62024CJ0137
PRESUDA SUDA (prvo vijeće)
27. studenoga 2025. (
*1
)
„Žalba – Javna služba – Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije – Predsudski postupak – Članak 90. – Pojam ‚ak[t] kojim je […] osoba oštećena’ – Porez u korist Europske unije – Uredba (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 260/68 – Članak 3. – Porezna olakšica za uzdržavano dijete – Uvjeti za priznavanje – Pojam ‚uzdržavano dijete’ – Prilog VII. Pravilniku o osoblju – Članak 2. – Naknada za uzdržavano dijete”
U predmetu C‑137/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 20. veljače 2024.,
Michael Heßler, sa stalnom adresom u Mannebachu (Njemačka), kojeg zastupa I. Steuer‑Lutz, Rechtsanwältin,
žalitelj,
a druga stranka postupka je
Europska komisija, koju zastupaju T. S. Bohr i M. Brauhoff, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (prvo vijeće),
u sastavu: F. Biltgen, predsjednik vijeća, T. von Danwitz, potpredsjednik Suda, u svojstvu suca prvog vijeća, I. Ziemele, A. Kumin (izvjestitelj) i S. Gervasoni, suci,
nezavisna odvjetnica: T. Ćapeta,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 12. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom Michael Heβler zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 20. prosinca 2023., Heßler/Komisija (T‑369/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:855), kojom je taj sud odbio tužbu kojom je on tražio, prvo, poništenje odluka Europske komisije kojima su odbijeni njegovi zahtjevi za priznavanje porezne olakšice za uzdržavanu djecu (u daljnjem tekstu: porezna olakšica), drugo, da se Komisija prisili da mu prizna, retroaktivno od 1. kolovoza 2021. i sve dok su ispunjeni uvjeti, pravo na tu poreznu olakšicu i, treće, da se Komisiji naloži plaćanje kamata na neisplaćene iznose.
Pravni okvir
Pravilnik o osoblju
2
U skladu s člankom 72. stavkom 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji koja se primjenjuje u sporu (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju):
„Dužnosnik, njegov bračni drug koji nema pravo na davanja jednake naravi ili razine na temelju neke druge pravne odredbe ili propisa, njegova djeca i drugi uzdržavanici u smislu članka 2. Priloga VII. imaju zdravstveno osiguranje kojim se, podložno pravilima koje tijela za imenovanje institucija Unije sporazumno utvrđuju nakon savjetovanja s odborom za Pravilnik o osoblju, pokriva do 80 % nastalih troškova. […]”
3
Članak 80. tog pravilnika o osoblju u prvom stavku određuje:
„Ako dužnosnik ili osoba koja ima pravo na starosnu mirovinu ili naknadu za invalidnost premine i pritom iza sebe ne ostavi bračnog druga koji ima pravo na mirovinu za nadživjele osobe, djeca koju je pokojnik u trenutku smrti uzdržavao u smislu članka 2. Priloga VII. imaju pravo na mirovinu za djecu preminule osobe […]”
4
Članak 90. navedenog pravilnika o osoblju određuje:
„1.   Svaka osoba na koju se primjenjuje ovaj Pravilnik o osoblju može tijelu za imenovanje podnijeti zahtjev za donošenje odluke koja se na nju odnosi. Tijelo je o svojoj obrazloženoj odluci dužno obavijestiti dotičnu osobu u roku od četiri mjeseca od datuma podnošenja zahtjeva. Izostanak odgovora na taj zahtjev u navedenom roku smatra se implicitnom odlukom kojom se zahtjev odbija, protiv koje se može podnijeti žalba u skladu sa sljedećim stavkom.
2.   Svaka osoba na koju se primjenjuje ovaj Pravilnik o osoblju može tijelu za imenovanje podnijeti žalbu protiv akta kojim je oštećena ako je navedeno tijelo donijelo odluku ili nije poduzelo mjeru propisanu Pravilnikom o osoblju. Žalba se mora podnijeti u roku od tri mjeseca. […]
[…]
Tijelo je o svojoj obrazloženoj odluci dužno obavijestiti dotičnu osobu u roku od četiri mjeseca od datuma podnošenja žalbe. Izostanak odgovora na žalbu u tom roku smatra se implicitnom odlukom kojom se žalba odbija, protiv koje se može podnijeti pravni lijek u skladu s člankom 91.”
5
U skladu s člankom 91. stavkom 1. istog pravilnika o osoblju:
„Sud Europske unije nadležan je u svim sporovima između Unije i svake osobe na koju se ovaj Pravilnik o osoblju primjenjuje, koji se odnose na zakonitost akta kojim je dotična osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. […]”
6
Pravilnik o osoblju sadržava Prilog VII., naslovljen „Primici od rada i naknada troškova”, u čijem se članku 2. predviđa:
„1.   Dužnosnik s jednim uzdržavanim djetetom ili više njih, u skladu sa stavcima 2. i 3. koji slijede, prima mjesečnu naknadu […] za svako uzdržavano dijete.
2.   ‚Uzdržavano dijete’ znači zakonito, biološko ili posvojeno dijete dužnosnika ili njegova bračnog druga, koje dužnosnik [stvarno] uzdržava.
Isto se primjenjuje na dijete za koje je podnesen zahtjev za posvojenje te je postupak posvojenja pokrenut.
Svako dijete koje je dužnosnik obvezan uzdržavati na temelju sudske odluke temeljene na zakonodavstvu države članice o zaštiti maloljetnika smatra se uzdržavanim djetetom.
3.   Naknada se odobrava:
(a)
automatski za djecu mlađu od osamnaest godina;
(b)
na zahtjev dužnosnika i uz predočenje popratne dokumentacije, za djecu u dobi od osamnaest do dvadeset i šest godina koja se obrazuju ili strukovno osposobljavaju.
4.   Svaka osoba koju je dužnosnik zakonski obvezan uzdržavati i čije uzdržavanje podrazumijeva visoke troškove može se, u iznimnim slučajevima, smatrati uzdržavanim djetetom na temelju posebne obrazložene odluke koju tijelo za imenovanje donosi na temelju popratne dokumentacije.
5.   Plaćanje naknade za dijete koje se zbog teške bolesti ili invalidnosti ne može samostalno uzdržavati nastavlja se za vrijeme trajanja bolesti ili invalidnosti, neovisno o dobi.
6.   U smislu ovog članka, za svako uzdržavano dijete isplaćuje se samo jedna naknada za uzdržavano dijete, čak i ako su roditelji zaposleni u dvije različite institucije Europske unije.
7.   Ako je skrbništvo nad uzdržavanim djetetom u smislu stavaka 2. i 3. na temelju zakonskih propisa, naloga suda ili nadležnog upravnog tijela povjereno drugoj osobi, naknada za uzdržavano dijete isplaćuje se toj osobi u ime i za račun dužnosnika.”
Uredba (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 260/68
7
U skladu s člankom 3. Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 260/68 od 29. veljače 1968. o utvrđivanju uvjeta i postupka za primjenu poreza u korist [Unije] (SL 1968., L 56, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 12.):
„1.   Porez se plaća svaki mjesec na plaće, nadnice i prihode [bilo koje vrste] koje [Unija] plać[a] svakom poreznom obvezniku.
[…]
3.   Obiteljska naknada i socijalna davanja koji su dolje navedeni odbijaju se od osnovnog oporezivog iznosa:
(a)
obiteljske naknade:
[…]
–
naknada za uzdržavano dijete,
[…]
[…]
4.   Podložno odredbama članka 5., iznos koji je dobiven primjenom prethodnih odredaba smanjuje se za 10 % za profesionalne i osobne troškove.
