62024CJ0257
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 10. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālais nodrošinājums – Migrējoši darba ņēmēji – Regula (EK) Nr. 883/2004 – 3. pants – Materiālā piemērošanas joma – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – LESD 45. pants – Regula (ES) Nr. 492/2011 – 7. pants – Vienlīdzīga attieksme – Sociālās priekšrocības – Pārrobežu darba ņēmēja nepilngadīgs bērns ar invaliditāti – Iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē – Nosacījums par dzīvesvietu – Samērīgums
Lietā C‑257/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 8. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 12. aprīlī, tiesvedībā
PE, ko pārstāv viņas vecāki,
pret
Städteregion Aachen,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši J. Regans [E. Regan] (referents) un J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann kā arī F. van Schaik, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 988/2009 (OV 2009, L 284, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), 7. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.), kā arī LESD 20. pantu un 21. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp PE, nepilngadīgu bērnu, ko pārstāv tā vecāki, un Städteregion Aachen (Āhenes pilsētreģions, Vācija) par atteikumu tam piešķirt iekļaušanas atbalstu pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 883/2004
3
Regulas Nr. 883/2004 I sadaļā “Vispārīgi noteikumi” ietvertajā 3. pantā “Jomas, uz kurām attiecas šī regula” noteikts:
“1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības pabalsti;
[..].
3.   Šī regula attiecas arī uz īpašiem naudas pabalstiem, kas nav balstīti uz iemaksām un uz kuriem attiecas 70. pants.
[..]
5.   “Šo regulu nepiemēro:
a)
sociālai un medicīniskai palīdzībai;
[..].”
4
Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas “Īpaši noteikumi par dažādajām pabalstu kategorijām” 9. nodaļā “Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” 70. panta “Vispārīgi noteikumi” 2. punkta c) apakšpunktā paredzēts:
“Šajā nodaļā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas:
[..]
c)
ir minēti X pielikumā.”
5
Minētās regulas X pielikuma pozīcija “Vācija” formulēta šādi:
“a)
Iztikas minimums veciem cilvēkiem un personām, kurām saskaņā ar Sociālā kodeksa XII grāmatas 4. nodaļu ir pazeminātas ienākumu gūšanas spējas;
b)
pabalsti, lai saskaņā ar pamatnoteikumiem segtu iztikas izmaksas darba meklētājiem, izņemot gadījumus, kad attiecībā uz šiem pabalstiem nav ievērotas prasības, kas noteiktas saistībā ar pagaidu piemaksas piešķiršanu pēc bezdarbnieka pabalsta saņemšanas (Sociālā kodeksa II grāmatas 24. panta 1. punkts).”
Regula Nr. 492/2011
6
Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citā dalībvalstī valstspiederības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2.   Šādam darba ņēmējam ir tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem.”
Vācijas tiesības
7
Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (Sociālā nodrošinājuma kodeksa devītā grāmata) “Personu ar invaliditāti rehabilitācija un līdzdalība”, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “SGB IX”), paredzēti nosacījumi, no kuriem atkarīga iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē.
8
SGB IX 101. panta 1. punktā noteikts:
“Vācijas pilsoņi, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir ārvalstīs, nesaņem pabalstus iekļaušanas atbalstam. Atkāpi individuālā gadījumā var piemērot tikai tad, ja tos nevar atteikt ārkārtējā krīzes situācijā un ja vienlaikus ir pierādīts, ka atgriešanās Vācijā nav iespējama šādu iemeslu dēļ:
1.   tāda bērna aprūpe un audzināšana, kuram juridisku iemeslu dēļ jāuzturas ārzemēs;
2.   ilgtermiņa stacionāra aprūpe sociālās aprūpes iestādē vai vajadzīgās aprūpes smaguma pakāpe, vai
3.   valsts varas īstenošana.”
