62022CJ0548
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2024. gada 12. septembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – 4. un 5. klauzula – Diskriminācijas aizlieguma princips – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Goda tiesneši un pastāvīgie tiesneši – Pasākumi, kuru mērķis ir noteikt sodu par līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu – Darbs uz noteiktu laiku – Procedūra amata padarīšanai par pastāvīgu – Ex lege atteikšanās no jebkādām prasībām attiecībā uz laikposmu pirms amata padarīšanas par pastāvīgu – Tādu zaudējumu atlīdzināšana, kuri radušies Savienības tiesību pienācīgas neīstenošanas dēļ
Lietā C‑548/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Giudice di pace di Fondi (Fondi miertiesa, Itālija) iesniegusi ar 2022. gada 18. augusta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 18. augustā, tiesvedībā
M.M.
pret
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents), tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz], P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele,
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: C. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 1. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
M.M. vārdā – G. Falso un E. Iorio, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. Fiandaca un F. Sclafani, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B.‑R. Killmann un D. Recchia, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2024. gada 29. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 288. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17., 31., 34. un 47. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 7. pantu, 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu”), kas ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.) pielikumā, 4. klauzulu, kā arī 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku”), kas ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.) pielikumā, 4. klauzulu.
2
Šis lūgums ir iesniegts goda prokurora vietnieces M.M. tiesvedībā pret Presidenza del Consiglio dei ministri (Ministru padomes priekšsēdētāja birojs, Itālija), Ministero della Giustizia (Tieslietu ministrija, Itālija) un Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija) par M.M. lūgumu, kura mērķis ir panākt, ka tiek izmaksātas summas, kas esot jāmaksā viņai par goda tiesneša pienākumu izpildi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu
3
Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. punktā ir noteikts:
“Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darbiniekiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darbiniekiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.”
Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku
4
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 2. klauzulas “Darbības joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”
5
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas “Diskriminācijas aizlieguma princips” 1. punktā ir noteikts:
“Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.”
6
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulā “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu” ir noteikts:
“1. Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības, dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksei un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu [līdzvērtīgu] tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju [darba ņēmēju kategoriju] vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)
objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
b)
secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)
šādu darba līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
2.
Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā, nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:
a)
uzskata par “secīgām”;
b)
uzskata par uz nenoteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
Direktīva 2003/88
7
Direktīvas 2003/88 7. panta “Gadskārtējais atvaļinājums” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.”
Itālijas tiesības
8
Ar 2017. gada 13. jūlijadecreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 116 – Goda tiesnešu/prokuroru amata visaptveroša reforma un citi noteikumi par miertiesnešiem, kā arī pārejas režīms, kas piemērojams dienestā esošajiem goda tiesnešiem/prokuroriem, izpildot 2016. gada 28. aprīļa Likumu Nr. 57; 2017. gada 31. jūlijaGURI Nr. 177, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 116”), 29. panta 1.–3. un 5. punktu, kas aizstāts ar 2021. gada 30. decembralegge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022‑2024 (Likums Nr. 234 par valsts budžetu 2022. budžeta gadam un daudzgadu budžetu 2022.–2024. gadam; 2021. gada 31. decembraGURI Nr. 310, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Leģislatīvā dekrēta Nr. 116 29. pants”) 1. panta 629. punktu, ir noteikts:
“1.   Goda tiesneši [un prokurori], kuri šā dekrēta spēkā stāšanās dienā atrodas dienestā, pēc pieprasījuma var tikt apstiprināti amatā līdz 70 gadu vecumam.
