeće, u pogledu određenog pravnog pitanja, želi odstupiti od odluke nekog drugog vijeća ili velikog vijeća. U skladu sa stavkom 3. navedenog članka, upućivanje predmeta velikom vijeću dopušteno je samo ako je vijeće od čije se odluke želi odstupiti, na upit vijeća koje odlučuje o predmetu, navelo da ostaje pri svojem pravnom stajalištu.
35
Šesto vijeće navodi da je pokrenulo taj interni postupak savjetovanja zahtjevom za pojašnjenje upućenim drugom vijeću 14. prosinca 2023., nakon čega je to drugo vijeće u predmetu C‑134/24, Tomann, uputilo Sudu zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje članaka 3. i 4. Direktive 98/59.
36
U tom se zahtjevu za prethodnu odluku navedeno drugo vijeće pita o daljnjem postupanju u pogledu raskida ugovorâ o radu, provedenog bez takvog priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, kako je predviđeno tom direktivom, osobito o poslodavčevoj obvezi provođenja takvog priopćnja.
37
Šesto vijeće smatra da je, unatoč navedenom zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputilo drugo vijeće, pokretanje postupka pred Sudom u ovom predmetu također nužno kako bi se upoznalo s pravnim posljedicama ne izostanka priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, kao što je to slučaj u predmetu C‑134/24, Tomann, nego, kao u ovom slučaju, nepravilnog ili nepotpunog priopćenja.
38
U tom pogledu, šesto vijeće napominje da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku Sudu, u skladu s člankom 267. drugim stavkom UFEU‑a, moguće samo ako je pred sudom koji upućuje zahtjev u tijeku spor i ako taj sud treba donijeti odluku u okviru postupka u kojem će biti donesena sudska odluka.
39
Šesto se vijeće, međutim, pita je li drugo vijeće bilo ovlašteno uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku, s obzirom na to da spor koji je predmet navedenog internog postupka savjetovanja nije u tijeku pred drugim vijećem, nego pred šestim vijećem. Stoga smatra da je, u okviru tog internog postupka savjetovanja, tom drugom vijeću pitanje postavljeno na apstraktan način, što potvrđuje nepostojanje kontradiktornog postupka pred potonjim vijećem. Usto, do odgovora drugog vijeća ne dolazi u okviru postupka u kojem će biti donesena sudska odluka, s obzirom na to da se pred njim ne vodi glavni postupak.
40
Stoga je samo šesto vijeće ovlašteno uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku, s obzirom na to da je interni postupak savjetovanja samo pretpostavka dopuštenosti pokretanja postupka pred velikim vijećem Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) na temelju članka 45. ArbGG‑a.
41
Međutim, u nedostatku odgovora Suda o tumačenju članka 3., članka 4. stavaka 1. do 3. i članka 6. Direktive 98/59, drugo vijeće ne može odgovoriti na zahtjev za pojašnjenje upućen u okviru internog postupka savjetovanja u smislu članka 45. stavka 3. ArbGG‑a, što bi opravdalo upućivanje Sudu zahtjeva za prethodnu odluku od strane šestog vijeća u svrhu tumačenja Direktive 98/59.
42
Svojim prvim pitanjem u ovom predmetu, koje je slično četvrtom pitanju postavljenom u predmetu C‑134/24, Tomann, šesto vijeće pita, s jedne strane, može li se, s obzirom na presudu od 13. srpnja 2023., G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, t. 34. i sljedeće), cilj postupka priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti – pri čemu je taj postupak predviđen člankom 3. Direktive 98/59, a taj je cilj da obavještavanje tog tijela prethodi kolektivnim otkazivanjima – smatrati postignutim ako to tijelo ne istakne nikakav prigovor u pogledu nepotpunosti priopćenja i time sugerira da smatra da je dovoljno obaviješteno kako bi ispunilo svoju zadaću traženja rješenja za probleme nastale planiranim kolektivnim otkazivanjima u rokovima predviđenima u članku 4. te direktive.
