62005CC0367_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Cik lielā mērā narkotiku kontrabandas rezultātā iegūto līdzekļu legalizēšanas kontekstā nosakot, vai nodarījumi, par kuriem pret tiesājamo ir bijusi vērsta kriminālvajāšana divās atšķirīgās dalībvalstīs, ir “tas pats nodarījums” Konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (turpmāk tekstā – “KĪŠN”) (2), 54. panta izpratnē, ir nozīme vienotam nodomam? Vai šis jēdziens aptver nodarījumus, kas nebija zināmi pirmās dalībvalsts kriminālvajāšanu veicošajām iestādēm vai attiecīgajām tiesām? Ja cita kriminālvajāšana tiek uzsākta otrajā dalībvalstī, un tiesājamais tiek notiesāts, vai notiesājošajai tiesai ir jāņem vērā pirmajā dalībvalstī pieņemtais spriedums? Būtībā šādi ir jautājumi, kurus Tiesai uzdevusi Beļģijas Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa).
Attiecīgās tiesību normas
KĪŠN
2. Saskaņā ar 1. pantu Protokolā, ar ko Šengenas acquis
iekļauj Eiropas Savienības sistēmā (3) (turpmāk tekstā – “Protokols”), trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstis ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas acquis
piemērošanas jomās.
3. Protokola pielikums nosaka, ka Šengenas acquis
ietver Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības 1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu par kontroļu pakāpenisku atcelšanu pie kopīgām robežām (4) (turpmāk tekstā – “Šengenas nolīgums”) un it īpaši – KĪŠN.
4. Protokols paredz, ka, sākot ar datumu, kad stājas spēkā Amsterdamas līgums, proti, 1999. gada 1. maiju, Protokola 1. pantā norādītajām trīspadsmit dalībvalstīm, ietverot Nīderlandi un Beļģiju, nekavējoties tiek piemērots Šengenas acquis (5) .
5. KĪŠN 54.–58. pants veido III sadaļas ar virsrakstu “Policija un drošība” 3. nodaļu ar virsrakstu “ Ne bis in idem
principa piemērošana”.
6. 54. pants nosaka, ka “personu, kura ar galīgu tiesas spriedumu notiesāta vienā Līgumslēdzējā pusē, nedrīkst par to pašu nodarījumu notiesāt citā Līgumslēdzējā pusē, ar nosacījumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas puses likumiem, kurā spriedums pieņemts”.
7. 55. panta 1. punkts ļauj ikvienai Līgumslēdzējai pusei “ratificējot, pieņemot vai apstiprinot šo konvenciju, [..] deklarēt, ka 54. pants tai nav juridiski saistošs”, ja nodarījumi, uz ko attiecas citas valsts tiesas spriedums, pilnībā vai daļēji izdarīts tās teritorijā, ja šie nodarījumi ir pārkāpums, kas vērsts pret valsts drošību vai kādām tikpat būtiskām šīs Līgumslēdzējas puses interesēm un/vai to izdarījusi kāda šīs Līgumslēdzējas puses amatpersona, pārkāpjot amata pilnvaras.
8. 56. pants paredz, ka “ja Līgumslēdzējā pusē pie atbildības tiek saukta persona, kuru tiesājot, attiecībā uz tiem pašiem nodarījumiem, ir pieņemts galīgais tiesas spriedums citā Līgumslēdzējā pusē, ar šiem nodarījumiem saistītais brīvības atņemšanas laika periods, kas izpildīts šajā pēdējā Līgumslēdzējā pusē, atskaitāms no uzliktā soda. Ciktāl to pieļauj valsts tiesību akti, sodi, kas neietver brīvības atņemšanu, arī ir jāņem vērā”.
9. 58. pants paredz, ka “iepriekšminētie noteikumi neliedz, īstenojot ne bis in idem
principu attiecībā uz citās valstīs pieņemtiem tiesu nolēmumiem, īstenot valsts noteikumus ar plašāku piemērojumu”.
10. Saskaņā ar 71. panta 1. punktu, kas ietverts KĪŠN 6. nodaļā ar virsrakstu “Narkotiskās vielas”, Līgumslēdzējas puses apņemas “atbilstīgi pastāvošajām Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijām noteikt visus nepieciešamos pasākumus, lai novērstu un apkarotu nelikumīgu [pretlikumīgu] tirdzniecību ar narkotiskām un psihotropām vielām”. 71. panta 2. punkts liek Līgumslēdzējām pusēm “novērst un administratīvi vai krimināli sodīt” narkotisko un psihotropo vielu nelegālu eksportu, tirdzniecību, piegādi un glabāšanu. Atbilstoši 71. panta 5. punktam Līgumslēdzējām pusēm ir pienākums “darīt visu iespējamo, lai novērstu un apkarotu negatīvās sekas, ko izraisa nelikumīgs [pretlikumīgs] pieprasījums pēc jebkādām narkotiskām un psihotropām vielām”.
1961. gada ANO Vienotā konvencija par narkotiskajām vielām
11. 1961. gada ANO Vienotā konvencija par narkotiskajām vielām, kas ir grozīta ar 1972. gada Protokolu (turpmāk tekstā – “Vienotā konvencija”), ir daļa no Eiropas Savienības acquis saskaņā ar LES VI sadaļu. Dalībvalstis vai nu ir tās dalībvalstis, vai arī tam ir pienākums, pievienojoties ES, kļūt par Vienotās konvencijas dalībvalsti.
12. Vienotās konvencijas 36. panta 1. punkta a) apakšpunkts ar virsrakstu “Soda sankcijas” paredz, ka, neskarot konstitucionālo tiesību normas, katra Līgumslēdzēja puse veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai šīs konvencijas noteikumiem neatbilstīga, ar narkotiskām vielām saistīto noziedzīgo nodarījumu virkne, kas ietver laišanu apgrozībā, izplatīšanu vai jebkādu citu darbību, kas, pēc attiecīgās Puses domām, ir pretrunā šīs konvencijas noteikumiem, ir sodāmi noziedzīgi nodarījumi, ja tie veikti ar nodomu, un par smagiem noziedzīgiem nodarījumiem ir piespriežams atbilstošs sods, proti, cietumsods vai cita veida sods ar brīvības atņemšanu.
13. Saskaņā ar 36. panta 2. punkta a) apakšpunkta i) un ii) daļu, neskarot Līgumslēdzējas puses konstitucionālo tiesību normas, tās tiesību sistēmu un valsts tiesības, katrs no šiem nodarījumiem uzskatāms par atsevišķu nodarījumu, ja tie ir izdarīti dažādās valstīs, un saskaņā ar 36. panta 1. punktu sodāmi nodarījumi ir arī finansiāli darījumi saistībā ar šiem nodarījumiem.