9
SGB IX 104. panta 1. punktā teikts:
“Pabalstus iekļaušanas atbalstam nosaka, ņemot vērā individuālā gadījuma īpatnības, it īpaši vajadzību veidu, personīgos apstākļus, sociālo vidi un pašas personas spēkus un resursus [..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
10
Prasītāja pamatlietā, Vācijas un Īrijas pilsone, kas dzimusi Vācijā 2009. gadā, kopā ar vecākiem dzīvo Beļģijā netālu no Vācijas robežas. Viņas māte, Vācijas pilsone, strādā par ārsti Āhenē [Aachen] (Vācija). Viņas tēvs, Īrijas pilsonis, bijis Eiropas Savienības ierēdnis Māstrihtā [Maastricht] (Nīderlande).
11
Prasītājai pamatlietā ir garīga invaliditāte un viņai nepieciešama īpaša aprūpe. Pēc speciālās skolas apmeklēšanas Eipenē [Eupen] (Beļģija), viņa kopš 2017./2018. mācību gada mācās iekļaujošās skolās Āhenē. Pamatojoties uz viņas pieprasījumu, Āhenes pilsētreģions atbilstoši SGB IX noteikumiem piešķīra viņai iekļaušanas atbalstu pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē no 2017./2018. līdz 2020./2021. mācību gadam un sedza izdevumus par asistenta pakalpojumiem izglītības iestādē sākotnēji 15 stundu un pēc tam 35 stundu apmērā nedēļā.
12
Ar 2021. gada 9. jūnija lēmumu Āhenes pilsētreģions noraidīja pieprasījumu par šī iekļaušanas atbalsta piešķiršanu attiecībā uz 2021./2022. mācību gadu, pamatojoties uz to, ka prasītāja pamatlietā, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir Beļģijā, nav izpildījusi no SGB IX 101. panta 1. punkta izrietošo nosacījumu par dzīvesvietu valsts teritorijā. Ar 2021. gada 20. augusta lēmumu šī iestāde ar šādu pašu pamatojumu noraidīja prasītājas pamatlietā iebildumus pret sākotnējo noraidošo lēmumu.
13
Ar 2022. gada 25. janvāra spriedumu Sozialgericht Aachen (Āhenes Sociālo lietu tiesa, Vācija) arī ar šādu pašu pamatojumu noraidīja prasību, ko par šiem lēmumiem bija cēlusi prasītāja pamatlietā, kuru pārstāv viņas vecāki. Šī tiesa turklāt atzina, ka SGB IX paredzētās tiesības uz iekļaušanas atbalstu pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē nevar būt balstītas arī uz Savienības tiesībām, jo tas nepieder pie Regulas 883/2004 3. panta 1. punktā minētajiem “slimības pabalstiem” un 3. panta 5. punkta a) apakšpunktā skaidri noteikts, ka šo regulu nepiemēro “sociālai un medicīniskai palīdzībai”.
14
Prasītāja pamatlietā, kuru pārstāv viņas vecāki, vērsās Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa, ar pārsūdzību, lūdzot grozīt šo spriedumu un piespriest Āhenes pilsētreģionam grozīt 2021. gada 9. jūnija lēmumu, kas apstiprināts ar 2021. gada 20. augusta lēmumu, un atlīdzināt viņai izdevumus 12782,32 EUR, kas radušies, izmantojot asistenta pakalpojumus izglītības iestādē laikposmā no 2021. gada 1. augusta līdz 2021. gada 30. novembrim, jo Beļģijas Vācvalodīgā kopiena bez maksas segusi ar skolas asistenta pakalpojumiem saistītos izdevumus par laikposmu no 2021. gada 1. decembra līdz 2022. gada 30. jūnijam.
15
Iesniedzējtiesa konstatē, ka no valsts tiesību skatpunkta tajā iesniegtā pārsūdzība jānoraida. Tomēr tā vēlas noskaidrot, vai valsts tiesības šajā ziņā ir saderīgas ar Savienības tiesībām.
