Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
LAILE MEDINE
od 12. ožujka 2026.(1)
Predmet C-60/25 [Livronsa](i)
SR
protiv
FT SpA,
Druga stranka u postupku:
Assoutenti
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Corte d’appello di Cagliari (Žalbeni sud u Cagliariju, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Sporazumi, odluke i usklađena djelovanja – Članak 101. stavak 2. UFEU-a – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 16. stavak 1. – Sektor kamatnih izvedenica u eurima – Obvezujuća snaga odluke Europske komisije u odnosu na nacionalni sud – Spor između zajmoprimca i banke zajmodavca o valjanosti kamatne stope indeksirane prema Euriboru)
I.      Uvod
1.        Ovo se mišljenje odnosi na zahtjev za prethodnu odluku o tumačenju članka 101. stavka 2. UFEU-a i članka 16. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1/2003(2). Zahtjev je uputio građanski odjel Cortea d’appello di Cagliari (Žalbeni sud u Cagliariju, Italija) u okviru spora između zajmoprimca, osobe SR, i banke FT koja mu je odobrila hipotekarni zajam. Spor se odnosi na valjanost odredbe kojom se utvrđuju kamate na taj kredit upućivanjem na europsku međubankovnu ponudbenu stopu (Euro Interbank Offered Rate) (Euribor).
2.        Zahtjev proizlazi iz odluka Europske komisije od 4. prosinca 2013.(3) i 7. prosinca 2016.(4), u kojima je ta institucija utvrdila da su određene banke koje su bile uključene u rad odbora zaduženog za uvođenje Euribora sudjelovale u zabranjenom sporazumu između rujna 2005. i svibnja 2008.(5). Konkretno, Komisija je zaključila da su te banke povrijedile članak 101. stavak 1. UFEU-a i članak 53. Sporazuma o EGP-a sudjelujući u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se sastojala od sporazuma i/ili usklađenih djelovanja čiji je cilj bio narušavanje uobičajenog načina oblikovanja cjenovnih elemenata kamatnih izvedenica u eurima (EIRD)(6). Opći sud(7) u prvom stupnju i Sud, odlučujući o žalbi(8), potvrdili su osnovanost Komisijinih utvrđenja, prihvaćajući, među ostalim, kvalifikaciju povrede kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj(9).
3.        Svojim zahtjevom za prethodnu odluku sud koji ga je uputio želi znati koji je utjecaj odluka o EIRD-ima – i povezane presude Suda – na valjanost odredbe kojom se upućuje na Euribor u ugovoru o hipotekarnom kreditu sklopljenom između potrošača i banke koja nije sudjelovala u povredi koju je utvrdila Komisija. Taj sud u biti želi utvrditi, s jedne strane, treba li članak 101. stavak 2. UFEU-a – kojim se predviđa ništavost svih sporazuma ili odluka zabranjenih na temelju članka 101. stavka 1. UFEU-a – dovesti do ništavosti te odredbe, čak i ako je predmetni ugovor o kreditu sklopljen izvan tržišta EIRD-a. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se ima li i u kojoj mjeri manipulacija Euriborom koju je utvrdila Komisija dokaznu vrijednost u okviru nacionalnog postupka u skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003.
II.    Činjenično stanje, postupak i prethodno pitanje
4.        Osoba SR i banka FT sklopile su 15. prosinca 2005. ugovor o hipotekarnom kreditu. Kamatna stopa za taj kredit bila je fiksna za početno razdoblje od šest mjeseci. Ta je stopa zatim ponovno izračunana na temelju varijabilne komponente povezane s Euriborom. O ugovoru se ponovno pregovaralo 20. veljače 2015.
5.        Osoba SR podnijela je tužbu Tribunaleu di Oristano (Sud u Oristanu, Italija). Tom je tužbom zatražila, s jedne strane, novi izračun iznosa dugovanog na ime kamata na hipotekarni kredit i, s druge strane, utvrđenje potraživanja u njegovu korist. Osoba SR tvrdila je da su pojedine odredbe ugovora, uključujući odredbu kojom se kamatna stopa određuje upućivanjem na Euribor, ništave zbog svoje nepreciznosti i nepouzdanosti. U svojoj je presudi taj sud zaključio da je kamatna stopa koja je utvrđena u ugovoru o kreditu u skladu s primjenjivim zakonodavstvom. On je također istaknuo da se promjenjiva stopa temelji na prethodno utvrđenim i objektivnim kriterijima koji nisu podložni diskrecijskoj odluci institucije zajmodavca, čime je isključio postojanje razloga za ništavost ugovora.
