62015CC0598
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NILSA WAHLA
od 29. lipnja 2017. (
1
)
Predmet C‑598/15
Banco Santander SA
protiv
Cristobaline Sánchez López
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Frontera, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u ugovorima o potrošačkim kreditima – Ovlasti nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovorne odredbe hipotekarnog ugovora u okviru pojednostavljenog postupka za priznavanje prava upisanih u zemljišnu knjigu”
1.
Ovim se zahtjevom za prethodnu odluku, koji se u biti odnosi na tumačenje članaka 3., 6. i 7. Direktive 93/13/EEZ (
2
), poziva Sud da pruži određena pojašnjenja o ovlastima koje treba priznati nacionalnom sudu na temelju djelotvornosti zaštite potrošača zajamčene tom direktivom.
2.
Taj se predmet, koji se nadovezuje na brojne prethodne slučajeve sudske prakse koji se odnose na španjolski ovršni postupak na temelju hipoteke (
3
), točnije odnosi na takozvani „pojednostavljeni” ovršni postupak koji slijedi nakon što se pred javnim bilježnikom pokrene postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu. Iz španjolskog prava koje je primjenjivo na činjenice u glavnom predmetu proizlazi da je taj pojednostavljeni postupak namijenjen zaštiti i izvršavanju stvarnih prava koja su, među ostalim, upisana u zemljišnu knjigu. Stoga se postavlja pitanje zahtijeva li se djelotvornošću zaštite potrošača koja proizlazi iz Direktive 93/13 da nacionalni sud bude u mogućnosti nadzirati moguću nepoštenost odredbi hipotekarnog ugovora nakon prijenosa vlasništva imovine opterećene hipotekom.
Pravni okvir
Pravo Unije
3.
Člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13 predviđa se:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”
4.
U članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 navodi se:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
5.
U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13, „[u] interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Španjolsko pravo
6.
Člankom 250. stavkom 1. Leya 1/2000, de Enjuiciamento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000. (
4
) predviđa se sljedeće:
„Sud u okviru pojednostavljenog postupka, bez obzira na iznos, odlučuje o sljedećim zahtjevima:
[…]
7.
zahtjevima koje su podnijeli nositelji stvarnih prava upisanih u zemljišnu knjigu čiji je cilj da se ta prava ostvaruju protiv osoba koje im se protive ili ometaju njihovo izvršavanje, pri čemu nemaju upisano pravo koje bi opravdalo njihovo protivljenje ili to ometanje.”
7.
Na temelju članka 444. stavka 2. LEC‑a, tuženik mora na zahtjev tužitelja uplatiti jamstvo koje je odredio sud kako bi se mogao protiviti zahtjevu sastavljenom u okviru postupka iz članka 250. stavka 1. točke 7. LEC‑a. Osim toga, razlozi za prigovor na koje se ima pravo pozvati iscrpno su nabrojani u članku 444. stavku 2. LEC‑a. Ti razlozi ne obuhvaćaju postojanje nepoštenih odredbi u ugovoru o hipotekarnom kreditu na temelju kojeg je došlo do izvansudske prodaje.
8.
Na temelju članka 440. stavka 2. LEC‑a, ako se tuženik ne pojavi pred sudom ili se pojavi, a da nije uplatio jamstvo, sud je dužan, nakon što sasluša tuženika, donijeti odluku kojom se nalaže predaja nekretnine i iseljenje njezina stanara.
9.
Izvansudsko izvršenje hipotekarnog prava osobito je uređeno člankom 41. Leya Hipotecaria (Hipotekarni zakon, u daljnjem tekstu: LH) (
5
). Tom je odredbom, u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom predmetu, predviđeno sljedeće:
„Stvarne tužbe koje proizlaze iz upisanih prava mogu se podnositi u okviru pojednostavljenog postupka uređenog [LEC‑om] protiv osoba koje nemaju upisano pravo, a protive se tim pravima ili ometaju njihovo izvršavanje. Tim tužbama koje se temelje na zakonitosti upisa u zemljišnu knjigu, koja se priznaje člankom 38., uvijek se zahtijeva da se valjanost odgovarajućeg upisa, bez ikakvih proturječnosti, dokaže potvrdom zemljišnoknjižnog službenika.”
