62013CC0523
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PAOLA MENGOZZIJA
od 8. listopada 2014. (
1
)
Predmet C‑523/13
Walter Larcher
protiv
Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundessozialgericht (Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku — Socijalna sigurnost radnika migranata — Članak 45. UFEU‑a — Članak 3. stavak 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71 — Davanja za slučaj starosti — Načelo zabrane diskriminacije — Radnik koji je u jednoj državi članici stavljen u sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu — Uzimanje u obzir pri stjecanju prava na davanja u drugoj državi članici“
I – Uvod
1.
Ovim zahtjevom za prethodnu odluku Bundessozialgericht (Savezni sud za sporove iz socijalnog prava, Njemačka) želi, kao prvo, saznati protivi li se načelo jednakog postupanja odredbi nacionalnog prava prema kojoj se starosna mirovina nakon razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu može odobriti samo ako je to razdoblje rada ostvareno prema pravnim propisima države članice koja odobrava mirovinu, a ne druge države članice na čijem državnom području je navedeno razdoblje ostvareno. Kao drugo, i u slučaju potvrdnog odgovora na prvo prethodno pitanje, sud koji je uputio zahtjev pita zahtijeva li načelo jednakog postupanja da se provede usporedno ispitivanje pretpostavki propisanih odredbama dviju dotičnih država članica i u tom slučaju u kojoj mjeri navedene pretpostavke ili, općenito, sustavi rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu tih dviju država moraju biti slično ili jednako uređeni.
2.
Ova pitanja javljaju se u sklopu postupka između Waltera Larchera i Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd. W. Larcher, austrijski državljanin, radio je više od 29 godina u Njemačkoj, a zatim je ponovno došao raditi u Austriju gdje je nakon rada u punom radnom vremenu odlučio započeti s radom u nepunom radnom vremenu umanjenom za 60% punog radnog vremena u skladu s austrijskim pravom (
2
).
3.
Za različita razdoblja radnog staža u profesionalnoj karijeri, osim razdoblja rada koje je kao stariji radnik proveo u nepunom radnom vremenu, W. Larcher od 2006. prima austrijsku mirovinu, i to „prijevremenu starosnu mirovinu na temelju dugotrajnog staža osiguranja“, a od 2009. prima i njemačku mirovinu, i to „starosnu mirovinu za dugotrajne osiguranike“. Te dvije mirovine nisu predmet glavnog postupka.
4.
Naprotiv, glavni postupak odnosi se na starosnu mirovinu koja se odobrava nakon razdoblja rada u nepunom radnom vremenu, a naziva se „mirovina nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu“, koju je 2006. W. Larcher zatražio od dotičnih njemačkih tijela.
5.
Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd odbio je navedeni zahtjev jer razdoblje rada koje je W. Larcher kao stariji radnik proveo u nepunom radnom vremenu u Austriji između 1. ožujka 2004. i 30. rujna 2006. nije ostvareno na temelju njemačkih propisa. Nakon što je njegov prigovor odbijen u upravnom postupku, W. Larcher je podnio tužbu njemačkom sudu. Međutim, odbijena mu je i tužba u prvostupanjskom postupku i žalba. Prilikom odbijanja žalbe Bayrisches Landessozialgericht (Bavarski visoki sud za sporove iz socijalnog prava, Njemačka) utemeljio je svoju odluku na činjenici da tužitelj u glavnom postupku ne ispunjava pretpostavku u pogledu smanjenja radnog vremena propisanu njemačkim Zakonom o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu (Altersteilzeitgesetz) (
3
), prema kojoj radno vrijeme mora biti smanjeno na pola dotadašnjeg radnog vremena, dok je W. Larcher svoje radno vrijeme smanjio za 60%, što je više od 50% kako je propisano njemačkim zakonom.
6.
W. Larcher je zatim odlučio uložiti reviziju na Bundessozialgericht.
7.
U prilog reviziji W. Larcher navodi da je drugostupanjski sud povrijedio odredbe njemačkog prava o smanjenju radnog vremena protumačivši ih suprotno pravu Unije. Podnositelj revizije u glavnom postupku smatra da je tumačenje drugostupanjskog suda protivno zabrani diskriminacije na temelju državljanstva i načelu slobodnoga kretanja. Pozivajući se na presudu Öztürk (
4
), W. Larcher smatra da je u konkretnom slučaju riječ o neopravdanoj neizravnoj diskriminaciji.
8.
Sud koji je uputio zahtjev pak naglašava da se pitanja koja se javljaju u okviru glavnog postupka ne mogu riješiti isključivo na temelju postojeće sudske prakse. Isti sud pritom zaključuje da se radnika koji prihvati zaposlenje u drugoj državi članici, zbog razlika koje postoje između mjerodavnih zakonskih uređenja, u trenutku odlaska u mirovinu vjerojatno penalizira u usporedbi s umirovljenicima koji su cijelu profesionalnu karijeru ostvarili u jednoj državi članici. Sud koji je uputio zahtjev smatra da članci 45. do 48. UFEU‑a i Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana na temelju Uredbe (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (
5
), moraju spriječiti ograničenja slobodnom kretanju radnika migranata. Prema shvaćanju toga suda, moguće je da takvo ograničenje postoji u konkretnom slučaju. Na kraju, u sklopu ispitivanja opravdanja za takvo ograničenje sud koji je uputio zahtjev, koji se odlučio za usporedbu dvaju sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u dvjema dotičnim državama članicama, dvoji oko toga koje elemente u tu svrhu treba uzeti u obzir.