6.        Osoba SR podnijela je žalbu protiv te presude Corteu d’appello di Cagliari (Žalbeni sud u Cagliariju), sudu koji je uputio zahtjev u ovom predmetu. U toj je žalbi zatražila da se odredba ugovora o kreditu koja sadržava upućivanje na Euribor proglasi ništavom i da se ponovno izračuna plan otplate predviđen tim ugovorom. Konkretno, osoba SR tvrdi da nije mogla pravilno procijeniti primjenu Euribora na kredit koji je sklopila zbog manipuliranja tom stopom, utvrđenog u Komisijinim odlukama o EIRD-ima. Tijekom postupka žalitelj je zatražio postavljanje prethodnog pitanja Sudu.
7.        Sud koji je uputio zahtjev smatra da je za rješavanje spora u glavnom postupku, kao i za brojne druge sporove koji su u tijeku, potrebno pojasniti doseg članka 101. stavka 2. UFEU-a i dokaznu vrijednost odluka o EIRD-ima za nacionalne sudove na temelju članka 16. Uredbe br. 1/2003. Konkretno, taj se sud pita na koji način valja tumačiti te odredbe u kontekstu ocjene valjanosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu u kojoj je, tijekom razdoblja povrede koje je utvrdila Komisija, kamatna stopa tog kredita određena upućivanjem na Euribor.
8.        U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev najprije ističe da se čini da su u sudskoj praksi Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud, Italija) zauzimani različiti pristupi, koji su u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje opisani na sljedeći način.
9.        S jedne strane, u skladu s prvim pristupom zauzetim u sudskoj praksi, valja smatrati da manipulacija Euriborom koja je utvrđena u odlukama o EIRD-ima ima jaču dokaznu vrijednost u prilog tužbi za utvrđivanje ništavosti ugovorne odredbe kojom se upućuje na Euribor, neovisno o pitanju je li banka koja je stranka predmetnog ugovora o kreditu sudjelovala u povredi koju je utvrdila Komisija. Štoviše, u skladu s tim pristupom, predmet ugovorne odredbe nije moguće utvrditi ako vanjski indeks koji je naveden u ugovoru o kreditu zbog izvršene manipulacije više pouzdano ne odražava volju stranaka. U skladu s nacionalnim građanskim pravom, ta situacija podrazumijeva da se odredba mora smatrati djelomično ništavom za razdoblje obuhvaćeno povredom. Osim toga, samo tužba za proglašenje ništavosti, za razliku od tužbe za naknadu štete, može osigurati punu zaštitu krajnjeg potrošača, štiteći ga od učinaka sporazuma kojim se ograničava tržišno natjecanje.
10.      S druge strane, u skladu s drugim pristupom koji je zauzet u novijoj sudskoj praksi, odluke o EIRD-ima, iako obvezuju nacionalne sudove u skladu s člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003, nisu od bitne dokazne vrijednosti za proglašenje ništavosti odredbe kojom se određuje kamatna stopa ugovora o kreditu upućivanjem na Euribor. U okviru tog pristupa priznaje se da se povreda koju je Komisija utvrdila u tim odlukama sastojala od postupanja s ciljem smanjenja novčanih tokova koje bi sudionici zabranjenog sporazuma inače snosili na temelju EIRD-ova. Stoga se to ograničenje tržišnog natjecanja odnosi samo na tržište EIRD-ova i ne može imati nikakav učinak na tržište kredita s promjenjivom kamatnom stopom povezanih s Euriborom.
11.      U svakom slučaju sud koji je uputio zahtjev zagovara stajalište prema kojem u slučaju utvrđenja manipulacije referentnom stopom valja smatrati da je ta manipulacija utvrđena na svim tržištima na kojima se ta stopa primjenjuje. Bilo bi proturječno smatrati da se manipulacija Euriborom koju je Komisija utvrdila u svojim odlukama odnosila isključivo na tržište EIRD-ova, ali ne i na druga tržišta, uključujući tržište kredita s promjenjivom kamatnom stopom. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi tumačenje prema kojem članak 101. stavak 2. UFEU-a ne proizvodi nikakav učinak na ugovorne odnose u okviru kojih se upućuje na Euribor tijekom razdoblja povrede ugrozilo odvraćajući učinak te odredbe.
12.      U tim je okolnostima Corte d’appello di Cagliari (Žalbeni sud u Cagliariju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li u kontekstu odredbe članka 16. stavka 1. [Uredbe br. 1/2003] smatrati da je dokaz o manipulacijama [stopom] Euribor[a], potvrđenima u odlukama o [EIRD-ima] i u presudi [HSBC Holdings i dr./Komisija], konačno utvrđen i za nacionalne sudove te predstavlja li ograničenje tržišnog natjecanja na koje su se odnosile [te] odluke Komisije i [ta] presuda Suda sporazum zabranjen člankom 101. [UFEU-a] samo na tržištu [kamatnih] izvedenica [u eurima] ili i na bilo kojem tržištu na kojem se primjenjuje vrijednost [stope] Euribora kojom se manipuliralo?”
13.      Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 28. siječnja 2025. Žalitelj, druga stranka i intervenijent u glavnom postupku te Komisija podnijeli su pisana očitovanja. Rasprava u ovom predmetu nije održana.