Dodatno smanjenje jednako dvostrukom iznosu naknade za uzdržavano dijete ostvaruje se za svako uzdržavano dijete poreznog obveznika kao i za svaku osobu koju se smatra uzdržavanim djetetom u smislu članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
[…]”
Okolnosti spora
8
Okolnosti spora opisane su u točkama 2. do 11. pobijane presude kako slijedi:
„2
Tužitelj je dužnosnik Komisije. On je otac dviju kćeri rođenih 1993. odnosno 1994. godine.
3
Tužitelju je isplaćivana naknada za uzdržavano dijete za svaku od njegovih kćeri dok one nisu navršile 26 godina, to jest 2019. odnosno 2020. godine.
4
Uz isplatu naknade za uzdržavano dijete, tužitelj je do 31. srpnja 2021. za svaku od svojih dviju kćeri, koje su u tom trenutku još bile studentice, ostvarivao poreznu olakšicu iz članka 3. stavka 4. drugog podstavka Uredbe [br. 260/68].
5
Dana 28. lipnja 2021. tužitelj je Uredu za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) poslao potvrdu o studiranju za svoju prvu kćer, kako bi za nju mogao ishoditi produljenje priznavanja porezne olakšice.
6
U prvoj poruci elektroničke pošte od 29. lipnja 2021. voditeljica PMO‑ova odjela ‚Prava i obveze’ odgovorila je tužitelju da se ‚na temelju presude […] od 12. ožujka 2020.[XB/ESB (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (u daljnjem tekstu: presuda XB/ESB)], obustavlja […] svaki zahtjev za priznavanje ili produljenje porezne olakšice u slučaju nepostojanja prava na naknadu za uzdržavano dijete koja se isplaćuje na temelju članka 2. Priloga VII. [P]ravilniku o osoblju’. Odgovarajući na tužiteljevo pitanje upućeno nakon te poruke elektroničke pošte, voditeljica je zatim u drugoj poruci elektroničke pošte od istoga dana dodala da se ‚[p]riznavanje porezne olakšice ne može više odobriti [jer] je ona na temelju presude [XB/ESB] ukinuta’ (u daljnjem tekstu zajedno: poruke elektroničke pošte od 29. lipnja 2021.). Osim toga, na kraju svake od tih poruka elektroničke pošte, ispod potpisa službenice nadležne za rješavanje predmeta, nalazila se napomena u kojoj se navodilo da je predmetna poruka elektroničke pošte poslana u informativne svrhe i ne predstavlja odluku ‚tijela za imenovanje/tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora’ koja se može pobijati žalbom na temelju članka 90. [Pravilnika o osoblju].
7
Dana 15. srpnja 2021. tužitelj je voditeljici PMO‑ova odjela „Prava i obveze” poslao poruku u kojoj je osporavao informacije sadržane u porukama elektroničke pošte od 29. lipnja 2021. te je od PMO‑a zatražio da mu prizna poreznu olakšicu za njegovu kćer. Tužitelj nije dobio izričiti odgovor na tu poruku.
8
Dana 18. kolovoza 2021. tužitelj je od PMO‑a zatražio produljenje porezne olakšice za svoju drugu kćer.
9
U poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. voditeljica PMO‑ova odjela ‚Prava i obveze’ je tužitelju odgovorila da ‚[ga] sa žaljenjem […] mora[ju] obavijestiti da se na temelju točke 103. presude [XB/ESB] nijedan zahtjev za odobravanje ili produljenje porezne olakšice više ne može prihvatiti jer ne postoji pravo na naknadu za uzdržavano dijete na temelju članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, s obzirom na to da je ono ukinuto’ (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021.). Kao i poruke elektroničke pošte od 29. lipnja 2021., ta je poruka elektroničke pošte sadržavala, ispod potpisa službenice nadležne za rješavanje predmeta, napomenu u kojoj se navodilo da je predmetna poruka elektroničke pošte poslana u informativne svrhe i ne predstavlja odluku ‚tijela za imenovanje/tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora’ koja se može pobijati žalbom na temelju članka 90. Pravilnika o osoblju.
10
Dana 24. studenoga 2021. tužitelj je podnio žalbu zbog odbijanja PMO‑a, koje proizlazi iz njegova ‚izostalog odgovora’, da prizna produljenje porezne olakšice zatraženo za njegove dvije kćeri (u daljnjem tekstu: žalba).
11
Dana 25. ožujka 2022. direktor uprave ‚Pravno‑financijski poslovi i partnerstva’ Komisijine glavne uprave (GU) ‚Ljudski potencijali i sigurnost’, u svojstvu tijela za imenovanje, odbio je žalbu tužitelja (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
9
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. lipnja 2022. žalitelj je pokrenuo postupak u kojem je tražio, prvo, poništenje odluke o odbijanju žalbe, drugo, da se Komisiju prisili da mu prizna, „retroaktivno od 1. kolovoza 2021. i sve dok su ispunjeni uvjeti”, pravo na poreznu olakšicu i, treće, da se Komisiji naloži plaćanje kamata na neisplaćene iznose.
10
Kada je riječ o zahtjevu za poništenje, Opći je sud u točki 24. pobijane presude istaknuo da je u konkretnom slučaju predmet žaliteljeve žalbe bio „izostanak odgovora” Komisije na njegove zahtjeve za odobravanje ili produljenje porezne olakšice. Nadalje, prema ocjeni Općeg suda, u odluci o odbijanju žalbe nije se precizno navodio datum kad su donesene odluke o odbijanju priznavanja te olakšice, niti se navodilo jesu li te odluke donesene eksplicitno u porukama elektroničke pošte od 29. lipnja 2021. i poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. ili pak implicitno. U tom okolnostima, Opći je sud u svrhu definiranja predmeta tog zahtjeva najprije u točkama 25. do 39. te presude proveo utvrđivanje prvotnog akta kojim je osoba oštećena, a protiv kojeg je navedeni zahtjev, u dijelu u kojem se odnosi na odluku o odbijanju žalbe, eventualno trebao biti upravljen.
11
U tom smislu Opći je sud prije svega u točki 35. navedene presude utvrdio da se, u okolnostima konkretnog slučaja, poruke elektroničke pošte od 29. lipnja 2021. i poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. ne mogu promatrati kao konačne odluke tijela za imenovanje kojima je ono odbilo žalitelju priznati poreznu olakšicu. Prema ocjeni Općeg suda, one stoga ne predstavljaju prvotne akte kojima je žalitelj oštećen.
12
Opći je sud zatim u točki 37. iste presude istaknuo da, s obzirom na to da tijelo za imenovanje nije odgovorilo u roku od četiri mjeseca nakon što je žalitelj podnio zahtjeve sadržane u njegovim porukama elektroničke pošte od 28. lipnja i 18. kolovoza 2021., treba zaključiti da su implicitne odluke o odbijanju tih zahtjeva donesene 28. listopada odnosno 18. prosinca 2021. (u daljnjem tekstu: implicitne odluke o odbijanju). Opći je sud stoga u točki 39. pobijane presude zaključio da implicitne odluke o odbijanju predstavljaju prvotne akte kojima je žalitelj oštećen.
13
Konačno, Opći je sud u točki 40. te presude utvrdio da su odlukom o odbijanju žalbe samo potvrđene implicitne odluke o odbijanju i da ona nije sadržavala nikakvo preispitivanje žaliteljeva slučaja ovisno o novim pravnim ili činjeničnim okolnostima.
14
Opći je sud u točki 41. navedene presude iz toga zaključio da je u tim okolnostima zahtjev za poništenje, iako je formalno usmjeren samo protiv odluke o odbijanju žalbe, doveo do pobijanja implicitnih odluka o odbijanju, čiju je zakonitost trebalo ispitati uzimajući u obzir obrazloženje navedeno u odluci o odbijanju žalbe.