9.
U tim je okolnostima Bundessozialgericht odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li nacionalna odredba prema kojoj je starosna mirovina nakon rada u nepunom radnom vremenu za starije radnike uvjetovana time da je taj rad obavljan prema pravnim propisima te države članice, a ne druge države članice u suprotnosti s načelom jednakosti [jednakog postupanja] koje je zajamčeno člankom 39. stavkom 2. UEZ‑a [...] i člankom 3. stavkom 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora, koje zahtjeve postavlja načelo jednakog postupanja iz članka 39. stavka 2. UEZ‑a [...] i članka 3. stavka 1. Uredbe (EEZ) br. 1408/71 o ravnopravnosti rada u nepunom radnom vremenu za starije radnike obavljenog prema pravnim propisima druge države članice kao pretpostavci prava na starosnu mirovinu u nacionalnom pravu:
a)
Je li potrebno usporedno ispitivanje pretpostavki za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu?
b)
Ako da, je li dovoljno da je rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu u svojoj ulozi i strukturi u bitnome jednako uređen u obje države članice?
c)
Ili pak pretpostavke za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu moraju biti identično uređene u obje države članice?“
10.
U odnosu na ta pitanja očitovanja su podnijeli W. Larcher, njemačka vlada i Europska komisija.
II – Analiza
A – Općenito o sustavima rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu i prvo prethodno pitanje
11.
S obzirom na činjenicu ubrzanog starenja europskog stanovništva, Europska unija i države članice uključile su u ciljeve različitih strategija za zapošljavanje počevši od 2000. nadalje (
6
) mjere za poticanje „starijih“ radnika na produljenje aktivnog života kako bi se također pokušalo osigurati održivost zdravstvenog sustava, sustava socijalne sigurnosti i mirovinskog sustava (
7
).
12.
U tim okolnostima, određeni broj država članica Unije posebno je usvojio sustave rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu (
8
).
13.
Tim sustavima je zajedničko da omogućuju postupan prelazak iz aktivnog života u mirovinu smanjenjem radnog vremena (
9
). Na taj način radnici u određenoj dobi mogu smanjiti radno vrijeme prelaskom, na primjer, s radnog mjesta u punom radnom vremenu na radno mjesto u nepunom radnom vremenu tijekom ostatka vremena do mirovine, dok se nastali gubitak primanja u pravilu nadoknađuje mirovinom ili naknadama koje isplaćuje poslodavac ili zavod za zapošljavanje (
10
). Određeni sustavi imaju i druge ciljeve poput stabilnosti nacionalnog sustava socijalne sigurnosti ili, kao u slučaju njemačkog i austrijskog sustava o kojima je riječ u glavnom postupku, borbe protiv nezaposlenosti, s obzirom na to da radno vrijeme u kojem korisnik tog modela rada u nepunom radnom vremenu ne radi omogućuje zapošljavanje (mladog) tražitelja posla ili pripravnika (
11
).
14.
U Njemačkoj, u kojoj je W. Larcher bezuspješno zatražio isplatu mirovine nakon rada u nepunom radnom vremenu, za tu mirovinu moraju se ispuniti pretpostavke propisane člankom 237. u dijelu VI. Zakonika o socijalnom osiguranju (Sozialgesetzbuch Sechstes Buch, u daljnjem tekstu: SGB VI), među kojima su i pretpostavke za početak s radom u nepunom radnom vremenu, uključujući i pretpostavku u vezi sa smanjenjem radnog vremena za 50% dotadašnjeg tjednog radnog vremena.
15.
Iz podataka sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku s jedne strane proizlazi da W. Larcher ispunjava sve pretpostavke propisane člankom 237. SGB‑a VI, osim pretpostavke smanjenja radnog vremena za 50% tijekom rada u nepunom radnom vremenu, s obzirom na to da je W. Larcher, kako je već istaknuto, svoje radno vrijeme smanjio na 40% u skladu s austrijskim zakonskim uređenjem i, s druge strane, da razdoblje rada u nepunom radnom vremenu koje stariji radnik ostvari u drugoj državi članici nije prepreka njemačkim mirovinskim fondovima za isplatu mirovine za rad starijeg radnika u nepunom radnom vremenu predviđene SGB‑om VI ako su sve pretpostavke SGB‑a VI ispunjene.
16.
Predmet prvog prethodnog pitanja točnije se odnosi na pitanje je li osim načelu jednakog postupanja protivno i slobodnom kretanju radnika, kako je predviđeno člankom 45. UFEU‑a, ako država članica za odobravanje mirovine nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu zahtijeva da su ispunjene sve pretpostavke za stjecanje prava na mirovinu predviđene nacionalnim pravom.
17.
W. Larcher i Komisija predlažu potvrdan odgovor na to pitanje jer je takvo zakonodavstvo neizravna diskriminacija radnika migranata i ono ih u svakom slučaju odvraća od rada u nepunom radnom vremenu prije mirovine u drugim državama članicama. U biti, pozivajući se na predmet koji je doveo do presude Öztürk (EU:C:2004:232) i općenito na sudsku praksu Suda u vezi s izjednačavanjem činjenica, navedene zainteresirane stranke smatraju da za odobrenje mirovine starijem radniku migrantu nakon rada u nepunom radnom vremenu država članica ne može zahtijevati da pretpostavke koje uređuju rad u nepunom radnom vremenu starijih radnika u drugoj državi članici budu jednako uređene kao u državi članici u kojoj se mirovina traži, a da time ujedno ne povrijedi pravo na slobodno kretanje.
