PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
15. ožujka 2018.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 94/62/EZ – Ambalaža i ambalažni otpad – Oporaba i recikliranje otpada – Doprinos u nacionalni fond za okoliš – Stavljanje ambalažiranih proizvoda i ambalaže na nacionalno tržište u nepromijenjenom obliku – Takozvano načelo ‚onečišćivač plaća’ – Svojstvo onečišćivača”
U predmetu C‑104/17,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputila Curtea de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju, Rumunjska), odlukom od 2. veljače 2017., koju je Sud zaprimio 27. veljače 2017., u postupku
SC Cali Esprou SRL
protiv
Administraţia Fondului pentru Mediu,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: C. Vajda (izvjestitelj), predsjednik vijeća, E. Juhász i K. Jürimäe, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani postupak,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za rumunjsku vladu, R.-H. Radu, O.-C. Ichim i M. Chicu, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, L. Nicolae i E. Sanfrutos Cano, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 15. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 94/62/EZ od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu (SL 1994., L 365, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 12.).
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između društva SC Cali Esprou SRL i Administraţije Fondului pentru Mediu (uprava Fonda za okoliš, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: AFE) u vezi sa zakonitošću doprinosa koji je društvu Cali Esprou naloženo platiti u pogledu ambalaže koju je stavilo na rumunjsko tržište tijekom 2013. i 2014.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Prva i druga uvodna izjava Direktive 94/62 glase:
„[…] različite nacionalne mjere za gospodarenje ambalažom i ambalažnim otpadom moraju biti usklađene kako bi, u jednu ruku, sprečavale bilo kakav njegov utjecaj na okoliš ili smanjenje takvog utjecaja, osiguravajući na taj način visoku razinu zaštite okoliša, i, u drugu ruku, osigurale funkcioniranje unutarnjeg tržišta i izbjegavanje zapreka trgovini te iskrivljavanje i ograničavanje [tržišnog] natjecanja u Zajednici;
[…] najbolji [je] način sprečavanja stvaranja ambalažnog otpada smanjivanje ukupne količine ambalaže”.
4        U skladu s njezinom dvadesetdevetom uvodnom izjavom:
„[…] iznimno [je] važno da svi oni koji su uključeni u proizvodnju, uporabu, uvoz i distribuciju ambalaže i ambalažiranih proizvoda postanu svjesniji u kolikoj mjeri ambalaža postaje otpad, i da u skladu s načelom onečišćivač plaća oni prihvaćaju odgovornost za taj otpad; budući da razvoj i provedba mjera predviđenih ovom Direktivom mora uključivati i zahtijevati tijesnu suradnju svih partnera, gdje je to primjereno, u duhu solidarne odgovornosti”.
5        Člankom 1. navedene direktive, naslovljenim „Ciljevi”, predviđeno je:
„1.      Cilj ove Direktive jest usklađivanje nacionalnih propisa za gospodarenje ambalažom i ambalažnim otpadom kako bi, u jednu ruku, spriječila svaki njihov utjecaj na okoliš svih država članica jednako kao i na okoliš trećih zemalja ili kako bi smanjila takav utjecaj vodeći računa o visokom stupnju zaštite okoliša, i u drugu ruku, kako bi osigurala funkcioniranje unutarnjeg tržišta te izbjegla zapreke trgovini i ometanja i ograničenja [tržišnog] natjecanja u Zajednici.
2.      U tu svrhu ova Direktiva utvrđuje mjere kojima je osnovni cilj, sprečavanje proizvodnje ambalažnog otpada i kao dodatnim temeljnim načelima, oporabi [ponovnoj uporabi] ambalaže, recikliranju i drugim oblicima obnove [oporabe] ambalažnog otpada i, stoga, smanjenju konačnog odlaganja takvog otpada.”
6        Članak 2. stavak 1. iste direktive glasi:
„Ova Direktiva obuhvaća svu ambalažu stavljenu na tržište u Zajednici i sav ambalažni otpad, koji se rabi ili je ispušten iz industrijskog, trgovačkog, dućanskog, uslužnog, kućanskog ili bilo kojeg drugog izvora, neovisno o uporabljenom materijalu.”