15
Kao drugo, Opći se sud u točkama 42. do 45. iste presude očitovao o tome jesu li u konkretnom slučaju bilo poštovani rokovi za pokretanje predsudskog postupka.
16
U tom je smislu naveo da je rok od tri mjeseca za podnošenje žalbe protiv prve implicitne odluke o odbijanju, donesene 28. listopada 2021., istekao 28. siječnja 2022. u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju. Budući da je žalitelj podnio žalbu protiv Komisijinih „odluka o odbijanju”24. studenoga 2021., rok za podnošenje žalbe predviđen tom odredbom bio je poštovan kada je riječ o toj prvoj odluci.
17
Prema ocjeni Općeg suda, žalitelj je naprotiv žalbu protiv druge implicitne odluke o odbijanju podnio prije nego što je ta odluka donesena, 18. prosinca 2021. Nadalje, taj je sud utvrdio da nakon tog trenutka žalitelj nije podnio žalbu protiv te implicitne odluke, na koju je tijelo za imenovanje odgovorilo u odluci o odbijanju žalbe. Opći je sud stoga zaključio da predsudski postupak za navedenu implicitnu odluku o odbijanju nije bio zakonito proveden.
18
Opći je sud u točki 45. pobijane presude iz toga izvukao zaključak da zahtjev za poništenje treba proglasiti nedopuštenim u dijelu u kojem se u bitnome odnosi na implicitnu odluku o odbijanju od 18. prosinca 2021.
19
Kao treće, Opći je sud u točkama 46. do 96. te presude ispitao osnovanost dvaju tužbenih razloga koje je žalitelj istaknuo, a vezani su uz, prvi, nepostojanje eksplicitne odluke u kojoj se obavještava o pravu na podnošenje žalbe i uz povredu obveze obrazlaganja te, drugi, povredu njegova prava na primanja predviđenog u članku 62. Pravilnika o osoblju. On je ta dva tužbena razloga dijelom odbacio kao nedopuštene, a dijelom odbio kao neosnovane.
20
Kao posljednje, Opći je sud u točkama 97. do 105. navedene presude odbio drugi i treći dio tužbenog zahtjeva koji je pred njim istaknut, a kojima se u bitnome tražilo da se Komisija prisili da žalitelju prizna pravo na poreznu olakšicu te da joj se naloži plaćanje kamata na neisplaćene iznose.
21
Opći je sud stoga pobijanom presudom u cijelosti odbio tužbu.
Zahtjevi stranaka
22
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu,
–
poništi odluku o odbijanju žalbe,
–
naloži Komisiji da isplati, retroaktivno odnosno od 1. kolovoza 2021. i sve dok su ispunjeni uvjeti, poreznu olakšicu iz članka 3. stavka 4. drugog podstavka Uredbe br. 260/68, kako je utvrđena u zaključcima voditeljâ uprave br. 222/04 [SEC (2004)411] od 7. travnja 2004. (u daljnjem tekstu: zaključci voditeljâ uprave br. 222/04),
–
pridoda dugovanim iznosima kamate u skladu s Financijskom uredbom u verziji koja se primjenjivala u trenutku podnošenja zahtjevâ za priznavanje prava na poreznu olakšicu koje je istaknuo žalitelj, te
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
23
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje svih troškova.
O žalbi
24
U prilog osnovnosti svoje žalbe žalitelj iznosi tri žalbena razloga koji su vezani uz, prvi, povredu pojma „ak[t] kojim je […] osoba oštećena” u smislu članka 90. Pravilnika o osoblju, drugi, povredu obveze obrazlaganja i prava na saslušanje zajamčene u članku 41. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i, treći, povredu članka 3. Uredbe br. 260/68 u vezi s člankom 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju i neuzimanje u obzir obvezujuće naravi internih akata Komisije.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
25
Prvim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 44. i 45. pobijane presude pogrešno ocijenio da je njegov zahtjev za poništenje nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na njegovu drugu kćer. Tvrdi da izričito odbijanje PMO‑a u poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. da prihvati bilo kakav zahtjev za priznavanje prava na poreznu olakšicu u situacijama sličnima njegovoj predstavlja odluku kojom je on oštećen. Žalitelj stoga smatra da nakon te poruke elektroničke pošte, kojom mu je ta olakšica, koju je do tada primao za uzdržavanje svoje dvoje djece, de facto odbijena, nije imao nikakva razloga očekivati prešutno odbijanje tijela za imenovanje. Nadalje, smatra da je navedenu poruku elektroničke pošte trebalo shvatiti u smislu da on nije dobio ni pozitivnu odluku tijela za imenovanje na svoj zahtjev za priznavanje navedene olakšice.
26
Žalitelj tvrdi da stoga nije bio dužan čekati da protekne rok od četiri mjeseca, predviđen u članku 90. stavku 1. Pravilnika o osoblju, po čijem se isteku izostanak odgovora upravnog tijela smatra implicitnom odlukom o odbijanju. Naime, primitkom poruke elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. počeo je teći rok od tri mjeseca za podnošenje žalbe, utvrđen u članku 90. stavku 2. tog pravilnika o osoblju. Prema tome, smatra da je podnošenjem žalbe 24. studenoga 2021. poštovao rokove za pokretanje predsudskog postupka.
27
Prema mišljenju Komisije, žalitelj ne osporava točke 33., 37. i 39. pobijane presude koje se odnose na određivanje akta kojim je osoba oštećena u konkretnom slučaju. Međutim, budući da to određivanje predstavlja bitno pitanje koje se rješava prije odgovora na pitanje je li predsudski postupak zakonito proveden, smatra da prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao bespredmetan. U svakom slučaju Komisija smatra da žaliteljeva argumentacija nije osnovana.
Ocjena Suda
28
Prije svega treba istaknuti da, iako žalitelj svojim prvim žalbenim razlogom osporava točke 44. i 45. pobijane presude u kojima je proglašen nedopuštenim njegov zahtjev za poništenje odluke kojom je odbijeno produljenje porezne olakšice koju je primao za svoju drugu kćer, to se utvrđenje temeljilo na ocjenama Općeg suda, navedenima u točkama 33. do 39. te presude, da poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. ne predstavlja odluku tijela za imenovanje kojom se žalitelju odbija priznavanje porezne olakšice, tako da prvotni akt kojim je on oštećen jest implicitna odluka o odbijanju donesena 18. prosinca 2021. Međutim, iz argumenata koje je iznio u prilog prvom žalbenom razlogu, kako su sažeto opisani u točkama 25. i 26. ove presude, nedvosmisleno proizlazi da žalitelj osporava isključivo ocjene Općeg suda o određivanju prvotnog akta kojim je osoba oštećena, a na kojima je Opći sud temeljio svoj zaključak o nedopuštenosti.
29
U tim se okolnostima prvi žalbeni razlog ne može odbaciti kao bespredmetan. Stoga valja analizirati njegovu osnovanost.
30
S tim u vezi treba podsjetiti na to da, u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju, svaka osoba na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju može tijelu za imenovanje podnijeti žalbu protiv akta koji na nju ima negativan učinak. Članak 91. stavak 1. tog pravilnika o osoblju određuje da je Sud nadležan za odlučivanje u svim sporovima između Unije i jedne od tih osoba, a koji se odnose na zakonitost akta kojim je ta osoba oštećena u smislu navedenog članka 90. stavka 2. Te se odredbe po analogiji primjenjuju na tužbe ostalih službenika na temelju članka 117. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (presuda od 12. prosinca 2024., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, t. 71. i navedena sudska praksa).