Valsts tiesību normas
14. Nīderlandes valdība tiesas sēdē izskaidroja, ka lietas faktu iestāšanās laikā Nīderlandes kriminālkodeksā nebija īpašas normas par noziedzīgu nodarījumu – naudas legalizēšanu. Tomēr līdz 2002. gadam no narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības iegūto līdzekļu legalizācija ietilpa Nīderlandes kriminālkodeksa 416. panta piemērošanas jomā, saskaņā ar kuru noziedzīgs nodarījums ir rīkošanās ar zagtu mantu vai par to saņemtajiem līdzekļiem. Lai par to sauktu pie atbildības, personai, kura rīkojusies ar mantu vai ar par to saņemtajiem līdzekļiem, jāapzinās, ka manta iegūta, izdarot nopietnu noziedzīgu nodarījumu. Narkotisko vielu pretlikumīga tirdzniecība tiek uzskatīta par šādu nodarījumu.
15. Beļģijas kriminālkodeksa 505. pants aizliedz pārvadāt, iegūt, glabāt, rīkoties ar vai pārdot preces, kuras saskaņā ar Kodeksa 42. panta 3. punktu definētas kā preces, kas iegūtas, izdarot noziedzīgu nodarījumu. Uz šī pamata rīkošanās ar narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības rezultātā iegūtiem līdzekļiem un to legalizēšana Beļģijā ir aizliegta.
16. Beļģijas kriminālkodeksa 65. pants nosaka:
“Ja viens un tas fakts veido vairākus nodarījumus vai dažādi nodarījumi, kas vienlaikus tiek pēc būtības izskatīti vienā un tajā pašā tiesā, veido ilgstošu un turpinātu noziedzīgu nodomu, tiek piemērots sods par vissmagāko nodarījumu.
Ja tiesa, kas lietu izskata pēc būtības, konstatē, ka nodarījumi, kas iepriekš bijuši priekšmets galīgam spriedumam, un citi tās izskatīšanā esošie fakti – prezumējot, ka tie ir pierādīti, – ir notikuši pirms minētā sprieduma, un līdz ar šiem nodarījumiem parāda ilgstošu un turpinātu noziedzīgu nodomu, jau uzliktais sods ir jāņem vērā, nosakot uzliekamo sodu. Ja jau uzliktais sods šķiet atbilstošs kā sankcija par visu noziedzīgo rīcību kopumā, tiesai tiesājamais jāatzīst par vainīgu un savā spriedumā jānorāda uz jau uzlikto sodu. Kopējais uzliekamais sods atbilstoši šim pantam nedrīkst pārsniegt maksimālo sodu par vissmagāko nodarījumu. (6) ”
Valsts tiesvedība un uzdotie jautājumi
17. 1998. gada decembrī Krājenbrinku [ Kraaijenbrink ], Nīderlandes pilsoni Arrondissementsrechtbank Middelburg
(Midelburgas Iecirkņa tiesa), Nīderlande, notiesāja, piespriežot sešu mēnešu ieslodzījumu nosacīti par vairākiem noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Nīderlandes kriminālkodeksa 416. pantu par narkotisko vielu tirdzniecības rezultātā iegūto līdzekļu saņemšanu un rīkošanos ar tiem laika periodā no 1994. gada oktobra līdz 1995. gada maijam Nīderlandē (7) .
18. 2001. gada aprīlī Correctionele Rechtbank te Gent
(Ģentes Krimināltiesa), Beļģija, notiesāja Krājenbrinku, piespriežot divu gadu ieslodzījumu par vairāku noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu saskaņā ar Beļģijas kriminālkodeksa 505. pantu, Beļģijā mainot naudas summas, kas bija saņemtas saistībā ar narkotisko vielu tirdzniecību Nīderlandē laika periodā no 1994. gada novembra līdz 1996. gada februārim. Šo spriedumu 2005. gada martā apstiprināja Hof van Beroep te Gent (Ģentes Apelāciju tiesas) Krimināllietu palāta.
19. Atsaucoties uz KĪŠN 71. pantu un Vienotās konvencijas 36. panta 2. punkta a) apakšpunkta i) un ii) daļu, abas Beļģijas tiesas nolēma, ka apelācijas iesniedzēja nevarēja atsaukties uz KĪŠN 54. pantu. Tās uzskatīja, ka noziedzīgie nodarījumi – Nīderlandē pretlikumīgi tirgojot narkotiskās vielas, iegūto līdzekļu saņemšana, rīkošanās ar tiem un Beļģijā izdarītie noziedzīgie nodarījumi, kas izpaudās kā, Nīderlandē pretlikumīgi tirgojot narkotiskās vielas, saņemto naudas summu maiņa, – uzskatāmi par atsevišķiem noziedzīgiem nodarījumiem, neraugoties uz vienoto nodomu, kas aptvēra ar naudas legalizēšanu saistītos noziedzīgos nodarījumus Nīderlandē un Beļģijā.
20. Iesniedzot vēl vienu apelācijas sūdzību Hof van Cassatie Krājenbrinka apgalvoja, ka kriminālprocess Beļģijā bija izbeidzams atbilstoši KĪŠN 54. pantā ietvertajam ne bis in idem principam.
21. Hof van Cassatie nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai [KĪŠN] 54. pants kopsakarā ar šīs konvencijas 71. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka noziedzīgi nodarījumi – narkotiku tirdzniecībā iegūtu līdzekļu iegūšana Nīderlandē, turēšana vai pārskaitīšana no turienes ārvalstu valūtā (nodarījumi, par kuriem tika ierosināta krimināllieta un tika piemērots sods Nīderlandē par saņemšanu un rīkošanos saskaņā ar Kriminālkodeksa 416. pantu), kas atšķiras no noziedzīgiem nodarījumiem, ko veido Nīderlandē no narkotiku tirdzniecības iegūto naudas līdzekļu mainīšana valūtas maiņas punktos Beļģijā (attiecībā uz ko Beļģijā saskaņā ar Kriminālkodeksa 505. pantu paredz notiesāšanu par noziedzīgā ceļā iegūtas mantas iegūšanu un rīkošanos ar to un citu darbību veikšanu ar to), ir jāuzskata par “to pašu nodarījumu” minētā 54. panta izpratnē, ja tiesa konstatē, ka tos aptver vienots nodoms un tādējādi tie ir viens un tas pats nodarījums no juridiskā viedokļa?
2. Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša:
vai formulējums “nedrīkst par to pašu nodarījumu notiesāt”, kas ietverts Konvencijas, ar kuru īsteno Šengenas līgumu, 54. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “par to pašu nodarījumu” var ietvert dažādus nodarījumus, ko aptver vienots nodoms un kas līdz ar to veido vienu un to pašu nodarījumu, kas nozīmē, ka tiesājamo nevar notiesāt par naudas legalizēšanu Beļģijā, ja viņš jau ir notiesāts Nīderlandē par citiem nodarījumiem, kas ir izdarīti ar tādu pašu nodomu, neatkarīgi no citiem nodarījumiem, kas ir veikti tajā pašā laikā, bet par kuriem ir kļuvis zināms vai par kuriem kriminālvajāšana Beļģijā tika uzsākta tikai pēc ārvalstu galīgā tiesas sprieduma, vai arī šajā gadījumā minētais formulējums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā lietā nodarījumu izskatošā tiesa var notiesāt arī par šiem citiem nodarījumiem, ņemot vērā jau uzliktos sodus, ja vien tā neuzskata, ka šie sodi ir pietiekoši attiecībā uz visiem pārkāpumiem, un nodrošinot, ka kopējais uzliktais sods nepārsniedz bargākā soda maksimālo apmēru?”
