62003TO0264(01)_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑264/03
Jürgen Schmoldt, ar dzīvesvietu Dalgovā‑Dēbericā (Vācija),
Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG, Brēmene (Vācija),
Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV, Berlīne (Vācija),
ko pārstāv H.‑P. Šneiders [ H.‑P. Schneider ], avocat,
prasītāji,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju,
ko pārstāv K. Vīdners [ K. Wiedner ], pārstāvis, kam palīdz A. Bēlke [ A. Böhlke ], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
par lūgumu atcelt 1. pantu saistībā ar pielikuma 1. tabulu Komisijas 2003. gada 9. aprīļa Lēmumā 2003/312/EK par atsauču publicēšanu attiecībā uz siltumizolācijas izstrādājumu, ģeotekstilmateriālu, stacionārā ugunsdzēšanas aprīkojuma un ģipša bloku standartiem saskaņā ar Padomes Direktīvu 89/106/EEK (OV L 114, 50. lpp.).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [ J. Azizi ], tiesneši M. Jēgers [ M. Jaeger ] un F. Deuss [ F. Dehousse ],
sekretārs H. Jungs [ H. Jung ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas
1. Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīva 89/106/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz būvizstrādājumiem (OV 1989, L 40, 12. lpp.), ko groza Padomes 1993. gada 22. jūlija Direktīva 93/68/EEK, ar ko groza Direktīvu 87/404/EEK (vienkāršās spiedtvertnes), Direktīvu 88/378/EEK (rotaļlietu drošība), Direktīvu 89/106/EEK (būvizstrādājumi), Direktīvu 89/336/EEK (elektromagnētiskā saderība), Direktīvu 89/392/EEK (mašīnas), Direktīvu 89/686/EEK (individuālie aizsardzības līdzekļi), Direktīvu 90/384/EEK (neautomātiski svari), Direktīvu 90/385/EEK (aktīvās implantējamās medicīnas ierīces), Direktīvu 90/396/EEK (iekārtas, kurās izmanto gāzveida kurināmo), Direktīvu 91/263/EEK (telekomunikāciju termināliekārtas), Direktīvu 92/42/EEK (jauni karstā ūdens apkures katli, kas tiek kurināti ar šķidriem vai gāzveida kurināmiem) un Direktīvu 73/23/EEK (elektroierīces, kas paredzētas lietošanai noteiktās sprieguma robežās) (OV L 220, 1. lpp.), turpmāk tekstā – "Direktīva 89/106", tostarp paredz novērst šķēršļus būvizstrādājumu brīvai apritei.
2. Saskaņā ar Direktīvas 89/106 1. panta 2. punktu "būvizstrādājums" minētās direktīvas izpratnē ir "jebkurš ražojums, kas ir ražots, lai to pastāvīgi iekļautu būvdarbos, tostarp gan ēkās, gan inženiertehniskajos būvdarbos".
3. Direktīvas 89/106 2. panta 1. punktā paredzēts, ka būvizstrādājumus var laist tirgū vienīgi tad, ja tie ir piemēroti paredzētajiem mērķiem, tas ir, tiem ir tādi raksturlielumi, ka darbi, kuros tos iekļauj, montē, izmanto vai ierīko, ja tie ir pareizi projektēti un būvēti, var atbilst noteiktām pamatprasībām, ja uz šādiem darbiem attiecas noteikumi, kuros ietvertas šādas prasības.
4. Direktīvas 89/106 3. panta 1. punktā paredzēts, ka šīs pamatprasības ir izklāstītas Direktīvas 89/106 I pielikumā kā mērķi. Minētās pamatprasības attiecas uz noteiktiem būvdarbu raksturlielumiem mehāniskās pretestības un stabilitātes, drošības ugunsgrēka gadījumā, higiēnas, veselības un vides, izmantošanas drošības, aizsardzības pret troksni, enerģijas taupīšanas un siltuma saglabāšanas jomā.
5. Direktīvā 89/106 turklāt paredzēts pieņemt Kopienas "tehniskās specifikācijas". Direktīvas 89/106 4. panta 1. punkta otrajā daļā noteikts, ka Eiropas Standartizācijas komiteja (turpmāk tekstā – CEN ) vai Eiropas Elektrotehnikas standartizācijas komiteja var pieņemt būvizstrādājumiem piemērojamus "standartus" vai "tehniskos apstiprinājumus". Šie standarti vai tehniskie apstiprinājumi kopīgi tiek dēvēti par "saskaņotajiem standartiem".
6. CEN/TC  88 ir CEN
nodaļa, kas ir kompetentā iestāde siltumizolācijas izstrādājumu jomā.
7. Saskaņotos standartus pieņem ar pilnvarojumu, ko Komisija piešķīrusi atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvai 98/34/EK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV L 204, 37. lpp.), un pamatojoties uz Direktīvas 89/106 19. pantā minētās Būvniecības pastāvīgās komitejas atzinumu.
8. Tiklīdz Eiropas standartizācijas iestādes ir pieņēmušas saskaņotos standartus, Komisija publicē atsauces uz šiem standartiem "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" saskaņā ar Direktīvas 89/106 7. panta 3. punktu.
9. Ražojumus, kas atbilst attiecīgiem valstu standartiem, kur iestrādāti saskaņotie standarti, uzskata par atbilstīgiem pamatprasībām. Tāpat saskaņā ar Direktīvas 89/106 4. panta 2. punktu būvizstrādājumi jāuzskata par piemērotiem izmantošanai, ja ar tiem var izpildīt darbus, kuros tos izmanto, atbilstoši pamatprasībām, ja darbi ir pareizi projektēti un būvēti un šiem ražojumiem ir EK zīme. EK zīme tostarp norāda, ka būvizstrādājumi atbilst attiecīgiem valstu standartiem, kur iestrādāti saskaņotie standarti, uz kuriem atsauces publicētas "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
10. Visbeidzot, Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā dalībvalstij paredzēta iespēja apstrīdēt saskaņotos standartus, ja tā uzskata, ka tie neatbilst pamatprasībām. Tādā gadījumā attiecīgā dalībvalsts, sniedzot savam iebildumam pamatojumu, par to informē Būvniecības pastāvīgo komiteju. Tad Būvniecības pastāvīgā komiteja steidzami sniedz atzinumu un, ņemot vērā šo atzinumu, pēc apspriešanās ar Pastāvīgo komiteju, kas izveidota saskaņā ar Direktīvu 98/34, Komisija informē dalībvalstis, ja attiecīgie standarti jāatsauc no [paziņojumiem] "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
Prāvas rašanās fakti
11. 2001. gada 23. maijā CEN
pieņēma desmit standartus attiecībā uz siltumizolācijas izstrādājumiem ar numuriem no NE  13162:2001 līdz NE  13171:2001 (turpmāk tekstā – "apstrīdētie standarti").
12. 2001. gada 15. decembrī apstrīdētos standartus publicēja "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" ar Komisijas paziņojumu Direktīvas 89/106 īstenošanas ietvaros (OV C 358, 9. lpp., turpmāk tekstā – "2001. gada 15. decembra paziņojums"). Šajā paziņojumā bija paredzēts, ka ar 2002. gada 1. martu apstrīdētie standarti stājas spēkā kā saskaņotie standarti. Tomēr tajā tāpat bija paredzēts t. s. "saskaņoto standartu un valstu tehnisko specifikāciju līdzāspastāvēšanas" laikposms līdz 2003. gada 1. martam.
13. Turklāt tā paša paziņojuma otrajā zemsvītras piezīmē tika precizēts, ka, no vienas puses, beidzoties šim līdzāspastāvēšanas laikposmam, būvizstrādājumu atbilstības prezumpcija jāpamato ar saskaņotajiem standartiem un, no otras puses, šī laikposma pēdējā diena sakrita ar valstu neatbilstošo tehnisko specifikāciju atsaukšanas dienu.
14. Ar 2002. gada 9. augusta vēstuli Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktu iesniedza iebildumu tostarp par apstrīdētajiem standartiem. Ar minēto iebildumu Vācijas Federatīvā Republika jo īpaši apgalvo, ka apstrīdētie standarti neļauj uzskatīt, ka darbi, kuros izstrādājumus ierīko, pilnībā atbilst pamatprasībām.
15. 2002. gada 22. novembrī Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupa pieņēma ziņojumu, norādot, ka tā tostarp ir pētījusi apstrīdētos standartus un formulējusi konkrētus ieteikumus. Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupa uzsvēra, ka, no vienas puses, apstrīdētos standartus, iespējams, varētu uzlabot, bet, no otras puses, ka neviens iemesls neattaisno to atcelšanu, lai izmantotu EK zīmi.
16. 2003. gada 28. un 29. janvārī Komiteja, kas izveidota saskaņā ar Direktīvu 98/34, sasauca sanāksmi un sniedza pozitīvu atzinumu par Komisijas lēmumprojektu, ar ko tika noraidīts Vācijas Federatīvās Republikas iebildums.
17. 2003. gada 9. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu 2003/312/EK par atsauču publicēšanu attiecībā uz siltumizolācijas izstrādājumu, ģeotekstilmateriālu, stacionārā ugunsdzēšanas aprīkojuma un ģipša bloku standartiem saskaņā ar Direktīvu 89/106 (OV L 114, 50. lpp.), ar ko tā noraidīja Vācijas Federatīvās Republikas iebildumu, kas iesniegts saskaņā ar minētās direktīvas 5. panta l. punktu (turpmāk tekstā – "Apstrīdētais lēmums").