2.   Tiem goda tiesnešiem [un prokuroriem], kuri šā dekrēta spēkā stāšanās dienā atrodas dienestā un netiek apstiprināti amatā vai nu tāpēc, ka nav iesnieguši pieteikumu apstiprināšanai, vai nav sekmīgi nokārtojuši 3. punktā minēto novērtēšanas procedūru, ir tiesības, neierobežojot iespēju atteikties, uz atlīdzību attiecīgi 2500 EUR pirms nodokļu nomaksas par katru amata pienākumu pildīšanas gadu, kurā tiesnesis [vai prokurors] ir piedalījies tiesas sēdēs vismaz 80 dienas, un 1500 EUR pirms nodokļu nomaksas par katru amata pienākumu pildīšanas gadu, kurā tiesnesis [vai prokurors] ir piedalījies tiesas sēdēs mazāk nekā 80 dienas, un katrā ziņā nepārsniedzot kopējo ierobežojumu 50000 EUR vienam subjektam, pirms nodokļu nomaksas. Iepriekšējā teikumā minētās atlīdzības aprēķina vajadzībām amata pienākumu pildīšanu laikposmos, kas ir ilgāki par sešiem mēnešiem, pielīdzina vienam gadam. Pieņemot šo atlīdzību, persona atsakās no jebkādām turpmākām prasībām saistībā ar agrāk goda amatā pildītajiem pienākumiem.
3.   Lai veiktu 1. punktā minēto apstiprinājumu, Augstākā tieslietu padome ar lēmumu organizē trīs atsevišķas novērtēšanas procedūras reizi gadā laikposmā no 2022. līdz 2024. gadam. Tās attiecas uz dienestā esošajiem goda tiesnešiem [vai prokuroriem], kuri attiecīgi šā dekrēta spēkā stāšanās dienā ir nostrādājuši:
a)
vairāk nekā 16 dienesta gadus;
b)
no 12 līdz 16 dienesta gadiem;
c)
mazāk nekā 12 dienesta gadus.
[..]
5.   Piesakoties dalībai 3. punktā minētajās novērtēšanas procedūrās, persona atsakās no jebkādām turpmākām prasībām saistībā ar agrāk goda tiesneša [vai prokurora] amatā pildītajiem pienākumiem, neskarot tiesības uz 2. punktā minēto atlīdzību neapstiprināšanas gadījumā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
M.M. ir goda tiesnese, kura kopš 2001. gada 4. aprīļa pilda goda prokurora vietnieces pienākumus. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka M.M. funkcijas ir salīdzināmas ar patstāvīgā tiesneša, kas veic prokurora pienākumus, funkcijām un ka M.M. ir tāds pats juridiskais statuss un viņai ir tāds pats ekonomiskais režīms kā miertiesnešiem. Kopš stāšanās amatā šī tiesnese vairākkārt tika atjaunota amatā, pēdējo reizi ar Augstākās tieslietu padomes 2020. gada 29. aprīļa lēmumu.
10
Kopš 2001. gada 4. aprīļa M.M. kā prokuratūras pārstāve ir piedalījusies tostarp desmit tiesas sēdēs krimināllietās, kuras ir pamatlietas priekšmets un par kurām viņa par katru tiesas sēdi saņēma atlīdzību 98 EUR, no kuras tika veikti nodokļu atskaitījumi. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka par M.M. netika veiktas nekādas sociālā nodrošinājuma vai sociālās apdrošināšanas iemaksas, liedzot viņai jebkādu sociālo aizsardzību. Savukārt pastāvīgā tiesneša, kas pilda savus pienākumus uz nenoteiktu laiku, bruto dienas atalgojums ir 248 EUR, un valsts veic iemaksas kompetentajām iestādēm par katru pastāvīgo tiesnesi, lai nodrošinātu to sociālo aizsardzību.
11
Uzskatīdama, ka attiecībā uz atalgojumu par viņas amata pienākumu veikšanu viņa ir prettiesiskas diskriminācijas upuris, M.M. cēla prasību Tribunale di Roma (Romas tiesa, Itālija), lai panāktu atlīdzību par zaudējumiem, kas viņai esot nodarīti tāpēc, ka Itālijas tiesību sistēmā nav transponētas Direktīvas 1999/70, 2003/88 un 92/85/EEK (1992. gada 19. oktobris) par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV 1992, L 348, 1. lpp.). Ar 2021. gada 13. janvāra rīkojumu šī tiesa piesprieda Presidenza del Consiglio dei ministri (Ministru padomes priekšsēdētāja birojs) atlīdzināt M.M. minēto direktīvu netransponēšanas dēļ nodarīto mantisko un nemantisko kaitējumu, tomēr iesniedzējtiesas nolēmuma iesniegšanas dienā viņai vēl nebija izmaksāta nekāda atlīdzība saistībā ar šo viņai labvēlīgo nolēmumu.