22. Krājenbrinka, Austrija, Čehijas Republika, Grieķija, Polija, Spānija un Komisija ir iesniegušas rakstveida apsvērumus. Mutvārdu apsvērumus 2006. gada 4. jūlija tiesas sēdē sniedza Krājenbrinka, Austrija, Grieķija, Spānija un Komisija. Nīderlande sniedza apsvērumus tikai tiesas sēdē. Tāpat kā lietā Kretzinger (8) rakstveida apsvērumi tika iesniegti pirms sprieduma lietā Van Esbroeck (9) . Tomēr tiesas sēde notika pēc sprieduma pasludināšanas šajā lietā.
Vērtējums
Ievada piezīmes
23. Pirmkārt, no lietas materiāliem šķiet, ka tiesājamā gan Beļģijā, gan Nīderlandē ir bijusi saukta pie atbildības par rīkošanos ar prettiesiskas narkotisko vielu pārdošanas rezultātā iegūtiem līdzekļiem un to legalizēšanu. Tomēr no rīkojuma par prejudiciāl ā jautājuma uzdošanu, kā ir atzīmējuši vairāki lietas dalībnieki, nav skaidrs, vai naudas summas, ar kurām personas rīkojās un kuras tika legalizētas abās valstīs, bija iegūtas no vieniem un tiem pašiem pretlikumīgajiem narkotisko vielu tirdzniecības darījumiem vai veidoja daļu no vieniem un tiem pašiem noziedzīgā ceļā iegūtajiem līdzekļiem.
24. Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda – tā kā “naudas summu, kas iegūtas, tirgojoties ar narkotiskajām vielām, mainīšanu valūtas maiņas punktos [Beļģijā] un naudas summu, kas iegūtas, tirgojoties ar narkotiskajām vielām, saņemšanu [Nīderlandē], [..] aptver vienots nodoms tirgoties ar pretlikumīgām precēm”, šie nodarījumi veidotu vienotu nodarījumu saskaņā ar Beļģijas kriminālkodeksa 65. pantu. Citiem vārdiem sakot, ja rīcība, uz kuru bija balstītas notiesāšanas Nīderlandē un Beļģijā, tiktu vērtēta tikai saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem, tas tiktu raksturots kā vienots nodarījums, jo to aptver vienots nodoms.
Pirmais jautājums
25. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai divi atsevišķi noziedzīgi nodarījumi, kas izdarīti divās dažādās dalībvalstīs, kurus aptver vienots noziedzīgs nodoms, tādēļ ietilpst “to pašu nodarījumu” definīcijā saskaņā ar KĪŠN 54. pantu. Tā tāpat vēlas noskaidrot, vai atbildi uz šo jautājumu iespaido KĪŠN 71. pants un tajā netieši norādītā Vienotā konvencija attiecībā uz dalībvalsts pienākumiem apkarot narkotisko un psihotropo vielu pretlikumīgu tirdzniecību.
26. Rīkojums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu norāda uz “noziedzīgiem nodarījumiem”, nevis nodarījumiem. Spriedumā lietā Van Esbroeck Tiesa norādīja, ka aizsargājamajām tiesiskajām interesēm vai nodarījumu juridiskajai klasifikācijai nav nozīmes no KĪŠN 54. panta viedokļa. Tāpēc ir pamatoti pirmo jautājumu pārfrāzēt tādējādi, ka ar to tiek vaicāts, cik lielā mērā vienotam noziedzīgam nodomam ir nozīme, izlemjot, vai nodarījums, par kuru tiesājamais ir saukts pie atbildības divās dažādās dalībvalstīs, ir “tas pats nodarījums” KĪŠN 54. panta izpratnē.
Vērtējums
– “Tas pats nodarījums”
27. Kā esmu norādījusi savos secinājumos lietā Kretzinger (10), pirmajā jautājumā izvirzītie aspekti ir atrisināti spriedumā lietā Van Esbroeck (11) un apstiprināti tam sekojošajā judikatūrā (12) . No šīs judikatūras izriet, ka vienīgi būtisko apstākļu identiskumam, ko saprot kā “konkrētu apstākļu, kas nedalāmi savstarpēji saistīti, kopuma esamību” (13) ir nozīme, izlemjot, vai ir piemērojams KĪŠN 54. pants. Saskaņā ar Tiesas viedokli, šis vērtējums prasa “noteikt, vai attiecīgie nodarījumi pēc būtības veido apstākļu kopumu, kas ir savstarpēji nedalāms laikā, telpā un pēc to objekta” (14) .
28. Pamatojoties uz šo, es piekrītu vairākumam apsvērumus iesniegušo lietas dalībnieku, ka ar vienotu noziedzīgu nodomu, kas aptver attiecīgos nodarījumus, nepietiek, lai tos kvalificētu kā “tos pašus nodarījumus” KĪŠN 54. panta izpratnē. Vienots nodoms patiešām var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, kā es norādīju savos secinājumos lietā Kretzinger (15) . Taču nodarījumiem jābūt arī saistītiem laikā un telpā.
29. Kā arī Tiesa izskaidrojusi spriedumā Van Esbroeck (16), tieši valsts tiesām ir jāizlemj, vai, atbilstoši konkrētās lietas faktiem, attiecīgie nodarījumi ir nedalāmi savstarpēji saistīti. Tomēr attiecībā uz pamata lietu būtu lietderīgi, ja Tiesa varētu šajā sakarā sniegt zināmas vadlīnijas.
30. Rīkojuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu kodolīgums nepadara šo uzdevumu īpaši vienkāršu. Iesniedzējtiesa norāda, ka tā nav pamata lietā galīgi konstatējusi, vai Beļģijā legalizētās naudas summas bija iegūtas no narkotisko vielu tirdzniecības Nīderlandē, kuras rezultātā iegūto līdzekļu saņemšanas un rīkošanās ar tiem dēļ Krājenbrinku pie atbildības sauca Nīderlandes tiesa. Tomēr, norādot uz zemākās instances Beļģijas tiesu konstatējumiem, Krājenbrinka uzstāj, ka naudas legalizēšanas darbības Nīderlandē un Beļģijā attiecās uz vienām un tām pašām naudas summām, kas bija iegūtas no vienas un tās pašas pretlikumīgās tirdzniecības.
31. Naudas legalizēšana parasti ietver finanšu darījumi virkni, kas paredzēta, lai slēptu naudas pretlikumīgo izcelsmi un atkal izmantotu to apgrozībā kā legālu naudu. Naudas summa parasti tiek legalizēta, izmantojot vairākas operācijas, no kuram dažas var ietvert valūtas maiņas darījumus, kas tiek veiktas ātri viena pēc otras un vairākās vietās. Gala rezultātā iegūtā naudas summa bieži vien ir mazāka par sākotnējo summu un var būt citā valūtā.