18. Apstrīdētajā lēmumā Komisija tostarp atzīst, ka informācija, kas saņemta, apspriežoties ar CEN
un valsts iestādēm Būvniecības pastāvīgajā komitejā un Komitejā, kas izveidota saskaņā ar Direktīvu 98/34, nesniedz pierādījumus par risku, kura varbūtību saskata Vācijas Federatīvā Republika. Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija līdz ar to nolemj, ka šī lēmuma pielikuma 1. tabulā noteiktos apstrīdētos standartus nesvītro no "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" publicēto standartu saraksta.
19. 2003. gada 8. maijā Apstrīdēto lēmumu publicēja "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
20. Datumā, kas lietas materiālos nav norādīts, Vācijas Federatīvā Republika lūdza Būvniecības pastāvīgo komiteju pagarināt apstrīdēto standartu un valstu standartu līdzāspastāvēšanas laikposmu līdz 2003. gada 31. decembrim.
21. 2003. gada 13. un 14. maijā Būvniecības pastāvīgās komitejas 57. sanāksmē šo pagarināšanas lūgumu noraidīja. Tomēr šajā sanāksmē tika nolemts, ka apstrīdēto standartu un valstu standartu līdzāspastāvēšanas laikposms jāpagarina ar atpakaļejošu spēku līdz 2003. gada 13. maijam.
22. 2003. gada 22. maijā apstrīdētos standartus vēlreiz publicēja "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" Komisijas paziņojumā Direktīvas 89/106 (OV C 120, 17. lpp.) īstenošanas ietvaros, vienlaicīgi norādot jaunā apstrīdēto standartu un valstu standartu līdzāspastāvēšanas laikposma beigas (turpmāk tekstā – "2003. gada 22. maija paziņojums").
Process un lietas dalībnieku prasījumi
23. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 28. jūlijā, prasītāji J. Šmolts [ J. Schmoldt ] (turpmāk tekstā – "pirmais prasītājs"), Kaefer Isoliertechnik GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – "otrais prasītājs") un Hauptverband der Deutschen Bauindustrie eV
(turpmāk tekstā – "trešā prasītāja") cēla šo prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu. Pirmais prasītājs ir Komitejas CEN/TC 88
priekšsēdētājs, Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas loceklis un trešās prasītājas vadītājs. Otrais prasītājs ir Vācijas uzņēmums, kas izmanto siltumizolācijas izstrādājumus un ir trešās prasītājas loceklis. Trešā prasītāja ir asociācija, kas pārstāv celtniecības industrijas intereses Vācijā.
24. Tajā pašā dienā prasītāji ar atsevišķu dokumentu iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, pamatojoties uz EKL 243. pantu, nolūkā panākt, lai tiesnesis pagaidu noregulējuma tiesvedībā izdod rīkojumu Komisijai pagarināt valstu standartu un apstrīdēto standartu līdzāspastāvēšanas laikposmu līdz Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanai.
25. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 27. augustā, Komisija iesniedza iebildi par nepieņemamību atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktam. Prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi 2003. gada 20. oktobrī.
26. Ar prasības pieteikumu, kas kancelejā iesniegts 2003. gada 25. novembrī, Fachvereinigung Mineralfaserindustrie eV
lūdza atļauju iestāties lietā atbildētājas prasījumu atbalstam.
27. Ar 2003. gada 28. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs noraidīja prasītāju iesniegto pieteikumu par pagaidu noregulējumu (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 28. novembra rīkojums lietā T‑264/03 R Schmoldt
u.c./Komisija, Krājumā vēl nav publicēts).
28. Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu saistībā ar šī lēmuma pielikuma 1. tabulu, atsaucot 2001. gada 15. decembra paziņojumu un 2003. gada 22. maija paziņojumu "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī";
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
29. Iebildes par nepieņemamību nobeigumā Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu;
– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
30. Saskaņā ar Reglamenta 114. panta 1. punktu, ja lietas dalībnieks to lūdz, Pirmās instances tiesa var pieņemt lēmumu par nepieņemamību, nelemjot par lietas būtību. Atbilstoši šī paša panta 3. punktam, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi, pārējā procesa daļa notiek mutvārdos. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiālu izvērtēšana sniedz visu vajadzīgo informāciju un ka nav jāsāk mutvārdu process.
31. Ar savu iebildi par nepieņemamību Komisija uzsver, ka šī prasība ir celta ar novēlošanos un prasītāji netiek skarti individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
32. Tomēr vispirms jāprecizē prasības priekšmets, kas ir lietas dalībnieku strīda priekšmets.
Par prasības priekšmetu
Lietas dalībnieku argumenti
33. Komisija apgalvo, ka prāvas priekšmetu nevar attiecināt uz 2001. gada 15. decembra un 2003. gada 22. maija paziņojumu, jo to atsaukšana ir prasības iesniegšanas neizbēgamas un netiešas sekas, nevis šīs prasības priekšmets, kas ir vienīgi lūgums atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu.
34. Pēc prasītāju domām, šīs prasības priekšmets ir to apstrīdēto standartu atsaukšana, kas publicēti 2001. gada 15. decembrī, tostarp 2003. gada 22. maija paziņojuma atsaukšana, kurā Komisija noteica 2003. gada 13. maiju kā valstu un Kopienas standartu līdzāspastāvēšanas laikposma beigu datumu.
35. Prasītāji atgādina, ka prasības priekšmets, pirmkārt, attiecas uz Apstrīdētā lēmuma 1. pantu saistībā ar šī paša lēmuma pielikuma 1. tabulu; ar šo lēmumu Komisija, noraidot iebildumu, ko Vācijas Federatīvā Republika iesniedza atbilstoši Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktam, nolēma, ka apstrīdētie standarti nav svītrojami no "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" publicēto standartu saraksta.
36. Tomēr prasītāji uzsver, ka pēc tam Komisija vēlreiz publicēja apstrīdētos standartus 2003. gada 22. maija paziņojumā, kas atcēla pirmo, 2001. gada 15. decembra, paziņojumu.
37. Prasītāji skaidro, ka 2001. gada 15. decembra paziņojums prasības pieteikumā tika pieminēts skaidrības labad. Ja būtu bijis prasīts, lai prasības atcelt Apstrīdēto lēmumu apmierināšanas gadījumā tiek atsaukti tikai 2003. gada 22. maija paziņojumā ietvertie standarti, varētu uzskatīt, ka šī atsaukšana neaptver 2001. gada 15. decembra paziņojumu un tajā ietvertie standarti joprojām juridiski ir spēkā.
38. Prasītāji uzskata, ka 2003. gada 22. maija paziņojums ir ne tikai Apstrīdētā lēmuma tiesiskas sekas, bet arī Direktīvas 89/106 7. panta 3. punktā pieprasītās publicēšanas jauna izpilde.
Pirmās instances tiesas vērtējums
39. Jāatgādina, ka atbilstoši Apstrīdētā lēmuma 1. pantam Komisija nolēma no 2001. gada 15. decembra paziņojumā publicēto standartu saraksta nesvītrot apstrīdētos standartus, kas ietverti minētā lēmuma pielikuma 1. tabulā.
40. Attiecībā uz apstrīdētajiem standartiem ir skaidrs, ka 2003. gada 22. maija paziņojumā publicētais saraksts, lai gan tas groza šo standartu un valstu standartu līdzāspastāvēšanas laikposma beigu datumu, ir identisks tiem sarakstiem, kas publicēti Apstrīdētā lēmuma pielikumā un 2001. gada 15. decembra paziņojumā.
41. Šādos apstākļos, tā kā prasītāji vēlas panākt 2003. gada 22. maija paziņojuma, ar ko vēlreiz publicēti apstrīdētie standarti, atcelšanu, to prasība sakrīt ar prasītāju lūgumu atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu, un tāpēc tā jāizvērtē šajā aspektā.
42. Tomēr attiecībā uz to, ka prasītāji Apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšanas gadījumā lūdz atsaukt 2001. gada 15. decembra un 2003. gada 22. maija paziņojumus no "Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša", šis lūgums jānoraida kā nepieņemams. Saskaņā ar judikatūru Kopienu tiesa nav kompetenta izdot rīkojumus iestādēm likumības kontroles, ko šī tiesa veic, ietvaros. Atbilstoši EKL 233. pantam iestādei, kuras pieņemtais akts ir atcelts, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu šīs tiesas spriedumu (skat., jo īpaši, Tiesas 2004. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑353/01 P Mattila /Padome un Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 15. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. oktobra rīkojumu lietā T‑372/02 Internationaler Hilfsfonds /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 48. un 49. punkts).
43. Turklāt, tā kā prasītāji apstrīd valstu standartu un apstrīdēto standartu līdzāspastāvēšanas laikposma beigu datuma izmaiņas, ko paredz 2003. gada 22. maija paziņojums, jāatzīmē, ka šajā jautājumā to prasības pieteikumā norādīts tikai tas, ka minētajā paziņojumā "nav ietverts ne juridiskais pamats, ne pamatojums". Jāatzīst, ka šāds abstrakts formulējums, kas nepaskaidro, kāds ir pamats, uz kuru balstīta prasība, neizpilda prasību, kas paredzēta Tiesas Statūtu 21. panta pirmajā daļā, kura piemērojama tiesvedībai Pirmās instances tiesā saskaņā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu, un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā, saskaņā ar kuru pieteikumā par lietas ierosināšanu jāietver kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem (Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta spriedums lietā T‑293/01 Ineichen /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 84. punkts, un 2003. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑385/00 Seiller /EIB, Krājumā vēl nav publicēts, 40. punkts). Tāpēc prasības pieteikums šajā jautājumā arī ir nepieņemams.
