62000CC0470_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Europaparlamentet (nedan kallat parlamentet) har överklagat den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt, fjärde avdelningen, meddelade den 26 oktober 2000, i målet Ripa di Meana m.fl. mot parlamentet(2) (nedan kallad den överklagade domen) och yrkat att domen skall upphävas vad gäller målen T-83/99 och T-84/99.
I – Tillämpliga bestämmelser
2. I avsaknad av ett enhetligt pensionssystem för samtliga ledamöter av parlamentet antog parlamentets presidium den 24 och 25 maj 1982 ett provisoriskt pensionssystem för ledamöter från stater vilkas nationella myndigheter inte hade antagit något pensionssystem för ledamöter av parlamentet (nedan kallat det provisoriska pensionssystemet). Detta system är även tillämpligt när nivån på och/eller villkoren för den föreskrivna pensionen inte är identiska med dem som gäller för ledamöterna av parlamentet i den medlemsstat, för vilken den berörda ledamoten av Europaparlamentet har valts, och återfinns i bilaga III till parlamentets bestämmelser för kostnadsersättning och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter (nedan kallad bilaga III).
3. I bilaga III, i den version som var i kraft sedan den 25 maj 1982, föreskrevs bland annat följande:
”Artikel 1
1. Alla ledamöter av Europaparlamentet är berättigade till en ålderspension.
2. I avvaktan på att ett slutgiltigt pensionssystem för Europaparlamentets ledamöter införs kan på berörd ledamots begäran en tillfällig pension utbetalas från Europeiska unionens budget – parlamentsavsnittet.
Artikel 2
1. Nivån och villkoren för en sådan pension är identiska med vad som gäller för pensioner till parlamentsledamöter i det land för vilket ledamoten valts.
2. Alla ledamöter som åtnjuter de förmåner som avses i artikel 1.2 betalar till gemenskapens budget en summa som beräknas på ett sådant sätt att de betalar samma allmänna bidrag som en ledamot av vederbörande nationella parlament enligt de bestämmelser som där råder.
Artikel 3
För beräkning av pensionsbeloppet kan den tid som en ledamot varit ledamot av ett medlemslands parlament läggas till den tid ledamoten varit ledamot av Europaparlamentet. De perioder en ledamot har ett dubbelt mandat räknas enbart som en period.”
4. Det provisoriska pensionssystemet ändrades genom ett beslut av parlamentets presidium av den 13 september 1995 (nedan kallat beslutet från år 1995) i huvudsakligt syfte att göra både anslutning till systemet och utbetalning av pension beroende av en ansökan inom en viss tidsfrist.
5. Efter ändringen genom beslutet från år 1995 föreskrivs således följande i artikel 3 i bilaga III:
”1. Ansökan om anslutning till detta provisoriska pensionssystem måste göras senast sex månader efter det att en ledamots mandat börjar.
Efter det att denna frist har löpt ut skall en ledamot anses vara medlem av pensionssystemet från och med dagen i den månad som ansökan kom in.
2. Ansökan om utbetalning av pensionen måste göras senast sex månader från och med den dag ledamotens rätt till pension börjar.
Efter det att denna frist har löpt ut skall pensionen betalas ut från och med första dagen i den månad ansökan inkom.”
6. Efter ändringen genom beslutet från år 1995 återges hela innehållet i den tidigare artikel 3 i bilaga III i artikel 4 i samma bilaga.
7. I artikel 5 i bilaga III föreskrivs numera följande:
”Dessa bestämmelser skall träda i kraft från och med den dag de antas av presidiet [det vill säga den 13 september 1995].
Ledamöter vars mandat påbörjats före antagandet av dessa bestämmelser skall från och med ikraftträdandet ha sex månader på sig att inkomma med ansökningar om anslutning till systemet.”
8. Samtliga ledamöter underrättades genom parlamentets meddelande nr 25/95 av den 28 september 1995 om den ändring av bilaga III som genomfördes genom beslutet från år 1995.
9. Enligt artikel 27.1 och 27.2 i bestämmelserna om ”kostnadsersättning och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter” gäller följande:
”1. Vid inledande av sin mandatperiod mottar varje ledamot en kopia av dessa bestämmelser från generalsekretariatet. De bekräftar skriftligen mottagandet härav.
2. En ledamot som anser att reglerna i dessa bestämmelser har tillämpats felaktigt kan skriftligen vända sig till generalsekretariatet. Om någon förlikning inte kommer till stånd mellan ledamoten och generalsekretariatet skickas frågan vidare till kvestorskollegiet som fattar beslut efter samråd med generalsekretariatet. Kollegiet kan även samråda med ordföranden eller presidiet.”
II – Bakgrund till tvisten och förfarandet vid förstainstansrätten
10. Av den överklagade domen framgår att bakgrunden till tvisten är följande:
”1 [Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando och Gastone Parigi] var ledamöter av Europaparlamentet ... under mandatperioden 1994–1999.
...
6 [Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando och Gastone Parigi] som trodde att de automatiskt omfattades av det provisoriska pensionssystemet, vilket är fallet för det italienska parlamentet, ingav aldrig någon begäran om anslutning till det provisoriska systemet i enlighet med ändringsbestämmelserna av den 13 september 1995. Det var först under de första månaderna under år 1998 som [de] av en slump fick reda på att de faktiskt inte hade rätt till någon pension, eftersom de inte uttryckligen hade anslutit sig till det provisoriska pensionssystemet inom sex månader från och med ikraftträdandet av den nya artikeln 3.1 i bilaga III, i dess lydelse enligt ändringen som antagits av presidiet den 13 september 1995.
7 [Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando och Gastone Parigi] vidtog sedan olika åtgärder. Gastone Parigi ingav den 18 februari 1998 en ansökan om anslutning till nämnda system till direktoratet för personal- och socialfrågor vid parlamentets generaldirektorat för personal ... . Han begärde att det provisoriska pensionssystemet skulle tillämpas med retroaktiv verkan. Kvestorskollegiet svarade i två skrivelser av den 2 juli och av den 20 oktober 1998 att det var omöjligt att med retroaktiv verkan ansluta sig till det provisoriska pensionssystemet.
8 Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando kontaktade parlamentets administration utan att göra någon skriftlig framställan.
9 Efter dessa resultatlösa försök hos de behöriga avdelningarna vände sig sökandena till parlamentets vice ordförande, Renzo Imbeni och Podestà, och bad dem ingripa för att lösa detta problem.
10 De sistnämnda skickade en skrivelse av den 19 november 1998 till kvestorskollegiet för att få en omprövning av sökandenas situation. Kvestorskollegiet avslog denna begäran i separata skrivelser till sökandena (nr 300762 till Ripa di Meana, nr 300763 till Orlando och nr 300761 till Parigi) med motiveringen att alla ledamöter hade informerats om att anslutning till det ovannämnda pensionssystemet endast kunde göras om en begäran framställdes i detta avseende inom den frist som fastställts i det ovannämnda beslutet av parlamentets presidium av den 13 september 1995 ... ”
11. Det är under dessa omständigheter som Carlo Ripa di Meana (mål T-83/99), Leoluca Orlando (mål T-84/99) och Gastone Parigi (mål T-85/99), genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 april 1999, har väckt talan om ogiltigförklaring av parlamentets beslut av den 4 februari 1999 att avslå deras begäran om att det provisoriska pensionssystemet som avses i bilaga III skulle tillämpas retroaktivt.
12. På grund av sambandet mellan dessa tre mål förenades de genom beslut av den 22 maj 2000 av ordföranden på fjärde avdelningen vad gäller det muntliga förfarandet och domen.
III – Den överklagade domen
13. Förstainstansrätten biföll delvis parlamentets invändning om rättegångshinder i den överklagade domen.
14. Vad gäller Gastone Parigis talan ansåg förstainstansrätten nämligen att kvestorkollegiets skrivelse till denne av den 4 februari 1999 inte innehöll något nytt i förhållande till skrivelserna av den 2 juli och den 20 oktober 1998 och att den följaktligen utgjorde en ren bekräftelse av de tidigare besluten. Talan mot de två besluten från 1998 väcktes inte inom de fastställda fristerna, och beslutet av den 4 februari 1999 föregicks i övrigt inte av någon omprövning av Gastone Parigis situation. Förstainstansrätten avvisade därför, i punkt 36 i den överklagade domen, dennes talan i dess helhet.
15. Vad däremot gäller Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos talan, ogillade förstainstansrätten parlamentets påstående enligt vilket talan skulle avvisas på grund av att det i skrivelserna av den 4 februari 1999 endast återgavs innehållet i presidiets beslut av den 13 september 1995. I punkt 26 i den överklagade domen fastslog förstainstansrätten att ”skrivelsen av den 19 november 1998 skall ... anses utgöra en begäran från sökandena som för deras räkning hade framställts av viceordförandena” och angav följande i punkterna 27–31 i samma dom:
”27 Förstainstansrätten erinrar vidare om att domstolen i dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 16/62 och 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet (REG 1962, s. 901; svensk specialutgåva, volym 1, s. 145), har ansett att uttrycket beslut i artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget (nu artikel 230 fjärde stycket EG), skall förstås i den tekniska mening som det ges i artikel 189 i EG-fördraget (nu artikel 249 EG) och att kriteriet för att skilja mellan en normativ rättsakt och ett beslut i den mening som avses i den sistnämnda artikeln står att finna i huruvida den ifrågavarande rättsakten har allmän giltighet eller inte.
28 Det framgår dessutom av fast rättspraxis att en rättsakt inte förlorar sin normativa beskaffenhet på grund av att det är möjligt att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet (domstolens beslut av 23 november 1995 i mål C‑10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
29 Inledningsvis skall det påpekas att de definitioner som antagits i ändringen av den 13 september 1995 i bilaga III är avfattade i allmänna och abstrakta ordalag och alltså, för ledamöterna av parlamentet, medför rättsverkningar som är fastställda på ett abstrakt och allmänt sätt och följaktligen bör anses ha en allmän giltighet och normativ betydelse för var och en av ledamöterna. Även om det fastslogs att de ledamöter på vilka artikel 5.2 i ändringen av 13 september 1995 äger tillämpning kunde identifieras vid tidpunkten för rättsaktens antagande, skulle det inte räcka för att ifrågasätta denna bestämmelses normativa beskaffenhet, med beaktande av att den endast avser objektiva rättsliga eller faktiska situationer.
