Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 23. travnja 2026.(1)
Predmet C-799/24
Babcock Montajes S.A.
protiv
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))
„Prethodna odluka – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Pojam ‚sudska odluka’ – Međuodluka suda države članice kojom se on proglašava međunarodno nadležnim odlučivati o tužbi – Sporazum o nadležnosti kojim je drugi sud određen kao isključivo nadležan”
I.      Uvod
1.        Predmetni zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka; u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev), pruža Sudu priliku da pojasni opseg pojma „sudska odluka” u smislu Uredbe (EU) br. 1215/2012(2). To je jedan od ključnih pojmova na kojima ta uredba počiva. Naime, samo odluke koje je moguće smatrati „sudskim odlukama” mogu podlijegati pravilima o priznavanju i izvršenju sadržanima u toj uredbi. Konkretnije, postavlja se pitanje obuhvaća li pojam „sudska odluka” međuodluku kojom su se sudovi jedne države članice (u predmetnom slučaju, Španjolske), koji su prvi pokrenuli postupak, proglasili međunarodno nadležnima odlučivati o tužbi (ali to još nisu učinili), u okolnostima u kojima sudovi druge države članice (u predmetnom slučaju, Njemačke), koji su drugi pokrenuli postupak, smatraju da ta odluka povrjeđuje sporazum o nadležnosti kojim im je dodijeljena isključiva nadležnost.
2.        To se pitanje postavlja u okviru spora između Babcock Montajesa (u daljnjem tekstu: Babcock), društva s poslovnim nastanom u Španjolskoj, i Kanadevia Inova Steinmüllera (u daljnjem tekstu: Kanadevia), društva s poslovnim nastanom u Njemačkoj, u pogledu izvršenja ugovora o izgradnji postrojenja za preradu otpada u San Sebastiánu (Španjolska). Društvo Kanadevia je zbog tog spora iskoristilo garanciju koju je društvo Babcock izdalo kao osiguranje izvršenja svojeg dijela ugovora.
3.        Kao odgovor na to, s jedne strane, društvo Babcock podnijelo je tužbu protiv društva Kanadevia potražujući iznos garancije i naknadu štete. Iako su ugovorom sudovi u Kölnu (Njemačka) određeni kao isključivo nadležni (u daljnjem tekstu: sporazum o nadležnosti), društvo Babcock tu je tužbu podnijelo španjolskim sudovima. S druge strane, društvo Kanadevia je nekoliko dana kasnije podnijelo tužbu protiv društva Babcock u Kölnu (Njemačka)(3).
4.        Španjolski sudovi prvi su donijeli odluku. Ti su se sudovi međuodlukom proglasili međunarodno nadležnima odlučivati o tužbi društva Babcock (izraz „među” ovdje se odnosi na činjenicu da tom odlukom nisu utvrđena prava i obveze stranaka) (u daljnjem tekstu: odluka španjolskih sudova ili međuodluka o kojoj je riječ). Landgericht Köln (Zemaljski sud u Kölnu, Njemačka) je nakon toga odbio tužbu društva Kanadevia zbog nenadležnosti. Taj je sud zaključio da se odluku španjolskih sudova, iako su oni zanemarili sporazum o nadležnosti (kao i posebno pravilo o litispendenciji predviđeno u članku 31. stavku 2. Uredbe br. 1215/2012)(4), mora priznati u skladu s člankom 36. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012(5) (što bi njemačkim sudovima onemogućilo izvršavanje nadležnosti koja im je dodijeljena sporazumom o nadležnosti).
5.        Odluka Landgerichta Köln (Zemaljski sud u Kölnu) ukinuta je povodom žalbe. Sud koji je razmatrao žalbu za svoja je utvrđenja presudnima smatrao postojanje valjanog sporazuma o nadležnosti u korist njemačkih sudova i činjenicu da je odluka španjolskih sudova samo međuodluka. Taj je sud stoga zaključio da je Landgericht Köln (Zemaljski sud u Kölnu) međunarodno nadležan te mu je vratio predmet na odlučivanje.
6.        Društvo Babcock drugostupanjsku odluku pobija pred sudom koji je uputio zahtjev, koji dvoji mora li se međuodluku o kojoj je riječ smatrati „sudskom odlukom” u smislu Uredbe br. 1215/2012 te moraju li njemački sudovi stoga priznati tu odluku (u kojem slučaju oni ne bi mogli odlučivati o tužbi društva Kanadevia).
7.        Treba podsjetiti da je Sud već pojasnio, u svojoj presudi Gjensidige(6), da sud države članice ne može odbiti priznavanje sudske odluke na temelju činjenice da se sud države članice podrijetla proglasio nadležnim protivno sporazumu o nadležnosti. Međutim, pitanje priznavanja u tom se predmetu odnosilo na sudsku odluku o meritumu tužbe. U predmetnom slučaju ostaje za pojasniti može li se taj zaključak donijeti u pogledu međuodluke kojom se sud podrijetla samo proglasio međunarodno nadležnim odlučivati o tužbi, navodno u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti.
8.        Posebnost predmetne situacije očituje se u činjenici da, za razliku od situacije koja se razmatrala u presudi Gjensidige, još nije donesena meritorna odluka o pravima i obvezama stranaka. To, kako se navodi, znači da je još uvijek moguće da spor u glavnoj stvari riješi sud za koji se tvrdi (i za koji sud koji je uputio zahtjev smatra) da je nadležan (a to je onaj koji je kao takav određen u sporazumu o nadležnosti). Međutim, to pretpostavlja da njemački sudovi nisu obvezni priznati odluku španjolskih sudova. Taj aspekt predmeta stoga otvara osjetljivo pitanje ravnoteže između pravila o nadležnosti sadržanih u Uredbi br. 1215/2012 (uključujući ona koja se odnose na litispendenciju), s jedne strane, i pravila o priznavanju sudskih odluka sadržanih u toj uredbi, s druge.
II.    Pravni okvir
9.        Uvodne izjave 3., 4., 6., 21., 22. i 26. Uredbe br. 1215/2012 glase:
„(3)      Unija si je postavila za cilj održavanje i razvoj područja slobode, sigurnosti i pravosuđa, između ostalog, olakšavanjem pristupa pravosuđu, posebno načelom uzajamnog priznavanja sudskih i izvansudskih odluka u građanskim stvarima. S ciljem postupne uspostave tog područja, Unija usvaja mjere u vezi pravosudne suradnje u građanskim stvarima koje imaju prekogranične učinke, posebno ako je potrebno za valjano funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
(4)      Određene razlike između nacionalnih pravila koja reguliraju nadležnost i priznavanje presuda onemogućavaju nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Odredbe o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici neophodne su.
[…]
(6)      Zbog [Radi] postizanja cilja slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potrebno je i primjereno da pravila koja uređuju nadležnost i priznavanje i izvršenje sudskih odluka budu uređena pravnim instrumentom Unije koji je obvezujući i izravno primjenjiv.
[…]
(21)      U interesu usklađenog sudovanja, potrebno je smanjiti mogućnost sličnih postupaka i osigurati da se ne donose proturječne odluke u različitim državama članicama. Trebao bi postojati jasan i učinkovit mehanizam rješavanja slučajeva litispendencije i povezanih tužbi te za sprječavanje problema koji proizlaze iz nacionalnih različitosti u vezi određivanja [trenutka koji se smatra trenutkom u kojem je postupak započeo]. U smislu ove Uredbe, taj trenutak bi se trebao utvrditi autonomno.
(22)      Međutim, s ciljem poboljšanja učinkovitosti sporazuma o isključivoj nadležnosti i izbjegavanja zloporabi procesnih ovlaštenja potrebno je utvrditi odstupanje od općeg pravila litispendencije radi zadovoljavajućeg rješavanja konkretne situacije u kojoj može doći do pokretanja usporednih postupaka. To je situacija kada sud koji sporazumom o isključivoj nadležnosti nije određen kao nadležan započne s postupkom, a određeni sud naknadno započne postupak o istom predmetu spora između istih stranaka. U tom slučaju, sud koji je prvi započeo postupak trebao bi zastati s postupkom čim je pokrenut postupak pred određenim sudom sve do trenutka dok taj sud ne izjavi da temeljem sporazuma o isključivoj nadležnosti nije nadležan. Ovo je kako bi se osiguralo da, u takvoj situaciji, određeni sud ima prvenstvo odlučivanja o valjanosti sporazuma i o tome u kojoj se mjeri sporazum primjenjuje na spor koji se pred tim sudom vodi. Određeni sud bi trebao imati mogućnost voditi postupak bez obzira je li sud koji nije određen između stranaka odlučio zastati s postupkom.
[…]
(26)      Uzajamno povjerenje u sudovanje u Uniji opravdava načelo da bi se sudske odluke donesene u državi članici trebale priznati u svim državama članicama bez potrebe provođenja posebnog postupka. Nadalje, cilj skraćivanja trajanja prekograničnih sporova te smanjenje troškova njihova vođenja opravdavaju ukidanje potvrde o izvršnosti prije izvršenja u zamoljenoj državi članici. Slijedom toga, potrebno je sudsku odluku donesenu pred sudom države članice smatrati kao da je donesena pred sudom zamoljene države članice.”
10.      U članku 2. točki (a) Uredbe br. 1215/2012 „sudska odluka” je definirana kao „svaka odluka koju je donio sud države članice, bez obzira kako se naziva, uključujući nalog, naredbu, odluku ili nalog o izvršenju, kao i odluku o utvrđivanju troškova koju izdaje sudski službenik”, uz dodatak da „[u] smislu poglavlja III. [(koji se odnosi na priznavanje i izvršenje)] [ona] uključuje privremene [mjere], uključujući i mjere osiguranja koje naloži sud koji na temelju ove Uredbe ima nadležnost u pogledu glavne stvari. To ne uključuje privremene [mjere], [uključujući mjere osiguranja koje takav sud naloži, a da nije pozvao tuženika], osim ako je sudska odluka koja sadrži mjeru dostavljena tuženiku prije izvršenja”.