44. Tādējādi šī prasība izvērtējama tikai attiecībā uz prasītāju lūgumu atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu.
Par novēlotu prasības celšanu
Lietas dalībnieku argumenti
45. Komisija atgādina, ka saskaņā ar judikatūru datums, kurā iepazinās ar aktu, kā prasības celšanas termiņa atskaites datums ir pakārtots kritērijs, salīdzinot ar šī akta publicēšanas vai paziņošanas datumu (Tiesas 1998. gada 10. marta spriedums lietā C‑122/95 Vācija/Padome, Recueil 1998, I‑973. lpp., 35. punkts). Tas būtu jo īpaši gadījumā, ja akta publicēšana ir pastāvīga prakse, ciktāl prasītājs var leģitīmi rēķināties ar to, ka akts tiks publicēts (iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Padome, 37. punkts).
46. Tomēr šajā gadījumā iepazīšanās ar Apstrīdēto lēmumu nav šāds pakārtots kritērijs, jo tā publicēšana "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" nebija obligāta. Termiņš prasības celšanai pret minēto lēmumu tādējādi oficiāli skaitāms no dienas, kad prasītāji ar to iepazinās, nevis no tā publicēšanas dienas. No tā izriet, ka šāds apstāklis traucē piemērot Reglamenta 102. panta l. punktu, kas paredz – ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai pret iestādes pieņemtu tiesību aktu, sākas no šā dokumenta publicēšanas, šo termiņu rēķina no 14. dienas beigām pēc tiesību akta publicēšanas "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
47. Tātad, pēc Komisijas domām, tā kā Apstrīdēto lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 9. aprīlī, publicēja "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" 2003. gada 8. maijā, prasītāji ar to iepazinās, vēlākais, tieši šajā datumā. No tā izriet, ka prasība pamata lietā, ko cēla 2003. gada 28. jūlijā, tika celta ar desmit dienu novēlošanos, pat ņemot vērā termiņa pagarinājumu, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, ko paredz Reglaments.
48. Prasītāji uzskata, ka prasība nav celta ar novēlošanos.
49. Šajā sakarā prasītāji uzsver, ka Komisija nav apstrīdējusi to, ka par Apstrīdēto lēmumu tiem nav paziņots. Tie tika informēti par attiecīgo lēmumu, tikai publicējot to "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" 2003. gada 8. maijā. Tādējādi, tā kā šo prasību cēla 2003. gada 28. jūlijā, divu mēnešu termiņš, rēķinot no 14. dienas beigām pēc publicēšanas, kas paredzēts Reglamenta 102. panta 1. punktā, tika ievērots, ņemot vērā termiņa pagarinājumu par 10 dienām, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu.
50. Pēc prasītāju domām, nepastāv neviena Kopienu iestāžu akta vai lēmuma reāli īstenota publicēšana, kas neizraisa tāda termiņa skaitīšanas sākumu, kas paredzēts Reglamenta 102. panta 1. punktā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
51. Atbilstoši EKL 230. panta piektajai daļai tiesvedība, ko paredz šis pants, atkarībā no apstākļiem jāuzsāk divos mēnešos pēc tam, kad vai nu tiesību akts publicēts vai darīts zināms attiecīgai personai, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms.
52. Saskaņā ar judikatūru no šīs normas formulējuma izriet, ka iepazīšanās ar tiesību aktu datuma kritērijam kā prasības celšanas termiņa atskaites punktam ir pakārtots raksturs, salīdzinot ar akta publicēšanas vai paziņošanas kritēriju (šī rīkojuma 45. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Padome, 35. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑296/97 Alitalia /Komisija, Recueil 2000, II‑3871. lpp., 61. punkts).
53. Tā kā šajā gadījumā lēmumu publicēja "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" 2003. gada 8. maijā, prasītājiem tieši no šī datuma sākās termiņš prasības celšanai, nevis no datuma, kurā tas varēja kļūt tiem zināms.
54. Atbilstoši Reglamenta 102. panta 1. punktam, ja termiņš sākas no apstrīdētā akta publicēšanas datuma, to jāaprēķina no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
55. Pretēji Komisijas apgalvojumam, šī papildu termiņa piemērošanu nevar izslēgt, pamatojoties uz to, ka, tā kā Apstrīdētā lēmuma publicēšana nav obligāta un neizriet no iestādes pastāvīgas prakses, nevar ņemt vērā publicēšanas datumu kā tādu, bet gan tikai kā datumu, kurā Apstrīdētais lēmums kļuva zināms.
56. No šī rīkojuma 45. punktā minētā sprieduma lietā Vācija/Padome izriet, ka iepazīšanās ar tiesību aktu kritērijam kā prasības celšanas termiņa atskaites datumam ir pakārtots raksturs, salīdzinot ar publicēšanas kritēriju. Līdz ar to, tā kā Apstrīdēto lēmumu publicēja "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī", iepazīšanās ar tiesību aktu kritērijs šī fakta dēļ tiek izslēgts un to nevar piemērot.
57. Turklāt, tā kā termiņš prasības celšanai atbilstoši EKL 230. pantam ieviests, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un drošību un izvairītos no jebkāda veida diskriminācijas un patvaļīgas rīcības tiesu darbā (Tiesas 1987. gada 15. janvāra spriedums lietā 152/85 Misset /Padome, Recueil 1987, 223. lpp., 11. punkts, un 1997. gada 23. janvāra spriedums lietā C‑246/95 Coen, Recueil 1997, I‑403. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑121/96 un T‑151/96 Mutual Aid Administration Services /Komisija, Recueil 1997, II‑1355. lpp., 38. punkts), šī termiņa sākuma noteikšana nevar būt atkarīga no tā, vai attiecīgās institūcijas prakse šajā jomā ir pastāvīga.
58. No iepriekš minētās judikatūras izriet – to, ka akta publicēšana, pat ja tā nav nosacījums šī akta piemērojamībai, ir attiecīgās iestādes pastāvīga prakse, Tiesa un Pirmās instances tiesa ņēma vērā, lai secinātu, ka tieši publicēšanas datums ir prasības celšanas termiņa atskaites datums, un prasītājs tādā gadījumā var leģitīmi paļauties uz šī akta publicēšanu (šī rīkojuma 45. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Padome, 36.‑38. punkts, un 52. punktā minētais spriedums lietā Alitalia /Komisija, 62. punkts).
59. Tomēr no tā nevar secināt, ka šādas prakses pastāvēšana ir vajadzīgs nosacījums, lai akta publicēšana būtu prasības celšanas termiņa atskaites datums. Tieši pretēji – no judikatūras izriet, ka apstrīdētā akta publicēšana šajā sakarā ir pietiekams nosacījums, jo tas, ka šajā jomā pastāv pastāvīga prakse, tikai apstiprina šo secinājumu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑11/95 BP Chemicals /Komisija, Recueil 1998, II‑3235. lpp., 49. punkts, 1999. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑123/97 Salomon /Komisija, Recueil 1999, II‑2925. lpp., 43. punkts, un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā T‑190/00 Regione Siciliana /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 30. un 31. punkts). Šajā sakarā jāatgādina, ka Līguma normas par personu tiesībām griezties tiesā nevar interpretēt šauri (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann /Komisija, Recueil 1963, 197., 222. lpp.).
60. Turklāt jāatzīmē, ka Reglamenta 102. panta 1. punktā paredzētais 14 dienu papildu termiņš tiek piemērots, "ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai pret iestādes pieņemtu tiesību aktu, sākas no šā dokumenta publicēšanas", un ne tikai tad, ja šī publicēšana ir obligāta akta piemērojamībai vai tā ir attiecīgās iestādes pastāvīga prakse.
61. Tātad Komisija nepareizi apgalvo, ka Reglamenta 102. panta 1. punkts šajā lietā nav piemērojams.
62. Tādējādi jāsecina – tā kā šī prasība, ko cēla 2003. gada 28. jūlijā, ņemot vērā 14 dienu termiņu un fiksētu termiņa pagarinājumu par desmit dienām, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, ko paredz attiecīgi Reglamenta 102. panta 1. un 2. punkts, tika celta divu mēnešu laikā, rēķinot no lēmuma publicēšanas "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī" 2003. gada 8. maijā, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību sakarā ar novēlotu prasības celšanu ir jānoraida.
Par to, vai prasītāji tiek skarti individuāli
Lietas dalībnieku argumenti
63. Komisija apgalvo, ka Apstrīdētais lēmums prasītājus neskar individuāli.
64. Šajā sakarā Komisija pēc būtības uzsver, ka pirmais prasītājs savu prasību cēla nevis kā CEN/TC 88
oficiāls pārstāvis, bet gan savā vārdā, ka otro prasītāju, pat ja Apstrīdētais lēmums uz to lielā mērā attiecas, tas tomēr neskar individuāli un ka trešās prasītājas tiesības griezties tiesā neizriet ne no otrā prasītāja tiesībām, ko Apstrīdētais lēmums neskar individuāli, ne no fakta, ka tā [trešā prasītāja] piedalījās pieteikuma sagatavošanā, ko saskaņā ar Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktu iesniedza Vācijas Federatīvā Republika.
65. Prasītāji uzskata, ka Apstrīdētais lēmums tos skar individuāli.
66. Pirmkārt, prasītāji uzsver – tā kā šī prasība ir acīmredzami pamatota, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir tiesību ļaunprātīga izmantošana.
