62005CJ0328_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑328/05 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
ko 2005. gada 30. augustā iesniedza
SGL Carbon AG, Vīsbādene [ Wiesbaden ] (Vācija), ko pārstāv M. Klusmans [ M. Klusmann ] un F. Vīmers [ F. Wiemer ], Rechtsanwälte,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otrs lietas dalībnieks –
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Kastiljo de la Tore [ F. Castillo de la Torre ], M. Šneiders [ M. Schneider ] un V. Mūls [ W. Mölls ], kā arī H. Gedinga [ H. Gading ], pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), Dž. Arestis [ G. Arestis ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ],
ģenerāladvokāts J. Mazaks [ J. Mazák ],
sekretārs B. Fileps [ B. Fülöp ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 26. oktobrī,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 18. janvārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar šo apelācijas sūdzību SGL Carbon AG
(turpmāk tekstā – “ SGL Carbon ”) lūdz, galvenokārt, daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai Carbon
u.c./Komisija (Krājumā nav publicēts – Krājums, II‑10. lpp.*, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja tās prasību, kas vērsta pret Komisijas 2002. gada 17. decembra Lēmumu C(2002) 5083, galīgā redakcija, par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑2/37.667 – Speciālais grafīts, turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), un, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar minēto lēmumu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 17
2. Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (OV 13, 204. lpp.), 15. pants paredz:
“1. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 100 līdz 5000 norēķina vienību apmērā, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
[..]
b) sniedz nepatiesu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izteikts saskaņā ar 11. panta 3. vai 5. punktu [..]
2. Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu, [..]
[..]
Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.
[..]”
Pamatnostādnes
3. Komisijas paziņojuma ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), preambulā ir paredzēts:
“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.
Jaunā metodoloģija [metodika], ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus.”
4. Saskaņā ar Pamatnostādņu 1. punktu “[šo] pamatapmēru nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas ir vienīgie kritēriji, kuri ir izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā”. Saskaņā ar Pamatnostādņu 2. punktu pamatapmēru var palielināt, ja pastāv tādi atbildību pastiprinoši apstākļi kā, piemēram, atkārtots pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums vai tie paši uzņēmumi. Saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punktu minēto apmēru var samazināt, ja pastāv īpaši atbildību mīkstinoši apstākļi.
Paziņojums par sadarbību
5. Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ir noteikti nosacījumi, kad uzņēmums, kas sadarbojas ar Komisiju tās izmeklēšanas gaitā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvots no naudas soda vai tam var tikt samazināts naudas sods, kas citādi tam tiktu uzlikts.
6. Paziņojuma par sadarbību A iedaļas 5. punktā paredzēts:
“Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju ir tikai viens no apstākļiem, ko Komisija ņem vērā, nosakot naudas sodu. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
7. Paziņojuma par sadarbību C iedaļā ar virsrakstu “Nozīmīgs naudas soda samazinājums” ir noteikts:
“Uzņēmumiem, kas gan atbilst B iedaļas no b) līdz e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem un paziņo par slepenu vienošanos pēc tam, kad uzņēmumos, kas ir vienošanās dalībnieki, Komisija ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi, bet pārbaužu rezultātā vēl nav iegūts pietiekams pamatojums lēmuma pieņemšanas procedūras uzsākšanai, naudas soda apmēru samazina par 50 % līdz 75%.”
8. Paziņojuma par sadarbību B iedaļā paredzētie nosacījumi, uz kuriem atsaucas C iedaļa, paredz – ja attiecīgais uzņēmums:
“a) paziņo par slepenu vienošanos Komisijai, pirms tā ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi attiecībā uz vienošanās dalībniekiem, ja vien Komisijas rīcībā jau nav pietiekamas informācijas paziņotās vienošanās esamības konstatēšanai;
b) pirmais sniedz izšķirošo informāciju, kas pierāda vienošanās esamību;
c) pārtrauc savu dalību aizliegtajā darbībā vēlākais brīdī, kad tas paziņo par vienošanos;
d) sniedz Komisijai visu atbilstošo informāciju un visus tā rīcībā esošus ar vienošanos saistītus dokumentus un pierādījumus un pastāvīgi un pilnībā sadarbojas visā izmeklēšanas laikā;
e) nav piespiedis citu uzņēmumu piedalīties vienošanās un nelikumīgajā darbībā, tam nav bijusi iniciatora vai noteicoša loma”.
9. Paziņojuma par sadarbību D iedaļā ar virsrakstu “Naudas soda apmēra ievērojams samazinājums” ir noteikts:
“1. Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C iedaļā uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda apmēru samazina no 10 % līdz 50 %, kas tam būtu uzlikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies.
2. Tā īpaši var būt gadījumos, ja:
– pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri būtiski palīdz konstatēt pārkāpuma esamību;
– uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas informē Komisiju, ka tas pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija ir pamatojusi apsūdzību.”
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokols
10. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 7. protokola 4. pantā ir noteikts šādi:
“Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam
1. Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu saskaņā ar šīs valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem.
2. Iepriekšējā punkta nosacījumi nekavē atkārtotu lietas izskatīšanu saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem, ja ir jauni pierādījumi vai jaunatklāti apstākļi vai ja iepriekšējā procesā ir pieļautas būtiskas kļūdas, kas varēja ietekmēt lietas iznākumu.
[..]”
Prāvas rašanās fakti un strīdīgais lēmums
11. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa tai iesniegtās prasības pamatā esošos faktus apkopoja šādi:
“1 Ar [strīdīgo] lēmumu Komisija konstatēja vairāku uzņēmumu dalību nolīgumos un saskaņotās darbībās speciālā grafīta nozarē EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ”) 53. panta 1. punkta izpratnē laika posmā no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim.
2 [Strīdīgā] lēmuma izpratnē termins “speciālais grafīts” apzīmē grafīta ražojumu grupu, proti, izostatisko grafītu, ekstrudēto grafītu un veidnēto grafītu, kas paredzēti dažādam lietojumam. Tas neapzīmē grafīta elektrodus, ko izmanto tērauda ražošanai.