43
S druge strane, šesto se vijeće pita može li se također smatrati da je cilj koji se nastoji postići člankom 3. navedene direktive postignut ako se nacionalnom odredbom iz područja promicanja zapošljavanja, kao što je članak 2. SGB‑a III, predviđa da poslodavac surađuje s nadležnim javnim tijelom kako bi se izbjegla ili ograničila nezaposlenost, čak i ako ta odredba nije obuhvaćena odredbama koje se odnose na postupak kolektivnog otkazivanja koje su formalno prenesene člankom 17. i sljedećima KSchG‑a i/ili ako se nacionalnim pravom predviđa da je nacionalno tijelo za zapošljavanje dužno po službenoj dužnosti ispitivati činjenice u okviru postupka kolektivnog otkazivanja.
44
Svojim drugim pitanjem, koje odgovara prvim trima pitanjima u predmetu C‑134/24, Tomann, i koje je postavljeno u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje u ovom predmetu, šesto vijeće, koje dvoji o stajalištu koje zastupa drugo vijeće, nastoji doznati može li se smatrati da je cilj članka 3. Direktive 98/59 postignut ako se priopćenje planiranog kolektivnog otkazivanja, koje je nepotpuno ili nepostojeće, može ispraviti, dopuniti ili naknadno dostaviti nakon što je zaposlenik obaviješten o otkazivanju.
45
Svojim trećim pitanjem, šesto se vijeće pita o odnosu između članka 4. stavka 1. prvog podstavka i članka 6. Direktive 98/59, osobito o području primjene tog članka 6. s obzirom na taj članak 4. stavak 1. prvi podstavak, kojim se predviđa blokada otkazivanja, za koju se može smatrati da predstavlja sankciju za nepravilno priopćenje ili za izostanak priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja.
46
U tom pogledu osobito ističe da navedeni članak 4. stavak 1. prvi podstavak ne predviđa nikakvu sankciju u vezi s pogreškama koje utječu na postupak priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja. Smatra da blokada otkazivanja, koja je u njemu predviđena, ne predstavlja sankciju, nego ima za cilj omogućiti nadležnom tijelu da traži rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem. U suprotnom, članak 6. te direktive ne bi imao samostalnog značenja kad je riječ o postupku priopćavanja.
47
Prema tome, sankciju primjenjivu za pogreške koje utječu na postupak priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja nacionalni zakonodavac treba predvidjeti u okviru odredbi koje se odnose na promicanje zapošljavanja. S obzirom na članak 6. navedene direktive, i dok taj zakonodavac ne intervenira radi predviđanja takve sankcije, njezino je određivanje na nadležnim sudovima.
48
U tim je okolnostima šesto vijeće Bundesarbeitsgerichta (Savezni radni sud) odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li ispunjena svrha priopćenja o kolektivnom otkazivanju, pa stoga nije nužna ni sankcija, ako nacionalna agencija za zapošljavanje ne osporava objektivno nepravilno priopćenje o kolektivnom otkazivanju i prema tome smatra da je dovoljno obaviještena kako bi mogla ispuniti svoje zadaće u rokovima iz članka 4. [Direktive 98/59]?
Vrijedi li to u svakom slučaju kad se ostvarivanje cilja članka 3. Direktive 98/59 osigurava nacionalnom odredbom zakonodavstva o promicanju zapošljavanja i/ili nacionalna agencija za zapošljavanje ima obvezu ispitivanja činjenica po službenoj dužnosti?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: može li se još ostvariti cilj članka 3. Direktive 98/59 ako se nepravilno priopćenje o kolektivnom otkazivanju može ispraviti ili dopuniti odnosno, u slučaju kad priopćenje potpuno izostane, naknadno dostaviti nakon uručenja obavijesti o otkazu?
3.
