62022CJ0392
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2024. gada 29. februārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā patvēruma un imigrācijas politika – Starptautiskās aizsardzības pieteikums – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 4. pants – Necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risks – Kritēriji un mehānismi tādas dalībvalsts noteikšanai, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu – Regula (ES) Nr. 604/2013 – 3. panta 2. punkts – Dalībvalsts, kura ir lūgusi atbildīgajai dalībvalstij uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju un kura vēlas veikt pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu uz šo pēdējo minēto dalībvalsti, pienākumu apjoms – Tiesiskās paļāvības princips – Līdzekļi un pierādījumu līmenis par reālu necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risku, ko rada sistēmiskas nepilnības – Atpakaļnosūtīšanas (pushback) uz trešo valsti un aizturēšanas robežkontroles punktos prakse
Lietā C‑392/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hertogenbosā, Nīderlande) iesniegusi ar 2022. gada 15. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā
X
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], S. Rodins [S. Rodin] un L. S. Rosi [L. S. Rossi],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
X vārdā – A. Khalaf, advocaat,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un C. S. Schillemans, pārstāves,
–
Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, A. Van Baelen un M. Van Regemorter, pārstāves,
–
Čehijas Republikas valdības vārdā – A. Edelmannová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch un J. Schmoll, pārstāvji,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,
–
Eiropas Komisijas vārdā – sākotnēji L. Grønfeldt un G. Wils, vēlāk – G. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2023. gada 13. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.; turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”), 3. panta 2. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp X un Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) par pēdējā minētā lēmumu atteikties ņemt vērā Nīderlandē X iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
Atbilstošās tiesību normas
3
Saskaņā ar Dublinas III regulas 3., 20., 32. un 39. apsvērumu:
“(3)
Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobrī Tamperē īpašā sanāksmē vienojās izveidot [kopējo Eiropas patvēruma sistēmu (KEPS)], kuras pamatā būtu 1951. gada 28. jūlija Ženēvas Konvencijas par bēgļu statusu, kas papildināta ar 1967. gada 31. janvāra Ņujorkas protokolu (turpmāk “Ženēvas konvencija”), pilnīga un visietveroša piemērošana, tādējādi nodrošinot, ka nevienu personu neizdod atpakaļ vajāšanai, t.i., saglabājot neizraidīšanas principu. Šajā ziņā un, neietekmējot šajā regulā noteiktos atbildības kritērijus, visas dalībvalstis ievēro neizraidīšanas principu, un tās uzskata par drošām valstīm trešo valstu valstspiederīgajiem.
[..]
(20)
Pieteikuma iesniedzēju aizturēšana būtu jāpiemēro saskaņā ar pamatprincipu, ka personas nebūtu jāaiztur tikai tā iemesla dēļ, ka tās meklē [lūdz] starptautisko aizsardzību. Aizturēšanai vajadzētu būt uz cik vien iespējams īsu laikposmu un uz to būtu jāattiecas nepieciešamības un proporcionalitātes [samērīguma] principiem. Pieteikuma iesniedzēju aizturēšanai jo īpaši jānotiek saskaņā ar Ženēvas konvencijas 31. pantu. Procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar šo regulu attiecībā uz aizturētu personu, vajadzētu būt piemērotām prioritāri pēc iespējas īsākos termiņos. Attiecībā uz vispārējām garantijām, ar ko reglamentē aizturēšanu, kā arī aizturēšanas apstākļus, attiecīgā gadījumā dalībvalstīm [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2013/33/ES [(2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.),] noteikumi būtu jāpiemēro arī personām, kas aizturētas, pamatojoties uz šo regulu.
[..]
(32)
Attieksmē pret personām, uz kurām attiecas šī regula, dalībvalstīm ir jāievēro savas saistības atbilstīgi starptautisko tiesību dokumentiem, tostarp attiecīgajai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai.
[..]
(39)
Šajā regulā ir ievērotas Eiropas Savienības Pamatiesību hartā [(turpmāk tekstā – “Harta”)] atzītās pamattiesības un principi. Jo īpaši šīs regulas mērķis ir pilnībā nodrošināt [Hartas] 18. pantā garantētās patvēruma tiesības, kā arī tiesības, kas atzītas tās 1., 4., 7., 24. un 47. pantā. Tāpēc šī regula būtu attiecīgi jāpiemēro.”
4
Šīs regulas 3. pantā “Piekļuve starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrai” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis izskata jebkuru starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko kādai no šīm valstīm tās teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonās, iesniedz trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.
2.   Ja, pamatojoties uz šajā regulā uzskaitītajiem kritērijiem, nav iespējams izraudzīties atbildīgo dalībvalsti, tad par pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums.
Ja nav iespējams pieteikuma iesniedzēju pārsūtīt uz dalībvalsti, kas izraudzīta par galveno atbildīgo, jo ir pamatots iemesls uzskatīt, ka pastāv sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos minētajā dalībvalstī, kā rezultātā pastāv necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risks [Hartas] 4. panta nozīmē, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, turpina izskatīt III nodaļā izklāstītos kritērijus, lai noteiktu, vai par atbildīgo var tikt izraudzīta cita dalībvalsts.
Ja saskaņā ar šo punktu nav iespējama pārsūtīšana uz nevienu dalībvalsti, kas izraudzīta, balstoties uz III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem, vai uz pirmo dalībvalsti, kurā pieteikums iesniegts, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, kļūst par atbildīgo dalībvalsti.
[..]”
5
Minētās regulas 5. panta 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.   Lai atvieglotu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, rīko personisku sarunu ar pieteikuma iesniedzēju. Saruna arī ļauj pareizi izprast informāciju, kas pieteikuma iesniedzējam sniegta saskaņā ar 4. pantu.
2.   Personisko sarunu var nerīkot, ja:
[..]
b)
pēc 4. pantā minētās informācijas saņemšanas pieteikuma iesniedzējs jau ir sniedzis informāciju, kas vajadzīga, lai citādi noteiktu atbildīgo dalībvalsti. Dalībvalsts, kas nerīko sarunu, sniedz pieteikuma iesniedzējam iespēju sniegt visu papildu informāciju, kas ir nozīmīga, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti, pirms tiek pieņemts lēmums pārsūtīt pieteikuma iesniedzēju uz atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar 26. panta 1. punktu.
3.   Personiskā saruna notiek savlaicīgi un, jebkurā gadījumā, pirms tiek pieņemts jebkāds lēmums par pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar 26. panta 1. punktu.”