16
Pirmām kārtām, šai tiesai nav skaidrs, vai uz šo lietu attiecas Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas joma. Pamatlietā aplūkotais iekļaušanas atbalsts kā pabalsts līdzdalībai izglītībā, nodrošinot bērniem ar invaliditāti asistenta pakalpojumus izglītības iestādē, šķietami neesot sociālā nodrošinājuma pabalsts, uz kuru attiektos šīs regulas piemērošanas joma, jo tas nav atkarīgs no tādām objektīvām prasībām kā it īpaši invaliditātes pakāpe un tas tiek piešķirts saskaņā ar attiecīgās personas personīgajām vajadzībām, balstoties uz kompetentās valsts iestādes veiktu individuālu šo vajadzību izvērtējumu.
17
Turklāt esot apšaubāmi, ka SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē varētu tikt kvalificēts kā “slimības pabalsts” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo jēdziens “slimība” tā ierastajā nozīmē īslaicīgas veselības stāvokļa izmaiņas, bet šī iekļaušanas atbalsta mērķis ir radīt iespēju tā saņēmējiem piedalīties mācībās, kas pielāgotas to spējām un sniegumam, kā arī veicināt to līdzdalību sabiedrības dzīvē.
18
Tādējādi uz SGB IX paredzēto iekļaušanas atbalstu pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē šķietami drīzāk attiecoties jēdziens “sociālā palīdzība”, kas saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 3. panta 5. punkta a) apakšpunktu esot skaidri izslēgts no šīs regulas materiālās piemērošanas jomas. Šim iekļaušanas atbalstam neesot saistības ar kādu no minētās regulas 3. panta 1. punktā paredzētajiem riskiem. Turklāt, lai iegūtu tiesības uz šo atbalstu, nekādas nozīmes nav profesionālās darbības, iemaksu veikšanas vai dalības laikposmiem, jo tas tiek sniegts katrā gadījumā atsevišķi un pakārtoti. Minētais iekļaušanas atbalsts neesot arī īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts šīs pašas regulas 70. panta izpratnē, jo tas nav minēts tās X pielikumā.
19
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa uzskata, ka nepieciešams noskaidrot, vai SGB IX paredzētā iekļaušanas atbalsta pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē izslēgšana ir saderīga ar Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru ikvienam darba ņēmējam, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī ir tiesības uz tādām pašām sociālajām un nodokļu priekšrocībām kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem. Ņemot vērā, ka prasītājas pamatlietā māte ir izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, viņai esot tiesības atsaukties uz šo tiesību normu attiecībā pret dalībvalsti, kuras pilsone viņa ir. Tomēr Tiesa vēl neesot paudusi viedokli par to, vai iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem pārrobežu darba ņēmēja bērna ar invaliditāti skolas apmeklējumam ir “sociālā priekšrocība” minētās tiesību normas izpratnē. Tas, ka jēdziens “sociālā priekšrocība” jāinterpretē plaši, varētu liecināt par labu tā iekļaušanai šajā jēdzienā. Tātad nosacījums par dzīvesvietu, no kā atkarīga SGB IX paredzētā iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē, varētu būt netieša diskriminācija, ņemot vērā, ka tas pēc savas būtības var vairāk ietekmēt pārrobežu darba ņēmējus nekā attiecīgās valsts darba ņēmējus.
20
Attiecībā uz šāda ierobežojuma pamatojumu šī tiesa norāda, ka sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālā līdzsvara apdraudēšana var būt leģitīms vispārējo interešu mērķis, kas var pamatot nerezidentu izslēgšanu no tiesībām uz pabalstiem. Šajā ziņā tas, ka SGB IX pastāv izņēmumi no šīs izslēgšanas īpašu grūtību gadījumā, kas galvenokārt saistītas ar iespējamu pabalstu sniegšanu dzīvesvietas dalībvalstī, ļautu novērst jebkādu nepamatotu diskrimināciju. Bez tam varētu apgalvot, ka nediskriminācijas princips, kas vispārīgi nostiprināts LESD 18. pantā, Regulas Nr. 883/2004 3. panta 5. punkta a) apakšpunktā ir konkretizēts attiecībā uz sociālās palīdzības pabalstiem; tas pamatotu neiespējamību aplūkoto iekļaušanas atbalstu piešķirt personām, kuras nedzīvo attiecīgās valsts teritorijā. Tādējādi minētā izslēgšana apstiprinot uz starptautiskajām publiskajām tiesībām balstīto teritorialitātes principu, saskaņā ar kuru ar nodokļiem finansētie palīdzības pabalsti jāpiešķir tikai personām, kas dzīvo valsts teritorijā.