Ako blokada otkazivanja u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 98/59 u slučaju nepravilnog priopćenja o kolektivnom otkazivanju ili njegova izostanka treba biti sankcija za pogreške prilikom priopćavanja, koje područje primjene u tom pogledu još zadržava članak 6. [te direktive]?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
49
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Direktive 98/59 tumačiti na način da se može smatrati da je cilj priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti postignut, s jedne strane, ako to tijelo ne ističe nikakav prigovor na nepravilno ili nepotpuno priopćenje i stoga se smatra dovoljno obaviještenim kako bi tražilo rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem u roku predviđenom u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive i, s druge strane, ako nacionalni propis predviđa da poslodavac surađuje s navedenim tijelom kako bi se izbjegla ili ograničila nezaposlenost i/ili da je nacionalno tijelo za zapošljavanje dužno po službenoj dužnosti ispitivati činjenice u okviru postupka kolektivnog otkazivanja.
50
Kad je riječ o prvom dijelu prvog pitanja, najprije valja podsjetiti na to da je glavni cilj navedene direktive da se prije kolektivnog otkazivanja provede savjetovanje s predstavnicima radnika te da se o tome obavijesti nadležno tijelo javne vlasti (presuda od 13. srpnja 2023., G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, t. 38. i navedena sudska praksa).
51
Iz toga slijedi da čim se ispune kvantitativni i vremenski uvjeti za primjenu te direktive, utvrđeni u njezinu članku 1., svaki poslodavac koji ima namjeru provesti kolektivno otkazivanje mora poštovati dvije postupovne obveze.
52
S jedne strane, na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 98/59, poslodavac započinje savjetovanje s predstavnicima radnika. U skladu s člankom 2. stavkom 2. te direktive, savjetovanja obvezno obuhvaćaju načine i sredstva za izbjegavanje kolektivnog otkazivanja ili smanjenje njihova broja, te ublažavanje posljedica traženjem rješenja u popratnim socijalnim mjerama koje imaju za cilj, među ostalim, olakšati premještaj na drugo radno mjesto ili prekvalifikaciju radnika koji su postali viškom. Konkretno, na temelju članka 2. stavka 3. prvog podstavka te direktive, taj je poslodavac dužan predstavnicima radnika dati sve potrebne podatke i, u svakom slučaju, obavijestiti ih pisanim putem o podacima navedenima u točki (b) tog podstavka.
53
S druge strane, na temelju članka 3. stavka 1. prvog podstavka navedene direktive, navedeni je poslodavac dužan pisanim putem nadležnom tijelu javne vlasti priopćiti svako planirano kolektivno otkazivanje.
54
U skladu s člankom 3. stavkom 1. četvrtim podstavkom te direktive „[p]riopćenje sadrži sve relevantne podatke vezane za predviđeno kolektivno otkazivanje i savjetovanje s predstavnicima radnika iz članka 2., a posebno razloge za kolektivno otkazivanje, broj radnika kojima se otkazuje, broj radnika koji su inače u radnom odnosu, te razdoblje u kojem će se provesti kolektivno otkazivanje”.
55
Članak 4. stavak 1. prvi podstavak Direktive 98/59 određuje da takvo „planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti”, uz potrebne podatke spomenute u prethodnoj točki, proizvodi učinke najranije 30 dana nakon tog priopćenja, pri čemu to tijelo mora taj rok iskoristiti, u skladu sa stavkom 2. tog članka, za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.
56
Stoga, obvezom priopćavanja tom tijelu treba omogućiti da, na temelju svih informacija koje mu je dostavio poslodavac, istraži mogućnosti da se negativne posljedice navedenog otkazivanja ograniče mjerama prilagođenima podacima o tržištu rada i gospodarskoj djelatnosti u kojima se provode ta kolektivna otkazivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
57
Dakle, taj članak 4. u stavku 1. prvom podstavku jamči minimalno razdoblje kojim to tijelo mora moći raspolagati za poduzimanje mjera iz prethodne točke (presuda od 27. siječnja 2005., Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, t. 51.).
58
Iz toga slijedi da se glavni cilj te direktive ne može smatrati postignutim u slučaju kada poslodavac nadležnom tijelu javne vlasti nije priopćio planirano kolektivno otkazivanje u skladu s obvezama koje ima na temelju Direktive 98/59 i kada to tijelo ne raspolaže svim potrebnim podacima koji omogućuju traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem.