3 Izostatiskā grafīta mehāniskās īpašības ir pārākas par ekstrudētā un veidnētā grafīta īpašībām, un katras grafīta kategorijas cena ir atkarīga no tās mehāniskajām īpašībām. Izostatiskais grafīts, lietojot elektriskās izlādes mašīnas, tostarp tiek izmantots metāla veidņu ražošanā izmantošanai automobiļu un elektronikas rūpniecībā. Tas tiek izmantots arī, lai ražotu krāsaino metālu, kā, piemēram, vara un vara sakausējumu nepārtrauktās liešanas veidnes.
4 Izostatiskā grafīta un ekstrudētā vai veidnētā grafīta ražošanas izmaksas atšķiras par vismaz 20 %. Ekstrudētais grafīts parasti ir vislētākais, un tādēļ to izvēlas, ja tas atbilst lietotāja prasībām. Ekstrudētajiem ražojumiem rūpniecībā ir plašs lietojums, galvenokārt dzelzs un tērauda, alumīnija un ķīmiskajā rūpniecībā, kā arī metalurģijā.
5 Veidnētais grafīts parasti tiek izmantots tikai plaša mēroga darbībās, jo tā kvalitāte parasti ir zemāka nekā ekstrudētā grafīta kvalitāte.
6 Speciālā grafīta ražojumi klientiem tiek piegādāti vai nu tieši no ražotnēm kā virpoti gala produkti, vai arī no starpniecības apstrādes darbnīcām. Šīs darbnīcas iepērk nevirpotu grafītu blokos vai stieņos, virpo tos, t.i., pielāgo tos klienta vajadzībām un pārdod virpotos ražojumus gala klientam.
7 [Strīdīgais] lēmums attiecas uz divām atsevišķām aizliegtām vienošanās, no kurām viena attiecas uz speciālā izostatiskā grafīta tirgu un otra – uz speciālā ekstrudētā grafīta tirgu. Nebija pierādījumu par pārkāpumiem attiecībā uz veidnēto grafītu. Šīs vienošanās attiecās uz ļoti specifiskiem ražojumiem, proti, grafītu standarta un grieztos blokos, bet ne uz virpotiem ražojumiem, kas tiek ražoti pēc klienta pasūtījuma.
8 Lielākie speciālā grafīta ražotāji rietumu pasaulē ir daudznacionāli uzņēmumi. Speciālā grafīta pasaules tirdzniecība 2000. gadā veidoja aptuveni 900 miljonus EUR, no tā aptuveni 500 miljonus EUR izostatiskais grafīts un 300 miljonus EUR ekstrudētais grafīts. Kopienas/EEZ līmenī izostatiskā grafīta ražojumu tirdzniecības apjoms 2000. gadā bija no 100 līdz 120 miljoni EUR un ekstrudētā grafīta ražojumu – no 60 līdz 70 miljoni EUR. Izostatiskā grafīta tirgū nevirpoti ražojumi veidoja aptuveni no 35 līdz 50 miljonus EUR, bet ekstrudētā grafīta tirgū – aptuveni 30 miljonus EUR.
9 Laikā, kad tika pieņemts [strīdīgais] lēmums, lielākie Kopienas/EEZ teritorijā darbojošies speciālā izostatiskā grafīta ražotāji bija [īpaši] Vācijas sabiedrība SGL Carbon AG
[..].
[..]
12 Komisija 1997. gada jūnijā uzsāka izmeklēšanu grafītu elektrodu tirgū, šīs izmeklēšanas rezultātā 2001. gada 18. jūlijā tika pieņemts lēmums par procesu, piemērojot EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu – Lieta COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi (OV 2002, L 100, 1. lpp.). [..]
[..]
14 ASV 2000. gada martā un 2001. gada februārī pret [ Le Carbone‑Lorraine SA ] meitas sabiedrību un [Japānas sabiedrības Toyo Tanso Co. Ltd ] meitas sabiedrību tika uzsākta kriminālvajāšana par dalību saistībā ar noziedzīgu aizliegto vienošanos speciālā grafīta tirgū. Šīs sabiedrības atzina savu vainu tām uzrādītajā apsūdzībā un piekrita samaksāt naudas sodu. [..]
15 Komisija 2002. gada 17. maijā [strīdīgā] lēmuma adresātēm nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. [..]. Neviena no šīm sabiedrībām neapstrīdēja faktus pēc būtības.
[..]
17 Administratīvais process tika pabeigts 2002. gada 17. decembrī, pieņemot [strīdīgo] lēmumu. [..]
[..]
19 [Strīdīgais] lēmums norāda, ka izostatiskā grafīta tirgū slepenie nolīgumi tika ieviesti regulārās daudzpusējās sanāksmēs četros līmeņos:
– “augstākā līmeņa sanāksmēs”, kurās tikās sabiedrību augsta līmeņa amatpersonas un kurās tika noteikti sadarbības pamatprincipi;
– “starptautiskās darba sanāksmēs” par grafīta bloku klasifikāciju dažādās kategorijās un katras kategorijas minimālo cenu noteikšanu;
– “reģionālās” (Eiropas) sanāksmēs;
– “vietējās” (valstu sanāksmēs) par Itālijas, Vācijas, Francijas, Lielbritānijas un Spānijas tirgiem.
[..]
22 Pamatojoties uz [strīdīgajā] lēmumā konstatētajiem faktiem un juridisko novērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta atbilstīgi metodikai, kas noteikta Pamatnostādnēs un Paziņojumā par sadarbību.
23 Saskaņā ar [strīdīgā] lēmuma rezolutīvās daļas 1. punkta pirmo daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja Kopienu un EEZ tirgus speciālā izostatiskā grafīta jomā:
[..]
b) SGL [ Carbon ] no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim;
[..]
24 Saskaņā ar tā paša punkta otro daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja Kopienu un EEZ tirgus speciālā ekstrudētā grafīta jomā:
– SGL [ Carbon ] no 1993. gada februāra līdz 1996. gada novembrim;
[..]