10.
Člankom 129. LH‑a određuje se da se „[o]vrha na temelju hipoteke može provesti izravno na imovini opterećenoj hipotekom, pri čemu njezino provođenje podliježe odredbama [LEC‑a] […]. Osim toga, stranke mogu, u aktu kojim je hipoteka osnovana, dogovoriti izvansudsku prodaju imovine opterećene hipotekom […] u slučaju povrede obveze jamstva. Izvansudska prodaja ostvaruje se posredovanjem javnog bilježnika u skladu s formalnostima predviđenima u hipotekarnoj uredbi”.
11.
U Decretu por el que se aprueba el Reglamento Hipotecario (Dekret kojom se odobrava Hipotekarna uredba) od 14. veljače 1947. (
6
), pojašnjava se odvijanje postupka izvansudske prodaje.
12.
Prema članku 234. RH‑a:
„1.   Postupkom izvansudske ovrhe na temelju hipoteke predviđenim člankom 129. [LH‑a] zahtijeva se da je aktom kojim je hipoteka osnovana propisano da se taj postupak primjenjuje na stranke i da su u njemu navedene sljedeće informacije:
1)
vrijednost nekretnine koju procjenjuju zainteresirane osobe kako bi služila kao polazišna vrijednost u prodaji na dražbama […];
2)
adresa koju hipotekarni dužnik odredi za dostavu zahtjeva i obavijesti […];
3)
osoba koja se u određeno vrijeme mora suglasiti s aktom o prodaji nekretnine u ime hipotekarnog dužnika. U tu se svrhu može imenovati sam vjerovnik.
2.   Odredba na temelju koje stranke koje uzimaju kredit i osiguravaju ga hipotekom prihvaćaju postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke mora biti navedena odvojeno od ostalih odredbi akta.”
13.
U članku 236-l RH‑a navodi se:
„1.   Nakon što je provjerena najbolja ponuda ili dosuda imovine i, po potrebi, utvrđena cijena, javni bilježnik uvrštava akt na godišnji popis dokumenata koje je ovjerio, a najbolji ponuditelj ili ugovaratelj, s jedne strane, i vlasnik stambenog objekta, s druge strane, daju svoju suglasnost u javnobilježničkom aktu […]
[…]
3.   Javna isprava je dovoljan temelj za upis (u zemljišnu knjigu) najboljeg ponuditelja ili ugovaratelja […].”
14.
Člankom 236-m RH‑a određuje se:
„Ugovaratelj može predaju stečene imovine zahtijevati pri prvostupanjskom sudu u mjestu u kojem se ta imovina nalazi.”
15.
Člankom 236-ñ RH‑a određuje se:
„1.   Javni bilježnik prekida postupak samo ako se dokumentima utvrdi [postojanje kaznenog postupka čiji je predmet moguće krivotorenje hipotekarnog naslova ili ako (zemljišnoknjižni) službenik navede da je kasnije podnesen zahtjev za poništenje hipoteke] […].
2.   Ako utvrdi postojanje neke od okolnosti navedenih u prethodnoj točki, javni bilježnik obustavlja postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke sve do, ovisno o slučaju, završetka kaznenog postupka ili završetka zemljišnoknjižnog postupka. Postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke nastavlja se na zahtjev vjerovnika ako naslov nije proglašen krivotvorenim ili ako poništenje hipoteke nije upisano.”
16.
Na temelju članka 236-o RH‑a:
„Što se tiče drugih iznimki na koje bi se mogli pozvati dužnik, treće strane posjednici i druge zainteresirane osobe, treba poštovati odredbe posljednjih pet stavaka članka 132. [LH‑a] kada se taj članak primjenjuje.”
17.