30 Även om domstolen under vissa omständigheter har ansett att en normativ rättsakt kan beröra vissa fysiska och juridiska personer direkt och personligen (se förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen T-172/98, T-175/98-T-177/98, REG 2000 s. II-2784, punkt 30 och där angiven rättspraxis), kan inte denna rättspraxis åberopas i förevarande mål, eftersom den omtvistade bestämmelsen inte åsidosätter någon särskild rättighet för sökanden i den mening som avses i rättspraxis.
31 Härav följer att parlamentets argument för att talan i målen T-83/99 och T‑84/99 skall avvisas inte kan godtas.”
16. Förstainstansrätten fortsatte sin prövning i sak av Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos talan och ogillade invändningen om rättsstridighet som dessa hade gjort gällande angående presidiets beslut av den 13 september 1995, men godtog grunderna som gällde underlåtenhet att inge en begäran inom sex månader såsom föreskrivs i bilaga III, åsidosättande av principen om god förvaltningssed och åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
17. I detta hänseende fastställde förstainstansrätten särskilt följande:
”75 För att uppfylla de krav som följer av rättssäkerhetsprincipen och principen om god förvaltningssed anser förstainstansrätten att parlamentet med hänsyn till artikel 27.1 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter borde ha informerat de berörda ledamöterna om ändringen av bilaga III genom personlig delgivning med mottagningskvitto.
76 Det är endast genom att agera på detta sätt som parlamentet skulle ha iakttagit den gemenskapsdomstolarnas rättspraxis som kräver att varje rättsakt som antas av institutionerna och som har rättsverkningar skall vara klar och precis samt bringas till den berördes kännedom på ett sådant sätt att denne med säkerhet kan förvissa sig om den tidpunkt vid vilken rättsakten träder i kraft och börjar ha rättsverkningar (förstainstansrättens dom av den 7 februari 1991 i de förenade målen T-18/89 och T-24/89, Tagaras mot domstolen, REG 1991, s. II-53, punkt 40, och domstolens dom av den 23 september 1986 i mål 5/85, AKZO Chemie mot kommissionen, REG 1986, s. 2585, punkt 39; svensk specialutgåva).
77 Eftersom en sådan delgivning inte har gjorts kan en frist som antagits för ingivande av en begäran grundad på en rättsakt avseende pensionsrättigheter av den typ som avses i förevarande mål enligt gemenskapsdomstolarnas rättspraxis endast börja löpa när den berörde fått kännedom om rättsaktens existens och inom rimlig tidsfrist fått en exakt kännedom om denna rättsakt (förstainstansrättens dom av den 15 mars 1994 i mål T-100/92, La Pietra mot kommissionen, REGP s. I-A-83 och II-275, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
78 Sökandena har visserligen inte bestritt att de fick kännedom om existensen av ändringen av bilaga III under de första månaderna under år 1998. Parlamentet har emellertid inte bevisat att de fick exakt kännedom om ändringsakten tidigare än sex månader före ingivande av begäran, den 19 november 1998. Dessutom visar omständigheterna i fallet att exakt kännedom erhölls inom rimlig tidsfrist.
79 Sökandena har följaktligen ingivit en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet inom den frist som anges av ändringen av bilaga III.”
18. På grundval av det ovan anförda ogiltigförklarade förstainstansrätten i punkterna 1 och 3 i domslutet i den överklagade domen således parlamentets beslut nr 300762 och 300763 av den 4 februari 1999 om att avslå den begäran som gjorts av Carlo Ripa di Meana respektive Leoluca Orlando om tillämpning med retroaktiv verkan av det provisoriska pensionssystem som avses i bilaga III och förpliktade parlamentet att bära sina rättegångskostnader liksom att ersätta Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos rättegångskostnader i målen T-83/99 och T-84/99.
19. I punkterna 2 och 4 i domslutet i den överklagade domen avvisade förstainstansrätten däremot Gastone Parigis talan och förpliktade denne att bära sina rättegångskostnader liksom att ersätta parlamentets rättegångskostnader i mål T-85/99.
IV – Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
20. Parlamentet har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 22 december 2000, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan, överklagat förstainstansrättens dom.
21. Parlamentet har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen med avseende på målen T-83/99 och T-84/99,
– som en konsekvens därav, fastställa att den talan som sökandena i första instans har väckt inte kan tas upp till sakprövning och att den är ogrundad,
– förplikta sökandena i första instans att ersätta samtliga rättegångskostnader som härrör från förfarandena vid förstainstansrätten och domstolen.
22. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har för sin del yrkat att domstolen skall
– fastställa att parlamentets överklagande av punkterna 1 och 3 i domslutet i den överklagade domen i sin helhet inte kan tas upp till sakprövning och/eller att det är ogrundat,
– som en konsekvens därav, bekräfta punkterna 1 och 3 i domslutet i den överklagade domen och således slutgiltigt och till fullo bedöma de argument som Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando lade fram i första instans,
– förplikta parlamentet att även ersätta rättegångskostnaderna som härrör från överklagandet.
23. För det fall domstolen helt eller delvis skulle ta upp överklagandet till prövning har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando yrkat att domstolen skall
– avvisa parlamentets yrkande att sökandena i första instans skall ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit under förfarandet vid förstainstansrätten vad gäller argument som för första gången har gjorts gällande i överklagandet och således i strid med artikel 113.1, andra strecksatsen, i rättegångsreglerna,
– av rättviseskäl fördela rättegångskostnaderna.
24. Gastone Parigi har anslutningsöverklagat den överklagade domen i den del förstainstansrätten förpliktade honom att, förutom att bära sina egna rättegångskostnader, ersätta parlamentets rättegångskostnader. I sin svarsskrivelse har Gastone Parigi yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen enbart vad gäller punkt 4 i domslutet som gäller mål T-85/99,
– som en konsekvens därav, fastställa att vardera parten skall bära sina rättegångskostnader vad gäller mål T-85/99,
– förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet.
25. För det fall domstolen helt eller delvis skulle ogilla anslutningsöverklagandet har Gastone Parigi yrkat att domstolen av rättviseskäl skall fördela rättegångskostnaderna.
26. Parlamentet har gjort en invändning om rättegångshinder avseende detta anslutningsöverklagande. Det har yrkat att domstolen skall
– avvisa Gastone Parigis anslutningsöverklagande,
– förplikta Gastone Parigi att ersätta samtliga rättegångskostnader för överklagandet.
V – Bedömning av det huvudsakliga överklagandet
A – Den första grunden
1. Parternas argument
27. Som första grund har parlamentet
bestritt förstainstansrättens karaktärisering av skrivelsen av den 19 november 1998 från parlamentets två viceordförande som ”sökandenas begäran om anslutning”. I detta hänseende konstaterade förstainstansrätten i punkt 26 i den överklagade domen att ”... skrivelsen av den 19 november 1998 skall ... anses utgöra en begäran från sökandena som för deras räkning hade framställts av viceordförandena”.
28. Parlamentet har konstaterat att det inte finns något rättsligt argument till stöd för förstainstansrättens uppfattning eftersom viceordförandena i fråga inte hade någon särskild behörighet att framställa en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet för Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos räkning, varken med stöd av någon rättslig bestämmelse eller med stöd av en fullmakt från dessa båda ledamöter. Enligt parlamentet är det emellertid uteslutet att tänka sig att de kunde agera utan fullmakt avseende sådana rättsakter som de som är i fråga i målet, vilka har direkt betydelse på de berörda ledamöternas rättsliga och ekonomiska situation. Skrivelsen av den 19 november 1998 påminner således om en informell åtgärd i syfte att påkalla en omprövning av sökandenas situation men kan inte i något fall anses utgöra en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet.
29. Denna slutsats bekräftas för övrigt av själva lydelsen av den nämnda skrivelsen av vilken det enligt parlamentet följer att viceordförandena inte helt har förstått situationen eftersom de i denna skrivelse jämför Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos ställning med Gastone Parigis. Det följer emellertid av den överklagade domen att deras respektive ställning är helt olika.
30. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har under alla omständigheter uttryckligen vidgått att de aldrig har framställt någon begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet enligt de formkrav som föreskrivs i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar för parlamentets ledamöter och inte heller på något annat sätt. De har i övrigt aldrig i sina inlagor eller vid det muntliga förfarandet vid förstainstansrätten begärt att skrivelsen av den 19 november 1998 skall anses utgöra en begäran om anslutning till nämnda system av viceordförandena i deras namn och för deras räkning. Av detta följer att förstainstansrätten har dömt utöver vad som har yrkats (ultra petitum) .
31. Vad gäller Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos argument, enligt vilket det varken i bilaga III eller i någon annan nationell eller gemenskapsrättslig bestämmelse preciseras på vilket sätt en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet skall framställas, har parlamentet för det första konstaterat att parlamentets behöriga avdelningar tillhandahåller särskilda formulär – vilka Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando kände till. Parlamentet har för det andra konstaterat att, om man skulle acceptera att det inte finns några särskilda formkrav för en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet, skulle denna begäran under alla omständigheter behöva vara skriftlig för att möjliggöra för de behöriga avdelningar som skall ta emot begäran att ha tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för att genomföra de formkrav som finns, särskilt vad gäller verkan av vilket datum begäran framställdes.
32. Vad gäller detta argument att det inte finns några formkrav för begäran om anslutning har parlamentet därefter erinrat om att problemet i det aktuella målet inte utgörs av sättet för begäran om anslutning utan frånvaron av någon begäran om anslutning från Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando. I detta hänseende har parlamentet konstaterat att dessa båda ledamöter vände sig till parlamentets förvaltning, inte för att göra en muntlig begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet, utan endast för att begära information om detta. Parlamentets behöriga avdelningar informerade dem vid detta tillfälle om skyldigheten att göra en skriftlig begäran om anslutning och om att det fanns särskilda formulär tillgängliga för detta.
33. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
har noterat att det varken i bilaga III eller i någon annan nationell eller gemenskapsrättslig bestämmelse preciseras på vilket sätt en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet skall framställas. Inget hindrade följaktligen Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando från att låta sig representeras av de italienska viceordförandena i parlamentet för att framföra en sådan begäran. I avsaknad av tvingande regler angående vilken form fullmakten skall ha kan denna nämligen ges på vilket sätt som helst, till och med muntligt eller underförstått.
34. I skrivelsen från viceordförandena nämndes på ett klart och otvetydigt sätt att det fanns en fullmakt från de båda berörda ledamöterna, vilket innebär att skrivelsen från viceordförandena skall anses utgöra en riktig begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet, som framförts i Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos namn och för deras räkning. Denna slutsats bekräftas för övrigt av att kvestorskollegiet – som skulle ha kunnat vägra att besvara eller hade kunnat avvisa skrivelsen från viceordförandena med motiveringen att det förfarande som föreskrivs i artikel 27.2 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till parlamentets ledamöter inte hade iakttagits – inte bara besvarade skrivelsen, utan dessutom besvarade Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando direkt och personligen med en uttrycklig hänvisning till deras begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet. Denna omständighet visar, enligt dessa ledamöter, tydligt att viceordförandenas skrivelse måste anses utgöra en giltig begäran om anslutning till nämnda system, vilket förstainstansrätten har bekräftat i punkt 26 i den överklagade domen.
35. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har dessutom betonat att parlamentets argument om att avsaknaden av en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet under alla omständigheter saknar betydelse, eftersom de handlingar som har överklagats och som har ogiltigförklarats av förstainstansrätten är skrivelserna från kvestorskollegiet av den 4 februari 1999. Frågan om talan i första instans kan tas upp till sakprövning skall följaktligen endast bedömas med hänsyn till dessa skrivelser.
2. Bedömning
36. Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos tillvägagångssätt har förvisso varit säreget.
37. Parlamentets uppfattning att förstainstansrätten inte kan karaktärisera viceordförandenas skrivelse av den 19 november 1998 som en begäran om anslutning tillintetgörs emellertid av den omständigheten att även ett av dess egna organ, nämligen kvestorskollegiet, har ansett den utgöra en begäran om anslutning som gjorts av viceordförandena för de berörda ledamöternas räkning.
38. Detta följer inte enbart av lydelsen i kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999, i vilka följande fastställs: ”Härav följer att med tillämpning av de gällande bestämmelserna kan er begäran
inte bifallas.”(3) Det följer även av den omständigheten, såsom Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando med rätta har noterat, att dessa skrivelser har adresserats direkt och personligen till de tre berörda parlamentsledamöterna medan de till sitt innehåll utgör ett svar på viceordförandenas skrivelser av den 19 november 1998.
39. Jag föreslår således att talan inte kan vinna bifall på parlamentets första grund.
B – Den andra grunden
1. Parternas argument
40. Som andra grund har parlamentet
bestritt förstainstansrättens ståndpunkt, enligt vilken kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999 är beslut av parlamentet. Enligt parlamentet rör det sig nämligen helt enkelt om meddelanden av enbart informativ karaktär från parlamentets kvestorer som endast bekräftar en föreliggande situation, vilken de berörda ledamöterna kände väl till.
41. Parlamentet har för det första bestritt ställningstagandet i punkt 30 i den överklagade domen, enligt vilket parlamentets presidiums beslut av den 13 september 1995 ”inte åsidosätter någon särskild rättighet för sökanden i den mening som avses i rättspraxis”. I och med att det genom detta beslut införs en förfallotid för att erhålla pension från parlamentet påverkas nämligen ledamöternas subjektiva rättsliga ställning, och Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando var således i sin fulla rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av detta beslut. Denna talan skulle emellertid ha väckts inom de tidsfrister som föreskrivs i artikel 230 EG. Att dessa frister har löpt ut utan att talan väckts kan inte i något fall avhjälpas genom en talan mot skrivelser som parlamentet anser vara rena artighetsskrivelser som endast bekräftar en regel som är känd av parlamentsledamöterna. En motsatt tolkning skulle enligt parlamentet innebära ett åsidosättande av den grundläggande principen om rättssäkerhet.
42. Parlamentet har för det andra påpekat att förstainstansrätten säger emot sig själv när den å ena sidan, i punkterna 29 och 30 i den överklagade domen, anger att parlamentets presidiums beslut är en normativ rättsakt med allmän giltighet genom vilket ingen särskild rättighet för sökandena åsidosätts, och å andra sidan, i punkt 75 i samma dom, anger att parlamentet, för att uppfylla de krav som följer av rättssäkerhetsprincipen och principen om god förvaltningssed, borde ha informerat de berörda ledamöterna om ändringen av bilaga III genom personlig delgivning med mottagningskvitto. Enligt parlamentet kan endast ett av dessa påståenden vidhållas. Antingen skall beslutet från år 1995 anses utgöra en rättsakt med allmän giltighet som inte skadar sina adressaters rättigheter och de sätt på vilka en institution vanligen meddelar sina ledamöter måste således anses tillräckliga, eller så skall samma beslut anses som en rättsakt med individuell giltighet som måste delges samtliga ledamöter. I det sistnämnda fallet borde ledamöterna ha väckt talan om ogiltighet mot rättsakten inom den föreskrivna tidsfristen, vilken började löpa den dag då de fick kännedom om rättsakten. Eftersom denna frist har löpt ut borde förstainstansrätten ha avvisat talan.
43. Parlamentet har slutligen påpekat att skrivelserna av den 4 februari 1999 inte i något fall kan anses utgöra beslut av parlamentet ”eftersom Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando genom sitt informella och avvikande tillvägagångssätt genom viceordförandena under alla omständigheter inte omfattas av de vanliga reglerna och förfarandena. Parlamentet har i detta hänseende särskilt hänvisat till den regel som föreskrivs i artikel 27.2 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar för Europaparlamentets ledamöter, enligt vilken ”[e]n ledamot som anser att reglerna i dessa bestämmelser har tillämpats felaktigt [skriftligen kan] vända sig till Europaparlamentets generalsekretariat. Om någon förlikning inte kommer till stånd mellan ledamoten och generalsekretariatet skickas frågan vidare till kvestorskollegiet som fattar beslut efter samråd med generalsekretariatet. Kollegiet kan även samråda med ordföranden eller presidiet.”
44. Vad gäller Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos argument som de stödjer på domen i målet Weber mot parlamentet(4) har parlamentet erinrat om att, även om de rättsakter från parlamentet som har rättsverkningar för tredje man förvisso är underställda rättslig kontroll enligt denna dom, måste det finnas en rättsakt som har antagits med tillämpning av den aktuella regleringen. I domen i det ovannämnda målet Weber mot parlamentet handlade det om ett beslut av kvestorskollegiet angående en begäran från Beate Weber om avgångsvederlag. I det aktuella målet finns det emellertid ingen rättsakt som har antagits med tillämpning av den relevanta regleringen, eftersom de rättsliga kraven för att en sådan rättsakt skall kunna uppkomma inte är uppfyllda. Skrivelserna från kvestorskollegiet kan med andra ord inte ha några rättsverkningar eftersom det i det aktuella fallet inte finns någon formell begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet från Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando. Parlamentet har i detta hänseende erinrat om att en ansökan – skriftlig och undertecknad av den berörda personen – är nödvändig för att ett administrativt förfarande skall inledas och i förekommande fall leda fram till ett beslut mot vilket talan kan väckas. I det aktuella målet har ingen sådan rättsakt lämnats in av de båda ledamöterna. Skrivelsen från viceordförandena – vilken per definition inte härrör från de berörda personerna själva – kan således inte ha någon rättslig betydelse.
45. I sitt bemötande av parlamentets andra grund har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
konstaterat att det är kvestorskollegiet självt som, genom att svara direkt till de berörda ledamöterna, har åsidosatt det förfarande som föreskrivs i artikel 27.2 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter. De har bestritt parlamentets uppfattning, enligt vilken skrivelserna från kvestorskollegiet är rena artighetsskrivelser och att den enda rättsakt mot vilken talan kan föras är beslutet av den 13 september 1995. De har i detta hänseende gjort gällande att denna uppfattning vederläggs såväl av den otvetydiga lydelsen i nämnda skrivelser, enligt vilken ”[Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos] begäran inte [kan] bifallas”, som av ett avgörande prejudikat i domstolens rättspraxis, nämligen domen i det ovannämnda målet Weber mot parlamentet.
46. I det sistnämnda målet avslog nämligen kvestorskollegiet en parlamentsledamots begäran om att erhålla avgångsvederlag efter det att hon hade lämnat sitt ämbete. Kvestorskollegiet avslog begäran från denna ledamot på grundval av ett beslut från parlamentets presidium, till vilket det uttryckligen hänvisades till i kvestorskollegiets skrivelse. I sin dom förklarade domstolen att talan, som Beate Weber hade väckt mot kvestorskollegiets skrivelse där hennes begäran avslogs, kunde tas upp till sakprövning, eftersom ”en reglering om avgångsvederlag till förmån för parlamentsledamöter, liksom enskilda rättsakter som har antagits med tillämpning av denna reglering, har rättsverkningar som går utöver den interna organisationen av institutionens egna arbete såvitt de påverkar ledamotens ekonomiska ställning när hon lämnar sitt ämbete”. Enligt Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando kan talan således föras mot alla de rättsakter som påverkar ledamöternas ekonomiska ställning, inklusive de rättsakter som antagits med tillämpning av en reglering av allmän karaktär.