11.      Članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 uređuje prorogaciju nadležnosti te predviđa da „[a]ko su se stranke, neovisno o njihovu domicilu, sporazumjele da sud ili sudovi države članice imaju nadležnost u rješavanju sporova koji su nastali ili mogu nastati u vezi određenog pravnog odnosa, taj sud ili sudovi je nadležan/su nadležni, osim ako je sporazum ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti prema pravu te države članice. Ta nadležnost je isključiva osim ako su se stranke drukčije sporazumjele. […]”
12.      Članak 29. Uredbe br. 1215/2012 odnosi se na „litispendenciju” i „povezane postupke” te u stavcima 1. i 3. predviđa:
„1.      Ne dovodeći u pitanje članak 31. stavak 2., ako su pred sudovima različitih država članica pokrenuti postupci u pogledu istog predmeta spora između istih stranaka, svaki sud, osim onog koji je prvi pokrenuo postupak, po službenoj dužnosti zastaje s postupkom sve dok se ne utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak.
[…]
3.      Ako se utvrdi nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak, svaki sud osim tog suda proglašava se nenadležnim u korist tog suda.”
13.      Članak 31. Uredbe br. 1215/2012, koji se nalazi u istom odjeljku Uredbe br. 1215/2012, predviđa:
„[…].
2.      Ne dovodeći u pitanje članak 26., ako postupak pokrene sud države članice kojem je sporazumom iz članka 25. dodijeljena isključiva nadležnost, svaki sud druge države članice prekida postupak do trenutka kada se sud koji je pokrenuo postupak na temelju sporazuma proglasi nenadležnim temeljem sporazuma.
3.      Ako sud koji je određen u sporazumu utvrdi nadležnost u skladu sa sporazumom, svaki sud druge države članice proglašava se nenadležnim u korist tog suda.
[…]”
14.      Članak 36. Uredbe br. 1215/2012, koji se odnosi na priznavanje sudskih odluka, u stavku 1. predviđa da se „[s]udska odluka donesena u državi članici priznaje […] u drugim državama članicama bez zahtijevanja posebnog postupka u tu svrhu”.
15.      Prema članku 38. Uredbe br. 1215/2012, „[s]ud ili [tijelo] pred kojim se poziva na sudsku odluku donesenu u drugoj državi članici može prekinuti postupak, u cijelosti ili djelomično, ako:
(a) se sudska odluka pobija u državi članici porijekla; ili
[…]”
16.      Članak 45. Uredbe br. 1215/2012 odnosi se na odbijanje priznavanja sudskih odluka te predviđa:
„1.      Priznavanje sudske odluke odbija se na zahtjev zainteresirane stranke:
(a)      ako je takvo priznavanje očigledno suprotno javnom poretku (ordre public) u zamoljenoj državi članici;
(b)      ako je sudska odluka donesena u odsutnosti tuženika, ako tuženiku nije dostavljeno pismeno kojim se pokreće postupak ili jednakovrijedno pismeno pravovremeno i na način koji mu omogućuje pripremu obrane, [osim ako je tuženik propustio] pokrenuti postupak pobijanja sudske odluke kad je to mogao učiniti;
(c)      ako je sudska odluka proturječna sudskoj odluci [donesenoj] između istih stranaka u zamoljenoj državi članici;
(d)      ako je sudska odluka proturječna ranijoj sudskoj odluci donesenoj u drugoj državi članici ili u trećoj državi u pogledu istog predmeta spora i između istih stranaka, pod uvjetom da ranija sudska odluka ispunjava uvjete potrebne za njeno priznavanje u zamoljenoj državi članici; ili;
(e)      ako je presuda suprotna s:
i.      odjeljcima 3., 4. i 5. poglavlja II., ako je tuženik ugovaratelj osiguranja, osiguranik, korisnik ugovora o osiguranju, oštećena stranka, potrošač ili zaposlenik; ili
ii.      odjeljkom 6. poglavlja II.
[…]
3.      Ne dovodeći u pitanje točku (e) stavka 1., nadležnost suda porijekla ne može se preispitivati. Ispitivanje javnog poretka iz točke (a) stavka 1. ne može se primjenjivati na pravila u vezi nadležnosti.
[…]”
III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodna pitanja
17.      Društvo Babcock, podnositelj zahtjeva za reviziju u predmetnom slučaju, i društvo Kanadevia, druga stranka u revizijskom postupku, sklopili su 18. rujna 2017. ugovor (u daljnjem tekstu: prvotni ugovor) o izgradnji postrojenja za preradu otpada u San Sebastiánu (Španjolska). Društvo Babcock se tim ugovorom obvezalo montirati dva kotla s unutarnjim izgaranjem u sklopu navedenog postrojenja. Nadalje, ono je društvu Kanadevia izdalo bankarsku garanciju u svrhu osiguranja izvršenja ugovora. Tim su ugovorom sudovi u Kölnu (Njemačka) određeni kao isključivo nadležni za rješavanje sporova koji proizađu iz tog ugovora.
18.      Stranke su zbog kašnjenja u radovima 8. kolovoza 2018. sklopile sporazum o izmjeni (u daljnjem tekstu: ugovor o izmjeni), kojim je društvo Babcock oslobođeno dijela ugovorenih obveza. Društvo Kanadevia je potom od društva Babcock zahtijevalo isplatu dodatnih troškova za dugovane usluge. Društvo Babcock je više puta navelo da ne vidi osnovu za takve tražbine pa je društvo Kanadevia iskoristilo bankarsku garanciju. Banka je društvu Kanadevia isplatila puni iznos garancije.
19.      Kao odgovor na to, društvo Babcock je 30. srpnja 2019. protiv društva Kanadevia podnijelo tužbu Juzgadu de Primera Instancia de Madrid (Prvostupanjski sud u Madridu, Španjolska), zahtijevajući plaćanje u visini bankarske garancije (čiji je iznos ono u međuvremenu nadoknadilo banci) i naknadu štete.
20.      Društvo Kanadevia je 8. kolovoza 2019. podnijelo tužbu Landgerichtu Köln (Zemaljski sud u Kölnu), zahtijevajući da se društvo Babcock proglasi obveznim nadoknaditi mu sve dodatne troškove i/ili štetu nastalu zato što je društvo Babcock nakon sklapanja ugovora o izmjeni prestalo izvršavati dio obveza koje je imalo na temelju prvotnog ugovora.
21.      Juzgado de Primera Instancia de Madrid (Prvostupanjski sud u Madridu) je rješenjem od 16. lipnja 2020. proglasio španjolske sudove međunarodno nadležnima za rješavanje spora, ali je sebe proglasio mjesno nenadležnim te je slučaj uputio Juzgadu de Primera Instancia de San Sebastián (Prvostupanjski sud u San Sebastiánu, Španjolska).
22.      Društvo Kanadevia nije pobijalo tu odluku(7). Međutim, podnijelo je zahtjev za preispitivanje pitanja međunarodne nadležnosti. Juzgado de Primera Instancia de San Sebastián (Prvostupanjski sud u San Sebastiánu) taj je zahtjev odbio rješenjem od 9. rujna 2020. Ta je odluka potvrđena rješenjem istog suda od 9. prosinca 2020.
23.      Landgericht Köln (Zemaljski sud u Kölnu) je presudom od 11. svibnja 2021. odbio tužbu društva Kanadevia (podnesenu 8. kolovoza 2019.) kao nedopuštenu s obzirom na nenadležnost njemačkih sudova. Taj je sud zaključio da se, iako njegova nadležnost ima prednost na temelju sporazuma o nadležnosti te iako su španjolski sudovi trebali prekinuti postupak na temelju članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, odluku tih sudova mora priznati u skladu s člankom 36. stavkom 1. te uredbe.
24.      Društvo Kanadevia podnijelo je žalbu Oberlandesgerichtu Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu, Njemačka), koji je ukinuo prvostupanjsku presudu. Proglasio je Landgericht Köln (Zemaljski sud u Kölnu) međunarodno nadležnim te mu je predmet vratio na odlučivanje. U bitnome je zaključio da su njemački sudovi određeni međunarodno nadležnima valjanim sporazumom o nadležnosti u smislu članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Ta nadležnost nije isključena odlukom španjolskih sudova jer njome postupak nije okončan te ju se stoga ne mora priznati u skladu s člankom 36. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012. Prema navodu žalbenog suda, niti jedna od odluka španjolskih sudova nije „sudska odluka” u smislu članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2021 jer one imaju učinak samo unutar postupka (koji je u tijeku) u Španjolskoj. Nadalje, žalbeni sud je zauzeo stajalište da postupak pred njemačkim sudovima ne treba prekinuti. Prema njegovu mišljenju, činjenica da španjolski sudovi nisu prekinuli postupak na temelju članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 ne onemogućuje nastavak postupka u Njemačkoj, s obzirom na isključivu nadležnost dodijeljenu Landgerichtu Köln (Zemaljski sud u Kölnu).
25.      Društvo Babcock je protiv odluke Oberlandesgerichta Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu) podnijelo zahtjev za reviziju sudu koji je uputio zahtjev. Dvojeći u pogledu pravilnog tumačenja pojma „sudska odluka” iz članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, taj je sud odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li pojam sudske odluke u članku 36. stavku 1. [Uredbe br. 1215/2012] tumačiti na način da je sud kojem je sporazumom iz članka 25. Uredbe br. 1215/2012 dodijeljena isključiva nadležnost (članak 31. stavak 2. Uredbe br. 1215/2012) dužan priznati odluku kojom je sud države članice koji sporazumom nije određen kao nadležan utvrdio međunarodnu nadležnost sudova te države članice ako je riječ o odluci (međuodluci) kojom se ne okončava postupak u određenom stupnju?