6
Atbilstoši šīs pašas regulas 21. pantam:
“1.   Ja dalībvalsts, kurai iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums, uzskata, ka par šā pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga cita dalībvalsts, tā iespējami īsā laikā un jebkurā gadījumā trīs mēnešos no pieteikuma iesniegšanas dienas 20. panta 2. punkta nozīmē var pieprasīt minētajai otrajai dalībvalstij uzņemt attiecīgo pieteikuma iesniedzēju.
[..]
3.   Šā panta 1. un 2. punktā minētajos gadījumos pieprasījumu citai dalībvalstij uzņemt personu iesniedz, izmantojot standarta veidlapu un iekļaujot tiešus vai netiešus pierādījumus, kas aprakstīti abos 22. panta 3. punktā minētajos sarakstos, un/vai būtiskas ziņas no pieteikuma iesniedzēja sniegtās informācijas, lai iestādes dalībvalstī, kas saņem pieprasījumu, var pārbaudīt, vai, pamatojoties uz šajā regulā izklāstītajiem kritērijiem, šī dalībvalsts ir atbildīga par pieteikuma izskatīšanu.
[..]”
7
Dublinas III regulas 22. pants ir formulēts šādi:
“[..]
2.   Procedūrā, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti, izmanto tiešos un netiešos pierādījumus.
3.   [Eiropas] Komisija ar īstenošanas aktiem izveido un regulāri pārskata divus sarakstus, kuros saskaņā ar šā punkta a) un b) apakšpunktā izklāstītajiem kritērijiem ir norādīti tiešo un netiešo pierādījumu attiecīgie elementi. [..]
[..]
b) Netieši pierādījumi
i)
indikatīvi elementi, kas, būdami apstrīdami, atsevišķos gadījumos var būt pietiekami atbilstīgi tiem piešķirtajam pierādījuma spēkam;
[..].
4.   Prasībai par pierādījumiem nebūtu jāpārsniedz šās regulas pareizai piemērošanai vajadzīgais.
5.   Ja nav formālu pierādījumu, pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts atzīst savu atbildību, ja netiešie pierādījumi ir saskanīgi, pamatoti un pietiekami detalizēti, lai noteiktu atbildību.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
8
X ir Sīrijas valstspiederīgais. 2021. gada 9. novembrī viņš iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu Polijā.
9
Pēc tam 2021. gada 21. novembrī viņš ieceļoja Nīderlandē un nākamajā dienā šajā dalībvalstī iesniedza jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
10
2022. gada 20. janvārī Nīderlandes Karaliste lūdza Polijas Republiku uzņemt X atpakaļ, pamatojoties uz Dublinas III regulas 18. panta 1. punkta b) apakšpunktu. 2022. gada 1. februārī šī pēdējā minētā dalībvalsts apmierināja šo lūgumu, pamatojoties uz šīs regulas 18. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
11
Ar 2022. gada 20. aprīļa lēmumu valsts sekretārs neņēma vērā Nīderlandē X iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu, jo par šī pieteikuma izskatīšanu bija atbildīga Polijas Republika, un noraidīja argumentus, kurus X bija izvirzījis, lai iebilstu pret viņa pārsūtīšanu.
12
X par šo lēmumu cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hertogenbosā, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa, lūdzot aizliegt viņa pārsūtīšanu uz Poliju. Vienlaikus viņš lūdza, lai šī pārsūtīšana tiktu aizliegta līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais lēmums par šo prasību, un šis lūgums tika apmierināts.
13
Iesniedzējtiesa norāda, ka savā prasībā X apgalvo, pirmām kārtām, ka Polijas iestādes ir pārkāpušas viņa pamattiesības.
14
Šajā ziņā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir minēti X apgalvojumi, saskaņā ar kuriem pēc ieceļošanas Polijas teritorijā attiecībā uz viņu trīs reizes esot veikta atpakaļnosūtīšana (pushback) uz Baltkrieviju, tostarp vienu reizi naktī. X norāda, ka galu galā 2021. gada 7. novembrī viņam ir izdevies iebraukt Polijā kopā ar diviem ģimenes locekļiem un pēc tam viņš ir palicis mežā, pirms viņš tika uzņemts un nodots robežsargiem. Viņš piebilst, ka šīs uzturēšanās laikā mežā viņa dzīves apstākļi bija kļuvuši neizturami. Viņš esot piekritis pirkstu nospiedumu noņemšanai, saņemot draudus tikt izraidītam uz Baltkrieviju un uzklausot kādas organizācijas ieteikumu, nezinot, ka šis fakts ir pielīdzināms starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai. Šajā ziņā viņš esot saņēmis dokumentus poļu valodā un dokumentu arābu valodā, kuros bija ietverta informācija par Dublinas III regulu, bet neesot saņēmis tulka palīdzību. X apgalvo, ka pēc tam viņš aptuveni vienu nedēļu tika aizturēts robežsardzes centrā, tāpat kā visi pārējie starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji, kur pret viņu esot izturējušies ļoti slikti, it īpaši tādēļ, ka netika nodrošināta pārtika un netika veikta nekāda medicīniskā pārbaude. X norādīja, ka par šo slikto izturēšanos viņš nav iesniedzis sūdzību Polijas iestādēs, jo tās bija pašas šīs iestādes, kas pret viņu bija izturējušās slikti.
15
X izteica bažas, ka, ja viņš tiktu pārsūtīts uz Poliju, atkal tiktu pārkāptas viņa pamattiesības.
16
Otrām kārtām, X apgalvo, ka Polijas tiesas nav neatkarīgas.
17
X savus apgalvojumus pamatoja ar paša paziņojumiem, kā arī ar nevalstisko organizāciju ziņojumiem par trešo valstu valstspiederīgo un personu, uz kurām attiecas pārsūtīšanas lēmums saskaņā ar Dublinas III regulu, situāciju Polijā. Viņš arī atsaucās uz Tiesas, Eiropas Cilvēktiesību tiesas un valstu tiesu judikatūru.
18
Iesniedzējtiesa, pamatojoties uz autoritatīvu avotu ziņojumiem, uz kuriem tā atsaucas, un uz oficiāliem dokumentiem, norāda uz vairāku dalībvalstu attieksmi, kas izpaužoties tādējādi, ka tās liedzot trešo valstu valstspiederīgajiem ieceļot to teritorijā, un uz visu to dalībvalstu paziņojumiem, kuras cenšoties novērst emigrāciju uz to teritoriju. Tā uzskata, ka pastāv pretruna starp šo attieksmi un šiem paziņojumiem, no vienas puses, un dalībvalstu pienākumiem saskaņā ar Ženēvas konvenciju, 1950. gada 4. novembrī Romā parakstīto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un Hartu, kuras ievērošana ir kopējās Eiropas patvēruma sistēmas pamatā, no otras puses. Precīzāk, tā it īpaši atsaucas uz atpakaļnosūtīšanas pie robežām praksi.
