62013CC0112_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I förevarande mål ska domstolen först och främst pröva huruvida den omständigheten att en enligt nationell rätt förordnad god man för bortovarande part går i svaromål ska betraktas som att svaranden går i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område(2) (nedan kallad förordning nr 44/2001).
2. Denna frågas betydelse består i att det förhållandet att svaranden går i svaromål, i den mening som avses i denna bestämmelse, automatiskt medför behörighet för den domstol där talan väckts, även om denna domstol inte skulle vara behörig enligt de regler som införts genom förordning nr 44/2001.
3. Sedan vill Oberster Gerichtshof (högsta domstolen i Österrike) veta om de nationella domstolarna enligt likvärdighetsprincipen är skyldiga att fråga en författningsdomstol huruvida en nationell lag som de anser strida mot Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) är förenlig med grundlagen, i syfte att denna lag ska upphävas i sin helhet, i stället för att avstå från att tillämpa den i det konkreta fallet i enlighet med principen om unionsrättens företräde.
4. I detta förslag till avgörande ska jag förklara varför jag anser att artikel 24 i förordning nr 44/2001, jämförd med artikel 47 i stadgan, ska tolkas på så sätt att den omständigheten att en enligt nationell rätt förordnad god man för bortovarande part går i svaromål vid en nationell domstol inte ska betraktas som att svaranden går i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordningen.
5. Därefter tänker jag förklara varför jag anser att likvärdighetsprincipen inom unionsrättens tillämpningsområde under förhållanden som de som råder i det nationella målet inte medför en skyldighet för nationella domstolar att fråga en författningsdomstol huruvida en nationell lag som de anser strida mot stadgan är grundlagsenlig, i syfte att denna lag ska upphävas i sin helhet. En bestämmelse i intern rätt som innehåller en sådan förpliktelse strider inte mot unionsrätten, under förutsättning att den inte innebär att den nationella domstolens uppgift att tillämpa de unionsrättsliga bestämmelserna och att säkerställa att de ges full verkan, vid behov genom att med stöd av sin egen behörighet underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning, eller dess befogenhet att via en begäran om förhandsavgörande ställa frågor till EU-domstolen avskaffas, tillfälligt upphör, minskas eller förhalas.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Förordning nr 44/2001
6. Enligt artikel 1.1 i förordning nr 44/2001 är denna förordning tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om.
7. I artikel 2.1 i förordning nr 44/2001 föreskrivs att ”[o]m inte annat föreskrivs i denna förordning, skall talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap”.
8. I avsnitt 7 i förordningen med rubriken ”Avtal om domstols behörighet”, anges följande i artikel 24:
”Utöver den behörighet som en domstol i en medlemsstat har enligt andra bestämmelser i denna förordning, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 22.”
9. Artikel 26.1 i förordning (EG) nr 44/2001 har följande lydelse:
”Om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, skall domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.”
10. I kapitel III i denna förordning med rubriken ”Erkännande och verkställighet”, föreskriver artikel 34.2 att en dom inte ska erkännas som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgetts stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta.
B – Österrikisk rätt
1. Statsrätt
11. Enligt § 89 i förbundsrepublikens grundlag (Bundes-Verfassungsgesetz) (nedan kallad B-VG eller grundlagen) har inte de allmänna domstolarna och inte heller Oberster Gerichtshof – vilken enligt § 92 B-VG är högsta instans i civil- och brottmål – rätt att upphäva lagar för att de strider mot författningen. När de gör bedömningen att en enskild lag står i strid med författningen får de inkomma med en begäran till Verfassungsgerichtshof (författningsdomstolen).
12. Enligt § 140.6 och § 140.7 har Verfassungsgerichtshofs upphävande av en lag generell verkan och är bindande för de allmänna domstolarna.
13. Enligt fast rättspraxis har Oberster Gerichtshof utan att vända sig till Verfassungsgerichtshof upprepade gånger tagit avstånd, fall för fall, från lagbestämmelser som strider mot den direkt tillämpliga unionsrätten och således genomfört principen om denna rätts företräde. Likaledes har Verfassungsgerichtshof funnit att en eventuell motstridighet mellan en österrikisk lag och unionsrätten ska lösas med tillämpning av denna princip. Följaktligen kan en sådan motstridighet inte leda till att en lag upphävs på grund av att den är författningsstridig i den mening som avses i § 140 B-VG.
14. I ett beslut av den 14 mars 2012 gjorde Verfassungsgerichtshof emellertid avsteg från denna rättspraxis och slog fast att Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) är direkt tillämplig i Österrike och är att jämställa med författningsbestämmelser. De rättigheter som garanteras av Europakonventionen är grundlagsstadgade rättigheter. Det är därför det enligt Verfassungsgerichtshof är lämpligt att med avseende på likvärdighetsprincipen undersöka på vilket sätt och enligt vilket förfarande det är möjligt att med stöd av nationell rätt göra gällande rättigheter som följer av stadgan.