47. Detta är enligt dem precis fallet med kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999. Sådana meddelanden är nämligen långt ifrån rena informations- eller artighetsmeddelanden, utan rättsakter som antagits med tillämpning av parlamentets allmänna bestämmelser på pensionsområdet. Även om de har antagits med tillämpning av den ändring som gjordes i bilaga III genom beslutet från år 1995 är det dessa skrivelser som konkret har påverkat de berörda ledamöternas ekonomiska ställning, och det är således mot dem – och inte mot beslutet från år 1995 – som talan skall föras vid förstainstansrätten.
48. Enligt Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando bekräftas i övrigt den omständigheten att kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999 verkligen utgör beslut med rättsverkningar för dem av en skrivelse av kvestorskollegiet av den 21 maj 1999. Denna utgör ett svar på två skrivelser daterade i mars och april 1999 i vilka Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando underrättade kvestorskollegiet om sin avsikt att väcka talan vid förstainstansrätten. I skrivelsen av den 21 maj 1999 angav kvestorskollegiet nämligen dels ”att kollegiet har prövat [Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos skrivelser i vilka de bestrider] kollegiets vägran att retroaktivt ansluta [dem] till pensionsfonderna”, dels att ”i avsaknad av annat stöd för [deras] begäran upprepar kollegiet att det är omöjligt att bevilja begäran”. Dessa båda ställningstaganden bekräftar enligt Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando verkligen att skrivelserna av den 4 februari 1999 långt ifrån kan liknas vid rena artighetsmeddelanden, utan att de är beslut mot vilka talan kan väckas enligt artikel 230 EG.
49. De har även erinrat om att de inte har något intresse av att begära att ändringen av bilaga III – vilken inte hade kommit till deras kännedom – skall ogiltigförklaras, utan endast att denna ändring skall tillämpas på dem från det datum då de fick kännedom om den. Av detta har de dragit slutsatsen att förstainstansrätten med rätta förklarade att deras talan kunde tas upp till prövning.
2. Bedömning
50. Jag föreslår att domstolen skall godta Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos uppfattning att förstainstansrätten inte har gjort någon felaktig rättstillämpning när den har fastställt att kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999 skall anses utgöra beslut i den mening som avses i artikel 230 EG.
51. Såvitt parlamentet har gjort gällande att kvestorskollegiets skrivelser inte kan anses utgöra beslut på grund av att det i det förevarande fallet inte har funnits någon formell begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet från Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando, skall det först konstateras att denna andra grund går ihop med den första grunden, vilken jag, som framgått ovan, anser skall ogillas.
52. Vidare kan parlamentets argument, enligt vilket kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999 endast är en bekräftelse på beslutet från år 1995 och att tidsfristen för att väcka talan således har löpt ut, inte godtas.
53. Förstainstansrätten uttalade nämligen på goda grunder i punkterna 29 och 30 i den överklagade domen att beslutet från år 1995 har en allmän giltighet och en normativ betydelse och att det inte självt åsidosätter någon särskild rättighet för de berörda ledamöterna. Beslutet begränsar sig faktiskt till att allmänt föreskriva en skyldighet att inom sex månader göra en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet vid äventyr av att inte längre erhålla pension retroaktivt.
54. Kvestorskollegiets skrivelser av den 4 februari 1999 är däremot av en annan karaktär, eftersom beslutet från år 1995 däri tillämpas på det konkreta fallet med de berörda ledamöterna. Det är inte förrän vid denna tidpunkt, genom det konkreta avslaget av begäran om retroaktiv anslutning till det provisoriska pensionssystemet, som en av ledamöternas särskilda rättigheter har påverkats och som det föreligger ett beslut i den mening som avses i artikel 230 EG.
55. Skillnaden mellan beslutet från år 1995 och skrivelserna av den 4 februari 1999, och att skrivelserna således inte endast är en bekräftelse av beslutet, framgår mycket tydligt av Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos argument att de inte hade något intresse av att begära att beslutet från år 1995 skulle upphävas utan endast att uppnå att denna ändring skulle tillämpas på dem från det datum då de fick kännedom om ändringen.
56. Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos jämförelse mellan det aktuella målet och det ovannämnda målet Weber mot parlamentet torde likaså vara relevant eftersom det sistnämnda målet också gällde kvestorskollegiets avslag av en ekonomisk förmån med tillämpning av en reglering som hade antagits av parlamentets presidium. I det sistnämnda målet bestred parlamentet emellertid inte alls att den talan som Beate Weber hade väckt mot kvestorskollegiets avslagsbeslut kunde tas upp till sakprövning.
57. Vad slutligen gäller parlamentets argument om en påstådd motsägelse mellan, å ena sidan, punkterna 29 och 30 och, å andra sidan, punkt 75 i den överklagade domen, tycks detta höra till den tredje grunden som parlamentet har åberopat och som parlamentet för övrigt återkommer till inom ramen för sin tredje grund.
58. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att talan inte kan vinna bifall på parlamentets andra grund.
C – Den tredje grunden
59. Som tredje grund har parlamentet ifrågasatt förstainstansrättens slutsats att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando faktiskt har gett in sin begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet inom den tidsfrist som föreskrivs i beslutet från år 1995. Parlamentet har i detta hänseende gjort gällande fyra argument som jag omgrupperar i två delar. Den första delen består av de två första argumenten och gäller frågan om huruvida det krävdes en personlig delgivning av beslutet från år 1995 (punkterna 75 och 76 i den överklagade domen) och den andra delen består av de två sista argumenten och rör sätten på vilka Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando fick kännedom om beslutet från år 1995 (punkterna 77 och 78 i den överklagade domen).
1. Den tredje grundens första del angående skyldigheten att delge beslutet från år 1995
a) Parternas argument
i) Parlamentets första argument
60. Parlamentet
har bestritt ställningstagandet i punkt 75 i den överklagade domen, enligt vilket parlamentet borde ha informerat de berörda ledamöterna om ändringen av bilaga III genom personlig delgivning med mottagningskvitto ”med hänsyn till artikel 27.1 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter”. Enligt parlamentet gäller denna artikel – i vilken föreskrivs att ”[v]id inledande av sin mandatperiod mottar varje ledamot en kopia av dessa bestämmelser från generalsekretariatet [och] bekräftar skriftligen mottagandet härav” – nämligen endast de fullständiga bestämmelser som är i kraft i början av ledamöternas mandatperiod, och inte ändringar som senare görs av bestämmelserna och bilagorna till dessa.
61. I detta hänseende har parlamentet dels gjort gällande att de fullständiga bestämmelserna utgör ett regelverk som är mycket viktigare än de senare rättsakter som ändrar eller kompletterar dem, dels att de bestämmelser som är i kraft i början av en mandatperiod som regel har antagits av ett parlament som vederbörande ännu inte var del av och som således inte kunde vara kända för ledamoten, om det inte är fråga om flera mandatperioder i följd. De ändringar i bestämmelserna som görs under dennes mandatperiod utgör däremot rättsakter från det parlament som han är en del av, och det vore således normalt att denne ledamot kunde få kännedom om dessa ändringar på ett smidigare sätt, vilket är typiskt för den interna spridningen av parlamentariska rättsakter och som alla parlamentariska församlingar känner till. Genom att tolka artikel 27.1 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter extensivt har förstainstansrätten således behandlat olika situationer på ett liknande sätt och på så sätt åsidosatt principen om faktisk likabehandling.
62. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
har svarat att bilaga III utgör en viktig del av de bestämmelser som alla ledamöter får en kopia av med mottagningskvitto i början av mandatperioden. Förfarandet i artikel 27.1 i dessa bestämmelser skall därför tillämpas på varje ändring av dessa bestämmelser, inklusive ändringar i bilagorna till dem. Det är endast denna tolkning som gör det möjligt att iaktta rättssäkerhetsprincipen och principen om god förvaltningssed.
63. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har i detta hänseende betonat att det vore absurt att kräva ett skriftligt mottagningskvitto för de berörda bestämmelserna i sin helhet, om senare ändringar i dessa kunde få effekt efter det att de berörda hade informerats om dessa på ett informellt sätt, vilket för övrigt skulle vara osäkert. Enligt dem skulle en sådan lösning vara lika absurd som att föreskriva en skyldighet att publicera gemenskapens förordningar i den officiella tidningen och tillåta att ändringar i dessa förordningar kunde publiceras i vilken intern bulletin som helst.
ii) Parlamentets andra argument
64. Parlamentet delar bedömningen i punkt 76 i den överklagade domen, enligt vilken ”gemenskapsdomstolarnas rättspraxis ... kräver att varje rättsakt som antas av institutionerna och som har rättsverkningar skall vara klar och precis samt bringas till den berördes kännedom på ett sådant sätt att denne med säkerhet kan förvissa sig om den tidpunkt vid vilken rättsakten träder i kraft och börjar ha rättsverkningar”, men har understrukit att denna regel endast gäller individuella beslut eller under alla omständigheter rättsakter som har inverkan på situationen för vissa personer. Sådana rättsakter har nämligen mottagare och kan delges dem. Det följer emellertid av punkterna 28 till 30 i den överklagade domen att förstainstansrätten har liknat ändringen av bilaga III vid en rättsakt med allmän giltighet, som har antagits för att reglera pensionsrättigheterna för samtliga nuvarande och framtida ledamöter som inte omfattas av ett slutgiltigt ersättningssystem i sin medlemsstat. Förstainstansrätten har således gjort en felaktig rättstillämpning genom att därefter, i punkt 75 och följande punkter i den överklagade domen, anse att ändringen av bilaga III är en enskild administrativ rättsakt vilken skall delges med mottagningskvitto.
65. Vad gäller Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos hänvisning till fallet med en parlamentsledamot som, vilket följer av 1998 års rapport från Europeiska ombudsmannen, hade mottagit ett skriftligt meddelande om beslutet från år 1995 både i parlamentet och i sin bostad, har parlamentet hävdat att denna situation skiljer sig från Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos situation. Den omständigheten att ett skriftligt meddelande om en rättsakt hade lämnats både i parlamentet och i den berördes bostad i ett givet fall betyder inte heller att det finns en rättslig skyldighet att göra på det sättet i alla fall eller att det enligt principen om god förvaltningssed med nödvändighet krävs flera kommunikationssätt.
66. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
har framhållit att parlamentets uppfattning är motsägelsefull i det att parlamentet har hävdat, å ena sidan, att de kan väcka talan endast mot beslutet av den 13 september 1995 och, å andra sidan, att detta beslut skall karaktäriseras som en rättsakt med allmän giltighet som syftar till att reglera samtliga pensionsrättigheter för alla nuvarande och framtida ledamöter, till och med ledamöter från framtida medlemsstater i Europeiska unionen. Beslutets räckvidd är nämligen så allmän att det är svårt att hävda att två ledamöter skulle kunna väcka talan mot det med stöd av artikel 230 EG.
67. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har därefter erinrat om att, även om beslutet från år 1995 är en rättsakt med allmän giltighet, krävs under alla omständigheter personlig delgivning med mottagningskvitto, eftersom ett liknande krav följer av själva lydelsen av artikel 27.1 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter.
68. Slutligen har dessa båda ledamöter hänvisat till fallet med en europeisk parlamentsledamot som hade underlåtit att i tid ge in en begäran om anslutning till det kompletterande provisoriska pensionssystemet och som år 1997, efter att parlamentets behöriga avdelningar hade avslagit hans (sena) begäran, klagade på parlamentets dåliga hantering hos ombudsmannen. Parlamentets rättsavdelning svarade i detta mål att klagandens påstående att han inte hade blivit vederbörligen informerad om de ändringar som hade gjorts i det kompletterande provisoriska pensionssystemet – vilka, liksom i det aktuella målet, bestod i att ålägga den som ville åtnjuta det provisoriska pensionssystemet att lämna in en begäran inom sex månader – var ogrundat, eftersom ledamoten ”hade fått skriftligt meddelande om dem både i parlamentet och i sin bostad”. Klagomålet ogillades därefter av ombudsmannen på grund av att dessa två möjligheter att få kännedom om fristen för att lämna in begäran ansågs utgöra ett tillräckligt skydd för ledamoten och uppfylla kravet på en god förvaltning. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har i det aktuella målet förvånat sig över att ett liknande tillvägagångssätt inte har använts för att tillkännage de ändringar som har gjorts i bilaga III.
b) Bedömning
69. Genom dessa två argument har parlamentet bestritt punkterna 75 och 76 i den överklagade domen, i vilka förstainstansrätten motiverade sin bedömning att beslutet från år 1995 skulle ha delgivits de berörda ledamöterna personligen med mottagningskvitto.
70. Det skall erinras om att punkt 75 har följande lydelse:
”För att uppfylla de krav som följer av rättssäkerhetsprincipen och principen om god förvaltningssed anser förstainstansrätten att parlamentet med hänsyn till artikel 27.1 i bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter borde ha informerat de berörda ledamöterna om ändringen av bilaga III genom personlig delgivning med mottagningskvitto.”
71. Jag anser liksom Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando att förstainstansrätten inte har gjort någon felaktig rättstillämpning genom att resonera på detta sätt.
72. Genom att i artikel 27.1 i bestämmelserna föreskriva att vid ”inledande av sin mandatperiod mottar varje ledamot en kopia av dessa bestämmelser från generalsekretariatet [och] bekräftar skriftligen mottagandet härav” har parlamentet visat att det anser det vara av stor vikt att ledamöterna exakt känner till sina rättigheter.
73. Den ändring som gjordes år 1995 är dessutom av stor vikt eftersom den, om tidsfristen på sex månader inte respekteras, på ett inte oväsentligt sätt kan påverka den rätt till pension som ledamöterna hade enligt den tidigare versionen av bestämmelserna.
74. Principen om god förvaltningssed, omsorgsplikten och till viss del principen om parallellism borde följaktligen ha föranlett parlamentet att göra en vid tolkning av artikel 27.1 och att anse att den åtminstone täckte de ändringar som, om man inte kände till dem, kunde leda till negativa konsekvenser för parlamentsledamöterna.
75. Förstainstansrätten har således med rätta ansett att parlamentet borde ha fäst ledamöternas uppmärksamhet på den nyligen införda tidsfristen genom att använda sig av personlig delgivning med mottagningskvitto.
76. Jag delar däremot inte förstainstansrättens resonemang vad gäller punkt 76 i den överklagade domen.
77. Jag erinrar om att det i punkt 76 anges följande:
”Det är endast genom att agera på detta sätt [det vill säga genom personlig delgivning med mottagningskvitto] som parlamentet skulle ha iakttagit den gemenskapsdomstolarnas rättspraxis som kräver att varje rättsakt som antas av institutionerna och som har rättsverkningar
skall vara klar och precis samt bringas till den berördes kännedom på ett sådant sätt att denne med säkerhet kan förvissa sig om den tidpunkt vid vilken rättsakten träder i kraft och börjar ha rättsverkningar (förstainstansrättens dom av den 7 februari 1991 i de förenade målen T-18/89 och T-24/89, Tagaras mot domstolen, REG 1991, s. II-53, punkt 40, och domstolens dom av den 23 september 1986 i mål 5/85, AKZO Chemie mot kommissionen, REG 1986, s. 2585, punkt 39 [svensk specialutgåva, volym 8, s. 715]).”(5)
78. Begreppet ”rättsakt som antas av institutionerna och som har rättsverkningar” är emellertid mångtydigt med hänsyn till de hänvisningar till rättspraxis som förekommer i detta avsnitt av den överklagade domen.
79. I domen i det ovannämnda målet Tagaras mot domstolen var det fråga om offentliggörandet av ett beslut om utnämning av en tjänsteman, vilket till sin natur är ett individuellt beslut. Förstainstansrätten har emellertid, vilket parlamentet med rätta har noterat, i punkt 30 i den överklagade domen fastställt just att beslutet från år 1995 inte utgör ett sådant beslut. Förstainstansrättens resonemang i punkt 76 är således i detta avseende inte relevant.
80. I domen i det ovannämnda målet AKZO Chemie mot kommissionen var det däremot fråga om offentliggörandet av beslut om bemyndigande för kommissionens medlemmar som, liksom beslutet från år 1995, utan tvivel är rättsakter med allmän giltighet. I det avsnitt som förstainstansrätten har hänvisat till hänvisade domstolen emellertid endast till nödvändigheten av att offentliggöra beslut om bemyndigande, och inte alls till någon skyldighet att delge dem personligen.
81. Såvitt förstainstansrättens resonemang i punkt 76 i den överklagade domen avser rättsakter med allmän giltighet är detta följaktligen oriktigt. Man kan nämligen inte av domen i det ovannämnda målet AKZO mot kommissionen dra slutsatsen att det finns en skyldighet att delge normativa rättsakter personligen. En sådan skyldighet skulle för övrigt i de flesta fall vara ogenomförbar.
82. Trots punkt 76 i den överklagade domen anser jag dock, av de skäl som anförts ovan, att förstainstansrätten med rätta har beslutat att beslutet från år 1995 skulle ha delgetts personligen.
83. Jag föreslår således att talan inte kan vinna bifall på den tredje grundens första del.
2. Den tredje grundens andra del angående sätten att få kännedom om beslutet från år 1995
a) Parternas argument
i) Parlamentets första argument
84. Parlamentet
har bestritt den uppfattning som kommit till uttryck i punkt 77 i den överklagade domen, enligt vilken ”en frist som antagits för ingivande av en begäran grundad på en rättsakt avseende pensionsrät tigheter av den typ som avses i förevarande mål enligt gemenskapsdomstolarnas rättspraxis endast [kan] börja löpa när den berörde fått kännedom om rättsaktens existens och inom rimlig tidsfrist fått en exakt kännedom om denna rättsakt” när personlig delgivning med mottagningskvitto inte gjorts. Enligt parlamentet kan denna regel, vilken förstainstansrätten tidigare har formulerat för förhållandet mellan en institution och dess anställda, inte överföras på förhållandet mellan en institution och dess ledamöter. Medan tjänstemännen är underställda institutionen vid vilken de är anställda på så sätt att de beslut från tillsättningsmyndigheten som berör dem inte har någon verkan så länge dessa tjänstemän inte har fått någon exakt kännedom om dem inom en rimlig tidsfrist, är ledamöternas rättsliga situation helt annorlunda.
85. För det första är ledamöterna nämligen inte underställda institutionen utan utgör själva en del av den. Ledamöterna deltar följaktligen – även indirekt när det gäller beslut av presidiet – i utformandet av institutionens vilja och det kan inte vara fråga om att ledamöterna är underordnade denna institution.
86. För det andra är den rimliga tidsfrist inom vilken dessa ledamöter, som är en del av institutionen från vilken rättsakten härrör, kan gå från att ha kännedom om rättsaktens existens till att ha exakt kännedom om dess innehåll särskilt kort och kan inte i något fall överstiga en månad. Det är sistnämnda kännedom som skapar rättsverkningar.
87. Vad först gäller parlamentets påstående att de regler som förstainstansrätten har klarlagt vad gäller förhållandet mellan en institution och dess anställda inte kan överföras på förhållandet mellan en institution och dess ledamöter, har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
gjort gällande att det inte är det organisatoriska förhållandet mellan en person och en institution som avgör vilka särskilda regler som skall tillämpas på ett anställningsförhållande. Man måste tvärtom göra en bedömning från fall till fall och ta vederbörlig hänsyn till vilket område det handlar om. I det aktuella målet, som rör frågor om ledamöternas pensionssystem, är det obestridligt så att förhållandet mellan parlamentet och dess (tidigare) ledamöter är rent administrativt och inte på något sätt hör ihop med dessa ledamöters politiska mandat. Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos talan vid förstainstansrätten i det aktuella målet måste följaktligen bedömas på samma sätt som alla andra talan som väckts mot institutionerna av en av deras tjänstemän.