67. Šajā sakarā prasītāji norāda, ka, kopš 2003. gada 1. februārī stājās spēkā Nicas Līgums, tiesiskas valsts princips ir kļuvis par skaidru Eiropas Savienības pamatu (LES 6. pants). Turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību harta, ko pasludināja Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), ikvienai personai piešķir tiesības uz objektīvu, godīgu un saprātīgos termiņos veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās (41. pants), un ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (47. pants).
68. Šajā kontekstā prasītāji uzsver, ka arī Pirmās instances tiesas galvenais uzdevums saskaņā ar EKL 220. pantu ir nodrošināt tiesiskumu EKL interpretēšanā un piemērošanā.
69. Prasītāji uzskata, ka Komisija, acīmredzami pārkāpjot procedūras un formas noteikumus, ar Apstrīdēto lēmumu pieprasa piemērot Eiropas standartus, kas, ņemot vērā šo standartu daudzās nepilnības, iekšējās pretrunas un trūkumus, padara par neiespējamu to vienveidīgu piemērošanu Eiropas Savienībā.
70. Otrkārt, prasītāji apgalvo – tā kā nepastāv kaut mazākā iespēja, pat teorētiska, tiesai citādi kontrolēt apstrīdēto vispārpiemērojamo Kopienu tiesību aktu, tie var īstenot savas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tikai individuālas prasības ietvaros saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, un tādējādi jāatzīst, ka tie tiek skarti individuāli.
71. Šajā sakarā prasītāji precizē, ka tie var iesniegt prasību pret Apstrīdēto lēmumu tikai Pirmās instances tiesā, jo celt prasību valsts tiesās šajā gadījumā nav iespējams.
72. Ja fizisku vai juridisku personu tieši skar vispārpiemērojams Kopienu tiesību akts un ja objektīvi nepastāv nekāda cita efektīva tiesiskā aizsardzība, izņemot EKL 230. panta ceturto daļu, jo Kopienu tiesības neparedz nekādu tiesību aizsardzības līdzekli vai procedūru šim gadījumam un attiecīgais tiesību akts pēc būtības nav dalībvalstu tiesu jurisdikcijā, un līdzīgu tiesību aizsardzības līdzekli nevar radīt, grozot valsts procesuālās tiesības, no Tiesas 2002. gada 25. jūlija sprieduma lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores /Padome ( Recueil 2002, I‑6677. lpp.) izriet, ka individuālu prasību tādos izņēmuma gadījumos nevar atzīt par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka [konkrētais akts] prasītāju neskar individuāli. Prasītāji tādējādi uzskata, ka ikviena persona, kas var apgalvot, ka Kopienu tiesību akts tieši skāris tās tiesības vai tiesiski aizsargātas intereses, jāatzīst par individuāli skartu, ja tās rīcībā nav neviena cita tiesību aizsardzības līdzekļa pret minēto aktu tā rakstura dēļ, pat cenšoties interpretēt vai grozīt valsts tiesības šajā nozīmē.
73. Pēc prasītāju domām, tādu prasību pieņemamība Pirmās instances tiesā nav iemesls tam, ka zūd nosacījums, saskaņā ar kuru prasītājam jābūt individuāli skartam, bet, tieši pretēji, parāda šī nosacījuma lietderību un piemērotību. Faktiski, šī pieņemamība ir svarīga tieši situācijās, kad fiziska vai juridiska persona, ko tieši skar Kopienas akts, tādu iemeslu dēļ, ko ne pati persona, ne attiecīgā dalībvalsts, ne tās tiesas objektīvi nevar grozīt, citādi nevar iegūt tiesisko aizsardzību.
74. Prasītāji uzskata, ka vienīgi šī iespēja var efektīvi nodrošināt tiesību aizsardzību Eiropas līmenī, kā arī pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kuras mērķis ir nodrošināt Kopienu iestāžu aktu likumības kontroli, kā to Tiesa norādījusi šī rīkojuma 72. punktā minētā sprieduma lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome 39. un 40. punktā.
75. Treškārt, prasītāji norāda, ka Apstrīdētais lēmums ikvienu no tiem skar individuāli.
76. Vispirms, attiecībā uz pirmo prasītāju tie atzīmē, ka, no vienas puses, viņu kā CEN/TC 88
priekšsēdētāju nav lūguši piedalīties Apstrīdētā lēmuma pieņemšanā Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas ietvaros attiecībā uz apstrīdētajiem standartiem, un, no otras puses, viņa piedalīšanās Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas ziņojuma izstrādē ir fiktīva.
77. Prasītāji šajā sakarā paskaidro, ka ad hoc
grupai bija jāsniedz speciālista atzinums par iebildumu, ko iesniedza Vācijas Federatīvā Republika, pamatojoties uz Direktīvas 89/106 5. panta l. punktu, bet minētā komiteja patiesībā nerīkoja sanāksmi. Tomēr Komisija par šo jautājumu iesniedza minētās ad hoc
grupas ziņojumu, liekot maldīgi uzskatīt, ka to ir apstiprinājusi CEN/TC 88, kura patiesībā nebija iesaistīta šī ziņojuma izstrādē.
78. Šajā situācijā prasītāji apgalvo – ja CEN/TC 88
regulāri piedalījās Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas ziņojuma izstrādē, pirmo prasītāju kā CEN/TC 88
priekšsēdētāju procedūra skāra tieši. Turklāt tie uzsver, ka pirmo prasītāju iecēla par Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas locekli un viņš bija vienīgais šīs grupas loceklis, kas varēja sniegt autoritatīvu informāciju par iespējamo CEN/TC 88
nostāju.
79. Pirmajam prasītājam tātad ir tiesības griezties tiesā pret Apstrīdēto lēmumu, jo tika skartas ne tikai viņa procesuālās tiesības, bet arī apgalvojums, ka notikusi konsultēšanās ar CEN/TC 88, apdraudēja viņa kā starptautiski atzīta eksperta siltumizolācijas materiālu standartizācijas jomā reputāciju, ar šo faktu aizskarot viņa personīgās tiesības.
80. Prasītāji turklāt norāda, ka pirmais prasītājs ir trešās prasītājas Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" vadītājs.
81. Otrkārt, attiecībā uz otro prasītāju tie atzīmē – tā kā tas ir ievērojams siltumizolācijas izstrādājumu izmantotājs gan Vācijā, gan Eiropā, kur tas ir attiecīgi pirmais un otrais lielākais izmantotājs, Apstrīdētajam lēmumam ir būtiskas sekas attiecībā uz tā spēkā esošajiem līgumiem, un šis lēmums neņem vērā tā īpašās tiesiskās saistības. Faktiski, šis prasītājs ir nostādīts Vācijas tiesību normu un Kopienu tiesību normu kolīzijas situācijā. Turklāt tas riskē, ka tā klienti īstenos savas garantijas. No tā izriet, ka otrais prasītājs ir nostādīts būtiski neizdevīgā situācijā, salīdzinot ar saviem konkurentiem citās dalībvalstīs. Turklāt saskaņā ar EKL 95. panta 3. punktu, jo īpaši materiālu izmantotājiem, kuriem jānodrošina laba darbu izpilde, ir pienākums nodrošināt augstu aizsardzības līmeni vides aizsardzības un patērētāju tiesību aizsardzības jomā.
82. Jāpiebilst, ka otrais prasītājs kā trešās prasītājas Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" loceklis noteicošā veidā piedalījās Vācijas Sagatavošanas komitejas, kas atbildīga par Kopienu aktu saskaņošanu, lēmuma izstrādē par iebilduma iesniegšanu pret apstrīdētajiem standartiem atbilstoši Direktīvas 89/106 5. panta l. punktam.
83. Visbeidzot, prasītāji uzsver, ka trešā prasītāja, no vienas puses, ir valsts standartizācijas komiteju locekle un tādējādi tieši piedalās CEN/TC 88
darbā, un, no otras puses, tā ir Vācijas Sagatavošanas komitejas, kas atbildīga par Kopienu aktu saskaņošanu, locekle; šīs komitejas ietvaros kompetentā Vācijas ministrija valsts līmenī formulē nostāju, ko tā aizstāv Būvniecības pastāvīgajā komitejā.
84. Pēc prasītāju domām, Apstrīdētā lēmuma dēļ trešā prasītāja zaudē iespēju rīkoties to uzņēmumu interesēs, ko tā pārstāv, par labu jaunai Kopienu siltumizolācijas izstrādājumu standartu koncepcijai vai vismaz šo standartu uzlabošanai. Pat ja uzskatītu, ka tās pārstāvētie uzņēmumi nenodod tai tiesības griezties tiesā, tas, ka tā ir skarta individuāli, izriet no fakta, ka tā bija tieši iesaistīta procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, jo šajā procedūrā piedalījās viens no tās vadītājiem – pirmais prasītājs. Taču pirmais prasītājs, kas ir CEN/TC 88
priekšsēdētājs, savā 2002. gada 28. novembra vēstulē Komisijai uzsvēra, ka viņš rīkojās ne tikai kā Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas loceklis, lūdzot šīs iestādes regulāru līdzdalību, bet arī kā trešās prasītājas Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" direktors. Tā kā, pēc prasītāju domām, pirmais prasītājs kā ad hoc
grupas loceklis un trešās prasītājas vadītājs nav tikai vedis sarunas un pārrunas ar Komisiju, bet Komisijai tas bija arī personīgi jāuzaicina piedalīties īpašā formālā procedūrā, trešā prasītāja atzīstama par asociāciju, kas ir individuāli un tieši skarta.