2.      U slučaju načelno potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
Je li usto za priznavanje međuodluke važno to je li međuodluka kojom se potvrđuje vlastita međunarodna nadležnost sudova države članice obvezujuća za sâm sud koji sporazumom nije određen kao nadležan i/ili to može li se potvrda međunarodne nadležnosti izmijeniti u okviru žalbe?”
26.      Pisana očitovanja podnijeli su društva Babcock i Kanadevia, češka, španjolska i ciparska vlada te Europska komisija. Društva Babcock i Kanadevia, njemačka i španjolska vlada te Komisija iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 4. ožujka 2026.
IV.    Ocjena
27.      Sud koji je uputio zahtjev svojim dvama pitanjima, koja valja zajedno razmotriti, poziva Sud da pojasni je li međuodluka suda države članice, kojom se taj sud (samo) proglašava međunarodno nadležnim, ali ne donosi nikakva utvrđenja o meritumu tužbe, obuhvaćena pojmom „sudska odluka” u smislu članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 te mora li ju se stoga priznati u skladu s tom odredbom, čak i ako se navodno protivi sporazumu o nadležnosti kojim su sudovi druge države članice određeni kao isključivo nadležni. Sud koji je uputio zahtjev usto se pita ovisi li priznavanje takve odluke o tome može li ju se još uvijek izmijeniti u postupku u kojem je donesena.
28.      Svoju ocjenu tih pitanja započet ću razmatranjem prigovora društva Kanadevia na dopuštenost prethodnih pitanja (A). Potom ću podsjetiti da se, u skladu s pravilima Uredbe br. 1215/2012 kako se tumače, među ostalim, u presudi Gjensidige, „sudsku odluku” (u smislu članka 2. točke (a) i članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012) koju je donio sud države članice mora priznati u svim drugim državama članicama, čak i ako se sud podrijetla proglasio međunarodno nadležnim u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti (B).
29.      To u okolnostima predmetnog slučaja znači da međuodluku o kojoj je riječ treba priznati u Njemačkoj. To ne bi vrijedilo samo ako ta odluka uopće ne čini „sudsku odluku”. Međutim, zaključit ću da ta uredba ne ide u prilog takvom stajalištu, unatoč zaštiti koju zakonodavac Unije pruža sporazumima o nadležnosti. To će me navesti na zaključak da se odluku kojom se sud koji nije određen kao nadležan proglasio međunarodno nadležnim, navodno u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti, mora priznati. Usto ću objasniti da je, iako se sudsku odluku kojom se samo utvrđuje nadležnost mora priznati neovisno o tome je li ta odluka pravomoćna, za praktično rješavanje slučaja litispendencije, kao što je onaj pred sudom koji je uputio zahtjev, relevantnije pitanje je li sud koji je prvi pokrenuo postupak, koji je donio odluku u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti, utvrdio svoju nadležnost u smislu članka 29. stavka 3. Uredbe br. 1215/2012 (C).
A.      Dopuštenost
30.      Društvo Kanadevia u bitnome tvrdi da zahtjev za prethodnu odluku nije dopušten jer prethodna pitanja nisu ni relevantna ni potrebna za rješavanje spora s obzirom na to da postupak u Španjolskoj i postupak u Njemačkoj nemaju „isti predmet spora” u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Stoga, koliko shvaćam ovu argumentaciju, pravila o litispendenciji sadržana u toj odredbi nisu primjenjiva pa njemački sudovi mogu nastaviti razmatrati tužbu tog društva čak i ako moraju priznati međuodluku o kojoj je riječ.
31.      Konkretnije, ta stranka navodi, s jedne strane, da društvo Babcock tužbom koju je podnijelo španjolskim sudovima zahtijeva da se društvu Kanadevia naloži plaćanje u visini bankarske garancije koju je društvo Babcock izdalo u okviru prvotnog ugovora. S druge strane, društvo Kanadevia tužbom koju razmatraju njemački sudovi zahtijeva da se društvu Babcock naloži plaćanje naknade štete zbog navodne povrede ugovora. S obzirom na to, društvo Kanadevia navodi da španjolski sudovi mogu odlučiti o tužbi društva Babcock, a da ne razmatraju ima li društvo Kanadevia pravo na naknadu štete zbog povrede ugovora. U tom kontekstu, društvo Kanadevia predlaže da se Sudu uputi dodatno pitanje kako bi se pojasnio pojam „isti predmet spora” u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.
32.      Ističem, kao prvo, da iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da sud koji je uputio taj zahtjev smatra da postupak pred španjolskim sudovima i postupak pred njemačkim sudovima imaju isti predmet spora u smislu navedene odredbe. Iako iz spisa proizlazi da su se u ranijim stadijima predmetnog spora nacionalni sudovi donekle razilazili u pogledu tog pitanja(8), ono se sada čini riješenim te ni prethodna pitanja ni odluka kojom je upućen zahtjev ne sugeriraju da sud koji je uputio zahtjev ima ikakve dvojbe u tom pogledu.
33.      Smatram da to opovrgava tvrdnju društva Kanadevia da prethodna pitanja nisu relevantna, jer se ta tvrdnja temelji na pretpostavci da postupci o kojima je riječ nemaju isti predmet spora. Stoga samo radi cjelovitosti podsjećam, kao drugo, da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu u okviru postupka na temelju članka 267. UFEU-a(9). Iz navedenog proizlazi da se za pitanja u vezi s pravom Unije koja se Sudu postavljaju u tom kontekstu pretpostavlja da su relevantna te da Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja(10).
34.      Ističem da sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje pojma „sudska odluka” u smislu Uredbe br. 1215/2012 kako bi utvrdio može li se njime obuhvatiti odluka španjolskih sudova te mora li se tu odluku stoga priznati u Njemačkoj. Taj sud naglašava da bi se, ako je tomu tako, odluku Oberlandesgerichta Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu) donesenu u žalbenom postupku moralo ukinuti, a odluku Landgerichta Köln (Zemaljski sud u Kölnu) vratiti na snagu.
35.      S obzirom na navedeno, traženo tumačenje prava Unije očito je relevantno za rješavanje spora u glavnom postupku.
36.      Kao treće, kada je riječ o prijedlogu društva Kanadevia da se postavi dodatno pitanje kako bi se pojasnio pojam „isti predmet spora” u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 u kontekstu oba predmetna postupka, iz gore iznesenih općih napomena proizlazi da je, u okviru postupka na temelju članka 267. UFEU-a, na sudu koji je uputio zahtjev da odredi predmet prethodnih pitanja koja Sud treba ispitati. Shodno tomu, Sud ne može promijeniti njihov predmet(11). Naravno, Sud može ta pitanja preoblikovati kako bi osigurao da odgovor na njih bude koristan. Međutim, zbog gore izloženih razloga ne vidim potrebe za takvim pristupom.
37.      S obzirom na navedeno, smatram da prigovor društva Kanadevia u pogledu dopuštenosti prethodnih pitanja treba odbiti.
B.      Povreda sporazuma o nadležnosti ne može biti razlog za odbijanje priznavanja sudske odluke
38.      U člancima 36. i 39. Uredbe br. 1215/2012(12) predviđeno je načelo da se „sudske odluke” sudova država članica u građanskim i trgovačkim stvarima mora priznati i smatrati izvršivima u svim drugim državama članicama. Ta obveza uzajamnog priznavanja se pak temelji na povjerenju koje svaka država članica mora iskazivati pravosuđu drugih država članica(13). Ta obveza u praksi omogućuje ostvarivanje jednog od glavnih ciljeva Uredbe br. 1215/2012, a to je slobodan protok sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, koje treba priznati i izvršiti u državi članici u kojoj se takvo priznavanje i izvršavanje zahtijeva (zamoljena država članica) bez potrebe za provođenjem posebnog postupka, kao da su te odluke donesene u zamoljenoj državi članici(14).
39.      To načelo uzajamnog povjerenja odražava se u zabrani sudu zamoljene države članice da preispituje ne samo meritum sudske odluke donesene u drugoj državi članici(15), nego i, među ostalim, nadležnost suda podrijetla(16).
40.      Kada je riječ o pitanju nadležnosti, sustav Uredbe br. 1215/2012 temelji se na shvaćanju da sud zamoljene države članice nikada nije u boljem položaju nego sud države članice podrijetla da utvrdi je li potonji nadležan. Ta pretpostavka pak odražava povezanost između zajedničkih pravila o priznavanju i zajedničkih pravila o nadležnosti koja izravno određuju koji sud treba odlučivati o nekoj tužbi. Sudovi država članica su ravnopravni u primjeni tih pravila. To objašnjava visok stupanj uzajamnog povjerenja koje si sudovi moraju iskazivati(17) i zašto, konkretnije, sud države članice načelno ne smije preispitivati nadležnost suda podrijetla(18).
41.      Od tog pravila postoji nekoliko iznimaka koje su iscrpno određene unutar nešto šireg (ali također iscrpnog) popisa razloga na temelju kojih je iznimno moguće odbiti priznavanje sudske odluke, sadržanog u članku 45. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012.
42.      Međutim, Sud je, pozivajući se na iscrpnost tih razloga, u presudi Gjensidige među ostalim utvrdio, kako je već spomenuto, da se nijedan od tih razloga ne odnosi na situaciju u kojoj se sud podrijetla proglasio nadležnim u suprotnosti sa sporazumom kojim je nadležnost dodijeljena sudovima druge države članice. To znači da se priznavanje sudske odluke ne može odbiti na toj osnovi(19).
43.      Sud je do tog zaključka došao vodeći se mišlju da takvu situaciju nije moguće obuhvatiti razlogom za odbijanje priznavanja predviđenim u članku 45. stavku 1. točki (e) Uredbe br. 1215/2012, koji se odnosi na povredu, od strane suda podrijetla, određenih pravila o nadležnosti predviđenih u toj uredbi(20).