Petom prijelaznom odredbom Leya 1/2013, de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social (Zakon 1/2013 o mjerama za povećanje zaštite hipotekarnih dužnika, restrukturiranju duga i socijalnoj najamnini) od 14. svibnja 2013. (
7
), članak 129. LH‑a izmijenjen je u različitim aspektima. Tom je odredbom pojašnjeno da se te izmjene primjenjuju na postupak izvansudske prodaje imovine opterećene hipotekom koji je započeo nakon stupanja na snagu ovog zakona, bez obzira na datum donošenja akta kojim je hipoteka osnovana. Javni bilježnik odlučuje o obustavi provedbe postupaka izvansudske prodaje započete prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 i prodaje u kojoj nije došlo do dosude imovine opterećene hipotekom kada u prekluzivnom roku od mjesec dana od dana stupanja na snagu Zakona 1/2013 jedna od stranaka utvrdi da je u skladu s odredbama članka 129. LH‑a pred nadležnim sudom podnijela tužbu zbog nepoštenosti jedne od odredbi ugovora o hipotekarnom kreditu na kojem se temelji izvansudska prodaja ili odredbe kojom se određuje potraživi iznos.
Činjenice iz kojih proizlazi spor, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
18.
Cristobalina Sánchez López sklopila je 21. prosinca 2004. s Banco Español de Crédito SA (koja je postala Banco Santander SA, u daljnjem tekstu: Banco Santander) ugovor o kreditu za kupnju stambenog objekta s hipotekarnim jamstvom.
19.
Člankom 11. tog ugovora, naslovljenim „Izvansudski postupak”, propisuje se, među ostalim, da stranke imaju mogućnost pokretanja izvansudskog postupka u svrhu provedbe ovrhe na temelju hipoteke. Tim člankom također se banci daje punomoć da predstavlja hipotekarnog dužnika na dan potpisivanja javnog akta o prodaji.
20.
Banka Banco Santander pokrenula je 24. ožujka 2011. pred javnim bilježnikom postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu. Taj je postupak završio 15. prosinca 2011. dosudom stambenog objekta opterećenog hipotekom vjerovniku, a da se prethodno nije odredila temeljna vrijednost jer je imovina prodana za iznos koji odgovara 59,7 % vrijednosti na koju je bila procijenjena u svrhu ovrhe na hipotekarnom jamstvu. Stoga je dužnik i dalje ostao dužan iznos od 13482,97 eura.
21.
Javni bilježnik sastavio je 23. veljače 2012. javni akt o prodaji stambenog objekta u korist vjerovnika bez intervencije dužnika kojeg je u tu svrhu u skladu s člankom 11. ugovora o hipotekarnom kreditu zastupao vjerovnik. Taj je akt upisan u zemljišnu knjigu 12. travnja 2012.
22.
Zatim je Banco Santander 23. rujna 2014. podnio zahtjev za pojednostavljeni postupak na temelju članka 250. stavka 1. točke 7. LEC‑a kako bi se donijela sudska odluka kojom se nalaže iseljenje C. Sánchez López kao i predaja stambenog objekta banci.
23.
Osim toga, Banco Santander odredio je kao jamstvo iznos od 10000 eura koji dužnik mora platiti kako bi podnio prigovor protiv njegove odluke.
24.
U okviru tog postupka, C. Sánchez López nije se pojavila pred sudom koji je uputio zahtjev, Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Frontera, Španjolska).
25.
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Frontera) navedeni sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se nacionalni propis, kojim se ustanovljuje postupak poput onog iz članka 250. stavka 1. podstavka 7. [LEC‑a] kojim se, s jedne strane, obvezuje nacionalni sud na donošenje odluke o predaji stambenog objekta opterećenog hipotekom osobi kojoj je dosuđen u okviru postupka izvansudske ovrhe i kojim se, s druge strane, u skladu sa sustavom iz članka 129. Hipotekarnog zakona koji je na snazi, u verziji koja proizlazi iz Zakona 1/2000 od 7. siječnja 2000., te iz članaka 234. do 236-o [RH‑a] […], ne predviđa ni mogućnost provođenja sudskog nadzora nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti ni mogućnost da se dužnik uspješno pozove na postojanje takvih odredbi kako bi spriječio provedbu postupka ovrhe na temelju hipoteke, bilo u okviru postupka izvansudske ovrhe na temelju hipoteke bilo u okviru posebnog sudskog postupka, gore navedenim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima?
2.