85. Ar šādu pamatojumu prasītāji uzskata, ka tiem ir tiesības celt šo prasību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
86. Atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai "jebkura fiziska vai juridiska persona [..] var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli".
87. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kritērijs atšķirībai starp regulu un lēmumu meklējams apstāklī, vai attiecīgais tiesību akts ir vispārpiemērojams (Tiesas 1995. gada 23. novembra rīkojums lietā C‑10/95 P Asocarne /Padome, Recueil 1995, I‑4149. lpp., 28. punkts, un 1996. gada 24. aprīļa rīkojums lietā C‑87/95 P CNPAAP /Padome, Recueil 1996, I‑2003. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 26. marta rīkojums lietā T‑114/96 Biscuiterie‑confiserie LOR
un Confiserie du Tech /Komisija, Recueil 1999, II‑913. lpp., 26. punkts, un 2003. gada 6. maija rīkojums lietā T‑45/02 DOW AgroSciences /Parlaments un Padome, Krājumā vēl nav publicēts, 31. punkts).
88. Tiesību akts ir vispārpiemērojams, ja tas piemērojams objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām (Pirmās instances tiesas 1996. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑482/93 Weber /Komisija, Recueil 1996, II‑609. lpp., 55. punkts, un minētā judikatūra).
89. Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fakts, ka to uzņēmēju identitāti, kuriem piemērojami šie akti, Komisija atzīst brīdī, kad tos pieņem, nav pietiekams pamatojums, lai apšaubītu šo aktu regulējošo raksturu, jo ir skaidrs, ka tos piemēro atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas aktā definēta saistībā ar tā mērķi (Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89 Codorniu /Padome, Recueil 1994, I‑1853. lpp., 18. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑480/93 un T‑483/93 Antillean Rice Mills  u.c./Komisija, Recueil 1995, II‑2305. lpp., 65. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑154/02 Villiger Söhne /Padome, Krājumā vēl nav publicēts, 49. punkts).
90. Šajā gadījumā Apstrīdētais lēmums ir adresēts dalībvalstīm un noraida dalībvalsts lūgumu svītrot noteiktus saskaņotos standartus, kas pieņemti atbilstoši Direktīvai 89/106, no to standartu saraksta, kas publicēti "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī".
91. Saskaņā ar Direktīvas 89/106 4. panta 2. punktu, atsaucoties jo īpaši uz valsts standartiem, kur iestrādāti saskaņotie standarti, uz kuriem atsauces publicētas "Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī", būvizstrādājumi uzskatāmi par piemērotiem lietošanai un tādējādi tos var laist tirgū Eiropas Savienībā.
92. Tātad to saskaņoto standartu priekšmets, kas pieņemti atbilstoši Direktīvai 89/106, ir ražojumu raksturlielumi, ko šie uzņēmēji var, attiecīgi, pārdot vai pirkt. Šie standarti rada sekas jo īpaši visiem būvizstrādājumu ražotājiem un izmantotājiem Eiropas Savienībā.
93. Tādējādi Apstrīdētais lēmums, kas noraida saskaņoto standartu svītrošanu, pats attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām, proti, jo īpaši visiem būvizstrādājumu ražotājiem un izmantotājiem Eiropas Savienībā.
94. Tātad jāatzīst, ka Apstrīdētajam lēmumam pēc tā būtības un piemērojamības piemīt vispārīgs raksturs.
95. Tomēr ar faktu kā tādu, ka Apstrīdētajam lēmumam pēc tā būtības un piemērojamības piemīt vispārīgs raksturs, nepietiek, lai izslēgtu iespēju personai celt prasību to atcelt (Tiesas 1991. gada 16. maija spriedums lietā C‑358/89 Extramet Industrie /Padome, Recueil 1991, I‑2501. lpp., 13. punkts, un šī rīkojuma 89. punktā minētais spriedums lietā Codorniu /Padome, 19. punkts; šī rīkojuma 89. punktā minētais spriedums lietā Antillean Rice Mills u.c./Komisija, 66. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 21. marta rīkojums lietā T‑167/02 Établissements Toulorge /Parlaments un Padome, Krājumā vēl nav publicēts, 26. punkts, un šī rīkojuma 89. punktā minētais rīkojums lietā Villiger Söhne /Padome, 40. punkts).
96. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vispārpiemērojams akts var individuāli skart fiziskas vai juridiskas personas vienīgi tad, ja šis akts tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai faktiskas situācijas dēļ, kas tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ tās individuāli izceļ analogi šī akta adresātam (šī rīkojuma 72. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, 36. punkts, un Tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑142/00 P Komisija/ Nederlandse Antillen, Recueil 2003, I‑3483. lpp., 65. punkts; Tiesas 2003. gada 12. decembra rīkojums lietā C‑258/02 P Bactria /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 34. punkts; šī rīkojuma 89. punktā minētais rīkojums lietā Villiger Söhne /Padome, 44. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑392/02 Solvay Pharmaceuticals /Padome, Krājumā vēl nav publicēts, 78. punkts).
97. Tādējādi jāizvērtē, vai šajā gadījumā Apstrīdētais lēmums skar prasītājus dažu tiem specifisku īpašību dēļ un vai pastāv faktiska situācija, kas tos raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu minētā lēmuma kontekstā.
Par pirmā prasītāja prasības pieņemamību
98. Lai pierādītu, ka Apstrīdētais lēmums pirmo prasītāju skar individuāli, prasītāji, pirmkārt, norāda uz to, ka viņš ir CEN/TC 88
priekšsēdētājs, un to, ka viņam bija jāpiedalās Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas darbā.
99. Šajā sakarā uzreiz jāuzsver, ka ar Komisijai adresētu vēstuli 2003. gada 11. augustā CEN
ģenerālsekretārs informēja Komisiju, ka pirmais prasītājs nav tiesīgs pārstāvēt šo iestādi pamata prasības ietvaros; šo faktu neapstrīdēja neviens no prasītājiem. Tādējādi šķiet, ka pirmais prasītājs cēla šo prasību tikai savā vārdā, un tāpēc vienīgi saistībā ar viņa personīgajām īpašībām ir jāizvērtē, vai viņam ir tiesības celt prasību pret Apstrīdēto lēmumu; turklāt nav jālemj par CEN
iespējamām tiesībām šajā sakarā celt prasību.
100. Taču jāatgādina – fakts, ka persona tā vai citādi ir piedalījusies procesā, kura rezultātā tika pieņemts Kopienu tiesību akts, individualizē šo personu attiecībā uz konkrēto aktu tikai tad, ja piemērojamais Kopienu tiesiskais regulējums paredz šai personai noteiktas procesuālas garantijas (Pirmās instances tiesas 1997. gada 3. jūnija rīkojums lietā T‑60/96 Merck  u.c./Komisija, Recueil 1997, II‑849. lpp., 73. punkts; 1998. gada 15. septembra rīkojums lietā T‑109/97 Molkerei Großbraunshain
un Bene Nahrungsmittel /Komisija, Recueil 1998, II‑3533. lpp., 67. un 68. punkts, un 2002. gada 29. aprīļa rīkojums lietā T‑339/00 Bactria /Komisija, Recueil 2002, II‑2287. lpp., 51. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑38/99 līdz T‑50/99 Sociedade Agrícola dos Arinhos  u.c./Komisija, Recueil 2001, II‑585. lpp., 46. punkts).
101. Šajā gadījumā jāatzīmē, ka garantijas, kas paredzētas Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā, ir noteiktas CEN
un Būvniecības pastāvīgajai komitejai, nevis to atsevišķiem locekļiem vai to priekšsēdētājam personīgi.
102. Līdz ar to šajā stadijā nav jānosaka, vai Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā paredzētās garantijas individualizē personas, kas bauda šīs garantijas, un jāatzīst, ka pirmais prasītājs nevar individuālā kārtā atsaukties ne uz vienu procesuālo garantiju, nedz arī uz Direktīvas 89/106 noteikumiem, kuru neievērošanas dēļ viņu varētu individualizēt, no vienas puses, kā CEN/TC 88
priekšsēdētāju Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, un, no otras puses, kā Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas locekli.
103. Jebkurā gadījumā, ja tiek uzskatīts, ka pirmais prasītājs varētu individuālā kārtā atsaukties uz šādām procesuālām garantijām, jāuzsver, ka minētā prasītāja reputācijas varbūtējs aizskārums, ko izraisīja šo garantiju pārkāpums, nevar kā tāds individualizēt EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē. Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā paredzēto garantiju mērķis nav nodrošināt šajā normā minēto komiteju locekļu, tostarp priekšsēdētāja, reputācijas aizsardzību, bet gan tikai sniegt atzinumu par Komisijas vai dalībvalsts iesniegtu lūgumu atsaukt saskaņoto standartu.
104. Tātad jāsecina, ka pirmajam prasītājam nav tiesību celt šo prasību individuālā kārtā kā CEN/TC 88
priekšsēdētājam vai Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas loceklim.
105. Otrkārt, lai pierādītu, ka pirmais prasītājs ir individuāli skarts, prasītāji atsaucas uz to, ka viņš ir trešās prasītājas vadītājs.
106. Tomēr, ja šāds uzskats ir pareizs, ka viņa tiesības griezties tiesā sakrīt ar trešās prasītājas tiesībām griezties tiesā, tad pirmais prasītājs, iespējams, varētu apgalvot, ka arī viņu Apstrīdētais lēmums skar individuāli tikai tādā gadījumā, ja pašu trešo prasītāju minētais lēmums skar individuāli. Tāpēc šis jautājums jāizvērtē, izanalizējot trešās prasītājas tiesības celt prasību.