12
Pēc tam M.M. cēla prasību Giudice di pace di Fondi (Fondi miertiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot saistībā ar minētajām tiesas sēdēm samaksāt papildu summu 150 EUR par katru tiesas sēdi, proti, kopā 1500 EUR, kā zaudējumu atlīdzību minēto direktīvu joprojām nenotikušas transponēšanas dēļ. Prasības pamatojumam viņa norāda, ka atšķirīgā attieksme pret viņu un pastāvīgajiem tiesnešiem ir diskriminācija, kas ir aizliegta ar Direktīvām 1999/70, 97/81 un 2003/88.
13
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, lai gan kopš 2001. gada 4. aprīļa M.M. pastāvīgi pildīja goda prokurora pienākumus, viņai, lai izvairītos no tūlītējas šo amata pienākumu pildīšanas izbeigšanas 2022. gada 28. jūnijā, bija jāiesniedz pieteikums dalībai novērtēšanas procedūrā, kas paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 116 29. pantā.
14
Saskaņā ar šo pantu goda tiesnesis, kas atrodas dienestā, var lūgt piedalīties novērtēšanas procedūrā un procedūrā amata padarīšanai par pastāvīgu, kas ļauj viņai novērtēšanas procedūras veiksmīgas nokārtošanas gadījumā palikt dienestā līdz 70 gadu vecumam. Tāpat viņš var neiesniegt pieteikumu par dalību šajā procedūrā un līdz ar to beigt pildīt savas funkcijas. Šādā gadījumā viņam ir tiesības, ievērojot kopējo ierobežojumu 50000 EUR bruto, saņemt atlīdzību 1500 EUR bruto par katru nostrādāto gadu, kurā viņš ir piedalījies tiesas sēdēs mazāk nekā 80 dienas, vai atlīdzību 2500 EUR bruto par katru nostrādāto gadu, kurā viņš ir piedalījies tiesas sēdēs vismaz 80 dienas. Šī atlīdzība tiek piešķirta arī goda tiesnešiem, kuri, lai gan ir lūguši piedalīties minētajā procedūrā, to nav veiksmīgi nokārtojuši.
15
Taču lūguma piedalīties procedūrā amata padarīšanai par pastāvīgu vai minētās atlīdzības saņemšanas gadījumā tādam goda tiesnesim kā M.M. ex lege būtu jāatsakās no jebkādām citām prasībām, kas izrietētu no iepriekš veiktas goda tiesneša pienākumu pildīšanas. Vienīgā iespēja neatteikties no šādām prasībām ir pamest dienesta attiecības, nesaņemot nekādu atlīdzību.
16
Līdz ar to M.M. iesniedzējtiesā apgalvo, ka Itālijas tiesību akti viņai neļauj pieprasīt summas, uz kurām viņai būtu tiesības Direktīvu 1999/70, 2003/88 un 92/85 netransponēšanas dēļ, un līdz ar to, pirmkārt, šie tiesību akti esot pretrunā Savienības tiesībām un, otrkārt, šai tiesai esot pienākums nepiemērot minētos tiesību aktus.
17
Minētā tiesa norāda, ka 2020. gada 16. jūlija spriedumā Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑658/18, EU:C:2020:572) un 2022. gada 7. aprīļa spriedumā Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑236/20, EU:C:2022:263) Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstīm ir jānodrošina šā sprieduma 16. punktā minēto direktīvu transponēšana attiecībā uz miertiesnešiem, kuru funkcijas Itālijas tiesībās ir pielīdzinātas goda prokuroru vietnieku funkcijām.