Protivi li se nacionalna odredba, poput pete prijelazne odredbe Zakona 1/2013, na temelju koje javni bilježnik može obustaviti postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke koji je pokrenut prije stupanja na snagu Zakona 1/2013 samo ako potrošač dokaže da je podnio zasebnu tužbu zbog nepoštenosti određene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu na kojem se temelji izvansudska prodaja ili u kojem se određuje potraživi iznos u okviru provedbe postupka ovrhe na temelju hipoteke, i to u roku od mjesec dana od dana objave Zakona 1/2013, bez obavještavanja potrošača o tom roku, a u svakom slučaju prije nego što javni bilježnik odluči o dosudi, gore navedenim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima?
3.
Treba li gore navedene članke Direktive [93/13], njezin cilj i obvezu koju nameće nacionalnim sudovima da po službenoj dužnosti ispitaju postojanje nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima bez potrebe da potrošač to zahtijeva, tumačiti na način da nacionalnom sudu dopuštaju da u postupcima poput onog ustanovljenog člankom 250. stavkom 1. podstavkom 7. [LEC‑a] ili u postupku „izvansudske prodaje” uređene člankom 129. [LH‑a] ne primijeni nacionalno pravo koje ne dopušta takav sudski nadzor po službenoj dužnosti, uzimajući u obzir jasnoću odredbi [navedene] direktive i ustaljenu sudsku praksu [Suda] u pogledu obveze nacionalnih sudova da u sporovima o potrošačkim ugovorima po službenoj dužnosti ispitaju postojanje nepoštenih odredbi?
4.
Protivi li se nacionalna odredba, poput članka 129. [LH‑a], u verziji koja proizlazi iz Zakona 1/2013, koji kao jedino djelotvorno sredstvo zaštite prava potrošača utvrđenih Direktivom [93/13] – kad je riječ o postupcima izvansudske ovrhe na temelju hipoteke koji uključuju potrošače – predviđa tek mogućnost da javni bilježnik upozori na postojanje nepoštenih odredbi i mogućnost da potrošač protiv kojeg se provodi postupak izvansudske ovrhe na temelju hipoteke kojom je opterećena njegova nekretnina podnese tužbu u zasebnom sudskom postupku prije nego što javni bilježnik dosudi tu nekretninu, gore navedenim odredbama [spomenute] direktive i njezinim ciljevima?
5.
Protivi li se nacionalna odredba, poput one iz članka 129. [LH‑a], u verziji koja proizlazi iz Zakona 1/2013, i članaka 234. do 236. [RH‑a], kojima se ustanovljuje postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima, prema kojem uopće nije moguće po službenoj dužnosti provoditi sudski nadzor nepoštenih odredbi, gore navedenim odredbama Direktive [93/13] i njezinim ciljevima?”
26.
Pisana očitovanja podnijeli su Banco Santander, španjolska vlada i Europska komisija.
27.
Raspravi koja je održana 25. travnja 2017. prisustvovali su Banco Santander, španjolska vlada i Komisija.
Analiza
Očita nedopuštenost drugog, četvrtog i petog pitanja
28.
Kao što su u biti istaknule zainteresirane stranke koje su podnijele pisana očitovanja, sud koji je uputio zahtjev postavio je dvije vrste pitanja.
29.
Prvo i treće pitanje odnose se na usklađenost zakonskog sustava pojednostavljenog postupka na temelju članka 250. stavka 1. LEC‑a i njegovih provedbenih odredbi u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom predmetu te na posljedice koje treba izvesti iz moguće neusklađenosti tog sustava s Direktivom 93/13, osobito u pogledu sudačkih ovlasti nacionalnog suda.
30.
Drugo, četvrto i peto pitanje odnose se pak na usklađenost članka 129. LH‑a, u njegovoj verziji koja proizlazi iz Zakona br. 1/2013 i njegovim provedbenim odredbama, s odredbama Direktive 93/13.
31.
Međutim, taj se zakonski sustav ne primjenjuje na činjenice u glavnom predmetu.
32.
