62023CC0397
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 13. veljače 2025. (
1
)
Predmet C‑397/23
FL
protiv
Jobcenter Arbeitplus Bielefeld,
uz sudjelovanje
Stadt Bielefeld
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sozialgericht Detmold (Socijalni sud u Detmoldu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje osoba – Građanin Unije koji ima pravo boravka kao tražitelj zaposlenja – Članak 18. UFEU‑a – Načelo zabrane diskriminacije na temelju državljanstva – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 24. – Načelo jednakog postupanja – Odstupanje u području socijalne pomoći – Doseg – Dodjela prava boravka na temelju nacionalnog prava za potrebe izvršavanja roditeljske skrbi nad maloljetnim djetetom – Razlikovanje prema državljanstvu djeteta”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku Sozialgerichta Detmold (Socijalni sud u Detmoldu, Njemačka) upućen je u okviru spora između FL‑a i Jobcentera Arbeitplusa Bielefeld (Zavod za zapošljavanje u Bielefeldu, Njemačka) (
2
), koji mu je odbio pravo na davanja u okviru osnovne socijalne zaštite, predviđena njemačkim propisom. Budući da je ta odluka opravdana osnovom na temelju koje on zakonito boravi na njemačkom državnom području, FL osporava, kako bi mu se mogla odobriti ta davanja, činjenicu da mu se ne može priznati pravo boravka predviđeno tim propisom na temelju izvršavanja roditeljske skrbi nad svojim djetetom samo zato što to dijete nema njemačko državljanstvo.
2.
Za razliku od ranijih zahtjeva za prethodnu odluku u području socijalne pomoći na koju „mobilni” građanin Europske unije (
3
) tvrdi da ima pravo, novo pitanje koje je upućeno Sudu odnosi se na nejednako postupanje kad je riječ o uvjetima za dodjelu prava boravka na temelju nacionalnog prava, a ne na njegove novčane učinke u odnosu na domaće državljane.
3.
Naime, od Suda se traži da odluči o tome je li s pravom Unije usklađen propis koji se odnosi na pravo boravka na temelju nacionalnog prava koje se ne primjenjuje na „mobilnog” građanina Unije zbog državljanstva njegova djeteta koje je različito od državljanstva zemlje domaćina, iako su uvjeti za dodjelu tog prava u nadležnosti te države članice.
4.
Okolnosti glavnog predmeta daju priliku Sudu da pojasni opseg područja primjene članka 24. Direktive 2004/38/EZ (
4
), koji se odnosi na jednako postupanje, s obzirom na njegovu noviju sudsku praksu koja se odnosi na situaciju „mobilnih” građana Unije čije je pravo boravka dodijeljeno na temelju nacionalnog propisa, što ih izuzima od ispunjavanja uvjeta koji se odnose na sredstva i koji su predviđeni tom direktivom (
5
).
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Člankom 18. stavkom 1. UFEU‑a određuje se:
„Unutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje bilo koju njihovu posebnu odredbu, zabranjena je svaka diskriminacija na temelju državljanstva.”
6.
Člankom 14. Direktive 2004/38, naslovljenim „Zadržavanje prava na boravak”, u stavcima 2. i 4. određuje se:
„2.   Građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pravo na boravak predviđeno u člancima 7., 12. i 13. tako dugo dok ispunjavaju uvjete navedene u tim člancima.
[…]
4.   Odstupajući od stavaka 1. i 2. i ne dovodeći u pitanje odredbe poglavlja VI., mjera protjerivanja se ni u kojem slučaju ne može izreći protiv građana Unije ili članova njihovih obitelji ako:
[…]
(b)
su građani Unije ušli na državno područje države članice domaćina u potrazi za poslom. U tom slučaju građani Unije i članovi njihovih obitelji ne smiju biti protjerani tako dugo dok građani Unije mogu pružiti dokaz da i dalje traže posao i da imaju stvarne izglede za zaposlenje.”
7.
U skladu s člankom 24. te direktive, naslovljenim „Jednako postupanje”:
„1.   Podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora. […]
2.   Odstupajući od stavka 1., država članica domaćin nije dužna odobriti pravo na socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca boravka odnosno, prema potrebi, tijekom duljeg razdoblja predviđenog u članku 14. stavku 4. točki (b), […] osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe, osobama koje zadržavaju taj status i članovima njihovih obitelji.”
8.
Člankom 37. navedene direktive, naslovljenim „Povoljnije nacionalne odredbe”, predviđa se:
„Odredbe ove Direktive ne utječu na zakone ili druge propise država članica koji su povoljniji za osobe obuhvaćene ovom Direktivom.”
B.
Njemačko pravo
1. Boravak
9.
Člankom 28. Gesetza über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Zakon o boravku, radu i integraciji stranaca na saveznom području) (
6
) od 30. srpnja 2004. (
7
) (u daljnjem tekstu: AufenthG), naslovljenim „Spajanje obitelji s njemačkim državljanima”, u stavku 1. određuje se:
„Dozvola boravka izdaje se stranom
1.
bračnom drugu njemačkog državljanina,
2.
maloljetnom djetetu samcu njemačkog državljanina,
3.
roditelju maloljetnog njemačkog državljanina samca u svrhu izvršavanja roditeljske skrbi nad djetetom
ako njemački državljanin ima svoje uobičajeno boravište na saveznom području. […]”
10.
U članku 11. stavku 14. Gesetza über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Zakon o slobodnom kretanju građana Unije) (
8
) od 30. srpnja 2004. (
9
) (u daljnjem tekstu: FreizügG/EU), navodi se:
„Aufenth[G] [se] primjenjuje […] i ako omogućuje povoljniji pravni položaj nego ovaj zakon. […]”
2. Davanja u okviru socijalne pomoći
11.
Člankom 7. Sozialgesetzbucha Zweites Buch, Grundsicherung für Arbeitsuchende (II. knjiga Socijalnog zakonika, Osnovna socijalna zaštita za osobe koje traže zaposlenje (
10
)) (
11
) (u daljnjem tekstu: SGB II), naslovljenim „Korisnici davanja”, u članku 1. određuje se:
„Davanja predviđena u ovoj knjizi dodjeljuju se osobama:
1.
koje su napunile 15 godina, ali još nisu dosegnule dobnu granicu iz članka 7.bis,
2.
koje su radno sposobne,
3.
kojima je potrebna pomoć i
4.
koje uobičajeno borave u Saveznoj Republici Njemačkoj (korisnici sposobni za rad).