31
Kao što je to Opći sud istaknuo u točki 29. pobijane presude, prema sudskoj praksi Suda, osoba može biti oštećena u smislu navedenog članka 90. stavka 2. samo aktima ili mjerama koji proizvode obvezujuće pravne učinke takve prirode da izravno i neposredno utječu na žaliteljeve interese očito mijenjajući njegovu pravnu situaciju (presuda od 12. prosinca 2024., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, t. 72. i navedena sudska praksa).
32
Osim toga, Sud je već ocijenio da pojam „ak[t] kojim je […] osoba oštećena” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju treba široko tumačiti i shvatiti tako da podrazumijeva svaki akt koji može izravno utjecati na određenu pravnu situaciju (presuda od 12. prosinca 2024., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, t. 74. i navedena sudska praksa).
33
Kao što je to Opći sud podsjetio u točki 30. pobijane presude, da bi se utvrdilo proizvodi li akt takve učinke, potrebno je usredotočiti se na bit tog akta i ocijeniti njegove učinke prema objektivnim kriterijima poput sadržaja navedenog akta, uzimajući prema potrebi u obzir kontekst njegova donošenja i ovlasti institucije koja ga je donijela (presuda od 12. prosinca 2024., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, t. 73. i navedena sudska praksa).
34
Dakle, sposobnost akta da izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju fizičke ili pravne osobe ne može se ocjenjivati samo s obzirom na činjenicu da taj akt ima oblik poruke elektroničke pošte jer bi to dovelo do davanja prednosti obliku akta koji se pobija tužbom, a ne samoj biti navedenog akta (presuda od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 97. i navedena sudska praksa).
35
U skladu sa sudskom praksom na koju se podsjeća u točki 33. ove presude treba stoga ispitati je li, imajući u vidu sadržaj poruke elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021., njezin kontekst i ovlasti institucije koja ga je donijela, Opći sud bio u pravu kada je u točkama 33. i 35. pobijane presude ocijenio da se ta poruka elektroničke pošte ne može kvalificirati kao „ak[t] kojim je […] osoba oštećena” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
36
S tim u vezi treba podsjetiti na to da je, kao što je navedeno u točki 8. pobijane presude, žalitelj 18. kolovoza 2021. zatražio od nadležne službe PMO‑a produljenje porezne olakšice za svoju drugu kćer. U točki 9. te presude navodi se da je u poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. voditeljica PMO‑ova odjela „Prava i obveze” odgovorila žalitelju da „[ga] sa žaljenjem […] mora[ju] obavijestiti da se na temelju točke 103. presude [X/ESB] nijedan zahtjev za odobravanje ili produljenje porezne olakšice više ne može prihvatiti jer ne postoji pravo na naknadu za uzdržavano dijete na temelju članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, s obzirom na to da je ono ukinuto”. Nadalje, kao i poruke elektroničke pošte od 29. lipnja 2021., ta je poruka elektroničke pošte ispod potpisa službenice nadležne za rješavanje predmeta sadržavala napomenu u kojoj se navodilo da je ista poslana u informativne svrhe i ne predstavlja odluku „tijela za imenovanje/tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora” koja se može pobijati žalbom na temelju članka 90. Pravilnika o osoblju.
37
Međutim, iako poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. sadržava naznake o namjeri nadležne službe PMO‑a da joj prida isključivo informativni karakter, u njoj se navode i informacije koje su žalitelju mogle sugerirati da neće ostvariti pravo na poreznu olakšicu. Naime, kao što je razvidno iz prethodne točke, voditeljica PMO‑ova odjela „Prava i obveze” u toj je poruci u bitnome navela da se nijedan zahtjev za odobravanje ili produljenje porezne olakšice više ne može prihvatiti jer u skladu s presudom XB/ESB ne postoji pravo na naknadu za uzdržavano dijete. Nadalje, kada je riječ o kontekstu u kojem je ta poruka elektroničke pošte bila upućena žalitelju, treba naglasiti da se u navedenoj poruci elektroničke pošte ponavlja stav koji je upravno tijelo u istom smislu izrazilo u porukama elektroničke pošte od 29. lipnja 2021., odgovarajući na žaliteljev zahtjev u pogledu njegovih prava na poreznu olakšicu za njegovu prvu kćer.
38
Dakle, budući da se u poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. navodilo da se „nijedan zahtjev” podnesen među ostalim za produljenje porezne olakšice više ne može prihvatiti, odbijanje PMO‑a u pogledu takvih zahtjeva nužno je uključivalo i odbijanje samog žaliteljeva zahtjeva. Dakle, u toj poruci elektroničke pošte žalitelju nije samo pružena informacija, već mu je rečeno, pozivajući se pritom na točku 103. presude XB/ESB, da mu se ne može priznati produljenje porezne olakšice.
39
Nadalje, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 32. pobijane presude, iz točaka 100. do 105. presude od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), proizlazi da navod u PMO‑ovim porukama elektroničke pošte, kao što je poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021., da odgovor koji je on pružio predstavlja samo obavijest, a ne odluku „tijela za imenovanje/tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora” koja se može pobijati žalbom na temelju članka 90. Pravilnika o osoblju, ne sprečava da se te poruke elektroničke pošte kvalificiraju kao ak[ti] kojim[a] je […] osoba oštećena”.
40
Iz navedenih razmatranja proizlazi da je, s obzirom na to da odgovor iz poruke elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. može izravno i neposredno utjecati na žaliteljeve interese očito mijenjajući njegovu pravnu situaciju u pogledu određivanja iznosa dugovanog poreza na mjesečna primanja, Opći sud taj odgovor trebao kvalificirati kao „ak[t] kojim je […] osoba oštećena” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
41
Iz navedenog također slijedi da je rok od tri mjeseca koji je žalitelj imao za podnošenje žalbe, u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju, počeo teći od dana dostave odluke sadržane u poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. kojom je PMO odbio priznati produljenje porezne olakšice koje je žalitelj tražio za svoju drugu kćer. Prema tome, kada je podnio žalbu 24. studenoga 2021., žalitelj je poštovao rok od tri mjeseca predviđen tim člankom 90. stavkom 2.
42
Iz navedenog slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 33., 35., 37. i 39. pobijane presude u bitnome utvrdio da poruka elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. ne predstavlja akt kojim je osoba oštećena i da implicitna odluka o odbijanju od 18. prosinca 2021. predstavlja prvotni akt kojim je žalitelj oštećen, iz čega je u točki 45. te presude pogrešno zaključio da je zahtjev za poništenje nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na tu implicitnu odluku.
43
Prvi žalbeni razlog stoga valja prihvatiti.
44
Pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud, spomenuta u točki 42. ove presude, odnosi se na predmet i dopuštenost zahtjeva za poništenje koji je žalitelj, prema ocjeni Općeg suda, istaknuo protiv implicitne odluke o odbijanju od 18. prosinca 2021.
45
Ipak, drugi i treći žalbeni razlog odnose se na meritorno odbijanje tužbe koju je taj žalitelj podnio pred Općim sudom u dijelu, u kojem je zaključeno da je ta tužba podnesena protiv implicitne odluke o odbijanju od 28. listopada 2021. Stoga valja ispitati te žalbene razloge.
Drugi žalbeni razlog
46
Drugi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela.
Prvi dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
47
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga, kojim se osporava točka 50. pobijane presude, žalitelj navodi da je Opći sud povrijedio obvezu koju upravno tijelo ima, u skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (c) Povelje, u pogledu obrazlaganja svojih odluka.
48
Prema mišljenju žalitelja, iz odredbi članka 90. Pravilnika o osoblju u vezi s člankom 41. Povelje proizlazi da je Komisija imala obvezu donijeti odluku u njegovu slučaju. Smatra da nedjelovanje upravnog tijela predstavlja kršenje načela dobre uprave na koje se on može pozvati.