32. Es piekrītu Komisijai, ka, ja naudas legalizācijas operācijas Beļģijā attiecās uz naudas summām, kuras ir nedalāmi saistītas ar naudas summām, ar kurām rīkojās Nīderlandē un par kuru saņemšanu un rīkošanos ar tām Krājenbrinka tika saukta pie atbildības, tās būtu “tas pats nodarījums” saskaņā ar KĪŠN 54. pantu. Tā tas varētu būt, piemēram, ja otrajā dalībvalstī legalizētā nauda būtu daļa no sākotnējiem līdzekļiem no pretlikumīgas narkotisko vielu tirdzniecības pirmajā dalībvalstī, taču vēlākā naudas legalizācijas procesa fāzē. Papildus vienotajam noziedzīgajam nodomam, kas šiem nodarījumiem ir kopīgs, tie tāpat būtu saistīti telpā, laikā un pēc to objekta.
33. Ja, savukārt, “netīrā” nauda, kuru Krājenbrinka legalizēja Beļģijā, nav saistīta ar “netīro” naudu, ar kuru personas rīkojās Nīderlandē, šie nodarījumi nav savstarpēji nedalāmi saistīti, lai gan tie varētu vienlaikus attiekties uz pretlikumīgiem narkotisko vielu tirdzniecības darījumiem un tos var aptvert vienots noziedzīgs nodoms, proti, gūt finansiālu labumu no noziedzīgiem ienākumiem. Tas tā būtu, piemēram, gadījumā, ja ienākumi būtu gūti no tādiem ar narkotiskām vielām saistītiem nodarījumiem, kas izdarīti dažādās vietās dažādos laikos, un ja šie ienākumi ir saņemti vai legalizēti pietiekoši atšķirīgos laika brīžos, lai tādējādi tiktu pārrauta saikne no laika viedokļa.
34. Spriedumā lietā Van Straaten (17) iesniedzējtiesa būtībā vaicāja, vai divi nodarījumi, kas izpaudās kā heroīna glabāšana divās dalībvalstīs, bija “tas pats nodarījums” saskaņā ar KĪŠN 54. pantu, jo pirmais pārkāpums attiecās uz mazu daļu no lielākas heroīna kravas, par kura glabāšanu pārkāpuma izdarītājs tika apsūdzēts otrajā dalībvalstī, un atšķīrās līdzdalībnieki, kuri, kā tika apgalvots, bija piedalījušies nodarījumos šajās divās dalībvalstīs.
35. Tiesa nosprieda, ka “attiecībā uz pārkāpumiem saistībā ar narkotiskām vielām netiek pieprasīts, lai minēto narkotisko vielu daudzums divās attiecīgajās Līgumslēdzējās pusēs, vai personas, kuras, iespējams, piedalījās nodarījumā, būtu identiski”, lai būtu piemērojams KĪŠN 54. pants (18) . Tādējādi ir iespējams, ka situācija, kurā nav šāda identiskuma, tomēr ietver faktisko apstākļu kopumu, kuri pēc to rakstura vien ir nedalāmi savstarpēji saistīti (19) .
36. Man vispirms ir jāatzīmē, ka šo principu burtiska piemērošana ikvienam narkotisko vielu tirdzniecības gadījumam varētu radīt nevēlamas sekas. Saukšanai pie atbildības vienā dalībvalstī par neliela narkotisko vielu daudzuma glabāšanu vai rīkošanos ar to, manuprāt, nevajadzētu automātiski liegt uzsākt turpmāku kriminālprocesu par nozīmīgi lielāka apmēra šīs pašas vai citas narkotiskās vielas glabāšanu vai rīkošanos ar to citā dalībvalstī, neatkarīgi no tā, vai tās ir daļa no vienas un tās pašas kravas (20) . Šķiet pareizāk tikko minētos principus no sprieduma lietā Van Straaten uztvert kā vispārējā principa – lai būtu piemērojams KĪŠN 54. pants, nav nepieciešams, lai būtiskie fakti (kas šajā gadījumā ievēra narkotisko vielu daudzumu un līdzzinātāju identitāti) pilnībā sakristu, – ad hoc piemērošanu. Drīzāk šie principi sniedz valsts tiesai rīcības brīvību, novērtējot, kas uzskatāms par tiem pašiem nodarījumiem konkrētās lietas apstākļos.
37. Paturot prātā šos ierobežojumus, spriedums lietā Van Straaten atbalsta viedokli, ka atšķirība starp summām, ar kurām personas rīkojās Nīderlandē un Beļģijā, pati par sevi nenozīmē, ka šie nodarījumi nav uzskatāmi par tiem pašiem nodarījumiem KĪŠN 54. panta izpratnē. Tomēr, kā es jau esmu norādījusi, šī “nedalāmā saikne” ir jautājums, kas ir jāizlemj iesniedzējtiesai, vadoties no pierādījumiem pamata lietā.
38. Lai jautājumu apskatītu izsmeļoši, es piebildīšu, ka saskaņā ar KĪŠN 58. pantu dalībvalstis var atbilstoši valsts tiesībām ne bis in idem principu piemērot plašāk. Tā rezultātā KĪŠN 54. pants neiestājas pret to, ka valsts tiesību normas tiek interpretētas tādējādi, ka attiecīgie nodarījumi tiek uzskatīti par tiem pašiem nodarījumiem, par kuriem Krājenbrinka tika saukta pie atbildības Nīderlandē, jo tos aptver vienots nodoms, pat ja tie nav balstīti uz vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem KĪŠN 54. panta izpratnē.
– KĪŠN 71. pants un Vienotās konvencijas 36. panta 2. punkts
39. Kas attiecas uz KĪŠN 71. pantu un Vienotās konvencijas 36. panta 2. punktu, vairākums lietas dalībnieku norāda, ka nevienai no šīm normām nav nozīmes attiecībā uz KĪŠN 54. panta interpretāciju. Es tam piekrītu.
40. Ir tiesa, ka Vienotās konvencijas 36. panta 2. punkts, uz kuru norādīts KĪŠN 71. pantā, nosaka, ka katrs no tās piemērošanas jomā ietilpstošajiem nodarījumiem, ja tie ir izdarīti dažādās valstīs, ir uzskatāms par atsevišķu nodarījumu. Tomēr, pieņemot, ka narkotisko vielu tirdzniecības rezultātā iegūto līdzekļu legalizācija ir noziedzīgs nodarījums, kas ietilpst 36. panta 2. punkta piemērošanas jomā (21), Tiesa spriedumā lietā Van Esbroeck tieši nolēma, ka “[KĪŠN] 71. pants nesatur nekādu norādi attiecībā uz nodomu sašaurināt minētā 54. panta piemērošanas jomu” (22) . Saskaņā ar tiesas viedokli “no tā izriet, ka KĪŠN 71. pantā izdarītā norāde uz spēkā esošajām Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijām nav jāsaprot kā šķērslis KĪŠN 54. pantā paredzētā ne bis in idem
principa piemērošanai, ar kuru tiek novērsts tikai tas, ka viena persona par to pašu nodarījumu tiek saukta pie kriminālatbildības vairākas reizes un tā sekas nav dekriminalizācija Šengenas telpā” (23) .