44.      U tom pogledu podsjećam da se, u skladu s člankom 45. stavkom 1. točkom (e) podtočkom i. Uredbe br. 1215/2012, priznavanje može odbiti ako je sud prilikom donošenja odluke čije se priznavanje traži povrijedio pravila o nadležnosti koja štite tuženike koje se smatra slabijom strankom, to jest potrošače, zaposlenike i sudionike ugovorâ o osiguranju (ugovaratelj osiguranja, osiguranik, korisnik ugovora o osiguranju ili oštećena stranka)(21).
45.      Nadalje, prema članku 45. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 1215/2012, priznavanje se može odbiti i u slučaju povrede određenih pravila o nadležnosti koja predviđaju isključivu nadležnost. Ti slučajevi isključive nadležnosti obuhvaćaju razne scenarije(22), ali ne obuhvaćaju isključivu nadležnost koja proizlazi upravo iz sporazuma o nadležnosti(23). Već sam objasnio da se od pravila o isključivoj nadležnosti na koja se upućuje u članku 45. stavku 1. točki (e) podtočki ii. Uredbe br. 1215/2012 ne može odstupiti sporazumom (kako proizlazi iz članka 25. stavka 4. Uredbe br. 1215/2012) te da se njihov smisao objašnjava upućivanjem na konkretnu vezu između područja o kojima je riječ i dane države članice(24).
46.      Ukratko, iako je u članku 45. stavku 1. točki (e) podtočkama i. i ii. Uredbe br. 1215/2012 određeno nekoliko ograničenih situacija u kojima je iznimno moguće odbiti priznavanje sudske odluke zato što se ona protivi određenim pravilima o nadležnosti, te iznimke ne mogu dovesti u pitanje glavno pravilo prema kojem povreda pravila o nadležnosti sadržanih u Uredbi br. 1215/2012 ne može opravdati odbijanje priznavanja zato što, kako je već navedeno, nadležnost suda države članice podrijetla u načelu nije moguće preispitivati.
47.      Taj zaključak ne mijenja činjenica da je zakonodavac Unije prilikom usvajanja Uredbe br. 1215/2012 odlučio učinkovitost sporazumâ o nadležnosti poboljšati kroz posebno pravilo o litispendenciji u članku 31. stavku 2. te uredbe(25).
48.      Ovdje bih podsjetio da pravila o litispendenciji predviđena u članku 29. Uredbe br. 1215/2012 služe rješavanju (nepoželjne) situacije u kojoj se pred dvama različitim sudovima istodobno pokrenu postupci s istim strankama i istim predmetom spora. Ta pravila uređuju tu situaciju vodeći se jednostavnom kronologijom tužbi i dajući prvenstvo sudu koji je prvi pokrenuo postupak. Konkretnije, kada je takav spor već pokrenut pred sudovima države članice A, sud koji je drugi pokrenuo postupak u državi članici B mora prekinuti postupak dok se ne utvrdi nadležnost prvog suda. Kada se to dogodi, drugi sud se mora proglasiti nenadležnim.
49.      Ta su opća pravila postojala još u Uredbi br. 44/2001 i njezinoj pravnoj prethodnici, Briselskoj konvenciji iz 1968.(26) Zakonodavac Unije je u Uredbi br. 1215/2012 zadržao ta pravila, ali je dodao posebno pravilo o litispendenciji za scenarij u kojem postoji sporazum o nadležnosti.
50.      Prema tom posebnom pravilu, ako je sporazumom između stranaka kao isključivo nadležan za njihov spor određen sud neke države članice, taj sud mora imati prvenstvo u utvrđivanju je li nadležan odlučivati o tužbi, čak i ako nije prvi pokrenuo postupak (obrnuto prvenstvo). To proizlazi iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, prema kojem ako je takav sud pokrenuo postupak, „svaki sud druge države članice prekida postupak do trenutka kada se sud koji je pokrenuo postupak na temelju sporazuma proglasi nenadležnim temeljem sporazuma”. Osim toga, prema članku 31. stavku 3. Uredbe br. 1215/2012, ako sud koji je određen u sporazumu utvrdi nadležnost u skladu sa sporazumom, ti drugi sudovi „proglašava[ju] se nenadležnim[a]”.
51.      Podsjećam da je to posebno pravilo uvedeno s ciljem „poboljšanja učinkovitosti sporazuma o isključivoj nadležnosti i izbjegavanja zloporabi procesnih ovlaštenja”(27). Tim se navodom upućuje na scenarij koji se često opisuje kao „torpedo-postupci”, u kojemu, kada se pojavi neslaganje, stranka koja se ne želi sporiti pred sudom koji je određen kao nadležan brzo podnese svoju tužbu (često kako bi ju se oslobodilo odgovornosti) nekom drugom sudu, osobito onom koji je poznat po sporom vođenju postupaka.
52.      Prema općem pravilu o litispendenciji, takav je pristup onemogućavao djelovanje sudu koji je određen kao nadležan (koji je drugi pokrenuo postupak) jer je on morao prekinuti postupak dok sud koji je prvi pokrenuo postupak ne donese odluku te se unatoč sporazumu o nadležnosti morao proglasiti nenadležnim kada bi se potonji sud proglasio nadležnim (na temelju neke druge osnove nadležnosti predviđene u Uredbi br. 1215/2012). Stroga primjena tih pravila je stoga mogla oduzeti učinak sporazumima o nadležnosti(28). Kako je već navedeno, posebno pravilo o litispendenciji iz članka 31. stavka 3. Uredbe br. 1215/2012 služi sprječavanju takvih situacija.
53.      Međutim, kako je Sud istaknuo u presudi Gjensidige, a društvo Babcock, španjolska vlada i Komisija u predmetnom postupku, zakonodavac Unije prilikom uvođenja tog posebnog pravila nije izmijenio razloge za odbijanje priznavanja predviđene člankom 45. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012(29). To, kako Komisija ističe, odražava odabir zakonodavca Unije da (tada novu) zaštitu za sporazume o nadležnosti ne proširi na stadij priznavanja, već da u tom stadiju dâ prednost načelu uzajamnog priznavanja(30).
54.      Nasuprot tomu, njemačka vlada smatra da izostanak povrede članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 kao jednog od razloga za odbijanje priznavanja navedenih u članku 45. stavku 1. te uredbe nije namjeran propust zakonodavca Unije, već da čini regulatornu prazninu. Prema navodu njemačke vlade, ta je praznina posljedica činjenice da se zakonodavac Unije prilikom uvođenja novog pravila o litispendenciji vodio pretpostavkom da će se to pravilo poštovati. Njemačka vlada stoga smatra da taj izostanak nije relevantan za pitanje može li se priznavanje odbiti u okolnostima o kojima je ovdje riječ.
55.      To mi stajalište nije uvjerljivo. Kao prvo, Sud je tu tvrdnju njemačke vlade već jasno isključio u presudi Gjensidige, iz koje proizlazi da je navedeni izostanak zapravo ključan. Kao drugo, čini mi se da se zakonodavac „pretpostavkom da će se pravilo poštovati” vodio i kada je uvodio pravila o nadležnosti koja su, u suprotnosti s pravilom o kojem je riječ, odražena u relevantnim odredbama članka 45. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 kao razlozi za odbijanje priznavanja. Umjesto toga, usporedba između pravila o nadležnosti sadržanih u Uredbi br. 1215/2012, s jedne strane, i razlogâ za odbijanje priznavanja, s druge strane, sugerira da zakonodavac nije previdio činjenicu da se, u praksi, pogreške mogu dogoditi, ali je samo neke od njih izdvojio kao one koje mogu dovesti do odbijanja priznavanja.
56.      To se, isključujući stajalište njemačke vlade, zapravo ne čini spornim. Međutim, sud koji je uputio zahtjev zanima se za još jednu dimenziju sustava priznavanja uspostavljenog Uredbom br. 1215/2012, čemu se sada okrećem.
C.      Čini li međuodluka kojom se sud države članice proglašava nadležnim u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti „sudsku odluku”?
57.      Primjena pravila Uredbe br. 1215/2012 koja se odnose na priznavanje i izvršenje „sudskih odluka”, kako su opisana u prethodnom odjeljku, pretpostavlja da dana odluka čini sudsku odluku. Sud koji je uputio zahtjev svojim se pitanjima zapravo raspituje o tom preduvjetu.
58.      Naime, ako se zaključi da odluka španjolskih sudova kojom su se ti sudovi proglasili međunarodno nadležnima, ali kojom, u suprotnosti sa slučajem iz predmeta Gjensidige, još nisu utvrđena prava i obveze stranaka, ne čini „sudsku odluku” u smislu Uredbe br. 1215/2012, sudovi koji su drugi pokrenuli postupak (njemački sudovi) ne bi morali priznati tu odluku. Drugim riječima, koliko shvaćam tu argumentaciju, oni se ne bi morali smatrati vezanima utvrđenjem o nadležnosti koje su donijeli sudovi koji su prvi pokrenuli postupak (španjolski sudovi), što znači da se ne bi morali proglasiti nenadležnima te bi mogli, na temelju predmetnog sporazuma o nadležnosti, odlučivati o tužbi društva Kanadevia.
59.      Ističem da je stranke i druge zainteresirane osobe u predmetnom postupku moguće podijeliti u dvije skupine ovisno o odgovoru koji predlažu na pitanje kako je upravo izloženo. S jedne strane, društvo Babcock, španjolska i češka vlada te Komisija smatraju da odluka kao što je međuodluka o kojoj je riječ čini „sudsku odluku” u smislu članka 2. točke (a) Uredbe br. 1215/2012 (te da ju se stoga mora priznati u čitavoj Uniji u skladu s pravilima opisanima u prethodnom odjeljku). S druge strane, društvo Kanadevia i ciparska vlada imaju suprotno stajalište, kojemu se priklanja i sud koji je uputio zahtjev.
60.      U bitnome se slažem s prvim od tih dvaju stajališta.
61.      Kako bih objasnio razloge koji me navode na taj zaključak, iznijet ću neke uvodne napomene o pojmu „sudska odluka” (1), nakon čega ću se okrenuti tumačenju tog autonomnog pojma prava Unije analizirajući relevantni tekst i kontekst (2) te relevantne ciljeve (3).
