62003CC0293_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šī lieta attiecas uz prejudiciālu jautājumu par Kopienu iestāžu darbinieku pensijas tiesībām, ko Tribunal du Travail de Bruxelles
(Briseles Darba tiesa, Beļģijas Karaliste) uzdevusi Eiropas Kopienu Tiesai.
2. Rezumējot, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Kopienu tiesības iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, piešķirot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības, nepieļauj ņemt vērā darba gadus, ko Kopienu pilsonis nostrādājis Kopienu iestādes dienestā.
II – Tiesiskais regulējums
Atbilstošās Kopienu tiesības
3. Šajā lietā primāra nozīme ir EKL 39. pantam, kas, kā zināms, ietver darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principu un 2. punktā aizliedz “jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem”.
4. Nozīmīgas ir arī sekundāro tiesību normas, proti, Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (2) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1612/68”).
5. Saskaņā ar tās 7. pantu:
“1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.
[..]”
6. Tāpat jāatsaucas uz Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kas grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (3) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).
7. Tās 2. pantā ir noteikts:
“1. Šī regula attiecas uz darba ņēmējiem, uz kuriem ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādnieku zaudējušām personām.”
8. Lietderīgi ir atsaukties arī uz VIII pielikuma 11. pantu Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumos, kas pieņemti saskaņā ar EKL 283. pantu. Tajā ir noteikts:
“1. Ierēdnis, kurš atstāj Kopienu dienestu, lai:
– uzsāktu dienestu valsts pārvaldē, valsts vai starptautiskā organizācijā, kas noslēgusi līgumu ar Kopienām,
– uzsāktu darbu nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā, pamatojoties uz ko viņš iegūst pensijas tiesības tādas shēmas ietvaros, kurā pārvaldes iestādes ir noslēgušas līgumu ar Kopienām, ir tiesīgs likt pārskaitīt savu Kopienās iegūto izdienas pensijas tiesību aktuāro ekvivalentu uz šīs pārvaldes vai organizācijas pensiju fondu vai pensiju fondu, kurā viņš iegūst pensijas tiesības, pamatojoties uz darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā.
2. Ierēdnis, kurš uzsāk dienestu Kopienās pēc
– darba valsts pārvaldē, valsts vai starptautiskā organizācijā vai
– darbības nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā,
ir tiesīgs pēc štata ierēdņa statusa iegūšanas iemaksāt Kopienām vai nu izdienas pensiju tiesību, kas iegūtas, pamatojoties uz šādu darbu vai statusu, aktuāro ekvivalentu, vai vienotas likmes izpirkuma vērtību.”
Valsts tiesības
9. 3. pants 1991. gada 21. maija likumā par attiecībām starp Beļģijas pensiju sistēmu un starptautisko publisko tiesību organizāciju pensiju sistēmu noteic, ka “katrs ierēdnis ar kompetentās iestādes piekrišanu var pieprasīt, lai iestāde pārskaitītu vecuma pensiju, kas viņam pienākas par dienestu un dienesta laiku pirms dienesta attiecību uzsākšanas šajā iestādē” (4) .
10. Saskaņā ar šā likuma 9. pantu attiecīgā persona ir tiesīga atsaukt savu pieprasījumu pārskaitīt vecuma pensiju atbilstoši Beļģijas sistēmai. Šāds atsaukums ir galīgs un neatceļams.
11. Turpretī Beļģijas valsts sistēma sākotnēji neļāva Kopienu iestāžu ierēdņa uzkrāto pensiju pārskaitīt no Kopienu pensiju sistēmas uz Beļģijas sistēmu.
12. Šis aizliegums tika atcelts ar 2003. gada 10. februāra likumu, saskaņā ar kuru ierēdņi un pagaidu darbinieki, kas pārtrauc dienestu “Kopienu iestādē”, lai uzsāktu jaunu profesionālu darbību, par kuru atbilstoši Beļģijas sistēmai ir paredzēta vecuma pensija, ir tiesīgi pieprasīt Kopienu sistēmas pensijas summu pārskaitīt uz Beļģijas sistēmu (14. pants).
13. 2003. gada 10. februāra likuma 29. pants paredz, ka “šis likums stājas spēkā 2002. gada 1. janvārī un tas piemērojams pārskaitījuma pieteikumiem, kas iesniegti, sākot ar minēto datumu [..]”.
14. Taču vissvarīgākais noteikums attiecībā uz šo lietu ir 1996. gada 23. decembra Karaliskā dekrēta ( arrêté royal ) 4. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka “iespēja saņemt priekšlaicīgu vecuma pensiju [..] pastāv ar nosacījumu, ka attiecīgā persona pierāda vismaz 35 kalendāro gadu darba stāžu, kas piešķir pensijas tiesības atbilstoši šim Karaliskajam dekrētam, 1990. gada 20. jūlija likumam, Karaliskajam dekrētam Nr. 50, Beļģijas sistēmai strādniekiem, darbiniekiem, kalnračiem, jūrniekiem vai pašnodarbinātajiem, Beļģijas sistēmai valsts pārvaldes ierēdņiem vai Beļģijas valsts dzelzceļa sabiedrībai vai saskaņā ar citu tiesisku Beļģijas sistēmu” (5) .
III – Fakti un procedūra
15. Gregorio Mijs [ Gregorio My ] ir Itālijas pilsonis, kas Beļģijā dzīvo no 9 gadu vecuma. Piecpadsmit gadu vecumā viņš sāka Beļģijā strādāt.
16. Pēc 19 gadu darba dažādos Beļģijas uzņēmumos Mijs 1974. gadā tika iecelts ierēdņa amatā Eiropas Savienības Padomes ģenerālsekretariātā, kur viņš strādāja 27 gadus līdz 2001. gada 31. maijam.