41. Manuprāt, šie principi tāpat ir piemērojami arī izskatāmajā lietā. KĪŠN 71. pants, kas ir formulēts ļoti vispārīgi un uzliek Līgumslēdzējām pusēm vispārēju pienākumu sodīt par visiem noziedzīgajiem nodarījumiem, kas saistīti ar narkotisko vielu tirdzniecību, neparedz nekādu atkāpi no ne bis in idem principa šajā jomā un neatļauj Šengenas kontekstā divreiz sodīt par noziedzīgu nodarījumu, kas saistīts ar narkotiskajām vielām.
42. Kas attiecas uz Vienoto konvenciju, to 1961. gadā pieņēma starpvaldību sanāksmē un bija paredzēts, ka tā tiks piemērota attiecībā uz neatkarīgām, suverēnām valstīm. Komisija argumentē, manuprāt, pārliecinoši, ka būtu neatbilstoši Vienoto konvenciju piemērot Šengenas telpai, kura tika izveidota vairāk nekā 30 gadus vēlāk un bija iecerēta, lai sasniegtu turpmāku integrāciju policijas un tiesu iestāžu sadarbības jomā starp tās Līgumslēdzējām pusēm (24) .
43. Šādā integrētā jomā, kas ir balstīta uz savstarpējās uzticības principu (25), un kurā pasākumus pretlikumīgai narkotisko vielu tirdzniecības apkarošanai ir paredzēts pieņemts pakāpenisku un pārnacionālā, nevis valsts līmenī (26), savu nozīmi zaudē Vienotās konvencijas 36. pantā paredzētais pienākums dažādās valstīs izdarītus noziedzīgus nodarījumus uzskatīt par atsevišķiem nodarījumiem. Manuprāt, KĪŠN 71. pantā paredzētais Līgumslēdzēju pušu pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai apkarotu pretlikumīgu narkotisko vielu tirdzniecību saskaņā ar spēkā esošajām Apvienoto Nāciju konvencijām, var būt piemērojams vienīgi tiktāl, ciktāl šīm konvencijām ir nozīme Šengenas nolīguma mērķiem.
44. Līdz ar to es uzskatu, ka frāze “tas pats nodarījums” KĪŠN 54. un 56. pantā norāda uz identiskiem materiālajiem faktiem, ar ko saprot konkrētu apstākļu, kas savstarpēji ir nedalāmi saistīti laikā, vietā un pēc to objekta, kopumu. Vienota noziedzīga nodoma esamībai var būt nozīme, novērtējot, vai ir izpildīti šie trīs kritēriji, taču pati par sevi tā nav kritērijs. Šādu interpretāciju neiespaido KĪŠN 71. pants vai 1961. gada ANO Vienotās konvencijas par narkotiskajām vielām 71. pants.
Otrais jautājums
45. Otrais jautājums rodas tikai gadījumā, ja uz pirmo jautājumu sniegta (apstiprinoša) atbilde, ka vienots nodoms pats par sevi ir pietiekams nosacījums, lai pārkāpumu klasificētu kā “to pašu nodarījumu” KĪŠN 54. panta izpratnē. Kā es esmu norādījusi, es neuzskatu, ka tas tā ir. Es tomēr ierosinu īsi apskatīt otro jautājumu, ja gadījumā Tiesa izlemtu uz pirmo jautājumu atbildēt apstiprinoši.
46. Otrā jautājuma formulējums ir neprecīzs un ir iespējamas dažādas interpretācijas. Es to saprotu tādējādi, ka tas sastāv no divām daļām.
47. Pirmkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, pieņemot, ka KĪŠN 54. pantā ietvertais “to pašu nodarījumu” jēdziens aptver nodarījumus, kuri atšķiras, taču kurus aptver vienots noziedzīgs nodoms, šo jēdzienu var paplašināt, apverot citus pārkāpumus, kuri izdarīti tajā pašā laika periodā, kuri ir pakļauti vai saistīti ar pārkāpumu, par kuru piespriests sods pirmajā spriedumā, taču kuri otrajā dalībvalstī ir tapuši zināmi vai par kuriem uzsākta kriminālvajāšana pēc pirmā sprieduma, vai arī vai tiesa otrajā dalībvalstī var pakārtotā veidā var saukt pie atbildības par šiem citiem nodarījumiem.
48. Ja pēdējais ir taisnība, iesniedzējtiesa sava jautājuma otrajā daļā jautā, vai tiesai otrajā dalībvalstī, izlemjot par piespriežamo sodu atbilstoši valsts tiesībām, ir jāņem vērā sodi, kas jau ir uzlikti pirmajā dalībvalstī.
49. Manuprāt, atbildei uz pirmo daļu jāseko tādam pašam pamatojumam, kādu es esmu izklāstījusi, atbildot uz pirmo jautājumu. Piemērojot spriedumu lietā Van Esbroeck, ja nodarījumi, kas veido pakļautos pārkāpumus, ir laikā, vietā un pēc to objekta nedalāmi saistīti ar pārkāpumiem, kas bijuši pamats saukšanai pie atbildības pirmajā dalībvalstī, ir piemērojams KĪŠN 54. pants, ja izpildīti visi pārējie nosacījumi (27) . Ja tas tā nav, valsts tiesa var tiesāt apsūdzēto par pakļautajiem nodarījumiem, jo norādītie nodarījumi neietilpst jēdzienā “tas pats nodarījums” atbilstoši šai normai.
50. Tas, ka papildus nodarījumi tajā laikā nebi ja zināmi vai netika iztiesāti tiesvedības laikā pirmajā dalībvalstī, šo secinājumu neietekmē. Tiesas judikatūrā par KĪŠN 54. pantā ietverto jēdzienu “tas pats nodarījums” nenorāda, ka tā piemērošanas joma aprobežojas ar nodarījumiem, kuri attiecīgajā brīdī bijuši zināmi kriminālvajāšanu veicošajām iestādēm vai tiesājošajām tiesām pirmajā dalībvalstī. Līdz ar to nekas otrās dalībvalsts tiesām neliedz konstatēt, ka šādi nodarījumi ir “nedalāmi saistīti” ar nodarījumiem, kas veido agrākās tiesvedības priekšmetu, un tāpēc uzskatīt tos par “tiem pašiem nodarījumiem”.
51. Gluži pretēji, Tiesa spriedumā lietā Van Straaten (28) nosprieda, ka KĪŠN 54. pants neprasa, lai visi būtiskie fakti, kas apskatīti abās tiesvedībās, būtu identiski. Šādā gadījumā apstākļi, kurus nav apskatījusi tiesa pirmajā dalībvalstī, taču ir apskatījusi tiesa otrajā dalībvalstī (29), neliedza Tiesai konstatēt, ka attiecīgie nodarījumi varēja būt tas pats nodarījums saskaņā ar KĪŠN 54. pantu.
52. Līdzīgu pamatojumu var piemērot izskatāmajā lietā. Nodarījumi, kas papildināja galvenos nodarījumus, kuri bija agrākās tiesvedības priekšmets, bet kas paši par sevi netika apskatīti šajā tiesvedībā, ietilpst jēdzienā “tas pats nodarījums” KĪŠN 54. panta izpratnē, ja visi nodarījumi ir nedalāmi saistīti laikā, telpā un pēc to objekta. Vai tas tā ir no faktu viedokļa, ir jautājums, kas ir jāizlemj valsts tiesai.