19
Iesniedzējtiesa norāda, ka šāda prakse ir pretrunā pienākumam izskatīt katru starptautiskās aizsardzības pieteikumu un grauj savstarpējas uzticēšanās principu, kā arī šīs sistēmas darbību, tostarp tādēļ, ka tās rezultātā trešās valsts valstspiederīgie tiek mudināti apiet dalībvalstis, kuras to izmanto.
20
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka objektīva, ticama, precīza un pienācīgi aktualizēta informācija liecina, ka Polijas Republika jau vairākus gadus sistemātiski pārkāpj vairākas trešo valstu valstspiederīgo pamattiesības, veicot atpakaļnosūtīšanu, regulāri pielietojot vardarbību, un trešo valstu valstspiederīgos, kuri nelikumīgi ieceļo tās teritorijā, sistemātiski turot “šausmīgos” apstākļos.
21
X paziņojumi attiecībā uz viņa atpakaļnosūtīšanu, kuru ticamību valsts sekretārs neesot apšaubījis, esot saskanīgi ar šo informāciju.
22
Šī tiesa jautā, vai gadījumā, ja dalībvalstī attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju vai trešo valstu valstspiederīgajiem vispārīgi tiek pieļauti strukturāli pamattiesību pārkāpumi, kompetentajai iestādei ir jāatturas pieņemt lēmumu par pārsūtīšanu uz šo dalībvalsti vai arī pilnībā ir jāpiemēro savstarpējās uzticēšanās princips.
23
Ja var tikt pieņemts lēmums par pārsūtīšanu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai situācijā, kad atbildīgā dalībvalsts sistemātiski un vispārīgi pārkāpj trešo valstu valstspiederīgo tiesības, pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts tomēr var pamatoties uz savstarpējas uzticēšanās principu, lai novērtētu pieteikuma iesniedzēja situāciju pēc viņa pārsūtīšanas saskaņā ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punktu.
24
Tā norāda, ka no 2019. gada 19. marta sprieduma Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218) 82. punkta un Dublinas III regulas 32. apsvēruma izriet, ka dalībvalsts pienākumu ievērošana saskaņā ar kopējo Eiropas patvēruma sistēmu nav ierobežota ne ar laikposmu pēc pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas, ne ar Hartas 4. pantu.
25
Iesniedzējtiesa turklāt uzskata, ka gadījumā, ja pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts nevarētu atsaukties uz savstarpējās uzticēšanās principu, būtu iespējamas izmaiņas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu.
26
Konkrēti, gadījumā, ja dalībvalsts sistemātiski un vispārēji pārkāpj pamattiesības, pat tās, kuras nav garantētas Hartas 4. pantā, iesniedzējtiesa paredz samazināt no pieteikuma iesniedzēja prasīto pierādījumu līmeni, pirmkārt, attiecībā uz viņa paziņojumiem par pamattiesību pārkāpumiem un, otrkārt, attiecībā uz iespējamiem riskiem pārsūtīšanas gadījumā. Šajā ziņā tā pat apsver pierādīšanas pienākuma apvēršanu. Līdz ar to pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij varētu būt jākliedē jebkādas nopietnas šaubas par Hartas 4. panta vai pat visu viņa pamattiesību pārkāpuma reālo risku attiecībā uz šo pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšanas gadījumā pēc analoģijas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 4. panta 4. punktu attiecībā uz riskiem, kas radušies izcelsmes valstī.
27
Turklāt tā uzskata, ka pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts atbildīgās dalībvalsts iestādēm var pieprasīt individuālas garantijas attiecībā uz piemērotiem uzņemšanas apstākļiem, patvēruma procedūras turpināšanu, kā arī aizturēšanas bez juridiska pamata neesamību un var pat pārbaudīt, vai ir ievērotas iegūtās garantijas.
28
Visbeidzot iesniedzējtiesa norāda, ka pieteikuma iesniedzējs ticami izklāsta, ka viņam nav faktiskas iespējas celt prasību gadījumā, ja pēc iespējamās pārsūtīšanas tiek pārkāptas viņa pamattiesības, un jautā par šī fakta sekām.
29
Šādos apstākļos rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hertogenbosā, Nīderlande) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Dublinas III regula, ņemot vērā tās 3., 32. un 39. apsvērumu un skatot to kopsakarā ar Hartas 1., 4., 18., 19. un 47. pantu, ir jāinterpretē un jāpiemēro tādējādi, ka [dalīb]valstu savstarpējas uzticēšanās princips ir nedalāms, tādēļ nopietni un sistemātiski Savienības tiesību normu pārkāpumi, ko potenciāli atbildīgā dalībvalsts pirms pārsūtīšanas veic attiecībā pret trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri (vēl) nav atbilstoši Dublinas regulai atgrieztās personas, pilnībā nepieļauj pārsūtīšanu uz šo dalībvalsti?
2)
Ja atbilde uz [pirmo] jautājumu ir noliedzoša, vai [Dublinas III regulas] 3. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 1., 4., 18., 19. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja potenciāli atbildīgā dalībvalsts nopietni un sistemātiski pārkāpj Savienības tiesību normas, dalībvalsts, kas veic pārsūtīšanu saskaņā ar [šo regulu], nevar automātiski piemērot [dalīb]valstu savstarpējas uzticēšanās principu, bet gan tai ir jākliedē visas šaubas par to, ka pieteikuma iesniedzējs pēc pārsūtīšanas nokļūs situācijā, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam, vai arī tai ir ticami jāpierāda, ka tas nenotiks?
