62024CC0458
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 16. listopada 2025. (
1
)
Predmet C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
protiv
Savezne Republike Njemačke
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen (Upravni sud u Sigmaringenu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Uredba (EU) br. 604/2013 – Utvrđivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Odgoda prihvata tražitelja azila koju provodi odgovorna država članica – Nepostojanje opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja zbog sustavnih nedostataka u postupku azila i uvjetima prihvata – Opseg obveza države članice koja je zatražila prihvat podnositelja zahtjeva i koja želi provesti njegov transfer na svoje državno područje – Neprovedba transfera podnositelja zahtjeva u određenom roku – Prijenos odgovornosti”
I. Uvod
1.
Zajednički europski sustav azila temelji se na pristupu prema kojem je, u načelu, samo jedna država članica odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva na državnom području države članice. Uredba (EU) br. 604/2013 (
2
) (u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III) u tu svrhu predviđa, s jedne strane, niz kriterija za određivanje i, s druge strane, u pravilu, transfer u odgovornu državu članicu ako je zahtjev podnesen drugdje u Europskoj uniji (
3
).
2.
Taj se sustav temelji na načelu uzajamnog povjerenja, na temelju kojeg se smatra da je postupanje prema podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu u svakoj državi članici u skladu, među ostalim, sa zahtjevima predviđenima Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (
4
).
3.
Od presude N. S. i dr. (
5
), koja je kodificirana člankom 3. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe Dublin III (
6
), primjenjuje se iznimka od tog načela uzajamnog povjerenja i, slijedom toga, od transfera u državu članicu koja je određena kao odgovorna ako u toj državi članici postoje sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositelja zahtjeva koji izazivaju opasnost od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje.
4.
U ovom se predmetu postavlja pitanje primjenjuje li se ta iznimka i kada je, poput Talijanske Republike, država članica koja je određena kao odgovorna jednostrano odgodila prihvat i ponovni prihvat tih podnositelja zahtjeva, čime je spriječila izvršenje transfera na njezino državno područje.
5.
Nastavno na presudu Tudmur (
7
), ovaj zahtjev za prethodnu odluku daje Sudu priliku da pojasni pravne posljedice takve situacije u okviru tumačenja Uredbe Dublin III.
II. Pravni okvir
A.
Uredba Dublin III
6.
Uvodne izjave 4. i 5. Uredbe Dublin III glase:
„(4)
U zaključcima iz Tamperea navodi se također da bi [zajednički europski sustav azila] u kratkom vremenskom razdoblju trebao uključivati jasan i provediv način za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu [azil].
(5)
Takav bi se način trebao temeljiti na objektivnim, poštenim kriterijima i za države članice i za predmetne osobe. Trebao bi posebno omogućiti brzo određivanje odgovorne države članice, tako da se osigura učinkovit pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite i pritom ne ugrozi cilj brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu.”
7.
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Pristup postupku za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji podnese zahtjev na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.
2.   Kada na temelju kriterija navedenih u ovoj Uredbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je prva država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
Kada podnositelja zahtjeva nije moguće transferirati u državu članicu koja je prvobitno određena kao odgovorna zbog utemeljenih razloga za pretpostavku da postoje sustavni nedostaci u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositeljâ zahtjeva u toj državi članici, koji izazivaju opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. [Povelje], država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice i dalje razmatra kriterije iz poglavlja III. da utvrdi može li se koju drugu državu članicu odrediti kao odgovornu.
Kada transfer u skladu s ovim stavkom nije moguće obaviti ni u jednu državu članicu određenu na temelju kriterija iz poglavlja III. ili u prvu državu članicu u kojoj je zahtjev podnesen, država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice postaje odgovorna država članica.”
8.
U poglavlju III. te uredbe, koje obuhvaća članke 7. do 15., utvrđeni su kriteriji za određivanje odgovorne države članice, među kojima je i onaj države prvog ulaska, utvrđen u članku 13. stavku 1.
9.
Članak 18. iste uredbe, koji se nalazi u njezinu poglavlju V., odnosi se na obveze odgovorne države članice i u stavku 1. točki (a) predviđa da je „[o]dgovorna država članica u skladu s ovom Uredbom obvezna […] pod uvjetima iz članaka 21., 22. i 29. prihvatiti podnositelja zahtjeva koji je podnio zahtjev u drugoj državi članici”.
10.
Poglavlje VI. Uredbe Dublin III odnosi se na postupke za prihvat i ponovni prihvat podnositelja zahtjeva te obuhvaća članke 20. do 33. te uredbe.
11.
Članak 29. navedene uredbe, naslovljen „Modaliteti i rokovi”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Transfer podnositelja zahtjeva ili druge osobe iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d) iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi se u skladu s nacionalnim pravom države članice moliteljice, nakon savjetovanja među predmetnim državama članicama, čim je to praktički moguće, a najkasnije u roku od šest mjeseci nakon što je druga država članica prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili nakon konačne odluke o žalbi ili preispitivanju kada u skladu s člankom 27. stavkom 3. postoji suspenzivni učinak.
[…]
2.   Ako se transfer ne provede u šestomjesečnom roku, odgovorna država članica oslobađa se svoje obveze da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu i odgovornost se tada prenosi na državu članicu moliteljicu. Taj se rok može produljiti na najviše godinu dana, ako transfer nije bilo moguće provesti jer je predmetna osoba u zatvoru, ili na najviše osamnaest mjeseci ako predmetna osoba pobjegne.”
B.
Uredba (EZ) br. 1560/2003
12.
Članak 8. Uredbe Komisije (EZ) br. 1560/2003 od 2. rujna 2003. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 o uvođenju kriterija i mehanizama za utvrđivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji državljanin treće zemlje podnosi u jednoj od država članica (
8
), naslovljen „Suradnja pri transferima”, određuje u svojem stavku 1.:
„Odgovorna država članica dužna je omogućiti da se transfer tražitelja azila obavi što je moguće brže te osigurati da on bude obavljen bez ikakvih prepreka. […]”
13.