107. Līdz ar to – pirms izvērtēt trešās prasītājas tiesības celt prasību – jāsecina, ka Apstrīdētais lēmums pirmo prasītāju neskar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
Par otrā prasītāja prasības pieņemamību
108. Prasītāji, pirmkārt, apgalvo, ka Apstrīdētais lēmums otro prasītāju skar individuāli tādēļ, ka tas ir ievērojams būvizstrādājumu izmantotājs, kā arī attiecīgi pirmais un otrais lielākais uzņēmums Vācijā un Eiropā izolācijas darbu jomā.
109. Šajā sakarā jāatgādina, ka ar Apstrīdēto lēmumu noraida to apstrīdēto saskaņoto standartu atsaukšanu, kurus pieņēma atbilstoši Direktīvai 89/106. Šie saskaņotie standarti, kas nosaka būvizstrādājumu raksturlielumus, piemērojami visiem šo izstrādājumu ražotājiem un izmantotājiem Eiropas Savienībā.
110. Šādos apstākļos jāatzīst, ka Apstrīdētais lēmums objektīvi skar otro prasītāju tikai kā uzņēmēju, kas darbojas attiecīgo izstrādājumu ražošanas jomā, tieši tāpat kā jebkuru citu uzņēmēju tādā pašā situācijā. Kā izriet no judikatūras, ar šādu statusu nepietiek, lai pierādītu, ka minētais lēmums otro prasītāju skar individuāli (Tiesas 1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82 Piraiki‑Patraiki  u.c./Komisija, Recueil 1985, 207. lpp., 14. punkts, un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑451/98 Antillean Rice Mills /Padome, Recueil 2001, I‑8949. lpp., 51. punkts; šī rīkojuma 89. punktā minētais rīkojums lietā Villiger Söhne /Padome, 47. punkts).
111. Šajā sakarā, runājot par apgalvoto faktu, ka otrais prasītājs ir ievērojams izmantotājs attiecīgajā tirgū, jāuzsver – saskaņā ar judikatūru tas, ka vispārīgs akts var radīt dažādas konkrētas sekas atsevišķiem tiesību subjektiem, kuriem to piemēro, nevar šos subjektus raksturot, salīdzinot ar citiem attiecīgajiem uzņēmējiem, jo šo aktu piemēro saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju (skat., jo īpaši, Pirmās instances tiesas 2000. gada 22. februāra spriedumu lietā T‑138/98 ACAV  u.c./Padome, Recueil 2000, II‑341. lpp., 66. punkts, un minēto judikatūru; šī rīkojuma 95. punktā minēto rīkojumu lietā Établissements Toulorge /Parlaments un Padome, 63. punkts). Šajā gadījumā tieši objektīvās situācijas dēļ, proti – ka otrais prasītājs ir būvizstrādājumu izmantotājs, to skar Apstrīdētais lēmums.
112. Tāpat fakts, ka otrais prasītājs ir viens no tiem 62 Vācijas celtniecības uzņēmumiem, kas izmanto izolācijas izstrādājumus un valsts līmenī ir apvienoti Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" ietvaros, neindividualizē otro prasītāju. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kā norādīts iepriekš 89. punktā, spēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem piemērojams pasākums, nekādā gadījumā nenozīmē, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli, tāpat kā ir skaidrs, ka pasākums – kā šajā gadījumā – tiek piemērots saskaņā ar objektīvu tiesisku vai faktisku situāciju, kas noteikta attiecīgajā aktā. Turklāt, kā uzsver paši prasītāji, apstrīdētie standarti piemērojami ne tikai būvizstrādājumu izmantotājiem, bet arī dalībvalstīm, būvizstrādājumu ražotājiem un kontroles iestādēm.
113. Attiecībā uz faktu, ka Apstrīdētais lēmums nostāda otro prasītāju neizdevīgā situācijā, salīdzinot ar tā konkurentiem citās dalībvalstīs, jo sevišķi attiecībā uz iespējamo risku saistībā ar klientu garantiju īstenošanu, neizslēdzot pat kriminālatbildību, jāatzīst – pat ja tiek pierādīts, ka šis varbūtējais risks, kas sākumā šķiet maz iespējams, ir nenovēršams, tas nekādā gadījumā neindividualizē šo prasītāju EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē, jo visi tā konkurenti Vācijā atrodas tādā pašā situācijā.
114. Tāpat apgalvotais fakts, ka saskaņā ar EKL 95. panta 3. punktu, jo īpaši materiālu izmantotājiem, kuriem jānodrošina laba darbu izpilde, ir pienākums nodrošināt augstu aizsardzības līmeni vides un patērētāju tiesību aizsardzības jomā, nekādā gadījumā neindividualizē otro prasītāju, jo, uzskatot, ka šāds pienākums pastāv, jāatzīst, ka šis prasītājs ir tādā pašā situācijā kā visi tā konkurenti Vācijā un citās Eiropas Savienības dalībvalstīs.
115. Visbeidzot, attiecībā uz faktu, ka Apstrīdētais lēmums būtiski ietekmē otrā prasītāja spēkā esošos līgumus, jāatzīst ne tikai tas, ka šo faktu nepamato neviens pierādījums un tādējādi to nevar uzskatīt par pierādītu, bet arī tas, ka šis fakts neveido faktisku situāciju, kas raksturo šo prasītāju, salīdzinot ar citiem būvizstrādājumu izmantotājiem, kuriem arī ir tādi spēkā esoši līgumi.
116. Ir taisnība, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa ir atzinušas par pieņemamām tādas prasības atcelt tiesību aktu, kas celtas pret vispārpiemērojamiem tiesību aktiem, jo pastāvēja augstāka juridiskā spēka tiesību norma, kura liek šo aktu autoram ņemt vērā prasītāja īpašo situāciju, jo tādu līgumu esamība, ko noslēdza prasītājs un ko ietekmē strīdīgais akts, atsevišķos gadījumos var raksturot šādu īpašo situāciju (šī rīkojuma 96. punktā minētais spriedums lietā Komisija/ Nederlandse Antillen, 72. un 75. punkts, un 89. punktā minētais spriedums lietā Antillean Rice Mills  u.c./Komisija, 67. un 74. punkts).
117. Tomēr šis gadījums atšķiras no tiem, kas ir bijuši minēto spriedumu pamatā, ar to, ka šajā gadījumā nepastāv tāds pienākums, ko uzliek augstāka juridiskā spēka tiesību norma (šī rīkojuma 100. punktā minētais spriedums lietā Sociedade Agrícola dos Arinhos  u.c./Komisija, 51. punkts). Šajā sakarā jāatzīmē, ka, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, Direktīvas 89/106 5. panta 1. punkts neparedz Komisijai pienākumu ņemt vērā prasītāju vai tādas dalībvalsts īpašo situāciju, kas iesniedza iebildumu pret saskaņoto standartu, bet tikai norāda procedūru, ko piemēro, ja šāds iebildums tiek iesniegts.
118. Tāpēc prasītāju argumentus par to, ka pastāv spēkā esoši līgumi, nekādā gadījumā nevar atbalstīt, lai individualizētu otro prasītāju.
119. No tā izriet, ka Apstrīdētais lēmums neskar individuāli otro prasītāju kā būvizstrādājumu būtisku izmantotāju.
120. Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka Apstrīdētais lēmums otro prasītāju skar individuāli sakarā ar to, ka tam kā trešās prasītājas Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" loceklim bija noteicoša loma, pieņemot Vācijas Federatīvās Republikas lēmumu iesniegt iebildumu attiecībā uz apstrīdētajiem standartiem, pamatojoties uz Direktīvas 89/106 5. panta l. punktu.
121. Šajā sakarā, kā jau tas nolemts iepriekš 100. punktā, jāatgādina – fakts, ka persona tā vai citādi ir piedalījusies procesā, kura rezultātā tika pieņemts Kopienu akts, individualizē šo personu attiecībā uz konkrēto aktu tikai tad, ja piemērojamais Kopienu tiesiskais regulējums paredz šai personai noteiktas procesuālas garantijas.
122. Taču šajā gadījumā Direktīva 89/106 neparedz, ka Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas, pamatojoties uz minētās direktīvas 5. panta l. punktu, jāievēro procedūra, kuras ietvaros uzņēmumiem – tādiem kā otrais prasītājs – vai valsts asociācijām, kas ir kompetentas standartizācijas jomā, būtu tiesības izmantot iespējamās tiesības vai pat tikt uzklausītiem.
123. Kā jau iepriekš 101. punktā tika atzīts, Direktīvas 89/106 5. panta l. punktā paredzētās garantijas ir noteiktas CEN
un Būvniecības pastāvīgajai komitejai, nevis individuāliem uzņēmumiem vai valsts asociācijām.
124. Tādēļ nevar uzskatīt, ka Apstrīdētais lēmums individuāli skar otro prasītāju kā trešās prasītājas Federālā tehniskā dienesta "Siltumizolācija, skaņas un uguns izolācija" locekli.
125. Tādējādi jāsecina, ka Apstrīdētais lēmums otro prasītāju neskar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
Par trešās prasītājas prasības pieņemamību
126. Prasītāji attiecībā uz to, ka trešā prasītāja tiek skarta individuāli, apgalvoja, ka tā pārstāv celtniecības industriju Vācijā un tās tiesības celt prasību pret Apstrīdēto lēmumu izriet, no vienas puses, no otrā prasītāja – viena no tās locekļiem – tiesībām celt prasību, un, no otras puses, no līdzdalības procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, ar pirmā prasītāja starpniecību.