Naime, petom prijelaznom odredbom Zakona br. 1/2013 predviđa se da se izmjene koje taj zakon uvodi primjenjuju na postupak izvansudske prodaje imovine opterećene hipotekom koji je započeo nakon stupanja na snagu tog zakona (odnosno 15. svibnja 2013.), i to bez obzira na datum donošenja akta kojim je hipoteka osnovana. Budući da je postupak izvansudske ovrhe u glavnom postupku obustavljen puno prije tog datuma, odnosno 23. veljače 2012., taj se zakon ne primjenjuje ratione temporis na glavni postupak kao što, čini se, također navodi nacionalni sud.
33.
Iz toga proizlazi da drugo, četvrto i peto prethodno pitanje treba proglasiti očito nedopuštenima jer se ne odnose na tumačenje prava Unije koje je objektivno potrebno za odluku koju nacionalni sud treba donijeti (
8
).
Ispitivanje o meritumu prvog i trećeg pitanja
34.
Prvo i treće prethodno pitanje, koja su usko povezana, odnose se na opseg ovlasti suda na temelju djelotvornosti Direktive 93/13 u okviru postupka ostvarivanja stvarnih prava na nekretninama koja su već upisana u zemljišnu knjigu.
35.
Najprije moram izraziti svoje čuđenje u pogledu oblikovanja postavljenih pitanja i, posljedično, formalne dopuštenosti tih pitanja te u pogledu zaključaka koje sud koji je uputio zahtjev, čini se, izvodi iz sudske prakse koja se odnosi na djelotvornost zaštite koja proizlazi iz Direktive 93/13.
36.
Jedinstvenost ovog predmeta zapravo je u tome što je navodno nepoštena odredba, odnosno odredba kojom se omogućava upotreba izvansudskog postupka s posljedicama koje iz tog postupka proizlaze, upravo odredba kojom je, prema mojem shvaćanju, u konačnici omogućeno da se glavni predmet doista vodi pred sudom koji je uputio zahtjev, i to nekoliko godina nakon obustave tog postupka u okviru pojednostavljenog postupka predviđenog člankom 41. LH‑a i navedenog u članku 250. stavku 1. točki 7. LEC‑a.
37.
Osim toga, što se tiče postojeće poveznice između glavnog postupka i primjene Direktive 93/13, valja navesti da nacionalni sud u okviru tog pojednostavljenog postupka zapravo ne odlučuje o valjanosti ugovora o hipotekarnom kreditu s obzirom na to da su svi učinci tog ugovora već prestali vrijediti, već samo o pravu vlasništva upisanom u zemljišnu knjigu. Iz podataka u pisanim očitovanjima proizlazi da je predmetni ugovor uložen u spis tek nakon upućivanja zahtjeva u tom pogledu.
38.
Svojim prvim i trećim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev tako po prvi puta dovodi u pitanje nacionalni propis koji se primjenjuje na postupak namijenjen ostvarivanju prava vlasništva koje je legalno upisano.
39.
Naime, svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li španjolsko zakonodavstvo, koje je bilo na snazi u trenutku nastanka činjenica, osobito članak 250. stavak 1. točka 7. LEC‑a i članak 129. LH‑a, kojim se nacionalni sud obvezuje na donošenje odluke o predaji stambenog objekta koji je financijska ustanova stekla u okviru postupka izvansudske ovrhe predviđenog člankom 129. LH‑a, u skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2., člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13. Ističe da ni tijekom postupka izvansudske ovrhe na temelju hipoteke ni tijekom kasnijeg sudskog postupka kojim se ovršitelju omogućilo mirno preuzimanje nekretnine nije postojala mogućnost provođenja sudskog nadzora nepoštenih odredbi te da za potrošača nije bio predviđen nikakav djelotvorni i pravovremeni mehanizam za podnošenje prigovora.
40.
Svojim trećim pitanjem on želi utvrditi posljedice mogućeg utvrđenja neusklađenosti relevantnog nacionalnog propisa. Osobito se pita može li sud na temelju svoje obveze nadziranja nepoštenosti odredbi u potrošačkim ugovorima izuzeti iz primjene sporni nacionalni propis.
41.
Najprije ću sažeto podsjetiti na zaključke iz sudske prakse Suda u pogledu opsega ovlasti suda i jamstava koja trebaju biti pružena potrošačima na temelju djelotvornosti Direktive 93/13 u vrlo posebnom kontekstu postupaka izvansudske ovrhe na temelju hipoteke. Zatim ću pojasniti zašto mi se čini da intervencija suda, u smislu koji zagovara nacionalni sud na temelju djelotvornosti Direktive 93/13, u ovom slučaju nije ni potrebna ni nužno primjerena.
Zaključci iz sudske prakse o opsegu ovlasti suda i jamstvima koja trebaju biti pružena potrošačima u okviru postupaka izvansudske ovrhe na temelju hipoteke
42.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom (
9
), sustav zaštite koji je proveden Direktivom 93/13 temelji se na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi na to da pristane na uvjete koje je ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, a da na njih ne može utjecati.
43.
Kao prvo, člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 utvrđuje se pravilo prema kojem nepoštene odredbe u ugovorima nisu obvezujuće za potrošača.
44.
S obzirom na slabiji položaj u kojem se nalazi potrošač, članak 6. stavak 1. navedene direktive, odredba javnog poretka s obvezujućim učinkom (
10
) koja je namijenjena ponovnoj uspostavi jednakosti između ugovornih strana, tumačena je na način da nacionalnom sudu dopušta, ili ga čak i obvezuje kada raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima, da po službenoj dužnosti ocijeni nepoštenost ugovorne odredbe u ugovoru koji povezuje potrošača s prodavateljem robe ili pružateljem usluga (
11
).
45.
Što se tiče usklađenosti postupovnog zakonodavstva s Direktivom 93/13 i osobito postupka o ostvarivanju založnih prava ili postupka o ostvarivanju osiguranja povezanih s ugovorima o kreditu koji su sklopljeni s potrošačima, koji provode javni bilježnici (
12
), valja podsjetiti da pravila nacionalnih mehanizama prisilne ovrhe i posredovanja javnih bilježnika u tom okviru proizlaze iz unutarnjeg pravnog poretka država članica na temelju načela procesne autonomije, pod uvjetom da se poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (
13
).
46.
Što se tiče načela djelotvornosti, jedinog koje je stvarno dovedeno u pitanje u ovom slučaju (
14
), Sud, koji osobito mora odlučiti o postupovnim odredbama ovršnog postupka na temelju hipoteke, istaknuo je da se, u slučaju nepostojanja djelotvornog nadzora moguće nepoštene naravi odredbi ugovora koji je temelj za ovrhu, ne može zajamčiti poštovanje prava dodijeljenih Direktivom 93/13 (
15
).
47.
Što se tiče nacionalnih propisa o izvansudskim ovrhama na temelju hipoteke, Sud je identificirao određene elemente koji mogu biti potrebni kako bi se osigurala zaštita potrošača koja je predviđena tom direktivom.
48.
Tako je, kao prvo, kada je riječ o slovačkim postupovnim odredbama, nacionalnom sudu pred kojim se vodi izvansudski postupak priznata mogućnost da obustavi provedbu prodaje nekretnine. Međutim, odredbe Direktive 93/13 tumačene su na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se dopušta ispunjenje tražbine, koja se temelji na moguće nepoštenim ugovornim odredbama, izvansudskim ostvarivanjem založnog prava na nekretnini koju je potrošač dao u osiguranje s obzirom na to da taj pravni propis u praksi ne čini nemogućim ili pretjerano teškim očuvanje prava koja ta direktiva priznaje potrošaču (
16
).
49.
Kao drugo, Sud je smatrao da je, s obzirom na to da je, s jedne strane, zadaća javnog bilježnika spriječiti nepoštenost odredbi tog ugovora i da je on nadalje, izričito pozvan svojim savjetima osigurati jednako postupanje u svim postupcima koji spadaju u njegovu nadležnost kako bi se usmjerila pozornost potrošača na moguću nepoštenost odredbe, i da je, s druge strane – s obzirom na to da potrošač ima mogućnost osporiti valjanost ugovora na temelju kojeg je zatražena ovrha – u načelu zajamčena djelotvornost zaštite koja je predviđena navedenom direktivom (
17
).
50.
Međutim, valja istaknuti da se, kada je riječ o tvrdnji da javni bilježnik ima mogućnost pokrenuti prisilno izvršenje ugovora, a da pritom ne ispita nepoštenost ugovornih odredbi, sudska praksa u pogledu utvrđivanja nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti odnosi se na posebnosti izvršavanja sudske funkcije te se s obzirom na temeljne razlike između te funkcije i funkcije javnoga bilježnika ne može primijeniti na potonju (
18
).
51.
Osim toga, načelom djelotvornosti ne može se zahtijevati da nacionalni sud treba nadoknaditi ne samo postupovni propust potrošača koji nije upoznat sa svojim pravima, već i u cijelosti nadoknaditi potpunu pasivnost predmetnog potrošača koji nije sudjelovao ni u jednoj fazi sudskog ovršnog postupka (
19
).
52.
Tako je Sud u konačnici smatrao da postupak izvansudske prodaje nekretnine, unatoč tome što javni bilježnik na temelju njega nema mogućnost odlučiti o postojanju moguće nepoštene odredbe, ne dovodi u pitanje djelotvornost Direktive 93/13 jer je potrošač imao mogućnost pokrenuti postupak pred sudom i jer je taj sud mogao donijeti privremene mjere za odgodu dražbi koje je organizirao javni bilježnik (
20
).
53.
Kao drugo, što se tiče članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, kojim se državama članicama nalaže primjena djelotvornih sredstava za sprečavanje nepoštenih odredbi, tim se člankom ne nalaže izmjena postupaka uspostavljenih na nacionalnoj razini u cijelosti. Potrebno je samo osigurati da se predmetnim nacionalnim odredbama, analiziranima u njihovu kontekstu i vodeći računa o svim postojećim pravnim sredstvima, zajamči postojanje odgovarajućih i djelotvornih sredstava radi sprečavanja daljnjeg korištenja nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima te zajamči da takve odredbe ne obvezuju potrošače (
21
).
54.
Valja utvrditi da je u svim slučajevima kada je Sud odlučio odbiti nacionalnu odredbu na temelju djelotvornosti Direktive 93/13, sud pred kojim se vodi postupak uvijek doista bio u mogućnosti proglasiti odredbu nevaljanom i time je izuzeti iz primjene ili pak osporiti postupak ovrhe ili prijenosa imovine koji još nije bio završen. Stoga se radilo ili o kontekstu postupka o meritumu deklaratorne prirode u okviru kojeg se sud pred kojim se vodi postupak mogao pitati o mogućoj nepoštenosti odredbe ugovora koji je sklopljen između potrošača i prodavača robe ili pružatelja usluge ili pak o kontekstu postupka prisilne ovrhe koji se temelji na takvom ugovoru koji može sadržavati nepoštenu odredbu.
55.
Drugim riječima, ako se zadržimo na slučajevima koji su dosad podneseni Sudu, nacionalni sudovi zatražili su pojašnjenja u pogledu dosega zaštite dodijeljene na temelju Direktive 93/13 u okviru postupaka ovrhe koji su bili u tijeku i uzimajući u obzir utvrđeno ili pretpostavljeno postojanje nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu iz kojeg proizlazi spor.
56.
Tako u predmetu u kojem je donesena presuda Aziz (
22
) još nije došlo do prijenosa vlasništva predmetne nekretnine jer, unatoč tome što je imovina bila na dražbi, nije pronađen kupac i jer je M. Aziz nedugo prije odluke kojom mu se nalaže iseljenje pred nadležnim nacionalnim sudom podnio zahtjev za deklaratornu presudu radi poništenja odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu.
57.
Postupak priznavanja stvarnih prava koji je doveden u pitanje u glavnom postupku valja ispitati s obzirom na te zaključke i zakonodavni kontekst kojim je obuhvaćen taj postupak.
Mogućnost da se po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovornih odredbi ne može se proširiti na postupak priznavanja stvarnih prava koji je neovisan o postupku dosude imovine
58.