1.      Uvodne napomene o pojmu „sudska odluka”
62.      Ističem da se sud koji je uputio zahtjev raspituje o pojmu „sudska odluka” iz članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, prema kojem se „[s]udska odluka donesena u državi članici priznaje […] u drugim državama članicama bez zahtijevanja posebnog postupka u tu svrhu”.
63.      Taj je pojam u članku 2. točki (a) Uredbe br. 1215/2012 definiran kao „svaka odluka koju je donio sud države članice, bez obzira kako se naziva, uključujući nalog, naredbu, odluku ili nalog o izvršenju, kao i odluku o utvrđivanju troškova koju izdaje sudski službenik”. Ta odredba usto predviđa da „[u] smislu poglavlja III. [(koji se odnosi na priznavanje i izvršenje)] ‚sudska odluka’ uključuje privremene [mjere], uključujući i mjere osiguranja koje naloži sud koji na temelju ove Uredbe ima nadležnost u pogledu glavne stvari”. Jedino ograničenje koje članak 2. točka (a) nameće u tom kontekstu jest pojašnjenje, u zadnjoj rečenici, da pojam „sudska odluka” „ne uključuje privremene [mjere], [uključujući mjere osiguranja koje takav sud naloži, a da nije pozvao tuženika], osim ako je sudska odluka koja sadrži mjeru dostavljena tuženiku prije izvršenja”.
64.      Nadalje, iz sudske prakse Suda, počevši s njegovim presudama o Briselskoj konvenciji iz 1968., proizlazi da taj pojam prava Unije treba široko tumačiti(31). Sud je u tom smislu utvrdio da taj pojam „obuhvaća sve odluke koje donese sud države članice, bez provođenja ikakve razlike s obzirom na sadržaj dotične sudske odluke, pod uvjetom da je u državi članici podrijetla proveden ili je mogao biti proveden, na različite načine, kontradiktorni postupak”(32).
65.      Osobito, Sud je u presudi Mærsk pojam „sudska odluka” primijenio na međunaloge i mjere osiguranja (kao što je odluka kojom se privremeno određuje iznos na koji je ograničena odgovornost vlasnika broda)(33). Sud je u presudi Gothaer dalje utvrdio da je tim pojmom obuhvaćena odluka kojom se sud države članice proglašava nenadležnim na temelju klauzule o nadležnosti (kakvom je, u tom predmetu, islandskim sudovima dodijeljena isključiva nadležnost)(34).
66.      S tim općim napomenama na umu, sada ću se okrenuti konkretnijem razmatranju je li pojmom „sudska odluka” obuhvaćena međuodluka kojom se sud države članice proglašava nadležnim (u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti), ali još ne utvrđuje prava i obveze stranaka.
2.      Tekstualno i kontekstualno tumačenje
67.      Kao prvo, kada je riječ o definiciji pojma „sudska odluka” sadržanoj u članku 2. točki (a) Uredbe br. 1215/2012, ništa u njezinoj
širokoj formulaciji ne dopušta da se iz njezina opsega isključi međuodluka poput one o kojoj je riječ, kako je sud koji je uputio zahtjev uvažio. Također se čini nespornim da je „u državi članici podrijetla proveden ili je mogao biti proveden, na različite načine, kontradiktorni postupak”, u smislu sudske prakse navedene u točki 65. ovog mišljenja.
68.      Gore navedene presude Maersk i Gothaer čine se posebno relevantnima za predmetni slučaj jer je u njima prihvaćeno široko tumačenje koje definicija pojma „sudska odluka” sugerira te se društvo Babcock zato na njih poziva u prilog svojoj tvrdnji da postupovne odluke (kojima se ne rješava meritum spora) nisu isključene iz tog pojma.
69.      Svakako se slažem sa sudom koji je uputio zahtjev da se nijedna od tih presuda ne odnosi izravno na odluku kao što je međuodluka o kojoj je riječ u predmetnom slučaju. S jedne strane, privremenom mjerom (poput one na koju se odnosila presuda Maersk), za razliku od odluke koja se razmatra u predmetnom slučaju, utvrđuju se prava i obveze stranaka (makar samo privremeno). S druge strane, odluka kojom se sud proglašava nenadležnim u korist drugog suda (treće zemlje) na temelju sporazuma o nadležnosti (o kakvoj je bila riječ u presudi Gothaer, a kojom se potvrđuje nadležnost potonjeg suda da odlučuje o tužbi) okončava postupak za razliku od međuodluke o kojoj je riječ u predmetnom slučaju.
70.      Međutim, činjenica da se međuodluka o kojoj je riječ u predmetnom slučaju na neki način razlikuje od odluka na koje su se odnosile presude Maersk i Gothaer ne znači automatski da ona ne može biti obuhvaćena definicijom „sudske odluke”. Naprotiv, s obzirom na široku formulaciju te definicije, ne vidim kako se odluku kojom se „samo” utvrđuje nadležnost (potencijalno u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti), za razliku od odluke kojom se ujedno utvrđuju prava i obveze stranaka, može jedinstveno izdvojiti iz tog pojma. Taj zaključak ne mijenja zapažanje, koje su iznijeli sud koji je uputio zahtjev i njemačka vlada, da takvo isključenje opravdava činjenica da međuodluka o kojoj je riječ ima učinke „samo unutar” postupka (koji je još u tijeku).
71.      Naravno, nije teško vidjeti kako se odluka koja se odnosi samo na nadležnost razlikuje od one kojom se utvrđuju prava i obveze stranaka (ili pak od one kojom se odlučuje i o nadležnosti i o meritumu). Prihvaćam i da u nacionalnim pravnim porecima postoje mnoge posebne kategorije sudskih pravorijeka, iz kojih proizlaze razne pravne posljedice u skladu s domaćim pravom.
72.      Međutim, Sud je više puta naveo da pojmove iz Uredbe br. 1215/2012 treba autonomno tumačiti, što, kako sam već naveo, vrijedi i za pojam o kojem je riječ.
73.      Istina, stranka priznavanje sudske odluke obično traži kako bi ostvarila materijalno pravo koje joj je dodijeljeno ili priznato i tako dalje. Međutim, ništa u definiciji pojma „sudska odluka” ne upućuje na to da je zakonodavac Unije kategoriju sudskih pravorijeka koje se može priznati htio ograničiti na one koji imaju neki određeni sadržaj (kao što su oni kojima se utvrđuju prava i obveze, a ne samo nadležnost). Naprotiv, te kako je već navedeno u točki 65. ovog mišljenja, Sud je isključio mogućnost da kvalifikacija sudskog pravorijeka kao „sudske odluke” ovisi o njegovu sadržaju. U tom pogledu podsjećam da je Sud u presudi Gothaer tim pojmom obuhvatio negativan sudski pravorijek, unatoč tomu što je sud koji je uputio zahtjev u tom predmetu izrazio slične dvojbe povezane s posebnostima nacionalne doktrine klasifikacije odluka kojima se odbija nadležnost(35).
74.      Što se tiče konteksta u kojem se pojam „sudska odluka” koristi, mišljenja sam da je kvalifikacija odluka kao što je međuodluka o kojoj je riječ kao „sudskih odluka” relevantna, osobito, u slučajevima litispendencije.
75.      Treba istaknuti da, prema općim pravilima o litispendenciji predviđenima u članku 29. stavcima 1. i 3. Uredbe br. 1215/2012, ako se sud koji prvi pokrene postupak proglasi nadležnim, svi drugi sudovi koji pokrenu postupak u pogledu istog predmeta spora s istim strankama obvezni su proglasiti se nenadležnima. Ta obveza vrijedi mutatis mutandis, u skladu s pravilom o obrnutom kronološkom redoslijedu utjelovljenom u posebnom pravilu o litispendenciji predviđenom u članku 31. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1215/2012, za sud koji sporazumom o nadležnosti nije određen kao nadležan, kada se sud koji je tim sporazumom određen kao nadležan proglasi nadležnim.
76.      U tom pogledu nije jasno kako bi se pravilno provođenje tih obveza (da se odbije nadležnost) moglo osigurati ako bi se za sudski pravorijek kojim se „samo” utvrđuje nadležnost smatralo da nije obuhvaćen pojmom „sudska odluka” koju se može (i mora) priznati.
77.      Naime, ako bi se smatralo da takva „samostalna” utvrđenja o nadležnosti ne čine „sudske odluke” koje se mora priznati, sud koji prema relevantnom pravilu o litispendenciji nema prvenstvo utvrditi je li nadležan ne bi bio obvezan proglasiti se nenadležnim kada se sud „s prvenstvom” (međuodlukom) proglasi nadležnim. To pak stvara opasnost od toga da pravila o litispendenciji predviđena u Uredbi br. 1215/2012 izgube koristan učinak (neovisno o tome podliježe li dana situacija općem ili posebnom pravilu o litispendenciji).
78.      Ipak, istina je da se može smatrati da primjena pravila o litispendenciji ne ovisi o pitanju priznavanja u smislu članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Naime, može se tvrditi da odluka koja sadržava samo utvrđenje o nadležnosti nema nikakav „izvršiv” sadržaj (u smislu materijalnih prava i odgovarajućih obveza) za koji su pravila o priznavanju i izvršenju prema svemu sudeći i zamišljena(36). Stoga se može tvrditi i da obveza, među ostalim, odbijanja nadležnosti kada se sud „s prvenstvom” proglasi nadležnim proizlazi iz posebnih obveza predviđenih u članku 29. stavku 3. i članku 31. stavku 3. Uredbe br. 1215/2012. Slijedeći tu logiku moglo bi se zaključiti da postojanje „sudske odluke” u smislu članka 2. točke (a) te uredbe nije potrebno za primjenu te obveze.