59
U ovom se slučaju – pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev – čini da iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je priopćenje kolektivnog otkazivanja, koje je 1. srpnja 2020. proveo Dr. A, kako je navedeno u točki 21. ove presude, bilo nepravilno ili nepotpuno jer nije sadržavalo sve potrebne podatke iz članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka navedene direktive.
60
U tom pogledu, činjenica da je nadležno javno tijelo samo potvrdilo primitak tog nepravilnog ili nepotpunog priopćenja, a da se nije izjasnilo o njegovoj usklađenosti sa zahtjevima te direktive, očito ne može dovesti do toga da se smatra da je navedeno priopćenje ipak u skladu s njezinim zahtjevima.
61
Točno je da namjena tog tijela nije ispitivanje pojedinačne situacije svakog radnika na kojeg se odnosi planirano kolektivno otkazivanje. Međutim, u mjeri u kojoj postupanje tog tijela ima za cilj sveobuhvatno sagledavanje planiranog kolektivnog otkazivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, t. 37.), nepravilno ili nepotpuno priopćenje spriječilo bi ga u izvršavanju njegove zadaće traženja rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem, na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 98/59.
62
Kad je riječ o drugom dijelu prvog pitanja, već iz razmatranja iznesenih u točkama 51. do 55. ove presude proizlazi da se nijednog poslodavca ne može osloboditi postupovnih obveza propisanih u članku 3. stavku 1. prvom podstavku i članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive samim uređivanjem prvotno nepravilnog ili nepotpunog priopćenja, koje nadležno javno tijelo po službenoj dužnosti provede na temelju primjenjivog nacionalnog propisa.
63
Naime, valja utvrditi, s jedne strane, da takvo uređivanje može povrijediti članak 4. stavak 1. prvi podstavak navedene direktive, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 1. prvim i četvrtim podstavkom, iz kojeg proizlazi da rok od 30 dana iz tog članka počinje teći tek nakon što poslodavac nadležnom tijelu javne vlasti priopći planirano kolektivno otkazivanje u skladu s tim odredbama.
64
S druge strane, vrijeme koje nadležno tijelo javne vlasti mora posvetiti poduzimanju koraka potrebnih za takvo uređivanje po službenoj dužnosti može spriječiti to tijelo da iskoristi cijeli taj rok od 30 dana za traženje rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem, u skladu s člankom 4. stavkom 2. te direktive.
65
Iz toga slijedi da nacionalni propis kojim se svakog poslodavca oslobađa njegove obveze, na temelju Direktive 98/59, da na odgovarajući način nadležnom tijelu javne vlasti priopći svako planirano kolektivno otkazivanje može ugroziti koristan učinak te direktive, čak i ako taj propis usto omogućuje tom tijelu da potraži rješenja za probleme nastale kolektivnim otkazivanjem planiranim na temelju tog članka 4. stavka 2.
66
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da se ne može smatrati da je cilj priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti postignut, s jedne strane, ako to tijelo ne ističe nikakav prigovor na nepravilno ili nepotpuno priopćenje i stoga se smatra dovoljno obaviještenim kako bi tražilo rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem u roku predviđenom u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive i, s druge strane, ako nacionalni propis predviđa da poslodavac surađuje s navedenim tijelom kako bi se izbjegla ili ograničila nezaposlenost i/ili da je nacionalno tijelo za zapošljavanje dužno po službenoj dužnosti ispitivati činjenice u okviru postupka kolektivnog otkazivanja.
Drugo pitanje
67
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Direktive 98/59 tumačiti na način da se može smatrati da je cilj priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti postignut ako se nepravilno ili nedostajuće priopćenje takvog plana može ispraviti, dopuniti ili naknadno dostaviti nakon što je radnik o kojem je riječ obaviješten o raskidu svojeg ugovora o radu.