U skladu s člankom 9. navedene uredbe, koji je naslovljen „Odgođeni i zakašnjeli transferi”:
„1.   Odgovornu državu članicu se bez odlaganja izvješćuje o svakoj odgodi do koje dođe zbog žalbenog ili revizijskog postupka sa suspenzivnim učinkom, ili fizičkih razloga kao što su loše zdravlje tražitelja azila, nedostupnost prijevoza ili činjenica da se tražitelj azila povukao iz postupka transfera.
1.a   Ako je prijevoz odgođen na zahtjev države članice koja obavlja prijevoz, država članica koja obavlja prijevoz i odgovorna država članica moraju ponovno uspostaviti komunikaciju u cilju organizacije novog prijevoza u što kraćem roku, u skladu s člankom 8., a najkasnije dva tjedna od trenutka kada nadležna tijela postanu svjesna prestanka okolnosti koje su uzrokovale kašnjenje ili odgodu. U tom slučaju, ažurirani tipski obrazac za prijenos podataka prije izvršenja prijevoza u skladu s Prilogom VI. šalje se prije prijevoza.
2.   Država članica koja zbog jednog od razloga iz članka 29. stavka 2. [Uredbe Dublin III] ne može provesti prijevoz u uobičajenom roku od šest mjeseci od datuma prihvaćanja zahtjeva za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe ili od konačne odluke u žalbenom ili revizijskom postupku sa suspenzivnim učinkom obavješćuje odgovornu državu članicu prije isteka tog roka. U suprotnom je za obradu molbe za međunarodnu zaštitu i druge obveze iz [Uredbe Dublin III] odgovorna država članica koja je predala molbu, u skladu s člankom 29. stavkom 2. te Uredbe.
[…]”
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
14.
Tužitelj iz glavnog postupka, sirijski državljanin, ušao je u Njemačku 18. travnja 2023. te je 26. travnja 2023. podnio zahtjev za azil. Talijanska Republika je na temelju informacija iz baze podataka Eurodac utvrđena kao država članica odgovorna za razmatranje tog zahtjeva.
15.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Savezni ured za migraciju i izbjeglice, Njemačka, u daljnjem tekstu: Savezni ured) stoga je 27. travnja 2023. uputio Talijanskoj Republici zahtjev za prihvat tužitelja iz glavnog postupka na temelju Uredbe Dublin III, na koji talijanska tijela nisu odgovorila.
16.
Odlukom od 18. srpnja 2023. Savezni ured odbacio je zahtjev za azil tužitelja iz glavnog postupka kao nedopušten uz obrazloženje da je Talijanska Republika odgovorna za razmatranje tog zahtjeva te je naložio njegovo udaljavanje u Italiju.
17.
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je 27. srpnja 2023. tužbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev, koji je odlukom od 26. listopada 2023. odredio suspenzivni učinak tužbe.
18.
Dvjema okružnicama od 5. i 7. prosinca 2022. talijanski odjel „Dublin”, nadležno tijelo talijanskog Ministarstva unutarnjih poslova, obavijestio je sve ostale odjele „Dublina” o činjenici da, privremeno i podložno iznimkama, Talijanska Republika više ne prihvaća transfere podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u Italiju u skladu s Uredbom Dublin III.
19.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, potrebno je utvrditi je li zbog tog odbijanja prihvata Savezna Republika Njemačka postala odgovorna država članica na temelju članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III. Stoga je odluka Saveznog ureda nezakonita.
20.
Taj sud smatra da takvo odbijanje predstavlja „sustavnu povredu” Uredbe Dublin III. Ta uredba polazi od pretpostavke, koja se temelji na uzajamnom povjerenju, prema kojoj države članice prihvaćaju podnositelje zahtjeva koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu čije je razmatranje u njihovoj nadležnosti. Uzimajući u obzir tu pretpostavku i cilj brze obrade zahtjeva, odredba odgovorne države članice da prihvati podnositelje zahtjeva jest „nepisani uvjet za primjenu” članka 3. stavka 2. drugog podstavka navedene uredbe. Stoga odbijanje prihvata predstavlja povredu te odredbe i to neovisno o uvjetima prihvata u odgovornoj državi članici. Navedena odredba stoga može dovesti do prijenosa odgovornosti na Saveznu Republiku Njemačku u ovom predmetu.
21.
S obzirom na te okolnosti, Verwaltungsgericht Sigmaringen (Upravni sud u Sigmaringenu, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. stavak 2. [Uredbe Dublin III] ili uredbu kao takvu, tumačiti na način da država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice mora i dalje razmatrati kriterije iz poglavlja III. te da je sama odgovorna ako država članica koja je u skladu s tim kriterijima odgovorna nije spremna prihvatiti osobe u odnosu na koje je donesena odluka o vraćanju na temelju te uredbe?
2.
Primjenjuje li se ta obveza države članice koja provodi postupak određivanja odgovorne države da i dalje razmatra kriterije iz poglavlja III. [Uredbe Dublin III] i onda ako u državi članici koja nije spremna za prihvat ne postoje sustavni nedostaci u smislu članka 3. stavka 2. drugog podstavka te uredbe, koji bi mogli izazvati opasnost neljudskog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. [Povelje]?
3.
Treba li članak 33. stavak 1. [Direktive 2013/32/EU (
9
)] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis prema kojem zahtjev za azil također treba odbaciti kao nedopušten ako odgovorna država članica u skladu s [Uredbom Dublin III] nije spremna za prihvat?
4.
Mora li država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice smatrati odgovornu državu članicu u skladu s [Uredbom Dublin III] nespremnom za prihvat ako ministarstvo unutarnjih poslova odgovorne države članice pisanim putem izjavi da privremeno ne prihvaća nijednu osobu u odnosu na koju je donesena odluka o vraćanju na temelju te uredbe i ako ta država članica sprječava naknadni prihvat osoba?
5.
Predstavlja li odbijanje nadležne države članice da prihvati osobe koje se vraćaju na temelju [Uredbe Dublin III], samo po sebi i neovisno o opasnosti u smislu članka 4. Povelje koja iz toga proizlazi, povredu subjektivnih prava osobe o kojoj je riječ? Predviđa li se člankom 27. stavkom 1. te uredbe djelotvoran pravni lijek i za tu povredu subjektivnih prava?”