3)
Ar kādiem pierādījumiem pieteikuma iesniedzējs var pamatot savus argumentus, ka [Dublinas III regulas] 3. panta 2. punkts nepieļauj viņa pārsūtīšanu, un kādi pierādīšanas kritēriji šajā ziņā ir jāpiemēro? Vai, ņemot vērā [šīs regulas] apsvērumos ietvertās atsauces uz Savienības tiesību aktu kopumu, pārsūtītājai dalībvalstij ir pienākums sadarboties un/vai pienākums pārliecināties, un vai nopietnu un sistemātisku trešo valstu valstspiederīgo pamattiesību pārkāpumu gadījumā no atbildīgās dalībvalsts ir jāpieprasa individuālas garantijas, ka pieteikuma iesniedzēja pamattiesības pēc pārsūtīšanas (noteikti) tiks ievērotas? Vai atbilde uz šo jautājumu atšķiras [ir citāda], ja pieteikuma iesniedzējam nav pierādījumu, jo viņš sniegto konsekvento un detalizēto informāciju nevar pierādīt ar dokumentu palīdzību, kas, ņemot vērā sniegtās informācijas veidu, nevar tikt sagaidīts?
4)
Vai atbilde uz [trešo jautājumu] ir atšķirīga [citāda], ja pieteikuma iesniedzējs ticami pierāda, ka sūdzību iesniegšana atbildīgās dalībvalsts iestādēs un/vai tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošana atbildīgajā dalībvalstī nav iespējama un/vai nav efektīva?”
Par pieteikumu par paātrināto tiesvedību
30
Iesniedzējtiesa šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu lūdza piemērot Tiesas Reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto tiesvedību.
31
Šī tiesa, norādot, ka tā ir noteikusi pagaidu pasākumu, ar kuru tā ir aizliegusi pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu uz Poliju līdz brīdim, kad ar galīgu tiesas nolēmumu tiks nolemts par pamatlietā aplūkotā pārsūtīšanas lēmuma tiesiskumu, apgalvo, ka pamatlietā ir izvirzīta būtiska problemātika, kas skar kopējās Eiropas patvēruma sistēmas principus, proti, problēma, kas saistīta ar trešo valstu valstspiederīgo, kuri ieceļojuši dalībvalstu teritorijā ar mērķi iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, atpakaļnosūtīšanas un aizturēšanas robežkontroles punktos praksi. Turklāt valsts tiesas arvien vairāk sastopoties ar šo problemātiku, līdz ar to pieņemamā prejudiciālā nolēmuma lietderība pārsniedzot šīs pamatlietas robežas. Tādējādi šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu raksturs attaisnojot paātrinātās tiesvedības piemērošanu.
32
Reglamenta 105. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, atkāpjoties no šā reglamenta noteikumiem, var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
33
Šajā lietā Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, 2022. gada 19. jūlijā nolēma noraidīt šā sprieduma 30. punktā minēto iesniedzējtiesas pieteikumu.
34
Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru paātrinātās prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošana nav atkarīga no pamatlietā izskatāmā strīda rakstura kā tāda, bet gan no konkrētās lietas ārkārtējiem apstākļiem, kuru dēļ ir konstatējams, ka par šiem jautājumiem nolēmums ir jāpieņem ārkārtīgi steidzami (spriedums, 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c., C‑158/21, EU:C:2023:57, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Apstāklis, ka lieta attiecas uz vienu vai vairākiem būtiskiem kopējās Eiropas patvēruma sistēmas aspektiem, pats par sevi nav iemesls, kurš nosaka ārkārtas steidzamību, kas nepieciešama, lai pamatotu paātrinātu izskatīšanu. Tas pats attiecas uz apstākli, ka uzdotie jautājumi varbūtēji skar lielu skaitu personu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par lūgumu nodot lietu virspalātai un sākt tiesvedības mutvārdu daļu
36
Pēc secinājumu sniegšanas 2023. gada 13. jūlijā prasītājs pamatlietā ar tā paša gada 16. augusta vēstuli lūdza Tiesu nodot šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu virspalātai un šādas nodošanas gadījumā ierosina sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
37
Ar ceturtās palātas priekšsēdētāja 2023. gada 23. augusta lēmumu šie lūgumi tika noraidīti.
38
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Reglamenta 60. panta 1. punktu Tiesai ir jālemj par iztiesāšanas sastāvu, kuram lieta ir jānodod iztiesāšanai, izņemot gadījumu, ja lietas nodošanu virspalātai saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 16. panta trešo daļu ir lūgusi dalībvalsts vai Eiropas Savienības iestāde, kas piedalās tiesvedībā. Turklāt saskaņā ar minētā 60. panta 3. punktu tikai iztiesāšanas sastāvs, kuram lieta ir nodota, var lūgt Tiesu šo lietu nodot lielākam iztiesāšanas sastāvam.
39
Šajā gadījumā prasītājs pamatlietā ir lūdzis nodot lietu izskatīšanai virspalātā, un nekas neattaisno lietas nodošanu lielākam iztiesāšanas sastāvam. Šādos apstākļos nav jāizvērtē prasītāja pamatlietā izteiktais ierosinājums sākt tiesvedības mutvārdu daļu gadījumā, ja lieta tiktu nodota virspalātai. Katrā ziņā Reglamenta 76. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi joprojām ir izpildīti, jo Tiesa ir pietiekami informēta, lai pieņemtu nolēmumu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
40
Vispirms ir jānorāda, ka ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā ir jāinterpretē Dublinas III regula, it īpaši tās 3. panta 2. punkta otrā daļa, gadījumā, ja dalībvalsts, kas ir atbildīga par kāda no trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, pirms viņa iespējamās pārsūtīšanas uz šo dalībvalsti ir pieļāvusi smagus un sistemātiskus Savienības tiesību pārkāpumus pret trešo valstu valstspiederīgajiem. Konkrētāk, tā vaicā, vai šādi pārkāpumi var likt apšaubīt savstarpējās uzticēšanās starp dalībvalstīm principa piemērošanu tādā mērā, ka tie radītu šķērsli šai pārsūtīšanai, un vai tie vismaz prasa, lai pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts, kas vēlas veikt minēto pārsūtīšanu, pārliecinātos, ka pārsūtīšanas gadījumā attiecīgais starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs netiks pakļauts tādas izturēšanās riskam, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam.
41
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šie jautājumi attiecas uz situāciju, kurā pieteikuma iesniedzējs apgalvo, ka atbildīgā dalībvalsts pie savām ārējām robežām veic atpakaļnosūtīšanu (pushback), kā arī savos robežkontroles punktos aiztur trešo valstu valstspiederīgos, kuri vēlas sagatavot starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un no šīs prakses esot cietis pats prasītājs pamatlietā.
42
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar pirmajiem diviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka dalībvalsts, kas ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, attiecībā uz šādiem valstspiederīgajiem, kuri vēlas iesniegt šādu pieteikumu pie tās robežas, veic atpakaļnosūtīšanu, kā arī aizturēšanu tās robežkontroles punktos, liedz šo valstspiederīgo pārsūtīt uz šo dalībvalsti.