68
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje ili valjanost pravila prava Unije, Sud je načelno dužan odlučiti, osim ako je očito da traženo tumačenje nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi mogao dati koristan odgovor na to pitanje (presuda od 19. prosinca 2024., Credit Suisse Securities (Europe), C‑601/23, EU:C:2024:1048, t. 25. i navedena sudska praksa).
69
Međutim, valja utvrditi da, u ovom slučaju, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da Dr. A nije pokušao ispraviti, dopuniti ili urediti nepravilno priopćenje planiranog kolektivnog otkazivanja provedeno 1. srpnja 2020.
70
Stoga je očito da je tumačenje članka 3. Direktive 98/59, koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev, hipotetsko i da, slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev zapravo poziva Sud da sastavi savjetodavno mišljenje protivno svojoj zadaći u okviru pravosudne suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2024., Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
71
Iz toga proizlazi da je drugo pitanje nedopušteno.
Treće pitanje
72
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. Direktive 98/59 tumačiti na način da, u slučaju nepravilnog ili nepotpunog priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, činjenica da rok od 30 dana predviđen u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive ne teče predstavlja mjeru namijenjenu tomu da se osigura poštovanje, u smislu tog članka 6., obveze priopćavanja predviđene u članku 3. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive.
73
Uvodno valja naglasiti da se pitanje odnosa između članka 4. stavka 1. prvog podstavka i članka 6. te direktive postavlja osobito u slučaju u kojem je priopćenje planiranog kolektivnog otkazivanja nepravilno ili nepotpuno, što opravdava to da rok od 30 dana predviđen tom prvom odredbom ne teče sve dok se ne provede priopćenje u skladu s Direktivom 98/59.
74
Člankom 6. te direktive predviđa se da države članice osiguravaju da sudski i/ili upravni postupci budu dostupni predstavnicima radnika i/ili radnicima za izvršavanje obveza prema toj direktivi.
75
Iz teksta tog članka proizlazi da su države članice dužne uspostaviti postupke kojima se osigurava poštovanje obveza predviđenih navedenom direktivom. S druge strane, s obzirom na to da se njome ta obveza dalje ne razvija, na državama članicama je da urede pravila tih postupaka (presuda od 16. srpnja 2009., Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, t. 34.).
76
Navedeni članak 6., međutim, ne određuje precizne mjere koje su države članice dužne predvidjeti u slučaju povrede postupovnih obveza predviđenih tom direktivom, već im ostavlja slobodu izbora među mjerama koje su prikladne za ostvarenje cilja te direktive, ovisno o različitim situacijama koje mogu nastati, pri čemu je pojašnjeno da te mjere moraju osigurati djelotvornu i učinkovitu sudsku zaštitu na temelju članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i imati stvaran odvraćajući učinak (presuda od 5. listopada 2023., Brink’s Cash Solutions, C‑496/22, EU:C:2023:741, t. 45. i navedena sudska praksa).
77
Međutim, valja podsjetiti na to da, iako Direktiva 98/59 osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, posljedica takvog ograničenog usklađivanja ne može biti oduzimanje korisnog učinka odredbama te direktive (presuda od 16. srpnja 2009., Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, t. 35. i navedena sudska praksa).
78
Slijedom toga, iako je na državama članicama da urede postupke kojima se osigurava poštovanje obveza predviđenih tom direktivom, to uređivanje ne može njezine odredbe lišiti korisnog učinka (presuda od 16. srpnja 2009., Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, t. 36.).
79
U tom pogledu najprije valja istaknuti da se člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive određuje da planirano kolektivno otkazivanje priopćeno nadležnom tijelu javne vlasti proizvodi učinke najranije 30 dana nakon priopćenja iz članka 3. stavka 1. prvog podstavka te direktive i ne utječe na odredbe kojima se uređuju pojedinačna prava s obzirom na obavijest o otkazu. Iz toga slijedi da treba smatrati da se tim člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom samo predviđa puka pravna posljedica nepoštovanja obveze – koju, kad je riječ o pravima dotičnih radnika i njihovih predstavnika u okviru postupka kolektivnog otkazivanja, ima poslodavac – da na odgovarajući način priopći planirano kolektivno otkazivanje.