Izuzeti su:
1.
strani državljani koji nisu radnici ni samozaposlene osobe u Saveznoj Republici Njemačkoj i koji ne uživaju pravo na slobodno kretanje na temelju članka 2. stavka 3. [FreizügG/EU‑a] kao i članovi njihovih obitelji, tijekom prva tri mjeseca njihova boravka,
2.
strani državljani
(a)
koji nemaju pravo boravka,
(b)
čije se pravo boravka temelji samo na traženju zaposlenja […]
[…]
kao i članovi njihovih obitelji,
[…]
[…] Iznimno od druge rečenice točke 2. stranim državljanima te članovima njihovih obitelji odobravaju se davanja u skladu s ovom knjigom ako imaju uobičajeno boravište na saveznom području najmanje pet godina […]”
3. Socijalna pomoć
12.
Člankom 23. Sozialgesetzbucha Zwölftes Buch, Sozialhilfe (XII. knjiga Socijalnog zakonika, Socijalna pomoć) (
12
) (u daljnjem tekstu: SGB XII), naslovljenim „Socijalna pomoć za strane državljane”, određuje se:
„(1)   Pomoć za podmirivanje osnovnih životnih potreba, pomoć bolesnim osobama, pomoć za trudnice i pomoć za majčinstvo te pomoć za pristup njezi na temelju ove knjige valja dodijeliti strancima koji stvarno borave na nacionalnom području. Odredbe četvrtog poglavlja ostaju nepromijenjene. U ostalim slučajevima socijalna pomoć može se dodijeliti kada to opravdavaju okolnosti pojedinog slučaja. Ograničenja iz prve rečenice ne primjenjuju se na strance koji posjeduju dozvolu za stalni boravak ili dozvolu za privremeni boravak i koji namjeravaju stalno boraviti na saveznom području. Odredbe na temelju kojih treba ili bi trebalo isplatiti davanja socijalne pomoći koje nisu predviđene u prvoj rečenici ostaju nepromijenjene.
[…]
(3)   Davanja u skladu sa stavkom 1. ili četvrtim poglavljem ne dodjeljuju se strancima i članovima njihovih obitelji ako
1.
nisu radnici ni samozaposlene osobe u Saveznoj Republici Njemačkoj i ako ne uživaju pravo na slobodno kretanje na temelju članka 2. stavka 3. [FreizügG/EU‑a], tijekom prva tri mjeseca njihova boravka,
2.
nemaju pravo boravka ili se njihovo pravo boravka temelji samo na traženju zaposlenja ili
[…]
4.
su ušli na državno područje kako bi dobili socijalnu pomoć.
[…]
Iznimno od prve rečenice točaka 2. i 3. strancima i članovima njihovih obitelji odobravaju se davanja u skladu sa stavkom 1. prvom i drugom rečenicom ako borave na saveznom području najmanje pet godina bez duljeg prekida […].”
III. Činjenice iz glavnog postupka i prethodno pitanje
13.
Tužitelj iz glavnog postupka, FL, poljski državljanin, ušao je 30. svibnja 2020. iz Nizozemske u Njemačku sa svojom „izvanbračnom partnericom” (
13
) koja je također poljska državljanka. Ona je kratko vrijeme boravila u Nizozemskoj, dok je u Njemačkoj boravila od 30. kolovoza 2015. kad je u nju ušla iz Poljske.
14.
Njihovo zajedničko dijete rođeno je 27. studenoga 2020. u Njemačkoj i također ima poljsko državljanstvo.
15.
FL, njegova partnerica i njihovo zajedničko dijete zatražili su od Jobcentera Bielefeld pravo na davanja u okviru osnovne socijalne zaštite na temelju SGB‑a II. Odlukama od 3. i 21. prosinca 2020., Jobcenter Bielefeld prihvatio je zahtjev FL‑ove partnerice za razdoblje od 30. svibnja 2020., a za dijete za razdoblje od njegova rođenja. Suprotno tomu, odlukom od 21. travnja 2021. FL‑ov zahtjev odbijen je za razdoblje od 30. svibnja 2020. do 28. veljače 2021. uz obrazloženje da on ima pravo boravka koje se temelji samo na traženju zaposlenja i da ni na jednoj drugoj osnovi nema pravo boravka na temelju kojeg može imati pravo na davanja u skladu sa SGB‑om II.
16.
Odlukom od 19. srpnja 2021., Jobcenter Bielefeld odbio je FL‑ov prigovor kao neosnovan pri čemu je u biti ponovio isto obrazloženje. Konkretno, Jobcenter Bielefeld utvrdio je da FL ne može tražiti pravo boravka:
–
koje se predviđa nacionalnim pravom, kao član obitelji ili bliska osoba svoje partnerice koja ima pravo stalnog boravka,
–
na temelju izvršavanja roditeljske skrbi nad svojim maloljetnim djetetom (
14
) jer to dijete nema njemačko državljanstvo,
–
koje proizlazi iz presude od 6. listopada 2020., Jobcenter Krefeld (
15
) i iz Uredbe (EU) br. 492/2011 (
16
) zato što FL‑ovo dijete nije školske dobi.
17.
Usto, prema mišljenju Jobcentera Bielefeld, s obzirom na članak 4. Uredbe (EZ) br. 883/2004 (
17
), nema razloga da se članak 28. AufenthG‑a tumači na način da se pravom Unije zahtijeva da neoženjeni otac građanina Unije koji nije školske dobi može imati pravo boravka.
18.
Osim toga, sama činjenica da neoženjeni otac ne prima nikakva davanja u okviru osnovne socijalne zaštite u skladu sa SGB‑om II ne onemogućuje njegovu partnericu da stvarno ostvaruje svoja prava na slobodno kretanje i boravak.
19.
FL je protiv te odluke 12. kolovoza 2021. podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev. On u biti smatra da pravo boravka proizlazi iz odredbi članka 28. stavka 1. prve rečenice točke 3. AufenthG‑a, u vezi s člankom 6. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) (
18
) i člankom 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
19
). Tvrdi da se ograničenje prava na spajanje obitelji radi izvršavanja roditeljske skrbi na „njemačke državljane” protivi pravu Unije. To predstavlja prekomjernu diskriminaciju i ograničenje slobode kretanja (
20
).