88. Vad gäller parlamentets påstående att den rimliga tidsfrist inom vilka ledamöterna måste gå från kännedom om att rättsakten finns till exakt kännedom om dess innehåll inte i något fall kan överstiga en månad har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando framhållit att denna frist inte kan fastställas på ett abstrakt och matematiskt sätt utan att den måste bestämmas från fall till fall med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet och på grundval av utredningen i första instans. Förstainstansrätten är ensam behörig att fastställa denna frist, eftersom den ensam dömer i sak, och fristen kan således inte överklagas i sig.
ii) Parlamentets andra argument
89. Parlamentet har bestritt den uppfattning som kommit till uttryck i punkt 78 i den överklagade domen, enligt vilken ”[s]ökandena ... visserligen inte [har] bestritt att de fick kännedom om existensen av ändringen av bilaga III under de första månaderna under år 1998. Parlamentet har emellertid inte bevisat att de fick exakt kännedom om ändringsakten tidigare än sex månader före ingivande av begäran, den 19 november 1998.”
90. För det första kan nämligen exakt kännedom i det aktuella målet inte skiljas från enkel kännedom, eftersom ändringen av bilaga III var klar och kortfattad. Den innebär endast att en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet, som tidigare hade haft retroaktiv verkan i samtliga fall, från denna ändring endast fick sådan retroaktiv verkan om den lämnades in inom sex månader från ändringen eller, i förekommande fall, när ledamoten påbörjar sin mandatperiod. Parlamentet har under dessa omständigheter funderat över den exakta betydelsen av dessa två adjektiv som klassificerar de olika graderna av kännedom om en rättsakt som är så enkel som den i det aktuella målet, och särskilt om innebörden av enkel kännedom, som enligt förstainstansrätten inte medför att tidsfristen för att väcka talan börjar löpa.
91. Enligt parlamentet har förstainstansrätten för det andra gjort ett handläggningsfel genom att kasta om bevisbördan och genom att kräva att parlamentet skall bevisa att den enkla kännedom om ändringen av bilaga III, som sökandena har medgivit att de hade, hade övergått till att bli en exakt kännedom om denna ändring mer än sex månader innan viceordförandenas skrivelse, vilken av förstainstansrätten ansågs vara en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet.
92. Eftersom det har fastställts att de båda berörda ledamöterna faktiskt hade kännedom om ändringen som hade gjorts i bilaga III, åligger det enligt parlamentet dessa – och inte parlamentet – att bevisa att denna enkla kännedom om ändringen inte räckte för att tidsfristen för begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet skulle börja löpa. Detta följer bland annat av domen i målet Michel mot parlamentet.(6) Om Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando således ville dra nytta av skillnaden mellan enkel kännedom och exakt (eller tillräcklig) kännedom och av tidsfristen som endast börjar löpa när man har det sistnämnda, måste de förklara vad de exakt hade behov av att veta innan de lämnade in sin begäran om anslutning, vilken i det aktuella målet aldrig har lämnats in.
93. Enligt parlamentet bortsåg förstainstansrätten i punkt 78 i sin dom från konsekvenserna av sökandenas påstående under det skriftliga och muntliga förfarandet att de hade fått kännedom om ändringen i bilaga III ”senast under de första månaderna år 1998”. Parlamentet har i detta hänseende erinrat om att ändringstexten skickades till ledamöterna genom meddelande nr 25/95 av den 28 september 1995 och via protokollet från presidiets möte den 13 september 1995, som enligt artikel 28.1 i parlamentets arbetsordning skall utdelas till samtliga ledamöter på Europeiska unionens officiella språk.
94. Ändringen tillkännagavs dessutom för ledamöterna genom att den konsoliderade versionen av bestämmelserna om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter, vilken publicerades i mars 1996 och september 1997, skickades till dessa enligt det normala förfarandet för översändande av interna allmänna föreskrifter som gäller alla parlamentets ledamöter.
95. Slutligen erhöll Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando varje månad på egen uttrycklig begäran ett utdrag angående sina kostnadsersättningar och andra ersättningar. I sådana utdrag visas alltid vilka avdrag som parlamentets administration har gjort från de utbetalningar som har gjorts till ledamöterna, liksom de belopp som i förekommande fall är utestående på grund av anslutning till det provisoriska pensionssystemet eller till andra pensionssystem. Det var således enkelt för de berörda ledamöterna att kontrollera om de omfattades av ett pensionssystem.
96. Vad först gäller parlamentets argument att det i det aktuella målet inte skall göras någon skillnad mellan exakt kännedom och enkel kännedom om ändringen som hade gjorts i bilaga III har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
påpekat att det finns en motsägelse i parlamentets yttrande. Parlamentet verkar härvid bestrida att det är skillnad mellan dessa båda begrepp, medan det tidigare accepterade skillnaden när det påstod att den rimliga tidsfrist inom vilken ledamöterna måste gå från kännedom om rättsaktens existens till exakt kännedom om den inte får överstiga en månad.
97. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har vidare anfört att det, tvärtemot vad parlamentet har gjort gällande i sitt överklagande, inte är inom ramen för detta mål som förstainstansrätten har infört villkoret att man skall ha exakt kännedom om rättsakten för att tidsfristen på sex månader för att lämna in en begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet skall börja löpa. Detta villkor, liksom skillnaden mellan kännedom om en rättsakts existens och exakt kännedom om dess innehåll är nämligen grundade på domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis, och särskilt på domen i det ovannämnda målet La Pietra mot kommissionen.
98. Enligt Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando följer det särskilt av punkt 30 i den sistnämnda domen att, för att en person som, utan egen förskyllan, inte inom tidsfristen på sex månader har kunnat lämna in den erforderliga begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet skall anses ha iakttagit omsorgsprincipen, måste denna person när han väl har underrättats om den rättsakt genom vilken denna tidsfrist införts, a) inom en rimlig tidsfrist vidta åtgärder, om än bara muntliga, vid de behöriga avdelningarna för att få exakt kännedom om innehållet och motiveringen i den berörda rättsakten, och b) därefter inom sex månader lämna in den ifrågavarande begäran om anslutning. I det förevarande målet ansåg förstainstansrätten emellertid att de ovannämnda faserna a) och b) följde efter varandra mellan februari och november 1998, inom en tidsfrist i enlighet med den ovannämnda rättspraxisen. Parlamentets grund skall således avvisas, eftersom parlamentet, vid domstolen, försöker ifrågasätta en bedömning som förstainstansrätten är ensam behörig att göra.
99. Vad i övrigt gäller parlamentets argument, enligt vilket förstainstansrätten har begått ett handläggningsfel genom att kasta om bevisbördan och genom att kräva att parlamentet skall bevisa att den enkla kännedom om ändringen av artikel III, som sökandena har medgivit att de hade, hade övergått till att bli en exakt kännedom om denna ändring mer än sex månader innan viceordförandenas skrivelse, har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando konstaterat, dels att frågor angående bevisbördan hör till saken och inte till förfarandet och således inte kan innebära ett handläggningsfel, dels har de konstaterat att det följer av domstolens och förstainstansrättens ovannämnda rättspraxis att det åligger den berörda institutionen att bevisa att en viss åtgärds adressat verkligen har fått kännedom om den.
100. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har slutligen bestritt parlamentets argument, enligt vilket dessa båda ledamöter på egen begäran varje månad erhöll utdrag angående sina kostnadsersättningar och andra ersättningar där de omedelbart skulle kunna kontrollera om avgifterna till det provisoriska pensionssystemet hade dragits av, på den grunden att det inte kan tas upp till sakprövning eftersom det är ett nytt försök från parlamentet att vid domstolen ifrågasätta en bedömning som förstainstansrätten är ensam behörig att göra.
101. De har även gjort gällande att detta argument under alla omständigheter är ogrundat, eftersom redovisningen av månatliga utdrag inte är likadan för tjänstemän och ledamöter. I tjänstemännens utdrag förekommer nämligen siffran noll om vederbörande tjänsteman inte har gjort någon inbetalning under en viss post. Tjänstemännen har således möjlighet att uppfatta sin administrativa situation angående denna bokföringspost, vilket gör varje förbiseende från deras sida oursäktligt. I ledamöternas månatliga utdrag anges däremot ett enda belopp, vilket gör det omöjligt att se vilka eventuella avdrag som gjorts, och dessa ledamöter kan följaktligen inte kritiseras för att ha förbisett något.
b) Bedömning
102. Jag anser att förstainstansrätten i punkt 77 i den överklagade domen med rätta har hänfört sig till skillnaden mellan, å ena sidan, kännedom om en rättsakts existens – i det aktuella fallet beslutet från år 1995 – och, å andra sidan, exakt kännedom om denna rättsakt. Det skall nämligen erinras om att domstolen i punkt 14 i domen i målet Dillinger Hüttenwerke mot kommissionen(7), vilken förstainstansrätten indirekt hänförde sig till i punkt 77 i den överklagade domen, fastställde att
”det följer av domstolens rättspraxis angående artikel 173 tredje stycket i EEG-fördraget (dom av den 5 mars 1980 i mål 76/79, Könecke, REG 1980, s. 665, och av den 5 mars 1986 i mål 59/84, Tezi Textiel, REG 1986, s. 887) att, när en handling varken har offentliggjorts eller delgivits, ankommer det på den som känner till förekomsten av en rättsakt som berör honom att inom rimlig tid begära att få ta del av rättsaktens text i dess helhet. Bortsett från detta skall fristen för att väcka talan börja löpa från och med det att den berörde får exakt kännedom om innehållet i och skälen till rättsakten i fråga, så att han kan utnyttja sin rätt att väcka talan”.(8)
103. Till skillnad från vad parlamentet har gjort gällande är skillnaden mellan dessa två former av kännedom inte bara tillämplig på området för personalfrågor, vilket för övrigt domen i det ovannämnda målet Dillinger Hüttenverke, som gäller ett EKSG-mål, visar.
104. Jag delar däremot parlamentets uppfattning, som det åter framhöll vid förhandlingen, enligt vilken förstainstansrätten har tillämpat felaktigt denna rättspraxis från domstolen och därigenom från sin egen dom i det ovannämnda målet La Pietra mot kommissionen, vilken har tagit tydligt intryck av denna rättspraxis. Detta framgår i punkt 78 i den överklagade domen där förstainstansrätten fastslog att det, när tidpunkten då man fick kännedom om rättsaktens existens
väl hade fastställts, ålåg parlamentet att bevisa vid vilken tidpunkt man fick exakt
kännedom om rättsakten.