17. 1992. gada martā Mijs iesniedza pieteikumu Office national des pensions
(Valsts pensiju birojs, turpmāk tekstā – “ ONP ”) saskaņā ar 1991. gada 21. maija likumu, lai Beļģijā uzkrātā pensijas summa tiktu pārskaitīta uz Kopienu iestāžu sistēmu. ONP 1992. gada oktobrī paziņoja viņam pārskaitāmās pensijas apmēru.
18. Vēlāk Mijs nolēma atsaukt savu pieteikumu, bet Eiropas Savienības Padome 2000. gada 10. oktobra ierakstītā vēstulē informēja ONP, ka saskaņā ar 1991. gada 21. maija likuma 9. pantu šāds atsaukums ir galīgs.
19. ONP
informēja Miju par šo vēstuli 2000. gada 17. oktobrī.
20. 2000. gada 20. oktobrī, pēc Padomes paziņojuma, Mijs iesniedza pieteikumu ONP uz priekšlaicīgu vecuma pensiju saskaņā ar 1996. gada 23. decembra Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu.
21. ONP
ar 2001. gada 2. maija lēmumu neatzina Mija nostrādātos gadus Padomes dienestā un noraidīja viņa pieteikumu, jo iesniedzējam saskaņā ar Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu nebija 35 kalendāro gadu stāža, lai varētu pretendēt uz priekšlaicīgu vecuma pensiju.
22. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Tribunal du travail de Bruxelles
2001. gada 18. maijā, Mijs apstrīdēja šo atteikuma lēmumu.
23. Tā kā Tribunal du travail de Bruxelles pastāvēja šaubas par 1991. gada 21. maija likuma un 1996. gada 23. decembra Karaliskā dekrēta atbilstību Kopienu tiesībām, tā saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai tādas valsts tiesību aktu normas kā 1991. gada 21. maija likums (par attiecībām starp Beļģijas pensiju sistēmu un starptautisko publisko tiesību organizāciju pensiju sistēmu) un 4. panta 2. punkts 1996. gada 23. decembra Karaliskajā dekrētā (par 15., 16. un 17. panta īstenošanu 1996. gada 26. jūlija likumā par sociālā nodrošinājuma modernizāciju un pensiju tiesiskās sistēmas nodrošināšanu), vai arī Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 11. pants nav atbilstošas Eiropas Savienības dibināšanas līguma 2., 3., 17., 18., 39., 40., 42. un 283. pantam un 7. pantam Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā:
1) ja šīs valsts tiesību aktu normas un Civildienesta noteikumi Eiropas Savienības pilsonim, kāds ir iesniedzējs, kurš savu profesionālo karjeru vispirms veicis uzņēmējsabiedrībā vai valsts civildienestā un pēc tam – Eiropas Savienības civildienestā vai otrādi, nedod tiesības izvērtēt pensijas priekšrocības, ko viņš varētu saņemt valsts vai Eiropas sistēmā, pārceļot [pensijas] tiesības, ko viņš ieguvis citā sistēmā, un, pamatojoties uz šādu izvērtējumu, pieprasīt šo tiesību pārcelšanu vai nu no valsts sistēmas uz Eiropas sistēmu, vai arī otrādi – no Eiropas sistēmas uz valsts sistēmu;
2) ja šīs normas maldina vai var maldināt ieinteresēto darba ņēmēju, jo tās paredz, ka viņam noteikti jāatsakās no tiesībām pārcelt pensijas tiesības no Beļģijas sistēmas uz Eiropas sistēmu, vai arī rada šāda veida administratīvu praksi, neveicot iepriekš minēto izvērtējumu, un
3) ja šīs valsts tiesību aktu normas priekšlaicīgas valsts vecuma pensijas piešķiršanas nolūkā neļauj ņemt vērā dienesta gadus, kas nostrādāti Eiropas Savienības ierēdņa statusā?”
24. Tiesvedībā savus apsvērumus sniedza Mijs, ONP, Komisija, Nīderlandes Karaliste un Grieķijas Republika.
25. Mijs, ONP
un Komisija piedalījās 2004. gada 17. jūnija tiesas sēdē.
IV – Juridiskā analīze
Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
26. Pirms iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma izskatīšanas pēc būtības lietderīgi izskatīt nepieņemamības pamatus, ko izvirza Nīderlandes Karaliste, ONP
un Komisija.
27. a) Nīderlandes valdība uzskata, ka rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir norādīts nepietiekams pamata lietas faktisko apstākļu un atbilstošo tiesību normu apraksts. Tādēļ nav iespējams pareizi saprast uzdotā jautājuma apjomu.
28. Pēc tās uzskatiem tiesvedība valsts tiesā attiecas uz papildu pensijas sistēmām, kaut gan prejudiciālais jautājums attiecas uz valsts tiesisko regulējumu par valsts pensijas sistēmu. Turklāt rīkojumā nav paskaidrots, kā Beļģijas tiesību akti reglamentē pensijas tiesību pārcelšanu.
29. Vispirms jāuzsver, ka Nīderlandes valdības iebildums, manuprāt, nav pamatots. Šajā sakarā jāatgādina, ka valsts tiesas pienākuma pietiekami skaidri norādīt lietas faktiskos apstākļus un atbilstošās tiesību normas galvenais mērķis ir nodrošināt Tiesai iespēju sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas ir lietderīga valsts tiesai (6), un dot dalībvalstu valdībām, kā arī ieinteresētajām personām iespēju izteikt savu viedokli par uzdoto jautājumu un sniegt rakstveida apsvērumus saskaņā ar Tiesas Statūtu 20. pantu (7) .
30. Šajā lietā nav šaubu, ka lēmumā par prejudiciāla jautājumu uzdošanu ir zināmi trūkumi: strīda faktiskie apstākļi un atbilstošās tiesību normas, kā arī iemesli, kādēļ valsts tiesa uzskata par vajadzīgu vērsties Tiesā, ir aprakstīti kopsavilkuma veidā.