20.
Jobcenter Bielefeld i Amt für soziale Leistungen (Sozialamt) der Stadt Bielefeld (Služba za socijalnu skrb grada Bielefelda (Socijalna služba), Njemačka), u svojstvu intervenijenta u postupku, u odgovoru su tvrdili da pravo boravka ne može proizlaziti iz članka 28. stavka 1. prve rečenice točke 3. AufenthG‑a, koji se u skladu s njegovim tekstom primjenjuje samo na „njemačke državljane”, a ne na „građane Unije”. Nacionalnom propisu o useljavanju i boravku svojstveno je da se pravi razlika između „njemačkih državljana” i „stranaca”. Taj se propis ne protivi pravu Unije.
21.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se sudska praksa viših sudova razlikuje kad je riječ o tome predstavlja li diskriminaciju odbijanje izdavanja dozvole boravka građaninu Unije koji izvršava roditeljsku skrb nad maloljetnim djetetom koje boravi na saveznom području te koje ima pravo na slobodno kretanje i ima državljanstvo druge države članice.
22.
Taj sud pojašnjava i da je Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud, Njemačka), u rješenju od 4. listopada 2019. (
21
), podsjetio na to da u sudskoj praksi viših socijalnih sudova i u pravnoj teoriji postoje različita mišljenja o tome može li se na temelju članka 11. stavka 1. jedanaeste rečenice FreizügG/EU‑a, u verziji koja je bila na snazi do 23. studenoga 2020. (
22
), u vezi s člankom 28. stavkom 1. prvom rečenicom točkom 3. AufenthG‑a i člankom 18. prvim stavkom UFEU‑a, dodijeliti pravo boravka roditelju koji izvršava roditeljsku skrb nad maloljetnim građaninom Unije koji na temelju članka 3. stavka 1. prve rečenice FreizügG/EU‑a ima pravo na slobodno kretanje zato što prati drugog roditelja.
23.
U nedostatku odluke vrhovnog suda o tom pitanju, sud koji je uputio zahtjev smatra potrebnim obratiti se Sudu kako bi mogao odlučiti o usklađenosti njemačkog propisa s pravom Unije, konkretno člankom 18., člankom 20. i člankom 21. stavkom 2. UFEU‑a te člankom 33. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
23
), Uredbom (EZ) br. 987/2009 (
24
) i Direktivom 2004/38.
24.
U tim je okolnostima Sozialgericht Detmold (Socijalni sud u Detmoldu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li pravo Unije tumačiti na način da mu se protive nacionalni propisi u skladu s kojima se dozvola boravka u okviru izvršavanja roditeljske skrbi može izdati samo roditelju strancu tuzemnog maloljetnog djeteta samca ako to dijete ima uobičajeno boravište u tuzemstvu, što ima za posljedicu da građani Unije jedne države članice nemaju takvo pravo na izdavanje dozvole boravka u svrhu izvršavanja roditeljske skrbi nad maloljetnim djetetom koje je građanin Unije i koje ima državljanstvo države članice različite od one o čijem je nacionalnom zakonodavstvu riječ?”
25.
Pisana očitovanja podnijela je Europska komisija koja je kao i njemačka vlada sudjelovala na raspravi koja se održala 14. studenoga 2024., na kojoj su one također usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
26.
Sud koji je uputio zahtjev prethodnim pitanjem želi doznati je li u skladu s pravom Unije i, konkretno, s obzirom na obrazloženje njegova zahtjeva, s člankom 18. UFEU‑a i člankom 33. stavkom 1. Povelje te s Direktivom 2004/38, nacionalni propis države članice na temelju kojeg je isključeno izdavanje dozvole boravka u svrhu izvršavanja roditeljske skrbi „mobilnom” građaninu Unije koji je roditelj maloljetnog djeteta samca koje nije državljanin države članice domaćina u kojoj ima uobičajeno boravište.
27.
Taj nacionalni propis, kojim se državi članici omogućuje da donese odredbe koje su povoljnije u pogledu prava boravka od onih predviđenih pravom Unije (
25
), obuhvaćen je člankom 37. Direktive 2004/38.
28.
Tim se propisom daje prednost spajanju obitelji kako bi roditelj stranac izvršavao roditeljsku skrb nad djetetom koje ima njemačko državljanstvo (
26
). Budući da se ne navode uvjeti koji se odnose na djecu koja su također građani Unije, taj propis dovodi do diskriminacije na temelju državljanstva koja je zabranjena na temelju prava Unije. To opće načelo jednakosti proizlazi iz temeljnih načela prava Unije (
27
).
29.
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom na koju se podsjeća u presudi CG, u točkama 62., 63. i 65. (
28
):
–
člankom 20. stavkom 1. UFEU‑a svakoj se osobi koja ima državljanstvo neke države članice dodjeljuje status građanina Unije. Taj je status predodređen da bude temeljni status državljana država članica, koji onima od tih državljana koji se nalaze u istom položaju omogućava da se u području primjene UFEU‑a ratione materiae, neovisno o njihovom državljanstvu i ne dovodeći u pitanje iznimke izričito predviđene s tim u svezi, prema njima jednako pravno postupa;
–
svaki građanin Unije može se dakle u svim situacijama koje ulaze u područje primjene prava Unije ratione materiae pozvati na zabranu diskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU‑a. Te situacije obuhvaćaju one koje proizlaze iz korištenja slobode kretanja i boravka na području država članica koju dodjeljuju članak 20. stavak 2. prvi podstavak točka (a) UFEU‑a i članak 21. UFEU‑a (
29
), te se
–
članak 18. prvi stavak UFEU‑a primjenjuje samostalno samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje se u UFEU‑u ne predviđaju posebna pravila o nediskriminaciji. Osim toga, članak 20. stavak 2. drugi podstavak i članak 21. UFEU‑a na sličan način uvjetuju pravo građana Unije na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica poštovanjem ograničenja i uvjeta utvrđenih u Ugovorima i u mjerama usvojenima radi njihove provedbe.
30.
Isto tako, Sud je u točki 66. presude CG odlučio da je „načelo nediskriminacije u pogledu građana Unije koji ostvaruju slobodu kretanja i boravka na državnom području država članica konkretizirano u članku 24. Direktive 2004/38”.
31.