127. Pirmkārt, kas attiecas uz trešās prasītājas tiesībām celt prasību sakarā ar tās locekļu tiesībām celt prasību, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru asociāciju, kas izveidota ar mērķi veicināt kādas personu kategorijas kopējās intereses, nevar uzskatīt par tādu, ko EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē individuāli skar akts, kas ietekmē šīs kategorijas vispārējās intereses, un tādējādi tai nav tiesību celt prasību atcelt šo aktu tās locekļu vārdā, ja tie nevar celt šādu prasību individuāli (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑321/95 P Greenpeace  u.c./Komisija, Recueil 1998, I‑1651. lpp., 14. un 29. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑447/93 līdz T‑449/93 AITEC  u.c./Komisija, Recueil 1995, II‑1971. lpp., 62. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. janvāra rīkojums apvienotajās lietās T‑112/00 un T‑122/00 Iberotam  u.c./Komisija, Recueil 2001, II‑97. lpp., 74. punkts, un 2002. gada 14. janvāra rīkojums lietā T‑84/01 Association contre l’heure d’été /Parlaments un Padome, Recueil 2002, II‑99. lpp., 25. punkts).
128. Šajā sakarā jāatgādina, kā konstatēts iepriekš 125. punktā, ka nav pierādījumu, kas ļautu atzīt otrā prasītāja prasību par pieņemamu.
129. Prasītāji turklāt nav minējuši faktus, kas ļautu secināt, ka Apstrīdētais lēmums individuāli skartu citus trešās prasītājas locekļus.
130. Tāpēc jāsecina, ka trešā prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Apstrīdētais lēmums to skar individuāli, ņemot vērā faktu, ka tās locekļiem pašiem būtu tiesības celt prasību atcelt minēto lēmumu.
131. Otrkārt, kas attiecas uz trešās prasītājas līdzdalību Apstrīdētā lēmuma izstrādes procesā, ir patiesi, ka tādu īpašu apstākļu kā asociācijas loma procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts tiesību akts EKL 230. panta izpratnē, pastāvēšana var pamatot tādas prasības pieņemamību, ko cēlusi asociācija, kuras locekļus strīdīgais akts neskar tieši un individuāli, jo īpaši, ja šis akts ietekmēja asociācijas kā sarunu dalībnieces stāvokli (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85 Van der Kooy  u.c./Komisija, Recueil 1988, 219. lpp., 21.‑24. punkts, un 1993. gada 24. marta spriedumu lietā C‑313/90 CIRFS  u.c./Komisija, Recueil 1993, I‑1125. lpp., 28.‑30. punkts).
132. No judikatūras izriet, ka tādos apstākļos asociācijai, kas nav apstrīdētā akta adresāte, ir interese celt prasību atcelt šo aktu, pat ja tās locekļi nevar to darīt individuāli (Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑481/93 un T‑484/93 Exporteurs in Levende Varkens  u.c./Komisija, Recueil 1995, II‑2941. lpp., 64. punkts; šī rīkojuma 127. punktā minētie rīkojumi lietās Iberotam  u.c./Komisija, 75. punkts, un Association contre l’heure d’été /Parlaments un Padome, 25. punkts).
133. Šādos apstākļos jāizvērtē, vai trešās prasītājas apgalvotā līdzdalība ar pirmā prasītāja starpniecību, sagatavojot iebildumu, ko iesniedza Vācijas Federatīvā Republika, ir īpašs apstāklis, kas var dot šai prasītājai tiesības celt prasību kā arodasociācijai, kura pārstāv savu locekļu intereses, minētās judikatūras izpratnē.
134. Šajā sakarā, kā jau tika nolemts iepriekš 122. un 123. punktā, jāatzīst – Direktīva 89/106 neparedz, ka Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas, pamatojoties uz minētās direktīvas 5. panta l. punktu, jāievēro procedūra, kuras ietvaros valsts asociācijām – tādām kā trešā prasītāja – būtu tiesības izmantot iespējamās tiesības vai pat tikt uzklausītām.
135. Šādos apstākļos trešā prasītāja nevar apgalvot, ka pastāv individuāla interese, kas atšķiras no tās locekļu intereses, lai attaisnotu tās tiesības celt prasību.
136. Šajā sakarā jāpiebilst, ka vēstulei, ko ar pirmā prasītāja starpniecību trešā prasītāja nosūtīja Komisijai 2002. gada 28. novembrī, bija tikai informatīvs raksturs, ievērojot faktu, ka Komisijai nebija pienākuma ne uzklausīt, ne arī apspriesties ar trešo prasītāju Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā paredzētās procedūras ietvaros (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 9. augusta rīkojumu lietā T‑585/93 Greenpeace  u.c./Komisija, Recueil 1995, II‑2205. lpp., 63. punkts).
137. Turklāt prasītāji nevar apgalvot, kā tas norādīts to rakstos, ka šī rīkojuma 131. punktā minētajā spriedumā lietā Van der Kooy  u.c./Komisija Tiesa, lai atzītu prasītājas asociācijas prasību par pieņemamu, pamatojās tikai uz interešu grupas pārstāvja sarunās funkciju, ko veica asociācija, kas iesniedza rakstveida apsvērumus Komisijai, visas procedūras laikā saglabājot ar to ciešu saikni. Minētā sprieduma 23. punktā Tiesa tāpat un jo īpaši uzsvēra, ka prasītāja asociācija bija viena no tāda nolīguma parakstītājiem, ar ko noteica tarifa preferences, ko apstrīdēja Komisija apstrīdētajā aktā saistībā ar Kopienu tiesību normām par valsts atbalstu, un šajā kontekstā asociācijai bija pienākums minētā akta izpildei uzsākt jaunas sarunas par tarifiem ar attiecīgo uzņēmēju un noslēgt jaunu nolīgumu. Jāatzīst, ka šajā gadījumā tādi apstākļi nepastāv (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. februāra spriedumu lietā T‑86/96 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen
un Hapag‑Lloyd /Komisija, Recueil 1999, II‑179. lpp., 62. punkts).
138. Tāpat trešās prasītājas situāciju nevar salīdzināt ar prasītājas asociācijas situāciju šī rīkojuma 131. punktā minētajā spriedumā lietā CIRFS  u.c./Komisija. Ir skaidrs, ka trešā prasītāja ir – un tas netiek apstrīdēts – valsts standartizācijas komiteju locekle un tādēļ piedalās CEN/TC 88
darbā, kā arī ir Vācijas sagatavošanas komitejas, kas atbildīga par Kopienu aktu saskaņošanu, locekle; šīs komitejas ietvaros kompetentā Vācijas ministrija valsts līmenī formulē nostāju, ko tā aizstāv Būvniecības pastāvīgajā komitejā. Tomēr tāda valsts asociācijas netieša līdzdalība Kopienas saskaņoto standartu izstrādes procedūrā liecina tikai par saikni ar Apstrīdētā lēmuma priekšmetu. To nekādā gadījumā nevar pielīdzināt tādas asociācijas situācijai, kura apvieno galvenos starptautiskos ražotājus attiecīgajā ekonomikas nozarē un kura – kā šī rīkojuma 131. punktā minētajā spriedumā lietā CIRFS  u.c./Komisija – ir skaidri noteikta sarunu dalībniece un cieši saistīta ar pašu lēmuma priekšmetu, atrodoties faktiskā situācijā, kas to raksturo, salīdzinot ar jebkuru citu personu (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑106/98 P Comité d’entreprise de la Société française de production  u.c./Komisija, Recueil 2000, I‑3659. lpp., 45. un 53. punkts, šī rīkojuma 137. punktā minēto spriedumu lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen
un Hapag‑Lloyd /Komisija, 63. punkts). Šajā sakarā jāuzsver, ka, jebkurā gadījumā, prasītāji nav snieguši nevienu pierādījumu, kas varētu nošķirt trešo prasītāju no citu dalībvalstu asociācijām, kas tādā pašā veidā piedalās Kopienas saskaņoto standartu izstrādes procedūrā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūnija spriedumu lietā T‑135/96 UEAPME /Padome, Recueil 1998, II‑2335. lpp., 111. punkts).
139. Tādējādi prasītāji kļūdaini apgalvo, ka trešajai prasītājai Direktīvas 89/106 5. panta 1. punkta piemērošanas procedūras ietvaros attiecībā pret Komisiju ir tāds sarunu dalībnieces vai pārstāves sarunās statuss, ko Apstrīdētais lēmums ietekmē iepriekš minētās judikatūras nozīmē.
140. Šādu secinājumu neietekmē sarunu dalībnieka vai pārstāvja sarunās iespējamā funkcija, ko uzņēmās pirmais prasītājs tāpēc, ka, būdams CEN/TC 88
priekšsēdētājs, tas kā Būvniecības pastāvīgās komitejas ad hoc
grupas loceklis un trešās prasītājas vadītājs piedalījās iebilduma sagatavošanā, ko saskaņā ar Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktu iesniedza Vācijas Federatīvā Republika.
141. Šāds apstāklis – ja tas ir konstatēts – nekādā veidā nepierāda, ka trešajai prasītājai kā asociācijai ir sava interese celt prasību atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu. Šajā sakarā, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, jāatzīmē, ka šī rīkojuma 131. punktā minētajos spriedumos lietās Van der Kooy  u.c./Komisija (21.‑24. punkts) un CIRFS  u.c./Komisija (29. un 30. punkts) Tiesa, lemjot par attiecīgo asociāciju prasības pieņemamību, balstījās uz minēto asociāciju kā sarunu dalībnieču statusu, nevis uz to locekļa individuālo lomu.