31. Tomēr sniegtā informācija, lai cik trūcīga tā nebūtu, deva iespēju lietas dalībniekiem, Grieķijas valdībai un Nīderlandes valdībai iesniegt rakstveida apsvērumus pēc būtības par Tiesai uzdoto jautājumu, ciktāl tas attiecas uz Līguma noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.
32. Tu rklāt lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ietvertā informācija tika papildināta ar lietas materiāliem, ko nosūtīja valsts tiesa, kā arī ar Tiesai iesniegtajiem lietas dalībnieku rakstiskajiem apsvērumiem. Visu šo dokumentu kopijas tika nosūtītas dalībvalstīm un citām ieinteresētajām personām saistībā ar tiesas sēdi, kurā tām bija iespēja papildināt savus apsvērumus un paust skaidrāku viedokli par iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.
33. No visa iepriekš minētā un saskaņā ar Tiesas judikatūru (8) var secināt, ka Tiesai iesniegta pietiekama informācija par lietas faktiskajiem apstākļiem un atbilstošajām tiesību normām, lai tā varētu noteikt, vai tāds tiesiskais regulējums, kāds pastāv Beļģijā, ir saderīgs ar Kopienu tiesībām.
34. Tādēļ es iesaku noraidīt Nīderlandes valdības izvirzītos iebildumus par nepieņemamību.
35. b) ONP
no cita viedokļa iebilst, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo pēc 2003. gada 10. februāra likuma pieņemšanas ir zudis tā priekšmets.
36. Atbilstoši ONP
teiktajam minētais likums Kopienu iestāžu darbiniekiem dod tiesības pieprasīt pārskaitīt uzkrāto pensijas summu no Kopienu sistēmas uz Beļģijas valsts pensiju sistēmu, tādējādi, lai summētu iemaksu periodus, ņemot vērā pārcelto darba laiku.
37. ONP
tādēļ ir pienākums ņemt vērā periodu, kad Mijs strādāja Padomē, un tā rezultātā Mijs var pretendēt uz priekšlaicīgu vecuma pensiju, ko viņš bija pieprasījis.
38. ONP 2004. gada 17. jūnija tiesas sēdē apstiprināja savu nostāju. Taču Komisija, manuprāt, pareizi izteica šaubas par to, vai 2003. gada 10. februāra likums ir piemērojams šajā lietā.
39. Šīs šaubas principā attiecas uz 2003. gada 10. februāra likuma materiālo un temporālo ( ratione materiae
un ratione temporis ) piemērošanas apjomu.
40. Runājot par pirmo aspektu, no lietas materiālos sniegtās informācijas izriet, ka 2003. gada 10. februāra likums ir piemērojams tikai tādā gadījumā, ja Kopienas pilsonis pieprasa pārskaitīt pensijas summu, kas uzkrāta Kopienu iestāžu dienestā, no Kopienu pensiju sistēmas uz Beļģijas pensiju sistēmu. Turpretī likums, šķiet, neuzliek Beļģijas iestādēm pienākumu tāpat ņemt vērā Kopienu pilsoņa nostrādāto laiku iestādēs, lai summētu
iemaksu periodus.
41. No lietas materiāliem izriet, ka Mijs nav pieprasījis ONP
pārskaitīt no Kopienu pensiju sistēmas uz Beļģijas sistēmu to pensijas summu, ko viņš bija ieguvis, strādājot Padomē; Mijs ir iesniedzis vienīgi pieteikumu par priekšlaicīgas vecuma pensijas saņemšanu.
42. Pat ja 2003. gada 10. februāra likums būtu piemērojams attiecībā uz pieteikumiem summēt iemaksu periodus, lai varētu saņemt priekšlaicīgu vecuma pensiju, tad jautājums rodas par šī likuma piemērošanu laikā.
43. Likums saskaņā ar tā 29. pantu stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī, un tas ir piemērojams tikai pārskaitījuma pieteikumiem, kas iesniegti, sākot ar
minēto datumu.
44. No lietas materiāliem izriet, ka Mijs pieteikumu par priekšlaicīgu vecuma pensiju ir iesniedzis 2000. gada 20. oktobrī, tas ir mazāk nekā pusotru gadu pirms 2003. gada 10. februāra likuma spēkā stāšanās datuma.
45. Tiesas sēdē ONP
atsaucās uz administratīvo praksi, saskaņā ar kuru jauno tiesisko regulējumu var piemērot arī pieteikumiem, kas iesniegti pirms 2002. gada 1. janvāra, ja līdz šim datumam par pieteikumiem vēl nav pieņemts galīgs lēmums.
46. Man nešķiet, ka šāda veida vispārēji apgalvojumi ir pietiekami, lai varētu ignorēt attiecīgā likuma skaidros noteikumus.
47. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesa nevar skaidri noteikt, vai attiecīgais likums patiešām ir piemērojams šajā gadījumā un vai tas attiecīgi atrisina pamata strīdu. Gluži otrādi – lietas materiāli norāda uz pretēju secinājumu.
48. Ņemot vērā šos apsvērumus, es iesaku Tiesai noraidīt ONP
izvirzīto iebildumu par nepieņemamību.
49. c) Visbeidzot, es izskatīšu Komisijas izvirzīto iebildumu par nepieņemamību.
50. Rezumējot, Komisija apgalvo, ka Eiropas Kopienu Tiesai jāpieņem lēmums tikai par prejudiciālā jautājuma trešo daļu, kas attiecas uz tāda noteikuma saderību ar Kopienu tiesībām, kas, lai piešķirtu priekšlaicīgu valsts vecuma pensiju, neļauj ņemt vērā dienesta gadus, ko Kopienu pilsonis nostrādājis Eiropas Savienības iestādes dienestā.
51. Atbilstoši Komisijas teiktajam prejudiciālā jautājuma pirmajām divām daļām nav nekādas saistības ar pamata strīda priekšmetu un attiecīgi tās valsts tiesai nav lietderīgas, lai atrisinātu tai nodoto strīdu.