U tom pogledu Sud je u točki 67. te presude u biti podsjetio na to da su „mobilni” građani Unije (
30
) obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2004/38 i da su nositelji prava koja se njome dodjeljuju te je odlučio da s obzirom na članak 24. te direktive, a ne s obzirom na članak 18. prvi stavak UFEU‑a, treba ocijeniti jesu li takvi građani diskriminirani na temelju državljanstva.
32.
Napominjem da u toj fazi obrazloženja presude CG činjenica da je pravo boravka predviđeno nacionalnim odredbama koje su povoljnije od odredbi predviđenih Direktivom 2004/38 nije relevantna, dok je, u tom slučaju, zainteresirana osoba imala pravo boravka na temelju nacionalnog prava te se člankom 24. stavkom 1. te direktive ograničava izraz načela jednakog postupanja na građane Unije koji borave na državnom području države članice domaćina na temelju navedene direktive (
31
).
33.
Slijedom toga, s obzirom na to da FL zakonito boravi na njemačkom državnom području kao tražitelj zaposlenja (
32
), na prvi se pogled čini dosljednim, kao što to tvrdi Komisija, osloniti se na članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38 kako bi se sudu koji je uputio zahtjev odgovorilo da se nacionalni propis kojim se uvodi postupanje koje se razlikuje od postupanja prema državljanima protivi načelu jednakog postupanja koje se u njemu navodi uz obrazloženje da u biti taj propis sprečava stvarno ostvarivanje prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica.
34.
Usto, kad je riječ o FL‑ovu djetetu, valja pojasniti da činjenica da je ono rođeno na njemačkom državnom području i da se nije koristilo pravom na slobodno kretanje ne utječe na ostvarivanje njegovih prava u području slobodnog kretanja i boravka osoba u svojstvu građanina Unije (
33
).
35.
Međutim, nisam uvjeren da se u ovom slučaju primjenjuje članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38. Zbog toga ću, nakon što sam iznio svoje nedoumice, navesti koje bi osnove, prema mojem mišljenju, trebalo utvrditi.
A.
Primjena članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38
36.
Odabir takve osnove, koji podrazumijeva usporedbu s domaćim državljanima temelji se, kao što to navodi Komisija, na dvama različitim pristupima diskriminaciji o kojoj je riječ na temelju državljanstva djeteta, ovisno o tome razmatra li se sa stajališta djeteta ili stajališta roditelja stranca.
37.
Nacionalni propis o kojem je riječ dovodi do toga da je dijete koje nema njemačko državljanstvo izravno diskriminirano u odnosu na dijete koje ima njemačko državljanstvo i koje uživa prisutnost svojeg roditelja stranca na njemačkom državnom području radi izvršavanja roditeljske skrbi.
38.
Kad je riječ o roditelju strancu čije dijete nema njemačko državljanstvo, treba smatrati da ga se zbog državljanstva njegova djeteta izravno diskriminira (
34
), čime ga se sprečava da izvršava roditeljsku skrb nad svojim djetetom pod istim uvjetima kao roditelj koji ima njemačko državljanstvo. Budući da je diskriminacija povezana s državljanstvom djeteta, može je se kvalificirati kao diskriminaciju „na temelju povezanosti” (
35
) ili „kolateralnu” diskriminaciju (
36
), pri čemu se ti izrazi jednako upotrebljavaju. Njima se nastoji kvalificirati situacija u kojoj osoba koja je izravno diskriminirana na temelju nekog kriterija (invalidnosti ili nekog drugog, kao što je državljanstvo, a u ovom slučaju to je dijete koje ima njemačko državljanstvo) ne ispunjava taj kriterij, nego navedeni kriterij predstavlja razlog za navodno manje povoljno postupanje. Stoga se upotrebljava pravo osobe na koju utječe diskriminirajući kriterij, a ne vlastito pravo osobe o kojoj je riječ.
39.
Međutim, neovisno o tome je li riječ o djetetu ili roditelju, ozbiljna poteškoća nastaje zbog predmeta spora koji se odnosi na dodjelu prava boravka na temelju nacionalnog prava (
37
).
40.
Podsjećam na to da se člankom 24. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2004/38 određuje da „[p]odložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju [te d]irektive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora”.
41.
Točno je da u ovom slučaju i dijete i roditelj borave u Njemačkoj na temelju Direktive 2004/38. Usto, iako se pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi na uvjete dodjele prava boravka na temelju nacionalnog prava, njime se traži priznavanje prava na davanja u okviru osnovne socijalne zaštite, pod istim uvjetima kao i za domaće državljane.
42.
Prema mojem mišljenju, u pogledu tog pitanja treba biti vrlo jasan. Jednako postupanje o kojem se raspravljalo u glavnom predmetu odnosi se samo na uvjete izdavanja dozvole boravka, a ne na pristup davanjima u okviru osnovne socijalne zaštite. Nakon izdavanja te dozvole, davanja se isplaćuju bez razlikovanja korisnika (
38
).
43.
Međutim, načelo postupanja koje je jednako postupanju prema domaćim državljanima, navedeno u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38, ne može dovesti do dodjele prava boravka, bilo u izravnu korist oca ili neizravnu korist djeteta.
44.
Dosad se u sudskoj praksi Suda taj članak 24. tumačio u slučajevima zahtjeva za socijalnu pomoć, u kojima se pozivalo na nejednako postupanje u usporedbi s pravima dodijeljenima domaćim državljanima u jednakom ekonomskom položaju (
39
). Sud je odlučio o uvjetima primjene načela postupanja koje je jednako postupanju prema domaćim državljanima kad je riječ oučincima prava boravka (
40
). To pravo treba dodijeliti na temelju Direktive 2004/38 (
41
) i, kad je riječ o njegovim učincima, izričito se predviđaju samo iznimke za određene kategorije osoba u području socijalne pomoći (
42
).
45.
U ovom slučaju, FL‑ov zahtjev nalazi se u ranijoj fazi, odnosno u fazi ostvarivanja prava boravka.
46.
Stoga, suprotno mišljenju Komisije koje se temelji na članku 24. stavku 2. Direktive 2004/38, smatram da zbog toga što se njime ne predviđa odstupanje od načela jednakog postupanja u području prava boravka, to načelo ne može služiti za dodjelu takvog prava. Drugim riječima, izdavanje dozvole boravka koje se predviđa nacionalnim propisom o kojem je riječ ne može biti učinak navedenog načela koje se primjenjuje na građane Unije zbog njihova prava boravka dodijeljenog na temelju te direktive.