III. Ocjena
14.      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 16. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 tumačiti na način da Komisijin zaključak o manipulaciji referentnom kamatnom stopom u odluci kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a valja smatrati konačno dokazanim za nacionalne sudove u okviru postupaka koji se pred njima vode. Taj se sud također pita podrazumijeva li to utvrđenje da ugovor kojim se upućuje na tu stopu, sklopljen izvan tržišta koje je predmet Komisijine odluke, predstavlja sporazum zabranjen na temelju članka 101. UFEU-a.
15.      Najprije ću razmotriti dio prethodnog pitanja koji se odnosi na tumačenje članka 101. UFEU-a (prvi dio), nakon čega ću se okrenuti dijelu prethodnog pitanja koji se odnosi na tumačenje članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 (drugi dio).
16.      Kad je riječ o prvom dijelu prethodnog pitanja, iz odluke kojom se upućuje to pitanje može se zaključiti da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu dosega te odredbe odnose na pravne posljedice utvrđenja iz odluka o EIRD-ima, koja su potvrđena u presudi Suda HSBC Holdings i dr. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita može li utvrđenje manipulacije referentnom kamatnom stopom na određenom tržištu, koje rezultira povredom članka 101. stavka 1. UFEU-a, dovesti do ništavosti odredbe ugovora koji je sklopljen na drugom tržištu i u kojem se upućuje na tu stopu tijekom razdoblja povrede, u skladu s člankom 101. stavkom 2. UFEU-a.
17.      U članku 101. stavku 2. UFEU-a propisuje se ništavost svih sporazuma ili odluka zabranjenih na temelju članka 101. stavka 1. UFEU-a. U skladu sa sudskom praksom Suda, sporazum koji ne ispunjava uvjete iz članka 101. stavka 3. UFEU-a postaje ništav ako njegov predmet ili učinak nije u skladu sa zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a(10). Osim toga, budući da je ništavost iz članka 101. stavka 2. UFEU-a apsolutna, sporazum koji je ništav na temelju te odredbe ne proizvodi učinke, ni prošle ni buduće, u odnosima između ugovornih strana(11). Na takav se sporazum nije moguće pozivati ni prema trećim osobama(12).
18.      Sud je stoga definirao područje primjene članka 101. stavka 2. UFEU-a(13) na način da je ograničio njegovu primjenu na sporazume koji su obuhvaćeni zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a(14). Točno je da se, u skladu sa sudskom praksom, na ništavost zabranjenog sporazuma može svatko pozvati i da ona obvezuje sudove(15). Međutim, samo odluka ili sporazum obuhvaćen člankom 101. stavkom 1. UFEU-a postaje neprovediv, u načelu u cijelosti, osim ako se ograničavajući elementi mogu odvojiti od ostatka sporazuma(16). Kao što je to Sud naveo, posljedice ništavosti predviđene člankom 101. stavkom 2. UFEU-a za one dijelove sporazuma koji nisu nespojivi s člankom 101. stavkom 1. te za narudžbe i isporuke izvršene na temelju sporazuma, kao i financijske obveze koje iz toga proizlaze, nisu obuhvaćene pravom Unije(17).
19.      Prema mojem mišljenju, smisao sudske prakse Suda može se lako pojasniti upućivanjem, kao prvo, na nužnost izbjegavanja kaskadnog učinka poput onog koji se navodi u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, odnosno učinka na ugovorne odnose između trećih osoba koje nisu uključene u konkretni sporazum za koji je Komisija utvrdila da je zabranjen. To je osobito slučaj s odredbom poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se odnosi na proizvod i tržište različite od onih obuhvaćenih Komisijinim odlukama koje se tiču manipulacija Euriborom u okviru EIRD-ova. Čini mi se da nepredvidljivost pravnih i gospodarskih posljedica koje bi mogle proizići iz sustavnog proglašavanja ništavosti svih sporazuma ili odredbi koji kao takvi nisu zabranjeni na temelju članka 101. stavka 1. UFEU-a opravdava pristup koji je Sud zauzeo prilikom tumačenja članka 101. stavka 2. UFEU-a.
20.      Kao drugo, to je tumačenje, kao što to navodi druga stranka u glavnom postupku, također u skladu s načelom prema kojem je odgovornost za povrede Unijinih pravila o tržišnom natjecanju po svojoj prirodi osobna. U skladu sa sudskom praksom, samo poduzetnik koji povređuje ta pravila mora odgovarati za tu povredu. (18) Iako je ta sudska praksa proizišla iz zahtjeva za prethodnu odluku koji su se odnosili na tužbe za naknadu štete, logično je da se ništavost predviđena člankom 101. stavkom 2. UFEU-a za sporazume i odluke protivne članku 101. stavku 1. ne može proširiti na ugovorne odnose stranaka koje nisu sudjelovale u povredi.