52. Man šķiet, ka Komisijas iebildums ir pamatots un tādēļ ir pieņemams.
53. No Tiesas judikatūras (9) izriet, ka prejudiciālā nolēmuma procedūra ir izveidota, lai valsts tiesai sniegtu atbildes, kas ir lietderīgas tās lēmuma pieņemšanā par iesniegto lietu. Citiem vārdiem, tādas sadarbības sistēmas mērķis, kas izveidota ar prejudiciālo nolēmumu, ir nevis iegūt Kopienu tiesas viedokli, bet gan veicināt patiesa un aktuāla strīda atrisināšanu (10) .
54. Pamata lietā, kā es jau esmu norādījis iepriekš, Mijs nav pieprasījis pārskaitīt no Kopienu sistēmas uz Beļģijas pensiju sistēmu pensijas summu, ko viņš bija uzkrājis Padomes dienestā. Viņš tikai ir iesniedzis pieteikumu par priekšlaicīgu vecuma pensiju un apstrīdējis ONP
lēmumu neņemt vērā 27 darba gadus, ko viņš kā ierēdnis ir nostrādājis Padomē, aprēķinot 35 kalendāro gadu darba stāžu saskaņā ar 1996. gada 23. decembra Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punktu, lai varētu pretendēt uz priekšlaicīgu vecuma pensiju.
55. Tādējādi pamata lieta attiecas vienīgi uz to, vai Beļģijas iestādēm ir pienākums laika periodus, kad Mijs veica iemaksas Kopienu pensiju sistēmā, summēt ar tiem laika periodiem, kad viņš veica iemaksas Beļģijas sistēmā.
56. Ņemot vērā šos apsvērumus, man šķiet, ka tikai prejudiciālā jautājuma trešajai daļai ir nozīme pamata lietā un ka, atbildot tikai uz šo prejudiciālā jautājuma daļu, Tiesa var sniegt iesniedzējtiesai atbildes, kas patiesi ir lietderīgas tai iesniegtās lietas atrisināšanā.
57. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai nav jāatbild uz prejudiciālā jautājuma pirmajām divām daļām.
Par prejudiciālā jautājuma trešās daļas priekšmetu
58. Izvērtējot tikai šo prejudiciālā jautājuma daļu, es turpināšu tās izskatīšanu no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu perspektīvas un vēlāk sniegšu par to vairāk paskaidrojumu.
59. Šajā sakarā es vispirms gribu norādīt, ka Komisija pamatoti ir ieteikusi, ka uzdotais jautājums ir jāprecizē.
60. Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu iesniedzējtiesa izsaka šaubas par 1996. gada 23. decembra Karaliskā dekrēta 4. panta 2. punkta saderību ar vairākām Kopienu tiesību normām. Šajā sakarā tā atsaucas uz EKL 2., 3., 17., 18., 39., 40., 42. un 283. pantu, kā arī uz Regulas Nr. 1612/68 7. pantu.
61. Faktiski, izņemot EKL 39. pantu un Regulas Nr. 1612/68 7. pantu, manuprāt, pārējie noteikumi uz šo lietu neattiecas.
62. Runājot par EKL 2. un 3. pantu, saskaņā ar pastāvīgo Kopienu judikatūru (11) šie noteikumi neizveido pilnīgu un noslēgtu materiālo tiesību sistēmu, bet vienīgi nosaka vispārīgus mērķus, kas jāsasniedz Kopienām un dalībvalstīm. Tādēļ uz šiem pantiem var atsaukties tikai interpretācijas dēļ saistībā ar citiem Līguma noteikumiem, kas īsteno to saturu (12) .
63. Tāpat EKL 40. un 42. pants neparedz materiālās tiesības. Tie kalpo tikai kā tiesiskais pamats, lai Padome varētu ieviest vajadzīgos pasākumus, lai radītu EKL 39. pantā paredzēto darba ņēmēju pārvietošanās brīvību. Tas pats attiecas uz EKL 283. pantu, kas Padomei dod vienīgi tiesības pieņemt “Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību”.
64. Visbeidzot, EKL 18. pants vispārīgi paredz ikviena Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs. Taču atbilstoši Tiesas pastāvīgai judikatūrai tas attiecas tikai uz gadījumiem, kas, esot Līguma ratione materiae un ratione personae piemērošanas jomā, nav īpaši reglamentēti citos Līguma noteikumos par pārvietošanās brīvību (13) . Ciktāl uz šo lietu attiecas EKL 39. pants, kas specifiski reglamentē darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, nozīmīgs ir tieši šis pants, nevis EKL 18. pants. Analogi apsvērumi attiecas uz EKL 17. pantu.
65. Rezumējot, no vairākiem noteikumiem, uz kuriem ir atsaukusies iesniedzējtiesa, es atkārtoju – no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu perspektīvas – šai lietai atbilstīgs ir EKL 39. pants. Nav šaubu, ka Mijs, Itālijas pilsonis, pārcēlās uz dzīvi citā dalībvalstī, Beļģijā, kur vispirms viņš kā darbinieks strādāja dažādos Beļģijas uzņēmumos, bet vēlāk – Eiropas Savienības Padomē.
66. Vēl ir jāizlemj, kā to norāda Komisija, vai atbildē uz prejudiciālo jautājumu svarīga ir arī Regula Nr. 1408/71, kas – kaut gan to nepiemin iesniedzējtiesa – tomēr varētu būt nozīmīga šajā lietā, ciktāl tā īsteno EKL 42. pantā paredzēto principu par iemaksu periodu summēšanu.