15. Verfassungsgerichtshof har tillagt att det system med rättsmedel som föreskrivs i B-VG bygger på principen att författningsdomstolen är den enda instans som ska uttala sig om huruvida generella normer det vill säga lagar och förordningar strider mot författningen och denna domstol är den enda instans som är behörig att upphäva sådana normer.
16. Verfassungsgerichtshof har därför dragit slutsatsen att likvärdighetsprincipen, mot bakgrund av den nationella rätten, leder till att de rättigheter som garanteras genom stadgan även ska beaktas, inom ramen för nämnda stadga, i förfaranden som avser generell normkontroll, särskilt i enlighet med § 139 och § 140 B-VG.
17. Avslutningsvis underströk Verfassungsgerichtshof att en nationell domstol inte är skyldig att begära förhandsavgörande av EU-domstolen när en fråga saknar betydelse för utgången i det nationella målet, det vill säga när svaret på denna fråga, oavsett vilket det är, inte kan ha någon som helst inverkan på utgången i målet. På stadgans område förhåller det sig på det sättet när en grundlagsskyddad rättighet, särskilt en rättighet som följer av Europakonventionen, har samma tillämpningsområde som en rättighet som följer av stadgan. I det fallet grundas författningsdomstolens beslut på österrikisk statsrätt utan att det behöver fattas något beslut om att hänskjuta målet för förhandsavgörande i den mening som avses i artikel 267 FEUF.
18. Den hänskjutande domstolen har uppgett att detta skulle kunna betyda att när en österrikisk lag strider mot unionsrätten, exempelvis mot stadgan, det är omöjligt att direkt råda bot på detta inom ramen för det ordinarie förfarandet med tillämpning av principen om unionsrättens företräde. Utan att det inverkar på möjligheten att begära förhandsavgörande av domstolen är de allmänna domstolarna tvungna att enligt likvärdighetsprincipen väcka talan vid Verfassungsgerichtshof.
2. Civilprocesslagen
19. Enligt § 115 civilprocesslagen (Zivilprozessordnung, nedan kallad ZPO) i dess i det nationella målet tillämpliga lydelse, föreskrivs i princip att delgivning till personer som saknar känd delgivningsadress ska ske genom kungörelsedelgivning. Det preciseras också att offentliga tillkännagivanden ska registreras i en databank.
20. Det föreskrivs i § 116 ZPO att när det gäller personer med okänd vistelseort, för vilka delgivning följaktligen endast kan ske genom kungörelsedelgivning, ska den domstol där talan väckts förordna en god man för bortovarande personer om dessa till följd av den delgivning som skulle ställas till dem måste vidta en processhandling för att tillvarata sina rättigheter och framför allt när den skrivelse som ska delges dem innehåller en kallelse. Enligt § 117 ZPO ska förordnandet av den gode mannen publiceras genom offentligt tillkännagivande i databasen med offentliga tillkännagivanden, vilken är tillgänglig för allmänheten via datoriserad överföring av uppgifter.
21. Slutligen ska domstolen enligt § 230 ZPO i förväg pröva om den är internationellt behörig. Om det visar sig att den inte är behörig ska domstolen i första instans avvisa talan ex officio. Om samma domstol är behörig ska stämningen delges svaranden för att denna ska kunna inkomma med svaromål.
II – Bakgrund till målet vid den nationella domstolen
22. Den 12 oktober 2009 väckte B m.fl. talan vid Landesgericht Krems an der Donau (domstol i första instans i Krems an der Donau) och yrkade att A skulle betala skadestånd. De gjorde gällande att A skulle ha bortfört deras män och fäder i Kazakstan. Vad gällde de österrikiska domstolarnas behörighet hävdade de att A hade permanent hemvist i Österrike.
23. Efter flera fruktlösa försök att delge A stämningen, konstaterade Landesgericht Krems an der Donau att A inte längre var bosatt på någon av delgivningsadresserna och förordnade då på begäran av B m.fl. genom beslut av den 27 augusti 2010 en god man för bortovarande part i enlighet med § 116 ZPO.
24. Den gode mannen inkom, efter det att han delgetts stämningen, med svaromål i vilket han yrkade att talan skulle ogillas och åberopade till stöd härför ett stort antal grunder. Den gode mannen bestred däremot inte de österrikiska domstolarnas internationella behörighet i denna inlaga.