25 Saskaņā ar [strīdīgā lēmuma] rezolutīvās daļas 3. punktu tiek uzlikti šādi naudas sodi:
[..]
b) SGL
[ Carbon ]:
– izostatiskais grafīts: EUR 18 940 000,
– ekstrudētais grafīts: EUR 8 810 000;
[..]
26 [Minētais] 3. punkts turklāt noteic, ka šie naudas sodi ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā, skaitot no [strīdīgā] lēmuma paziņošanas dienas, ar nokavējuma procentu likmi 6,75 % apmērā.
27 [Strīdīgais] lēmums prasītājām tika nosūtīts ar 2002. gada 20. decembra vēstuli. Tajā bija norādīts, ka pēc tam, kad izbeidzas [šajā] lēmumā norādītais maksājuma termiņš, Komisija rīkosies, lai panāktu attiecīgo summu iekasēšanu; tomēr, ja Pirmās instances tiesā tiktu uzsākta tiesvedība, Komisija [neveiks izpildes pasākumus], ja vien tiks maksāti procenti ar likmi 4,75 % un tiks sniegta bankas garantija.”
Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
12. Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2003. gada martā, SGL Carbon
un citi uzņēmumi, pret kuriem bija vērsts strīdīgais lēmums, lūdza Pirmās instances tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu.
13. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa tostarp nolēma:
“[..]
4) lietā T‑91/03 SGL Carbon /Komisija:
– naudas soda apmērs, kas prasītājai uzlikts ar [strīdīgā] lēmuma [COMP/E‑2/37.667] 3. punktu, ir EUR 9 641 970 par pārkāpumu izostatiskā grafīta nozarē;
– prasību pārējā daļā noraidīt;
– prasītāja sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu, savukārt Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu.”
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
14. SGL Carbon
savā apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
– galvenokārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to noraidīta prasība;
– pakārtoti, vēl vairāk samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu, kā arī nokavējuma procentus un kavējuma procentus saistībā ar lis pendens ;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15. Komisija savā atbildes rakstā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelāciju
16. Savas apelācijas sūdzības atbalstam SGL Carbon
izvirza sešus pamatus.
17. Pirmajā pamatā SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, neņemot vērā naudas sodus, kas tai iepriekš tika uzlikti Amerikas Savienotajās Valstīs, ar to pārkāpa non bis in idem
principu. Otrais pamats ir vērsts pret soda pamatsummas palielinājumu par 35 % par SGL Carbon
kā vienpersoniskas līderes lomu. Trešajā pamatā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav vērtējusi pamatu, saskaņā ar kuru SGL Carbon
tiesības uz aizstāvību, kas ietver tiesības tikt uzklausītai, tika aizskartas Komisijas grupas locekļu, kas strādāja ar lietu, neatbilstošu vācu valodas zināšanu dēļ. Ceturtais pamats attiecas uz to, kā Pirmās instances tiesa novērtēja SGL Carbon
un Komisijas sadarbību. Piektajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā tās saimnieciskos rādītājus, lai novērtētu tās spēju samaksāt naudas sodu, un ka uzliktais naudas sods bija nesamērīgs. Visbeidzot sestajā pamatā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini aprēķinājusi procentu likmi.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma ņemt vērā trešās valstīs noteiktu sankciju neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
18. Pirmajā pamatā SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti apšaubīja non bis in idem
principa piemērojamību šai lietai, jo sankcijas, kas tai tika noteiktas Amerikas Savienotajās Valstīs, esot vajadzējis ņemt vērā, lai aprēķinātu naudas soda apmēru vai vismaz to samazinātu.
19. Tiesas sēdē SGL Carbon
precizēja – lai gan Tiesa 2006. gada 29. jūnija spriedumos lietā C‑289/04 P Showa Denko /Komisija (Krājums, I‑5859. lpp., 50.–63. punkts) un lietā C‑308/04 P SGL Carbon /Komisija (Krājums, I‑5977. lpp., 26.–39. punkts) noraidīja tēzi, ka trešā valstī noteiktas sankcijas konkurences tiesību jomā ir jāņem vērā, nosakot naudas sodu, Komisijai tomēr nebija pamata pilnībā ignorēt šādus apstākļus.
20. SGL Carbon
attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt to, lai uzliktie sodi būtu samērīgi, norāda, ka Komisijai savas rīcības brīvības ietvaros acīmredzami ir pienākums ņemt vērā trešo valstu iestāžu noteiktās sankcijas.
21. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā lietā nepamatoti atsaucas uz non bis in idem
principu. Administratīvajiem un tiesu procesiem konkurences tiesību jomā Amerikas Savienotās Valstīs un Kopienā nav viens un tas pats mērķis.
22. Komisija apgalvo, ka no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Showa Denko /Komisija un lietā SGL Carbon /Komisija izriet, ka Kopienu tiesībās nav nekāda juridiska pamata pienākumam ņemt vērā sankcijas, kas kādai sabiedrībai noteiktas trešā valstī.
23. Komisija piebilst, ka jebkāda pienākuma ņemt vērā šādas sankcijas neesamība ir saderīga ar vispārējiem tiesību principiem. Ja ar aizliegtu vienošanos, kas aptver visu pasauli, ir noteiktas cenas pasaules mērogā, tad uzņēmumi, kas ir šādas vienošanās dalībnieki, izdara nevis vienu pārkāpumu, bet gan vairākus pārkāpumus atbilstoši katrai suverēnai tiesiskai kārtībai, kas aizliedz cenu noteikšanu, kam ir faktiskas vai potenciālas sekas attiecīgajās teritorijās.
Tiesas vērtējums
24. Vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētajos spriedumos lietā Showa Denko /Komisija un lietā SGL Carbon /Komisija Tiesa jau izskatīja jautājumu, vai Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 4. pantā noteikto non bis in idem
principu var piemērot situācijām, kurās trešās valsts iestādes ir iejaukušās saskaņā ar to sodīšanas pilnvarām attiecīgās valsts teritorijā piemērojamo konkurences tiesību jomā.