18
Šajā gadījumā, ja attiecībā uz M.M. tiktu piemērots Leģislatīvā dekrēta Nr. 116 29. pants, viņai būtu jāatsakās no jebkādiem prasījumiem, kas izriet no goda tiesneša amata pienākumu pildīšanas, un tādējādi viņai tiktu liegta šajās direktīvās garantētā viņas tiesību aizsardzība.
19
Turklāt iesniedzējtiesa būtībā norāda – lai novērstu goda tiesnešu [statusa] nestabilitāti, Itālijas tiesību aktos šajā valsts tiesību normā ir paredzēta nenoteikta viņu amata pienākumu pastāvība, viņiem piedaloties novērtēšanas procedūrās un procedūrās amata padarīšanai par pastāvīgu, vai izmaksājot niecīgu atlīdzību, ņemot vērā kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar viņu dienesta attiecību izbeigšanu.
20
Šajos apstākļos Giudice di pace di Fondi (Fondi miertiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai [LESD] 288. pants, [Hartas] 17., 31., 34. un 47. pants, kā arī [Direktīvas 2003/88] 7. pants, [pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu] 4. klauzula un [pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku] 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir paredzēts [Leģislatīvā dekrēta Nr. 116] 29. pantā, kurā ir paredzēta automātiska ex lege atteikšanās no visām prasībām saistībā ar [Direktīvu 1999/70, 97/81 un 2003/88] ieviešanu, zaudējot visu citu Eiropas tiesībās nodrošināto aizsardzību atalgojuma, darba un sociālās aizsardzības ziņā:
a)
gadījumā, ja goda tiesnesis – kā Eiropas darba ņēmējs uz noteiktu un nepilnu darba laiku, kas ir salīdzināms ar profesionālu tiesnesi kā Eiropas darba ņēmēju uz nenoteiktu un pilnu darba laiku – vienkārši iesniedz pieteikumu dalībai procedūrās amata padarīšanai par pastāvīgu, ar kurām tikai formāli tiek ieviests pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku] 5. klauzulas 1. punkts,
b)
vai gadījumā, ja tas neiztur minētās procedūras vai neiesniedz pieteikumu dalībai, saņemot atlīdzību acīmredzami neadekvātā un nesamērīgā apmērā, salīdzinot ar kaitējumu, kas nodarīts ar minēto direktīvu netransponēšanu?”
Tiesvedība Tiesā
21
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību. Lūguma pamatojumam šī tiesa norāda, ka saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 116 29. pantu prasītājai pamatlietā ir jāizvēlas starp, no vienas puses, atteikšanos no jebkādiem prasījumiem, ko viņa varētu izvirzīt pret Itālijas valsti, un, otrkārt, tūlītēju viņas tiesas funkciju izbeigšanu bez kompensācijas par zaudējumiem, kas radušies tādēļ, ka Itālijas Republika nav transponējusi Direktīvas 97/81, 1999/70 un 2003/88. Šī izvēle esot nopietns tiesu neatkarības apdraudējums, kas pamatojot to, ka šī lieta tiek izskatīta pēc iespējas ātrāk.
22
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar minētā reglamenta 105. panta 1. punktu Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, atkāpjoties no šī reglamenta noteikumiem, var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
23
Šajā gadījumā 2022. gada 30. septembrī Tiesas priekšsēdētājs pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šī sprieduma 21. punktā minēto pieteikumu noraidīt.
24
Proti, iesniedzējtiesas nolēmums neļauj Tiesai saprast nedz sekas, kādas M.M. iestātos, ja nebūtu paātrinātas tiesvedības, nedz to, kā šī neesamība varētu konkrēti apdraudēt tiesu varas neatkarību.
25
Katrā ziņā jāatgādina, ka, ja nav pierādījumu tam, ka lietas izskatīšana paātrinātā tiesvedībā ļautu izvairīties no šādām sekām, juridiskā nenoteiktība, kas skar prasītāju pamatlietā, pati par sevi nevar pamatot šīs tiesvedības izmantošanu (šajā nozīmē skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2016. gada 27. jūnijs, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, 11. punkts).