79.      Međutim, iz presude Gothaer proizlazi da odluke koje sadržavaju samo utvrđenja o nadležnosti čine „sudske odluke” koje se može priznati. Stoga, osim ako Sud želi preispitati taj zaključak(37), usvajanje suprotnog stajališta u predmetnom slučaju ne bi bilo u skladu s njegovom sudskom praksom. Naime, ne vidim na koji se način situacija u kojoj je odlukom nadležnost odbijena (kakva se razmatrala u predmetu Gothaer) razlikuje od situacije u kojoj je odlukom nadležnost potvrđena (kakva se razmatra u predmetnom slučaju) ako se obje situacije promatra iz perspektive sadržaja odnosnih odluka.
80.      U vezi s tim, čini mi se da se obuhvaćanjem odluke kao što je međuodluka o kojoj je riječ u predmetnom slučaju pojmom „sudska odluka” koju se može priznati izbjegava opasnost od toga da se obveza odbijanja nadležnosti u skladu s pravilima o litispendenciji neće poštovati iz razloga što odluka kojom se samo potvrđuje nadležnost odlučivanja o tužbi nema izvršiv sadržaj te stoga ne podliježe uzajamnom priznavanju.
81.      Ipak, valjanost stajališta da je međuodluka kojom se samo potvrđuje nadležnost suda da odlučuje o tužbi obuhvaćena pojmom „sudska odluka” u smislu članka 2. točke (a) i članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 još treba provjeriti s obzirom na relevantne ciljeve te uredbe.
3.      Razmatranje relevantnih ciljeva
82.      Poprilično je jasno da je zaključak da odluka poput međuodluke o kojoj je riječ čini „sudsku odluku” u smislu članka 2. točke (a) i članka 36. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 sukladan načelu uzajamnog povjerenja i cilju da se osigura slobodan protok sudskih odluka. Međutim, još valja provjeriti vrijedi li to stajalište i kada se u obzir uzme poseban cilj da se zaštiti koristan učinak sporazumâ o nadležnosti, koji se, kako je objašnjeno, Uredbom br. 1215/2012 nastoji ostvariti kroz pravilo o litispendenciji predviđeno u njezinu članku 31. stavku 2. (kako je navedeno u uvodnoj izjavi 22. te uredbe).
83.      Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi ti sporazumi izgubili koristan učinak ako bi se utvrdilo da međuodluka o kojoj je riječ čini „sudsku odluku” koju se mora priznati. Osim toga, kako društvo Kanadevia u biti tvrdi, priznavanje te odluke unatoč činjenici da su španjolski sudovi prilikom njezina donošenja zanemarili članak 31. stavak 2. Uredbe br. 1215/2012 u bitnome bi dovelo do ishoda jednakog onima iz razdoblja prije usvajanja posebnog pravila o litispendenciji, koje se tim pravilom upravo nastoji izbjeći (točke 49. do 51. ovog mišljenja).
84.      Kako je već navedeno u uvodu ovog mišljenja, sud koji je uputio zahtjev smatra da, u suprotnosti sa situacijom koju se razmatralo u presudi Gjensidige, meritum spora još nije riješen te stoga nije prekasno da o predmetu odluči sud koji je sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan s obzirom na to da sudovi koji su prvi pokrenuli postupak (španjolski sudovi) još uvijek mogu ispoštovati pravilo koje proizlazi iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 2015/2012 tako da prekinu postupak u korist tog suda. Sud koji je uputio zahtjev smatra da to zbog nadređenosti prava Unije vrijedi neovisno o eventualnoj pravomoćnosti utvrđenja o nadležnosti koje donesu španjolski sudovi na temelju španjolskog prava.
85.      U istom smislu, njemačka i ciparska vlada smatraju da pojam „sudska odluka” treba usko tumačiti (kao iznimno odstupanje od pristupa koji Sud dosljedno koristi u svojoj sudskoj praksi o tom pojmu). Njemačka vlada prihvaća da bi usko tumačenje ograničilo obvezu uzajamnog priznavanja i utjecalo na načelo uzajamnog povjerenja. Međutim, ona smatra da bi taj utjecaj bio minimalan zbog ranije spomenutih „unutarnjih učinaka” međuodluke o kojoj je riječ. Ta je vlada mišljenja da bi utjecaj na uzajamno povjerenje zapravo bio mnogo veći ako bi se odluku donesenu u suprotnosti s člankom 31. stavkom 2. Uredbe br.2015/2015 moralo priznati.
86.      Iako prihvaćam da je zaštita korisnog učinka sporazumâ o nadležnosti legitimna težnja, smatram da zaštita koju tim sporazumima pruža posebno pravilo o litispendenciji iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 ne opravdava isključenje odluka koje sadržavaju samo utvrđenja o nadležnosti iz pojma „sudska odluka” u smislu Uredbe br. 1215/2012.
87.      Kao prvo, podsjećam da se ta uredba temelji na pretpostavci da su sudovi država članica u bitnome ravnopravni kada je riječ o primjeni pravilâ o nadležnosti. Ta pretpostavka počiva na načelu uzajamnog povjerenja, na kojem se temelji Uredba br. 1215/2012 te koje je konkretizirano u iscrpnom popisu razloga zbog kojih se priznavanje može odbiti (povreda sporazuma o nadležnosti ili pak pravilâ o litispendenciji nisu na tom popisu). Sustav te uredbe, time što predviđa samo nekoliko razloga za odbijanje priznavanja, stoga zahtijeva da tuženik, ako želi osporiti nadležnost države članice podrijetla, to mora učiniti korištenjem pravnih lijekova dostupnih u toj državi članici(38).
88.      Međutim, protivno sustavu Uredbe br. 1215/2012, zaključkom da odluka kojom se samo utvrđuje nadležnost (u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti) ne čini „sudsku odluku” u smislu Uredbe br. 1215/2012 zapravo bi se uvela nova kategorija sudskih pravorijeka koji ne bi podlijegali obvezi uzajamnog priznavanja, čime bi se praktički uspostavila iznimka od tog načela koja nije propisana(39).
89.      Kao drugo, suprotno stajalište bi zapravo značilo da bi sud koji se smatra isključivo nadležnim na temelju zanemarenog sporazuma o nadležnosti mogao odlučivati o tužbi, što bi rezultiralo usporednim postupcima te stoga i opasnošću od proturječnih sudskih odluka. Međutim, zakonodavac Unije upravo je to htio izbjeći posebnim pravilom o litispendenciji iz članka 31. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1205/2015 (kao i općim pravilom o litispendenciji iz članka 29. stavaka 1. i 3. te uredbe)(40). U tom mi se pogledu čini da bi se inzistiranje na poštovanju sporazuma o nadležnosti, u situaciji u kojoj se usklađenost usporednih postupaka ne može osigurati posebnim pravilom o litispendenciji iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 jer to pravilo nije poštovano, izravno protivilo cilju da se izbjegnu usporedni postupci i proturječne sudske odluke. Zato mi se čini da bi ostvarenju tog cilja (te time i cilja dobrog sudovanja) najbolje doprinijelo rješenje sadržano u pravilu iz članka 29. stavka 3. Uredbe br. 1215/2012(41).
90.      Takvo bi rješenje značilo da se, kada sud koji sporazumom o nadležnosti nije određen kao isključivo nadležan prvi donese odluku (u obliku međuodluke kojom se proglašava nadležnim u suprotnosti sa sporazumom o nadležnosti i pravilom o litispendenciji iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012), sud koji je tim sporazumom određen kao isključivo nadležan treba proglasiti nenadležnim na temelju općeg pravila o litispendenciji predviđenog u članku 29. stavku 3. te uredbe. Naime, kada postane jasno da postojanje usporednih postupaka nije moguće izbjeći mehanizmom iz članka 31. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012 te sud koji sporazumom o nadležnosti nije određen kao nadležan prvi donese odluku (kojom se proglašava nadležnim), čini mi se da se na te usporedne postupke primjenjuje opće pravilo o litispendenciji iz članka 29. Uredbe br. 1215/2012.
91.      U tom potonjem pogledu te kako bih odgovorio na jednu zabrinutost koju su izrazili sud koji je uputio zahtjev i društvo Kanadevia, mišljenja sam da takav zaključak ne bi doveo do negativnog sukoba nadležnosti (u smislu da primjena pravilâ o nadležnosti dovede do toga da nijedan sud nije nadležan odlučivati o tužbi). Osobito, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi do toga moglo doći ako bi se njemački sudovi proglasili nenadležnima unatoč sporazumu o nadležnosti te ako bi španjolski sudovi promijenili svoju odluku, koju sud koji je uputio zahtjev smatra protivnom članku 31. stavku 2. Uredbe br. 1215/2012 (što, ako dobro shvaćam argumentaciju, povećava mogućnost takve promjene odluke).
92.      Ta je zabrinutost važna. Da objasnim, pravila o litispendenciji predviđena u Uredbi br. 1215/2012 ponajprije služe izbjegavanju pozitivnih sukoba nadležnosti (i posljedičnog problema potencijalno proturječnih sudskih odluka). Međutim, očito je da tu uredbu treba tumačiti na način koji osigurava poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu zajamčenog člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
93.      U tom pogledu, iz odluke kojom je upućen zahtjev nije sasvim jasno je li odluka španjolskih sudova pravomoćna prema španjolskom pravu. Međutim, španjolska vlada je na raspravi objasnila da jest pravomoćna (što znači da se nadležnost španjolskih sudova više ne može osporavati).
94.      S jedne strane, taj bi se aspekt na prvu mogao zanemariti kao irelevantan jer, kako društvo Babcock, češka vlada i Komisija navode, priznavanje sudske odluke ne ovisi o njezinoj pravomoćnosti. Naime, članak 38. točka (a) Uredbe br. 1215/2012 predviđa da „[s]ud ili [tijelo] pred kojim se poziva na sudsku odluku donesenu u drugoj državi članici može prekinuti postupak, u cijelosti ili djelomično, ako: (a) se sudska odluka pobija u državi članici porijekla”(42). Iz toga proizlazi, logikom a contrario, da je priznavanje sudske odluke moguće i ako ona nije pravomoćna prema pravu države u kojoj je donesena.