25. Izskatot šo jautājumu, Tiesa iepriekš minēto spriedumu lietā SGL Carbon /Komisija un lietā Showa Denko /Komisija attiecīgi 28. un 52. punktā ir atgādinājusi, ka aizliegtu vienošanos starptautiskā kontekstā raksturo trešo valstu juridisko sistēmu iesaistīšanās to attiecīgajās teritorijās.
26. Šajā sakarā Tiesa iepriekš minēto spriedumu lietā SGL Carbon /Komisija un lietā Showa Denko /Komisija 29. un 53. punktā ir konstatējusi, ka šo trešo valstu iestāžu, kuru pienākums ir brīvas konkurences aizsardzība, pilnvaru izmantošana saskaņā ar to teritoriālo kompetenci ir pakļauta šo valstu atbilstīgajām prasībām. Ja šo valstu iestādes konkurences tiesību jomā ir konstatējušas piemērojamo normu pārkāpumus, elementi, kas ir citu valstu tiesību sistēmas pamatā konkurences tiesībās, ietver ne tikai īpašu lietderību un mērķus, bet noved pie īpašu materiālo normu pieņemšanas, kā arī ļoti atšķirīgām tiesiskajām sekām administratīvo tiesību, krimināltiesību vai civiltiesību jomā.
27. No Tiesas sacītā izriet, ka, ja Komisija soda par kāda uzņēmuma neatļautu darbību, pat ja tā rodas starptautiskas aizliegtas vienošanās dēļ, tās mērķis ir aizsargāt brīvu konkurenci kopējā tirgū, kas saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu ir Kopienas pamatmērķis. Saistībā ar juridisko tiesību aizsardzības Kopienu līmenī īpatnībām Komisijas veiktais vērtējums saskaņā ar tās kompetenci šajā jomā var būtiski atšķirties no trešo valstu iestāžu vērtējuma (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā SGL Carbon /Komisija, 31. punkts, un lietā Showa Denko /Komisija, 55. punkts).
28. Tādējādi Tiesa secināja, ka non bis in idem
princips neattiecas uz situācijām, kurās saskaņā ar to kompetenci ir iesaistītas trešo valstu tiesību sistēmas un konkurences iestādes (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā SGL Carbon /Komisija, 32. punkts, un lietā Showa Denko /Komisija, 56. punkts).
29. Runājot par šo apelāciju, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa, izvirzot būtībā tādu pašu argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma 112.–116. punktā nosprieda, ka non bis in idem
princips nav piemērojams, ja Komisijai sava kompetence ir jāizmanto saskaņā ar Kopienu tiesībām, pat ja attiecīgajam uzņēmumam sodu jau ir uzlikušas trešo valstu iestādes par minētajā valstī piemērojamo konkurences noteikumu pārkāpumiem.
30. Šādos apstākļos argumenti, ko SGL Carbon
izvirzījusi savā apelācijas sūdzībā un pamato ar non bis in idem
principa pārkāpumu, nav atbalstāmi.
31. Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesas sēdē izvirzītajiem argumentiem, ka iepriekš minētie spriedumi lietā SGL Carbon /Komisija un lietā Showa Denko /Komisija ir jāsaprot tādā nozīmē, ka Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz jautājumu, vai tai ir pienākums ņemt vērā trešo valstu iestāžu attiecīgajam uzņēmumam uzlikto sodu par minētajā valstī piemērojamo konkurences noteikumu pārkāpumu, varētu vajadzības gadījumā “samazināt” tādējādi, lai Komisijai vismaz būtu pienākums ņemt vērā šādus sodus, pietiek konstatēt, ka šāda veida minēto spriedumu interpretācija balstīta uz to kļūdainu, it īpaši attiecīgi to 36. un 60. punkta, izpratni.
32. Minētajā 36. un 60. punktā Tiesa neko neteica par non bis in idem
principa piemērojamību, bet gan atbildēja uz prasītāju pakārtotu argumentu, ar kuru tās centās pierādīt to, ka pēdējā nav ievērojusi samērīguma principu un taisnīguma principu.
33. Šajā sakarā Tiesai atliek vienīgi atgādināt, ka par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumiem uzliekamo naudas sodu apmēra noteikšana ir Komisijas rīcības brīvības ietvaros šajā jomā.
34. No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā nospriežot, ka Komisijai nav pienākuma ņemt vēra sodus, ko Amerikas Savienoto Valstu iestādes ir uzlikušas SGL Carbon, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
35. Tādēļ SGL Carbon
pirmais pamats apelācijas sūdzības atbalstam ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēra prettiesisku palielināšanu tādēļ, ka tā bija vienpersoniska līdere
36. Šim pamatam ir divas daļas. Pirmkārt, SGL Carbon
apgalvo, ka naudas soda pamatsummas palielinājums ir prettiesisks, jo Pirmās instances tiesas faktu konstatējums nesniedz nekādu pamatu šādam palielinājumam. Otrkārt, saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi tiesības uz aizstāvību šajā sakarā, jo pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas tā nevarēja zināt savai aizstāvībai būtisku apstākli, proti, ka Komisija to uzskatīs par aizliegtas vienošanās vienpersonisku līderi.
Par otrā pamatu pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
37. SGL Carbon
apgalvo, ka aizliegtas vienošanās līderes stāvoklis, ko tai piedēvēja Pirmās instances tiesa, neatbilst lietas faktiskajiem apstākļiem, kā tie izklāstīti pārsūdzētajā spriedumā.
38. Tā arī uzskata, ka faktiskie apstākļi, īpaši Pirmās instances tiesas konstatējumi, kas turklāt ir pretrunīgi, nevar būt tie elementi, ar kuriem varētu attaisnot tai uzliktā naudas soda palielinājumu.
39. Komisija attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīdēto Pirmās instances tiesas faktu vērtējumu par tās aizliegtās vienošanās līderes lomu apgalvo, ka šī pamata daļa nav pieņemama.
40. Tā piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, saskaņā ar kuriem līderes kvalifikācija ir jāatspoguļo naudas soda apmērā, arī nav pieņemami, jo tā ir to argumentu atkārtošana, kuri jau tika apgalvoti Pirmās instances tiesā.