22.
Pisana očitovanja podnijeli su tužitelj u glavnom postupku, danska, francuska, talijanska, austrijska i finska vlada te Europska komisija. Danska, njemačka, francuska, talijanska i finska vlada te Komisija sudjelovale su na raspravi održanoj 18. lipnja 2025.
23.
U skladu sa zahtjevom Suda, ovo će mišljenje biti ograničeno na analizu prvog i drugog prethodnog pitanja.
IV. Analiza
A.
Uvodna razmatranja o formulaciji prethodnih pitanja i strukturi analize
24.
Budući da se i prvo i drugo prethodno pitanje odnose na tumačenje članka 3. stavka 2. Uredbe Dublin III u slučaju odgode transfera u državu članicu koja je određena kao odgovorna, smatram da ih valja razmotriti zajedno.
25.
U tom pogledu napominjem da, iako se prvo prethodno pitanje bez razlike odnosi na tumačenje te odredbe ili Uredbe Dublin III „kao takve”, iz njegova zajedničkog tumačenja s drugim pitanjem ipak proizlazi da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose, konkretnije, na drugi i treći podstavak navedene odredbe, s obzirom na to da, kad je riječ o obvezama države članice koja provodi ispitivanje kriterija odgovornosti, želi znati koje su posljedice jednostrane odgode prihvata od strane odgovorne države članice.
26.
Valja primijetiti da prvi podstavak članka 3. stavka 2. Uredbe Dublin III, koji se odnosi na situaciju u kojoj na temelju kriterija navedenih u toj uredbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, nije relevantan za potrebe ove analize. Naime, sud koji je uputio zahtjev navodi da su njemačka tijela utvrdila Talijansku Republiku kao odgovornu državu članicu jer je bila prva zemlja ulaska (
10
).
27.
Usto, napominjem da se u prvom i drugom prethodnom pitanju navodi samo odgoda prihvata podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i presude Tudmur (
11
) proizlazi da je Talijanska Republika odgodila prihvat i ponovni prihvat podnositelja zahtjeva. Budući da ih članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe Dublin III ne razlikuje, moja se analiza primjenjuje na te dvije situacije (
12
) upućivanjem samo na prihvat.
28.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da prvo i drugo prethodno pitanje treba shvatiti na način da njima sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe Dublin III tumačiti na način da je država članica koja određuje odgovornu državu članicu dužna nastaviti svoje razmatranje kriterija predviđenih u poglavlju III. te uredbe, odnosno postaje sama odgovorna, ako država članica koja je prvotno određena kao odgovorna na temelju tih kriterija nije spremna prihvatiti osobe na koje se odnosi odluka o transferu na temelju te uredbe i ako u potonjoj državi članici ne postoje sustavni nedostaci koji bi mogli dovesti do opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje.
29.
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan i potpun odgovor, smatram da valja razmotriti i članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III prema kojem u slučaju neizvršenja transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u određenom roku država članica moliteljica preuzima odgovornost za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Tu je odredbu nekoliko zainteresiranih stranaka spomenulo u svojim pisanim očitovanjima te se o njoj podrobno raspravljalo na raspravi.
30.
Stoga ću, kako bih odgovorio na prvo i drugo pitanje, najprije iznijeti (B) kratak pregled uvjeta primjene članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III, kao i zaključaka iz presude Tudmur koji se mogu primijeniti u ovom slučaju. Kao drugo (C), razmotrit ću odnos te odredbe s člankom 29. stavkom 2. te uredbe.
B.
Uvjeti primjene članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III
1. Opće napomene
31.
Podsjećam na to da članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe Dublin III kodificira sudsku praksu koja se odnosi na Uredbu (EZ) br. 343/2003 (
13
) (u daljnjem tekstu: Uredba Dublin II), prema kojoj države članice, uključujući nacionalne sudove na temelju članka 4. Povelje, ne smiju transferirati tražitelja azila u odgovornu državu članicu kada ne mogu ignorirati da sustavni nedostaci u postupku azila i uvjeti prihvata tražitelja azila u toj državi članici predstavljaju ozbiljne i utvrđene razloge za vjerovanje da će tražitelj biti izložen stvarnoj opasnosti od podvrgavanja nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu te odredbe (
14
).
32.
Člankom 3. stavkom 2. drugim i trećim podstavkom Uredbe Dublin III pojašnjeno je da država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice u takvoj situaciji postaje država članica odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu ako nakon razmatranja kriterija iz poglavlja III. te uredbe utvrdi da nije moguć transfer podnositelja zahtjeva u državu članicu određenu na temelju tih kriterija ili u prvu državu članicu u kojoj je zahtjev podnesen (
15
).
33.
Sudska povijest te odredbe potvrđuje da je ona osmišljena kao izniman, ali nužan mehanizam kako bi se izbjegla apsolutna primjena kriterija za određivanje odgovorne države članice i time omogućilo Uniji i njezinim državama članicama da poštuju svoje obveze u pogledu zaštite temeljnih prava tražitelja azila (
16
).
34.
Sud je tijekom godina potvrdio visoke zahtjeve za primjenu članka 3. stavka 2. drugog podstavka Uredbe Dublin III. Tako samo „sustavni nedostaci” koji „izazivaju opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. [Povelje]” onemogućuju transfer podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u odgovornu državu članicu, pri čemu su ta dva uvjeta stoga kumulativna (
17
).
35.
Iz prethodno navedenog jasno proizlazi da se članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe Dublin III ne može primijeniti na druge situacije osim one iz te odredbe. Kao što je to Sud smatrao u presudi N. S. i dr. (
18
), kad je riječ o toj uredbi, bilo bi protivno njezinim ciljevima i sustavu da je najmanja povreda odredbi prava Unije u području prava azila dovoljna da spriječi svaki transfer tražitelja azila u državu članicu koja je inače nadležna.
2. Primjena na ovaj slučaj
36.