7        Člankom 3. točkom 11. Direktive 94/62 propisano je:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
11.      ‚gospodarski subjekti’ u odnosu na ambalažu znači dobavljači ambalažnog materijala, proizvođači ambalaže i pretvarači [prerađivači], punjači i korisnici[,] uvoznici, trgovci i distributeri, državna tijela i organizacije javnoga prava”.
8        Člankom 15. te direktive predviđeno je:
„Na temelju odgovarajućih odredaba Ugovora, Vijeće donosi gospodarske instrumente za poticanje postizanja ciljeva iz ove Direktive. U nedostatku takvih mjera, države članice smiju, u skladu [s] načelima koja uređuju politiku […] Zajednice [u području okoliša], između ostalog, načelom onečišćivač plaća, te obvezama iz Ugovora, donijeti mjere za ostvarivanje ovih ciljeva.”
Rumunjsko pravo
9        Člankom 16. stavcima 1. i 4. Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (Odluka vlade br. 621/2005 o gospodarenju ambalažom i ambalažnim otpadom) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 639 od 20. srpnja 2005., u daljnjem tekstu: Odluka vlade br. 621/2005), u verziji koja je primjenjiva na spor u glavnom postupku, propisano je:
„(1)      Gospodarski subjekti, rumunjske pravne osobe, odgovorni su za sav otpad koji nastaje od ambalaže koju stavljaju na nacionalno tržište, u skladu sa sljedećim detaljnim pravilima:
(a)      gospodarski subjekti koji stavljaju na tržište ambalažirane proizvode odgovorni su za otpad koji nastaje od primarne, sekundarne i tercijarne ambalaže upotrijebljene radi pakiranja svojih proizvoda, osim ambalaže za pojedinačnu prodaju koja se na prodajnom mjestu upotrebljava za pakiranje proizvoda koje stavljaju na nacionalno tržište;
(b)      gospodarski subjekti koji dodatno pakiraju pojedinačno pakirane proizvode radi daljnje prodaje ili daljnje distribucije odgovorni su za otpad koji nastaje od sekundarne i tercijarne ambalaže koju stavljaju na tržište;
(c)      gospodarski subjekti koji na tržište stavljaju ambalažu za pojedinačnu prodaju odgovorni su za otpad koji nastaje od te ambalaže.
[…]
(4)      Gospodarski subjekti iz stavka 2. moraju postići barem ciljeve predviđene u Prilogu 3. [Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (Hitna uredba vlade br. 196/2005 o Fondu za okoliš) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 1193 od 30. prosinca 2005.)], koja je sa svojim izmjenama i dopunama odobrena [Legeom nr.105/2006 (Zakon br. 105/2006)], zajedno s njezinim kasnijim izmjenama i dopunama, a koji se primjenjuju na ambalažni otpad koji nastaje od ambalaže stavljene na nacionalno tržište/preuzete na temelju ugovora i čija je sljedivost zajamčena”.
10      Člankom 9. stavkom 1. točkom (d) Hitne uredbe vlade br. 196/2005 o Fondu za okoliš (u daljnjem tekstu: OUG br. 196/2005), u verziji koja je primjenjiva na spor u glavnom postupku, određuje se:
„Prihodi Fonda za okoliš uključuju:
[…]
(d)      doprinos od 2 [rumunjska leua (RON)]/kg, koji su dužni platiti gospodarski subjekti koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode i koji prvi na nacionalnom tržištu distribuiraju ambalažu za pojedinačnu prodaju i gospodarski subjekti koji se kao djelatnošću bave iznajmljivanjem ambalaže u bilo kojem obliku, za razliku između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i onima oporabe recikliranjem, predviđenima u Prilogu 3., i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i one oporabljene recikliranjem”.