18.
Njemačka vlada, s druge strane, naglašava da radnik koji ostvaruje slobodu kretanja mora uzeti u obzir nepovoljne posljedice koje proizlaze iz različitosti zakonskog uređenja socijalne sigurnosti u državama članicama. Međutim, ista vlada smatra da, kada je riječ o primanju mirovine, država članica ne može a priori isključiti mogućnost da se razdoblje rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu obavi u drugoj državi članici koja također poznaje takav sustav rada prije odlaska u mirovinu. U tom slučaju radniku se mora omogućiti ispunjavanje pretpostavki koje zahtijeva država članica od koje ovaj traži isplatu mirovine.
19.
Prema mojem mišljenju, odgovor treba ograničiti na odnose između sporne pretpostavke iz glavnog postupka u vezi sa smanjenjem radnog vremena za 50%, kako je propisano člankom 237. SGB‑a VI, i slobodnoga kretanja radnika, s obzirom na to da mi se čini da je konkretna pretpostavka prepreka toj slobodi kao i da je treba smatrati neproporcionalnom u odnosu na ciljeve koje je postavio njemački zakonodavac.
20.
Prije svega, protivno onomu što tvrde W. Larcher i Komisija, prvo prethodno pitanje, prema mojem shvaćanju, ne može se riješiti primjenom sudske prakse u vezi s izjednačavanjem činjenica, posebice presude Öztürk (EU:C:2004:232).
21.
Pojam izjednačavanja činjenica koji je razradila ta sudska praksa u bitnome ima za cilj da se situacije nastale u jednoj državi članici ocjenjuju na isti način kao da su se dogodile u državi članici u kojoj moraju proizvesti učinke (
12
).
22.
Navedena sudska praksa, koja se u većem dijelu razvila u vezi s tumačenjem članka 45. UFEU‑a i/ili Uredbe br. 1408/71, načelno od svake države članice koja odobrenje za socijalna davanja uvjetuje time da radnik isključivo na području te države navrši razdoblje osiguranja ili zadano referentno razdoblje zahtijeva priznanje odgovarajućih razdoblja koja je isti radnik ostvario na području drugih država članica.
23.
Takvo je rješenje Sud posebno izrazio u navedenom predmetu Öztürk. Naime, u tom je predmetu Sud zauzeo stajalište prema kojem država članica, u konkretnom slučaju Republika Austrija, ne može uvjetovati stjecanje prava na prijevremenu starosnu mirovinu zbog nezaposlenosti time da je dotična osoba (u konkretnom slučaju radnik s turskim državljanstvom koji je prije nego što je ostao bez posla u Austriji radio djelomično u Austriji i Njemačkoj) tijekom određenog razdoblja prije podnošenja zahtjeva za mirovinu primala davanja za nezaposlenost isključivo u prvoj državi članici (
13
).
24.
Isto tako, Sud je ranije izrazio stav prema kojem se slobodno kretanje radnika protivi zakonodavstvu države članice koje, s jedne strane, pod određenim pretpostavkama dopušta produljenje referentnog razdoblja za stjecanje prava na invalidsku mirovinu, ali istu mogućnost produljenja ne predviđa ako se činjenice i okolnosti koje omogućuju produljenje ostvare u drugoj državi članici (
14
) ili tomu da država članica odbije uzeti u obzir razdoblja rada koja je osoba podvrgnuta posebnom sustavu službenika ili sličnog osoblja (u konkretnom slučaju liječnik iz grčkog javnog sektora podvrgnut posebnom sustavu u smislu Uredbe br. 1408/71) ostvarila u javnim bolničkim ustanovama druge države članice, dok isto nacionalno zakonodavstvo dopušta uzimanje u obzir razdoblja koja su ostvarena u sličnim ustanovama na području te države (
15
).
25.
Sud je također u različitim slučajevima ocijenio da je protivno Osnivačkim ugovorima ako država članica za ostvarenje starosne mirovine ne uzme u obzir razdoblja odgoja djeteta ostvarena u drugoj državi članici kao da su ostvarena na području prve države članice (
16
).
26.
Tu liniju sudske prakse moglo se primijeniti na predmet u glavnom postupku da se npr. taj predmet odnosio na situaciju u kojoj bi W. Larcheru, unatoč tomu što su sve pretpostavke propisane njemačkim zakonodavstvom ispunjene, uključujući i pretpostavku smanjenja radnog vremena na 50%, zahtjev za mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu bio odbijen zato što razdoblje rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu nije ostvareno na njemačkom državnom području.
27.
Međutim, kako sam već istaknuo, njemačko zakonodavstvo u pogledu odobravanja mirovine, s jedne strane, barem formalno ne zahtijeva da je rad u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu ostvaren u Njemačkoj i, s druge strane, W. Larcher ne ispunjava pretpostavku propisanu njemačkim zakonodavstvom, to jest da je tijekom rada u nepunom radnom vremenu u Austriji radno vrijeme smanjio za 50%.
28.
Bitno pitanje koje se javlja u ovom predmetu ne odnosi se dakle na izjednačavanje situacija i okolnosti koje su se dogodile u jednoj državi članici kao da su te situacije i okolnosti nastale na području države članice u kojoj se traži socijalno davanje, a radi ispunjavanja pretpostavki propisanih zakonodavstvom navedene države članice.
29.