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
26
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, kura ietvaros pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Tā kā iesniedzējtiesas nolēmums ir šīs procedūras pamatā, valsts tiesai pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāizskaidro pamatlietas faktiskie apstākļi un tajā piemērojamais tiesiskais regulējums un jāsniedz nepieciešamie paskaidrojumi par to Savienības tiesību normu izvēles iemesliem, kuru interpretāciju tā lūdz, kā arī par saikni, ko tā saskata starp šīm tiesību normām un valsts tiesību aktiem, kuri piemērojami valsts tiesā izskatāmajā lietā (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Šajā ziņā arī jāuzsver, ka lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajai informācijai ir jāļauj, pirmkārt, Tiesai sniegt lietderīgas atbildes uz valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem un, otrkārt, dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām izmantot tiesības iesniegt savus apsvērumus, kas tām ir piešķirtas Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā. Tiesai ir jārūpējas, lai šī iespēja tiktu nodrošināta, ņemot vērā, ka atbilstoši šai tiesību normai ieinteresētajām personām tiek paziņoti tikai lēmumi par prejudiciālu jautājumu uzdošanu (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šīs kumulatīvās prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu ir skaidri noteiktas Reglamenta 94. pantā, kam LESD 267. pantā paredzētās sadarbības ietvaros iesniedzējtiesai ir jābūt zināmam un kas tai ir stingri jāievēro. Turklāt tās ir atgādinātas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (OV 2019, C 380, 1. lpp.) 13., 15. un 16. punktā (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Jānorāda, ka ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 288. pants, Hartas 17., 31., 34. un 47. pants, Direktīvas 2003/88 7. pants, pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzula un pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts, ka goda tiesnešiem, lai viņi varētu turpināt pildīt savus pienākumus, ir jāpiedalās novērtējuma procedūrā, kurā, pirmkārt, pozitīva iznākuma gadījumā viņi var panākt, ka viņu darba attiecības uz noteiktu laiku tiek pārveidotas par darba attiecībām uz nenoteiktu laiku līdz 70 gadu vecumam, un, otrkārt, negatīva iznākuma gadījumā šie tiesneši var saņemt atlīdzību, un gan novērtējuma sekmīgs, gan nesekmīgs rezultāts ar piekrišanu saņemt atlīdzību izraisa ex lege atteikšanos no jebkādām prasībām, ko viņi, pamatojoties uz šīm tiesību normām, varētu izvirzīt attiecībā uz iepriekš pildītajām goda tiesneša funkcijām.
31
Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka iesniedzējtiesa nelūdz sniegt LESD 288. panta vai Hartas 17., 31., 34. un 47. panta autonomu interpretāciju, jo atsauce uz šīm tiesību normām ir izdarīta tikai, lai pamatotu lūgumu interpretēt Direktīvu 2003/88, pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kā arī pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Ministero della Giustizia u.c. (Itālijas miertiesnešu statuss), C‑236/20, EU:C:2022:263, 26. punkts).
32
Otrām kārtām, runājot par Direktīvas 2003/88 7. pantu, jākonstatē, ka šim pantam nav nozīmes pamatlietas atrisināšanā, jo šajā strīdā M.M. atsaucas nevis uz minētajā tiesību normā nostiprināto tiesību uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu ievērošanu, bet gan būtībā uz tāda atalgojuma samaksu, kas ir vienāda ar pastāvīgā tiesneša saņemto atalgojumu.
33
Trešām kārtām, attiecībā uz pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulu ir jānorāda, ka neviens apstāklis, kas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, neļauj konstatēt, ka M.M. strādā nepilnu darba laiku šī pamatnolīguma izpratnē.