47.
Iz teksta te odredbe može se izvesti drugi argument. Njome se izričito predviđa usporedba s domaćim državljanima. Međutim, oni za sebe ne mogu tražiti nikakvo pravo boravka jer je to pravo bezuvjetno (
43
). Načelo jednakog postupanja navedeno u Direktivi 2004/38 stoga nije primjenjivo u području prava boravka, neovisno o tome što je uređeno povoljnijim nacionalnim odredbama.
48.
Međutim, kao što to predlaže Komisija, s obzirom na to da usporedbu s domaćim državljanima treba provesti „unutar područja primjene Ugovora”, može li se dati prednost teleološkom tumačenju članka 24. Direktive 2004/38 (
44
)? Drugim riječima, iako u području prava boravka nije izravno riječ o postupanju koje je jednako postupanju prema državljanima države članice domaćina, o njemu može biti riječ u drugim područjima primjene Ugovora pri čemu se isključivo oslanja na svrhu propisa o kojem je riječ. U tom smislu, Komisija na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 tvrdi da iz perspektive djeteta nacionalni propis o kojem je riječ sprečava koristan učinak prava boravka koje dijete ima na njemačkom državnom području na temelju te direktive (
45
) jer ono ne može ostvariti pravo na obiteljski život na isti način kao dijete s njemačkim državljanstvom. Ona tvrdi, s jedne strane, da pravo Unije, i konkretno članci 7. i 24. Povelje, ne štiti samo obiteljski život i pravo djeteta na dobrobit i, s druge strane, da koristan učinak prava boravka maloljetnog djeteta podrazumijeva da to dijete ima pravo da ga prati i da o njemu skrbi osobe koja je njegov skrbnik (
46
).
49.
Kad se te argumente razmotri u kontekstu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38, njima se dakle pretpostavlja da propis o kojem je riječ, kojim se roditeljima strancima olakšava izvršavanje roditeljske skrbi nad djecom koja su njemački državljani, u usporedbi s domaćim državljanima koji izvršavaju ista roditeljska prava, omogućuje potpuno uživanje prava povezanih s ostvarivanjem slobode kretanja i boravka, koja za roditelje u odnosima s njihovom djecom uključuju pravo na vođenje normalnog obiteljskog života i sva prava povezana s njime (
47
).
50.
Može se istaknuti i da nacionalni propis o kojem je riječ i koji je donesen u korist roditelja stranaca, u kojem se dozvola boravka namijenjena spajanju obitelji povezuje s mogućnosti dodjele davanja u okviru osnovne socijalne zaštite u tu svrhu, pridonosi jamčenju slobode kretanja i obiteljskog života u normalnim i dostojnim uvjetima (
48
).
51.
Stoga, ta prava koja treba zaštititi neovisno o državljanstvu opravdavaju primjenu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 kako bi se ocijenilo jesu li s pravom Unije usklađeni nacionalni propisi o kojima je riječ na temelju kojih nastaje pravo boravka na državnom području.
52.
Naime, navedena su prava ključna. Međutim, u tom kontekstu, načelo nediskriminacije na temelju državljanstva koje je konkretizirano u članku 24. Direktive 2004/38, s iznimkama predviđenima u njegovu stavku 2., ima posebno široko područje, koje bi moglo biti protivno strukturi te direktive.
53.
U tom pogledu, FL‑ova situacija pruža konkretan dokaz zašto je važno ne utvrditi široko tumačenje područja primjene članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38. Podsjećam na to da FL na njemačkom državnom području ima pravo boravka koje se predviđa tom direktivom kako bi tražio zaposlenje te se stoga na temelju toga može pozvati na primjenu članka 24. stavka 1. navedene direktive za učinke različite od onih koji su predviđeni u području davanja u okviru osnovne socijalne zaštite, s obzirom na to da ne može ostvarivati pravo na njih u skladu s člankom 24. stavkom 2. te direktive.
54.
Osim toga, s obzirom na postupovna pojašnjenja suda koji je uputio zahtjev (
49
), nije sporno da FL ne može imati pravo boravka ni na jednoj drugoj osnovi na temelju Direktive 2004/38, osobito na temelju svojih obiteljskih odnosa (
50
), i stoga tražiti davanja u okviru osnovne socijalne zaštite koja su povezana s njime.
55.
Slijedom toga, kad bi se FL‑u priznalo da na temelju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38 može steći pravo boravka koje mu omogućuje da vodi obiteljski život pod istim uvjetima kao što su oni predviđeni za domaće državljane, time bi se, prema mojem mišljenju, dovele u pitanje granice utvrđene tom direktivom u obiteljskim i ekonomskim pitanjima (
51
) i stoga opća ravnoteža koju je odabrao zakonodavac Unije.
56.
Nadalje, time se opravdava da se načelo nediskriminacije konkretizirano u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38 ne primjenjuje na nacionalni propis kojim se omogućuje odobravanje dozvole boravka građaninu Unije čija je situacija obuhvaćena tom direktivom.
57.
U tim okolnostima, valja zaključiti da načelo navedeno u presudi CG, prema kojem s obzirom na članak 24. Direktive 2004/38, a ne članak 18. prvi stavak UFEU‑a, treba ocijeniti jesu li „mobilni” građani Unije diskriminirani na temelju državljanstva (
52
), treba ograničiti na situacije u kojima se raspravljalo o učincima prava boravka dodijeljenog na temelju te direktive u usporedbi s domaćim državljanima, što isključuje povoljnije nacionalne mjere u području prava boravka.
58.
Ako nije moguće tumačiti članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38, valja pojasniti uvjete u kojima je tada primjenjiv članak 18. UFEU‑a.
B.
Primjena članka 18. UFEU‑a
59.
Odabir takve osnove prava na jednako postupanje za izdavanje dozvole boravka proizlazi iz utvrđenja da propis o kojem je riječ za roditelja dovodi do diskriminacije među „mobilnim” građanima Unije na temelju državljanstva djeteta nad kojim roditelj izvršava roditeljsku skrb. Sud je već odlučio da se članak 18. prvi stavak UFEU‑a odnosi na situacije koje ulaze u područje primjene prava Unije u kojima se prema državljaninu jedne države članice postupa diskriminatorno u odnosu na državljane druge države članice samo na temelju njegova državljanstva (
53
).
60.