21.      Točno je da je Sud u presudi Allianz Hungária(19), na koju se Komisija poziva u svojim pisanim očitovanjima, zaključio da se vertikalni sporazumi sklopljeni radi provedbe horizontalnog sporazuma (o podjeli tržišta) protivnog članku 101. stavku 1. UFEU-a također mogu proglasiti nezakonitima na temelju potonje odredbe(20).       Konkretno, u tom je predmetu postavljeno pitanje predstavljaju li vertikalni sporazumi u kojima su se dva društva za osiguranje motornih vozila bilateralno sporazumjela, bilo s trgovcima automobila bilo s udrugom koja ih zastupa, o iznosu satnice za popravak osiguranih automobila, ograničenje s obzirom na cilj u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU-a. Sud je u svojoj presudi utvrdio da je postojanje horizontalnog sporazuma između tih dvaju društava, čiji je cilj bio podjela tržišta, moglo dovesti i do nezakonitosti vertikalnih sporazuma sklopljenih radi njegove provedbe.
22.      Međutim, presuda Allianz Hungária ne može se primijeniti na ovaj predmet. Iz te je presude vidljivo da Sud nije proširio primjenu ništavosti iz članka 101. stavka 2. UFEU-a na sporazume koji nisu obuhvaćeni zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a. Suprotno tomu, on je zaključio da se vertikalni sporazumi, koji su potrebni za provedbu horizontalnog sporazuma i bez kojih se on ne bi mogao realizirati, također mogu smatrati protivnima članku 101. stavku 1. UFEU-a i stoga sami po sebi ništavima, podložno ocjeni suda koji je uputio zahtjev u tom predmetu.
23.      U tom je pogledu dovoljno istaknuti da ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćen nikakvom povredom članka 101. stavka 1. UFEU-a koju je utvrdila Komisija. Osim toga, za razliku od situacije o kojoj je bila riječ u presudi Allianz Hungária__ taj ugovor nije sklopljen radi provedbe ili ostvarivanja učinaka ograničavajućeg sporazuma koji je Komisija utvrdila u odlukama o EIRD-ima. U tom ugovoru se upućuje na stopu Euribora samo u svrhu utvrđivanja promjenjive kamatne stope koja se primjenjuje na hipotekarni kredit koji je potrošaču odobrila banka, što a fortiori nije ni u kakvoj vezi s protupravnim postupanjem koje je utvrdila Komisija. U tim okolnostima čini mi se očitim da se za taj ugovor ne može smatrati da podliježe učinku iz članka 101. stavka 2. UFEU-a, koji se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 18. ovog mišljenja, primjenjuje samo na sporazume protivne članku 101. stavku 1. UFEU-a.
24.      Iz toga slijedi da se članak 101. stavak 2. UFEU-a ne može tumačiti na način da Komisijin zaključak, sadržan u odluci kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a, o tome da je došlo do manipulacije referentnom kamatnom stopom mora dovesti do ništavosti odredbe sadržane u ugovoru o kreditu kojom se upućuje na tu referentnu stopu ako ta odredba nije dio ograničavajućeg sporazuma iz Komisijine odluke te ako nije utvrđeno da je ona kao takva protivna članku 101. stavku 1. UFEU-a.
25.      U ovom stadiju važno je istaknuti da činjenica da članak 101. stavak 2. UFEU-a ne čini pravnu osnovu za proglašenje ništavosti odredbe sadržane u ugovoru o kreditu koja nije obuhvaćena člankom 101. stavkom 1. UFEU-a ne znači da stranke tog ugovora ne raspolažu drugim pravnim sredstvima za isticanje ništavosti te odredbe(21). U tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, posljedice koje sporazum zabranjen na temelju članka 101. stavka 1. UFEU-a može imati na ugovorne odnose koji uključuju treće osobe moraju utvrditi nacionalni sudovi u skladu sa svojim pravom(22).
26.      Informacije koje je u ovom predmetu u tom pogledu pružio sud koji je uputio zahtjev prilično su ograničene. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje može se zaključiti da se glavni postupak odnosi na tužbu za proglašenje ništavosti koja se temelji na navodnoj nepouzdanosti odredbe kojom se određuje kamatna stopa ugovora o kreditu upućivanjem na stopu Euribora. S obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 25. ovog mišljenja, ništa ne sprečava sud koji je uputio zahtjev da ocijeni valjanost i učinke te odredbe s obzirom na primjenjive nacionalne odredbe, primjerice one koje se odnose na zakonitost predmeta ugovorâ, navedene u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje(23).
27.      Upravo je u toj situaciji tumačenje članka 16. Uredbe br. 1/2003, na koji se odnosi drugi dio prethodnog pitanja, posebno relevantno u situaciji poput one u glavnom postupku, osobito kad je riječ o odlukama o EIRD-ima. U okviru tog dijela sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati ima li manipulacija koju je Komisija utvrdila u tim odlukama dokaznu vrijednost u okviru spora o valjanosti u nacionalnom pravu odredbe kojom se, tijekom razdoblja povrede, upućuje na Euribor.