34
Ceturtām kārtām, attiecībā uz pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulu jākonstatē, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Leģislatīvā dekrēta Nr. 116 29. pantā paredzētais mehānisms, ņemot vērā šo klauzulu, ir likumīgs, jo ar šo valsts tiesību normu ir atļauts pārveidot goda tiesneša darba tiesiskās attiecības uz noteiktu laiku par darba tiesiskajām attiecībām uz nenoteiktu laiku, liedzot šim tiesnesim saņemt tādu pašu atalgojumu, kāds tiek maksāts pastāvīgajiem tiesnešiem, kuri veic salīdzināmas funkcijas, jo šī pārveidošana nozīmētu ex lege atteikšanos no visām prasībām, kas izriet no iepriekš pildīto goda tiesneša amata funkciju beigšanās.
35
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jānosaka, vai ar minēto pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku klauzulu ir noteikts pienākums goda tiesnešiem un pastāvīgajiem tiesnešiem par veiktajiem uzdevumiem piešķirt tādu pašu atalgojumu. Šajā ziņā it īpaši jāizvērtē, pirmkārt, vai goda tiesnesis, kas atrodas tādā situācijā kā M.M., var tikt kvalificēts par “noteikta laika darba ņēmēju” pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 2. klauzulas izpratnē, otrkārt, vai apgalvotā atšķirīgā attieksme attiecas uz “darba nosacījumiem” šī pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē, treškārt, vai šis tiesnesis atrodas situācijā, kas ir salīdzināma ar pastāvīgā tiesneša situāciju, un, ceturtkārt, vai un, attiecīgā gadījumā, kādā mērā šī atšķirīgā attieksme var tikt attaisnota ar “objektīvu pamatu” pēdējās minētās klauzulas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 27. jūnijs, Peigli, C‑41/23, EU:C:2024:554, 39.–50. punkts).
36
Jākonstatē, ka, pat pieņemot, ka pirmie trīs nosacījumi, par kuriem ir runa šī sprieduma iepriekšējā punktā, ir izpildīti, Tiesas rīcībā nav informācijas, kas tai ļautu izvērtēt iespējamo “objektīva pamata” esamību šī pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta izpratnē. Šajā kontekstā Tiesas rīcībā nav informācijas, kas ļautu noskaidrot, vai iespējamās atšķirības, it īpaši attiecībā uz to strīdu veidu un vērtību, kurus šīm tiesnešu kategorijām ir paredzēts izskatīt, vai arī minēto tiesnešu darbā pieņemšanas kārtība ļautu pamatot tādas atšķirīgas attieksmes kā šajā lietā tiesiskumu. Visbeidzot, Tiesas rīcībā esošā informācija neļauj novērtēt atalgojuma atšķirības starp goda tiesnešiem un pastāvīgajiem tiesnešiem.
37
Tāpat jānorāda, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, lai gan M.M. pieprasa tādu pašu “atalgojumu par dienu”, kādu saņem pastāvīgais tiesnesis, viņa atsaucas uz atšķirīgu attieksmi, atsaukdamās uz samaksu, ko viņa saņemtu nevis par vienu darba dienu, bet gan par dalību tiesas sēdēs, kas nepārsniedz piecas stundas. Šādos apstākļos Tiesas rīcībā nav informācijas, kas tai ļautu noskaidrot, vai prasītājas pamatlietā prasījumi attiecas uz tāda paša veida pakalpojumiem kā tie, ko sniedz pastāvīgie tiesneši.
38
Turklāt no ģenerāladvokātes secinājumu 34. un 36. punkta būtībā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neļauj noskaidrot, vai un kādā mērā prasītājas pamatlietā saņemtais atalgojums, kas ir mazāks nekā pastāvīgo tiesnešu atalgojums, ir jāuzskata par nepamatotu mazāk labvēlīgu attieksmi pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.
39
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, jāsecina, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neatbilst Reglamenta 94. panta prasībām un tādējādi ir atzīstams par nepieņemamu.
40
Tomēr jāatgādina, ka iesniedzējtiesa saglabā iespēju iesniegt jaunu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, norādot Tiesai visu informāciju, kas tai ļauj izspriest lietu (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, 35. punkts).
Par tiesāšanās izdevumiem
41
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Giudice di pace di Fondi (Fondi miertiesa, Itālija) ir iesniegusi ar 2022. gada 18. augusta lēmumu, ir nepieņemams.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.