11      Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu (Naredba br. 578/2006 o uvođenju metodologije za izračun doprinosa i poreza koji se moraju platiti u Fond za okoliš) (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 516 od 14. lipnja 2006.), kako je izmijenjen, osobito Ordinulom nr. 1032 (Naredba br. 1032) od 10. ožujka 2011. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 196 od 22. ožujka 2011.), u točki 11. svojeg priloga propisuje:
„Stavljanje proizvoda na nacionalno tržište radnja je kojom se neki proizvod prvi stavlja na raspolaganje na nacionalnom tržištu, uz naknadu ili besplatno, radi njegove distribucije i/ili uporabe, uključujući vlastitu upotrebu/potrošnju. […]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
12      Cali Esprou kupuje različitu robu koja je već pakirana u inozemstvu i prodaje ju i isporučuje trgovcima na malo na rumunjskom tržištu bez ikakve promjene na ambalaži.
13      To je društvo na rumunjsko tržište stavilo robu kojom se trgovalo između 19. kolovoza 2011. i 31. prosinca 2014. Između 30. ožujka i 2. travnja 2015. u sjedištu društva Cali Esprou obavljen je porezni nadzor u pogledu ispunjavanja obveza plaćanja doprinosa AFE‑u, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005, u vezi s ambalažom ambalažiranih proizvoda stavljenih na rumunjsko tržište u razdoblju 2011. – 2014.
14      Nastavno na taj nadzor, društvu Cali Esprou nije utvrđena dodatna obveza plaćanja na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 za 2011. i 2012. Međutim, porezna su mu tijela na temelju navedene odredbe utvrdila dodatnu obvezu plaćanja iznosa od 4242 RON (oko 909 eura) za 2013. i 2014.
15      Protiv te dodatne obveze plaćanja Cali Esprou podnio je upravnu žalbu AFE‑u, tvrdeći da se na njega ne odnose obveze plaćanja predviđene člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005, s obzirom na to da ga se ne može kvalificirati kao „onečišćivača”. AFE je 3. srpnja 2015. odbio tu žalbu. Cali Esprou podnio je 21. prosinca 2015. tužbu pred Tribunalulom Vâlcea (Okružni sud u Vâlcei, Rumunjska), među ostalim, radi poništenje AFE‑ove odluke. Ta je tužba odbijena presudom od 6. svibnja 2016.
16      Cali Esprou pobija tu presudu pred sudom koji je uputio zahtjev, Curteom de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju, Rumunjska), tvrdeći da ga se ne može smatrati onečišćivačem, s obzirom na to da on gospodari ambalažom, a ne ambalažnim otpadom. Osim toga, prema mišljenju društva Cali Esprou, članak 9. stavak 1. točka (d) OUG‑a br. 196/2005 protivan je takozvanom načelu „onečišćivač plaća”, predviđenom u članku 15. Direktive 94/62, kojim se propisuje donošenje nacionalnih mjera za postizanje njezinih ciljeva u skladu s načelima koja uređuju Unijinu politiku zaštite okoliša, uključujući načelo onečišćivač plaća.
17      U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da je doprinos predviđen člankom 9. stavkom 1. točkom (d) OUG‑a br. 196/2005 „mjera” koja ulazi u područje primjene članka 15. Direktive 94/62. Ipak nije siguran je li taj doprinos usklađen s načelom onečišćivač plaća, koje je predviđeno tim člankom. Konkretno, s obzirom na definiciju gospodarskog subjekta iz članka 3. točke 11. te direktive, taj sud smatra da onečišćivač u smislu njezina članka 15. mora biti povezan s preradom ambalaže u otpad. Međutim, Cali Esprou je posrednik koji ne mijenja ambalažu pa se sud koji je uputio zahtjev pita je li obveza plaćanja doprinosa AFE‑u na temelju članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005, koja mu je naložena, usklađena s člankom 15. iste direktive.