21
To paturot prātā, iesniedzējtiesa neesot droša, ka nerezidentu izslēgšana no iespējas saņemt SGB IX paredzēto iekļaušanas atbalstu pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē ir reāli nepieciešama nodokļu resursu pareizai izmantošanai. Konkrēti neesot skaidrs, kādā mērā Vācijas Federatīvā Republika faktiski ietaupa izdevumus, pateicoties šai izslēgšanai, kas ieviesta pēc tam, kad 2004. gada 1. janvārī tiesiskais regulējums padarīts stingrāks. Turklāt minētās izslēgšanas dēļ Vācijas pilsoņi nerezidenti potenciāli esot spiesti atgriezties Vācijā, un tas šai dalībvalstij radot izmaksu pieaugumu. Tā kā valsts likumdevējs ar šo stingrāko regulējumu esot centies samazināt šī iekļaušanas atbalsta ļaunprātīgu izmantošanu, arī šis mērķis šķietot apšaubāms, it īpaši ņemot vērā samērīguma principu. Attiecībā uz Vācijas teritorijā sniegtajiem pabalstiem natūrā ļaunprātīgas izmantošanas risks nerodoties. Neesot arī elementu, kas norādītu uz to, ka prasītāja pamatlietā būtu ļaunprātīgi izmantojusi tiesības, mākslīgi radot apstākļus, lai saņemtu Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktā minētās sociālās priekšrocības. Visbeidzot, ciktāl nerezidentu izslēgšanas mērķis ir atbrīvot kompetentās valsts iestādes no apgrūtinošas piešķiršanas nosacījumu pārbaudes Vācijas pilsoņu nerezidentu gadījumā, tās nepieciešamība paliekot apšaubāma, jo šie pakalpojumi tiek sniegti Vācijas teritorijā.
22
Trešām kārtām, iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai nerezidentu izslēgšana no iekļaušanas atbalsta pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem izglītības iestādē bērniem ar invaliditāti ir objektīvi pamatots to tiesību ierobežojums, kuras Savienības pilsoņiem izriet no LESD 20. panta un 21. panta 1. punkta. Prasītājai pamatlietā tiekot radīta nelabvēlīgāka situācija tikai tāpēc vien, ka viņa izvēlējusies izmantot savu pārvietošanās brīvību, izveidojot pastāvīgo dzīvesvietu Beļģijā.
23
Šādos apstākļos Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Ziemeļreinas‑Vestfālenes federālās zemes Sociālo lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 883/2004] 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka integrācijas pabalsts, kas ir paredzēts [SGB IX] un izpaužas kā asistenta pakalpojums izglītības iestādē, ir pabalsts iepriekš minētā 3. panta izpratnē un tādēļ ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā?
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
2)
Vai [Regulas Nr. 492/2011] 7. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, atbilstoši kurai integrācijas pabalstu, kas ir paredzēts SGB IX un izpaužas kā asistenta pakalpojums izglītības iestādē, pakārto tam, ka Vācijā ir pastāvīgā dzīvesvieta?
3)
Vai [LESD] 20. pantā un 21. panta 1. punktā paredzētās Savienības pilsoņa tiesības ir nepamatoti ierobežotas, ja integrācijas pabalstu, kas ir paredzēts SGB IX un izpaužas kā asistenta pakalpojums izglītības iestādē, atsaka piešķirt Savienības pilsonim, kura domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā (valsts robežai tuvu esošā) dalībvalstī, bet pabalsts natūrā tiek nodrošināts dzīvesvietas valstī?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
24
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 883/2004 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka uz tādu pabalstu kā SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē attiecas šīs regulas materiālā piemērošanas joma.