28.      U članku 16. Uredbe br. 1/2003, naslovljenom „Jedinstvena primjena prava tržišnog natjecanja [Unije]”, određuje se da nacionalni sudovi, kada odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka 101. ili članka 102. UFEU-a koji su već bili predmetom odluke Komisije, ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela ta institucija(24). Tom se odredbom kodificira prijašnja sudska praksa(25) u okviru koje je Sud u bitnom zaključio da u sustavu zaštite prava tržišnog natjecanja koji uključuje veći broj sudionika, među kojima su i nacionalni sudovi, načela pravne sigurnosti i ujednačene primjene pravila Unije o tržišnom natjecanju zahtijevaju izbjegavanje proturječnih odluka(26).
29.      Osim toga, Sud je u svojoj sudskoj praksi utvrdio granice pravila koje proizlazi iz članka 16. Uredbe br. 1/2003. Primjerice, u okviru građanskopravne tužbe za naknadu štete, u okviru koje treba utvrditi štetno postupanje, štetu i izravnu uzročnu vezu između tog postupanja i štete, nacionalni sud vezan je Komisijinim utvrđenjem da je sporazum zabranjen i pravnom kvalifikacijom tog sporazuma(27). Opći je sud također utvrdio, u sudskoj praksi koju bi, prema mojem mišljenju, Sud lako mogao potvrditi(28), da su nacionalni sudovi također vezani Komisijinim utvrđenjima koja se odnose na vremenski i zemljopisni doseg ispitanog postupanja kao i na odgovornost odnosno nepostojanje odgovornosti osoba koje se istražuje u vezi s postupanjem o kojem je riječ(29).
30.      U ovom slučaju, kad je riječ o odlukama o EIRD-ima, važno je istaknuti da je Komisija utvrdila da su određene banke odbora za Euribor sudjelovale u zabranjenom sporazumu na tržištu EIRD-ova, što je u biti trajalo od rujna 2005. do svibnja 2008.(30). Konkretno, Komisija je utvrdila da su tijekom tog razdoblja sudionici u zabranjenom sporazumu sudjelovali u nizu djelovanja s ciljem narušavanja uobičajenog načina oblikovanja cjenovnih elemenata EIRD-ova, osobito Euribora. Navedena djelovanja uključivala su razmjenu informacija o njihovim željama u pogledu odabira fiksnih, niskih ili visokih kamatnih stopa (fiksiranje) za određene rokove dospijeća Euribora, ovisno o njihovim pregovaračkim pozicijama ili rizicima. Sudionici su također razmjenjivali povjerljive informacije o svojim pregovaračkim pozicijama odnosno namjerama u pogledu budućih ponuda za Euribor za pojedine rokove dospijeća. U određenim situacijama pregovarači su također istraživali mogućnost usklađivanja barem jedne od budućih ponuda njihovih banaka za Euribor, na temelju informacija zaprimljenih od ostalih sudionika(31).
31.      Moglo bi biti korisno podsjetiti na to da je Euribor referentna kamatna stopa koja se rasprostranjeno koristi na međunarodnim tržištima novca(32). Namijenjen je odražavanju troškova međubankovnih kredita denominiranih u eurima. Izračunava se svakodnevno, na temelju podataka više financijskih institucija unutar za to određenog odbora koji provodi taj postupak. Izračun se temelji na kotacijama koje dostavljaju banke uključene u rad odbora, u kojima se procjenjuju stope po kojima bi hipotetska banka prve kategorije pozajmljivala sredstva drugoj banci prve kategorije. Stope Euribora odražavaju se u cijenama EIRD-ova, financijskih proizvoda kojima se trguje na svjetskoj razini. Tim se proizvodima koriste velika poduzeća, financijske institucije, hedge fondovi i druga međunarodna društva kako bi upravljala kamatnim rizicima kojima su izložena (zaštita od rizika i za zajmoprimce i za investitore) odnosno u špekulativne svrhe(33).
32.      Kao što to Komisija pravilno ističe u svojim pisanim očitovanjima, posebnu pozornost valja posvetiti činjenici da odluke o EIRD-ima ne sadržavaju nikakva posebna utvrđenja u pogledu utjecaja ograničavajućeg sporazuma na razinu Euribora. Konkretno, iz tih odluka proizlazi da su banke uključene u rad odbora mogle manipulirati razinom Euribora na način da ga povise, snize ili ne mijenjaju, ovisno o položaju stranaka zabranjenog sporazuma na tržištu izvedenica(34).       Prema tome, u odlukama o EIRD-ima nije utvrđeno da je u okviru zabranjenog sporazuma postojala sklonost da se Euribor povisi odnosno snizi. Iako se može razumno pretpostaviti, na temelju postupanja banaka uključenih u zabranjeni sporazum, da Euribor nije bio oblikovan na uobičajeni način tijekom razdoblja zabranjenog sporazuma(35), Komisija nije izvela nikakav konačan zaključak o općem smjeru manipuliranja tom referentnom stopom. Opći sud i Sud u svojim su presudama(36) potvrdili Komisijina utvrđenja i zaključili da predmetna povreda predstavlja ograničenje „s obzirom na cilj” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a koje se odnosilo samo na tržište EIRD-ova(37).