53. Jautājuma otrā daļa būtībā jautā vai tiesai, kas veic otro tiesvedību, ir jāņem vērā sodi, kas piespriesti pirmajā tiesvedībā par tiem pašiem nodarījumiem, ja tā nolemj piespriest sodu tiesājamajai attiecībā uz šiem papildus nodarījumiem.
54. Acīmredzami, ja papildus nodarījumi tiek uzskatīti par tiem pašiem nodarījumiem KĪŠN 54. panta izpratnē, tiesa, kas veic otro tiesvedību, ja izpildīti visi pārējie nosacījumi, nevar saukt pie atbildības un a fortiori
piespriest sodu tiesājamajam. Tādējādi nerodas jautājums par to, vai vērā ir jāņem iepriekšējie sodi.
55. Situācija atšķiras gadījumā, ja, pat uzskatot papildus nodarījumus par tiem pašiem nodarījumiem, nav izpildīti pārējie nosacījumi, lai būtu piemērojams KĪŠN 54. pants (30) . Šādā gadījumā atbilde uz otro daļu ir sasniedzama, ņemot vērā gan vispārējo ieskaitīšanas principu, gan KĪŠN 56. pantu. Es atceros, ka KĪŠN 56. pants prasa, lai Līgumslēdzēja puse, kurā pie atbildības tiek saukta persona, kuru tiesājot, attiecībā uz tiem pašiem nodarījumiem, ir pieņemts galīgais tiesas spriedums citā Līgumslēdzējā pusē, ar šiem nodarījumiem saistīto brīvības atņemšanas laika periodu, kas izpildīts šajā pēdējā Līgumslēdzējā pusē, atskaitītu no uzliktā soda. Šī tiesību norma tāpat prasa, lai dalībvalstīm, ciktāl to pieļauj valsts tiesību akti, ir jāņem vērā arī sodi, kas neietver brīvības atņemšanu.
56. Tiesas sēdē Komisija izskaidroja, ka saskaņā ar tās viedokli KĪŠN 56. pants atspoguļo vispārēju krimināltiesību principu, proti, samērīguma principu, kas ir piemērojams ikvienā situācijā, kad nav piemērojams KĪŠN 54. pantā paredzētais ne bis in idem princips.
57. Pret šo argumentu dedzīgi iebilda Nīderlande. Tā apgalvoja, ka KĪŠN 56. pantā ietvertais ieskaitīšanas princips attiecas tikai uz gadījumiem, kad ir piemērojamas KĪŠN 55. panta 1. punktā paredzētās atkāpes. Visos pārējos gadījumos tas, vai šis princips ir piemērojams, ir valsts tiesību jautājums. Ja piekristu Komisijas argumentam, iznākums būtu slēpta valsts krimināltiesību normu saskaņošana, apejot KĪŠN normas.
58. Es nevaru atrast tekstuālu vai loģisku saikni starp KĪŠN 55. un 56. pantu, lai pamatotu šādu interpretāciju. Pamatā es piekrītu Komisijas viedoklim, ka ES tiesībās pastāv vispārējs ieskaitīšanas princips (31), saskaņā ar kuru ir jāņem vērā iepriekšējie sodi, ja noziedzīga nodarījuma izdarītājam tiek piespriests sods otrajā tiesvedībā par tiem pašiem nodarījumiem (32) .
59. Ciktāl es esmu varējusi noskaidrot, ne vien katras dalībvalsts krimināltiesības satur šī principa variācijas (33), bet arī Tiesa ir atzinusi tā pastāvēšanu saistībā ar vienlaikus pastāvošu valsts un EK sankciju piemērošanu konkurences tiesībās. Spriedumā lietā Wilhelm Tiesa nosprieda, ka ja “iespēja, ka atsevišķi tiks virzīti divi procesi varētu izraisīt to, ka tiek noteiktas secīgas sankcijas [par tiem pašiem nodarījumiem], dabiskā taisnīguma vispārējās prasības [..] prasa, ka ikviens iepriekšējs sodu uzliekošs lēmums ir jāņem vērā, nosakot ikvienu paredzamu sankciju” (34) . Šī judikatūra vēlāk tika apstiprināta spriedumā lietā Boehringer Mannheim, kurā Tiesa nosprieda, ka “nosakot naudas soda apmēru, Komisijai jāņem vērā sodi, kurus jau izcietis šis pats uzņēmums par šo pašu pārkāpumu, ja sodi tikuši noteikti par dalībvalsts normu par aizliegtajām vienošanās pārkāpumiem, kas, sekojoši, tikuši izdarīti Kopienas teritorijā” (35) . Pirmās instances tiesa ir uzticīgi sekojusi šai judikatūrai (36) .
60. Lai gan judikatūra šajā jautājumā vēl nav galīgi iedibināta (37), es uzskatu, ka ieskaitīšanas principu var interpretēt kā krimināltiesību vispārējo principu visās dalībvalstīs, un, skatot plašāk, kā Kopienas tiesību vispārējo principu, kas izriet no taisnīguma prasībām un samērīguma principa (38) krimināltiesībās.
61. Ieskaitīšanas princips manuprāt jēdzieniski ir nošķirams no ne bis in idem principa, lai gan abi ir izpausmes vispārējai dabiskā taisnīguma vai godīguma prasībai kriminālajā tiesvedībā (39) . Pēc definīcijas, ieskaitīšanas principam ir nozīme vienīgi tad, ja ne bis in idem princips kāda iemesla dēļ nav
piemērojams, lai gan apstākļi, kas ir saukšanas pie atbildības pamatā, ir tie paši (40) . Citādi tiesai, kuras izskatīšanā ir otrā tiesvedība, ir šī tiesvedība jānoraida kā tāda, kas ir pretrunā ne bis in idem principam.
62. No iepriekš iztirzātā izriet, ka KĪŠN 56. pants tikai kodificē ieskaitīšanas principu Šengenas mērķiem. Ja man ir taisnība, no šī secinājuma izriet divas sekas. Pirmkārt, bez KĪŠN 56. panta ieskaitīšanas princips tāpat būtu piemērojams kā Kopienas tiesību vispārējs princips. Otrkārt, tiesību normu hierarhijā kā vispārējs tiesību princips tas ir pārāks par KĪŠN 56. pantu. Tā rezultātā apstākli, ka šīs tiesību normas piemērošanas joma ir tikai sodi, kas saistīti ar brīvības atņemšanu, aizstāj vispārējā principa plašākā piemērošanas joma: visi sodi, kas noteikti un izciesti par tiem pašiem nodarījumiem pirmajā dalībvalstī, ir jāņem vērā tiesvedībā otrajā dalībvalstī.
63. Tāpēc, tikai ES tiesībās, gadījumos, kad ne bis in idem princips nav piemērojams, valstu krimināltiesām ir pienākums soda noteikšanas stadijā ņemt vērā sodus – neatkarīgi no tā, vai tie ietver brīvības atņemšanu, vai ne, – kuri jau ir piespriesti vai ko tiesājamais ir izcietis (vai kas citādi izpildīts) citās dalībvalstīs par tiem pašiem nodarījumiem. Tas tā būs gadījumā, kad ir piemērojama viena no KĪŠN 55. pantā paredzētajām atkāpēm, bet arī, ja tiesvedība pirmajā dalībvalstī ir pabeigta, bet KĪŠN 54. pantā paredzētais izpildes nosacījums nav izpildīts (41) .