25
Lai atbildētu uz šo jautājumu, pirmām kārtām, jāpārbauda, vai šis pabalsts ir “sociālā nodrošinājuma” pabalsts minētās regulas 3. panta 1. punkta izpratnē.
26
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atšķirība starp pabalstiem, kas ietilpst Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā, un pabalstiem, kuri no tās izslēgti, galvenokārt balstās uz katra pabalsta būtiskajām pazīmēm, it īpaši uz tā mērķiem un piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz to, vai pabalsts valsts tiesību aktā ir vai nav kvalificēts kā sociālā nodrošinājuma pabalsts (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Tādējādi pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta izpratnē, ja, pirmkārt, tas saņēmējiem tiek piešķirts neatkarīgi no jebkāda individuāla un diskrecionāra personīgo vajadzību novērtējuma, balstoties uz tiesību aktos definētu situāciju, un, otrkārt, tas saistīts ar kādu no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā tieši uzskaitītajiem riskiem. Šie abi nosacījumi ir kumulatīvi (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Runājot par šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto pirmo nosacījumu, jāatgādina, ka tas ir izpildīts, ja pabalsts tiek piešķirts, ņemot vērā objektīvus kritērijus, kuri, ja tie ir īstenojušies, rada tiesības uz pabalstu, bez iespējas kompetentajai iestādei ņemt vērā citus personīgus apstākļus (spriedums, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē nav atkarīgs no tādu objektīvu nosacījumu īstenošanās kā, piemēram, konkrēts darbspēju zaudējuma procentuālais apmērs vai invaliditātes grupa, bet ka to piešķir kompetentā valsts iestāde saskaņā ar SGB IX 104. panta 1. punktu atkarībā no attiecīgās personas personīgajām vajadzībām, balstoties uz šīs iestādes veiktu attiecīgās personas situācijas individuālu un diskrecionāru izvērtējumu.
30
Šādos apstākļos jākonstatē, ka SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē neatbilst pirmajam no diviem šī sprieduma 27. punktā minētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem, līdz ar to šis atbalsts nav “sociālā nodrošinājuma” pabalsts Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta izpratnē.
31
Tomēr jāatgādina, ka ar minētās regulas 3. panta 3. punktu šīs regulas piemērošana paplašināta arī uz īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, uz kuriem attiecas tās 70. pants. Šādos apstākļos, otrām kārtām, jāpārbauda, vai SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē ir šāds pabalsts.
32
Šajā ziņā jānorāda vien, ka no paša Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma izriet – ar īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem jāsaprot tikai tie, kuri uzskaitīti minētās regulas X pielikumā. Taču SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē šajā pielikumā nav minēts. Tātad tas nav šāds pabalsts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 12. marts, Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace‑Moselle, C‑769/18, EU:C:2020:203, 35. punkts).
33
Tāpēc uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka uz tādu pabalstu kā SGB IX paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē neattiecas šīs regulas materiālā piemērošanas joma, jo šī pabalsta piešķiršana nav atkarīga no objektīvu nosacījumu īstenošanās, bet ir balstīta uz kompetentās valsts iestādes veiktu attiecīgās personas vajadzību individuālu novērtējumu.
Par otro jautājumu
34
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem izglītības iestādē pārrobežu darba ņēmēja, kas ir Savienības pilsonis, bērnam ar invaliditāti ir atkarīga no nosacījuma, ka šis bērns dzīvo valsts teritorijā.
35
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, pirmām kārtām, ka uz ikvienu Savienības valstspiederīgo – neatkarīgi no tā dzīvesvietas vai pilsonības –, kas izmanto tiesības uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un kas profesionālo darbību veic dalībvalstī, kura nav tā dzīvesvietas dalībvalsts, attiecas LESD 45. panta – kas ir tiesību norma, kuru paredzēts konkretizēt ar Regulu Nr. 492/2011, – piemērošanas joma (spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
Tādējādi šī regula piemērojama nešķirojot – gan migrējošiem darba ņēmējiem, kas dzīvo kādā uzņemošajā dalībvalstī, gan pārrobežu darba ņēmējiem, kuri, lai gan strādā algotu darbu pēdējā minētajā dalībvalstī, tomēr dzīvo citā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 15. jūnijs, Thermalhotel Fontana, C‑411/22, EU:C:2023:490, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Šajā gadījumā jākonstatē, ka prasītājas pamatlietā māte ir Vācijas pilsone, kas strādā Vācijā, bet dzīvo Beļģijā.