25. A tillkännagav sedan han fått kännedom om det förfarande som inletts mot honom att han uppdragit åt en advokatbyrå att hädanefter företräda honom och begärde att framtida delgivning skulle ske till advokatbyrån. Vidare meddelade A att han bestred de österrikiska domstolarnas internationella behörighet och preciserade att de faktiska omständigheterna i det nationella målet hade ägt rum i Kazakstan. Enligt honom kompenseras inte dessa domstolars bristande behörighet av att en god man för bortovarande träder in, med vilken han inte haft någon kontakt och som inte känner till förhållandena i målet. A angav även att han inte skulle avslöja sin adress därför att han svävade i livsfara och preciserade att han slutgiltigt hade lämnat Österrike långt innan talan väcktes.
26. Landesgericht Krems an der Donau förklarade då att den saknade internationell behörighet och avvisade talan med motiveringen att A var bosatt på Malta och det faktum att den gode mannen förde hans talan inte kunde betraktas som svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 44/2001.
27. B m.fl. överklagade beslutet. Appellationsdomstolen biföll överklagandet och ogillade invändningen om bristande internationell behörighet. Enligt denna domstol innehåller förordning nr 44/2001 en skyldighet för den nationella domstolen att pröva huruvida den har internationell behörighet endast när svaranden inte går i svaromål i den mening som avses i artikel 26 i förordningen och det är enbart efter det att svaranden framställt en invändning som denna domstol är skyldig att pröva om den är internationellt behörig. Appellationsdomstolen tillade att processhandlingar som vidtas av en god man för bortovarande part, vilken enligt österrikisk rätt är skyldig att tillvarata svarandens intressen, har samma rättsverkningar som handlingar vidtagna av ett ordinarie ombud.
28. A överklagade beslutet till den hänskjutande domstolen. Enligt denna domstol inkräktar ett sådant beslut på den rätt till försvar som slås fast i artikel 6 i Europakonventionen och artikel 47 i stadgan, eftersom svaranden inte vet att ett förfarande inletts mot honom.
29. B m.fl. har däremot i sin svarsinlaga i målet vid den hänskjutande domstolen gjort gällande att förordnandet av en god man för bortovarande part är en garanti för att deras grundläggande rätt till ett effektivt rättsmedel iakttas, vilken rätt också stadfästs i dessa bestämmelser.
30. Den hänskjutande domstolen var tveksam till hur den skulle tolka artikel 24 i förordning nr 44/2001 och artikel 47 i stadgan och beslutade därför att förklara målet vilande och att ställa flera tolkningsfrågor till domstolen.
III – Tolkningsfrågorna
31. Oberster Gerichtshof har ställt följande frågor till domstolen:
”1) Kan man utifrån den unionsrättsliga likvärdighetsprincipen – vid genomförandet av EU-rätten i ett förfarandesystem där de allmänna domstolar som är behöriga att avgöra sakfrågan även ska pröva om lagarna strider mot författningen, men inte tillåts att upphäva lagarna, vilket i stället åligger en särskilt inrättad författningsdomstol – dra slu tsatsen att de allmänna domstolarna även måste vända sig till författningsdomstolen under förfarandet om en lag strider mot artikel 47 i [stadgan], i syfte att denna lag ska upphävas i sin helhet, och inte enbart kan underlåta att tillämpa lagen i det konkreta fallet?
2) Ska artikel 47 i stadgan tolkas så, att den utgör hinder mot en processuell bestämmelse, där det föreskrivs att en internationellt obehörig domstol kan förordna en god man för bortovarande för en part vars hemvist inte kan fastställas och att denne gode man genom sitt ”svaromål” på ett bindande sätt kan påverka den internationella behörigheten?
3) Ska artikel 24 i … förordning (EG) nr 44/2001 … tolkas så, att en ”svarandes svaromål” i den mening som avses i denna bestämmelse endast föreligger om motsvarande processhandling har vidtagits av svaranden själv eller av dennes befullmäktigade rättsliga ombud eller gäller detta utan inskränkning även om en god man för bortovarande part har förordnats i enlighet med lagstiftningen i den berörda medlemsstaten?”
IV – Min bedömning
32. Inledningsvis finner jag, såsom föreslagits av A, den österrikiska och den italienska regeringen samt av Europeiska kommissionen att det är lämpligt att först besvara den andra och den tredje frågan som föranlett domstolen att tolka artikel 24 i förordning nr 44/2001, jämförd med artikel 47 i stadgan, och därefter den första frågan vilken är relevant endast om den andra och den tredje frågan besvaras med att unionsrätten utgör hinder mot en sådan lagstiftning som det är fråga om i det nationella målet.
A – Den andra och den tredje frågan
33. Genom den andra och den tredje frågan, vilka jag förslår ska behandlas tillsammans, har den hänskjutande domstolen i huvudsak velat få klarhet i om artikel 24 i förordning nr 44/2001 jämförd med artikel 47 i stadgan ska tolkas på så sätt att den omständigheten att en enligt nationell rätt förordnad god man för bortovarande part går i svaromål vid en nationell domstol inte ska betraktas som att svaranden går i svaromål, i den mening som avses i artikel 24 i förordningen, och således innebär ett tyst godkännande av att denna domstol äger internationell behörighet.
34. Jag erinrar om att i det nationella målet har en god man för bortovarande part förordnats enligt § 116 ZPO, eftersom delgivning av den stämningsansökan som ingetts av B m.fl. inte kunde genomföras därför att adressen var okänd.
35. Begreppet ”gå i svaromål” i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 44/2001 definieras inte i denna förordning. Enligt min åsikt borde det ges en självständig definition i unionsrätten eftersom förordningen syftar till att förbättra den inre marknadens sätt att fungera genom att införa bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga(3) . En annan tolkning av detta begrepp skulle emellertid kunna hota förverkligandet av detta syfte. Det är följaktligen lämpligt att tolka artikel 24 i förordningen mot bakgrund av förordningens uppbyggnad och syften.
36. Denna bestämmelse utgör ett tyst prorogationsavtal om att den domstol är behörig vid vilken svaranden för sin talan, trots att denna domstol enligt de regler som införts genom förordning nr 44/2001 inte med nödvändighet är behörig. Detta undantag som inte gäller reglerna om exklusiv behörighet i artikel 22 i förordningen, utgör en avvikelse från den i förordningen fastställda ordningen för behörighet och det ska ges en strikt tolkning.
37. De bestämmelser som införts genom förordning nr 44/2001 syftar nämligen till att tillförsäkra rättsubjekten en hög grad av förutsebarhet och bygger på den allmänna principen om svarandens hemvist(4) vilken återger en regel som sedan länge är vedertagen i civilprocessen, nämligen att käranden ska väcka sin talan vid svarandens forum ( actor sequitur forum rei ). Denna principiella behörighet har föredragits framför andra då det antas att domstolen i den ort där svaranden har sitt hemvist i princip har närmast anknytning till tvisten.
38. Eftersom detta konstaterande inte alltid är korrekt föreskriver förordning nr 44/2001 särskilda behörighetsregler som ska tillämpas när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning(5) . Bland annat behörighetsregler som införts avseende försäkrings-, konsument- och anställningsavtal syftar till att skydda den svagare parten genom bestämmelser som är förmånligare för dennes intressen(6) . Behovet av att ge artikel 24 i förordning nr 44/2001 en strikt tolkning blir desto viktigare eftersom denna tolkning skulle kunna leda till att undantag görs från mer skyddande behörighetsregler.
39. Ett tyst prorogationsavtal om den domstols behörighet vid vilken svaranden för sin talan syftar till att bidra till snabba erkännanden och snabb verkställighet av domar som meddelats av en domstol vars behörighet båda parter har godkänt och detta även om denna domstol i realiteten inte var behörig att döma i målet. Om en domstol således är föranledd att i ett särskilt förfarande pröva om den domstol som meddelat domen var behörig(7), gäller det att undvika att den förstnämnda domstolen bestrider den sistnämndas behörighet med stöd av förordning nr 44/2001, även om parterna i målet har varit överens om behörigheten, eftersom svaranden gick i svaromål utan att bestrida denna. Såsom kommissionen har understrukit, är det således endast svarandens beteende som är avgörande för domstolens behörighet i denna situation.
40. Jag inser klart hur viktigt det är för en svarande som går i svaromål att med full kunskap om saken kunna besluta om ett tyst godkännande av behörigheten hos en domstol som i normalfallet inte är behörig. Låt mig ta exemplet med en tvist som rör ett avtal ingånget av en konsument. Vi föreställer oss att konsumenten stäms av motparten som är en yrkesman vid domstol i den medlemsstat där denne har sitt hemvist. I normalfallet borde artikel 16.2 i förordning nr 44/2001 utgöra hinder mot denna domstols behörighet, då konsumenten är den svagare parten och behörig domstol därför är domstolen i den medlemsstat i vilken konsumenten har sitt hemvist. Om den sistnämnde emellertid inställer sig frivilligt vid domstol i den förstnämnda medlemsstaten utan att bestrida dess behörighet, kommer denna domstol att vara behörig enligt artikel 24 i förordningen(8) och domen måste då erkännas av den domstol som prövar frågan om erkännande.
41. Betydelsen av att säkerställa att svaranden är medveten om konsekvenserna av att han går ”i svaromål” i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 44/2001 framgår numera tydligt av den nya lagtext som utgör en omarbetning av denna förordning, det vill säga Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område(9) . Artikel 24 i förordning nr 44/2001 har nämligen ändrats och kompletterats med en andra punkt. Det anges i denna punkt 2 att ”[i] mål som avses i avsnitten 3, 4 eller 5, där en försäkringstagare, en försäkrad, en förmånstagare till ett försäkringsavtal, en skadelidande, en konsument eller en arbetstagare är svarande, ska domstolen, innan den förklarar sig behörig enligt punkt 1, säkerställa att svaranden har informerats om sin rätt att bestrida domstolens behörighet och om följderna av att gå eller inte gå i svaromål”(10) .
42. Det visar sig således vara väsentligt att ett tyst prorogationsavtal om en domstols behörighet i en medlemsstat endast godtas när alla parter i målet och särskilt svaranden frivilligt har valt att denna domstol ska vara behörig i stället för den domstol som i normala fall är behörig enligt de regler som införts genom förordning nr 44/2001.
43. Följaktligen inser jag inte hur det skulle kunna medges att när svaranden inte endast avstår från att personligen infinna sig i rätten utan även saknar vetskap om det förfarande som inletts mot honom, att han med full kännedom om saken ”frivilligt” godtar, för att återge det adverb som domstolen använde i dom ČPP Vienna Insurance Group,(11) att den domstol är behörig vid vilken han inte går i svaromål.
44. Den omständigheten att en god man för bortovarande går i svaromål för svarandens räkning föranleder inte någon annan bedömning.
45. Domstolen angav nämligen i sin dom Hendrikman och Feyen(12) att en svarande som inte känner till att ett förfarande har inletts mot denne, och som inför ursprungsdomstolen företräds av en advokat vilken denne inte har givit något uppdrag, omöjligen kan försvara sig och följaktligen ska anses ha uteblivit i den mening som avses i artikel 27.2 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(13), även om förfarandet vid ursprungsdomstolen var av kontradiktorisk karaktär(14) . Det mål som ledde till denna dom avsåg huruvida domstolen i den medlemsstat där domen gjordes gällande kunde vägra att erkänna domar som meddelats av en domstol i en annan medlemsstat när dessa meddelats mot en svarande som inte på rätt sätt eller i tillräcklig tid hade delgetts eller erhållit meddelande om stämningsansökan och som inte företrätts på ett lagenligt sätt vid domstolen, även om det inte var fråga om en tredskodom som meddelats mot en utebliven svarande, till följd av att ett ombud som enligt egen utsago företrädde svaranden inställde sig vid ursprungsdomstolen.
46. Enligt domstolen kan en dom, även om den är av kontradiktorisk karaktär, inte erkännas i den mån svaranden inte själv har uppdragit åt sin advokat att föra hans talan och förfarandet pågått utan hans vetskap. Förvisso skiljer sig förevarande mål från målet Hendrikman och Feyen,(15) såtillvida att vi i det förstnämnda målet befinner oss i förfarandets inledningsskede och i det sistnämnda målet på stadiet för verkställighet. Inte desto mindre är det i båda typfallen den av artikel 47 i stadgan garanterade rätten till försvar som riskerar att bli åsidosatt.
47. Jag tror nämligen inte att en god man för bortovarande part som förordnats under sådana förhållanden som dem i det nationella målet på bästa sätt kan tillvarata svarandens intressen och på så sätt möjliggöra att de rättigheter som garanteras av artikel 47 i stadgan iakttas. Den gode mannen förfogar endast över partiell information om tvisten, nämligen den som sökanden har tillhandahållit. Han kan följaktligen inte tillvarata svarandens intressen som sig bör. Likaledes saknar han enligt min mening de väsentliga uppgifter som krävs för att vid behov kunna bestrida den domstols internationella behörighet vid vilken sökanden väckte talan, då frågan om behörighet i internationell privaträtt aldrig är en enkel fråga. Eftersom svaranden inte fick kännedom om förfarandet och än mindre kunde välja sin advokat, kan han inte anses vara lagenligt företrädd vid den berörda domstolen.
48. En svarande som, i likhet med A, inte endast får kännedom på ett senare stadium om det förfarande som inletts mot honom, har inte längre möjlighet att bestrida den domstols behörighet vid vilken talan väcktes, utan det ska även avkunnas en dom som äger giltighet inom hela Europeiska unionen i ett förfarande som inte är förenligt med artikel 47 i stadgan, vilket inte kan accepteras.
49. Min åsikt är att domen i målet Hypoteční banka(16) inte kan medföra att dessa bestridanden ifrågasätts. I den domen slog domstolen fast att möjligheten att fullfölja förfarandet utan svarandens vetskap genom delgivning till en av domstolen förordnad god man medför att svarandens rätt till försvar begränsas. Denna begränsning motiveras emellertid av den rättssökandes rätt till ett effektivt skydd, eftersom denna rätt skulle vara verkningslös utan en sådan delgivning(17) . I motsats till vad som gäller för en svarande – som, om vederbörande har berövats den faktiska möjligheten att försvara sig, kan göra gällande sin rätt till försvar genom att, i enlighet med artikel 34 led 2 i förordning nr 44/2001, invända mot erkännandet av en dom som går honom eller henne emot – löper nämligen en rättssökande risken att helt berövas möjlighet att få sin talan prövad(18) .
50. Det är möjligt att förstå domstolens vilja att i nämnda dom samtidigt skydda både rätten till försvar och de rättigheter som tillkommer sökanden vilken inte får förvägras rättvisa. Den påtagliga skillnaden mot förvarande mål ligger emellertid i det faktum att svaranden, det vill säga A, inte längre kan bestrida de österrikiska domstolarnas behörighet om den gode man som förordnats för den bortovarande svaranden ska anses gå i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 44/2001. Dessutom får det inte förbises att det i förevarande mål, i motsats till de faktiska omständigheterna i det mål som ledde till dom Hypoteční banka(19), är känt var svaranden A har sitt hemvist och att detta är beläget i en annan medlemsstat. B m.fl. har således möjlighet att väcka talan vid en domstol i den medlemsstat där A har sitt hemvist, nämligen vid en maltesisk domstol.
51. Följaktligen anser jag att det inte går att överföra domstolens resonemang i domen i målet Hypoteční banka på förevarande mål.
52. Vidare finns det en annan omständighet som talar för min ståndpunkt. Det handlar om själva syftet med artikel 26 i förordning nr 44/2001.
53. I avsnitt 8 i förordningen med rubriken ”Prövning av behörighetsfrågan och av frågan huruvida målet kan tas upp” har unionslagstiftaren varit angelägen om att införa denna artikel som föreskriver i punkt 1 att om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, ska domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.
54. I den av Paul Jénard utarbetade rapporten om konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(20), vilken var i kraft före förordning nr 44/2001 betecknades den artikel som motsvarar artikel 26 i förordningen som ”en av de mest betydelsefulla bestämmelserna”(21) . Det preciseras vidare att svarandens frånvaro inte motsvarar ett tyst prorogationsavtal om behörighet och att det inte är tillräckligt att domstolen godtar sökandens medgivande avseende dess behörighet utan den ska själv förvissa sig om att sökanden visar att domstolen har internationell behörighet. Skälet härtill är att det vid sökandens frånvaro ska säkerställas att den domstol som avgör saken har behörighet och att svaranden skyddas så mycket som möjligt i det ursprungliga förfarandet(22) .
55. Den ändamålsenliga verkan av artikel 26 i förordning nr 44/2001 och härigenom således garantin för att rätten till försvar kommer att respekteras skulle äventyras om det ansågs att det var tillräckligt att en gode man för den frånvarande svarande går i svaromål vid domstolen i den mening som avses i artikel 24 i förordningen för att denna ska vara behörig trots att det inte kan förnekas att denna domstol inte är behörig att avgöra tvisten.
56. Slutligen utgör förevarande mål i sig självt ett bra exempel på det som unionslagstiftaren ville undvika genom att införa det system med behörighetsregler som finns i förordning nr 44/2001. Det är nämligen utrett i detta mål att A inte är bosatt i Österrike. Om det medges att den omständigheten att en god man för bortovarande part går i svaromål ska betraktas som att svaranden går i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordningen, leder detta till att en domstol i en medlemsstat anses vara behörig fastän den inte har någon som helst anknytning till de verkliga omständigheterna i målet. Jag erinrar om att B m.fl. faktiskt har kazakisk nationalitet och är bosatta i Kazakstan, att även A har kazakisk nationalitet och är bosatt på Malta samt slutligen att de faktiska omständigheterna i det nationella målet ägde rum i Kazakstan.
57. Att tolka artikel 24 i förordning nr 44/2001 på detta sätt skulle i själva verket var detsamma som att medge att denna domstol varje gång äger internationell behörighet till men för de regler som införts genom förordningen och detta även om ett utländskt forum är lämpligare på grund av den anknytning det har till tvisten.
58. Av alla dessa skäl bedömer jag att artikel 24 i förordning nr 44/2001, jämförd med artikel 47 i stadgan, ska tolkas på så sätt att den omständigheten att en enligt nationell rätt förordnad god man för bortovarande part går i svaromål vid en nationell domstol inte ska betraktas som att svaranden går i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordningen.
B – Den första frågan
59. Den hänskjutande domstolen har i sin första fråga undrat huruvida de nationella domstolarna enligt likvärdighetsprincipen är skyldiga att fråga en författningsdomstol om en nationell lag är författningsenlig för att kunna upphäva denna lag i stället för att avstå från att tillämpa lagen i det konkreta fallet i överensstämmelse med principen om unionsrättens företräde.
60. Anledningen till att den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga till domstolen framgår av rättspraxis från Verfassungsgerichtshof som har funnit att om de rättigheter som garanteras av Europakonventionen i egenskap av rättigheter av samma dignitet som författningen kan åberopas vid den, kräver likvärdighetsprincipen att en sådan talan om förenlighet med författningen även ska kunna stå öppen vad gäller de rättigheter som garanteras av stadgan. Därför anser den hänskjutande domstolen att det inte längre är möjligt att avstå från att tillämpa den lag som strider mot unionsrätten i det konkreta fallet enligt principen om denna rätts företräde, utan att de nationella domstolarna nu är förpliktade att fråga Verfassungsgerichtshof huruvida denna lag, som de anser strida mot unionsrätten, är förenlig med författningen.
61. Vad gäller de slutsatser en nationell domstol ska dra när bestämmelser i den interna rätten är oförenliga med rättigheter som garanteras i stadgan, när den är tillämplig, gäller enligt fast rättspraxis att en nationell domstol som inom ramen för sin behörighet ska tillämpa unionsbestämmelser är skyldig att säkerställa att dessa bestämmelser ges full verkan genom att, med stöd av sin egen behörighet, om det behövs, underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning, även senare sådan, utan att den behöver begära eller avvakta ett föregående upphävande av denna genom lagstiftning eller något annat konstitutionellt förfarande(23) .
62. Den skyldighet att vara förenlig med stadgans bestämmelser som den nationella rätten har ålagt sig när den befinner sig inom unionsrättens tillämpningsområde härrör endast från den berörda medlemsstatens vilja och ingår i dess oavhängiga frihet.
63. De närmare föreskrifterna för genomförandet av denna interna statsrättsliga skyldighet ska också tillämpas i den nationella rätten, med ett grundläggande förbehåll, det vill säga att genomförandet av detta val inte får strida mot de principer som uttalas i domen Simmenthal(24) och efterföljande rättspraxis såsom den kommit till uttryck i bland annat domen Melki och Abdeli(25) .
64. I sistnämnda mål erinrade domstolen nämligen om sin fasta rättspraxis enligt vilken varje bestämmelse i en nationell rättsordning eller varje lagstiftnings‑, förvaltnings- eller domstolspraxis som kan leda till att unionsrättens verkan försvagas, på grund av att den domstol som är behörig att tillämpa denna rätt förvägras möjligheten att vid tillämpningstillfället göra allt som erfordras för att bortse från nationella lagbestämmelser vilka, även temporärt, eventuellt kan hindra unionsbestämmelsernas fulla verkan, är oförenlig med de krav som följer av unionsrättens karaktär. Så skulle vara fallet om lösningen vid en motsättning mellan en unionsrättslig bestämmelse och en senare nationell lag var förbehållen en annan myndighet – med egen befogenhet att företa skönsmässig bedömning – än den domstol som har att säkerställa unionsrättens tillämpning, även om det till följd därav uppkomna hindret mot unionsrättens fulla verkan endast var tillfälligt(26) .
65. Härav följer att det följer av det förfarande som tillämpas i intern statsrätt för att säkerställa genomförandet av dess principer inte kan ha den verkan att det avlägsnar, tillfälligt upphäver, minskar eller försenar den nationella domstols befogenhet vid vilken talan väcktes att utöva sin skyldighet som består i att med tillämpning av ovannämnda rättspraxis undanröja och underlåta att tillämpa en nationell lag som strider mot unionsrätten.
66. Tillämpningen av likvärdighetsprincipen kan på intet sätt leda till att denna rättspraxis ifrågasätts.
67. Enligt likvärdighetsprincipen får de processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten inte vara mindre förmånliga än dem som avser en liknande talan som grundar sig på nationell rätt(27) .
68. I förevarande fall kan jag inte se på vilket sätt den omständigheten att den nationella lag som strider mot unionsrätten inte tillämpas i en given tvist skulle vara mindre förmånlig för ett rättsubjekt än att ett prejudiciellt förfarande för kontroll av lagens förenlighet med grundlagen inleds, i syfte att lagen ska upphävas i sin helhet. Tvärtom är, såsom den hänskjutande domstolen själv har uppgett, genomförandet av ett sådant förfarande relativt betungande i och med att det medför ytterligare kostnader och tidsutdräkt för rättssubjekten, när den nationella domstolen har möjlighet att direkt konstatera huruvida en nationell lag är oförenlig med unionsrätten, inom ramen för den talan som väckts vid den och att undanröja denna lag och på så sätt säkerställa ett omedelbart skydd för dessa rättssubjekt.
69. Eftersom likvärdighetsprincipen, såsom den är konstruerad, skulle få den paradoxala verkan att försvaga principen om unionsrättens företräde i en situation som den som beskrivs i det nationella målet, kan den inte tillämpas här.
70. Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag följaktligen inte att likvärdighetsprincipen inom unionsrättens tillämpningsområde och under sådana förhållanden som dem i det nationella målet medför någon skyldighet för de nationella domstolarna att fråga en författningsdomstol huruvida en nationell lag som de anser strida mot stadgan är grundlagsstridig, i syfte att denna lag ska upphävas i sin helhet. En bestämmelse i intern rätt som innehåller en sådan förpliktelse strider inte mot unionsrätten, under förutsättning att den inte innebär att den nationella domstolens uppgift att tillämpa de unionsrättsliga bestämmelserna och att säkerställa att de ges full verkan, vid behov genom att med stöd av sin egen behörighet underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning, eller dess befogenhet att via en begäran om förhandsavgörande ställa frågor till EU-domstolen avskaffas, tillfälligt upphör, minskas eller förhalas.
V – Förslag till avgörande
71. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen besvarar frågorna från Oberster Gerichtshof på följande sätt:
1) Artikel 24 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas på så sätt att den omständigheten att en enligt nationell rätt förordnad god man för bortovarande part går i svaromål vid en nationell domstol inte ska betraktas som att svaranden går i svaromål i den mening som avses i artikel 24 i förordning nr 44/2001.
2) Inom unionsrättens tillämpningsområde och under sådana förhållanden som dem i det nationella målet medför inte likvärdighetsprincipen någon skyldighet för de nationella domstolarna att fråga en författningsdomstol huruvida en nationell lag som de anser strida mot Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna är grundlagsstridig, i syfte att denna lag ska upphävas i sin helhet.
En bestämmelse i intern rätt som innehåller en sådan förpliktelse strider inte mot unionsrätten under förutsättning att den inte innebär att den nationella domstolens uppgift att tillämpa de unionsrättsliga bestämmelserna och att säkerställa att de ges full verkan, vid behov genom att med stöd av sin egen behörighet underlåta att tillämpa varje motstridande bestämmelse i nationell lagstiftning, eller dess befogenhet att via en begäran om förhandsavgörande ställa frågor till Europeiska unionens domstol avskaffas, tillfälligt upphör, minskas eller förhalas.
(1) .
(2)
–	EGT L 12, 2001, s. 1.
(3)
–	Se skälen 1 och 2 i förordning nr 44/2001.
(4)
–	Se artikel 2 och skäl 11 i förordningen.
(5)
–	Se skäl 11 i förordningen.
(6)
–	Se skäl 13 i förordningen.
(7)
–	Denna möjlighet finns numera endast vid tvister på försäkringsområdet, konsumenttvister och tvister på områden där exklusiv behörighet gäller. Se artikel 35.1 och 35.2 i förordningen.
(8)
–	Se, i detta avseende, dom ČPP Vienna Insurance Group (C‑111/09, EU:C:2010:290, punkterna 25‑30).
(9)
–	EUT L 351, s. 1.
(10)
–	Se artikel 26.2 i förordning nr 1215/2012.
(11)
–	EU:C:2010:290.
(12)
–	C‑78/95, EU:C:1996:380.
(13)
–	EGT L 299, 1972, s. 32; svensk specialutgåva, EGT C 15, 1997, s. 30, i dess lydelse enligt på varandra följande konventioner om nya medlemsstaters tillträde till denna konvention.
(14)
–	Punkt 18 i domen.
(15)
–	EU:C:1996:380.
(16)
–	C‑327/10, EU:C:2011:745.
(17)
–	Punkt 53.
(18)
–	Punkt 54.
(19)
–	EU:C:2011:745.
(20)
–	EUT C 59, 1979, s. 1.
(21)
–	Se kommentaren till artikel 20 på sidan 39 i rapporten.
(22)
–	Idem.
(23)
–	Se dom Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
(24)
–	106/77, EU:C:1978:49.
(25)
–	C‑188/10 och C‑189/10, EU:C:2010:363.
(26)
–	Punkt 44 och där angiven rättspraxis.
(27)
–	Se dom Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 36).