33.      Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, kad je riječ o odlukama o EIRD-ima, članak 16. Uredbe br. 1/2003 zahtijeva od nacionalnih sudova da smatraju konačno dokazanim postojanje manipulacije Euriborom tijekom razdoblja koje je utvrdila Komisija. Suprotno tomu, budući da je predmetna povreda kvalificirana kao ograničenje s obzirom na cilj, nikakav konkretan učinak na razinu Euribora ne može se izvesti samo iz djelovanja koje Komisija smatra protivnima članku 101. stavku 1. UFEU-a.
34.      Kad je riječ o ovom predmetu, i dalje se postavlja pitanje čini li članak 16. Uredbe br. 1/2003 valjanu pravnu osnovu za zaključak da je nacionalni sud, u slučaju u kojem treba odlučiti o valjanosti ugovorne odredbe u skladu sa svojim nacionalnim pravom – osobito u pogledu zakonitosti njezina predmeta – vezan Komisijinim zaključcima iz odluke kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a.
35.      U tom pogledu dovoljno je istaknuti da se u članku 16. Uredbe br. 1/2003 od nacionalnih sudova zahtijeva da ne donose odluke koje bi bile suprotne onima koje je donijela Komisija i to samo „kada odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka [101.] ili članka [102. UFEU-a]”. Budući da u situaciji poput one u glavnom postupku nacionalni sud ni u kojem slučaju neće primjenjivati Unijina pravila o tržišnom natjecanju kako bi riješio spor koji se pred njim vodi, članak 16. Uredbe br. 1/2003 ne može se smatrati formalnom pravnom osnovom za obvezu nacionalnog suda da smatra dokazanima zaključke koje je Komisija izvela u odlukama o EIRD-ima.
36.      U tim okolnostima moguće je iznijeti tvrdnju da u slučaju u kojem nacionalni sud razmatra predmet isključivo s obzirom na svoje nacionalno pravo, obvezujuću prirodu Komisijinih zaključaka iz odluke kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a također treba utvrditi u skladu s tim pravom. Međutim, takav pristup ne može se prihvatiti zbog dvaju glavnih razloga. Kao prvo, njime se zanemaruje činjenica da akti koje donose Unijine institucije u okviru svojih ovlasti ne zahtijevaju priznavanje u nacionalnom pravnom poretku. Upravo suprotno, oni čine sastavni pravnih sustava država članica i stoga se ne mogu zanemariti u kontekstu nacionalnih postupaka. Kao drugo, taj pristup mogao bi u konačnici dovesti do toga da nacionalni sud ne uzme u obzir Unijin akt koji je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, zakonit i valjan te sadržava zaključke koji je Sud usto potvrdio u presudi HSBC Holdings i dr.
37.      Iz toga slijedi da, iako članak 16. Uredbe br. 1/2003 nije moguće, kao što je to navedeno, smatrati primjenjivim u glavnom postupku, jedno od načela koja se izražavaju u toj odredbi – ono da se činjenično utvrđenje izvedeno na temelju prava Unije ne može zanemariti – u biti dovodi do ishoda sa sličnim pravnim posljedicama. Nacionalni sud mora uzeti u obzir činjenična i pravna utvrđenja u postupcima Unije kada su ona relevantna za nacionalne sporove, čak i ako o potonjima valja odlučiti izvan posebnog okvira prava Unije.
38.      U ovom slučaju, u kontekstu tužbe koju je stranka podnijela kako bi ishodila proglašenje odredbe ništavom na temelju nacionalnog prava, Komisijin zaključak sadržan u odlukama o EIRD-ima koji se tiče manipulacije Euriborom treba smatrati konačno dokazanim i valja ga uzeti u obzir, uz poštovanje, naravno – kako je pojašnjeno u točki 33. ovog mišljenja – konkretnog teksta tih odluka.
39.      S obzirom na prethodna razmatranja, zaključujem da članak 101. stavak 2. UFEU-a i članak 16. stavak 1. Uredbe 1/2003 treba tumačiti na način da Komisijin zaključak, sadržan u odluci kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a, o tome da je došlo do manipulacije referentnom kamatnom stopom ne dovodi do ništavosti odredbe sadržane u ugovoru o kreditu kojom se upućuje na tu referentnu stopu ako ta odredba nije dio ograničavajućeg sporazuma iz Komisijine odluke te ako nije utvrđeno da je ona kao takva protivna članku 101. stavku 1. UFEU-a. Međutim, iako se članak 16. Uredbe br. 1/2003 formalno ne primjenjuje, nacionalni sud ne može, u okviru postupka koji se odnosi na valjanost odredbe u nacionalnom pravu, zanemariti činjenicu da je u Komisijinoj odluci utvrđena manipulacija, poštujući pritom konkretan tekst te odluke.