80
Člankom 6. Direktive 98/59 nastoji se, pak, postići drukčiji cilj. Njime se nastoji osigurati poštovanje postupovnih obveza predviđenih tom direktivom, osobito obveze predviđene njezinim člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom, kojom se poslodavcu nalaže da nadležnom tijelu javne vlasti pisanim putem priopći svako planirano kolektivno otkazivanje. Cilj je tog članka, dakle, osigurati koristan učinak odredaba navedene direktive donošenjem djelotvornih, učinkovitih i proporcionalnih nacionalnih mjera.
81
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je jedina nacionalna mjera za koju sud koji je uputio zahtjev smatra da je u ovom slučaju može primijeniti, u slučaju nepoštovanja poslodavčevih obveza u okviru postupka priopćavanja planiranog kolektivnog otkazivanja, suspenzija otkaznog roka u trajanju jednakom onom predviđenom u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive, što dovodi do produljenja radnog odnosa dotičnih radnika.
82
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 79. i 80. ove presude, rok od 30 dana, predviđen člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 98/59, i nacionalne mjere donesene u skladu s njezinim člankom 6., kojima je cilj osigurati poštovanje obveza iz te direktive, imaju različite svrhe.
83
Iz toga slijedi da suspenzija otkaznog roka u trajanju koje je usklađeno s tim rokom od 30 dana, u slučaju nepravilnog ili nepotpunog priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti, do trenutka provedbe priopćenja u skladu s navedenom direktivom ne može, s jedne strane, zamijeniti puku pravnu posljedicu nepoštovanja obveze – koju ima poslodavac – da na odgovarajući način priopći planirano kolektivno otkazivanje, na temelju tog članka 4. stavka 1. prvog podstavka, i, s druge strane, osloboditi države članice od donošenja, osim toga, djelotvorne, učinkovite i proporcionalne mjere koja poslodavca može potaknuti na poštovanje obveze priopćenja predviđene u članku 3. stavku 1. prvom podstavku te direktive, čime se jamči koristan učinak njezinih odredbi, kao što je, među ostalim, naknada štete dotičnim radnicima.
84
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. Direktive 98/59 treba tumačiti na način da, u slučaju nepravilnog ili nepotpunog priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, činjenica da rok od 30 dana predviđen u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive ne teče ne predstavlja mjeru namijenjenu tomu da se osigura poštovanje, u smislu tog članka 6., obveze priopćavanja predviđene u članku 3. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive.
Troškovi
85
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 3. Direktive Vijeća 98/59/EZ od 20. srpnja 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje, kako je izmijenjena Direktivom (EU) 2015/1794 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 2015.,
treba tumačiti na način da se:
ne može smatrati da je cilj priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja nadležnom tijelu javne vlasti postignut, s jedne strane, ako to tijelo ne ističe nikakav prigovor na nepravilno ili nepotpuno priopćenje i stoga se smatra dovoljno obaviještenim kako bi tražilo rješenja problema nastalih planiranim kolektivnim otkazivanjem u roku predviđenom u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive i, s druge strane, ako nacionalni propis predviđa da poslodavac surađuje s navedenim tijelom kako bi se izbjegla ili ograničila nezaposlenost i/ili da je nacionalno tijelo za zapošljavanje dužno po službenoj dužnosti ispitivati činjenice u okviru postupka kolektivnog otkazivanja.
2.
Članak 6. Direktive 98/59, kako je izmijenjena Direktivom 2015/1794,
treba tumačiti na način da:
u slučaju nepravilnog ili nepotpunog priopćenja planiranog kolektivnog otkazivanja, činjenica da rok od 30 dana predviđen u članku 4. stavku 1. prvom podstavku te direktive ne teče ne predstavlja mjeru namijenjenu tomu da se osigura poštovanje, u smislu tog članka 6., obveze priopćavanja predviđene u članku 3. stavku 1. prvom podstavku navedene direktive.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.