67. Tomēr man nešķiet, ka šī regula šajā lietā būtu piemērojama.
68. Pirmkārt, ir apšaubāmi, vai iepriekš minētā regula pirms nesenajiem grozījumiem, kas tajā izdarīti ar 2004. gada 29. aprīļa Regulu Nr. 883/2004, varētu būt piemērojama priekšlaicīgai vecuma pensijai. Tikai pēc šiem grozījumiem regulas materiālajā piemērošanas apjomā ( ratione materiae ) tika iekļauti arī “pirmspensijas pabalsti” (4. pants) (14) .
69. Otrkārt, kā jau minēts iepriekš (skat. iepriekš 7. punktu), Regulas Nr. 1408/71 ratione personae
piemērošanas apjoms ir ierobežots ar “darba ņēmējiem, uz kuriem ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi [..]”.
70. Spriedumā lietā Ferlini
Tiesa ir nolēmusi, ka “Eiropas Kopienu ierēdņus un viņu ģimenes locekļus [..] nevar uzskatīt par darba ņēmējiem Regulas Nr. 1408/71 nozīmē. Viņi nav pakļauti valsts tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma jomā, kā to paredz Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkts” (15) .
71. Tajā pašā spriedumā Tiesa ir nolēmusi, ka Eiropas Kopienu ierēdnim ir migrējošā darba ņēmēja statuss, norādot – “Kopienas pilsonis, kas strādā citā dalībvalstī, kas nav viņa izcelsmes dalībvalsts, nezaudē savu darba ņēmēja statusu [EKL 39. panta 1. punkta] nozīmē, ieņemot amatu starptautiskā organizācijā, pat ja viņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi nodarbinātības valstī ir īpaši reglamentēti starptautiskā konvencijā” (16) .
72. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, es nonāku pie tāda paša secinājuma kā Komisija, proti, kaut gan uz Miju neattiecas Regula Nr. 1408/71, viņam tomēr ir piemērojams plašais jēdziens “darba ņēmējs” EKL 39. panta nozīmē.
73. Pamatojoties uz to un ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka prejudiciālo jautājumu var precizēt šādi: vai EKL 39. pants un Regulas Nr. 1612/68 7. pants iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, lai piešķirtu priekšlaicīgu valsts vecuma pensiju, kura paredzēta šajos tiesību aktos, aprēķinot profesionālās nodarbinātības gadus, neļauj ņemt vērā dienesta gadus, kas nostrādāti Eiropas Savienības ierēdņa statusā (17) .
Par prejudiciālā jautājuma būtību
74. Tikai Komisija un Mijs sniedz apstiprinošu atbildi uz šo jautājumu. Nīderlandes un Grieķijas valdība turpretī pievēršas tikai prejudiciālā jautājuma pirmajām divām daļām, kuras, kā jau es minēju iepriekš (56. un 57. punktā), neattiecas uz pamata lietu.
75. No savas puses vēlos atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Līguma noteikumu kopums attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos paredz veicināt Kopienu pilsoņu visa veida profesionālo darbību visās Kopienās un iestājas pret tādiem valsts tiesību aktiem, kas Kopienu pilsoņus nostāda neizdevīgākā stāvoklī, kad tie vēlas veikt savu darbību citā dalībvalstī (18) .
76. No tā izriet, ka EKL 39. pants aizliedz ne tikai visa veida tiešu vai netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī “valsts tiesību aktus, kas, lai arī piemērojami neatkarīgi no attiecīgā darba ņēmēju pilsonības, ierobežo to brīvu pārvietošanos” (19) .
77. Pievēršoties pašreizējai lietai, man šķiet neapstrīdams fakts, ka tāda veida noteikumi, kādi izskatāmi pamata lietā, ir piemērojami neatkarīgi no darba ņēmēja pilsonības. Attiecīgais tiesiskais regulējums ārvalstu darba ņēmējiem nav mazāk labvēlīgs kā darba ņēmējiem ar Beļģijas pilsonību, kuriem tāpat netiktu atzīti Kopienu iestādēs nostrādātie gadi, lai varētu saņemt priekšlaicīgu vecuma pensiju.
78. Turklāt man nav nekādu šaubu par to, ka, lai arī strīdīgais valsts tiesiskais regulējums neietver nekādu tiešu vai netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, tas tomēr aizliedz vai ierobežo un tādējādi neveicina profesionālās darbības īstenošanu Kopienā.
79. Šāda noteikuma dēļ Mijs un visi Kopienu darba ņēmēji, kas atrodas analogā situācijā, ir pakļauti reālam nelabvēlīgam stāvoklim, jo tādēļ vien, ka tie ir pieņēmuši darbavietu Eiropas Savienības iestādē, tie zaudē iespēju saņemt pensiju, uz ko citā gadījumā tiem būtu tiesības. Acīmredzami tas var tieši ietekmēt šādu darba ņēmēju lēmumu pieņemt darbu Kopienu iestādē, tāpat kā tas var pārliecināt šo iestāžu ierēdņus nepārtraukt darba attiecības, lai uzsāktu profesionālo darbību pie kāda cita darba devēja Beļģijā.
80. Citiem vārdiem, runa ir par tādu situāciju, kas atbilst lietām, kurās Tiesa nav vilcinājusies atzīt darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pārkāpumu, kad valsts tiesiskajā regulējumā netiek ņemti vērā Kopienu darba ņēmēja nostrādātie gadi citā dalībvalstī (20) . Arī šajā gadījumā, kā jau mēs redzējām, faktiski pastāv ļoti līdzīgs ierobežojums attiecībā uz darba ņēmēja darbvietas izvēli.
81. Tomēr pastāv divas nozīmīgas atšķirības attiecībā uz lietām, kuras Tiesa parasti izskata šajā jomā.
82. Pirmā un mazāk nozīmīgā atšķirība ir tā, kā jau minēts iepriekš, ka šis nav diskriminācijas jautājums pilsonības dēļ, jo attiecīgā pensija Beļģijā ir liegta visiem
Kopienu pilsoņiem tikai tā fakta dēļ, ka viņi ir strādājuši arī
Kopienu iestādēs.