49
Prema mišljenju Komisije, taj prvi dio drugog žalbenog razloga trebalo bi odbiti kao neosnovan.
– Ocjena Suda
50
Treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, prigovori koji su u žalbi istaknuti protiv uzgrednih razloga navedenih u presudi Općeg suda ne mogu dovesti do ukidanja te presude i stoga ih treba odbaciti kao bespredmetne (presuda od 22. lipnja 2023., DI/ESB, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, t. 47. i navedena sudska praksa).
51
Međutim, osporavani razlog pobijane presude naveden u njezinoj točki 50. je uzgredne prirode. Naime, žaliteljevi argumenti vezani uz činjenicu da Komisija nije donijela eksplicitnu odluku o odbijanju kojom se obavještava o pravu na podnošenje žalbe, odbačeni su u točki 49. pobijane presude kao bespredmetni, nakon čega je Opći sud te argumente uzgredno odbio, među ostalim u toj točki 50., kao „u svakom slučaju” neosnovane.
52
Prvi dio drugog žalbenog razloga stoga valja odbaciti kao bespredmetan.
Drugi dio drugog žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
53
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Komisija povrijedila njegovo pravo na saslušanje, predviđeno u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje, s obzirom na to da je ta institucija potpuno zanemarila, čak i u stadiju žalbenog postupka, poruku spomenutu u točki 7. pobijane presude koju je on 15. srpnja 2021. poslao voditeljici PMO‑ova odjela „Prava i obveze” i na koju nije dobio nikakav odgovor.
54
Prema mišljenju Komisije, taj drugi dio drugog žalbenog razloga trebalo bi odbaciti kao nedopušten, a u svakom slučaju odbiti kao neosnovan.
– Ocjena Suda
55
Treba podsjetiti na to da nisu dopušteni argumenti iz žalbe kojima se ne pobija presuda koju je Opći sud donio povodom zahtjeva za poništenje odluke, već odluka čije se poništenje tražilo pred Općim sudom (presuda od 27. travnja 2023., PL/Komisija, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, t. 108. i navedena sudska praksa).
56
Međutim, umjesto da osporava obrazloženje pobijane presude, žalitelj svojom argumentacijom iznesenom u prilog drugom dijelu drugog žalbenog razloga prigovara Komisiji da je povrijedila njegovo pravo na saslušanje, predviđeno u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje, pri čemu se poziva na poruku spomenutu u točki 7. te presude.
57
Stoga, u skladu sa sudskom praksom spomenutom u točki 55. ove presude, taj drugi dio drugog žalbenog razloga valja odbaciti kao nedopušten.
58
Slijedom navedenog, drugi žalbeni razlog valja odbaciti dijelom kao bespredmetan, a dijelom kao nedopušten.
Treći žalbeni razlog
59
Treći žalbeni razlog sastoji se od četiri dijela.
Prvi, drugi i treći dio trećeg žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
60
Prvim, drugim i trećim dijelom trećeg žalbenog razloga, koje valja ispitati zajedno, žalitelj navodi, kao prvo, da je Opći sud, utvrdivši u točki 93. pobijane presude da porezna olakšica iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 260/68 dopunjava naknadu za uzdržavano dijete te da pravo na tu olakšicu može nastati samo u slučaju kad institucije Unije stvarno isplate tu naknadu, prihvatio pogrešno tumačenje tog članka 3. i zanemario stvarnu pravnu prirodu navedene olakšice. Prema mišljenju žalitelja, ne postoji veza između priznavanja porezne olakšice i prava na naknadu za uzdržavano dijete.
61
Žalitelj tvrdi da iz teksta članka 3. Uredbe br. 260/68 i povijesnog konteksta u kojem je nastao taj članak ne proizlazi da se porezna olakšica može priznati uz naknadu za uzdržavano dijete, već dodatno uz olakšicu za profesionalne troškove predviđenu u članku 3. stavku 4. prvom podstavku te uredbe, tako da priznavanje te olakšice nije uvjetovano ostvarivanjem prava na naknadu za uzdržavano dijete.
62
Prema mišljenju žalitelja, pogrešne ocjene Općeg suda o tumačenju članka 3. stavka 4. Uredbe br. 260/68 prije svega su posljedica primjene njegove sudske prakse, posebno presude XB/ESB spomenute u točkama 81. i 82. pobijane presude, koja i sama sadržava pravnu pogrešku.
63
Kao treće, žalitelj smatra pogrešnima ocjene Općeg suda sadržane u točkama 74. i 93. pobijane presude prema kojima svi kriteriji iz članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju moraju biti ispunjeni, uključujući i kriterij vezan uz dobnu granicu dotičnog djeteta predviđen u stavku 3. tog članka 2., da bi se dijete moglo smatrati uzdržavanim i da bi se steklo pravo na isplatu porezne olakšice.
64
U tom smislu žalitelj ističe da iz presude od 14. prosinca 1990., Brems/Vijeće (T‑75/89, EU:T:1990:88), spomenute u toj točki 74., proizlazi da definiciju pojma „uzdržavano dijete” treba ocjenjivati isključivo u kontekstu članka 2. stavka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Tvrdi da takvo tumačenje potvrđuju zaključci voditeljâ uprave br. 222/04 koji se pozivaju samo na taj stavak 2., a ne na druge odredbe članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
65
Smatra da iz toga također slijedi da ocjena Općeg suda, iznesena u točki 77. pobijane presude, da se žalitelj trebao pozvati na činjenicu da se njegove kćeri moraju na temelju članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju izjednačiti s uzdržavanom djecom posebnom odlukom tijela za imenovanje, sadržava pogrešku koja se tiče prava. Tvrdi da je takva ocjena u suprotnosti s administrativnim pojednostavnjivanjem zatraženim prije donošenja zaključaka voditeljâ uprave br. 222/04.
66
Osim toga, prvo, tvrdi da iz prijašnje prakse koju je Komisija šezdesetak godina slijedila proizlazi da postupanje žalitelja na temelju tog članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju nije bilo nužno, imajući u vidu uvjete utvrđene u tim zaključcima voditeljâ uprave. Drugo, žalitelj tvrdi da ga je sama Komisija obavijestila da više nema pravo na naknadu za uzdržavano dijete u korist njegovo dvoje djece, ali da može ostvariti poreznu olakšicu ako za to podnese zahtjev. Stoga smatra da mu je Opći sud u svakom slučaju trebao priznati pravo na tu olakšicu na temelju uobičajenih standarda i načela zaštite legitimnih očekivanja.
67
Kao treće i posljednje, žalitelj smatra da je Opći sud u točki 100. pobijane presude zanemario stvarnu pravnu prirodu porezne olakšice. Žalitelj tako tvrdi da nije tražio ni da „mu se porezne olakšice nastave isplaćivati”, ni, suprotno onome što je navedeno u toj točki 100., „povrat iznosa za koji smatra da mu je trebao biti odbijen od osnovice za oporezivanje njegovih primanja”.
68
U tom smislu žalitelj ističe da se porezna olakšica ne isplaćuje, već dovodi do smanjenja oporezivog dohotka. Tvrdi da se tek nakon toga smanjuje iznos poreza ovisno o primjenjivoj poreznoj stopi. Žalitelj u tom smislu tvrdi da je tražio povrat poreza na temelju novog izračuna dugovanog poreza izvršenog po odbitku primjenjivih olakšica.
69
Žalitelj dalje navodi da, kada više ne bi ostvarivao primanja, primjerice nakon njegove smrti, on više ne bi ni plaćao porez, a samim time ne bi ni ostvarivao porezne olakšice. U tom smislu, za razliku od onog što je navedeno u točkama 72. i 73. pobijane presude, smatra da ne postoji nikakav rizik da će žaliteljeva djeca nakon njegove smrti pasti na teret proračuna Unije. Stoga smatra potpuno irelevantnima razmatranja Općeg suda navedena u tim točkama 72. i 73.