– Tiesas vērtējums
41. Vispirms ir jānorāda, ka no EKL 225. panta 1. punkta un Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance, kuras kompetencē ir, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu vērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence kontrolēt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesai nav kompetences konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu, iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Pirmās instances tiesai pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai (skat. 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P General Motors /Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
42. Attiecībā uz otrā pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 316.–331. punktā detalizēti pārbaudīja faktiskos apstākļus, kas Komisijai lika SGL Carbon
atzīt par aizliegtas vienošanās līderi un uzskatīt šādu lomu par atbildību pastiprinošu apstākli.
43. Runājot par šādu apstākli, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 240.–242. punkts) pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība. Saskaņā ar iepriekš minētajām pamatnostādnēm naudas soda apmēra noteikšanā ņemot vērā faktu, ka pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi, Komisija tikai pilda savu uzdevumu, proti, nodrošina Kopienu konkurences noteikumu ievērošanu.
44. Lai noteiktu izdarītā pārkāpuma smagumu, jāņem vērā īpaši katra uzņēmuma darbība, katra uzņēmuma loma aizliegtas vienošanās izveidošanā, kā arī labums, ko tie varēja no tā gūt (šajā sakarā skat. 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française
u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 129. punkts).
45. Šādos apstākļos SGL Carbon
izvirzītie argumenti par atbildību pastiprinošu apstākli, kas saistīts ar tās aizliegtās vienošanās līderes lomu, liek Tiesai no jauna izvērtēt visus faktus, par kuriem Pirmās instances tiesa jau ir izteikusies.
46. Šajā sakarā SGL Carbon
nenorāda nevienu dokumentu vai citu apstākli, kas varētu pierādīt to, ka Pirmās instances tiesa savā vērtējumā par šī uzņēmuma lomu gan aizliegtās vienošanās izcelsmē, gan tās pastāvēšanā, būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
47. Turklāt minētais vērtējums nezaudē spēku to pretrunu dēļ, kas saistītas attiecīgi ar SGL Carbon
un citu uzņēmumu, aizliegtas vienošanās dalībnieku, darbību.
48. No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
Par otrā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
49. SGL Carbon
apgalvo, ka tā nav tikusi pienācīgi uzklausīta saistībā ar Komisijas vērtējumu par tās pārkāpumu un ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi šāda veida pārkāpuma juridisko apjomu. Paziņojumā par iebildumiem Komisija tai kopā ar kādu citu uzņēmumu esot piedēvējusi aizliegtas vienošanās līderes lomu. Savukārt strīdīgā lēmuma pamatojuma 485.–488. punktā Komisija vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzēju esot uzskatījusi par “pārkāpuma līderi un iniciatori izostatiskā grafīta tirgū”, piemērojot tai lielāku naudas soda pamatsummas palielinājumu, proti, 50 %.
50. Tādēļ SGL Carbon
uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi tiesības uz aizstāvību. Paziņojumu par iebildumiem nevar ierobežot ar norādi, ka naudas soda noteikšanā tiks ņemts vērā pārkāpuma smagums un ilgums, bet gan tajā jāuzskaita apstākļi, kurus var ņemt vērā Komisijas lēmuma pieņemšanā, lai nodrošinātu lietderīgu aizstāvēšanos.
51. SGL Carbon
apgalvo, ka tai piedēvētā līderes loma ir būtisks apstāklis naudas soda apmēra noteikšanā. Ja paziņojumā par iebildumiem būtu norādīts, ka Komisija plāno izdarīt šādu pārkāpuma smaguma novērtējumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu tam iebildusi.
52. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pamatoti nospriedusi, ka tiesības uz aizstāvību un īpaši tiesības tikt uzklausītam ir ievērotas, jo paziņojumā par iebildumiem bija norādīti galvenie faktu un tiesību elementi attiecībā uz izdarītajiem pārkāpumiem, piemēram, to smagums un ilgums. Tiesības tikt uzklausītam neattiecas uz veidu, kādā Komisija plāno izmantot pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijus, lai noteiktu naudas sodu apmēru.
53. Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas kā aizliegtas vienošanās līderes darbības nozīme vai veids, kādā Pirmās instances tiesa šajā sakarā novērtēja lietas apstākļus, ir jautājums par faktiem, ko apelācijas stadijā var pārbaudīt tikai tad, ja ir sagrozīti pierādījumi.
54. Tā šajā sakarā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apšaubījusi Pirmās instances tiesas faktu konstatējumu atbilstību tiesību normām. Tā turklāt nav izvirzījusi argumentus, kas varētu pierādīt Pirmās instances tiesas iespējamu pierādījumu sagrozīšanu.
– Tiesas vērtējums
55. Jāatgādina, ka tieši paziņojums par iebildumiem, no vienas puses, un piekļuve lietas materiāliem, no otras puses, ļauj izmeklējamajiem uzņēmumiem noskaidrot tos pierādījuma elementus, kas ir Komisijas rīcībā, un nodrošina tiesību uz aizstāvību pilnīgu efektivitāti (skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 315. un 316. punkts, kā arī 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland
u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 66. un 67. punkts).
56. Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas var izraisīt naudas soda uzlikšanu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī apstākli, ka tas ir izdarīts tīši vai nolaidības dēļ, Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem (šajā sakarā skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 322/81 Michelin /Komisija, Recueil, 3461. lpp., 19. un 20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 428. punkts).
57. Runājot par šo apelāciju, ir jāatzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 138.–142. punktā Pirmās instances tiesa ir pareizi noteikusi atbilstošās tiesību normas, kas reglamentē paziņojumu par iebildumiem un uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem.
58. Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā pamatoti uzskatīja, ka tiesības uz aizstāvību tika ievērotas tādēļ, ka SGL Carbon
tika sniegta iespēja izteikt savus apsvērumus par izdarītā pārkāpuma ilgumu, smagumu un raksturu. Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 146. punktā pamatoti norādīja arī to, ka Komisijai nav pienākuma paziņojumā par iebildumiem izskaidrot, kādā veidā tā varētu izmantot katru no šiem apstākļiem, nosakot naudas soda apmēru (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 434., 435. un 439. punkts).
59. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka paziņojums par iebildumiem ietvēra pietiekami precīzas norādes par to, kādā veidā Komisija plāno noteikt naudas soda apmēru, īpaši saistībā ar izdarītā pārkāpuma smagumu.
60. Īpaši ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 148. punktā konstatēja, ka paziņojumā par iebildumiem bija norādīts, ka SGL Carbon
ir rīkojusies kā pārkāpuma līdere un iniciatore. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja bija brīdināta, ka šis apstāklis var tikt ņemts vērā, nosakot naudas sodu.
61. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 149. punktā arī ir pamatoti lēmusi, ka neviens apstāklis neliek uzskatīt, ka SGL Carbon
kā aizliegtas vienošanās līderes atbildība ir palielinājusies tādēļ, ka Komisija strīdīgajā lēmumā atteicās piedēvēt tādu pašu lomu kādam citam uzņēmumam, kas bija šīs vienošanās dalībnieks.
62. Šādos apstākļos, kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 59. punktā, fakts, ka Komisija strīdīgajā lēmumā SGL Carbon
atzina par aizliegtas vienošanās vienīgo līderi, negrozīja šī uzņēmuma stāvokli tādā mērā, lai aizskartu tā tiesības uz aizstāvību, jo paziņojuma par iebildumiem būtība ir tāda, ka tas ir provizorisks un Komisija to var labot, veicot vēlāku izvērtējumu, pamatojoties uz pušu iesniegtajiem apsvērumiem un citiem faktu konstatējumiem.
63. Tādēļ otrā pamata otrā daļa nav pamatota.
64. No visa iepriekš minētā izriet, ka SGL Carbon
izvirzītais otrais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms kopumā.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību, kuras ietver tiesības tikt uzklausītam, neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
65. SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā nepamatoti nospriedusi, ka uz tādu faktu balstīti argumenti, ka izmeklēšanā pilnvarotajiem Komisijas pārstāvjiem bija nepietiekamas vācu valodas zināšanas, nav pamatoti ar nopietniem pierādījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja esot pierādījusi, kādā mērā un uz kādiem apstākļiem pamatojoties tā varēja secināt, ka neviens no minētajiem pārstāvjiem pietiekami nepārvaldīja šo valodu.
66. SGL Carbon
norāda, ka Komisijas pārstāvjiem ir jāspēj saprast visi lietas materiāli, uz kuriem atsaucas attiecīgie uzņēmumi, vai nu tieši, vai ar tulkojuma starpniecību.
67. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi nevienu nopietnu pierādījumu, kas varētu pamatot šādu pieņēmumu.
68. Tā apgalvo, ka viena vai otra pārstāvja individuālajām valodu zināšanām nav ne mazākās nozīmes tiesību uz aizstāvību ievērošanā. Administratīvo procesu virzīja Konkurences ģenerāldirektorāts un to pabeidza ar Komisijas kā iestādes lēmumu.
69. Komisija piebilst, ka visa sarakste procedūras laikā notika vācu valodā ar vienu izņēmumu. Vienīgi trešais apelācijas sūdzības iesniedzējai nosūtītais informācijas pieprasījums bija formulēts angļu valodā, taču tā, nepieprasot tulkojumu, atbildēja uz to vācu valodā.
Tiesas vērtējums
70. Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procesā (skat. it īpaši 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/04 P Thyssen Stahl /Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 30. punkts).
71. Tiesību uz aizstāvību ievērošana īpaši prasa, lai izmeklējamais uzņēmums administratīvajā procesā varētu lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem (skat. 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑310/93 P BPB Industries un British Gypsum /Komisija, Recueil, I‑865. lpp., 21. punkts).
72. Runājot par trešo pamatu, kas izvirzīts apelācijas sūdzības atbalstam, ir jānorāda, ka tiktāl, ciktāl SGL Carbon
apstrīd to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā ir noraidījusi tās argumentus, saskaņā ar kuriem Komisija lietas materiālus esot uzticējusi pārstāvjiem ar nepietiekamām vācu valodas zināšanām, šāds secinājums ir balstīts uz faktu novērtējumu un Pirmās instances tiesā iesniegto pierādījumu novērtējumu, kas, kā jau atgādināts šī sprieduma 41. punktā, nav apstrīdami apelācijas ietvaros.
73. Taču, pat kā pierādītu pieņemot faktu, ka Komisijas pārstāvjiem, kam tika uzticēta lieta, nebija vajadzīgās valodas zināšanas, attiecībā uz SGL Carbon
apgalvojumu, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, pietiek norādīt, ka aizliegtas vienošanās izmeklēšanas grupas locekļa valodu zināšanas pašas par sevi nav izšķirošas, lai novērtētu jautājumu, vai Komisija galu galā ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.
74. Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka Komisija nav pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.
75. Tādēļ SGL Carbon
trešais pamats savas apelācijas sūdzības pamatojumam nav atbalstāms.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz SGL Carbon un Komisijas sadarbības neņemšanu vērā
Lietas dalībnieku argumenti
76. SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā argumentus, saskaņā ar kuriem šī uzņēmuma sadarbība ar Komisiju salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem nav pietiekami novērtēta. Apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu Komisija esot samazinājusi tikai par 35 %, lai gan piemērots būtu bijis samazinājums no 50 % līdz 70 %.
77. Tā uzskata, ka ir sadarbojusies vismaz tik pat lielā mērā, kā citi uzņēmumi, un ka tā vienīgā sniedza informāciju par citu uzņēmumu dalību saistībā ar aizliegto vienošanos.
78. SGL Carbon
apgalvo arī to, ka izšķirošs nav jautājums, vai Komisija savā lēmumā ņem vai neņem vērā pārkāpumus, kurus norādījuši uzņēmumi, kas ir sadarbojušies. Pretējā gadījumā uzņēmumiem, kas vēlas sadarboties, vienmēr būtu jāraizējas, ka to sadarbība, kā, piemēram, apelācijas sūdzības iesniedzējas sadarbība, netiks ņemta vērā vai netiks pilnībā ņemta vērā.
79. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūd u tiesību piemērošanā attiecībā uz novērtējumu par SGL Carbon
sadarbību izmeklēšanā. Tā esot pareizi novērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas un citu uzņēmumu ieguldījumu. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas sadarbība nepalīdzēja konstatēt pārkāpumu, nebija arī iemesla ņemt to vērā, lai noteiktu naudas soda samazinājumu.
80. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi pārbaudījusi pierādījumus par iesaistīto uzņēmumu attiecīgo ieguldījumu izmeklēšanā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nav paskaidrojusi, cik lielā mērā šāda pārbaude varēja sagrozīt pierādījumus, kas ir vienīgais apstāklis, ko varētu pārbaudīt apelācijā.
Tiesas vērtējums
81. Jau šī sprieduma 43. punktā ir atgādināts, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību.
82. Runājot par šo lietu, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 358.–362. punktā Pirmās instances tiesa savu vērtējumu par šo jautājumu, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, balstīja uz apsvērumu, ka tikai viens uzņēmums, proti, pirmais, kas sniedz pierādījumus par aizliegtas vienošanās esamību, var saņemt ievērojamu naudas soda samazinājumu un nevis citi uzņēmumi, kas vēlākā administratīvā procesa stadijā iesniedz konkrētus pierādījumus par šo pašu aizliegto vienošanos.
83. Runājot par uzņēmuma sadarbību ar Komisiju, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka šāds ieguldījums var pamatot naudas soda samazinājumu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību vienīgi tad, ja tas efektīvi ļauj Komisijai izpildīt tās pienākumu konstatēt pārkāpumu un to izbeigt (šajā sakarā skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑297/98 P SCA Holding /Komisija, Recueil, I‑10101. lpp., 36. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 399. punkts).
84. Konkrētāk izsakoties, jau Paziņojumā par sadarbību, proti, C un B iedaļā, paredzēts naudas soda samazinājums pirmajam uzņēmumam, kas sniedz pierādījumus par aizliegtas vienošanās esamību, un mērķis veicināt uzņēmumu sadarbību tādu slepenu vienošanos atklāšanā, kas ietekmē Kopienu, īpaši to uzņēmumu, kas pirmie iesniedz pierādījumus, ir apliecināts un nostiprināts Komisijas Paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.).
85. Šajā lietā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 360. punktā ir norādījusi, ka tikai viens uzņēmums, kas nav SGL Carbon, ir pirmais sniedzis šāda veida pierādījumus.
86. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 367. punktā nolēma, ka SGL Carbon
aizliegtas vienošanās līderes lomas dēļ neatbilst Paziņojumā par sadarbību noteiktajiem nosacījumiem, lai varētu pretendēt uz ievērojamu tai uzliktā naudas soda samazinājumu. Šādu vērtējumu, kas pamatots ar faktiem, nevar apšaubīt apelācijā.
87. Runājot par SGL Carbon
argumentiem par tās sadarbības ar Komisiju ņemšanu vērā, neatkarīgi no fakta, ka šis uzņēmums tika kvalificēts kā aizliegtas vienošanās līderis, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 368. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka Komisijai nebija pienākuma atlīdzināt šādu sadarbību ar ievērojamu naudas soda samazinājumu, ņemot vērā to, ka šī sadarbība efektīvi neatviegloja šīs aizliegtās vienošanās esamības konstatēšanu un tās izbeigšanu.
88. Attiecībā uz SGL Carbon
apgalvojumu, ka tās sadarbība netika pietiekami novērtēta salīdzinot ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, ir jānorāda, kā Pirmās instances tiesa pareizi atzīmēja pārsūdzētā sprieduma 371. punktā – Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu.
89. SGL Carbon
neiesniedza nevienu pierādījumu, kas varētu pierādīt, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar tās analīzi par Komisijas rīcības brīvības izmantošanu attiecībā uz uzņēmumu sadarbību izmeklēšanas gaitā.
90. No visa iepriekš minētā izriet, ka SGL Carbon
nav pamata, lai apgalvotu, ka Pirmās instances tiesas vērtējums par šī uzņēmuma un Komisijas sadarbību izmeklēšanā ir zaudējis spēku kļūdas tiesību piemērošanā dēļ.
91. Tādēļ SGL Carbon
ceturtais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz naudas soda nesamērīgumu
Lietas dalībnieku argumenti
92. SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir uzskatījusi, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma novērtēt attiecīgā uzņēmuma ekonomisko stāvokli.
93. Tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kā uzliktā naudas soda sekas nevar pieļaut uzņēmuma bankrotu, neņemot vērā ar to saistīto finansiālo iedarbību. Samērīguma princips nozīmē to, ka jāņem vērā sankciju iedarbības raksturs attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma ekonomisko stāvokli.
94. Komisija uzskata, ka piektais pamats nav pieņemams. SGL Carbon, vēloties panākt naudas soda apmēra noteikšanas piemērotības pārskatīšanu, izvirzot vairākus apgalvojumus, kas pārsniedz Pirmās instances tiesas izdarītos atzinumus pārsūdzētajā spriedumā. Šādi faktu vērtējumi nav pakļauti Tiesas kontrolei apelācijā.
95. Komisija apgalvo, ka piektais pamats katrā ziņā nav pamatots. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa esot apstiprinājusi pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma ekonomisko stāvokli, lai noteiktu naudas soda apmēru.
96. Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir ievērojami samazinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru, pat pārsniedzot Komisijas piemēroto samazinājumu.
Tiesas vērtējums
97. Vispirms ir jāatgādina, kā jau ir minēts šī sprieduma 41. punktā, ka Tiesas kontrole apelācijā neattiecas uz Pirmās instances tiesas konstatētajiem faktiem, izņemot gadījumus, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no lietas materiāliem, kad Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi pierādījumu sagrozīšanu, kad tās faktu juridiskā kvalifikācija ir kļūdaina un kad runa ir par to, vai ir ievēroti noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu nodrošināšanu.