64. Tomēr, ja Tiesa nepiekristu, ka pastāv šāds vispārējs ieskaitīšanas princips, manuprāt, ir skaidrs, ka KĪŠN 56. pants tomēr būtu piemērojams. Dalībvalstīm, kas ir Šengenas nolīguma dalībvalstis, ir pienākums Šengenas kontekstā piespriestā brīvības atņemšanas sodā ieskaitīt ikvienu iepriekšēju brīvības atņemšanas periodu, ko tiesājamais izcietis citā dalībvalstī.
65. Šajā sakarā es nepiekrītu Nīderlandes valdības ierobežojošajai KĪŠN 56. panta interpretācijai. Nekas šīs normas plašajā formulējumā nenorāda, ka tās piemērošanas joma ir tikai gadījumi, kad ir piemērojams KĪŠN 55. panta 1. punkts. Savukārt burtiska interpretācija skaidri liek domāt, ka, tieši pretēji, tas ir piemērojams gadījumos, kad kādu iemeslu dēļ dalībvalstī tiek uzsākta kriminālvajāšana pret tiesājamo, neraugoties uz apstākli, ka citā dalībvalstī par šiem pašiem nodarījumiem pret viņu tiesvedība ir pabeigta (42) .
66. Acīmredzami, iepriekš izklāstītā analīze ir piemērojama, ja tiesājamais tiek tiesāts un viņam tiek uzlikts sods par tiem pašiem nodarījumiem otrreiz citā dalībvalstī, un viņš nevar atsaukties uz KĪŠN 54. pantu. Ja tiek konstatēts, ka nodarījumi nav tie paši, nerodas pienākums saskaņā ar KĪŠN 56. pantu, vai, kā es esmu argumentējusi, atbilstoši vispārējam ieskaitīšanas principam.
67. Lai jautājumu apskatītu izsmeļoši, es piebildīšu, ka ES tiesības neliedz valstu tiesām, kurās uzsākta otrā tiesvedība, piemērot labvēlīgākas valsts tiesību normas par sodu uzlikšanu, ja KĪŠN 54. vai 56. pants – vai tajos ietvertie principi – nav piemērojami, jo secināts, ka valsts tiesā apskatāmie nodarījumi nav “tas pats nodarījums” kā tiesā, kurā notikusi pirmā tiesvedība, apskatītie.
68. Šāds secinājums izriet no vispārējiem subsidiaritātes un kompetenču sadalījuma principiem. Turklāt, kā norāda Komisija, KĪŠN 56. in fine
un 58. pants tieši atļauj dalībvalstīm piemērot valsts tiesību normas, kurās ietverta labvēlīgāka ne bis idem principa un ieskaitīšanas principa interpretācija Šengenas acquis kontekstā.
69. Tādējādi es uzskatu, ka jēdziens “tas pats nodarījums” KĪŠN 54. un 56. punktā aptver nodarījumus, kas papildina galvenos nodarījumus, kuri ir tiesvedības pirmajā dalībvalstī priekšmets, bet kas paši par sevi šajā tiesvedībā nav tikuši apskatīti, ja šie nodarījumi ir nedalāmi saistīti laikā, telpā un pēc to objekta. Nekas ES tiesībās neliedz dalībvalstīm nodarījuma izdarītajam piemērot labvēlīgākas krimināltiesību normas neka paredzēts saskaņā ar KĪŠN 54.–57. pantu.
Secinājumi
70. Ievērojot iepriekš iztirzāto, es uzskatu, ka Tiesai uz Hof van Cassatie uzdotajiem jautājumiem būtu jāatbild šādi:
– KĪŠN 54. un 56. pantā ietvertā frāze “tas pats nodarījums” norāda uz būtisko faktu identiskumu, kurus izprot kā konkrētu apstākļu kopumu, kuri ir savstarpēji nedalāmi saistīti laikā, telpā un pēc to objekta. KĪŠN 71. pants vai 1961. gada ANO konvencijas par narkotiskajām vielām 36. panta 2. punkts šo interpretāciju neiespaido.
– Vienota noziedzīga nodoma pastāvēšanai var būt nozīme, novērtējot, vai šie trīs kritēriji ir izpildīti, bet pati par sevi tā nav kritērijs.
– Nodarījumi, kas papildina galvenos nodarījumus, kuri ir tiesvedības pirmajā dalībvalstī priekšmets, bet kas paši par sevi šajā tiesvedībā nav tikuši apskatīti, ietilpst jēdzienā “tas pats nodarījums” KĪŠN 54. panta izpratnē, ja šie nodarījumi ir savstarpēji nedalāmi saistīti laikā, telpā un pēc to objekta.
– Katrā gadījumā, ES tiesības neliedz dalībvalstij piemērot normas, kas noziedzīga nodarījuma izdarītājam ir labvēlīgākas nekā KĪŠN 54. un 56. pantā paredzētās.
(1) .
(2)  –	OV 2000, L 239, 19. lpp.
(3)  –	Ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par Eiropas Savienību (turpmāk tekstā – “LES”) un Eiropas Kopienu dibināšanas līgumam.
(4)  –	OV 2000, L 239, 13. lpp.
(5)  –	2. panta 1. punkta pirmā daļa. Saskaņā ar LES 35. pantu Tiesai ir kompetence interpretēt KĪŠN normas.
(6)  – Autora tulkojums. Oriģināls nosaka: “Lorsque un même fait constitue plusieurs infractions ou lorsque différentes infractions soumises simultanément au même juge du fond constituent la manifestation successive et continue de la même intention délictueuse, la peine la plus forte sera seule prononcée.
Lorsque le juge de fond constate que des infractions ayant antérieurement fait l’objet d’une décision définitive et d’autres faits dont il est saisi et qui, à les supposer établis, sont antérieurs à ladite décision et constituent avec les premières la manifestation successive et continue de la même intention délictueuse, il tient compte, pour la fixation de la peine, des peines déjà prononcées. Si celles‑ci lui paraissent suffire à une juste répression de l’ensemble des infractions, il se prononce sur la culpabilité et renvoie dans sa décision aux peines déjà prononcées. Le total des peines prononcées en application de cet article ne peut excéder le maximum de la peine la plus forte.”
(7)  –	Šajā pašā spriedumā Krājenbrinka tika notiesāta arī par Nīderlandes Opija likuma apzinātu pārkāpšanu, kas izdarīta laika periodā no 1994. gada oktobra līdz 1997. gada februārim.
(8)  – 	Lieta C‑288/05, kas šobrīd atrodas Tiesas izskatīšanā un kurā es arī šodien sniedzu savus secinājumus.
(9)
–	2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑436/04 (Krājums, I‑2333. lpp.).
(10)  –	Iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 35.–37. punkts.
(11)  –	Iepriekš minēts 9. zemsvītras piezīmē. Skat. arī 22. punktu iepriekš.