70
Konačno, žalitelj ističe da on ne zahtijeva nikakvu naknadu za uzdržavano dijete s obzirom na to da je nesporno da on na nju nema pravo. Nadalje, tvrdi da teret uzdržavanja njegove djece u potpunosti pada na njega, a ne na proračun Unije. Međutim, tvrdi da nije zamislivo da bi on umjesto tijela javne vlasti i putem vlastitih dohodaka koji su već oporezovani pokrivao davanja kao što su primjerice naknada za stanovanje, pomoć za grijanje, socijalna pomoć ili pomoć za osposobljavanje, koja bi se u pravilu trebala financirati iz poreznih prihoda, a da pritom zauzvrat ne ostvaruje poreznu olakšicu.
71
Komisija smatra da prvi, drugi i treći dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovane.
– Ocjena Suda
72
Treba podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 260/68, porez u korist Unije mjesečno plaća na plaće, nadnice i prihode bilo koje vrste koje ona isplati svakom poreznom obvezniku.
73
U članku 3. stavku 3. te uredbe nabrajaju se socijalna i obiteljska davanja odnosno naknade koji moraju biti odbijeni od porezne osnovice. Među tim davanjima i naknadama je i naknada za uzdržavano dijete. Prema tome, kao što je to Opći sud zaključio u točki 67. pobijane presude, iz teksta tog članka 3. stavka 3. proizlazi da prilikom izračuna iznosa poreza koji dužnosnik, kao što je žalitelj, mora platiti na svoja mjesečna primanja, od porezne osnovice treba odbiti među ostalim i tu naknadu.
74
Nadalje, u skladu s člankom 3. stavkom 4. prvim podstavkom navedene uredbe, iznos dobiven nakon primjene prethodnih odredbi članka 3. te uredbe smanjuje se za 10 % za profesionalne i osobne troškove.
75
Konačno, u skladu s člankom 3. stavkom 4. drugim podstavkom Uredbe br. 260/68, „[d]odatno smanjenje jednako dvostrukom iznosu naknade za uzdržavano dijete ostvaruje se za svako uzdržavano dijete poreznog obveznika kao i za svaku osobu koju se smatra uzdržavanim djetetom u smislu članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju”.
76
Iz teksta tog članka 3. stavka 4. drugog podstavka razvidno je da, kao što je to naveo Opći sud u točki 69. pobijane presude, kako bi mogao ostvariti dodatnu poreznu olakšicu predviđenu tom odredbom, porezni obveznik mora imati jedno ili više uzdržavane djece odnosno jednu ili više osoba izjednačenih s uzdržavanim djetetom u smislu članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
77
Naprotiv, kao što je to u bitnome istaknula nezavisna odvjetnica u točki 26. svojeg mišljenja, članak 3. stavak 4. drugi podstavak Uredbe br. 260/68 ne uvjetuje ostvarivanje prava na poreznu olakšicu time da je naknada za uzdržavano dijete stvarno isplaćena zainteresiranoj osobi na temelju članka 2. stavka 3. tog priloga, suprotno onome što je Opći sud ocijenio u točkama 81. i 93. pobijane presude.
78
Međutim, iako pravo na poreznu olakšicu ne ovisi o stvarnoj isplati naknade za uzdržavano dijete, ne može se tvrditi, kao što to čini žalitelj, da ne postoji nikakva veza između te olakšice i te naknade.
79
Naime, s jedne strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da i porezna olakšica i naknada za uzdržavano dijete imaju socijalnu svrhu te da je njihova isplata opravdana s obzirom na troškove koji nastaju zbog trenutačne i konkretne potrebe vezane uz postojanje djeteta i njegovo stvarno uzdržavanje (vidjeti presude od 28. studenoga 1991., Schwedler/Parlament, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, t. 18. i 26.; od 7. svibnja 1992., Vijeće/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, t. 9. i navedenu sudsku praksu, te od 30. studenoga 2023., MG/EIB, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, t. 47.).
80
S druge strane, kao što je to istaknuto u točki 76. ove presude, ostvarivanje prava na poreznu olakšicu i prava na naknadu za uzdržavano dijete ovise o postojanju „uzdržavanog djeteta” ili osobe izjednačene s takvim djetetom, kako se definiraju u članku 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
81
Kada je riječ o pojmu „uzdržavano dijete”, u članku 2. stavku 2. tog priloga određuje se da „‚[u]zdržavano dijete’ znači zakonito, biološko ili posvojeno dijete dužnosnika ili njegova bračnog druga, koje dužnosnik [stvarno] uzdržava”.
82
Kao što je to Opći sud u bitnome istaknuo u točki 71. pobijane presude, iako se u toj odredbi ne navodi nikakva dobna granica za definiranje pojma „uzdržavano dijete”, iz zajedničkog tumačenja svih odredbi članka 2. navedenog priloga proizlazi da taj pojam ne treba shvaćati samo u smislu stavka 2. tog članka 2., već u širem smislu.
83
S tim u vezi treba podsjetiti na to da, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, „[d]užnosnik s jednim uzdržavanim djetetom ili više njih, u skladu sa stavcima 2. i 3. koji slijede, prima mjesečnu naknadu […] za svako uzdržavano dijete”. Iz tog teksta proizlazi da se samo osobe koje ispunjavaju uvjete iz tih dvaju stavaka mogu smatrati „uzdržavanom dje[com]” za potrebe primjene tog članka 2.
84
Navedeno tumačenje potvrđuje članak 2. stavak 6. tog priloga u kojem se izričito spominje „uzdržavano dijete u smislu ovog članka”, te članak 7. navedenog članka 2. koji upućuje na „uzdržavan[o] djet[e] u smislu stavaka 2. i 3.”.
85
Nadalje, članak 2. stavak 4. Priloga VII. određuje da se „[s]vaka osoba koju je dužnosnik zakonski obvezan uzdržavati i čije uzdržavanje podrazumijeva visoke troškove” može iznimno izjednačiti s uzdržavanim djetetom. Sud je već ocijenio da ta odredba upravo ima za cilj osigurati da se osoba koja ne ispunjava uvjete iz stavka 3. tog članka jer nije ni maloljetno dijete dužnosnika ni njegovo punoljetno dijete koje se školuje ili obavlja stručno osposobljavanje, može izjednačiti s uzdržavanim djetetom u slučaju kad dužnosnik mora osigurati stvarno uzdržavanje te osobe. Konkretno je precizirao da iznimni karakter tog izjednačavanja ne znači nužno da je dijete dužnosnika isključeno iz područja primjene članka 2. stavka 4. tog priloga (vidjeti u tom smislu presudu od 7. svibnja 1992., Vijeće/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, t. 7. i 10.). Međutim, sudska praksa proizišla iz te presude protivi se tome da se svako dijete koje dužnosnik uzdržava može smatrati njegovim uzdržavanim djetetom neovisno o uvjetima iz članka 2. stavka 3. navedenog priloga.
86
Osim toga, treba istaknuti da druge odredbe Pravilnika o osoblju, i to posebno njegov članak 72. koji uređuje osiguranje od rizika bolesti ili njegov članak 80. koji uređuje mirovinu za djecu preminule osobe, upućuju, kada je riječ o definiciji pojma „uzdržavano dijete”, na cijeli članak 2. Priloga VII. navedenom pravilniku o osoblju, a ne samo na njegov stavak 2. Stoga, posebno u cilju osiguravanja dosljedne primjene pravila Pravilnika o osoblju, prilikom definiranja tog pojma valja se referirati na sve odredbe navedenog članka 2.