98. Tāpat, lemjot par apelācijas sūdzību, Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nedrīkst ar savu novērtējumu aizstāt Pirmās instances tiesas novērtējumu, kura, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, lemj par naudas sodu apmēru, kas uzlikti uzņēmumiem par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu (skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P Ferriere Nord /Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 31. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P Dalmine /Komisija, Krājums, I‑835. lpp., 152. punkts).
99. Tiktāl, ciktāl SGL Carbon
vēlas apšaubīt tai uzliktā naudas soda samērīgumu, pamats ir jānoraida, jo tā mērķis ir panākt faktu novērtējuma pārskatīšanu, kas apelācijas ietvaros nav Tiesas kompetencē (skat. arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑359/01 P British Sugar /Komisija, Recueil, I‑4933. lpp., 47. un 48. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 245. un 246. punkts).
100. Attiecībā uz argumentiem, ka Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā SGL Carbon
maksātspēju, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kura pamatoti ir piesaukta pārsūdzētā sprieduma 333. punktā, Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma ekonomiskais stāvoklis, jo šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (skat. 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium
u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā SGL Carbon /Komisija, 105. un 106. punkts).
101. Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 333. punktā noraidot pamatu, ar kuru tika apgalvots, ka Komisija neesot ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas maksātspēju.
102. Tādēļ SGL Carbon
izvirzītais piektais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms.
Par sesto pamatu, kas attiecas uz Komisijas noteikto procentu likmju prettiesiskumu
Lietas dalībnieku argumenti
103. SGL Carbon
uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi tās argumentus par procentu likmju noteikšanu un ka tādējādi pārsūdzētajā spriedumā šajā sakarā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
104. Tā apgalvo, ka tai piemērotie procenti ir pārāk augsti. Bez juridiska pamata Komisija nevar noteikt procentu likmes, kas skaidri pārsniedz tirgus likmes. Nosakot augstas procentu likmes, Komisija tai faktiski esot uzlikusi papildu sodu.
105. SGL Carbon
uzskata, ka nekādā gadījumā Pirmās instances tiesai nav pamata, lai noraidītu atsaukšanos uz procentu likmi, ko piemēro uzņēmumu pagaidu maksājumiem par uzliktajiem naudas sodiem, norādot, ka šīs procentu likmes vienīgais mērķis ir nepieļaut Kopienu nepamatotu iedzīvošanos. Jau procentu likmes, kas tiek piemērota vēl nesamaksātajiem naudas sodiem, vienīgajam mērķim vajadzētu būt nepieļaut, ka attiecīgais uzņēmums gūst labumu no garantijas iesniegšanas.
106. Komisija apgalvo, ka sestais pamats nav pieņemams, jo tā mērķis ir panākt procentu noteikšanas pārskatīšanu Tiesā apelācijas tiesvedības ietvaros.
107. Komisija apgalvo, ka katrā ziņā šis pamats nav pamatots. Ja uzņēmumi varētu gūt ekonomisku labumu, novilcinot tiem uzlikto naudas sodu maksājumus, tiktu vājināta šāda soda iedarbība un uzņēmumi, kas kavē to samaksu, gūtu finansiālas priekšrocības salīdzinājumā ar tiem uzņēmumiem, kas sodu samaksā paredzētajā termiņā.
108. Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir tiesiski pietiekami pamatojusi iemeslu, kādēļ Komisija nav ļaunprātīgi izmantojusi savu diskrecionāro varu attiecībā uz procentu noteikšanu, un ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka nokavējuma procenti ir noteikti nesamērīgi.
Tiesas vērtējums
109. Jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa, atbildot uz tai iesniegto pamatu, pārsūdzētā sprieduma 411. punktā ir atsaukusies uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam piešķirtās pilnvaras ietver tiesības noteikt naudas sodu samaksas termiņu, no kura tiek aprēķināti procenti, kā arī to likmi un detalizētus noteikumus sava lēmuma ieviešanai.
110. Ja Komisijai nebūtu šādu pilnvaru, uzņēmumi varētu izmantot vēlas samaksas priekšrocības, tādējādi vājinot sankciju iedarbību (iepriekš minētais spriedums lietā SGL Carbon /Komisija, 114. punkts).
111. Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir pamatoti lēmusi, ka Komisijai bija tiesības kā izejas punktu pieņemt augstāku likmi nekā tirgū piemēroto – tādu, kādu piedāvā vidusmēra aizņēmējam, atbilstīgi vajadzībai atturēt no vilcināšanās samaksāt naudas sodu (iepriekš minētais spriedums lietā SGL Carbon /Komisija, 115. punkts).
112. Turklāt jāpiebilst, ka SGL Carbon
nav pierādījusi, kā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 412. punktā nospriežot, ka Komisija nav pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas, nosakot nokavējuma procentu likmi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā sakarā cenšas panākt Pirmās instances tiesas faktu vērtējuma pārskatīšanu.
113. Šādi argumenti nav pakļauti Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā (skat. 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P Technische Unie /Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 81.–83. punkts). Līdz ar to šis pamats šajā aspektā ir jāatzīst kā nepieņemams.
114. Runājot par SGL Carbon
apgalvojumiem, ka tās arguments par Komisijas piemēroto 2 % likmi skaidras naudas pagaidu maksājumiem ir nepamatoti noraidīts kā novēlots, jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka šis arguments, kas netika izvirzīts prasības pieteikumā, ierosinot lietu, ir jauns pamats Reglamenta 48. panta 2. punkta nozīmē. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 413. punktā to pamatoti noraidīja kā nepieņemamu.
115. Tādēļ SGL Carbon
izvirzītais sestais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
116. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka neviens no SGL Carbon
izvirzītajiem pamatiem savas apelācijas sūdzības atbalstam nav sekmīgs un līdz ar to apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
117. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest SGL Carbon
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1) apelācijas sūdzību noraidīt;
2) SGL Carbon AG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.