IV.    Zaključak
40.      Na temelju iznesene analize predlažem Sudu da na pitanje koje je uputio Corte d’appello di Cagliari (Žalbeni sud u Cagliariju, Italija) odgovori na sljedeći način:
Članak 101. stavak 2. UFEU-a i članak 16. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
treba tumačiti na način da zaključak Europske komisije, sadržan u odluci kojom se utvrđuje povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a, o tome da je došlo do manipulacije referentnom kamatnom stopom ne dovodi do ništavosti odredbe sadržane u ugovoru o kreditu kojom se upućuje na tu referentnu stopu ako ta odredba nije dio ograničavajućeg sporazuma iz Komisijine odluke te ako nije utvrđeno da je ona kao takva protivna članku 101. stavku 1. UFEU-a. Međutim, iako se članak 16. Uredbe br. 1/2003 formalno ne primjenjuje, nacionalni sud ne može, u okviru postupka koji se odnosi na valjanost odredbe u nacionalnom pravu, zanemariti činjenicu da je u Komisijinoj odluci utvrđena manipulacija, poštujući pritom konkretan tekst te odluke.
1      Izvorni jezik: engleski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
3      Odluka Komisije C(2013) 8512 final u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU-a] i članka 53. Sporazuma o EGP-u (Predmet AT.39914 – Kamatne izvedenice u eurima (EIRD) (Nagodba) (u daljnjem tekstu: odluka iz 2013.). Ta je odluka bila upućena bankama koje pripadaju grupama Barclays, Deutsche Bank, Société Générale i Royal Bank of Scotland.
4      Odluka Komisije C(2016) 8530 final u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU-a] i članka 53. Sporazuma o EGP-u (Predmet AT.39914 – Kamatne izvedenice u eurima (EIRD) (Nagodba) (u daljnjem tekstu: odluka iz 2016.). Ta je odluka bila upućena bankama koje pripadaju grupama Crédit Agricole, HSBC i JPMorgan Chase.
5      Donošenje dviju zasebnih odluka posljedica je činjenice da su neke od dotičnih banaka, koje su navedene u uvodnoj izjavi odluke iz 2013., pristale sudjelovati u postupku nagodbe u skladu s člankom 10.a Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102. UFEU-a] (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.). S druge strane, ostale banke, navedene u uvodnim izjavama 52. do 64. odluke iz 2016. odlučile su da se neće uključivati u taj postupak te je stoga u odnosu na njih donesena odluka u skladu sa standardnim postupkom predviđenim u članku 7. Uredbe br. 1/2003.
6      Vidjeti osobito uvodnu izjavu 67. i članak 1. odluke iz 2013. Vidjeti također uvodnu izjavu 357. i članak 1. odluke iz 2016.
7      Presuda od 24. rujna 2019., HSBC Holdings i dr./Komisija (T-105/17, EU:T:2019:675)
8      Presuda od 12. siječnja 2023., HSBC Holdings i dr./Komisija (C-883/19 P, u daljnjem tekstu: presuda HSBC Holdings i dr., EU:C:2023:11)
9      Presude Općeg suda i Suda odnosile su se isključivo na odluku iz 2016., ali ne i na odluku iz 2013., koja je postala konačna. Posljedica obiju presuda bila je ta da je odluka iz 2016. djelomično poništena, osobito u pogledu određivanja novčane kazne koju je Komisija izrekla tužiteljima u tom predmetu. Opći sud je do sličnog zaključka došao u presudama od 20. prosinca 2023., JPMorgan Chase i dr./Komisija (T‑106/17, EU:T:2023:832) te Crédit agricole i Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Komisija (T‑113/17, EU:T:2023:847). Pred Sudom su trenutačno u tijeku postupci po žalbama protiv tih presuda, u predmetima C-160/24 P i C-191/24 P. Nadalje, nakon djelomičnog poništenja odluke iz 2016. u pogledu izrečene novčane kazne, Komisija je donijela Odluku C(2021) 4600 final od 28. lipnja 2021. Ta je odluka dovela do presude od 27. studenoga 2024., HSBC Holdings i dr./Komisija (T-561/21, EU:T:2024:869), te je sada postala konačna.
10      Presuda od 25. studenoga 1971., Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, t. 26.)
11      Presuda od 6. veljače 1973., Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1971:11, t. 26.)
12      Presuda od 25. studenoga 1971., Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, t. 29.)
13      Vidjeti, među ostalim, Jones, A., Sufrin, B. i Dunne, N., EU Competition Law:
Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023., str. 228.; Van Bael, I. i Bellis, J.-F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021., str. 77. i 78.; Argenton, C., Geradin, D. i Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020., str. 69. i 70. i Meeßen, G., „Article 101. TFEU”, u Kellerbauer, M., Klamert, M. i Tomkin, J. (ur.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: – A Commentary, Oxford University Press, 2019., str. 1034. i 1035.