87
U tom smislu, Sud je u bitnome već ocijenio da pojam „uzdržavano dijete” treba tumačiti uzimajući u obzir članak 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju u cijelosti (presuda od 20. studenoga 1980., Gerin/Komisija, 806/79, EU:C:1980:264, t. 15.).
88
Iz navedenog slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 74., 75. i 93. pobijane presude u bitnome ocijenio da pojam „uzdržavano dijete” u smislu članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju treba tumačiti uzimajući u obzir dobna ograničenja predviđena u stavku 3. tog članka 2.
89
Budući da, kao što je to istaknuto u točki 80. ove presude, ostvarivanje prava na poreznu olakšicu ovisi o postojanju „uzdržavanog djeteta” u smislu članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, valja zaključiti da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 80. pobijane presude ocijenio da se članak 3. stavak 4. Uredbe br. 260/68 primjenjuje samo u slučajevima kad zainteresirana osoba također ispunjava uvjete za ostvarivanje prava na naknadu za uzdržavano dijete na temelju tog članka 2.
90
Prethodno iznesena ocjena proizlazi iz same formulacije odredbi članka 3. stavka 4. drugog podstavka Uredbe br. 260/68 i članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, kako ih tumači Sud. Tu ocjenu ne mogu dovesti u pitanje žaliteljevi argumenti kojima se upućuje na sudsku praksu Općeg suda i zaključke voditeljâ uprave br. 222/04, sažeto prikazani u točkama 64. i 65. ove presude, niti argumenti kojima se poziva na navodnu pravnu prirodu porezne olakšice, spomenuti u točkama 67. do 70. ove presude.
91
Kada je riječ o tužiteljevu argumentu, spomenutom u točki 66. ove presude, kojim se tvrdi da mu je Opći sud u svakom slučaju trebao priznati pravo na poreznu olakšicu na temelju uobičajenih standarda i načela zaštite legitimnih očekivanja, treba podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 58. Statuta Suda Europske unije, žalbeni razlozi moraju temeljiti na argumentima vezanima uz postupak pred Općim sudom. Nadalje, prema članku 170. stavku 1. Poslovnika Suda, u žalbi se ne može mijenjati predmet spora vođenog pred Općim sudom. Nadležnost Suda u žalbenom postupku stoga je ograničena samo na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima i argumentima raspravljenima u prvostupanjskom postupku (presuda od 19. rujna 2024., Coppo Gavazzi i dr./Parlament, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, t. 149. i navedena sudska praksa).
92
Međutim, budući da argument na koji se podsjeća u prethodnoj točki ove presude žalitelj nije iznio pred Općim sudom, isti valja odbaciti kao nedopušten.
93
Imajući u vidu sva navedena razmatranja, prvi, drugi i treći dio trećeg žalbenog razloga valja dijelom odbaciti kao nedopuštene, a dijelom odbiti kao neosnovane.
Četvrti dio trećeg žalbenog razloga
– Argumentacija stranaka
94
Četvrtim dijelom trećeg žalbenog razloga žalitelj navodi da je Opći sud u točki 94. pobijane presude pogrešno ocijenio da se u konkretnom slučaju ne primjenjuju zaključci voditeljâ uprave br. 222/04, na temelju kojih je trebao ostvariti poreznu olakšicu.
95
Prema mišljenju žalitelja, interna direktiva Komisije br. 36‑2004 od 24. svibnja 2004. (u daljnjem tekstu: interna direktiva), kojom se prenose zaključci voditeljâ uprave br. 222/04, nije interna opća odluka koja se donosi na temelju Pravilnika o osoblju, već je odluka donesena na temelju članka 10. Uredbe br. 260/68 s ciljem osiguravanja ujednačenog tumačenja tog pravilnika.
96
Nadalje, žalitelj navodi da ti zaključci voditeljâ uprave predstavljaju lex specialis, tako da se primjenjuju njima utvrđeni uvjeti, posebno uvjet vezan uz dobnu granicu uzdržavane djece.
97
Prema mišljenju Komisije, četvrti dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
– Ocjena Suda
98
Treba istaknuti, kao što je to utvrdio Opći sud u točki 90. pobijane presude, da se Internom direktivom prenose zaključci voditeljâ uprave br. 222/04. Njima se određuje da se za uzdržavanu djecu stariju od 26 godina porezna olakšica iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 260/68 priznaje samo ako je dijete započelo obrazovanje u dobi koja je za to uobičajena prije nego što je navršilo 26 godina i ako redovno nastavlja to obrazovanje. U njima se također određuje da porezna olakšica u svakom slučaju prestaje od trenutka kad dijete primi dohodak koji je za 40 % viši od plaće dužnosnika u razredu 1., stupnju 1. ili kada dijete navrši 30. godinu života.
99
Prema sudskoj praksi Suda, interni akti koje donosi institucija Unije, kao što je interna direktiva Komisije, trebaju se smatrati okvirnim pravilom postupanja koje upravno tijelo nameće samo sebi i od kojeg ne može odstupiti bez navođenja razloga za takvo postupanje (vidjeti presudu od 1. prosinca 1983., Blomefield/Komisija, 190/82, EU:C:1983:358, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
100
Međutim, takvim se internim aktima ni u kojem slučaju ne može odstupiti od obvezujućih hijerarhijski viših akata, kao što su u konkretnom slučaju odredbe Pravilnika o osoblju ili Uredbe br. 260/68 (vidjeti u tom smislu presudu od 1. prosinca 1983., Blomefield/Komisija, 190/82, EU:C:1983:358, t. 21.).
101
Iz navedenog slijedi da je Opći sud u točki 92. pobijane presude bio u pravu kada je podsjetio na to da je interna direktiva koju donosi institucija Unije niža pravna norma u odnosu na Pravilnik o osoblju i općenito na uredbe, slijedom čega je zaključio da se takvom internom direktivom ne mogu zakonito utvrditi pravila kojima se odstupa od odredbi Pravilnika o osoblju ili neke uredbe.
102
Međutim iz razmatranja vezanih uz prvi, drugi i treći dio trećeg žalbenog razloga proizlazi da se, ne dovodeći u pitanje iznimno izjednačavanje s uzdržavanom djecom na temelju članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, porezna olakšica iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 260/68 ne može primjenjivati na djecu dužnosnika stariju od 26 godina, s obzirom na to da ta djeca prelaze dobnu granicu utvrđenu u članku 2. stavku 3. tog priloga, preko koje se osoba više ne može smatrati „uzdržavanim djetetom” u smislu tog članka 2.
103
Iz navedenog slijedi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 94. pobijane presude zaključio da se interna direktiva u konkretnom slučaju ne može primjenjivati jer bi takva primjena bila u suprotnosti s člankom 3. stavkom 4. Uredbe br. 260/68 u vezi s člankom 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, pri čemu se iznimno izjednačavanje s uzdržavanom djecom predviđeno u stavku 4. tog članka 2. ne primjenjuje u ovom predmetu.
104
Kada je riječ o argumentu spomenutom u točki 95. ove presude, treba istaknuti, kao što to i nezavisna odvjetnica čini u točki 55. svojeg mišljenja, da iz spisa kojim Sud raspolaže nije razvidno na kojoj je pravnoj osnovi Komisija donijela internu direktivu. Međutim, bez obzira na temelj na kojem ju je navedena institucija donijela, u skladu sa sudskom praksom spomenutom u točki 100. ove presude, takav se interni akt ni u kojem slučaju ne može primjenjivati ako je u suprotnosti s obvezujućim hijerarhijski višim aktom Unije.
105
S obzirom na sva navedena razmatranja, četvrti dio trećeg žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
106
Treći žalbeni razlog stoga valja dijelom odbaciti kao nedopušten, a dijelom odbiti kao neosnovan.