43
Jāatgādina, ka Savienības tiesības ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm ir kopīgas daudzas pamatvērtības, pamatojoties uz kurām Savienība ir dibināta, kā precizēts LES 2. pantā, un tās to savstarpēji atzīst. Šī premisa izraisa un pamato dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās esamību attiecībā uz to, kā šīs vērtības tiek atzītas un tātad attiecībā uz to, kā tiek ievērotas Savienības tiesības, ar kurām tās tiek īstenotas, kā arī uz attiecīgo valstu tiesību sistēmu spēju sniegt līdzvērtīgu un efektīvu to pamattiesību aizsardzību, kas ir atzītas Hartā, tostarp tās 1. un 4. pantā, kuros nostiprināta viena no Savienības un tās dalībvalstu pamatvērtībām, proti, cilvēka cieņa, kas tostarp ietver necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegumu (spriedums, 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Interno u.c. (Kopējais buklets – Netieša izraidīšana), C‑228/21, C‑254/21, C‑297/21, C‑315/21 un C‑328/21, EU:C:2023:934, 130. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
44
Dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principam, ņemot vērā, ka tas ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu savstarpējas uzticēšanās princips katrai no šīm valstīm nosaka pienākumu uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Attiecīgi kopējās Eiropas patvēruma sistēmas un it īpaši Dublinas III regulas kontekstā ir jāpieņem, ka katrā dalībvalstī paredzētā attieksme pret starptautiskas aizsardzības pieteikumu iesniedzējiem ir atbilstoša Hartas, Ženēvas konvencijas, kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas prasībām (spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Tomēr nevar izslēgt, ka šī sistēma praksē konkrētā dalībvalstī var sastapties ar lielām operacionālām grūtībām, kas nozīmē, ka attieksme pret starptautiskās aizsardzības saņēmējiem to nosūtīšanas uz šo dalībvalsti gadījumā nebūs saderīga ar viņu pamattiesībām (spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Tātad saskaņā ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro daļu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju nevar pārsūtīt uz dalībvalsti, kura ir atbildīga par viņa pieteikuma izskatīšanu, ja ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka viņam radīsies necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes risks Hartas 4. panta izpratnē sistēmisku nepilnību patvēruma procedūrā un šādas aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļu šajā dalībvalstī dēļ.
48
Konkrētajā gadījumā prasītājs pamatlietā apgalvo, ka atbildīgās dalībvalsts uzņemšanas apstākļos pastāv sistēmiski trūkumi, kas izpaužas kā tādu trešo valstu valstspiederīgo atpakaļraidīšana pie ārējām robežām un aizturēšana robežkontroles punktos, kuri vēlas iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu vai kuriem ir izdevies šādu pieteikumu iesniegt, kā arī sistēmiskas nepilnības patvēruma procedūrā, jo trešās valsts valstspiederīgā atpakaļraidīšana ir šķērslis šīs procedūras sākšanai.
49
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādas prakses esamību apliecina objektīva, ticama, precīza un pienācīgi aktualizēta informācija.
50
Pirmkārt, attiecībā uz atpakaļraidīšanas praksi pie Savienības ārējām robežām, kuras rezultātā no Savienības teritorijas tiek izraidītas personas, kuras vēlas iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, vai no šīs teritorijas tiek izraidītas personas, kuras ir iesniegušas šādu pieteikumu, ieceļojot minētajā teritorijā, pirms šis pieteikums ir ticis izskatīts atbilstoši Savienības tiesību aktiem, ir jānorāda, ka ar to tiek pārkāpts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 6. pants.
51
Šī tiesību norma, kas attiecas uz piekļuvi starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrai, ir viens no kopējās Eiropas patvēruma sistēmas pamatiem un ir daļa no Savienības tiesību normām, kurās ir konkretizētas Hartas 18. pantā nostiprinātās pamattiesības iegūt starptautiskās aizsardzības saņēmēja statusu, ja ir izpildīti Savienības tiesībās paredzētie nosacījumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 192. punkts). No minētās tiesību normas izriet, ka ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam ir tiesības iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu – tostarp pie dalībvalsts robežām –, kādā no šajā pašā tiesību normā minētajām iestādēm paužot savu vēlmi saņemt starptautisko aizsardzību. Šīs tiesības viņam ir jāatzīst pat tad, ja viņš šajā teritorijā uzturas nelikumīgi un lai kādas arī būtu izredzes, ka šāds pieteikums tiks apmierināts (spriedums, 2023. gada 22. jūnijs, Komisija/Ungārija (Iepriekšējs paziņojums par nodomu iesniegt patvēruma pieteikumu), C‑823/21, EU:C:2023:504, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 31. un 32. punktā, atpakaļraidīšanas prakse apdraud šo kopējās Eiropas patvēruma sistēmas pamatelementu, jo tā liedz īstenot tiesības iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu un līdz ar to traucē procedūras, ko veido šāda pieteikuma iesniegšana un izskatīšana, norisi atbilstoši Savienības tiesību aktos paredzētajai kārtībai.
53
Ar atpakaļraidīšanas praksi katrā ziņā netiek ievērots Direktīvas 2013/32 6. pants, tomēr ar to turklāt var tikt pārkāpts neizraidīšanas princips. Tādējādi, kā izriet no Dublinas III regulas 3. apsvēruma, šis princips, saskaņā ar kuru nevienu nevar nosūtīt atpakaļ uz vietu, kur viņš atkal var tikt vajāts, kā pamattiesības ir garantēts Hartas 18. pantā, lasot to kopsakarā ar Ženēvas konvencijas 33. pantu, kā arī Hartas 19. panta 2. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes) (C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. punkts). Atpakaļraidīšanas prakse tātad apdraud minēto principu tikai tad, ja personas, kuras Savienībā vēlas iesniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tiek nosūtītas atpakaļ uz trešo valsti, kuras teritorijā tām ir iepriekš minētais risks.
54
Otrkārt, runājot par aizturēšanas praksi robežkontroles punktos, Direktīvas 2013/33 15. apsvērumā, kā arī Dublinas III regulas 20. apsvērumā ir atgādināts princips, saskaņā ar kuru nevienu nedrīkstētu aizturēt tikai tādēļ, ka viņš ir lūdzis starptautisko aizsardzību.