14      Sve te presude relevantne su i danas, o čemu svjedoče, primjerice, presuda od 20. travnja 2023., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, t. 70. do 73.) i presuda od 25. siječnja 2024., Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, t. 57. i 58.), u kojima se izričito upućuje na te presude.
15      Vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, t. 22.).
16      Vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 1991., Delimitis (C-234/89, EU:C:1991:91, t. 40.).
17      Presuda od 14. prosinca 1983., Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, t. 11. i 12.)
18      Presuda od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C-724/17, EU:C:2019:204, t. 31.)
19      Presuda od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr. (C-32/11, u daljnjem tekstu: presuda Allianz Hungária, EU:C:2013:160)
20      Ibid., t. 50.
21      Usto, stranka koja se smatra oštećenom manipulacijom referentnom kamatnom stopom doista može podnijeti tužbu za naknadu štete na temelju nacionalnog prava kojim se prenosi Direktiva
2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.). S druge strane, nacionalni sud koji odlučuje o toj tužbi dužan je zaštititi prava koja izravno proizlaze iz članka 101. stavka 1. UFEU-a, uključujući situaciju u kojoj je tužitelj treća osoba u odnosu na sporazum čiju je nezakonitost utvrdila Komisija. Vidjeti osobito presude od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C-557/12, EU:C:2014:1317, t. 37.) i od 20. travnja 2023., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, t. 50. do 52. i navedenu sudsku praksu).
22      Vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 1983., Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, t. 12.) i od 30. studenoga 2006., Brünsteiner i Autohaus Hilgert (C-376/05 i C-377/05, EU:C:2006:753, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
23      U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje te u pisanim očitovanjima stranaka navode se s tim u vezi članci 1346. i 1418. talijanskog Građanskog zakonika.
24      Vidjeti također presudu od 18. travnja 2024., Heureka Group (Internetski uspoređivači cijena) (C-605/21, EU:C:2024:324, t. 74.).
25      Vidjeti uvodnu izjavu 22. Uredbe br. 1/2003 i presudu od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB (C-344/98, u daljnjem tekstu: presuda Masterfoods, EU:C:2000:689, t. 60.).
26      Pachev, A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes”, u La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition:
towards a united and sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025., str. 573.
27      Međutim, nacionalni sud još mora ocijeniti postojanje štete i izravne uzročne veze između štete i predmetnog sporazuma ili djelovanja. Čak i ako je Komisija u svojoj odluci utvrdila konkretne učinke povrede, još uvijek je na nacionalnom sudu da pojedinačno utvrdi štetu prouzročenu svakoj osobi koja je podnijela tužbu za naknadu štete. Vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2012., Otis i dr. (C-199/11, EU:C:2012:684, t. 65. i 66.).
28      Presuda od 16. prosinca 2015., British Airways/Komisija (T-48/11, EU:T:2015:988, t. 40.) Vidjeti također Joncheray, N., „Article 16: Uniform application of Community competition law – Commentary”, u Prete, L., Dekeyser, K., i dr. (ur.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002., str. 399.
29      Vidjeti također Carovano, G., „Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence”, European Law Journal, sv. 31., br. 3., 2025., str. 272. i 273.
30      Vidjeti bilješku 6. ovog mišljenja.
31      Vidjeti osobito uvodnu izjavu 32. odluke iz 2013. i uvodne izjave 113. do 115., 358. i 359. odluke iz 2016. Vidjeti također presudu HSBC Holdings i dr., t. 18. I 19.
32      Vidjeti uvodnu izjavu 1. Uredbe (EU) 2016/1011 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o indeksima koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti u financijskim instrumentima i financijskim ugovorima ili za mjerenje uspješnosti investicijskih fondova i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2014/17/EU te Uredbe (EU) br. 596/2014 (SL 2016., L 171., str. 1. i ispravak SL 2017., L 137, str. 41.) i uvodnu izjavu 5. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1368 od 11. kolovoza 2016. o utvrđivanju popisa ključnih referentnih vrijednosti koje se upotrebljavaju na financijskim tržištima u skladu s Uredbom (EU) 2016/1011 (SL 2016., L 217., str. 1.).
33      Vidjeti uvodne izjave 5. do 9. odluke iz 2013. i uvodne izjave 20. do 26. odluke iz 2016. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Emilioua u predmetu HSBC Holdings i dr./Komisija (C-883/19 P, EU:C:2022:384, t. 1.).
34      Vidjeti osobito uvodne izjave 388. i 392. točke (a) i (e) odluke iz 2016.
35      Vidjeti osobito uvodne izjave 397. i 404. do 408. odluke iz 2016.
36      Vidjeti bilješke 7. i 8. ovog mišljenja.
37      Vidjeti osobito presudu HSBC Holdings i dr., t. 125, 191., 206. i 208.