18      U tim okolnostima Curtea de Apel Piteşti (Žalbeni sud u Piteştiju) prekinula je postupak i uputila sljedeće prethodno pitanje:
„Može li se članak 15. Direktive 94/62 tumačiti na način da mu se protivi donošenje propisa u državi članici Europske unije kojim se gospodarskim subjektima koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode i ambalažu, ali ih ni na koji način ne mijenjaju, već ih u istom obliku prodaju gospodarskom subjektu koji ih dalje prodaje krajnjem potrošaču, nalaže plaćanje doprinosa čiji se iznos utvrđuje po kilogramu, i to za razliku između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i onima oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i one oporabljene recikliranjem?”
O prethodnom pitanju
19      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 15. Direktive 94/62 i njime konkretiziranom načelu onečišćivač plaća nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.
20      Člankom 15. Direktive 94/62 predviđeno je da Vijeće donosi gospodarske instrumente za poticanje postizanja njezinih ciljeva i da, u nedostatku takvih instrumenata, države članice smiju, u skladu s načelima koja uređuju politiku Europske unije u području okoliša, uključujući načelo onečišćivač plaća, i u skladu s obvezama koje proizlaze iz UFEU‑a, donijeti mjere za ostvarivanje istih ciljeva.
21      Budući da Vijeće nije donijelo takve gospodarske instrumente koji nalažu plaćanje doprinosa za ambalažni otpad koji se stavlja na tržište država članica, one, dakle, mogu donijeti mjere u skladu s uvjetima iz druge rečenice navedenog članka 15.
22      U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da načelo onečišćivač plaća, navedeno u članku 15. i dvadesetdevetoj uvodnoj izjavi Direktive 94/62, zahtijeva, kako to proizlazi iz te uvodne izjave, da „svi oni koji su uključeni u proizvodnju, uporabu, uvoz i distribuciju ambalaže i ambalažiranih proizvoda postanu svjesniji u kolikoj mjeri ambalaža postaje otpad” i da „prihvaćaju odgovornost za taj otpad”. To načelo ne odnosi se, dakle, samo na one koji su izravno odgovorni za proizvodnju otpada, nego ima širi doseg. Ono obuhvaća i one koji doprinose toj proizvodnji otpada, što uključuje uvoznike i distributere (vidjeti analogijom presudu od 30. ožujka 2017., VG Čistoća, C‑335/16, EU:C:2017:242, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
23      S druge strane, što se tiče ciljeva utvrđenih Direktivom 94/62, u njezinu članku 1., naslovljenom „Ciljevi”, u stavku 1. pojašnjava se da ta direktiva teži „visokom stupnju zaštite okoliša”. Usto, prema stavku 2. istog članka, navedena direktiva utvrđuje kao „osnovni cilj, sprečavanje proizvodnje ambalažnog otpada i kao dodatn[a] temeljn[a] načel[a], [ponovnu uporabu] ambalaže, recikliranj[e] i drug[e] obli[ke oporabe] ambalažnog otpada i, stoga, smanjenj[e] konačnog odlaganja takvog otpada”. Radi toga se člankom 2. Direktive 94/62 potvrđuje širok opseg njezina područja primjene, propisujući da se ona primjenjuje na svu ambalažu stavljenu na tržište u Uniji i sav ambalažni otpad.
24      Takvi su ciljevi potvrđeni tekstom prve i druge uvodne izjave Direktive 94/62, prema kojima je njezin cilj, redom, s jedne strane, spriječiti ili smanjiti utjecaj ambalažnog otpada na okoliš, „osiguravajući na taj način visoku razinu zaštite okoliša”, i, s druge strane, „smanjivanje ukupne količine ambalaže”.
25      Usklađenost doprinosa o kojem je riječ u glavnom postupku s pravom Unije valja ocijeniti, među ostalim, prema ciljevima Direktive 94/62 i načela onečišćivač plaća.
26      Iz članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 proizlazi pak da se doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku, što ga moraju plaćati gospodarski subjekti koji prvi na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode, računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima oporabe ili spaljivanja i, s druge strane, količine ambalažnog otpada koja je stvarno oporabljena ili spaljena u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabljena recikliranjem.