Ovaj predmet prije se odnosi na eventualnu obvezu države članice da radi odobrenja mirovine nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu prihvati pravne pretpostavke koje je druga država članica propisala za ostvarenje istog razdoblja rada u nepunom radnom vremenu kao slične svojim pretpostavkama.
30.
Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev ne postavlja pitanje u vezi s izjednačavanjem činjeničnih situacija nego u vezi s usporedbom pravnih pretpostavki.
31.
Nakon tog pojašnjenja neupitno je da je u konkretnom slučaju starosna mirovina nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu davanje za slučaj starosti u smislu članka 4. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 1408/71 i da je, u skladu sa stajalištima Suda, svaka država članica u nedostatku usklađivanja na razini Unije dužna propisati pretpostavke za odobrenje davanja u području socijalne sigurnosti (
17
).
32.
Međutim, navedena nadležnost mora se ostvarivati uz poštovanje prava Unije, a osobito odredaba iz područja slobodnoga kretanja radnika (
18
).
33.
Stoga treba ispitati je li pretpostavka propisana njemačkim zakonodavstvom, to jest da je radnik tijekom razdoblja rada u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu, koje je ostvario u drugoj državi članici, svoje radno vrijeme smanjio za 50% radi kasnijeg ostvarenja starosne mirovine nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu u Saveznoj Republici Njemačkoj, u suglasnosti s člankom 45. UFEU‑a, uzimajući u obzir da se ta pretpostavka nedvojbeno primjenjuje neovisno o državljanstvu dotičnog radnika.
34.
U skladu sa sudskom praksom Suda, odredbe koje sprječavaju ili odvraćaju državljanina neke države članice da napusti svoju državu podrijetla i tako ostvari svoje pravo na slobodu kretanja, prepreke su toj slobodi, čak i ako se primjenjuju bez obzira na državljanstvo odnosnih radnika (
19
).
35.
Točno je, kako navodi i njemačka vlada pozivajući se na navedenu presudu von Chamier‑Glisczinski, da se na trenutačnom stupnju razvoja prava Unije sloboda kretanja radnika ne proteže na obične razlike u nacionalnim zakonskim uređenjima socijalne sigurnosti te osobe koje su odlučile koristiti se slobodom kretanja moraju snositi nepovoljne posljedice tih razlika (
20
).
36.
Međutim, ovaj predmet razlikuje se od predmeta koji je doveo do presude von Chamier‑Glisczinski.
37.
Naime, u toj presudi Sud je zaključio da je, s jedne strane, do situacije u kojoj se nalazila P. von Chamier‑Glisczinski došlo istodobnom primjenom dvaju zakonskih uređenja socijalne sigurnosti tako što je ta njemačka državljanka živjela u Austriji i od njemačkih tijela tražila davanje u naravi za pomoć i njegu dok takvo davanje nije postojalo u Austriji i da bi, s druge strane, situacija bila drukčija da je austrijsko zakonodavstvo davalo mogućnost da se odobri takvo davanje u naravi pa bi onda takvo davanje navedenoj osobi pružila austrijska tijela (
21
).
38.
Nasuprot tomu, u ovom predmetu ne samo da nijedna od informacija u spisu ne omogućuje zaključak da je W. Larcher od njemačkih tijela zatražio isplatu mirovine nakon rada kao stariji radnik u nepunom radnom vremenu zato što takva mirovina ne postoji u Austriji, nego iz tih informacija ne proizlazi ni to da bi situacija W. Larchera bila drukčija da je austrijsko zakonodavstvo bilo izmijenjeno.
39.
Sporna pretpostavka u vezi sa smanjenjem radnog vremena na 50% tijekom razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu zapravo se više odnosi na obavljanje prijelazne profesionalne djelatnosti prije odlaska u mirovinu nego na problem koordinacije ili razlike u zakonskom uređenju socijalne sigurnosti u vezi s davanjima za slučaj starosti.
40.
Međutim, u vezi s pretpostavkama koje su postavljene za obavljanje profesionalne djelatnosti Sud je već zauzeo stajalište prema kojem su nacionalne odredbe koje „uvjetuju pristup radnika tržištu rada“ (
22
), uključujući i pretpostavke koje se odnose na pravila o obavljanju te djelatnosti (
23
), prepreke slobodnom kretanju radnika, a ne tek obične nepovoljne posljedice.
41.
U konkretnom slučaju gotovo nema sumnje da je nacionalna mjera prema kojoj radnik mora obavljati svoju profesionalnu djelatnost u polovici svojeg ranijeg radnog vremena da bi zatim mogao ostvariti mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu pravilo o načinu obavljanja djelatnosti, ali ujedno i pretpostavka za pristup i ostanak na tržištu rada, osobito u pogledu starijih radnika.
42.
Navedena mjera lako može biti obuhvaćena pojmom prepreke u smislu članka 45. UFEU‑a kako je tumači Sud.
43.
S druge strane, moguće je da je ta mjera i prepreka slobodnom kretanju radnika.
44.
Naime, osobu koja je poput W. Larchera bitan dio profesionalne karijere ostvarila u Njemačkoj i koja bi željela ostvariti mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu odvratilo bi se od napuštanja te države članice kada bi razdoblje rada u nepunom radnom vremenu mogla ostvariti samo uz smanjenje radnog vremena za 50%, bez mogućnosti prihvaćanja i bolje plaćenih ponuda u drugim državama članicama koje imaju sličan sustav, ali u kojima se u skladu sa zakonom, kao u Austriji, pretpostavka smanjenja radnog vremena prije odlaska u mirovinu može kretati između 40% i 60% punog radnog vremena.