(12)  –	Skat. 2006. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑150/05 Van Straaten
(Krājums, I‑9327. lpp.) un 2006. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑467/04 Gasparini u.c. (Krājums, I‑9199. lpp.).
(13)  –	36. punkts.
(14)  –	38. punkts.
(15)  –	39. punkts.
(16)  –	38. punkts.
(17)  –	Iepriekš minēts 12. zemsvītras piezīmē.
(18)  –	49. punkts.
(19)  –	50. punkts.
(20)  –	Tādējādi es šaubos, vai rīkošanās ar 50 gramiem heroīna viena valstī un pieciem kilogramiem šīs pašas narkotiskās vielas citā dalībvalstī automātiski būtu uzskatams par to pašu nodarījumu, pat ja abi daudzumi ir daļa no vienas un tās pašas kravas.
(21)  –	Komisija uzskata, ka tas tā nav. Ievērojot to, cik plaši ir formulēts 36. panta 2. punkts (skat. iepriekš 11. punktu), ir grūti saprast, kā šī nostāja varētu būt pareiza.
(22)  –	40. punkts.
(23)  –	41. punkts.
(24)  –	Tāpat skat. ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] secinājumus iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Van Esbroeck, 53.–58. punkts.
(25)  –	2003. gada 11. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑187/01 un C‑385/01 Gözütok un Brügge
( Recueil, I‑1345. lpp., 32. un 33. punkts).
(26)  –	Skat. KĪŠN 70. pantu un 71. panta 3. punktu, kas prasa, lai Līgumslēdzējas puses palielinātu sadarbības centienus, apkarojot nelikumīgu narkotisko vielu tirdzniecību.
(27)  –	Attiecībā uz pārējiem nosacījumiem, lai būtu piemērojams KĪŠN 54. pants, proti, ka tiesvedība ir pabeigta (“pabeigtības” nosacījums) un, ja uzlikts sods, ka tas ir izpildīts, ir izpildīšanas procesā vai vairs nevar tikt izpildīts atbilstoši sodu uzliekošās Līgumslēdzējas puses tiesībām (“izpildes” nosacījums), skat. manus secinājumus iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Kretzinger
un iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Gasparini u.c.
(28)  –	Iepriekš minēts 12. zemsvītras piezīmē.
(29)  –	Proti, vēl četru kilogramu heroīna glabāšana un cita līdzdalībnieka piedalīšanās.
(30)  –	Skat. iepriekš 27. zemsvītras piezīmi.
(31)  –	Šo principu dēvē arī par “vērā ņemšanas” principu (skat., piemēram, M. Fletcher, Some developments to the ne bis in idem principle in the EU: Criminal proceedings against Hüssein Gözütok and Klaus Brügge, no: 66 Modern Law Review
769, 2003, 5. zemsvītras piezīme) vai “uzskaitīšanas principu” (skat. J. Vervaele, The transnational ne bis in idem principle in the EU: Mutual Recognition and equivalent protection of human rights, no: Utrecht Law Review, 2005, I sējums, 2. daļa (Decembris) 100, 106. un 107. lpp.).
(32)  –	To norādot, man būtu jāizskaidro, ka es saprotu un piekrītu Nīderlandes uztraukumam par to, ka krimināltiesības nedrīkstētu saskaņot aizmuguriski (šajā sakarā skat. manus secinājumus iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Gasparini u.c.). Kā es skaidroju turpinājumā, man šķiet, ka vispārējā ieskaitīšanas principa, kas izrietēja no dabiskā taisnīguma, izcelsmi ir iespējams noskaidrot līdz 1969. gadam un Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedumam lietā 14/68 Wilhelm  u.c. ( Recueil, 1. lpp.).
(33)  –	Šajā sakarā skat. 64.–70. punktu manos secinājumos iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Kretzinger .
(34)  –	Iepriekš minēts 32. zemsvītras piezīmē, 11. punkts.
(35)  –	1972. gada 14. decembra spriedums lietā 7/72 ( Recueil, 1281. lpp., 3. punkts).
(36)  –	Skat., piemēram, 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑224/00 Archer Daniels Midlands
un Archer Daniels Midland Ingredients /Komisija ( Recueil, II‑2597. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01 Roquette Fréres /Komisija (Krājums, II‑3137. lpp., 279.–292. punkts).
(37)  –	Neraugoties uz līdzšinējā judikatūrā izdarīto norādi uz “dabiskā taisnīguma” prasībām, kas, manuprāt, obligāti nozīmē, ka ieskaitīšanas princips ir visaptveroši piemērojams, Tiesa nav gribējusi tieši piekrist, ka šāds princips rada Komisijai pienākumu ieskaitīt trešās valsts noteiktu sodu, nosakot sodu saskaņā ar EK konkurences noteikumiem. Divās nesenās lietās, kas izskatītas apelācijas kārtībā, Tiesa nedz apstiprināja, nedz noliedza ieskaitīšanas principa visaptverošo raksturu, bet atrisināja lietas uz cita pamata. Skat. Tiesas pirmās palātas 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P Archer Daniels Midland
un Archer Daniels Midland Ingredients /Komisija (Krājums, I‑4429. lpp., 52. punkts), līdzīgu pieeju izmantoja Tiesas otrā palāta savā 2006. gada 29. jūnija spriedumā lietā C‑308/04 P SGL Carbon /Komisija (Krājums, I‑5977. lpp., 27. punkts). Šī paša sprieduma 33. punktā šķiet, ka Tiesa tomēr netieši noraida ieskaitīšanas principa vispārējo raksturu.
(38)  –	Šis princips kā pamattiesības ir ietverts II‑109. panta 3. punktā ES Konstitūcijas projektā, tas ir, kā daļa no Savienības Pamattiesību hartas. Šī norma, kuras virsraksts ir “Noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības un samērīguma principi”, paredz, ka “sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu”.
(39)  – 	Tāpat skat. ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera secinājumus iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Van Straaten, 58. punkts. Tā, šķiet, arī ir nostāja, kurai Tiesa ir netieši sekojusi lietās SGL Carbon un Archer Daniels Midland
un Archer Daniels Midland Ingredients /Komisija, kas abas ir iepriekš minētas 37. zemsvītras piezīmē. Ciešā saikne starp šiem diviem principiem varētu arī izskaidrot, kāpēc KĪŠN 56. pants ir līdz ar 54. pantu ietverts KĪŠN III sadaļas 3. nodaļā ar virsrakstu “ Ne bis in idem
principa piemērošana”. Tomēr, kā es esmu ierosinājusi savu secinājumu lietā Kretzinger 29. zemsvītras piezīmē, tas nedrīkstētu mainīt secinājumu, ka tie ir divi autonomi ES tiesību principi. Skat. arī J‑L. de la Cuesta, Concurrent national and international criminal jurisdicition and the principle ‘ne bis in idem’ – general Report [of the XVII International Congress of Penal Law], no: International Review of Penal Law, 2002/3‑4, 73. sējums, 707. lpp., 717. un 724. lpp.
(40)  –	Skat. turpmāk, 63. punkts.
(41)  –	Skat. manus secinājumus iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Kretzinger, 72. punkts.
(42)  –	Skat. iepriekš, 63. punkts.