105. Domstolen fastslog nämligen i det ovan citerade avsnittet ur domen i målet Dillinger Hüttenwerke att det ”ankommer ... på den som känner till förekomsten av en rättsakt som berör honom att inom rimlig tid begära att få ta del av rättsaktens text i dess helhet”. Detta avsnitt saknades emellertid helt i den överklagade domen.
106. Detta avsnitt är dock väsentligt. Det vore nämligen skadligt för rättssäkerheten om en person, som har en fastställd kännedom om en rättsakts existens, vilken kan ha rättsverkningar för denna person, kunde tillåtas dra fördel av sin egen passivitet för att motivera att det var omöjligt för honom att hävda sin rätt enligt denna rättsakt.
107. Jag är således av den uppfattningen att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättstillämpning när den inte undersökte huruvida Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando hade uppfyllt sin skyldighet att begära att få ta del av beslutet från år 1995 inom rimlig tid, när det väl hade fastställts att de hade fått kännedom om att beslutet existerade under de första månaderna under år 1998.
108. Förstainstansrätten inskränkte sig istället i punkt 78 i den överklagade domen till att införa en skyldighet för parlamentet att bevisa att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando hade fått kännedom om innehållet i beslutet från år 1995 mer än sex månader innan de gav in sin begäran. Eftersom dessa ledamöter har en skyldighet att begära att få ta del av beslutet inom en rimlig tidsfrist anser jag emellertid att bevisbördan skall ligga hos dem: det åligger dem att bevisa att de har vidtagit nödvändiga åtgärder inom en rimlig tidsfrist.
109. Den tredje grundens andra del är således välgrundad. Jag föreslår att den överklagade domen skall upphävas i den mån talan om ogiltigförklaring av parlamentets beslut nr 300762 och nr 300763 av den 4 februari 1999 i mål T-83/99 och T-84/99 har bifallits och att Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos respektive begäran om att erhålla retroaktiv tillämpning av det provisoriska pensionssystemet som avses i bilaga III skall ogillas.
110. I enlighet med artikel 54 första stycket andra meningen i EG-stadgan för domstolen kan domstolen då den upphäver ett avgörande av förstainstansrätten själv slutligt avgöra ärendet, om detta är färdigt för avgörande. Jag anser att så är fallet i förevarande mål.
111. Det är fastställt att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando fick kännedom om att beslutet från år 1995 existerade ”under de första månaderna under år 1998”, vilket följer av punkt 78 i den överklagade domen.
112. Vad gäller frågan om huruvida de tagit del av innehållet i beslutet från år 1995 har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando, som tillfrågades om detta vid förhandlingen genom sitt ombud, inte kunnat ge någon förklaring varken om tidpunkten eller om på vilket sätt de fick kännedom om innehållet i beslutet från år 1995.
113. Under dessa omständigheter har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando emellertid inte visat att de, när de väl blivit informerade om att beslutet från år 1995 existerade, verkligen begärde att få ta del av beslutet inom rimlig tid. De kan således inte dra fördel av den ovannämnda rättspraxisen Dillinger Hüttenwerke mot kommissionen. Denna rättspraxis gör genom uttrycket ”bortsett från detta” undantaget, varigenom tidsfristen för att väcka talan inte börjar löpa förrän vid den tidpunkt då den berörde har fått exakt kännedom om innehållet i och skälen till den ifrågavarande rättsakten, beroende av att denne har skyndat sig att begära att få ta del av denna rättsakt inom rimlig tid, när han väl har fått kännedom om dess existens.
114. Det skall följaktligen inte godtas att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando fick kännedom om innehållet
i beslutet från år 1995 vid en senare tidpunkt i förhållande till den tidpunkt då de obestridligen fick kännedom om beslutets existens .
115. Omständigheterna bekräftar för övrigt, vilket parlamentet har hävdat, att dessa olika slags kännedom inte uppstod vid helt olika tidpunkter.
116. Jag hänför mig i detta hänseende till ett avsnitt i Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos duplik, i vilken de diskuterar parlamentets första grund för överklagandet och vilket har följande lydelse:
”Att, såsom parlamentet, hävda att sökandena i första instans inte har lämnat in någon formell begäran om anslutning och att de själva har medgivit detta är att felaktigt återge händelseförloppet . En noggrann genomläsning av akten (se punkterna 8 och 9 i ansökningarna och punkt 2 i repliken i målen T-83/99 och T-84/99, punkterna 8, 21, 25 och 26 i den överklagade domen samt punkt 18 i svarsskrivelsen till överklagandet) visar tydligt att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando, omedelbart efter att de under de första månaderna under år 1998 av en händelse fick kännedom om ändringen i bilaga III, hos de behöriga avdelningarna vid parlamentet muntligen ansökte om att få ansluta sig till det provisoriska systemet med retroaktiv verkan. Dessa avdelningar svarade dem att det inte var möjligt eftersom tidsfristen om sex månader som hade införts år 1995 hade löpt ut.” (9)
117. Av det ovan anförda följer obestridligen att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando fick kännedom om innehållet i ändringen omedelbart efter att de hade fått kännedom om dess existens.
118. Svaret som gavs av de behöriga avdelningarna vid parlamentet överensstämmer nämligen helt med innehållet i beslutet från år 1995, som i allt väsentligt inte innehåller något annat än denna tidsfrist om sex månader för att kunna åtnjuta rätten till pension retroaktivt.
119. I detta hänseende skall det erinras om att beslutet från år 1995 inte ens innebär en förändring vad gäller nödvändigheten av att lämna in en ansökan för att kunna ansluta sig till det provisoriska pensionssystemet. Denna skyldighet följde redan av den version av bilaga III som var i kraft innan beslutet från år 1995 antogs, och det är ostridigt att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har mottagit denna version mot mottagningskvitto när de tillträdde sitt ämbete.
120. Av det ovan anförda följer att det inte kan vidhållas att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando har lämnat in sin begäran om anslutning till det provisoriska pensionssystemet inom tidsfristen om sex månader från det att de fick kännedom om beslutet från år 1995.
121. Eftersom begäran lämnades in den 19 november 1998 genom skrivelsen från viceordförandena skulle de nämligen ha fått kännedom om beslutet från år 1995 senare än den 19 maj 1998 för att begäran skulle ha gjorts inom tidsfristen om sex månader.
122. De fick emellertid, såsom angetts ovan, kännedom både om att beslutet från år 1995 existerade och om dess innehåll senast under de första månaderna under år 1998, vilket motsvarar januari, februari och på sin höjd mars, men inte maj.
123. Parlamentet hade således skäl att i sina beslut av den 4 februari 1999 avslå Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos begäran. Jag föreslår följaktligen att talan om ogiltigförklaring av dessa beslut skall ogillas.
D – Rättegångskostnader
1. Parternas argument
124. För det fall domstolen helt eller delvis skulle bifalla överklagandet har Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando
uppmanat den att under alla omständigheter avvisa parlamentets yrkande att sökandena i första instans skall ersätta ”samtliga rättegångskostnader som uppkommit under förfarandet vid förstainstansrätten ...”. Detta yrkande är nämligen enligt dem ett nytt yrkande som för första gången framställdes i samband med överklagandet, vilket är förbjudet enligt artikel 113.1 andra strecksatsen i domstolens rättegångsregler. De har i detta hänseende erinrat om att parlamentet i första instans inte framställde något särskilt yrkande om att sökandena skulle förpliktas att ersätta dess rättegångskostnader, utan att det helt enkelt yrkade att förstainstansrätten skulle ”besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt”. Enligt artikel 87.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler skall ”tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, [endast] om detta [uttryckligen] har yrkats”, och parlamentet skulle således ha fått bära sina egna rättegångskostnader om det hade vunnit målet i första instans. Yrkandet om att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando skall ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit under förfarandet vid förstainstansrätten har framställts först i samband med överklagandet och är således ett nytt yrkande som skall avvisas.
125. Parlamentet
har framhållit att dess yrkande om att sökandena i första instans skall ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit under förfarandet vid förstainstansrätten inte är ett nytt yrkande i samband med överklagandet, utan att det redan hade framställts med andra ord vid förstainstansrätten. Det bästa beviset på detta är att förstainstansrätten tolkade dess yrkande på rätt sätt i mål T-85/99 genom att förplikta Gastone Parigi att bära sina och parlamentets rättegångskostnader.
2. Bedömning
126. Som Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando med rätta har noterat är det förvisso riktigt att ett yrkande att besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt inte är detsamma som ett yrkande om att motparten skall ersätta rättegångskostnaderna. Domstolen har uttryckligen fastställt detta i domen i målet Lestelle mot kommissionen.(10)
127. Jag anser dock att den omständigheten att parlamentet yrkade att förstainstansrätten skulle besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt inte binder domstolen när den skall bedöma hur rättegångskostnaderna skall fördelas i samband med överklagandet, inklusive de kostnader som uppstått under förfarandet vid förstainstansrätten.
128. Carlo Ripa di Meanas och Leoluca Orlandos resonemang bygger nämligen på artikel 113.1 andra strecksatsen i rättegångsreglerna, medan rättegångskostnaderna regleras av artikel 122 i rättegångsreglerna och, med förbehåll för den sistnämnda bestämmelsen, av artiklarna 69 till 75, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande.
129. Enligt dessa bestämmelser är domstolens behörighet vad gäller rättegångskostnader inte beroende av vad en part har eller inte har yrkat vid förstainstansrätten.
130. I artikel 122 första stycket föreskrivs nämligen allmänt att ”när överklagandet skall bifallas och domstolen själv slutligt avgör målet skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna”.
131. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall i övrigt tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando är enligt min mening tappande part i målen T-83/99 och T-84/99 samt i detta mål om överklagande. Parlamentet har vid domstolen yrkat att de skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna vid båda instanserna, och det finns därför inga skäl att inte bifalla dess yrkande. Jag föreslår således att Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando skall förpliktas att ersätta samtliga rättegångskostnader i båda instanserna.
VI – Bedömning av anslutningsöverklagandet
A – Parternas argument
132. I sitt anslutningsöverklagande har Gastone Parigi
yrkat att punkt 4 i domslutet i den överklagade domen skall upphävas i den del han, förutom att bära sina egna rättegångskostnader, även har förpliktats att ersätta parlamentets kostnader i mål T-85/99. Han har i detta hänseende gjort gällande följande tre argument.
133. För det första har förstainstansrätten överträtt artikel 87.2 första stycket i sina rättegångsregler genom att i punkt 81 tredje meningen i den överklagade domen fastställa att Gastone Parigi som tappande part skulle ersätta parlamentets rättegångskostnader ”i enlighet med parlamentets yrkande”. Enligt Gastone Parigi har parlamentet nämligen i sin svarsskrivelse och i sin duplik aldrig yrkat att Gastone Parigi skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, utan endast att förstainstansrätten ”skall besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt”.
134. För det andra har förstainstansrätten överträtt artikel 88 i sina rättegångsregler i vilken anges att ”[i] tvister mellan gemenskaperna och deras anställda skall institutionerna bära sina kostnader”. Enligt Gastone Parigi skall hans talan vid förstainstansrätten nämligen anses utgöra en talan av en av gemenskapens anställda mot en av dess institutioner, eftersom denna talan inte gäller hans politiska mandat utan ett rent administrativt beslut som antagits av kvestorskollegiet angående pension. Även om han har tappat målet kan han således aldrig förpliktas att ersätta parlamentets rättegångskostnader.
135. Vad slutligen gäller frågan att ett överklagande inte endast får avse rättegångskostnadernas storlek och fördelning, vilket föreskrivs i artikel 51 andra stycket i EG-stadgan för domstolen, har Gastone Parigi hävdat att denna bestämmelse måste tolkas så att domstolen endast är skyldig att avvisa överklaganden, där förstainstansrättens beslut om rättegångskostnader ifrågasätts efter att den har bedömt de omständigheter som har underställts den. I det aktuella målet är det däremot så att anslutningsöverklagandet avser ett uppenbart fel som förstainstansrätten har begått angående en omständighet – yrkandet om rättegångskostnader – som förstainstansrätten felaktigt har konstaterat föreligger, och som följaktligen har inneburit en felaktig rättstillämpning. Gastone Parigi, som följaktligen anser sig vara föremål för ett felaktigt domslut, har yrkat att domstolen skall ta upp anslutningsöverklagandet till sakprövning och bifalla det.
136. Parlamentet har för det första bestritt hur Gastone Parigi har karaktäriserat sitt överklagande. Enligt parlamentet följer det nämligen av en bedömning både av de artiklar som Gastone Parigi har åberopat och av själva innehållet i hans svarsskrift att det varken är fråga om ett anslutningsöverklagande av förstainstansrättens dom eller ett självständigt överklagande av denna dom som har gjorts efter att överklagandetiden löpt ut. Parlamentet har i detta hänseende anfört att artikel 51 första stycket i EG-stadgan för domstolen som Gastone Parigi har åberopat inte är tillämplig på anslutningsöverklaganden, medan artikel 115.1 i domstolens rättegångsregler hänför sig till svarsskriften vid ett överklagande och inte till en handling som innehåller ett anslutningsöverklagande. Likaså gäller artikel 116.1 första strecksatsen i dessa rättegångsregler när överklagandet helt eller delvis ogillas eller när förstainstansrättens avgörande som är föremål för överklagande helt eller delvis upphävs. I det aktuella målet kan yrkandena i svarsskriften således endast gälla den del av förstainstansrättens dom som avser målen T-83/99 och T-84/99, vilka gäller Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando.
137. Parlamentet har för det andra påpekat att, även om artikel 116.1 andra strecksatsen i domstolens rättegångsregler hänvisar till ett helt eller delvist bifall till yrkandena i första instans och utesluter alla nya yrkanden, är det inte i något fall tillåtet att förlänga den tidsfrist som föreskrivs i artikel 49 första stycket i EG-stadgan för domstolen. I det aktuella målet har Gastone Parigi överklagat domen väl efter den föreskrivna tidsfristen på två månader som börjar löpa från delgivningen av den överklagade domen.
138. Parlamentet har slutligen påpekat att, även om Gastone Parigis inlaga skulle beaktas, skall den under alla omständigheter avvisas, eftersom den utgör ett åsidosättande av artikel 51 andra stycket i EG-stadgan för domstolen, enligt vilken ”[e]tt överklagande [inte endast får] avse rättegångskostnadernas storlek och fördelning”. Parlamentet har i detta hänseende bestritt den vilseledande tolkning som Gastone Parigi har gett bestämmelsen i sin inlaga.
B – Bedömning
139. Det räcker att konstatera att Gastone Parigis anslutningsöverklagande är ett överklagande vars enda syfte är att ifrågasätta förstainstansrättens beslut om rättegångskostnaderna i mål T-85/99.
140. Som parlamentet helt riktigt har påpekat får ett överklagande enligt artikel 51 andra stycket i EG-stadgan för domstolen inte endast avse rättegångskostnadernas storlek och fördelning. Denna bestämmelse är tydlig och medger inte, tvärtemot vad Gastone Parigi har hävdat, undantag beroende på vilken typ av fel förstainstansrättens beslut om rättegångskostnaderna uppvisar.
141. Jag föreslår således att anslutningsöverklagandet skall avvisas och att Gastone Parigi skall förpliktas att ersätta de rättegångskostnader som detta överklagande har förorsakat.
142. Jag vill därutöver tillägga att Gastone Parigis argument, enligt vilket hans talan skulle anses som en talan som väckts av en av gemenskapens tjänstemän mot en av dess institutioner och att förstainstansrätten följaktligen skulle ha tillämpat artikel 88 i förstainstansrättens rättegångsregler, inte kan godtas.
143. Det stämmer förvisso att en medlem av en institution med stöd av artikel 236 EG kan väcka talan mot sin institution, vilket följer av domen i målet Kontogeorgis mot kommissionen,(11) till vilken Gastone Parigi har hänvisat.
144. För att en sådan talan skall kunna tas upp till sakprövning krävs det emellertid ovillkorligen att den har föregåtts av det administrativa förfarande som föreskrivs i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna.(12)
145. Eftersom Gastone Parigi, och för övrigt också Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando – till skillnad från Georgios Kontogeorgis(13) – inte har följt detta förfarande kan deras talan inte anses som en talan enligt artikel 236 EG. Den skall istället anses som en talan enligt artikel 230 EG som även gäller för medlemmar av en institution.(14)
VII – Förslag till avgörande
146. Med hänsyn till det föregående föreslår jag att domstolen skall
– upphäva förstainstansrättens dom av den 26 oktober 2000 i målen T-83/99, T-84/99 och T-85/99, Ripa di Meana m.fl. mot parlamentet, i den del talan om ogiltigförklaring av Europaparlamentets beslut nr 300762 och nr 300763 av den 4 februari 1999 om att avslå den begäran som gjorts av Carlo Ripa di Meana respektive Leoluca Orlando om tillämpning med retroaktiv verkan av det provisoriska pensionssystem som avses i bilaga III till parlamentets bestämmelser om kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter, bifölls i målen T-83/99 och T-84/99,
– ogilla talan om ogiltigförklaring i målen T-83/99 och T-84/99,
– avvisa Gastone Parigis anslutningsöverklagande,
– förplikta Carlo Ripa di Meana och Leoluca Orlando att bära sina rättegångskostnader och att ersätta parlamentets rättegångskostnader i målen T-83/99 och T-84/99 och att bära sina rättegångskostnader och ersätta parlamentets rättegångskostnader i målet om överklagande,
– förplikta Gastone Parigi att bära sina rättegångskostnader och ersätta parlamentets rättegångskostnader i målet om överklagande.
(1) .
(2)
–	Dom av den 26 oktober 2000 i de förenade målen T-83/99–T-85/99, Ripa di Meana m.fl. mot parlamentet (REG 2000, s. II-3493).
(3)
–	Min kursivering.
(4)
–	Dom av den 23 mars 1993 i mål C-314/91, Weber mot parlamentet (REG 1993, s. I-1093).
(5)
– Min kursivering.
(6)
–	Dom av den 26 november 1981 i mål 195/80, Michel mot parlamentet (REG 1981, s. 2861).
(7)
–	Dom av den 6 juli 1988 i mål 236/86 (REG 1988, s. 3761).
(8)
– Se även dom av den 6 december 1990 i mål C-180/88, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mot kommissionen (REG 1990, s. I-4413), punkt 22, och av den 19 februari 1998 i mål C-309/95, kommissionen mot rådet (REG 1998, s. I-655), punkt 18, samt beslut av den 5 mars 1993 i mål C-102/92, Ferriere Acciaierie Sarde mot kommissionen (REG 1993, s. I-801), punkt 18.
(9)
– Punkt 13 d första stycket i dupliken. Kursiverat i originaltexten med undantag av f rasen ”omedelbart ... ändringen”, vilken jag har kursiverat.
(10)
–	Dom av den 9 juni 1992 i mål C-30/91 P, Lestelle mot kommissionen (REG 1992, s. I-3755), punkt 38.
(11)
–	Dom av den 12 december 1989 i mål C-163/88 (REG 1989, s. 4189).
(12)
–	Se bland annat dom av den 27 juni 1989 i mål 200/87, Giordani mot kommissionen (REG 1989, s. 1877), punkt 22.
(13)
–	Se generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Kontogeorgis mot kommissionen, punkt 7.
(14)
–	Se exempelvis dom av den 17 maj 1994 i mål C-416/92, H. mot revisionsrätten (REG 1994, s. I‑1741), och särskilt generaladvokaten Lenz förslag till avgörande i detta mål, punkt 31.