Sud je u presudi Tudmur potvrdio da se dva kumulativna uvjeta za primjenu članka 3. stavka 2. drugog podstavka Uredbe Dublin III ne mogu smatrati ispunjenima samo zato što je država članica koja je na temelju kriterija iz poglavlja III. te uredbe određena kao odgovorna jednostrano odgodila prihvat podnositelja zahtjeva. Stoga takva jednostrana odgoda ne oslobađa državu članicu pred kojom je pokrenut postupak da provjeri postoje li sustavni nedostaci i opasnost od povrede članka 4. Povelje nakon konkretne analize koja se temelji na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima (
19
).
37.
Sud je do tog zaključka došao oslanjajući se na ciljeve Uredbe Dublin III, kojom se, među ostalim, nastoji uspostaviti jasan i provediv način određivanja odgovorne države članice i spriječiti sekundarna kretanja tražiteljâ azila između država članica (
20
). Prema mišljenju Suda, ako bi se država članica određena kao odgovorna na temelju kriterija navedenih u poglavlju III. te uredbe mogla jednostavnom jednostranom objavom osloboditi odgovornosti koje ima na temelju te uredbe, to bi dovelo do nepoštovanja navedenih kriterija i opasnosti od ugrožavanja dobrog funkcioniranja sustava uspostavljenog navedenom uredbom (
21
).
38.
Budući da se, kao što sam to naveo (
22
), situacija o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Tudmur odnosila, kao u ovom slučaju, na odgodu preuzimanja od 2022. koju je provela Talijanska Republika, ne vidim nijedan razlog za odstupanje od tog tumačenja kojim se potvrđuje prethodni pristup Suda u pogledu strogog praga primjene iz članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III.
39.
Osim toga, Sud je u toj presudi podsjetio na to da je, na temelju članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III, na nadležnom sudu da ispita opasnosti kojima je predmetna osoba bila izložena u samom trenutku transfera, tijekom postupka azila ili nakon tog postupka (
23
).
40.
Stoga, prema mojem mišljenju, navedena presuda potvrđuje da se razlog zbog kojeg se članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe Dublin III ne može primijeniti na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne odnosi na razliku koju predlaže sud koji je uputio zahtjev između „Dublinskog postupka” i „postupka azila”, nego na nepostojanje sustavnih nedostataka koji izazivaju opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema podnositelju zahtjeva. U tom pogledu taj sud smatra da se navedena odredba odnosi samo na postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, dok je odgoda prihvata o kojoj je riječ ograničena na prethodni postupak razmatranja kriterija za određivanje odgovorne države članice predviđenih tom uredbom. Međutim, to je rasuđivanje protivno općem i apsolutnom karakteru zabrane predviđene člankom 4. Povelje, iz kojeg je Sud zaključio da je transfer podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu isključen u svakoj situaciji u kojoj postoje ozbiljni i dokazani razlozi za vjerovanje da će podnositelj zahtjeva biti izložen stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, u smislu te odredbe, prilikom njegova transfera ili nakon njega (
24
).
41.
S obzirom na prethodno navedeno, napominjem da u ovoj fazi na prvo i drugo prethodno pitanje treba odgovoriti niječno.
42.
Međutim, valja još ispitati, kao što sam to naveo u točki 29. ovog mišljenja, članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III, čije tumačenje također proturječi tumačenju prema kojem članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak te uredbe treba primijeniti na situaciju poput one o kojoj je riječ u ovom predmetu.
C.
Odnos s člankom 29. stavkom 2. Uredbe Dublin III
1. Prikaz problematike
43.
Kao što to proizlazi iz obrazloženja njegova prvog i drugog prethodnog pitanja (
25
), sud koji je uputio zahtjev smatra da odgoda prihvata o kojoj je riječ u ovom slučaju predstavlja „sustavnu povredu” Uredbe Dublin III koju treba ispraviti sudskom odlukom kako bi se postigao cilj brze obrade zahtjeva.
44.
Međutim, takav pristup ne samo da nije u skladu sa strukturom članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III i ustaljenom sudskom praksom, sažetom u točki 34. ovog mišljenja, nego se usto temelji na, prema mojem mišljenju, nepotpunom tumačenju te uredbe.
45.
Čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da Uredba Dublin III ne predviđa nijednu odredbu kojom se uređuju posljedice odgode prihvata koju provodi odgovorna država članica.
46.
Međutim, članak 3. stavak 2. Uredbe Dublin III odnosi se na situaciju u kojoj je transfer podnositelja zahtjeva isključen zbog sustavnih nedostataka u postupku azila i uvjetima za prihvat podnositelja zahtjeva koji izazivaju opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema podnositelju zahtjeva. Ako ne postoji ta iznimna situacija ili primjena diskrecijske klauzule (
26
), tom se uredbom u njezinu poglavlju VI. predviđa pokretanje postupka prihvata u svrhu transfera podnositelja zahtjeva u državu članicu koja je utvrđena kao odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
47.
U odjeljku VI. poglavlja VI. Uredbe Dublin III, kojim se uređuje postupak transfera podnositelja zahtjeva, nalazi se članak 29., naslovljen „Modaliteti i rokovi”, koji u stavku 1. predviđa da se transfer podnositelja zahtjeva iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu provodi u skladu s nacionalnim pravom države članice moliteljice, nakon savjetovanja s predmetnim državama članicama, koliko je to praktički najbrže moguće, a najkasnije u roku šest mjeseci. Taj članak u svojem stavku 2. u biti određuje da se, ako se transfer ne izvrši u šestomjesečnom roku, koji se može produljiti u slučaju izdržavanja kazne zatvora ili bijega, odgovorna država članica oslobađa svoje obveze da prihvati ili ponovno prihvati predmetnu osobu i odgovornost se tada prenosi na državu članicu moliteljicu.
48.
Stoga, kada nakon isteka roka za transfer podnositelja zahtjeva, zbog odgode prihvata odgovorne države članice, država članica moliteljica, u ovom slučaju Savezna Republika Njemačka, postane odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, prijenos odgovornosti ne provodi se u fazi razmatranja kriterija za određivanje odgovorne države članice, nego u fazi postupka transfera podnositelja zahtjeva (
27
).
49.
Međutim, kao što to proizlazi iz njihovih pisanih i usmenih očitovanja (
28
), zainteresirane stranke iznose različita moguća tumačenja u pogledu primjenjivosti članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III na takvu situaciju.
50.
Kako bih utvrdio relevantnost tih različitih tumačenja, analizirat ću tekst, kontekst i ciljeve članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III, uzimajući u obzir njegov nastanak i sudsku praksu Suda koja se odnosi na prijenos odgovornosti nakon isteka roka za transfer podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
2. Doslovno i kontekstualno tumačenje
51.
Kao prvo, utvrđujem da se tekstom članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III prijenos odgovornosti ne ograničava na određene slučajeve ili razloge. Jedina situacija koja je izričito navedena u drugoj rečenici te odredbe jest ona produljenja roka za transfer podnositelja zahtjeva u slučaju izdržavanja kazne zatvora ili bijega.
52.
Sa stajališta same logike teksta Uredbe Dublin III, tom drugom rečenicom, u dijelu u kojem se u njoj navode situacije produljenja roka za transfer, ne može se ograničiti prva rečenica te odredbe, koja je formulirana otvoreno („Ako se transfer ne izvrši u šestomjesečnom roku […] ”).
53.
To tumačenje potvrđuje presuda Shiri (
29
), u kojoj je Sud istaknuo da iz samog teksta članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III proizlazi da se tom odredbom predviđa ex lege prijenos odgovornosti na državu članicu moliteljicu, a da se pritom taj transfer ne uvjetuje nikakvim odgovorom odgovorne države članice. Konkretno, prema mišljenju Suda, nije nužno da država članica odbije prihvatiti ili ponovno prihvatiti predmetnu osobu (
30
).
54.
Kao drugo, s obzirom na kontekst predmetne odredbe, napominjem da se u Uredbi br. 1560/2003 u pogledu pravila za primjenu Uredbe Dublin III upućuje na slučaj u kojem je odgoda transfera podnositelja zahtjeva uzrokovana postupkom žalbe ili ponovnim pregledom koji ima suspenzivni učinak ili na materijalne okolnosti „kao što su loše zdravlje tražitelja azila, nedostupnost prijevoza ili činjenica da se tražitelj azila povukao iz postupka transfera” (
31
). Međutim, valja utvrditi da je riječ samo o ilustrativnom nabrajanju.
55.
Usto, automatskim prijenosom odgovornosti u fazi postupka transfera podnositelja zahtjeva, prema mojem mišljenju, uspostavlja se jasna razlika između članka 29. stavka 2. i članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III. Potonjom se odredbom od nacionalnih tijela države članice zadužene za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu zahtijeva da ocijene kumulativne uvjete povezane sa sustavnim nedostacima koji dovode do opasnosti da predmetna osoba bude izložena postupanjima protivnima članku 4. Povelje. Usto, njome se samo zatim predviđa prijenos odgovornosti, pri čemu tijela te države članice najprije moraju nastaviti s ispitivanjem kriterija odgovornosti (
32
).
56.
Stoga, kao i Komisija te francuska i talijanska vlada, smatram da se, kada se tumači doslovno i u njegovu kontekstu, članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III primjenjuje na sve slučajeve neizvršenja transfera podnositelja zahtjeva u predviđenom šestomjesečnom roku.
57.
S obzirom na navedeno, moglo bi se postaviti pitanje je li zakonodavac Unije donošenjem članka 29. Uredbe Dublin III želio da istek šestomjesečnog roka za transfer podnositelja zahtjeva gotovo automatski dovede do prijenosa odgovornosti i kada je zamoljena država članica odgodila stvarne transfere na svoje državno područje i da se posljedice nepoštovanja roka za transfer podnositelja zahtjeva zbog jednostrane odluke potonje države članice tako pripisuju državi članici moliteljici.
58.
Naime, članak 29. stavak 1. Uredbe Dublin III određuje da se transfer podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu provodi „nakon savjetovanja s predmetnim državama članicama” i koliko je to praktički najbrže moguće. Taj bi izraz mogao upućivati na to da je ta odredba uvedena pod pretpostavkom da je zamoljena država članica spremna prihvatiti ili ponovno prihvatiti predmetnog podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
59.
Kako bi se bolje razumio doseg članka 29. Uredbe Dublin III, čini mi se korisnim prikazati njegov nastanak.
3. Povijesno tumačenje
60.
Prijenos odgovornosti na državu članicu moliteljicu nakon isteka roka za transfer podnositelja zahtjeva uspostavljen je Uredbom Dublin II. Tom su uredbom za postupke prihvata i ponovnog prihvata predviđene dvije odredbe koje su sastavljene na isti način kao i članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III (
33
).
61.
Što se tiče prihvata, iz obrazloženja Komisijina prijedloga Uredbe Dublin II (
34
) proizlazi da se taj prijenos odgovornosti, koji nije poznat Dublinskoj konvenciji (
35
) kojom se ne predviđa takva posljedica u slučaju neuspjeha transfera podnositelja zahtjeva, temelji, s jedne strane, na razmatranjima da „država članica koja nije ispunila ciljeve kontrole nezakonite imigracije koji su zajednički državama članicama mora snositi posljedice u odnosu na svoje partnere”. S druge strane, cilj tog mehanizma bio je „izbjeći stvaranje mogućnosti ‚podnositelj zahtjeva za azil u neizvjesnosti’ čiji se zahtjev ne razmatra ni u jednoj državi članici” (
36
).
62.
Što se tiče postupaka za ponovni prihvat, u obrazloženju prijedloga Uredbe Dublin II navodilo se da se odredbom kojom se predviđa prijenos odgovornosti „utvrđuje posljedica nesposobnosti države moliteljice da provede transfer u odgovornu državu članicu: suglasnost za ponovni prihvat prestaje vrijediti i država članica moliteljica mora preuzeti odgovornost za tražitelja azila” (
37
).
63.
Odredbe Uredbe Dublin II koje odgovaraju članku 29. stavku 2. Uredbe Dublin III stoga su prvotno predviđene, s jedne strane, za situacije neizvršenja transfera podnositelja zahtjeva koje se može pripisati državi članici moliteljici i, s druge strane, kako bi se osiguralo da zahtjev za azil naposljetku obrađuje država članica.
64.
Na temelju toga što se u obrazloženju Prijedloga Uredbe Dublin II uopće ne spominje situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može se, prema mojem mišljenju, ni u kojem slučaju zaključiti da ta situacija nije obuhvaćena člankom 29. stavkom 2. Uredbe Dublin III. U prirodi je pravne stvari to da zakonodavac u trenutku donošenja pravnog pravila ne može predvidjeti sve moguće slučajeve koji njime mogu biti obuhvaćeni.
65.
Osim toga, kao što je to u biti primijetila finska vlada, nije iznenađujuće da slučaj jednostrane odgode prihvata od strane države članice nije izričito predviđen u tekstu uredbi Dublin II i III: predviđanje tog slučaja podrazumijevalo bi da zakonodavac pretpostavlja da države članice ne poštuju obveze koje imaju na temelju tih uredbi.
66.
Međutim, smatram da tumačenje članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III prema kojem se ta odredba primjenjuje na slučaj jednostrane odgode prihvata podnositelja zahtjeva za azil od strane odgovorne države članice, ne samo da odgovara uvodnom tekstu te odredbe, nego je i u skladu, kao što ću to iznijeti u nastavku, s ciljevima te uredbe.
4. Teleološko tumačenje
a) Ciljevi Uredbe Dublin III
67.
Vlade koje su sudjelovale na raspravi iznijele su različita stajališta o ciljevima koje treba uzeti u obzir prilikom tumačenja članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III. S jedne strane, francuska, talijanska, austrijska i finska vlada pozvale su se na cilj brzog određivanja odgovorne države članice i osiguravanje učinkovitog pristupa postupcima azila, kako je navedeno u uvodnim izjavama 4. i 5. te uredbe.
68.
S druge strane, danska i njemačka vlada ustrajale su na potrebi sprečavanja zaobilaženja kriterija za određivanje odgovorne države članice i na fenomenu asylum shopping, odnosno da državljani trećih zemalja de facto slobodno biraju državu članicu koja obrađuje njihove zahtjeve za međunarodnu zaštitu. Prema mišljenju tih vlada, članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III ne može se tumačiti na način da u ovom slučaju dovodi do prijenosa odgovornosti nakon isteka šestomjesečnog roka. U suprotnom slučaju, Talijanska Republika jednostrano se oslobađa obveza koje ima na temelju te uredbe, a osobito svoje odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
69.
Najprije, tumačenje članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III na način da se primjenjuje u slučaju neizvršenja transfera podnositelja zahtjeva zbog jednostrane odgode prihvata od strane odgovorne države članice u skladu je, prema mojem mišljenju, s ciljem brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu i učinkovitog pristupa postupcima za priznavanje međunarodne zaštite iz uvodne izjave 5. te uredbe.
70.
U tom pogledu, poput Komisije te austrijske, finske, francuske i talijanske vlade, smatram da se tim tumačenjem omogućuje, s jedne strane, zadržavanje odgovornosti države članice koja je određena kao odgovorna i stoga sustav kriterija za određivanje odgovornosti uveden Uredbom Dublin III tijekom šestomjesečnog roka za transfer. U ovom slučaju, s obzirom na to da je talijanska vlada navela da je odgoda samo privremena, ona se može u svakom trenutku ukinuti.
71.
S druge strane, primjena mehanizma ex lege prijenosa odgovornosti nakon isteka zakonskog roka (
38
) omogućuje, prema mojem mišljenju, davanje prednosti pravnoj sigurnosti u pogledu određivanja odgovorne države članice i tako jamčenje djelotvornog pristupa postupcima za priznavanje međunarodne zaštite.
72.
Štoviše, što se tiče argumenta danske i njemačke vlade prema kojem bi se prijenosom odgovornosti na temelju članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III oduzeo smisao strogom poimanju članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka te uredbe, podsjećam na to da se te odredbe temelje na različitim pretpostavkama i imaju vlastite svrhe (
39
). Usto, te vlade ne osporavaju da se, kao što to proizlazi iz presude Tudmur, potonja odredba ne primjenjuje na situaciju o kojoj je riječ u ovom slučaju.
b) Sudska praksa Suda o prijenosu odgovornosti
73.
Sudska praksa Suda potvrđuje da članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III u konačnici daje prednost interesu državljana trećih zemalja za brzom obradom njihovih zahtjeva za međunarodnu zaštitu u odnosu na opasnost od zaobilaženja kriterija za određivanje koji bi bio potvrđen prijenosom odgovornosti s države članice koja je uobičajeno odgovorna na državu članicu u kojoj je takav zahtjev podnesen.
74.
Tako je, kao prvo, Sud istaknuo da je članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III u skladu s ciljem brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
40
) i da se njime samo iznimno predviđa produljenje roka u određenim čestim slučajevima praktične nemogućnosti izvršenja odluke o transferu (
41
).
75.
Kao drugo, Sud iz područja primjene te odredbe nije isključio okolnosti povezane s nemogućnošću provedbe transfera podnositelja zahtjeva koje se ne mogu pripisati državi članici moliteljici, kao što su pandemija bolesti COVID-19 (
42
) ili zdravstveno stanje podnositelja zahtjeva (
43
). Usto, Sud je naglasio da zakonodavac Unije nije smatrao da se praktična nemogućnost izvršenja odluke o transferu mora smatrati takvom da opravdava prekid ili suspenziju roka za transfer iz članka 29. stavka 1. Uredbe Dublin III (
44
).
c) Uzajamno povjerenje i upućivanje na zakonodavca
76.
Napominjem da njemačka i danska vlada u svojim očitovanjima ističu da je tumačenje članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III koje predlažem protivno načelu uzajamnog povjerenja i utvrđuju da je Talijanska Republika povrijedila pravo Unije.
77.
Te argumente ne smatram uvjerljivima.
78.
Kao prvo, smatram da primjena članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III ne utječe na načelo uzajamnog povjerenja. Iako iz sudske prakse Suda dosljedno proizlazi da je zajednički europski sustav azila osmišljen na temelju tog načela (
45
), primjena te odredbe nije iznimka od pretpostavke da države članice poštuju pravo Unije i, osobito, temeljna prava. Kao što sam to upravo naveo, ex lege prijenos odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju navedene odredbe ne ovisi o razlogu zbog kojeg podnositelj zahtjeva nije transferiran u određenom roku.
79.
Kao drugo, točno je da iz presude Tudmur proizlazi da se jednostranom najavom države članice da obustavi sve transfere podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu na svoje državno područje i stoga postupke prihvata i ponovnog prihvata tih podnositelja zahtjeva povređuju obveze koje ima u okviru zajedničkog europskog sustava azila (
46
). Međutim, smatram da se rješenje takve povrede obveza koje proizlaze iz Uredbe Dublin III ne može tražiti tumačenjem te uredbe koje je protivno njezinu tekstu i ciljevima koji se njome žele postići. Kao što je to također navela finska vlada u svojim pisanim očitovanjima, u pravu Unije postoje odgovarajuća pravna sredstva za sankcioniranje povreda obveza koje proizlaze iz navedene uredbe od strane države članice.
80.
Kao treće, Sud je nadležan samo za tumačenje zakona, u granicama teksta i ciljeva važećih zakonodavnih tekstova. U nadležnosti je i političkim odlukama zakonodavca da izmijeni propise zakonodavnim postupkom.
81.
U tom pogledu upućujem na nedavnu reformu prava na azil koja je dovela do donošenja Pakta o migracijama i azilu u svibnju 2024., kojim je obuhvaćena Uredba (EU) 2024/1351 (
47
).
82.
Valja primijetiti da je tekst članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III preuzet u članku 46. stavku 2. Uredbe 2024/1351, pri čemu se pojašnjavaju slučajevi u kojima se rok za transfer podnositelja zahtjeva može produljiti kao i najdulje trajanje tog produljenja (
48
) kako bi se ograničila mogućnost da ponašanje podnositelja zahtjeva dovede do prestanka odgovornosti ili prijenosa odgovornosti na drugu državu članicu (
49
). Usto, kao što je to Komisija navela na raspravi, zakonodavac je predvidio pravila odstupanja kojima se državi članici suočenoj sa situacijom iznimnih masovnih dolazaka omogućuje da bude oslobođena obveze ponovnog prihvata podnositelja zahtjeva (
50
), kao i obveznog mehanizma solidarnosti kako bi se pružila potpora državama članicama koje su pod migracijskim pritiskom i zajamčio brz pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite (
51
).
83.
Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da je, u trenutačnoj fazi zakonodavstva Unije u tom području, nemogućnost praktičnog transfera podnositelja zahtjeva zbog toga što je država članica koja je određena kao odgovorna jednostrano odgodila prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, u nedostatku drugih mehanizama, obuhvaćena mehanizmom prijenosa odgovornosti na temelju članka 29. stavka 2. Uredbe Dublin III.
V. Zaključak
84.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen (Upravni sud u Sigmaringenu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 3. stavak 2. drugi i treći podstavak Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva
treba tumačiti na način da:
država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice nije dužna nastaviti svoje razmatranje kriterija predviđenih u poglavlju III. te uredbe i ne postaje sama odgovorna, ako država članica koja je prvotno određena kao odgovorna na temelju tih kriterija nije spremna prihvatiti osobe na koje se odnosi odluka o transferu na temelju te uredbe i ako u potonjoj državi članici ne postoje sustavni nedostaci koji bi mogli dovesti do opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
Međutim, neprimjenjivanje članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe br. 604/2013 nije prepreka tomu da se po isteku roka za transfer podnositelja zahtjeva predviđenog u članku 29. stavku 1. te uredbe prijenos odgovornosti provede pod uvjetima predviđenima u članku 29. stavku 2. navedene uredbe.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108., i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.)
(
3
)	Vidjeti članak 3. stavak 1. i članak 29. stavak 1. Uredbe Dublin III.
(
4
)	Vidjeti osobito presude od 19. ožujka 2019._Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 82.) i od 29. veljače 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzajamno povjerenje u slučaju transfera) (C‑392/22, EU:C:2024:195, t. 45.).
(
5
)	Presuda od 21. prosinca 2011. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 106.)
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 86.).
(
7
)	Presuda od 19. prosinca 2024. (C‑185/24 i C‑189/24, u daljnjem tekstu: presuda Tudmur), EU:C:2024:1036)
(
8
)	SL 2003., L 222, str. 3., kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 118/2014 od 30. siječnja 2014. (SL 2014., L 39, str. 1.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1560/2003)
(
9
)	Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L)
(
10
)	Vidjeti članak 13. stavak 1. Uredbe Dublin III.
(
11
)	Vidjeti točke 18. i 19. Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na situaciju odgode transfera podnositelja zahtjeva u Italiju o kojoj je riječ u ovom slučaju.
(
12
)	Stoga činjenica da su informacije navedene u zahtjevu za prethodnu odluku u tom pogledu proturječne nije relevantna za ovu analizu. S jedne strane, nigdje se ne spominje činjenica da je podnositelj zahtjeva podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu u Italiji, što je talijanska vlada osporila na raspravi. Ostale odredbe Uredbe Dublin III koje navodi sud koji je uputio zahtjev u pogledu odgovornosti Talijanske Republike također se odnose na zahtjeve za prihvat. S druge strane, taj sud upućuje na članak 18. stavak 1. točku (b) te uredbe – koji se odnosi na zahtjeve za ponovni prihvat podnositelja zahtjeva čiji se zahtjev razmatra u odgovornoj državi članici – kao temelj zahtjeva upućenog Talijanskoj Republici.
(
13
)	Uredba Vijeća od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.). Ta uredba stavljena je van snage Uredbom Dublin III.
(
14
)	Presuda od 21. prosinca 2011., N. S. i dr. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 106.)
(
15
)	Presuda od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 85. i 86.)
(
16
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 94.).
(
17
)	Vidjeti nedavnu presudu Tudmur (t. 35. i navedenu sudsku praksu). Primjerice, Sud je istaknuo da te kumulativne uvjete ne ispunjavaju automatski prakse odgurivanja (pushback) u treću zemlju i prakse zadržavanja na graničnim prijelazima, iako nisu u skladu s pravom Unije i predstavljaju ozbiljne nedostatke u postupku azila i uvjetima prihvata podnositeljâ zahtjeva; vidjeti presudu od 29. veljače 2024., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzajamno povjerenje u slučaju transfera) (C‑392/22, EU:C:2024:195, t. 57. i 58.).
(
18
)	Presuda od 21. prosinca 2011. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 84.), u kojoj se upućuje na minimalne standarde u pogledu prihvata tražitelja azila, uvjeta za stjecanje statusa izbjeglice te postupaka priznavanja i ukidanja statusa izbjeglice.
(
19
)	Presuda Tudmur (t. 43. i 44)
(
20
)	Presuda Tudmur (t. 41. i navedena sudska praksa)
(
21
)	Presuda Tudmur (t. 42.)
(
22
)	Vidjeti točku 27. i bilješku 11. ovog mišljenja.
(
23
)	Presuda Tudmur (t. 45. i navedena sudska praksa)
(
24
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 87. i 89.).
(
25
)	Vidjeti sažetak tog obrazloženja u točki 20. ovog mišljenja.
(
26
)	Vidjeti članak 17. Uredbe Dublin III.
(
27
)	Iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da su u određenom broju slučajeva u kojima je podnositelje zahtjeva trebalo transferirati u Italiju danska i njemačka tijela primijenila članak 29. stavak 2. Uredbe Dublin III kako bi preuzela odgovornost za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
(
28
)	Vidjeti točke 67. i 68. ovog mišljenja.
(
29
)	Presuda od 25. listopada 2017. (C‑201/16, EU:C:2017:805, t. 30.)
(
30
)	Vidjeti točku 34. te presude.
(
31
)	Vidjeti članak 9. stavak 1. Uredbe br. 1560/2003.
(
32
)	Vidjeti točke 32. i 36. ovog mišljenja.
(
33
)	Vidjeti članak 19. stavak 4. i članak 20. stavak 2. Uredbe Dublin II.
(
34
)	COM(2001)447 final
(
35
)	Konvencija o utvrđivanju države članice odgovorne za razmatranje podnesenih zahtjeva za azil podnesenih u jednoj od država članica Europskih zajednica, potpisana u Dublinu 5. lipnja 1990. (SL 1997., C 254, str. 1.).
(
36
)	Vidjeti objašnjenja u članku 20. Prijedloga uredbe.
(
37
)	Vidjeti objašnjenja u članku 21. Prijedloga uredbe.
(
38
)	Uzimajući u obzir početak tog roka, u skladu s člankom 29. stavkom 1. Uredbe Dublin III, koji osobito ovisi o eventualnom suspenzivnom učinku žalbe podnesene protiv odluke o transferu ili njezina preispitivanja u skladu s člankom 27. stavkom 4. te uredbe; vidjeti u tom pogledu presudu od 22. rujna 2022._Bundesrepublik Deutschland (Administrativna suspenzija odluke o transferu) (C‑245/21 i C‑248/21, EU:C:2022:709, t. 49.).
(
39
)	Vidjeti točke 53. i 55. ovog mišljenja.
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presude od 25. listopada 2017._Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, t. 31. i 39.) i od 22. rujna 2022._Bundesrepublik Deutschland (Administrativna suspenzija odluke o transferu) (C‑245/21 i C‑248/21, EU:C:2022:709, t. 70.).
(
41
)	Vidjeti u tom smislu presude od 31. ožujka 2022., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl i dr. (Smještaj tražitelja azila u psihijatrijsku bolnicu) (C‑231/21, EU:C:2022:237, t. 56.) i od 22. rujna 2022._Bundesrepublik Deutschland (Administrativna suspenzija odluke o transferu) (C‑245/21 i C‑248/21, EU:C:2022:709, t. 65.).
(
42
)	Presuda od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Administrativna suspenzija odluke o transferu) (C‑245/21 i C‑248/21, EU:C:2022:709, t. 71.)
(
43
)	Presuda od 16. veljače 2017., C. K. i dr. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 89.)
(
44
)	Presuda od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Administrativna suspenzija odluke o transferu) (C‑245/21 i C‑248/21, EU:C:2022:709, t. 65.)
(
45
)	Vidjeti točku 2. ovog mišljenja i u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr. (C‑411/10 i C‑493/10, EU:C:2011:865, t. 78. do 80.); mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014. (EU:C:2014:2454, t. 191.) i nedavnu presudu Tudmur (t. 31. i 32.)
(
46
)	Presuda Tudmur (t. 40.)
(
47
)	Uredba (EU) 2024/1351 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. svibnja 2024. o upravljanju azilom i migracijama, izmjeni uredbi (EU) 2021/1147 i (EU) 2021/1060 i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 604/2013 (SL 2024./1351, L) Člankom 83. te uredbe stavlja se izvan snage Uredba Dublin III s učinkom od 1. srpnja 2026.
(
48
)	Tom se odredbom omogućuje produljenje roka za transfer na najviše tri godine (umjesto 18 mjeseci), i to ne samo u slučaju bijega, nego i kada predmetna osoba ili član njezine obitelji koji se mora transferirati s predmetnom osobom, fizički odustane od transfera, postane namjerno nesposoban za transfer ili ne ispunjava zdravstvene zahtjeve transfera.
(
49
)	Vidjeti uvodnu izjavu 59. Uredbe 2024/1351.
(
50
)	Vidjeti članak 13. Uredbe (EU) 2024/1359 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. svibnja 2024. o kriznim situacijama i situacijama više sile u području migracija i azila te o izmjeni Uredbe (EU) 2021/1147 (SL 2024./1359, L).
(
51
)	Vidjeti uvodnu izjavu 22. i poglavlje I. dijela IV. Uredbe 2024/1351.