45.
Na isti način, sporna pretpostavka mogla bi odvratiti i poslodavca sa sjedištem izvan Savezne Republike Njemačke, u drugoj državi članici koja ima sustav rada starijih osoba u nepunom radnom vremenu, od zapošljavanja njemačkog državljanina prema pravilima o smanjenju radnog vremena koja bi bila drukčija od njemačkih pravila.
46.
U ovom dijelu valja dakle ispitati može li se u skladu sa sudskom praksom Suda takva prepreka ipak opravdati ostvarenjem cilja od općeg interesa, pri čemu ta prepreka mora biti prikladna za osiguranje ostvarenja tog cilja i ne smije ići dalje od onoga što je nužno za njegovo ostvarenje (
24
).
47.
Kako sam istaknuo u točki 13. ovog mišljenja, a jednako u svojem očitovanju naglašava i njemačka vlada, smanjenje radnog vremena za 50% tijekom razdoblja rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu ima za cilj s jedne strane omogućiti prelazak radnika u mirovinu, a s druge strane promicati zapošljavanje nezaposlenih ili pripravnika za dio oslobođenog radnog vremena u kojem je dotad radio korisnik sustava rada u nepunom vremenu.
48.
Težnji za ostvarenjem navedenih dvaju ciljeva kao takvoj ne može se prigovoriti. Osobito kada je riječ o promicanju zapošljavanja, Sud je već rekao da je to legitiman cilj socijalne politike (
25
).
49.
Nasuprot tomu, bez potrebe za daljnjim ispitivanjem prikladnosti sporne pretpostavke za postizanje zadanih ciljeva, neizbježno se nameće zaključak da je ta pretpostavka neproporcionalna, kako uostalom u svojem očitovanju priznaje i njemačka vlada.
50.
Naime, u situaciji poput one u glavnom postupku, stroga primjena pretpostavke smanjenja radnog vremena na 50% zapravo znači zabraniti ostvarenje „mirovine nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu“ radniku koji je oslobodio više od 50% svojeg ranijeg radnog vremena kako bi omogućio zaposlenje mladog tražitelja posla ili pripravnika i koji usto ispunjava sve ostale pretpostavke propisane njemačkim zakonodavstvom.
51.
Kako naglašavaju sud koji je uputio zahtjev i njemačka vlada u svojem očitovanju, u takvom je slučaju cilj njemačkog zakonodavca također ostvaren smanjenjem radnog vremena za 60% jer takvo smanjenje oslobađa još veći dio radnog mjesta (
26
).
52.
Prema mojem mišljenju, pretpostavka smanjenja radnog vremena za 50%, koja je propisana njemačkim zakonodavstvom i koju u konkretnom predmetu njemačka uprava te prvostupanjski i drugostupanjski sud strogo primjenjuju, ide dalje od onoga što je nužno za postizanje cilja socijalne politike poput promicanja zapošljavanja mladih bez posla ili pripravnika za dio radnog vremena koji je osoba koja radi u nepunom radnom vremenu oslobodila.
53.
Nadalje, to što država članica koja želi ostvariti navedeni cilj socijalne politike na temelju prava Unije mora dopustiti smanjenje radnog vremena veće od 50% tijekom rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u drugoj državi članici ne izaziva teške posljedice za proračun (
27
).
54.
Točno je da u državama članicama koje su uvele sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu gubitak na plaći osobe koja radi u tom sustavu izravno nadoknađuju javna tijela ili pak poslodavac kojemu dodatne troškove u različitim oblicima načelno nadoknađuje država (
28
).
55.
Međutim, naknadu plaće W. Larchera tijekom rada u nepunom radnom vremenu u Austriji, uključujući naravno i dodatno smanjenje radnog vremena za 10% u usporedbi sa smanjenjem koje je propisano njemačkim zakonodavstvom, u cijelosti je financirala Republika Austrija, a ne Savezna Republika Njemačka. Štoviše, navedeno dodatno smanjenje radnog vremena za 10% ne utječe znatno na iznos mirovine koju bi nakon rada u nepunom radnom vremenu njemačka tijela isplaćivala u odnosu na iznos koji bi se isplaćivao radniku koji je tijekom rada u nepunom radnom vremenu u Njemačkoj ili na državnom području druge države članice poput Republike Austrije radno vrijeme smanjio za 50%.
56.
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja predlažem da se na prvo pitanje odgovori tako da se članak 45. UFEU‑a protivi tomu da država članica isplatu mirovine nakon rada u nepunom radnom vremenu uvjetuje time da je tijekom rada u nepunom radnom vremenu stariji radnik svoje radno vrijeme smanjio za 50% ako, uzimajući u obzir cilj te države članice da promiče zapošljavanje mladih bez posla ili pripravnika, veće smanjenje radnog vremena ostvareno u skladu sa zakonom u okviru rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu na državnom području druge države članice automatski dovodi do odbijanja prava na isplatu navedene mirovine.
B – Drugo prethodno pitanje
57.
Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati je li potrebno provesti usporedno ispitivanje pretpostavki za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu koje su propisane nacionalnim zakonodavstvom dviju dotičnih država članica kako bi se osiguralo poštovanje načela jednakog postupanja. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev dvoji oko toga u kojoj mjeri navedene pretpostavke ili, općenito, sustavi rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu tih dviju država članica moraju biti slično ili jednako uređeni.
58.