83. Otrā un būtiskākā atšķirība, kas daļēji ir saistīta ar pirmo, ir tā, ka šādās situācijās ne vienmēr ir ietverts pārrobežu elements. Tā kā Kopienu iestādes nav kāda noteikta dalībvalsts, darba uzsākšana tajās ne vienmēr ietver valsts robežas šķērsošanu. Šajā gadījumā ir apšaubāms, vai Mijs ir šķērsojis šādu robežu, ņemot vērā to, ka viņš jau pirms dienesta uzsākšanas Eiropas Savienības Padomē dzīvoja un strādāja Beļģijā.
84. Lai atspēkotu šo iebildumu, Komisija, atsaucoties uz Tiesas judikatūru (21), apgalvo, ka šādas situācijas var uzskatīt par diskrimināciju, kas balstīta uz tiesību brīvi pārvietoties citā dalībvalstī izmantošanu. EKL 39. pants, ņemot vērā tā mērķus un faktu, ka tas garantē pamatbrīvības, ir interpretējams tādā nozīmē, ka tas aizliedz dalībvalstīm diskriminēt tā fakta dēļ, kā tas ir šajā gadījumā, ka Kopienu pilsonis pēc profesionālas darbības Beļģijā turpināja strādāt Kopienu iestādē. Komisija uzskata, ka šādā gadījumā diskrimināciju var novērst, šo iestāžu dienestā nostrādāto laiku pielīdzinot Beļģijas civildienestā vai citā dalībvalstī nostrādātajam laikam.
85. Šaubos, vai šis ir vispiemērotākais risinājums. Pirmkārt, tas man šķiet uzspiests risinājums, un jebkurā gadījumā tas ir balstīts uz fikciju, kā arī pēc būtības neskaidru un apstrīdamu salīdzinājumu. Otrkārt, nav skaidrs, vai tāds risinājums ietver arī attiecīgās dalībvalsts pilsoņus (un šajā gadījumā – tiem pielīdzināmus darba ņēmējus). Ja tā nav, tad es neredzu iemeslu, kādēļ nepamatota ierobežojuma novēršanas dēļ vajadzētu radīt mākslīgu atrisinājumu, ar ko ierobežojums tiktu atcelts migrējošiem darba ņēmējiem, bet tas paliktu spēkā attiecībā uz Beļģijas pilsoņiem vai jebkurā gadījumā attiecībā uz darba ņēmējiem, kas uzturas šajā valstī un kuri ir strādājuši šajā valstī esošajās Kopienu iestādēs.
86. Šādas sekas būtu vēl jo vairāk nepamatotas un nepiemērotas, ja tiek uzskatīts, ka fakts, kādēļ šajā gadījumā netika šķērsota valsts robeža, ir tikai tāda “sakritība” un “nejaušība”, ka Mijs strādāja Kopienu iestādēs, kas atrodas Beļģijā. Ja viņš būtu norīkots citur esošā Kopienu iestādē, tad viņam nebūtu jācieš Beļģijas tiesību aktu negatīvās sekas, pat ja apstākļi būtu identiski.
87. Bet atbilstoši visiem faktiem iebildums pārsniedz lietas vispārējos apstākļus. Pieņemot manis kritizēto perspektīvu, mēs nonāktu pie diskriminējoša un paradoksāla rezultāta. Tas nozīmētu, piemēram, ka uz Beļģijas pilsoni, kas strādā Eiropas Parlamenta dienestā Luksemburgā, kā uz migrējošu darba ņēmēju attiektos EKL 39. pants un attiecīgi tas varētu izvairīties no attiecīgo Beļģijas tiesību aktu sekām; diametrāli pretēja situācija rastos gadījumā, ja nejaušības dēļ viņš tiktu norīkots šīs pašas iestādes Briseles dienestā; nav vajadzības pieminēt sarežģījumus, kas rastos, ja viņa nodarbinātības vieta ik pa laikam mainītos starp šīm divām vietām, kā tas mēdz būt. Un tas viss notiktu, neraugoties uz faktu, ka viņš nav izvēlējies darbavietu pēc valsts, kurā atrodas iestāde, bet gan tāpēc, ka to nosaka karjera attiecīgajā iestādē.
88. Labi zināms, ka persona, kas izlemj strādāt Kopienu iestādēs, principā nepieņem šādu lēmumu, lai varētu uzturēties Beļģijā vai Luksemburgā. Tās parasti ir otršķirīgas un nejaušas šādas izvēles sekas, kas saistītas ar faktu (kas šajā sakarā arī ir “nejaušs”), ka iestādes (vai vairums no tām) atrodas tieši šajās valstīs, bet tās varētu atrasties arī citur, kas nekādā veidā neietekmētu Kopienu ierēdņa atzīšanu par migrējošu darba ņēmēju šīs lietas nozīmē .
89. Tas viss pierāda, ka svarīgākais šajā lietā (un analogās situācijās) ir ne darba ņēmēja pilsonība, ne viņa darba vieta, bet gan organizācijas raksturs, kurā viņš strādā. Citiem vārdiem, šajā lietā izskatāmais ierobežojums rodas nevis darba ņēmēja pārvietošanās rezultātā (izņemot konkrētus gadījumus, bet arī tad tikai netiešā veidā), bet gan – turklāt neatkarīgi no attiecīgās personas pilsonības vai sākotnējās dzīvesvietas  – tā fakta rezultātā, ka viņš ir strādājis Kopienu iestādēs.