55
Ņemot vērā aizturēšanas pasākuma izraisīto iejaukšanās tiesībās uz brīvību smagumu un šo tiesību nozīmi, kompetentajām valsts iestādēm atzītās pilnvaras aizturēt trešo valstu valstspiederīgos ir stingri reglamentētas. Tādējādi aizturēšanas pasākums var tikt noteikts vai saglabāts, tikai ievērojot vispārīgus un abstraktus noteikumus, kuros ir paredzēti tā nosacījumi un kārtība (spriedums, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
56
Turklāt trešās valsts valstspiederīgais kopējās Eiropas patvēruma sistēmas ietvaros nevar tikt aizturēts, ja var efektīvi piemērot mazāk stingru pasākumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 78. punkts).
57
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāda prakse, kāda ir konstatēta šajā lietā, – īslaicīgas atpakaļraidīšanas un aizturēšanas robežkontroles punktos prakse – nav saderīga ar Savienības tiesībām un ir uzskatāma par nopietnām nepilnībām patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos. Tomēr no tā obligāti neizriet, ka šīs nepilnības atbilst abiem Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai tiktu radīts šķērslis starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanai uz dalībvalsti, kurā šāda prakse pastāv.
58
Saskaņā ar šo tiesību normu tikai “sistēmiskas” nepilnības, “kā rezultātā pastāv necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risks [Hartas] 4. panta nozīmē”, šādu pārsūtīšanu padara neiespējamu.
59
Konkrētajā gadījumā, runājot par pirmo no šiem diviem nosacījumiem, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai konstatētās nepilnības joprojām pastāv Polijā un vai tās vispārīgi attiecas uz patvēruma procedūru un uzņemšanas nosacījumiem, kas ir piemērojami starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem vai vismaz noteiktām starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju grupām kopumā, tādām kā to personu grupa, kuras vēlas saņemt starptautisko aizsardzību pēc tam, kad tās ir šķērsojušas vai mēģinājušas šķērsot Polijas un Baltkrievijas robežu.
60
Ja izrādītos, ka tas tā ir, šīs nepilnības varētu tikt kvalificētas kā “sistēmiskas”, ņemot vērā Tiesas judikatūru, kas ļauj sistēmiskām problēmām pielīdzināt trūkumus, kuri skar atsevišķas personu grupas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 90. punkts).
61
Pretējā gadījumā būtu jāsecina, ka šis pirmais Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētais nosacījums šajā gadījumā nav izpildīts. Šajā pēdējā minētā gadījumā šī tiesību norma neesot šķērslis pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanai uz atbildīgo dalībvalsti.
62
Attiecībā uz otro nosacījumu par necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās riska esamību Hartas 4. panta izpratnē, kas izriet no sistēmiskām nepilnībām patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos, iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai sistēmiskas nepilnības attiecīgajai personai rada risku tikt pakļautai attieksmei, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam.
63
Šajā ziņā tai būs jāpārbauda, pirmkārt, vai pastāv nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka pārsūtīšanas gadījumā prasītājam pamatlietā draudētu reāls risks, ka viņš atkal tiks nogādāts uz Polijas un Baltkrievijas robežu un ka viņam tiks piemērota atpakaļraidīšana uz Baltkrieviju, iespējams, pirms tam viņu aizturot robežkontroles punktā, un, otrkārt, vai šādi pasākumi vai šāda prakse viņu pakļautu ekstrēmas nabadzības situācijai, kas viņam neļautu apmierināt viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā pabarot sevi, nomazgāties un atrast dzīvesvietu, un kas nodara kaitējumu tā fiziskajai vai garīgajai veselībai vai rada tādu viņa situācijas pasliktināšanos, kura nav saderīga ar cilvēka cieņu, to nostādot tik smagā situācijā, ka tā var tikt pielīdzināta necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, attiecīgi 85. un 87. punkts, kā arī 91.–93. punkts).
64
Šajā vērtējumā ir jāņem vērā situācija, kurā attiecīgais pieteikuma iesniedzējs varētu atrasties pārsūtīšanas laikā vai pēc pārsūtīšanas uz atbildīgo dalībvalsti (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 85., 87. un 88. punkts, kā arī 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Interno u.c. (Kopējais buklets – Netieša izraidīšana), C‑228/21, C‑254/21, C‑297/21, C‑315/21 un C‑328/21, EU:C:2023:934, 134. un 135. punkts), nevis situācija, kurā viņš atradās brīdī, kad viņš sākotnēji ieceļoja šīs dalībvalsts teritorijā.
65
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka dalībvalsts, kas ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, attiecībā uz šādiem valstspiederīgajiem, kuri vēlas iesniegt šādu pieteikumu pie tās robežas, ir veikusi atpakaļraidīšanu, kā arī aizturēšanu tās robežkontroles punktos, pats par sevi nav šķērslis šī valstspiederīgā pārsūtīšanai uz šo dalībvalsti. Minētā valstspiederīgā pārsūtīšana uz konkrēto dalībvalsti tomēr ir izslēgta, ja pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka pārsūtīšanas laikā vai pēc šīs pārsūtīšanas viņam draudētu reāls risks tikt pakļautam šādai praksei, un ja atkarībā no apstākļiem, kas ir jāpārbauda kompetentajām iestādēm un tiesai, kurā, iespējams, celta prasība par pārsūtīšanas lēmumu, šādas prakses dēļ viņš varētu tikt nostādīts tādā ekstrēmas nabadzības situācijā, kas ir tik nopietna, ka tā var tikt pielīdzināta necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kas ir aizliegta ar Hartas 4. pantu.
Par trešo jautājumu
66
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Dublinas III regulas 3. panta 2. punkts, lasot to Hartas 4. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, pirmkārt, ka dalībvalstij, kas atbildīgajai dalībvalstij ir lūgusi uzņemt atpakaļ starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un kas vēlas pārsūtīt šo pieteikuma iesniedzēju uz šo pēdējo minēto dalībvalsti, pirms tā var veikt šo pārsūtīšanu, ir jāņem vērā visa informācija, ko tai sniedz minētais pieteikuma iesniedzējs, it īpaši attiecībā uz iespējamu reāla riska tikt pakļautam necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei pārsūtīšanas laikā vai pēc tās pastāvēšanu minētā 4. panta izpratnē, otrkārt, ka tai ir jāsadarbojas faktu konstatēšanā un/vai to patiesuma pārbaudē un, treškārt, ka gadījumā, ja atbildīgajā dalībvalstī tiek nopietni un strukturāli pārkāptas trešo valstu valstspiederīgo pamattiesības, tai ir jālūdz šai dalībvalstij sniegt individuālas garantijas attiecībā uz minētā valstspiederīgā pamattiesību ievērošanu pārsūtīšanas gadījumā.