Čini mi se da odgovor na to pitanje nije toliko potreban s obzirom na odgovor koji predlažem na prvo prethodno pitanje, u kojemu ima dovoljno točaka na temelju kojih sud koji je uputio zahtjev može konačno riješiti predmet u glavnom postupku.
59.
S obzirom na prethodno stajalište, odgovor na prvo pitanje pruža već nekoliko elemenata na temelju kojih se, podredno, može barem djelomično odgovoriti i na drugo pitanje.
60.
Naime, kako jasno proizlazi iz prethodnog izlaganja, nužno je usporedno ispitati bitne pretpostavke koje su propisane zakonodavstvom dviju dotičnih država članica s obzirom na jedan ili više ciljeva države članice u kojoj se traži mirovina nakon rada u nepunom radnom vremenu.
61.
Ne može se prihvatiti teza koju W. Larcher brani pred sudom koji je uputio zahtjev i koju taj sud s pravom odbija, prema kojoj država članica od koje se traži mirovina nakon rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu mora automatski priznati pretpostavke pod kojima je rad u nepunom radnom vremenu ostvaren u drugoj državi članici.
62.
Naime, takav prijedlog osim što zanemaruje činjenicu da su države članice i dalje nadležne za propisivanje pretpostavki za plaćanje socijalnih davanja, sa sobom nosi i veliku opasnost od „kupovine nadležnosti“ (forum shopping) ako bi se građanima Unije omogućilo da razdoblje rada u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu ostvare u državi članici koju odaberu, bez mogućnosti da se država članica koja bi trebala podnijeti financijski teret isplate mirovine nakon tog razdoblja usprotivi isplati takve mirovine.
63.
Kao što i sud koji je uputio zahtjev pravilno naglašava, iz odgovora na prvo pitanje može se također izvesti zaključak da treba odbiti i argumentaciju tuženika u glavnom postupku, to jest Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd – argumentaciju koju uostalom pred Sudom u svojem očitovanju zastupa i njemačka vlada ‐ prema kojoj mirovini koja se nakon rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu isplaćuje u Njemačkoj treba postaviti uvjet da su pretpostavke unutar sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u dotičnim državama članicama jednake.
64.
Kao što sam već istaknuo, takva teza može dovesti do povrede slobodnoga kretanja radnika jer ako bi se za odobrenja mirovine inzistiralo na potpunoj istovjetnosti pretpostavki za rad u nepunom radnom vremenu s pretpostavkama njemačkog sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu, to bi moglo biti neproporcionalno s obzirom na ciljeve njemačkog sustava.
65.
Kako sud koji je uputio zahtjev sam navodi, odgovor na drugo pitanje ne može se naći u ekstremnim prijedlozima stranaka u glavnom postupku. Potrebno je prije pronaći kompromisno rješenje. Moje mišljenje je stoga da treba ispitati omogućuju li pretpostavke koje je propisala država članica u kojoj je stariji radnik obavljao rad u nepunom radnom vremenu da se postignu ciljevi države članice u kojoj se traži mirovina nakon rada u nepunom radnom vremenu. Naime, ti ciljevi mogu se postići čak i u slučaju kada su pretpostavke za rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu različite u državi članici u kojoj se traži mirovina i u državi u kojoj je ostvareno razdoblje rada u nepunom radnom vremenu.
66.
Takvo rješenje štiti načelo prema kojem su države članice nadležne za propisivanje pretpostavki za odobrenje socijalnih davanja uz jamstvo poštovanja slobode kretanja, u ovom slučaju, radnika migranata unutar Unije.
67.
Prilikom analize pretpostavki za pristup mirovini nakon rada u nepunom radnom vremenu moguće je utvrditi tri kategorije pretpostavki.
68.
Prije svega, u prvoj kategoriji nalaze se pretpostavke koje, prema mojem mišljenju, nisu bitne za dobivanje mirovine i ne bi trebale biti prepreka plaćanju te mirovine u korist državljanina države članice koji je rad u nepunom radnom vremenu ostvario u drugoj državi članici. Prema mojem shvaćanju, u njih se ubrajaju pretpostavke u vezi s pravilima financiranja sustava rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu.
69.
Kako je već istaknuto, gubitak na plaći osobe koja u nacionalnom sustavu postupnog prelaska u mirovinu radi u nepunom radnom vremenu izravno ili neizravno nadoknađuju javna tijela.
70.
Usprkos različitosti modela financiranja sustava postupnog prelaska u mirovinu u državama članicama i važnosti te pretpostavke s gledišta nacionalnog prava, navedena pretpostavka ne čini mi se bitnom za ispitivanje prava na mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu u slučaju radnika migranata. Naime, odbijanjem zahtjeva za mirovinu radnika migranta koji je rad u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu ostvario u državi članici koja ima drukčija pravila financiranja od pravila u državi članici u kojoj traži mirovinu postavila bi se prepreka slobodnom kretanju radnika, koju se prema mojem mišljenju ne bi moglo opravdati. Država članica u kojoj se traži mirovina osobito ne može osnovano isticati prigovore koji se odnose na ravnotežu sustava socijalne sigurnosti jer, kako sam već naglasio, ta država članica ne bi snosila izdatke tijekom razdoblja rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu.
71.