107
Kao što je to razvidno iz točke 42. ove presude, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 45. pobijane presude zaključio da je žaliteljev zahtjev za poništenje nedopušten u dijelu u kojem se odnosi na implicitnu odluku o odbijanju od 18. prosinca 2021. Iz toga slijedi da pobijanu presudu treba ukinuti u navedenom dijelu. Budući da se drugi i treći žalbeni razlog odbijaju, žalbu valja u preostalom dijelu odbiti.
O tužbi pred Općim sudom
108
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, kada je žalba osnovana i Sud ukine odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
109
U konkretnom slučaju, imajući u vidu djelomično ukidanje pobijane presude, tužba pred Općim sudom opstaje samo u dijelu u kojem se njome traži poništenje odluke o odbijanju zahtjeva za priznavanje porezne olakšice, koji je žalitelj iznio 18. kolovoza 2021.
110
Žalitelj je pred Općim sudom istaknuo dva tužbena razloga.
111
Prvi tužbeni razlog vezan je uz nepostojanje eksplicitne odluke u kojoj se žalitelj obavještava o pravu na podnošenje žalbe i uz nedostatak obrazloženja. U tom smislu, prema mišljenju žalitelja, uz „odluke” sadržane u porukama elektroničke pošte od 29. lipnja 2021. i poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. trebalo je navesti informaciju o njegovu pravu na podnošenje žalbe te su one morale biti obrazložene. Drugi tužbeni razlog vezan je uz tvrdnju da je Komisija povrijedila pravo na ostvarivanje primanja. Budući da su ta dva tužbena razloga bila predmet kontradiktorne rasprave pred Općim sudom, treba smatrati da stanje postupka dopušta donošenje odluke o tužbi.
Drugi tužbeni razlog istaknut pred Općim sudom
112
Kada je riječ o drugom tužbenom razlogu, koji valja ispitati na prvom mjestu, iz ocjena trećeg žalbenog razloga navedenih u točkama 72. do 93. i 98. do 107. ove presude razvidno je da je Komisija s pravom odbila priznavanje porezne olakšice.
113
Iz tih se ocjena naime vidi da se, ne dovodeći u pitanje iznimno izjednačavanje određenih osoba s uzdržavanom djecom na temelju članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, porezna olakšica iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 260/68 ne može primjenjivati na djecu dužnosnika stariju od 26 godina, s obzirom na to da ta djeca prelaze dobnu granicu utvrđenu u članku 2. stavku 3. tog priloga, preko koje se osoba više ne može smatrati „uzdržavanim djetetom” u smislu tog članka 2.
114
Nadalje, u skladu s navedenim ocjenama, interna direktiva kojom se prenose zaključci voditeljâ uprave br. 222/04, s obzirom na to da se njome predviđa mogućnost priznavanja porezne olakšice za djecu koja ne ispunjavaju kriterije koje Pravilnik o osoblju propisuje za definiranje uzdržavane djece, a time i ostvarivanje prava na naknadu za uzdržavano dijete, ne može se primjenjivati na žalitelja jer bi takva primjena bila u suprotnosti s člankom 3. stavkom 4. Uredbe br. 260/68 u vezi s člankom 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, pri čemu se iznimno izjednačavanje određenih osoba s uzdržavanom djecom predviđeno u stavku 4. tog članka 2. ne primjenjuje u ovom predmetu.
115
Iz navedenog slijedi da drugi tužbeni razlog nije osnovan.
Prvi tužbeni razlog istaknut pred Općim sudom
116
Kada je riječ o prvom tužbenom razlogu, koji valja ispitati na drugom mjestu, iz točaka 30. do 42. ove presude razvidno je da poruku elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. treba kvalificirati kao „ak[t] kojim je […] osoba oštećena” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, a samim time i kao „odluku” protiv koje je žalitelj mogao, u skladu s tom odredbom, podnijeti žalbu u roku od tri mjeseca od njezine dostave.
117
Iako je točno, kao što to navodi žalitelj, da je Komisija trebala poruku elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. kvalificirati kao „odluku” i obavijestiti ga da ima pravo na podnošenje žalbe, ostaje činjenica da je žalitelj u okolnostima konkretnog slučaja mogao podnijeti žalbu 24. studenoga 2021. među ostalim protiv te odluke, osporavajući odbijanje PMO‑a da mu prizna pravo na dodatnu poreznu olakšicu za njegove dvije kćeri. Žalitelju stoga u svakom slučaju nije uskraćeno jamstvo u vidu prava na podnošenje žalbe protiv akata upravnog tijela kojima je oštećen.
118
Kada je riječ o argumentu da PMO nije u dovoljnoj mjeri obrazložio odluku o odbijanju priznavanja porezne olakšice, treba podsjetiti na to da obrazloženje akata institucija Europske unije, kako je propisano člankom 296. UFEU‑a i preuzeto u članku 25. drugom stavku Pravilnika o osoblju, mora odgovarati prirodi akta o kojemu je riječ i mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja je donijela akt kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora. Zahtjev obrazloženosti treba ocjenjivati uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući i sadržaj akta, prirodu istaknutih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se taj akt izravno i pojedinačno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti jer se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo uzimajući u obzir njegovu formulaciju, već i njegov kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje (presuda od 11. lipnja 2020., Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, t. 29. i navedena sudska praksa).
119
U konkretnom slučaju, u poruci elektroničke pošte od 27. kolovoza 2021. nedvosmisleno su navedeni razlozi zbog kojih žalitelj ne ostvaruje pravo na poreznu olakšicu. PMO se u tom smislu pozvao na presudu XB/ESB, precizirajući pritom da se, u skladu s tom presudom, odobravanje ili produljenje porezne olakšice više ne može prihvatiti jer ne postoji pravo na naknadu za uzdržavano dijete na temelju članka 2. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Nadalje, Komisija je u odluci o odbijanju žalbe navela detaljne razloge za odbijanje priznavanja porezne olakšice koje je tražio žalitelj.
120
Žalitelj je stoga bio u mogućnosti upoznati se s razlozima za odbijanje priznavanja porezne olakšice.
121
Prvi tužbeni razlog stoga valja odbiti.
122
Iz toga slijedi da tužbeni zahtjev koji je je istaknut protiv odluke o odbijanju zahtjeva za priznavanje porezne olakšice, podnesenog 18. kolovoza 2021., treba odbiti.
Troškovi
123
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
124
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
125
Na temelju članka 138. stavka 2. navedenog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. također primjenjuje na žalbeni postupak, ako više stranaka ne uspije u postupku, Sud odlučuje o podjeli troškova. Također, u skladu s člankom 138. stavkom 3. istog poslovnika, koji se na žalbeni postupak primjenjuje na temelju tog članka 184. stavka 1., ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka od njih snosi vlastite troškove.
126
Budući da su žalitelj i Komisija pojedinačno zahtijevali da druga stranka snosi troškove i da su oboje djelomično uspjeli u svojim zahtjevima, valja odlučiti da oboje snose vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Presuda Općeg suda Europske unije od 20. prosinca 2023., Heßler/Komisija (T‑369/22, EU:T:2023:855), ukida se u dijelu u kojem je njome odbačen kao nedopušten zahtjev za poništenje koji je Michael Heßler podnio protiv implicitne odluke o odbijanju njegova zahtjeva za produljenje porezne olakšice za uzdržavano dijete donesene 18. prosinca 2021.
2.
U preostalom dijelu žalba se odbija.
3.
Odbija se tužbeni zahtjev koji je pred Općim sudom istaknut protiv odluke o odbijanju zahtjeva za priznavanje porezne olakšice za uzdržavano dijete koji je M. Heßler podnio 18. kolovoza 2021.
4.
M. Heßler i Europska komisija snose vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački