62019TJ0334_RES
Mål T‑334/19
Google LLCochAlphabet Inc.
mot
Europeiska kommissionen
Tribunalens dom av den 18 september 2024
”Konkurrens – Missbruk av dominerande ställning – EES-marknaden för förmedling av online-sökannonser – Beslut vari konstateras en överträdelse av artikel 102 FEUF och artikel 54 i EES-avtalet – Exklusiv inköpsskyldighet – Restriktioner ålagda genom avtal”
Dominerande ställning – Missbruk – Begrepp – Objektivt begrepp som avser handlingar vilka kan påverka marknadens struktur och skapar hinder för konkurrensens upprätthållande eller utveckling – Det dominerande företagets skyldigheter – Utövande av ren pris- och prestationskonkurrens – Bedömningskriterier
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 102–110 och 673)
Konkurrens – Administrativt förfarande – Beslut av kommissionen vari konstateras en överträdelse – Bevisbördan för överträdelsens existens och varaktighet åvilar kommissionen – Uttömmande svar från ett företag på en direkt fråga i samband med en begäran om upplysningar från kommissionen – Högt bevisvärde
(Rådets förordning nr 1/2003, artiklarna 18 och 23.1)
(se punkterna 111 och 796)
Konkurrens – Administrativt förfarande – Beslut av kommissionen vari konstateras en överträdelse – Domstolsprövning – Lagenlighetsprövning – Fördjupad prövning av samtliga relevanta omständigheter – Syfte och räckvidd
(Artiklarna 102 FEUF och 263 FEUF)
(se punkterna 112 och 113)
Dominerande ställning – Relevant marknad – Avgränsning – Kriterier – Marknaden för online-sökannonser – Varornas eller tjänsternas utbytbarhet på utbuds- och efterfrågesidan – Samlad bedömning – Beaktande av samtliga relevanta faktorer – Beaktande av företags svar på begäran om upplysningar
(Artikel 102 FEUF; kommissionens tillkännagivande 97/C 372/03, punkterna 15, 17, 25 och 36)
(se punkterna 124–127, 131–136, 139–144, 155–166, 202–208, 214–216, 220–222, 226–228, 232–240, 244–247, 251–253, 257, 258, 264–273, 278–285, 317–324, 328–331, 334, 335, 338–341 och 347–350)
Dominerande ställning – Relevant marknad – Avgränsning – Inverkan av kommissionens tidigare beslutspraxis – Föreligger inte
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 238, 300, 304, 361, 568–570 och 851)
Dominerande ställning – Missbruk – Exklusivitetsklausuler i avtal om tillhandahållande av tjänster i fråga om förmedling av online-sökannonser – Fråga huruvida detta utgör missbruk – Förmåga att begränsa konkurrensen och utestängningseffekt – Har bestritts av det berörda företaget – Konkurrensmyndighetens skyldighet att styrka de kritiserade förfarandenas förmåga att begränsa konkurrensen – Beaktande av samtliga omständigheter i det aktuella fallet
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 379–390, 399, 400, 406, 411–415, 464–466, 501, 502, 548–557, 558–562, 581–583, 595, 607–617, 622, 694–715, 776–779, 787–789, 831, 832, 835–840, 843–848, 890–901, 927, 938–944, 948–953, 980, 987–991 och 998)
Konkurrens – EU-bestämmelser – Företag – Begrepp – Utövande av ekonomisk verksamhet – Avgörande kriterium – Enhetens rättsliga form och finansieringssätt – Ovidkommande
(se punkt 487)
Konkurrens – Administrativt förfarande – Kommissionens skyldigheter – Omsorgsfull och opartisk prövning – Skyldighetens innebörd – Beaktande av upplysningar inhämtade av mottagaren av meddelandet om invändningar – Bevisvärde
(Artikel 102 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 41; rådets förordning nr 1/2003, artiklarna 18 och 23.1 a)
(se punkterna 512–514)
Dominerande ställning – Missbruk – Begrepp – Ett dominerande företags blockering av en väsentlig del av marknaden – Grad av dominans på den berörda marknaden – Ovidkommande – Nödvändighet att fastställa en exakt nedre gräns för marknadsblockering – Föreligger inte
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 596 och 621)
Dominerande ställning – Missbruk – Exklusivitetsklausuler i avtal om tillhandahållande av tjänster i fråga om förmedling av online-sökannonser – Fråga huruvida detta utgör missbruk – Konkurrensmyndighetens skyldighet att tillämpa testet avseende en lika effektiv konkurrent – Föreligger inte – Analys grundad på detta test framlagd av det berörda företaget – Konkurrensmyndighetens skyldighet att pröva dess bevisvärde
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 660–667, 880–883 och 979)
Dominerande ställning – Missbruk – Begrepp – Objektivt begrepp som avser handlingar vilka kan påverka marknadens struktur och medför att hinder skapas för konkurrensens upprätthållande eller utveckling – Nödvändighet att fastställa konkurrensbegränsande avsikt – Föreligger inte
(Artikel 102 FEUF)
(se punkterna 678, 679 och 981)
Dominerande ställning – Missbruk – Sakliga skäl – Villkor – Bevisbördans innebörd
(Artikel 102 FEUF)
(se punkt 947)
Resumé
Genom sin dom ogiltigförklarar tribunalen ett beslut varigenom Europeiska kommissionen hade bötfällt Google (
1
) för tre fall av missbruk av dominerande ställning på marknaden för förmedling av online-sökannonser. Tribunalen klargör därvid vilka omständigheter som ska beaktas vid bedömning av utestängningseffekten av avtalsbestämmelser, särskilt sådana som medför en exklusiv inköpsskyldighet.
Google, ett företag inom sektorn för informations- och kommunikationsteknik som är specialiserat på varor och tjänster knutna till internet, är framför allt känt för sin allmänna sökmotor, vars sökresultat kan visas på sidor på internetanvändarnas skärmar. Vissa av dessa sökresultat är knutna till betalningsåtaganden som annonsörer har gjort via Googles auktionsplattform. Dessa resultat markeras med ord som ”annons” eller ”sponsrad”. Sedan år 2003 har Google även drivit en annonsförmedlingsplattform, AdSense. För denna plattform har Google utvecklat en tjänst med benämningen AdSense for Search (nedan kallad AFS).
Liksom andra tjänster i fråga om förmedling av online-sökannonser ger AFS utgivare av tredjepartswebbplatser möjlighet att visa online-sökannonser (som i fallet AFS kommer från Google) när användare gör sökningar på en webbplats med en integrerad sökmotor. De som tillhandahåller dessa förmedlingstjänster (nedan kallade förmedlare) och utgivarna delar på de intäkter som visningen av annonserna genererar. I fallet AFS var annonsörerna tvungna att koppla sina annonser till nyckelord som användarna av de berörda webbplatserna kunde tänkas använda vid online-sökning. I princip betalade en annonsör priset för visning av dess annons enbart när en användare faktiskt klickade på annonsen.
För att få använda AFS kunde utgivarna bland annat bli antingen ”online-partner” till Google genom att ingå ett ej förhandlingsbart standardavtal som kallades ”online-avtal” eller ”direktpartner” genom att ingå ett ”avtal om Google-tjänster” (”Google Services Agreement”, nedan kallat GSA-avtal) som förhandlades fram individuellt med varje utgivare. För att kunna ingå GSA-avtal var direktpartnerna dessutom tvungna att fylla i ett beställningsformulär där de angav för vilka webbplatser de önskade använda AFS eller någon annan AdSense-tjänst.
De individuellt framförhandlade GSA-avtalen byggde på mallar som bland annat innehöll följande klausuler:
–
Till och med mars 2009: en ”exklusivitetsklausul” som innebar att direktpartnerna på de webbplatser som räknades upp i beställningsformuläret inte fick använda en tjänst som var identisk med eller i väsentlig grad liknade, eller direkt konkurrerade med, de tjänster som Google tillhandahöll enligt GSA-avtalet.
–
Från och med mars 2009: dels en ”placeringsklausul” som innebar att direktpartnerna på webbplatser som använde AFS skulle visa minst ett visst antal online-sökannonser från Google och inte fick visa konkurrentannonser ovanför eller i omedelbar anslutning till Google-annonserna, dels en ”förhandstillståndsklausul” som innebar att direktpartnerna behövde Googles medgivande för att få ändra visningen av online-sökannonser, inbegripet konkurrentannonser.
Genom beslut av den 20 mars 2019 (
2
) fann kommissionen att Google hade gjort sig skyldigt till missbruk av dominerande ställning i tre fall som var hänförliga till exklusivitetsklausulen i GSA-avtal med direktpartner som generellt sett hade tagit med alla sina webbplatser i minst ett av sina GSA-avtal (nedan kallade allwebbplatsdirektpartner), till placeringsklausulen respektive till förhandstillståndsklausulen (nedan tillsammans kallade de omtvistade klausulerna).
Enligt kommissionen hade dessa tre klausuler samma syfte, nämligen att utestänga förmedlare som konkurrerade med Google så att företaget skulle kunna bibehålla och stärka sin ställning på marknaden för förmedling av online-sökannonser och marknaderna för online-sökannonser samt i förlängningen sin ställning på marknaden för allmän sökning. Mot bakgrund av detta gemensamma syfte och med tanke på att de tre klausulerna kompletterade varandra gjorde kommissionen bedömningen att de tre fallen av missbruk av dominerande ställning tillsammans hade utgjort en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 102 FEUF som hade pågått från den 1 januari 2006 till den 6 september 2016.
Med anledning av detta ålade kommissionen Google böter på nära 1,5 miljarder euro.
Genom sin talan vid tribunalen har Google i första hand yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och i andra hand yrkat att böterna ska undanröjas eller sättas ned.
Tribunalens bedömning
1. Definition av relevanta marknader
Tribunalen finner inledningsvis att inget avseende ska fästas vid den av Google anförda grund som innebär att kommissionen skulle ha begått fel när den definierade de aktuella relevanta marknaderna, det vill säga marknaderna för online-sökannonser och för förmedling av online-sökannonser.
Såvitt avser definitionen av marknaden för online-sökannonser har Google bland annat gjort gällande att kommissionen underlät att beakta samtliga relevanta faktorer när den gjorde åtskillnad mellan online-sökannonser och online-annonser utan koppling till sökningar (nedan kallade de båda aktuella annonstyperna).
I detta hänseende påpekar tribunalen att det vid utbytbarhetsbedömning, såsom framgår av rättspraxis och av tillkännagivandet om marknadsdefinition, (
3
) ska tas hänsyn inte endast till de aktuella varornas och tjänsternas objektiva egenskaper utan även till konkurrensvillkoren och efterfråge- och utbudsmönstret på marknaden. Däremot slår tribunalen fast att kommissionen i samband med definition av en produktmarknad inte är skyldig att pröva samtliga omständigheter som i det tillkännagivandet räknas upp såsom möjliga bedömningsgrunder eller att följa en strikt indiciehierarki.
I det aktuella fallet gjorde kommissionen en samlad bedömning där den utöver de båda aktuella annonstypernas egenskaper och användning även beaktade en rad andra faktorer, exempelvis priset för de aktuella annonserna, de investeringar som krävdes för tillhandahållande av tjänster i fråga om online-sökannonser och beteendet hos utgivare som påstods ha minskat sin användning av online-sökannonser. Dessutom inhämtade kommissionen informerade synpunkter från marknadsaktörer och lade dessa synpunkter till grund för sin definition av relevant marknad.
Således har Google inte visat vare sig att kommissionen bortsåg från vissa relevanta faktorer i sin samlade bedömning av de båda annonstypernas utbytbarhet eller att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att ägna en stor del av sin analys åt skillnader i egenskaper och användning mellan dessa annonstyper.
Tribunalen fäster inte heller något avseende vid Googles argument med innebörden att kommissionen i samband med sin definition av marknaden för online-sökannonser underlät att genomföra en adekvat prisanalys och i synnerhet att den därvid inte genomförde ett test för att avgöra vilken effekten skulle bli av en väsentlig och beständig ökning med 5–10 procent av priset för online-sökannonser (nedan kallat ett SSNIP-test).
Inom ramen för sin prisanalys begärde kommissionen in upplysningar från annonsörer, utgivare och mediebyråer, varvid dessa bland annat fick en fråga om hur de skulle reagera om priset för online-sökannonser ökade respektive – för utgivarnas del – om intäkterna från online-sökannonser minskade.
Mot bakgrund av den frågans innehåll finner tribunalen att kommissionen inte genomförde något SSNIP-test i den mening som avses i kommissionens tillkännagivande om marknadsdefinition. Tribunalen erinrar emellertid om att det testet visserligen är ett vedertaget verktyg vars resultat kan beaktas jämte andra omständigheter i en samlad bedömning avseende marknadsdefinition men att det inte är obligatoriskt att använda nämnda test i det sammanhanget.
Därutöver bekräftar tribunalen det adekvata i den prisanalys som kommissionen genomförde. Marknadsaktörers svar på en begäran om upplysningar från kommissionen, jämte de resonemang som ligger till grund för sådana svar, ingår nämligen bland de omständigheter som i kommissionens tillkännagivande om marknadsdefinition uttryckligen anges vara relevanta av det skälet att de gör det möjligt att bedöma kundernas och konkurrenternas synpunkter och således utgör ett verktyg som kan beaktas vid definition av relevant marknad.
Efter att ha konstaterat att Google inte framgångsrikt har bestritt riktigheten, trovärdigheten och konsekvensen i den bevisning som kommissionen lade till grund för sin samlade utbytbarhetsbedömning och inte heller har visat att kommissionen vid den bedömningen underlät att beakta relevanta omständigheter, bekräftar tribunalen den definition av relevant marknad som kommissionen fastställde i det angripna beslutet. Dessutom bekräftar tribunalen kommissionens konstaterade att Google hade en dominerande ställning på marknaden för förmedling av online-sökannonser, med tanke på att Google har bestritt denna dominerande ställning enbart med hänvisning till felaktig definition av relevant marknad.
2. De omtvistade klausulernas förmåga att begränsa konkurrensen
Därefter prövar tribunalen de grunder varigenom Google har bestritt att de omtvistade klausulerna utgjorde missbruk av dominerande ställning.
När det till att börja med gäller exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner har Google kritiserat kommissionen för att ha gjort bedömningen att den inte behövde kontrollera att den klausulen hade förmågan att begränsa konkurrensen.
I detta hänseende noterar tribunalen att Google under det administrativa förfarandet bestred, med åberopande av bevisning, att nämnda exklusivitetsklausul kunde begränsa konkurrensen. Dessutom gjorde Google då gällande att det fanns sakliga skäl för den klausulen.
Av rättspraxis följer att kommissionen under dessa omständigheter inte – såsom den gjorde gällande i första hand – kunde fastställa en överträdelse av artikel 102 FEUF enbart genom att konstatera att exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner ålade dessa direktpartner att, i den mening som avses i domen i målet Hoffmann-La Roche/kommissionen, (
4
) göra alla eller de flesta av sina inköp av tjänster i fråga om förmedling av online-sökannonser hos Google. Därutöver ankom det nämligen på kommissionen att visa, med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i det aktuella fallet, att den klausulen hade förmågan att begränsa konkurrensen.
I nästa steg prövar tribunalen huruvida kommissionen, såsom Google har gjort gällande, gjorde en felaktig bedömning när den i andra hand slog fast att exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner hade förmågan att begränsa konkurrensen.
När det gäller huruvida den klausulen avskräckte allwebbplatsdirektpartnerna från att göra inköp hos andra förmedlare i syfte att visa konkurrentannonser på sina webbplatser eller på vissa av sina sidor, har Google bland annat kritiserat kommissionen för att den i det angripna beslutet hänvisade enbart till de svar som vissa av dessa direktpartner hade lämnat när kommissionen under det administrativa förfarandet hade begärt in upplysningar.
I detta hänseende finner tribunalen att kommissionen i det angripna beslutet med fog kunde beakta vissa exempel på svar från allwebbplatsdirektpartner såsom omständigheter ägnade att ge stöd åt dess bedömning att exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med sådana direktpartner hade kunnat avskräcka dessa från att tillgodose åtminstone en del av sina behov genom att köpa av förmedlare som konkurrerade med Google.
Till bestridande av att exklusivitetsklausulen hade en sådan avskräckande verkan hade Google även åberopat en utsaga från en direktpartner som Google på egen hand hade inhämtat under det administrativa förfarandet. Kommissionen hävdade att den utsagan hade begränsat bevisvärde, bland annat på grund av att kommissionen inte kände till hur Google hade fått tillgång till den. Tribunalen noterar att Google i avsaknad av kommissionens utrednings- och sanktionsbefogenheter nödvändigtvis behövde förlita sig på frivilligt samarbete från direktpartnernas sida men finner att det inte är möjligt att med ledning av detta dra slutsatsen att de upplysningar som Google hade inhämtat nödvändigtvis saknade relevans av det skälet att deras bevisvärde enligt kommissionens uppfattning var lägre.
När det gäller huruvida exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner hindrade Googles konkurrenter från att få tillträde till en betydande del av EES-marknaden för förmedling av online-sökannonser, har Google bland annat gjort gällande att kommissionens bedömning av den klausulens marknadstäckning var inkonsekvent i så måtto att kommissionen, som en del av underlaget för sin slutsats om utestängningseffekten av exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner, beaktade de intäkter som hade genererats av samtliga GSA-avtal innehållande placerings- och förhandstillståndsklausulerna, inbegripet GSA-avtal i vilka direktpartnerna inte generellt sett hade tagit med alla sina webbplatser.
I detta hänseende påpekar tribunalen bland annat att kommissionen vid sin bedömning av exklusivitetsklausulens effekter var skyldig att beakta samtliga omständigheter i det aktuella fallet och därvid bland annat avgöra huruvida den klausulens täckningsgrad var tillräcklig för att den skulle kunna ge upphov till en utestängningseffekt. I det angripna beslutet konstaterade kommissionen dels att exklusivitets- och placeringsklausulerna kompletterade varandra, bland annat i så måtto att de båda tenderade att avskräcka direktpartnerna från att köpa konkurrentannonser, dels att placeringsklausulen successivt hade ersatt exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen, så att dessa båda klausuler samtidigt hade täckt in olika delar av marknaden under den relevanta perioden. Därför kunde kommissionen inte – i motsats till vad Google har gjort gällande – bedöma täckningen för exklusivitetsklausulen skilt från täckningen för placeringsklausulen, eftersom den då skulle ha bortsett från det faktiska och rättsliga sammanhanget för dessa klausuler och skulle ha delat upp prövningen av marknadstäckningen på ett konstlat sätt.
Efter att ha sett närmare på dessa båda klausulers täckningsgrad finner tribunalen att kommissionen med hänsyn tagen till placeringsklausulens täckning hade fog för sin bedömning att täckningen för exklusivitetsklausulen i de GSA-avtal där direktpartnerna generellt sett hade tagit med alla sina webbplatser kunde ha varit tillräcklig för att den klausulen skulle ha förmågan att ge upphov till en utestängningseffekt mellan den 1 januari 2006 och den 31 december 2015.
Därefter prövar tribunalen Googles påstående att kommissionen inte med hjälp av testet avseende en lika effektiv konkurrent (
5
) styrkte att exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartnerna skulle ha hindrat en konkurrent som var lika effektiv som Google från att ta sig in på den relevanta marknaden eller skulle ha tvingat bort en sådan konkurrent därifrån. I detta hänseende finner tribunalen att kommissionen saknade skyldighet att grunda sig på ett sådant test, som endast är en bland flera möjliga metoder för att bedöma huruvida ett förfarande kan medföra utestängningseffekter. Om Google hade lagt fram en analys grundad på testet avseende en lika effektiv konkurrent, vilket inte är fallet här, skulle det emellertid ha ankommit på kommissionen att pröva den analysen.
Efter att ha bekräftat de flesta av kommissionens bedömningar konstaterar tribunalen emellertid att kommissionens bedömning av utestängningseffekten är behäftad med fel såvitt avser beaktandet av exklusivitetsklausulens täckningsgrad under år 2016 och såvitt avser GSA-avtalens varaktighet.
Till att börja med påpekar tribunalen nämligen att det inte anges i det angripna beslutet hur stor del av marknaden för förmedling av online-sökannonser som omfattades av exklusivitetsklausulen i GSA-avtal med allwebbplatsdirektpartner under år 2016. Således har kommissionen inte styrkt att den klausulen på grund av sin täckning kunde ge upphov till en utestängningseffekt mellan den 1 januari 2016 och den 31 mars 2016.
Vidare tog kommissionen i sin bedömning inte heller vederbörlig hänsyn vare sig till löptiden för vart och ett av GSA-avtalen med direktpartner eller till direktpartnernas rätt till ensidig uppsägning.
Tribunalen erinrar om att kommissionen var skyldig att beakta samtliga relevanta omständigheter när den bedömde huruvida ett visst förfarande i praktiken hade förmågan att ge upphov till en utestängningseffekt i förhållande till en konkurrent som var åtminstone lika effektiv som Google. I fråga mer specifikt om en exklusiv inköpsskyldighet ankom det på kommissionen att beakta hur länge den skyldigheten hade förelegat liksom dess ekonomiska och rättsliga sammanhang.
Många av de GSA-avtal som de aktuella direktpartnerna omfattades av hade nämligen vart för sig en löptid som inte uppgick till mer än några få år, även om de sedermera förnyades eller förlängdes, ibland flera gånger. I det angripna beslutet beaktade kommissionen enbart den sammanlagda varaktigheten för de GSA-avtal i vilka allwebbplatsdirektpartnerna generellt sett hade tagit med alla sina webbplatser och alltså inte löptiden för vart och ett av dessa enskilda GSA-avtal eller löptiden för var och en av de eventuella förlängningarna av dessa. Kommissionen tog inte heller hänsyn vare sig till de faktiska villkor och omständigheter under vilka dessa förlängningar hade överenskommits eller till innehållet i klausulerna rörande de rättigheter i fråga om ensidig uppsägning som vissa allwebbplatsdirektpartner åtnjöt eller villkoren för utövande av dessa rättigheter.
Under dessa förhållanden kunde kommissionen förvisso beakta, såsom relevant omständighet, den sammanlagda varaktigheten för de GSA-avtal där direktpartnerna generellt sett hade tagit med alla sina webbplatser. Däremot kunde kommissionen inte utesluta att dessa direktpartner hade haft möjlighet att köpa av förmedlare som konkurrerade med Google efter det att vart och ett av deras GSA-avtal hade löpt ut, och således kunde kommissionen inte heller konstatera att nämnda direktpartner hela tiden under sina GSA-avtals sammanlagda varaktighet hade varit skyldiga att göra alla eller de flesta av sina inköp hos Google.
Tribunalen finner att kommissionen inte styrkte att exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner hade förmågan att avskräcka dessa direktpartner från att köpa av förmedlare som konkurrerade med Google eller förmågan att hindra sådana förmedlare från att få tillträde till en betydande del av EES-marknaden för förmedling av online-sökannonser samt att kommissionen följaktligen inte heller styrkte att den klausulen hade förmågan att ge upphov till den utestängningseffekt som fastställdes i det angripna beslutet.
Enligt tribunalen gjorde kommissionen sig skyldig till motsvarande fel vid sin bedömning av placerings- och förhandstillståndsklausulernas utestängningseffekt. Därvidlag hade kommissionen fog för sin slutsats att placeringsklausulen var att likna vid en uppmjukad exklusivitetsklausul såvitt avsåg de webbplatser som omfattades av GSA-avtal där den klausulen ingick, eftersom den innebar att de mest synliga utrymmena på direktpartnernas resultatsidor förbehölls för Google-annonser. Vidare fann kommissionen i det angripna beslutet att förhandstillståndsklausulen gav upphov till en utestängningseffekt liknande dem som orsakades av exklusivitetsklausulen i GSA-avtalen med allwebbplatsdirektpartner respektive av placeringsklausulen.
Varaktigheten för direktpartnernas skyldighet enligt placeringsklausulen att förbehålla de mest synliga utrymmena för Google-annonser är därför, på motsvarande sätt som såvitt avser exklusivitetsklausulen, en omständighet som är relevant vid bedömningen av placeringsklausulens utestängningseffekt. Detsamma gäller varaktigheten för direktpartnernas skyldighet enligt förhandstillståndsklausulen att inhämta tillstånd från Google innan de fick ändra visningen av konkurrentannonser. Kommissionen underlät emellertid att ta vederbörlig hänsyn till dessa skyldigheters varaktighet.
Tribunalen finner att de ovannämnda felen vidlåder samtliga begränsningar som kommissionen utpekade, varför kommissionen inte styrkte att de omtvistade klausulerna hade förmågan att ge upphov till den utestängningseffekt som fastställdes i det angripna beslutet och således inte heller styrkte att var och en av dessa klausuler stred mot artikel 102 FEUF.
Eftersom kommissionen i det angripna beslutet gjorde bedömningen att den enda, fortlöpande överträdelsen kunde anses vara fastställd endast i den mån som den utgjordes av de tre ovannämnda separata överträdelserna, ogiltigförklarar tribunalen det angripna beslutet i dess helhet.
(
1
)	Med ”Google” avses i det aktuella fallet bolaget Google LLC (tidigare Google Inc.) tillsammans med dess moderbolag Alphabet, Inc.
(
2
)	Kommissionens beslut C(2019) 2173 final av den 20 mars 2019 om ett förfarande enligt artikel 102 FEUF och artikel 54 i EES-avtalet (ärende AT.40411 – Google Search (AdSense)) (nedan kallat det angripna beslutet).
(
3
)	Kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning (EGT C 372, 1997, s. 5).
(
4
)	Dom av den 13 februari 1979, Hoffmann-La Roche/kommissionen (85/76, EU:C:1979:36). Enligt punkt 89 i den domen innebär det ”[f]ör ett företag som har en dominerande ställning på en marknad … i enlighet med artikel [102 FEUF] ett missbruk av den dominerande ställningen att binda köpare genom en skyldighet eller ett löfte att göra alla eller de flesta av sina inköp uteslutande hos detta företag, även om det sker på köparnas begäran”.
(
5
)	Enligt rättspraxis innebär detta test att man bedömer huruvida ett dominerande företags förfarande medför en risk för att en konkurrent som är lika effektiv som det dominerande företaget utestängs från marknaden.