Zatim dolaze pretpostavke koje stvaraju najmanje problema jer je njihovo uređenje uzeto u obzir u Uredbi br. 1408/71. U tu kategoriju ulaze pretpostavke u vezi s razdobljem osiguranja koje je potrebno za mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu. Naime, člankom 45. stavkom 1. te uredbe propisano je da se razdoblja osiguranja navršena u jednoj državi članici moraju uzeti u obzir u državi članici koja je nadležna za isplatu mirovine „kao da su navršena prema zakonodavstvu koje ona primjenjuje“. Sud koji je uputio zahtjev primijenio je uostalom taj članak u glavnom postupku, s obzirom na to da je utvrdio da W. Larcher ispunjava pretpostavke u vezi s obveznim razdobljima osiguranja (
29
) koje su propisane njemačkim pravom. Međutim, iako je u konkretnom slučaju pretpostavka u vezi s razdobljima osiguranja propisana njemačkim zakonodavstvom ispunjena, riječ je o razdobljima osiguranja koja su ostvarena u Austriji, a ne u Njemačkoj (
30
).
72.
Na kraju, kako pokazuje i ovaj predmet, najproblematičnije pretpostavke su one koje su specifične za institut rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu, a to su dob potrebna za početak takvog rada i obujam smanjenja radnog vremena. Naime, te pretpostavke razlikuju se od jedne do druge države članice i sukobi između tih pretpostavki nisu izravno uređeni nijednim aktom sekundarnog prava Unije. Budući da su države članice i dalje nadležne za propisivanje pretpostavki za odobrenje davanja socijalne sigurnosti, one dakle mogu stvoriti potpuno različita pravila koja mogu ići na štetu radnika migranta.
73.
Možemo navesti nekoliko hipotetskih primjera koji se mogu dogoditi u budućnosti.
74.
Kada je riječ o dobi za početak rada u nepunom radnom vremenu, može li država članica odbiti u cijelosti zahtjev za mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu ili dio zahtjeva radnika koji je u jednoj državi članici počeo raditi u nepunom radnom vremenu kad je navršio 59 godina dok prva država članica starijim radnicima daje mogućnost rada u nepunom radnom vremenu tek s navršenih 60 godina?
75.
Isto tako, može li radnik u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu u jednoj državi članici, koji je svoje radno vrijeme smanjio za 35% (i stoga nastavio raditi u 65% svojeg prethodnog radnog vremena), steći pravo na isplatu mirovine nakon rada u nepunom radnom vremenu u državi članici koja propisuje smanjenje radnog vremena za 50% tijekom rada u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu?
76.
Kako Komisija u svojem očitovanju u biti predlaže, čini mi se da se do rješenja tih pitanja dolazi konkretnim ispitivanjem pojedine situacije s obzirom na ciljeve postavljene na nacionalnoj razini kako bi se poštovalo pravo Unije, a osobito načelo proporcionalnosti. Drugim riječima, zadaća je nacionalne uprave i sudstva ispitati važnost spornih pretpostavki u odnosu na postavljene nacionalne ciljeve.
77.
Tijekom tog ispitivanja nacionalna uprava i, eventualno, nacionalni sudac moraju analizirati relevantnost dobi ili smanjenja radnog vremena u odnosu na postavljene ciljeve nacionalnog prava kao i provjeriti može li pretpostavka propisana nacionalnim pravom i pravom države članice u kojoj se obavljao rad u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu utjecati ili ne na postizanje tih ciljeva.
78.
Na taj način, u slučaju nedovoljnog smanjenja radnog vremena kako bi se omogućilo zapošljavanje mladog tražitelja posla ili pripravnika, nacionalna tijela države članice koja si je postavila taj cilj prema mojem mišljenju mogu odbiti zahtjev za mirovinu nakon rada u nepunom radnom vremenu radnika koji je razdoblje postupnog prelaska u mirovinu ostvario u drugoj državi članici.
79.
Međutim, to nije slučaj s W. Larcherom. Naime, kako sam uspio pokazati u razvoju argumentacije u vezi s odgovorom na prvo pitanje, s obzirom na to da je W. Larcher svoje radno vrijeme tijekom rada u nepunom radnom vremenu u Austriji smanjio u obujmu koji prelazi pretpostavku smanjenja od 50% propisanu njemačkim pravom, tako oslobođeno radno vrijeme omogućilo je zaposlenje mladog tražitelja posla ili pripravnika sukladno cilju koji je postavio njemački zakonodavac, a to je i njemačka vlada priznala u svojem očitovanju.
III – Zaključak
80.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, Sudu predlažem sljedeći odgovor na pitanja koja je uputio Bundessozialgericht:
„Članak 45. UFEU‑a protivi se tomu da država članica isplatu mirovine nakon rada u nepunom radnom vremenu uvjetuje time da je tijekom rada u nepunom radnom vremenu stariji radnik svoje radno vrijeme smanjio za 50% ako, uzimajući u obzir cilj te države članice da promiče zapošljavanje mladih bez posla ili pripravnika, veće smanjenje radnog vremena ostvareno u skladu sa zakonom u okviru rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu na državnom području druge države članice automatski dovodi do odbijanja prava na isplatu navedene mirovine.“
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Članak 27. stavak 2. austrijskog Zakona o osiguranju za slučaj nezaposlenosti iz 1977. (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977), u verziji na temelju Zakona o izmjenama od 30. prosinca 2003. (BGBl I, 128/2003), prema kojem se smanjenje radnog vremena u slučaju rada starijeg radnika u nepunom radnom vremenu može ostvariti u rasponu od 40% do 60% punog radnog vremena.
(
3
)	Članak 2. stavci 1. i 2. toga zakona u verziji na temelju Zakona od 23. travnja 2004. (BGBl. 2004. I, str. 602.)