67
Attiecībā uz pierādīšanas līmeni un kārtību, kas ļauj piemērot Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro daļu, tā kā šajā tiesību normā nav konkrētu precizējumu, ir jāatsaucas uz šīs regulas vispārīgajiem noteikumiem un sistēmu.
68
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar minēto regulu Savienības likumdevējs nav tikai izveidojis organizatoriskus noteikumus, kas reglamentē vienīgi attiecības starp dalībvalstīm atbildīgās dalībvalsts noteikšanā, bet ir nolēmis šajā procesā iesaistīt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējus, liekot dalībvalstīm viņus informēt par atbildības kritērijiem un dot viņiem iespēju sniegt informāciju, kas ļauj pareizi piemērot šos kritērijus (spriedums, 2016. gada 7. jūnijs, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, 51. punkts).
69
Proti, vispirms, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 46. punktā, Dublinas III regulas 5. pantā paredzētajai personiskajai sarunai, kā arī iespējamai pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzībai ir jāļauj starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam iesniegt viņa rīcībā esošo informāciju.
70
Saskaņā ar Dublinas III regulas 5. panta 1. un 3. punktu personiskās sarunas mērķis tostarp ir atvieglot atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu. Šai intervijai jānotiek laikus un katrā ziņā pirms pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas.
71
Turklāt no Dublinas III regulas 5. panta 2. punkta izriet, ka pieteikuma iesniedzējam ir jābūt iespējai “sniegt visu attiecīgo informāciju, lai pareizi noteiktu” atbildīgo dalībvalsti.
72
No tā izriet, ka pieteikuma iesniedzējam ir jādod iespēja iesniegt visus nozīmīgos pierādījumus vai jebkādas norādes šīs regulas 22. panta 2. un 3. punkta izpratnē saistībā ar atbildīgās dalībvalsts noteikšanu.
73
Turklāt šīs regulas 21. panta 3. punkts attiecas ne tikai uz minētajiem tiešajiem vai netiešajiem pierādījumiem, bet arī uz citiem nozīmīgiem elementiem, kas izriet no pieteikuma iesniedzēja paziņojuma un kas ļauj pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts iestādēm pārbaudīt, vai tā ir atbildīga, ņemot vērā minētajā regulā noteiktos kritērijus.
74
Visbeidzot, šīs pašas regulas 22. panta 4. un 5. punktā ir precizēts, pirmkārt, ka prasībai par pierādījumiem nebūtu jāpārsniedz tas, kas ir nepieciešams šīs regulas pareizai piemērošanai, un, otrkārt, ja nav formālu pierādījumu, pieprasījumu saņēmusī dalībvalsts atzīst savu atbildību, ja netiešie pierādījumi ir saskanīgi, pārbaudāmi un pietiekami detalizēti, lai konstatētu atbildību.
75
No šī sprieduma 68.–74. punktā norādītajiem elementiem izriet, ka Savienības likumdevējs nav noteicis nekādas prasības attiecībā uz informācijas, kuru pieteikuma iesniedzējs var sniegt, piedaloties atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūrā, raksturu un pierādījuma spēku, it īpaši, lai konstatētu, ka pastāv nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka viņam pārsūtīšanas uz atbildīgo dalībvalsti gadījumā radīsies reāls risks, kāds minēts šīs regulas 3. panta 2. punkta otrajā daļā.
76
Līdz ar to ir jāņem vērā visi pieteikuma iesniedzēja iesniegtie elementi, lai pierādītu, ka pastāv tādas apstrādes risks, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam, un ka par atbildīgās dalībvalsts noteikšanu atbildīgās dalībvalsts tiesu iestādēm, pamatojoties uz objektīvu, ticamu, precīzu un pienācīgi aktualizētu informāciju un no Savienības tiesībās garantētā pamattiesību aizsardzības standarta skatpunkta ir jāizvērtē, vai patiešām pastāv minētās nepilnības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 90. punkts, kā arī 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Interno u. c. (Kopējais buklets – Netieša izraidīšana), C‑228/21, C‑254/21, C‑297/21, C‑315/21 un C‑328/21, EU:C:2023:934, 136. punkts).
77
Turklāt ir jānorāda, ka neatkarīgi no tā, vai tiek ņemta vērā pieteikuma iesniedzēja sniegtā informācija, dalībvalstīm ir pienākums nepārsūtīt pieteikuma iesniedzēju uz atbildīgo dalībvalsti, ja tās nevar nezināt, ka sistēmiskas nepilnības patvēruma procedūrā un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus un pierādītus iemeslus uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei Hartas 4. panta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, N.S. u.c., C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 94. punkts, kā arī 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 85. punkts). Tādējādi nevar izslēgt, ka dalībvalstij, kurai ir jānosaka atbildīgā dalībvalsts, pēc savas iniciatīvas ir jāņem vērā tai zināma atbilstošā informācija, lai lemtu par Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanu.
78
No tā izriet, ka dalībvalstij, kurai ir jānosaka dalībvalsts, kas ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, pirmkārt, ir jāņem vērā visa informācija, ko tai ir sniedzis šis valstspiederīgais, un pārsūtīšanas gadījumā it īpaši informācija par iespējamu tādas izturēšanās risku, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam. Pirmajai minētajai dalībvalstij, otrkārt, ir jāsadarbojas faktu konstatēšanā, novērtējot šī riska esamību, pamatojoties uz objektīvu, ticamu, precīzu un pienācīgi aktualizētu informāciju un ņemot vērā Savienības tiesībās garantēto pamattiesību aizsardzības standartu, vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas ņemot vērā attiecīgo informāciju, kuru tā nevar nezināt attiecībā uz varbūtējām sistēmiskām nepilnībām patvēruma procedūrā un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos atbildīgajā dalībvalstī.
79
Gadījumā, ja šādas nepilnības ir konstatētas un ir uzskatāmas par nopietniem un pierādītiem iemesliem pieņemt, ka pārsūtīšanas gadījumā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam radīsies reāls tādas izturēšanās risks, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam, dalībvalstij, kurai ir jānosaka atbildīgā dalībvalsts, saskaņā ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro daļu ir jāturpina šīs regulas III nodaļā noteikto kritēriju pārbaude, lai noteiktu, vai par atbildīgo var tikt izraudzīta cita dalībvalsts.