27      Rumunjska vlada smatra da je cilj tog doprinosa općenito aktivirati odgovornost onih koji stavljaju ambalažu na rumunjsko tržište. Naime, propisivanjem doprinosa koji se računa na temelju težine ambalažnog otpada koja premašuje minimalne ciljeve oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabe recikliranjem tim se doprinosom, s jedne strane, potiče smanjenje ambalaže koja se stavlja na nacionalno tržište i, s druge strane, potiče oporaba ili recikliranje tog otpada, što sud koji je uputio zahtjev tek treba provjeriti.
28      Prema tome, doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku podudara se sa zadanim ciljevima Direktive 94/62, osobito jer mu je cilj smanjiti konačno odlaganje otpada, kako je to predviđeno u njezinu članku 1. stavku 2. i drugoj uvodnoj izjavi, time što, s jedne strane, potiče oporabu ili spaljivanje ambalažnog otpada u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabu recikliranjem i, s druge strane, novčanim davanjem odvraća od nepoštovanja minimalnih ciljeva oporabe ili spaljivanja u spalionicama otpada s energetskom oporabom i oporabe recikliranjem.
29      Doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku također se jasno podudara s poštovanjem načela onečišćivač plaća, predviđenog člankom 15. Direktive 94/62. Naime, doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kako je opisan u točki 26. ove presude, opterećuje novčanim davanjem one koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažu i prekoračuju određene minimalne ciljeve energetske oporabe otpada i njegove oporabe recikliranjem. Kao što je to vidljivo iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, iz članka 9. stavka 1. točke (d) OUG‑a br. 196/2005 i točke 11. Priloga Naredbi br. 578/2006 o uvođenju metodologije za izračun doprinosa i poreza koji se moraju platiti u Fond za okoliš, kako je izmijenjena, proizlazi da se to davanje primjenjuje samo na one koji prvi na tržište stavljaju ambalažu, a ne na subjekte u kasnijim fazama. Štoviše, to se davanje primjenjuje samo ako nisu ispunjeni minimalni ciljevi energetske oporabe otpada i njegove oporabe recikliranjem.
30      Iz prethodno navedenog proizlazi da je doprinos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu i s ciljevima Direktive 94/62 i s načelom onečišćivač plaća, u smislu njezina članka 15.
31      Takav zaključak ne može se pobiti argumentom koji je društvo Cali Esprou iznijelo pred sudom koji je uputio zahtjev, prema kojem gospodarski subjekt koji ne mijenja ambalažu proizvoda uvezenih i stavljenih na rumunjsko tržište nije „onečišćivač” u smislu načela onečišćivač plaća.
32      Naime, kako to proizlazi iz točke 22. ove presude, doseg načela onečišćivač plaća obuhvaća i uvoznike i distributere ambalažiranih proizvoda i nije ograničen samo na one koji mijenjaju ambalažu dotičnih proizvoda. Uvoznici i distributeri, neovisno o tome mijenjaju li ambalažu ili ne, pridonijeli su stavljanju otpada u obliku ambalaže na domaće tržište.
33      Taj zaključak potvrđuje sustavno tumačenje Direktive 94/62. Gospodarski subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji ne mijenja ambalažu uvezenih proizvoda stavljenih na rumunjsko tržište, obuhvaćen je tom direktivom, čijim se člankom 3. točkom 11. „gospodarski subjekti” široko definiraju, uključujući „uvoznik[e], trgovc[e] i distributer[e]”.
34      Zato države članice gospodarskim subjektima koji ne mijenjaju ambalažu koju stavljaju na nacionalno tržište smiju uvesti obvezu plaćanja doprinosa poput onoga opisanog u točki 26. ove presude a da time ne krše načelo onečišćivač plaća, predviđeno člankom 15. Direktive 94/62.
35      Valja dodati da je Sud presudio da se člankom 15. Direktive 94/62 ne provodi potpuno usklađivanje nacionalnih mjera u područjima uređenima tom direktivom, nego se njime, kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, ovlašćuje Vijeće da donese gospodarske instrumente za poticanje postizanja ciljeva utvrđenih u toj direktivi ili pak, u nedostatku takvih mjera, države članice koje djeluju u skladu s „obvezama iz Ugovora”. Prema tome, tom odredbom zahtijeva se i primjena relevantnih odredaba UFEU‑a (presuda od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 47.).