95.      Međutim,
s druge strane, podsjećam da se, u skladu s obama pravilima o litispendeciji predviđenima u Uredbi br. 1215/2012, sud mora proglasiti nenadležnim kada sud „s prvenstvom” utvrdi svoju nadležnost. Tekst relevantnih pravila ne pojašnjava kako taj trenutak treba odrediti. Međutim, Sud je u bitnome objasnio da sud „s prvenstvom” utvrđuje svoju nadležnost ako se „nije po službenoj dužnosti proglasio nenadležnim” i ako „nijedna od stranaka nije osporila tu nadležnost prije ili do trenutka zauzimanja stajališta, što se prema nacionalnom postupovnom pravu smatra prvom obranom” (jer stranka od tog trenutka načelno ne može osporiti nadležnost u postupku kao takvom)(43). Sud je zaključio da takvo rješenje ne može rezultirati negativnim sukobima nadležnosti zato što se, u bitnome, nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak (prema općem pravilu o litispendenciji) ne može više osporavati(44).
96.      Ako se trenutak od kojeg se nadležnost ne može više osporavati smatra trenutkom u kojem je nadležnost utvrđena za potrebe primjene pravilâ o litispendenciji, čini mi se da to znači da obveza odbijanja nadležnosti u skladu s člankom 29. stavkom 3. (ili člankom 31. stavkom 3.) Uredbe br. 1215/2012 može nastati u raznim stadijima postupka, ovisno o tome može li tuženik još uvijek osporiti nadležnost. Osporavanje nadležnosti može postati nemoguće (zbog pravomoćnosti) nakon donošenja prvostupanjske sudske odluke ili čak kasnije, tijekom žalbenog postupka (ovisno o tome je li tuženik nadležnost osporio u prvostupanjskom ili u žalbenom postupku, podložno relevantnim postupovnim pravilima)(45). Stoga smatram da se cilj da se spriječe proturječne sudske odluke i cilj da se osigura dobro sudovanje (koji je također svojstven pravilu o litispendenciji) najbolje mogu postići utvrđivanjem nadležnosti s obzirom na taj trenutak, a ne samo s obzirom na donošenje prvostupanjske sudske odluke (također i zato što taj trenutak može nastupiti čak i prije donošenja sudske odluke). Na taj način, sud „bez prvenstva” proglasit će se nenadležnim samo kada se čini sigurnim pretpostaviti da će sud „s prvenstvom” razmatrati meritum. Osim toga, negativne posljedice postojanja usporednih postupaka do mogućeg podnošenja žalbe u svakom su slučaju minimalne jer se postupak pred sudom „bez prvenstva” obično prekida.
97.      Taj se ishod razlikuje od pravila iz članka 38. točke (a) Uredbe br. 1215/2012, prema kojem činjenica da se sudska odluka pobija u jednoj državi članici ne onemogućuje njezino priznavanje u drugoj državi članici („može prekinuti postupak […] ako se sudska odluka pobija” (moje isticanje)).
98.      Stoga, iako obveza priznavanja sudske odluke kojom se samo utvrđuje nadležnost može postojati neovisno o pravomoćnosti te odluke (kako proizlazi iz članka 38. točke (a) Uredbe br. 1215/2012), za praktično rješavanje slučaja litispendencije poput onog pred sudom koji je uputio zahtjev relevantnijim mi se čini to da se sud koji je zanemarenim sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan mora proglasiti nenadležnim na temelju članka 29. stavka 3. Uredbe br. 2012/2015 tek kada se nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak utvrdi na gore opisan način (kada se tu nadležnost ne može više osporavati).
99.      Naposljetku, ističem da je sud koji je uputio zahtjev usto stajališta (koje, koliko shvaćam, iznosi kao alternativu zabrinutosti zbog mogućnosti donošenja proturječnih odluka) da španjolski sudovi, ako je njihova odluka postala pravomoćna (što znači da se ne može više pobijati), mogu promijeniti svoj pristup i postupiti u skladu s člankom 31. stavkom 2. Uredbe br. 1215/2012 kako bi o predmetu odlučivao sud koji je sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan.
100.  Zaključak do kojeg sam gore došao čini to pitanje bespredmetnim. Međutim, radi cjelovitosti, smatram da se moguću pravomoćnost utvrđenja o nadležnosti na temelju prava države članice suda koji nije sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan ne može olako zanemariti, pukim pozivanjem na nadređenost prava Unije.
101. Naime, u pravu Unije nema opće obveze koja bi nalagala „nacionalnom sudu da izuzme iz primjene nacionalna postupovna pravila na temelju kojih sudska odluka postaje pravomoćna, iako bi se time ispravila nacionalna situacija koja nije u skladu s pravom Unije”(46). Sud neprestano podsjeća na važnost načela pravomoćnosti, koje, jednostavno rečeno, opravdavaju interes da se osigura stabilnost prava i pravnih odnosa te dobro sudovanje(47). Iako je Sud odredio nekoliko ograničenih iznimaka od te pretpostavke, nijedna od njih se ne čini primjenjivom u predmetnom slučaju(48). U svakom slučaju, to bi pitanje trebalo razmotriti kroz prizmu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, koja države članice, u skladu s obvezom lojalne suradnje predviđenom u članku 4. stavku 3. UEU-a, moraju poštovati kada izvršavaju svoju postupovnu autonomiju(49). Međutim, s obzirom na ono što sam gore naveo, ograničavam se na te opće primjedbe ne smatrajući potrebnim podrobnije istražiti taj aspekt.
102. S obzirom na navedeno, zaključujem da članak 2. točku (a) i članak 36. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da pojam „sudska odluka” u smislu tih odredbi obuhvaća odluku kojom se sud države članice, koji je prvi pokrenuo postupak, proglašava nadležnim (a da još nije ispitao meritum predmeta) u suprotnosti s člankom 31. stavkom 2. te uredbe. Osim toga, iako obveza priznavanja takve sudske odluke postoji neovisno o tome je li ona pravomoćna, obveza suda koji je zanemarenim sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan, koji je drugi pokrenuo postupak, da se proglasi nenadležnim u skladu s člankom 29. stavkom 3. Uredbe br. 1215/2012 nastaje samo kada je u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 utvrđena nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak (suda koji nije sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan), to jest kada takvu nadležnost više nije moguće osporavati u postupku koji je u tijeku.
V.      Zaključak
103. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud odgovori Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka) na sljedeći način:
Članak 2. točku (a) i članak 36. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da pojam „sudska odluka” u smislu tih odredbi obuhvaća odluku kojom se sud države članice, koji je prvi pokrenuo postupak, proglašava nadležnim (a da još nije ispitao meritum predmeta) u suprotnosti s člankom 31. stavkom 2. te uredbe.
Iako obveza priznavanja takve sudske odluke postoji neovisno o tome je li ona pravomoćna, obveza suda koji je zanemarenim sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan, koji je drugi pokrenuo postupak, da se proglasi nenadležnim u skladu s člankom 29. stavkom 3. Uredbe br. 1215/2012 nastaje samo kada je u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 utvrđena nadležnost suda koji je prvi pokrenuo postupak (suda koji nije sporazumom o nadležnosti određen kao nadležan), to jest kada takvu nadležnost više nije moguće osporavati u postupku koji je u tijeku.
1      Izvorni jezik: engleski
2      Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (preinačena) (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL L, 2025/90143 i SL L, 2025/90335)
3      Sud koji je uputio zahtjev smatra da ti postupci nemaju „isti predmet spora” u smislu članka 29. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, o čemu će se kasnije govoriti.
4      Kako će se podrobnije objasniti u nastavku, u skladu s člankom 31. stavkom 2. Uredbe br. 1215/2012, ako se sporazumom između stranaka sudu neke države članice dodjeljuje isključiva nadležnost, taj sud mora imati prvenstvo u odlučivanju o tome je li nadležan odlučivati o tužbi, čak i ako nije prvi pokrenuo postupak.
5      Članak 36. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 predviđa da se „[s]udska odluka donesena u državi članici priznaje […] u drugim državama članicama bez zahtijevanja posebnog postupka u tu svrhu”.
6      Vidjeti presudu od 21. ožujka 2024., Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252; u daljnjem tekstu: presuda Gjensidige).
7      U odluci kojom je upućen zahtjev nema dodatnih pojedinosti o sudjelovanju društva Kanadevia u tom postupku.
8      Iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je Oberlandesgericht Köln (Visoki zemaljski sud u Kölnu) izrazio dvojbe u tom pogledu.
9      U tom pogledu vidjeti, osobito, presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
10      Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 29. travnja 2025., Prezydent Miasta Mielca (C-453/23, EU:C:2025:285, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
11      Vidjeti moje mišljenje u predmetu Procureur de la République (Sukob između europskog uhidbenog naloga i zahtjeva za izručenje) (C-763/22, EU:C:2024:707, t. 84. i bilješku 33). Nadalje i u vezi s tim, podsjećam da stranke nemaju subjektivno pravo na upućivanje nekog konkretnog pitanja u okviru postupka na temelju članka 267. UFEU-a. Vidjeti presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, t. 54. i 55.), i moje mišljenje u predmetu Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, t. 49. i 50.).
12      U skladu s člankom 39. Uredbe br. 1215/2012, „[s]udska odluka donesena u državi članici koja je izvršna u toj državi članici izvršna je u drugim državama članicama bez zahtijevanja potvrde o izvršnosti”.
13      Vidjeti, u tom pogledu, uvodne izjave 3. i 26. Uredbe br. 1215/2012. Vidjeti, primjerice, presudu Gjensidige, t. 60., i moje mišljenje u predmetu Spielerschutz Sigma (C-683/24, t. 96.), izneseno istog dana kao ovo mišljenje.
14      Vidjeti, osobito, uvodne izjave 4., 6. i 26. Uredbe br. 1215/2012.
15      Članak 52. Uredbe br. 1215/2015 predviđa da se „[s]udska odluka donesena u državi članici ne može ni pod kojim uvjetima preispitivati u pogledu glavne stvari u zamoljenoj državi članici”.