90. Taču šādā gadījumā izriet, ka šī lieta nemaz neattiecas uz EKL 39. pantu un jautājumu par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Vai arī var uzskatīt, ka lieta uz to attiecas, bet tikai ļoti īpašā nozīmē, tas ir, tādā nozīmē, ka darba ņēmējs šādos gadījumos šķērso nevis “fiziskas robežas”, bet gan “juridiskas robežas”, ko izveido un nosaka Kopienu iestāžu īpašais statuss un to tiesiskā kārtība, un it īpaši šajā gadījumā – iekšējo darba tiesisko attiecību īpašais raksturs. Šīs darba attiecības, izsakoties Tiesas vārdiem, ir “starptautiskas organizācijas iekšienē”, kas pakļautas nosacījumiem, “kuri noteikti starptautiskā konvencijā” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ferlini, 42. un turpmākie punkti) un ko garantē ne vien īpašā nodarbināšanas kārtība, bet arī un galvenokārt – dalībvalstu pienākums nekaitēt organizācijas interesēm un veikt visus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu tās uzdevumu pilnīgu sasniegšanu (EKL 10. pants).
91. Šādā nozīmē, bet tikai un vienīgi šādā nozīmē, var uzskatīt, ka Mija situācija neatšķiras no darba ņēmēja situācijas, kurš aiziet no sava darba, lai sāktu profesionālu darbību citā dalībvalstī. Kaut gan Mijs nešķērsoja nevienu fizisku robežu Eiropas Savienībā, lai strādātu Padomē, viņš faktiski šķērsoja “juridisku robežu”, jo viņš pārcēlās no valsts tiesiskās kārtības uz citu, starptautiski atzītu, tiesisku kārtību.
92. Turklāt Tiesa izteikti ir atzinusi šo īpašo Kopienu sistēmas un tās darbinieku nodarbināšanas kārtības statusu. Attiecībā uz VIII pielikuma 11. panta 2. punktu Eiropas Kopienu Civildienesta Tiesa (skat. iepriekš 8. punktu) ir noteikusi, ka pensijas tiesību turpinātības sistēma starp valsts un Kopienu pensiju sistēmu “ir paredzēta, lai veicinātu pārcelšanos no valsts privātā vai publiskā nodarbinātības sektora uz Kopienas administrāciju un tādējādi garantētu Kopienām labākas iespējas izvēlēties kvalificētu personālu ar atbilstošu profesionālo pieredzi” (22) .
93. Uz šāda pamata tajā pašā spriedumā Tiesa atzina par prettiesisku situāciju, kurā atbildētāja dalībvalsts – atšķirībā no citām dalībvalstīm – atsakoties garantēt attiecīgās tiesības, “sagrauj dažādu dalībvalstu Kopienu ierēdņu vienlīdzību ar Beļģijas izcelsmes ierēdņiem, ieviešot diskrimināciju pret pēdējiem. Šāds atteikums var arī apgrūtināt Kopienām pieņemt darbā noteikta vecuma ierēdņus ar Beļģijas pilsonību, jo pārcelšanās no valsts civildienesta uz Kopienu civildienestu nozīmētu to pensijas tiesību zaudēšanu, kuras viņiem pienāktos, ja viņi neiestātos Kopienu civildienestā” (19. punkts).
94. Šāds apstiprinājums precīzi atbilst arī pašreizējai lietai, jo arī šajā gadījumā, kā mēs jau redzējām, strīdīgais valsts tiesiskais regulējums gan diskriminē Beļģijas darba ņēmējus (vai Beļģijā dzīvojošos), gan rada ierobežojumu, kas var atturēt no pārcelšanās uz Kopienu administrāciju.
95. Pensijas tiesības iepriekš minētajā lietā patiešām bija īpaši paredzētas Civildienesta noteikumos, bet šajā gadījumā tā nav. Tomēr man šķiet, ka uz pensijas tiesību aizsardzību, kas ir šīs lietas priekšmets, pilnībā attiecas tāda pati argumentācija kā iepriekš minētajā lietā, jo jebkurā gadījumā ir jāgarantē ierēdņu sociālo tiesību turpinātība – turklāt abos virzienos – no dalībvalsts uz Kopienām un otrādi.
96. No tā izriet, ka tādi noteikumi kā šajā lietā pārkāpj vienlīdzības un tiesiskā stāvokļa turpinātības principus, kas ir Kopienu ierēdņu Civildienesta sistēmas pamatā, kā arī vispārīgi EKL 10. pantā paredzēto principu, ciktāl, kā to atzīst arī Komisija, dalībvalstīm ir pienākums veikt vajadzīgus un atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu pilnīgu Civildienesta noteikumu piemērošanu, un tajā pašā laikā izvairīties no kaitēšanas Kopienu interesēm un to mērķu apdraudēšanas.
97. Līdz ar to es uzskatu, ka EKL 10. pants un Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumi ir interpretējami tādā nozīmē, ka tie ir pretēji valsts tiesību aktiem, kas, nosakot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības, nepieļauj ņemt vērā darba gadus, ko Kopienu pilsonis ir nostrādājis Kopienu iestādes dienestā.
V – Secinājumi
98. Līdz ar to es ierosinu Tiesai uz Tribunal du travail de Bruxelles
iesniegto jautājumu atbildēt šādi:
“EKL 10. pants un Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumi ir interpretējami tādā nozīmē, ka tie iestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, nosakot priekšlaicīgas vecuma pensijas tiesības, nepieļauj ņemt vērā darba gadus, ko Kopienas pilsonis ir nostrādājis Kopienu iestādes dienestā”.
(1) .
(2) –	OV L 257, 2. lpp.
(3) –	OV L 209, 1. lpp. Atgādinu, ka ar Padomes 2003. gada 14. maija Regulu (EK) Nr. 859/2003 (OV L 124, 1. lpp.) Regulas Nr. 1408/71 noteikumi tika attiecināti arī uz trešo valstu pilsoņiem, uz kuriem šie noteikumi neattiecās vienīgi to pilsonības dēļ. Visbeidzot, Regula Nr. 1408/71 nesen tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.).
(4) –	Neoficiāls tulkojums.
(5) –	Neoficiāls tulkojums.