(
4
)	C‑373/02, EU:C:2004:232
(
5
)	SL L 392, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.
(
6
)	Vidjeti Lisabonsku strategiju za rast i zapošljavanje pokrenutu 2000., Strategiju Europa 2020. koju je Komisija pokrenula 2010. te godišnje smjernice Vijeća Europske unije za politike zapošljavanja država članica [vidjeti Odluku Vijeća 2010/707/EU od 21. listopada 2010. (SL L 308, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 109.) i Odluku Vijeća 2014/322/EU od 6. svibnja 2014. (SL L 165, str. 49.)]
(
7
)	U kontekstu Strategije Europa 2020. vidjeti posebno uvodnu izjavu 11. Odluke 940/2011/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 14. rujna 2011. o Europskoj godini aktivnog starenja i međugeneracijskoj solidarnosti (2012.), SL L 246, str. 5., koja promiče stvaranje kulture aktivnog starenja koja doprinosi „porastu sudjelovanja starijih osoba na tržištu rada kako bi im se omogućilo da ostanu dulje aktivni u društvu, poboljšalo kvalitetu života i olakšalo pritiske kojima su izloženi sustavi zdravstvene zaštite, socijalne sigurnosti i mirovinskog osiguranja“ [neslužbeni prijevod]
(
8
)	U ovom trenutku osam država članica (Savezna Republika Njemačka, Republika Austrija, Kraljevina Danska, Talijanska Republika, Veliko Vojvodstvo Luksemburg, Mađarska, Portugalska Republika i Republika Finska) ima takve sustave. Francuska Republika i Kraljevina Švedska koje su također imale takve sustave u međuvremenu su ih ukinule.
(
9
)	U Njemačkoj je ta značajka naglašena u članku 1. stavku 1. Zakona o radu starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu.
(
10
)	U pogledu Savezne Republike Njemačke valja primijetiti da je dodatak na plaću koji se isplaćivao radnicima u sustavu rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu bio predmet spora u glavnom postupku koji je doveo do presude Erny (C‑172/11, EU:C:2012:399).
(
11
)	Kada je riječ o Saveznoj Republici Njemačkoj, težnja za ostvarenjem tog cilja bila je glavno pitanje u predmetima u kojima su donesene presude Kutz‑Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168) i Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458) u vezi s pristupom radnica u sustav rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu.
(
12
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiza Jaraba Colomera u predmetu Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:95, t. 53.)
(
13
)	Presuda Öztürk (EU:C:2004:232, t. 68. i izreka)
(
14
)	Presuda Paraschi (C‑349/87, EU:C:1991:372, t. 27.); vidjeti također presudu Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, t. 39. i 46.)
(
15
)	Presuda Vougioukas (C‑443/93, EU:C:1995:394, t. 44.)
(
16
)	Vidjeti presude Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647, t. 36.); Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82, t. 52.) i Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475, t. 45.)
(
17
)	Vidjeti posebno presude von Chamier‑Glisczinski (C‑208/07, EU:C:2009:455, t. 63.) i da Silva Martins (C‑388/09, EU:C:2011:439, t. 71.)
(
18
)	Vidjeti posebno presudu von Chamier‑Glisczinski (EU:C:2009:455, t. 63. i navedenu sudsku praksu)
(
19
)	Vidjeti presude Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, t. 96.); Komisija/Danska (C‑464/02, EU:C:2005:546, t. 35.) i Komisija/Njemačka (C‑269/07, EU:C:2009:527, t. 107.)
(
20
)	Vidjeti u tom smislu posebno presude Leyman (C‑3/08, EU:C:2009:595, t. 45. i navedenu sudsku praksu) i von Chamier‑Glisczinski (EU:C:2009:455, t. 85.)
(
21
)	Presuda von Chamier‑Glisczinski (EU:C:2009:455, t. 86.)
(
22
)	Presude Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, t. 23.) i Komisija/Danska (EU:C:2005:546, t. 36.)
(
23
)	Vidjeti presudu Komisija/Danska (EU:C:2005:546, t. 37.)
(
24
)	Ibidem (t. 53. i navedena sudska praksa)
(
25
)	Vidjeti presude ITC (C‑208/05, EU:C:2007:16, t. 39.) i Caves Krier Frères (C‑379/11, EU:C:2012:798, t. 51.); vidjeti također, posebno u području jednakog postupanja prema radnicima i radnicama, presudu Kutz‑Bauer (EU:C:2003:168, t. 56. i navedenu sudsku praksu)
(
26
)	Treba primijetiti da njemačko zakonodavstvo ne propisuje da mladi radnik ili pripravnik zaposlen za dio oslobođenog radnog vremena mora biti njemački državljanin ili da mora biti zaposlen na njemačkom državnom području.
(
27
)	Uostalom, njemačka vlada nije izrazila prigovor kojim bi dovela u pitanje ravnotežu proračuna ili svojeg sustava socijalne sigurnosti.
(
28
)	U Saveznoj Republici Njemačkoj, Republici Austriji i Portugalskoj Republici financijski teret snose poslodavci, dok Kraljevina Danska, Talijanska Republika i Republika Finska rad starijih radnika u nepunom radnom vremenu financiraju izravnim isplatama javnih tijela. Konačno, u Mađarskoj i u Luksemburgu postoji hibridni sustav u kojemu naknadu korisniku isplaćuje poslodavac, kojemu zatim ta sredstava u cijelosti nadoknađuju javna tijela.
(
29
)	Vidjeti točku 34. zahtjeva za prethodnu odluku
(
30
)	Idem