142. Jāatgādina, kā tas jau atzīts iepriekš 101. punktā, ka garantijas, kas paredzētas Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktā, ir noteiktas vienīgi CEN
un Būvniecības pastāvīgajai komitejai, nevis to locekļiem vai to priekšsēdētājam personīgi.
143. Tādēļ nevar uzskatīt, ka Apstrīdētais lēmums trešo prasītāju skar individuāli sakarā ar tās piedalīšanos iebilduma sagatavošanā, ko saskaņā ar Direktīvas 89/106 5. panta 1. punktu iesniedza Vācijas Federatīvā Republika.
144. Līdz ar to jāsecina, ka Apstrīdētais lēmums trešo prasītāju neskar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. No tā izriet, ka minētais lēmums nevar individuāli skart pirmo prasītāju kā trešās prasītājas vadītāju.
145. No iepriekš minētā izriet, ka nevienu prasītāju nevar uzskatīt par tiesīgu celt šo prasību atcelt tiesību aktu Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgās judikatūras nozīmē.
146. Tomēr vēlreiz jāizvērtē, vai – kā to apgalvo prasītāji – šo secinājumu var apstrīdēt, no vienas puses, ar to, ka prasība ir acīmredzami pamatota, un, no otras puses, ar efektīvas tiesiskās aizsardzības prasību.
147. Pirmkārt, attiecībā uz to, ka prasība ir acīmredzami pamatota, prasītāji pēc būtības apgalvo – ievērojot to, ka Apstrīdētais lēmums ir acīmredzami nelikumīgs, Komisijas iesniegtā iebilde par nepieņemamību ir ļaunprātīga tiesību izmantošana.
148. Šajā sakarā pietiek atzīt, ka argumentam, saskaņā ar kuru šī prasība ir acīmredzami pamatota, nav nekādas nozīmes, izvērtējot prasības pieņemamību. Prasības izvērtēšana pēc būtības nekādā veidā neietekmē vērtējumu par to, vai prasītāji tiek individuāli skarti, jo tādas prasības atcelt tiesību aktu pieņemamība, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, un ar šo prasību apstrīdētā akta likumības kontrole pēc būtības ir atsevišķas izvērtēšanas priekšmets, ko veic attiecībā uz EKL 230. panta ceturto un otro daļu (šajā sakarā skat. šī rīkojuma 100. punktā minēto 2002. gada 29. aprīļa rīkojumu lietā Bactria /Komisija, 53. punkts).
149. Turklāt jāuzsver – apstrīdētā akta iespējamā acīmredzamā nelikumība, ja tā ir konstatēta, nevarētu – pamatojoties uz faktu, ka saskaņā ar EKL 220. pantu Pirmās instances tiesa nodrošina tiesiskumu EK līguma interpretēšanā un piemērošanā, – attaisnot to, ka, balstoties uz tiesas interpretāciju, tiek grozīta minētajā līgumā noteikto tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma. Šāds apstāklis nekādā gadījumā neļauj atzīt par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, kas neatbilst EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem (šajā sakarā skat. šī rīkojuma 72. punktā minēto spriedumu lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, 44. punkts, 111. punktā minēto spriedumu lietā ACAV  u.c./Padome, 68. punkts, un 100. punktā minēto 2002. gada 29. aprīļa rīkojumu lietā Bactria /Komisija, 54. punkts).
150. Tāpēc prasītāju argumenti par to, ka prasība ir acīmredzami pamatota, ir jānoraida.
151. Otrkārt, attiecībā uz efektīvas tiesiskās aizsardzības prasību jāatgādina, ka Tiesa šī rīkojuma 72. punktā minētajā spriedumā lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome (40. punkts) norādīja – EK līgums, no vienas puses, 230. un 241. pantā, un, no otras puses, 234. pantā iedibina pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kuras mērķis ir nodrošināt kontroli pār iestāžu aktu likumību, uzticot šo funkciju Kopienu tiesai. Šajā sistēmā fiziskas vai juridiskas personas, kuras EKL 230. panta ceturtajā daļā minēto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt vispārpiemērojamus Kopienu tiesību aktus, atkarībā no gadījuma, var atbilstoši EKL 241. pantam izmantot tādu aktu nelikumību gan Kopienu tiesā, gan valsts tiesās, un pieprasīt, lai valsts tiesas, kas pašas nav kompetentas atzīt minēto aktu nelikumīgumu, šajā sakarā uzdod Tiesai prejudiciālus jautājumus.
152. Tādējādi, kā norāda Tiesa, dalībvalstīm ir pienākums paredzēt pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas ļauj nodrošināt to, ka tiek ievērotas tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību (šī rīkojuma 72. punktā minētais spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, 41. punkts).
153. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, no tā tomēr neizriet, ka apgalvotais tiesību aizsardzības līdzekļu (iespēja griezties valsts tiesās) trūkums varētu būt pamatojums tam, lai pasludinātu prasību atcelt tiesību aktu par pieņemamu Kopienu tiesās.
154. Gluži pretēji – šī rīkojuma 72. punktā minētajā spriedumā lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome (43. punkts) Tiesa nosprieda, ka nav pieļaujama tāda EKL 230. pantā ietverto pieņemamības nosacījumu interpretācija, saskaņā ar kuru prasību atcelt tiesību aktu jāatzīst par pieņemamu, ja pēc tam, kad Kopienu tiesa ir izvērtējusi valsts procesuālo tiesību normas, tiek pierādīts, ka šīs normas neļauj personai celt prasību, kas tai dotu iespēju apstrīdēt apstrīdētā Kopienu tiesību akta likumību.
155. Kā norāda Tiesa, tieša prasība atcelt tiesību aktu Kopienu tiesā nevar būt pieņemama, pat ja pēc tam, kad Kopienu tiesa ir izvērtējusi valsts procesuālo tiesību normas, varētu pierādīt, ka šīs normas neļauj personai celt prasību, kas tai dotu iespēju apstrīdēt apstrīdētā Kopienu tiesību akta likumību (šī rīkojuma 96. punktā minētais 2003. gada 12. decembra rīkojums lietā Bactria /Komisija, 58. punkts). Tāda sistēma katrā konkrētā gadījumā pieprasītu, lai Kopienu tiesa izvērtē un interpretē valsts procesuālo tiesību normas; tas pārsniegtu šīs tiesas kompetenci Kopienu tiesību aktu likumības kontroles jomā (šī rīkojuma 72. punktā minētais spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, 43. punkts).
156. Turklāt, jebkurā gadījumā, Tiesa attiecībā uz EKL 230. panta ceturtajā daļā noteikto nosacījumu par individuālu interesi ir skaidri noteikusi (šī rīkojuma 72. punktā minētais spriedums lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome, 44. punkts) – lai arī šī norma jāinterpretē, ievērojot efektīvas tiesiskās aizsardzības principu un ņemot vērā dažādus apstākļus, kas var individualizēt prasītāju, šāda interpretācija nevar neievērot Līgumā skaidri paredzēto attiecīgo nosacījumu, nepārsniedzot pilnvaras, ko Kopienu tiesām piešķir Līgums.
157. Iespējamais tiesību aizsardzības līdzekļu trūkums – ja tas ir konstatēts – tādējādi nevar attaisnot to, ka, balstoties uz tiesas interpretāciju, tiek grozīta Līgumā noteikto tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma. Šāds apstāklis nekādā gadījumā neļauj atzīt par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, kas neatbilst EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem (Tiesas 2001. gada 1. februāra rīkojums lietā C‑301/99 P Area Cova  u.c./Padome un Komisija, Recueil 2001, I‑1005. lpp., 47. punkts, un minētā judikatūra; šī rīkojuma 111. punktā minētais spriedums lietā ACAV  u.c./Padome, 68. punkts, 100. punktā minētais 2002. gada 29. aprīļa rīkojums lietā Bactria /Komisija, 54. punkts, un 89. punktā minētais rīkojums lietā Villiger Söhne /Padome, 61. punkts).
158. Tādējādi prasītāji gadījumā, ja prasība atcelt tiesību aktu būtu jāatzīst par nepieņemamu, nevar atsaukties uz to, ka to rīcībā nebūtu neviena tiesību aizsardzības līdzekļa, lai aizstāvētu savas tiesības tiesā; tas ir fakts, par ko tie vispār nesniedz pierādījumus.
159. Prasība par efektīvu tiesisko aizsardzību tātad nevar apstrīdēt secinājumu, ka prasība jānoraida kā nepieņemama, jo apstrīdētais tiesību akts prasītājus neskar individuāli.
160. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība noraidāma kā nepieņemama; nav jāizvērtē, vai Apstrīdētais lēmums prasītājus skar tieši.
161. Šādos apstākļos nav pamata lemt par Fachvereinigung Mineralfaserindustrie
pieteikumu par iestāšanos lietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
162. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp pagaidu noregulējuma tiesāšanās izdevumus lietā T‑264/03 R, saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
izdod rīkojumu:
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2) prasītāji sedz paši savus, kā arī atlīdzina atbildētājas tiesāšanās izdevumus, tostarp pagaidu noregulējuma tiesāšanās izdevumus lietā T‑264/03 R.
Pasludināts Luksemburgā 2004. gada 25. maijā.