36      U tom pogledu iz članka 110. UFEU‑a proizlazi, s jedne strane, da nijedna država članica ne smije uvesti nacionalne poreze na proizvode drugih država članica u većoj mjeri od onih koji su uvedeni na slične domaće proizvode i, s druge strane, da nijedna država članica ne smije uvesti nacionalne poreze na proizvode drugih država članica koji su takve naravi da omogućuju posrednu zaštitu drugih proizvoda.
37      Sud je u više navrata presudio da je neko novčano davanje nacionalni porez u smislu članka 110. UFEU‑a ako potpada pod opći sustav nacionalnih davanja koji sustavno obuhvaća kategorije proizvoda prema objektivnim kriterijima koji se primjenjuju neovisno o podrijetlu ili odredištu proizvoda (vidjeti osobito presude od 8. lipnja 2006., Koornstra, C‑517/04, EU:C:2006:375, t. 16. i od 8. studenoga 2007., Stadtgemeinde Frohnleiten i Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, t. 31.).
38      Usto, otpad treba smatrati proizvodom u smislu članka 110. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 1992., Komisija/Belgija, C‑2/90, EU:C:1992:310, t. 25. do 28.).
39      S obzirom na prethodno navedeno i opis doprinosa o kojem je riječ u glavnom postupku u točki 26. ove presude, valja utvrditi da je taj doprinos novčano davanje koje potpada pod opći sustav nacionalnih davanja koji sustavno obuhvaća neku kategoriju proizvoda, to jest količine ambalažnog otpada koje premašuju minimalne ciljeve oporabe ili spaljivanja i koje nisu stvarno oporabljene ili spaljene u spalionicama otpada s energetskom oporabom i nisu oporabljene recikliranjem.
40      Iz toga slijedi da je doprinos u glavnom postupku nacionalni porez u smislu članka 110. UFEU‑a.
41      Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se članak 110. UFEU‑a krši ako se porez na uvezeni proizvod i porez na sličan domaći proizvod obračunavaju na različit način i na temelju različitih postupaka, što, makar samo u nekim slučajevima, dovodi do većeg oporezivanja uvezenih proizvoda (presude od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 59. i od 16. lipnja 2016., Komisija/Portugal, C‑200/15, neobjavljena, EU:C:2016:453, t. 24.).
42      Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se doprinos o kojem je riječ u glavnom postupku obračunava na ambalažni otpad prema objektivnim kriterijima koji se primjenjuju neovisno o njegovu podrijetlu ili odredištu. Naime, taj doprinos gospodarski subjekti koji na nacionalno tržište stavljaju ambalažirane proizvode moraju platiti neovisno o njihovu podrijetlu. Usto, odluka kojom je upućeno prethodno pitanje ne sadržava nijedan element kojim se dokazuje da je navedeni doprinos takve naravi da ambalažni otpad od uvezenih proizvoda jače pogađa nego ambalažni otpad od domaćih proizvoda.
43      Iz svega navedenog proizlazi da se članku 15. Direktive 94/62 i njime konkretiziranom načelu onečišćivač plaća ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.
Troškovi
44      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
Članku 15. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 94/62/EZ od 20. prosinca 1994. o ambalaži i ambalažnom otpadu i njime konkretiziranom takozvanom načelu onečišćivač plaća ne protivi se nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se gospodarskom subjektu koji ne mijenja ambalažu koju stavlja na tržište nalaže plaćanje doprinosa koji se računa na temelju razlike u težini između, s jedne strane, količine ambalažnog otpada koja odgovara minimalnim ciljevima energetske oporabe i oporabe recikliranjem i, s druge strane, količine stvarno oporabljenog ili recikliranog ambalažnog otpada.
Potpisi
*      Jezik postupka: rumunjski