38
Tā kā šāds pārrobežu darba ņēmējs ir izmantojis savu pārvietošanās brīvību, tam ir tiesības attiecībā pret dalībvalsti, kuras pilsonis tas ir, atsaukties uz Regulu Nr. 492/2011 un it īpaši uz tās 7. panta 2. punktu, kurā nostiprināts vienlīdzīgas attieksmes pret darba ņēmējiem princips saistībā ar “sociālo priekšrocību” saņemšanu šīs tiesību normas izpratnē. Šāda pārrobežu darba ņēmēja ģimenes locekļi netieši gūst labumu no šīs vienlīdzīgās attieksmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 25. un 26. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
39
Otrām kārtām, attiecībā uz jēdzienu “sociālās priekšrocības” Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta izpratnē jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas ietver visas priekšrocības, kas neatkarīgi no tā, vai tās ir balstītas uz darba līgumu, parasti tiek piešķirtas valsts darba ņēmējiem tikai tāpēc vien, ka tie dzīvo valsts teritorijā, un to paplašināšana attiecībā uz darba ņēmējiem, kuri ir citu dalībvalstu pilsoņi, šķietami var veicināt to mobilitāti. Šajā tiesību normā ietvertā atsauce uz sociālajām priekšrocībām nevar tikt interpretēta šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. aprīlis, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Tādējādi sociālie pabalsti, kas tiek piešķirti tāda migrējoša darba ņēmēja apgādājamam bērnam, kuram jāveic ieguldījums šī bērna uzturēšanā, ir sociālās priekšrocības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1985. gada 20. jūnijs, Deak, 94/84, EU:C:1985:264, 24. punkts; 1987. gada 18. jūnijs, Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, 13. punkts, un 2013. gada 20. jūnijs, Giersch u.c., C‑20/12, EU:C:2013:411, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
41
No tā izriet, ka tāds iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē, kāds ir paredzēts SGB IX, ir sociālā priekšrocība Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta izpratnē.
42
Trešām kārtām, jāuzsver, ka šī tiesību norma ir LESD 45. pantā nostiprinātā vienlīdzīgas attieksmes principa konkrēta izpausme sociālo priekšrocību piešķiršanas speciālajā jomā un jāinterpretē tādā pašā veidā kā minētā LESD norma (spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
43
Šis vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne tikai acīmredzamu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkura veida slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski rada to pašu rezultātu (spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Tāds nosacījums par dzīvesvietu kā pamatlietā aplūkotais, no kura saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesisko regulējumu atkarīga iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē, pēc savas būtības var radīt nelabvēlīgāku situāciju pārrobežu darba ņēmējiem, kas dzīvo citā dalībvalstī, un tātad ir netieša diskriminācija, uz kuru attiecas Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 31. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
45
Šī iemesla dēļ tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru noteiktiem darba ņēmējiem tiek radīta nelabvēlīgāka situācija tikai tāpēc vien, ka to dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums LESD 45. panta izpratnē, jo, pat ja tas piemērojams nešķirojot, tas var konkrēti kavēt vai atturēt kādas dalībvalsts pilsoni atstāt savu izcelsmes valsti, lai izmantotu savas tiesības uz brīvu pārvietošanos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Saskaņā ar Tiesas judikatūru šāds darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja tas ir objektīvi pamatots. Lai tā būtu, tam jābūt piemērotam, lai nodrošinātu leģitīma mērķa īstenošanu, un tas nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2012. gada 13. decembris, Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, 48. punkts, un 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c., C‑830/18, EU:C:2020:275, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
47
Šajā gadījumā Vācijas valdība apgalvo, ka pamatlietā aplūkotais nosacījums par dzīvesvietu ir pamatots ar mērķi garantēt, pirmkārt, reālas saiknes pastāvēšanu starp iekļaušanas atbalsta pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē pieprasītāju un dalībvalsti, kas šo atbalstu piešķir, un, otrkārt, valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālo līdzsvaru.