(6) –	2000. gada 11. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑51/96 un C‑191/97 Deliège
( Recueil, I‑2549. lpp., 31.–33. punkts). Skat. arī 1993. gada 26. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑320/90, C‑321/90 un C‑322/90 Telemarsicabruzzo
u.c. ( Recueil, I‑393. lpp., 6. punkts), 1995. gada 23. marta spriedumu lietā C‑458/93 Saddik
( Recueil, I‑511. lpp.) un 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑67/96 Albany
( Recueil, I‑5751. lpp., 39. punkts).
(7) –	Iepriekš minētais 2000. gada 11. aprīļa spriedums lietā Deliège, 31. punkts.
(8) –	1999. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑115/97 līdz C‑117/97 Brentjens’ Handelsonderneming
( Recueil, I‑6025. lpp., 42. un 43. punkts), iepriekš minētais spriedums lietā Albany, 43. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Deliège, 34. un 35. punkts.
(9) –	2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑35/99 Arduino
( Recueil, I‑1529. lpp., 25. punkts) un 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts).
(10) –	1998. gada 12. marta spriedums lietā C‑314/96 Djabali
( Recueil, I‑1149. lpp., 17.–20. punkts), 2001. gada 17. maija spriedums lietā C‑340/99 TNT Traco
( Recueil, I‑4109. lpp., 30. un 31. punkts).
(11) –	Skat. 1987. gada 29. septembra spriedumu lietā 126/86 Giménez Zaera
( Recueil, 3697. lpp., 11. punkts), 1991. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑339/89 Alsthom Atlantique ( Recueil, I‑107. lpp., 8. un 9. punkts), 1992. gada 11. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑78/90 līdz C‑83/90 Compagnie Commerciale de l’Ouest
u.c. ( Recueil, I‑1847. lpp., 17. un 18. punkts).
(12) –	1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑378/97 Wijsenbeek
( Recueil, I‑6207. lpp.), 2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑9/99 Échirolles Distribution
( Recueil, I‑8207. lpp.).
(13) –	2002. gada 26. novembra spriedums lietā C‑100/01 Oteiza Olazabal
( Recueil, I‑10981. lpp.).
(14) –	Skat. arī 1983. gada 5. jūlija spriedumu lietā 171/82 Valentini ( Recueil, 2157. lpp., 16.–18. punkts), kas no Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomas izslēdz tāda veida pakalpojumus, kādi minēti lietā, jo tie vecuma ziņā atšķiras no pakalpojumiem, uz kuriem attiecas Regula.
(15) –	2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑411/98 ( Recueil, I‑8081. lpp., 41. punkts).
(16) –	Iepriekš minētais spriedums lietā Ferlini, 42. punkts. Skat. arī 1989. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās 389/87 un 390/87 Echternach un Moritz
( Recueil, 723. lpp., 11. punkts), 1993. gada 27. maija spriedumu lietā C‑310/91 Schmid
( Recueil, I‑3011. lpp., 20. punkts). Attiecībā uz to, ka EKL 39. panta pamatprincipi pēc analoģijas ir piemērojami darba ņēmējiem, uz kuriem neattiecas Regula Nr. 1408/71, skat. 1995. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑443/93 Vougioukas
( Recueil, I‑4033. lpp., 39.–41. punkts).
(17) –	Ir jānorāda, ka šī lieta nav vienreizējs precedents. Pašreiz uzdotais jautājums ir līdzīgi formulēts nesenās lietās, kas vēl atrodas izskatīšanā Tiesā (Lietas C‑137/04 un C‑185/04, kas attiecas uz zināmu sociālo pabalstu neatzīšanu Kopienu ierēdņiem Zviedrijā).
(18) – Skat. 1988. gada 7. jūlija spriedumu lietā 143/87 Stanton
( Recueil, 3877. lpp.) un iepriekš minēto spriedumu lietā Bosman .
(19) – 2000. gada 27. janvāra spriedums lietā C‑190/98 Graf
( Recueil, I‑493. lpp., 18. punkts).
(20)  –	Es atgādināšu tikai spriedumu lietā Vougioukas, uz kuru atsaucas arī Komisija, kurā Grieķijas iestādes noraidīja Grieķijas pilsoņa tiesības uz vecuma pensiju, jo tās atteicās ņemt vērā Vougioukas
kunga nostrādātos darba gadus Vācijas valsts slimnīcā. Spriedumā Tiesa atzina, ka šāda situācija ir pretrunā ar EKL 39. pantu, jo šī panta mērķis “netiktu sasniegts, ja darba ņēmējs pēc savu brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanas zaudētu sociālā nodrošinājuma priekšrocības, ko tam garantē kādas dalībvalsts tiesību akti; šādas sekas var atturēt Kopienu darba ņēmēju izmantot savas brīvas pārvietošanās tiesības un tādējādi rada šo tiesību ierobežojumu”. Attiecīgais Grieķijas tiesiskais regulējums atbilstoši Tiesas atziņai noved pie tā, ka “darba ņēmēji, kas nav izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties, un migrējošie darba ņēmēji tiek diskriminēti pretēji pēdējo interesēm”, jo saskaņā ar minēto tiesisko regulējumu darba laiks, kas nostrādāts citu dalībvalstu publiskajās slimnīcās, netiek ņemts vērā, nosakot pensijas tiesības (iepriekš minētais spriedums lietā Vougioukas, 39.–41. punkts).
(21) – Skat. it īpaši 1997. gada 30. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑4/95 un C‑5/95 Stöber un Pereira
( Recueil, I‑511. lpp., 38. punkts).
(22) – 1981. gada 20. oktobra spriedums lietā 137/80 Komisija/Beļģija ( Recueil, 2393. lpp., 11. punkts). Skat. arī jaunāku Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. decembra spriedumu lietā T‑233/97 Bang-Hansen /Komisija ( Recueil Fonction Publique, I‑A‑625. un II‑1889. lpp., 30. punkts).