Kad je riječ o djetetu, na postupanje koje je jednako postupanju prema djetetu koje ima njemačko državljanstvo može se pozvati zato što dozvola boravka koja se za njegova roditelja predviđa nacionalnim propisom jamči djelotvornost njegove slobode kretanja i boravka na njemačkom državnom području, dodijeljene člankom 20. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (a) i člankom 21. UFEU‑a. To se pravo može temeljiti na članku 18. UFEU‑a jer nije riječ o posljedici prava boravka dodijeljenog na temelju Direktive 2004/38, u smislu njezina članka 24 (
54
).
61.
Prednost takve analize FL‑ove situacije i situacije njegova djeteta (
55
), čak iako borave u Njemačkoj na temelju Direktive 2004/38, jest da je u skladu s dijelom obrazloženja presude CG u kojem je Sud istaknuo da države članice ne provode Direktivu 2004/38 kada predviđaju pravo boravka u skladu s povoljnijim sustavom od onog koji je uspostavljen tom direktivom (
56
).
62.
Stoga je takva analiza i dalje obuhvaćena sudskom praksom Suda koja se odnosi na posebne odredbe kojima se utvrđuje načelo propisano člankom 18. UFEU‑a i na prava koja se temelje na člancima 20. i 21. UFEU‑a.
63.
U tom pogledu, njemačka je vlada na raspravi tvrdila da je namjera zakonodavca bila konkretizirati pravo na temelju članka 11. Temeljnog zakona, kojim se štiti jedinstvo obitelji na njemačkom državnom području. U tom smislu, Komisija je pojasnila da je ono što je 1990. na temelju njemačkog temeljnog prava prvotno bilo tek pravo koje se odnosi samo na njemačke državljane, danas postalo temeljno pravo Unije. Prema mišljenju te institucije, opravdanje boravka roditelja u korist djeteta koje ima njemačko državljanstvo i koje treba zaštititi, danas treba primjenjivati na svu djecu koja zakonito borave u Njemačkoj, ako su građani Unije. Prema tome, postignut je konsenzus o utvrđenju da nacionalni propis o kojem je riječ ima osnovu jednaku onoj koja se propisuje člancima 20. i 21. UFEU‑a.
64.
Stoga su uvjeti za odobrenje dozvole boravka koji dovode do diskriminacije među „mobilnim” građanima Unije obuhvaćeni člankom 18. UFEU‑a, s obzirom na to da ne postoje posebne odredbe kojima se predviđa primjena načela nediskriminacije na temelju državljanstva u takvom slučaju. Činjenica da se to pitanje odnosi na „mobilnog” građana Unije čija je situacija uređena Direktivom 2004/38 nije relevantna.
65.
U ovom slučaju, nacionalni propis protivi se takvom temeljnom načelu jer omogućuje povoljnije postupanje prema roditeljima djece koja imaju njemačko državljanstvo, kad je riječ o dozvoli boravka.
66.
Usto, iako je utvrđivanje uvjeta koji su povoljniji od uvjeta iz prava Unije u tom području u nadležnosti država članica, one su dužne poštovati obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije.
C.
Pregled ograničenjâ izvršavanja nadležnosti država članica
67.
Važno je podsjetiti na odluku Suda u presudi CG u pogledu primjene Povelje, odnosno da država članica, kad predvidi nacionalno pravilo koje se odnosi na boravak u uvjetima primjene koji su povoljniji od onih iz Direktive 2004/38, provodi odredbe UFEU‑a koje se odnose na status građanina Unije koji je ostvario svoju slobodu kretanja na državnom području država članica, dodijeljenu člankom 21. stavka 1. UFEU‑a. Slijedom toga, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje, ta država članica dužna je poštovati odredbe Povelje (
57
).
68.
U situaciji koja je predmet glavnog postupka, kao što to sam to već istaknuo (
58
), od temeljnog su značaja pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života zajamčeno člankom 7. Povelje kao i prava djeteta zajamčena njezinim člankom 24., osobito pravo na zaštitu interesa djeteta kao primarnog cilja u svim aktima koji se odnose na djecu kao i na održavanje redovitog osobnog odnosa i izravnog kontakta s oba roditelja (
59
).
69.
U odgovoru koji treba dati na pitanje suda koji je uputio zahtjev, dovoljno je, prema mojem mišljenju, utvrditi diskriminaciju na temelju državljanstva a da pritom nije potrebno pojasniti koja još temeljena prava iz Povelje država članica o kojoj je riječ treba poštovati prilikom izvršavanja svoje nadležnosti u situacijama obuhvaćenima pravom Unije. U tom pogledu, nije važno je li riječ o izravnoj diskriminaciji na temelju povezanosti (
60
)ili nije, jer u svakom slučaju opravdanje nacionalnog propisa nije relevantno s obzirom na navedena načela koja su također propisana i zaštićena u pravu Unije (
61
).
70.
Slijedom navedenog, predlažem Sudu da ograniči svoj odgovor na tumačenje članka 18. UFEU‑a, u vezi s člankom 20. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (a) i člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a.
V. Zaključak
71.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Sozialgericht Detmold (Socijalni sud u Detmoldu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 18. UFEU‑a, u vezi s člankom 20. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (a) i člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis države članice domaćina na temelju kojeg se dozvola boravka u svrhu izvršavanja roditeljske skrbi izdaje samo „mobilnim” građanima Unije, koji su roditelji maloljetnog djeteta samca koje je državljanin države članice domaćina, u kojoj ima uobičajeno boravište, a njezino se izdavanje odbija ako je dijete državljanin druge države članice.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	U daljnjem tekstu: Jobcenter Bielefeld
(
3
)	Riječ je o građanima Unije koji nemaju državljanstvo države članice na čijem državnom području borave.
(
4
)	Direktiva 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.)
(
5
)	Vidjeti presudu od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, u daljnjem tekstu: presuda CG, EU:C:2021:602).
(
6
)	BGBl. 2004. I, str. 1950.
(
7
)	U verziji koja proizlazi iz Zakona od 27. srpnja 2015. (BGBl. 2015. I, str. 1386.).
(
8
)	BGBl. 2004. I, str. 1986.
(
9
)	U verziji koja proizlazi iz Zakona od 12. studenoga 2020. (BGBl. 2020. I, str. 2416.).
(
10
)	Od 1. siječnja 2023. naslovu te II. knjige dodan je pojam „Bürgergeld” („minimalni dohodak građana”).
(
11
)	U njegovoj verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2020. i koja je proizašla iz Zakona od 30. studenoga 2019. (BGBI. 2019. I, str. 1948.).
(
12
)	U njegovoj verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2020. i koja je proizašla iz Zakona od 22. prosinca 2016. (BGBI. 2016. I, str. 3155.).
(
13
)	U daljnjem tekstu: partnerica. Taj se izraz upotrebljava u zahtjevu za prethodnu odluku a da nije povezan s pojmovima iz Direktive 2004/38. U tom smislu, on je istovjetan pojmovima „nevjenčana partnerica” ili „izvanbračni drug”.
(
14
)	Na temelju članka 28. stavka 1. prve rečenice točke 3. AufenthG‑a, ako ga se razmatra zasebno ili u vezi s člankom 11. stavkom 14. prvom rečenicom FreizügG/EU‑a.
(
15
)	C‑181/19, EU:C:2020:794
(
16
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.)
(
17
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. te ispravci SL 2020., L 415, str. 88. i SL 2023./90199, L) U tom članku, naslovljenom „Jednakost postupanja”, navodi se da „[a]ko ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani”.
(
18
)	U daljnjem tekstu: Temeljni zakon. Tim se člankom osobito nastoji zajamčiti posebna zaštita braka i obitelji te se u njemu navode obveze roditelja u pogledu skrbi i obrazovanja njihove djece. Usto, njime se propisuje načelo jednakog postupanja u pravu između djece rođene izvan braka i djece rođene u braku.
(
19
)	Potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.
(
20
)	Zbog osnova na koje se poziva FL, sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da se njegov zahtjev za davanja u okviru osnovne socijalne zaštite ne može odnositi na razdoblje koje počinje 30. svibnja 2020., odnosno datum njegova ulaska u Njemačku kako bi ondje tražio zaposlenje. Budući da se taj zahtjev temelji na izvršavanju roditeljske skrbi nad njegovim sinom, to razdoblje treba početi od datuma rođenja tog djeteta, odnosno 27. studenoga 2020. Iz toga proizlazi da je trajanje prava na tražena davanja u okviru osnovne socijalne zaštite tri mjeseca.
(
21
)	Sud koji je uputo zahtjev naveo je da je ta odluka dostupna na sljedećoj poveznici: https://www.bundesverfassungsgericht.de/SharedDocs/Downloads/DE/2019/10/rk20191004_1bvr171018.html, t. 12.
(
22
)	Taj je članak od 24. studenoga 2020. postao članak 11. stavak 14. prva rečenica.
(
23
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
24
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (SL 2009., L 284, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.)
(
25
)	Vidjeti u slučaju roditelja koji je državljanin treće zemlje predmet Stadt Wuppertal (C‑130/24), koji je trenutačno u tijeku. Vidjeti i za druge slučajeve presude od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja (C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 50.) i presudu CG (t. 82.).
(
26
)	Njemačka je vlada na raspravi pojasnila da dijete koje ima njemačko državljanstvo može spojiti svoju obitelj na temelju članka 28. AufenthG‑a, na temelju članka 11. Temeljnog zakona, koji se odnosi na pravo boravka Nijemaca u Njemačkoj. Vidjeti i točku 63. ovog mišljenja.
(
27
)	Vidjeti presude od 19. studenoga 2024., Komisija/Češka Republika (Pasivno biračko pravo i članstvo u političkoj stranci) (C‑808/21, EU:C:2024:962, t. 97.) i od 19. studenoga 2024., Komisija/Poljska (Pasivno biračko pravo i članstvo u političkoj stranci) (C‑814/21, EU:C:2024:963, t. 96.).
(
28
)	Vidjeti kad je riječ o toj točki 65. i presude od 19. studenoga 2024., Komisija/Republika Češka (Pasivno biračko pravo i članstvo u političkoj stranci) (C‑808/21, EU:C:2024:962, t. 98.) i od 19. studenoga 2024., Komisija/Poljska (Pasivno biračko pravo i članstvo u političkoj stranci) (C‑814/21, EU:C:2024:963, t. 97.).
(
29
)	Vidjeti i presudu CG (t. 58.).
(
30
)	U toj se presudi pojašnjava da su „u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2004/38, njezinim područjem primjene obuhvaćeni i nositelji su prava koja ona dodjeljuje građani Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani, kao i članovi njihovih obitelji, u smislu članka 2. točke 2. navedene direktive, koji ih prate ili im se pridružuju (presuda od 10. rujna 2019., Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, t. 54. i navedena sudska praksa)”.
(
31
)	Vidjeti presudu CG (t. 83.).
(
32
)	Vidjeti točku 15. ovog mišljenja.
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2016., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 42.).
(
34
)	U ovom je slučaju riječ o kriteriju koji se odnosi na državljanstvo, a ne o neutralnom kriteriju koji može dovesti do diskriminacije na temelju državljanstva.
(
35
)	Vidjeti po analogiji taj izraz u mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura u predmetu Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, t. 4., 5. i 20. te bilješka 5.).
(
36
)	Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:170, t. 55.).
(
37
)	Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.
(
38
)	Kad je riječ o njezinim učincima u području davanja u okviru osnovne socijalne zaštite, iz teksta članka 7. stavka 1. SGB‑a II i članka 23. SGB‑a XII proizlazi da nije relevantna činjenica da tužitelj nije državljanin iz tuzemstva i da je njegovo pravo boravka predviđeno Direktivom 2004/38 ili nacionalnim propisom o kojem je riječ. U potonjem slučaju, njemački propis u području socijalne pomoći povoljan je za građane Unije, s obzirom na to da je Sud u presudi CG odlučio da se oni koji nemaju pravo boravka na temelju Direktive 2004/38 ne mogu pozvati na načelo nediskriminacije konkretizirano u članku 24. stavku 1. te direktive (vidjeti u tom smislu točke 80. i 83. te presude).
(
39
)	Vidjeti osobito presudu CG (t. 77. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Vidjeti u tom pogledu presudu CG (točka 83. i navedena sudska praksa o slobodi država članica da pojasne učinke prava boravka odobrenog isključivo na temelju nacionalnog prava).
(
41
)	Iz presude CG proizlazi da se na načelo nediskriminacije konkretizirano u članku 24. stavku 1. Direktive 2004/38, kako bi se ishodila socijalna pomoć koja se isplaćuje državljanima u istom položaju, ne može pozvati građanin Unije koji može postati prekomjeran teret za sustav socijalne pomoći države članice domaćina (t. 80.) ili čije je pravo boravka odobreno na temelju nacionalnog propisa koji je povoljniji od odredbi Direktive 2004/38 (t. 83.) i dodijeljeno bez provjere ispunjenosti uvjeta raspolaganja sredstvima (t. 81.).
(
42
)	Vidjeti članak 24. stavak 2. Direktive 2004/38.
(
43
)	Vidjeti u tom smislu presude od 14. studenoga 2017., Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:862, t. 37.) i od 22. lipnja 2023., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Majka Tajlanđanka nizozemskog maloljetnog djeteta) (C‑459/20, EU:C:2023:499, t. 41.). Vidjeti i Obavijest Komisije naslovljenu „Smjernice o pravu na slobodno kretanje građana EU‑a i njihovih obitelji” (SL 2023./1392, C), osobito str. 6.
(
44
)	Vidjeti za usporedbu u području socijalne pomoći, Lenaerts, K., i Gutiérrez‑Fons, J., Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2020., osobito t. 71. (str. 69. do 71.) i Lenaerts, K., „The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, sv. 24., br. 4, ERA, Trier, 2023, str. 589. do 598., osobito str. 595. do 596.
(
45
)	Podsjećam na to da u ovom slučaju FL‑ovo dijete ima pravo boravka koje izvodi iz prava svoje majke. Sud je odlučio da se „članku 20. UFEU‑a protive nacionalne mjere, uključujući odluke kojima se odbija pravo na boravak članovima obitelji građanina Unije, koje imaju za učinak oduzimanje građanima Unije stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz njihova statusa” (vidjeti presudu od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (C‑133/15, EU:C:2017:354, t. 61. i navedena sudska praksa)).
(
46
)	Vidjeti i FL‑ove argumente koji se u biti navode u točki 19. ovog mišljenja.
(
47
)	Vidjeti osobito presudu CG (t. 90.) i presudu od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 47. i navedena sudska praksa te t. 59. i 65.). U ovom slučaju, FL može tvrditi da ga se odvratilo od toga da ostane u Njemačkoj kako bi ondje izvršavao roditeljsku skrb samo zbog ekonomskih razloga jer mu je dopušten boravak u Njemačkoj kako bi ondje tražio zaposlenje a da pritom nema pravo na davanja u okviru osnovne socijalne zaštite. Isto tako, može se tvrditi da djeca o kojima je riječ i koji su građani Unije, ovisno o njihovu državljanstvu i neovisno o tome je li jedan od njihovih roditelja građanin Unije, mogu ili ne moraju živjeti na njemačkom državnom području s tim roditeljem koji ondje zakonito boravi, pri čemu imaju koristi od davanja u okviru osnovne socijalne zaštite koja se isplaćuju tom roditelju.
(
48
)	Vidjeti u tom smislu presudu CG (t. 89. i 91.).
(
49
)	Vidjeti točke 16. do 19. ovog mišljenja.
(
50
)	Nakon iznošenja razloga za odbijanje FL‑ova zahtjeva, na temelju njih se može zaključiti da je tijekom razdoblja na koje se odnosi njegov zahtjev on živio u Njemačkoj a da pritom nije održavao stabilnu vezu s majkom svojeg djeteta te nije preuzeo stvarnu skrb nad njim. U tom pogledu, ako još postoje nesigurnosti u pogledu činjenice da FL ni na jednoj drugoj osnovi nema pravo boravka na temelju Direktive 2004/38, na sudu koji je uputio zahtjev je da ih ukloni (vidjeti presude od 15. rujna 2015., Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, t. 52.) i od 6. listopada 2020., Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, t. 69.)). Stoga ne treba proširiti analizu FL‑ove situacije, kao što je to predložila Komisija u svojim pisanim očitovanjima, na članak 3. Direktive 2004/38, čiji je stavak 2. Sud tumačio u presudi od 5. rujna 2012., Rahman i dr. (C‑83/11, EU:C:2012:519).
(
51
)	Vidjeti kad je riječ o podsjetniku na uvjete utvrđene Direktivom 2004/38 u situaciji koja je usporediva sa situacijom FL‑ova djeteta osobito presudu od 13. rujna 2016., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 44. do 47.). Vidjeti kad je riječ o tim kriterijima tumačenja po analogiji i presudu CG (t. 81.).
(
52
)	Vidjeti točku 31. ovog mišljenja.
(
53
)	Vidjeti presudu od 2. rujna 2021., État belge (Pravo boravka u slučaju nasilja u obitelji) (C‑930/19, EU:C:2021:657, t. 51. i navedena sudska praksa).
(
54
)	Vidjeti točku 57. ovog mišljenja.
(
55
)	Članak 20. stavak 2. prvi podstavak točka (a) UFEU‑a jedini je primjenjiv u njegovu slučaju. Vidjeti točku 34. ovog mišljenja.
(
56
)	Vidjeti presudu CG (t. 82., 83. i 87.).
(
57
)	Vidjeti presudu CG (t. 84., 85., 86. i 88.). Vidjeti i Lenaerts, K., „The Broadening of EU Competences Through the Case Law of the Court of Justice: Myth or Reality?”, op. cit., osobito bilješku 40. (str. 596.), prema koje je donošenjem presude CG 2021. došlo do važnog razvoja u odnosu na presude od 11. studenoga 2014., Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358) i od 15. rujna 2015., Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597). Naglasio je da je Sud u biti u toj presudi odlučio da država članica „provodi” prava građanina Unije na slobodno kretanje na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a, kad odobrava tom građaninu pravo boravka, čak i ako se tim pravom ne ispunjavaju uvjeti utvrđeni Direktivom 2004/38. To aktivira primjenu određenih prava iz Povelje te se time od države članice domaćina zahtijeva da „mobilnom” građaninu Unije dodijeli sredstva potrebna za dostojanstven život.
(
58
)	Vidjeti točke 48. do 52. ovog mišljenja.
(
59
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 59.). Kad je riječ o djetetu iz glavnog postupka, može se posebno istaknuti članak 24. stavak 3. Povelje.
(
60
)	Vidjeti točku 38. ovog mišljenja.
(
61
)	Vidjeti točku 63. ovog mišljenja.