48
Šajā ziņā jāatgādina, ka, protams, valsts tiesiskā regulējuma mērķi – izveidot reālu saikni starp sociālā pabalsta pieprasītāju un kompetento dalībvalsti, kā arī saglabāt valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālo līdzsvaru – principā ir leģitīmi mērķi, kas var pamatot darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, A (Palīdzība personai ar invaliditāti), C‑679/16, EU:C:2018:601, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Tomēr tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais pārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, ja pārrobežu darba ņēmēji piedalās uzņemošās dalībvalsts sociālās politikas finansēšanā ar nodokļu un sociālajām iemaksām, ko tie minētajā dalībvalstī maksā saistībā ar algoto darbu, ko tie tajā veic, tiem ir jābūt iespējai saņemt citastarp sociālās priekšrocības ar tādiem pašiem nosacījumiem kā darba ņēmējiem rezidentiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 16. maijs, Hocinx, C‑27/23, EU:C:2024:404, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Tādējādi starp iekļaušanas atbalsta pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē pieprasītāju un kompetento dalībvalsti pastāv reāla un pietiekama saikne, kas pēdējai minētajai ļauj nodrošināt, ka ar šī pabalsta izmaksu saistītais ekonomiskais slogs nekļūst pārmērīgs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, A (Palīdzība personai ar invaliditāti), C‑679/16, EU:C:2018:601, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Bez tam, ciktāl Vācijas valdība uzsver nepieciešamību ņemt vērā personas ar invaliditāti sociālo vidi, lai pārliecinātos, ka šis iekļaušanas atbalsts precīzi atbilst tās konkrētajām individuālajām vajadzībām, un līdz ar to varētu kontrolēt tā efektivitāti, kā arī ietekmi, jānorāda vien, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka minētais atbalsts ir pabalsts natūrā, kas Vācijas teritorijā tiek sniegts bērna ar invaliditāti skolas apmeklējumam, tāpēc Vācijas iestādes pilnībā var veikt visas nepieciešamās pārbaudes, lai nodrošinātu šādu individualizāciju, pat ja šis bērns un viņa vecāki pastāvīgi dzīvo citā dalībvalstī. Bez tam un katrā ziņā šī valdība nepaskaidro, kādā ziņā dzīvesvieta valsts teritorijā būtu nepieciešama, lai individualizētu šādu pabalstu natūrā.
52
Tāpēc uz otro jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem izglītības iestādē pārrobežu darba ņēmēja, kas ir Savienības pilsonis, bērnam ar invaliditāti ir atkarīga no nosacījuma, ka šis bērns dzīvo valsts teritorijā, jo šāds nosacījums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus.
Par trešo jautājumu
53
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
54
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
3. pants Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 988/2009,
jāinterpretē tādējādi, ka
uz tādu pabalstu kā Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (Sociālā nodrošinājuma kodeksa devītā grāmata) paredzētais iekļaušanas atbalsts pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem bērniem ar invaliditāti izglītības iestādē neattiecas Regulas Nr. 883/2004 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 988/2009, materiālā piemērošanas joma, jo šī pabalsta piešķiršana nav atkarīga no objektīvu nosacījumu īstenošanās, bet ir balstīta uz kompetentās valsts iestādes veiktu attiecīgās personas vajadzību individuālu novērtējumu.
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru iekļaušanas atbalsta piešķiršana pabalsta veidā asistenta pakalpojumiem izglītības iestādē pārrobežu darba ņēmēja, kas ir Savienības pilsonis, bērnam ar invaliditāti ir atkarīga no nosacījuma, ka šis bērns dzīvo valsts teritorijā, jo šāds nosacījums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.