16      Članak 45. stavak 3. Uredbe br. 1215/2012. U Jenardovu izvješću se navodi da „izostanak preispitivanja merituma spora podrazumijeva potpuno povjerenje u sud države u kojoj je sudska odluka donesena; slično tomu, treba pretpostaviti da je taj sud pravilno primijenio [usklađena] pravila o nadležnosti” [neslužbeni prijevod], Izvješće o Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (potpisanoj u Bruxellesu, 27. rujna 1968.), P. Jenard (SL 1979., C 59, str. 1.), str. 46. (u daljnjem tekstu: Jenardovo izvješće). Sud taj ulomak citira u svojoj presudi od 15. studenoga 2012., Gothaer Allgemeine Versicherung i dr. (C-456/11, u daljnjem tekstu: presuda Gothaer, EU:C:2012:719, t. 37.).
17      Vidjeti, primjerice, mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Gothaer Allgemeine Versicherung i dr. (C-456/11, u daljnjem tekstu: mišljenje u predmetu Gothaer, EU:C:2012:554, t. 72., 73. i 75.).
18      Presuda Gjendisige, t. 46. i navedena sudska praksa. U kontekstu Uredbe br. 44/2001 vidjeti, primjerice, presudu Gothaer, t. 35. i navedenu sudsku praksu. U kontekstu Briselske konvencije iz 1968. vidjeti presude od 28. ožujka 2000., Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, t. 31.), i od 27. lipnja 1991., Overseas Union Insurance i dr. (C-351/89, EU:C:1991:279, t. 23. i 24.). Podsjećam da, „[b]udući da je Uredbom br. 1215/2012 stavljena izvan snage i zamijenjena Uredba br. 44/2001, koja je sama zamijenila Briselsku konvenciju iz 1968., tumačenje koje je Sud dao u pogledu odredaba jednog od tih pravnih instrumenata vrijedi i za odredbe drugih pravnih instrumenata, ako se te odredbe mogu smatrati istovjetnima”. Vidjeti, primjerice, presudu Gjensidige, t. 40. i navedenu sudsku praksu.
19      Ističem da se na činjenično stanje iz predmeta Gjensidige primjenjivala Konvencija o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom, potpisana u Ženevi 19. svibnja 1956., kako je izmijenjena Protokolom potpisanim u Ženevi 5. srpnja 1978. Međutim, s obzirom na to da u toj konvenciji nema posebnih pravila o priznavanju, na taj se aspekt primjenjivala Uredba br. 1215/2012 (te ga je Sud stoga razmotrio s obzirom na njezina pravila). Vidjeti presudu Gjensidige, t. 43. do 47.
20      Sud je razmatrao i razlog za odbijanje naveden u članku 45. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 1215/2015, koji se odnosi na javni poredak, a koji, kako je predviđeno u članku 45. stavku 3. drugoj rečenici Uredbe br. 1215/2015, nije primjenjiv na pravila o nadležnosti. Presuda Gjensidige, t. 51. do 53.
21      Ta zaštitna pravila o nadležnosti nalaze se u odjeljcima 3. do 5. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012.
22      Koji su navedeni u članku 24. Uredbe br. 1215/2012. Oni obuhvaćaju postupke koji se odnose na (i) određene aspekte povezane s nekretninama, (ii) određena pitanja trgovačkog prava, (iii) valjanost upisa u javne registre, (iv) valjanost patenata, žigova, dizajna ili drugih sličnih prava, i (v) izvršenje sudskih odluka.
23      Podsjećam da je, u skladu s člankom 25. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, nadležnost dodijeljena sporazumom o nadležnosti isključiva osim ako su se stranke drukčije sporazumjele. Podsjećam i da se članak 25. Uredbe br. 1215/2012 nalazi u odjeljku 7. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2015. Taj je detalj relevantan s obzirom na to da se iznimka iz članka 45. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Uredbe br. 1215/2015 odnosi na sudske odluke koje se protive pravilima o nadležnosti sadržanima u odjeljku 6. poglavlja II.
24      Moje mišljenje u predmetu Gjensidige (C-90/22, EU:C:2023:994, t. 86.; u daljnjem tekstu: moje mišljenje u predmetu Gjensidige)
25      Vidjeti, u tom pogledu, presudu Gjensidige, t. 73. Vidjeti također Europska komisija, „Zelena knjiga o preispitivanju Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima”, COM(2009) 175 final, str. 5.
26      Vidjeti članak 21. Briselske konvencije iz 1968. i članak 27. Uredbe br. 44/2001.
27      Vidjeti uvodnu izjavu 22. Uredbe br. 1215/2012. Vidjeti također Law, S., „Article 31”, u Requejo Isidro, M. (urednica), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (serija: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022., str. 490. do 499., str. 495. i sljedeće stranice.
28      Vidjeti, osobito, u kontekstu Briselske konvencije iz 1968., presudu od 9. prosinca 2003., Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657, t. 41. do 54.). Vidjeti Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, str. 17. do 24.; Law, S., „Article 31”, u Requejo Isidro, M. (urednica), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (serija: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022., str. 490. do 499., osobito str. 494.
29      Presuda Gjensidige, t. 73.
30      Vidjeti također, u tom pogledu, moje mišljenje u predmetu Gjensidige, t. 91. i 98.
31      Vidjeti presudu Gothaer, t. 25. do 29. Jenardovo izvješće, bilješka 16, op. cit., osobito str. 42.; Izvješće o Konvenciji od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima te Protokolu o njezinu tumačenju od strane Suda  (potpisanoj u Luxembourgu, 9. listopada 1978.) (SL 1979., C 59, str. 71.), t. 184. i 191.
32      Presuda od 20. lipnja 2022., London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association(C-700/20, EU:C:2022:488, t. 49. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 14. listopada 2004., Mærsk Olie & Gas (C-39/02, u daljnjem tekstu: presuda Mærsk, EU:C:2004:615, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
33      Presuda Mærsk, t. 52.
34      Sud je usto zaključio da utvrđenje suda jedne države članice da nije nadležan zbog valjanosti takve klauzule obvezuje sud od kojeg se traži priznavanje. Presuda Gothaer, t. 43.
35      Vidjeti presudu Gothaer, t. 20., gdje je izloženo objašnjenje suda koji je uputio zahtjev u tom predmetu iz kojeg proizlazi da, prema njemačkoj pravnoj doktrini, sudska odluka kojom se odbija nadležnost čini „postupovnu sudsku odluku” („Prozessurteil”), a ne meritornu sudsku odluku, s obzirom na to da se njome tužba odbacuje kao nedopuštena jer ne ispunjava zahtjeve za donošenje meritorne
sudske odluke.
36      Vidjeti, u tom pogledu, Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015., str. 17. do 24.
37      Za raspravu o implikacijama tog predmeta, vidjeti Voulgarakis K. D., „Reflections on the scope of ‚EU res judicata’ in the context of Regulation 1215/2012”, Journal of Private International Law, 2020., 16:3, str. 451. do 464.
38      Vidjeti također, u tom pogledu, mišljenje u predmetu Gothaer, t. 46. do 48.
39      Presude Gothaer, t. 30. i 31., i od 7. travnja 2022., H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, t. 31. i navedena sudska praksa)
40      A zapravo i pravilom iz članka 30. Uredbe br. 1215/2012 o povezanim postupcima. To su postupci koji nemaju isti predmet spora i iste stranke (što je preduvjet za primjenu pravilâ o litspendenciji), ali u kojima sličnost pitanja koja se razmatraju ipak može opravdati prekid postupka i, u određenim okolnostima, odbijanje nadležnosti od strane suda koji je drugi pokrenuo postupak.
41      Vidjeti također Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.”, RIW 2015, str. 17. do 24.
42      Moje isticanje
43      Presuda od 27. veljače 2014., Cartier parfums-lunettes i Axa Corporate Solutions assurances (C-1/13, EU:C:2014:109, t. 44.). Sud je ta utvrđenja donio u kontekstu općeg pravila o litispendenciji (predviđenog u Uredbi br. 44/2001, koje je istovjetno članku 29. Uredbe br. 1215/2012), ali ona moraju vrijediti i za posebno pravilo o litispendenciji (predviđeno u članku 31. stavku 2. Uredbe br.
2015/2012) jer se trenutak u kojem se sud „bez prvenstva” mora proglasiti nenadležnim određuje na isti način. Iako je točno da je Sud utvrdio da se njegova presuda ne odnosi na slučajeve u kojima sud koji je drugi pokrenuo postupak (prema općem pravilu o litispendenciji) ima isključivu nadležnost, jasno je da je Sud u tom pogledu upućivao na osnove isključive nadležnosti od kojih se ne može odstupiti sporazumom (te čija povreda može dovesti do odbijanja priznavanja u skladu s člankom 45. stavkom 1. točkom (e) podtočkom ii. Uredbe br.
2015/2012 kako je ranije objašnjeno). Ibidem, t. 26.
44      Ibidem, t. 42. i 43.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, BrüsselIa-VO Art. 29 Rn.47
46      Vidjeti, primjerice, presudu od 9. travnja 2024., Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C-582/21, EU:C:2024:282, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
47      Vidjeti, primjerice, presude od 18. prosinca 2025., Soledil (C-320/24, EU:C:2025:993, t. 32.), i od 24. listopada 2018., XC i dr. (C-234/17, EU:C:2018:853, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
48      Za njihov pregled vidjeti, primjerice, moje mišljenje u predmetu Profi Credit Polska (Ponavljanje postupka okončanog pravomoćnom odlukom) (C-582/21, EU:C:2023:674, t. 42. do 50. i 158. do 169.) ili moje mišljenje u predmetu Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, t. 57. do 64.), izneseno istog dana kao ovo mišljenje.
49      Vidjeti, primjerice, presudu od 16. siječnja 2025., BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, t. 73. i navedenu sudsku praksu).