80
Tomēr, pirms dalībvalsts secina, ka pastāv reāls necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risks pārsūtīšanas uz atbildīgo dalībvalsti gadījumā, dalībvalsts, kas vēlas veikt pārsūtīšanu, var mēģināt saņemt individuālas garantijas, kas ir pietiekamas, lai izslēgtu šo risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. februāris, C.K. u.c., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 83. un 84. punkts).
81
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Dublinas III regula, lasot to Hartas 4. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
dalībvalstij, kas atbildīgajai dalībvalstij ir lūgusi uzņemt atpakaļ starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un kas vēlas pārsūtīt šo pieteikuma iesniedzēju uz šo pēdējo minēto dalībvalsti, pirms tā var veikt šo pārsūtīšanu, ir jāņem vērā visa informācija, ko tai ir sniedzis minētais pieteikuma iesniedzējs, it īpaši attiecībā uz iespējamu reāla riska tikt pakļautam necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei minētās pārsūtīšanas brīdī vai pēc tās pastāvēšanu minētā 4. panta izpratnē;
–
dalībvalstij, kura vēlas veikt pārsūtīšanu, ir jāsadarbojas faktu konstatēšanā un/vai to patiesuma pārbaudē;
–
šai dalībvalstij ir jāatturas veikt šo pārsūtīšanu, ja ir nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka pārsūtīšanas gadījumā pastāv reāls šādas izturēšanās risks;
–
minētā dalībvalsts var tomēr mēģināt saņemt no atbildīgās dalībvalsts individuālās garantijas un, ja šādas garantijas ir sniegtas un šķiet gan ticamas, gan pietiekamas, lai izslēgtu jebkādu necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās reālu risku, var veikt pārsūtīšanu.
Par ceturto jautājumu
82
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atbildi uz trešo jautājumu ietekmē apstāklis – pieņemot, ka tas ir pierādīts –, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs nevar vai efektīvi nevar vērsties iestādēs un celt prasību atbildīgajā dalībvalstī.
83
Jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir instruments sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ar kuru Tiesa dalībvalstu tiesām sniedz norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kuras tām vajadzīgas, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas. Šīs sadarbības ietvaros valsts tiesai, kura izskata pamatlietu un kurai vienīgajai ir precīzas zināšanas par tās pamatā esošajiem faktiem un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2023. gada 7. decembris, mBank (Patērētāja paziņojums), C‑140/22, EU:C:2023:965, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
84
Tiesa var atteikties lemt par prejudiciālu jautājumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka valsts tiesas lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju pamatlietā vai pamatlietas priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. septembris, Cilevičs u.c.C‑391/20, EU:C:2022:638, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
Saistībā ar šo pēdējo minēto aspektu jāuzsver, ka ir nozīmīgi, lai valsts tiesa norādītu precīzus iemeslus, kuru dēļ tā interesējas par Savienības tiesību interpretāciju un uzskata, ka ir jāuzdod Tiesai prejudiciāli jautājumi (spriedums, 2005. gada 6. decembris, ABNA u.c., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04, EU:C:2005:741, 46. punkts, kā arī rīkojums, 2011. gada 15. aprīlis, Debiasi, C‑613/10, EU:C:2011:266, 22. punkts).
86
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesa pietiekami skaidri un precīzi nav izklāstījusi grūtības, ar kādām prasītājs pamatlietā varētu saskarties gadījumā, ja viņš tiktu pārsūtīts uz atbildīgo dalībvalsti.
87
Turklāt tā arī skaidri neizklāsta iemeslus, kuru dēļ tā sasaista grūtības efektīvi celt prasību šajā dalībvalstī pēc pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas un tās prasīto pierādījumu līmeni procedūrā, kurā tiek noteikta par viņa pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts, attiecībā uz faktiem, uz kuriem viņš atsaucas, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka pārsūtīšanas uz minēto dalībvalsti gadījumā viņam radīsies tādas izturēšanās risks, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam, sistēmisku vai vispārēju nepilnību patvēruma procedūrā vai uzņemšanas apstākļos dēļ.
88
No tā izriet, ka trešais jautājums ir nepieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
89
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 3. panta 2. punkta otrā daļa
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas, ka dalībvalsts, kas ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, attiecībā uz šādiem valstspiederīgajiem, kuri vēlas iesniegt šādu pieteikumu pie tās robežas, ir veikusi atpakaļraidīšanu, kā arī aizturēšanu tās robežkontroles punktos, pats par sevi nav šķērslis šī valstspiederīgā pārsūtīšanai uz šo dalībvalsti. Minētā valstspiederīgā pārsūtīšana uz konkrēto dalībvalsti tomēr ir izslēgta, ja pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka pārsūtīšanas laikā vai pēc šīs pārsūtīšanas viņam draudētu reāls risks tikt pakļautam šādai praksei, un ja atkarībā no apstākļiem, kas ir jāpārbauda kompetentajām iestādēm un tiesai, kurā, iespējams, celta prasība par pārsūtīšanas lēmumu, šādas prakses dēļ viņš varētu tikt nostādīts tādā ekstrēmas nabadzības situācijā, kas ir tik nopietna, ka tā var tikt pielīdzināta necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kas ir aizliegta ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. pantu.
2)
Regula Nr. 604/2013 kopsakarā ar Pamattiesību hartas 4. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
–
dalībvalstij, kas atbildīgajai dalībvalstij ir lūgusi uzņemt atpakaļ starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju un kas vēlas pārsūtīt šo pieteikuma iesniedzēju uz šo pēdējo minēto dalībvalsti, pirms tā var veikt šo pārsūtīšanu, ir jāņem vērā visa informācija, ko tai ir sniedzis minētais pieteikuma iesniedzējs, it īpaši attiecībā uz iespējamu reāla riska tikt pakļautam necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei minētās pārsūtīšanas brīdī vai pēc tās pastāvēšanu minētā 4. panta izpratnē;
–
dalībvalstij, kura vēlas veikt pārsūtīšanu, ir jāsadarbojas faktu konstatēšanā un/vai to patiesuma pārbaudē;
–
šai dalībvalstij ir jāatturas veikt šo pārsūtīšanu, ja ir nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka pārsūtīšanas gadījumā pastāv reāls šādas izturēšanās risks;
–
minētā dalībvalsts var tomēr mēģināt saņemt no atbildīgās dalībvalsts individuālās garantijas un, ja šādas garantijas ir sniegtas un šķiet gan ticamas, gan pietiekamas, lai izslēgtu jebkādu necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās reālu risku, var veikt pārsūtīšanu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda ‑ holandiešu.