U ovom slučaju valja utvrditi da se ne radi o postupku ovrhe platnog naloga ni o postupku prisilne ovrhe koji još nije bio završen i u kojem se još uvijek čini primjerenim odlučiti o nepoštenosti odredbi hipotekarnog ugovora koji je prethodno potpisan.
59.
Jedini je cilj postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev ostvariti pravo vlasništva koje je legalno upisano. Kao što je taj sud pojasnio u odgovoru na pitanje koje je uputio Sud, taj je postupak namijenjen isključivo zaštiti stvarnih prava koja su upisana.
60.
Prema mojem mišljenju, važno je razlikovati postupak izvansudske prodaje od pojednostavljenog postupka koji je uređen člankom 41. LH‑a.
61.
Postupak izvansudske prodaje, kojim se u skladu s člankom 234. RH‑a pretpostavlja da su se stranke sporazumjele u aktu kojim je hipoteka osnovana, namijenjen je sastavljanju javnog akta o prijenosu vlasništva nekretnine na ugovaratelja, osobito upisom u zemljišnu knjigu.
62.
Pojednostavljenim postupkom priznavanja stvarnih prava, koji je u ovom slučaju uređen člankom 41. LH‑a i neovisan o postupku izvansudske prodaje pred javnim bilježnikom, nastoji se, suprotno tome, zaštititi pravo nositelja stvarnog prava koje je osobito, ali ne isključivo, upisano u zemljišnu knjigu. Taj postupak nije povezan s mogućim potrošačkim ugovorom o kojem nacionalni sud treba odlučiti, već je njegov jedini cilj provjeriti da upisano pravo postoji kako bi ga se moglo ostvariti.
63.
Točno je da u glavnom predmetu upotreba pojednostavljenog postupka proizlazi iz članka 11. ugovora koji je 21. prosinca 2004. sklopljen između C. Sánchez López i Banco Santander, članka kojim se predviđalo pokretanje izvansudskog postupka pred javnim bilježnikom u slučaju ovrhe na temelju hipoteke.
64.
Međutim, postupak koji je uređen člankom 41. LH‑a, na koji se odnose prvo i treće prethodno pitanje, namijenjen je zaštiti stvarnih prava koja proizlaze iz izvansudske prodaje kojom vlasnik stječe stvarni posjed nad nekretninom.
65.
Taj se postupak ne temelji na spornom ugovoru o hipotekarnom kreditu, nego na pravu vlasništva koje je upisano u zemljišnu knjigu. Naime, nakon završetka postupka izvansudske prodaje, hipotekarni ugovor prestaje vrijediti i hipotekarni teret nestaje.
66.
U ovom se slučaju naime čini da je postupak prodaje pred javnim bilježnikom ostvario svoj puni učinak jer je nekretnina stavljena na dražbu i prodana.
67.
Drugim riječima, pojednostavljeni postupak koji je u ovom slučaju doveden u pitanje stoga je, kao što je istaknula španjolska vlada, neovisan o izvansudskoj prodaji ili bilo kojem drugom ovršnom postupku na temelju hipoteke.
68.
Međutim, čini mi se dovoljno očitim da se Direktivu 93/13 ne može proglasiti primjenjivom na sporni postupak kojim se nastoje utvrditi stvarna prava radi njihova ostvarivanja, a ne radi izvršenja ugovora koji je sklopljen između potrošača i prodavača robe ili pružatelja usluge.
69.
Osim toga, Sud je već u više navrata podsjetio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima (
23
).
70.
Kao što je istaknula španjolska vlada, čini se da je dužnik tijekom izvansudskog postupka prijenosa imovine opterećene hipotekom imao priliku protiviti se tom postupku ili zatražiti njegovu odgodu zbog postojanja nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu i pritom zahtijevati donošenje privremenih mjera za obustavu prodaje nekretnine koja je bila u njegovu vlasništvu.
71.
U svakom slučaju, valja utvrditi da se ovaj slučaj razlikuje od onih dosad podnesenih Sudu jer odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nijedan činjenični element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da sud koji je uputio zahtjev smatra da bi odredba spornog ugovora, osim odredbe koja se odnosi na postupak izvansudske ovrhe, mogla biti nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
72.
Tako se u presudi Aziz drugo prethodno pitanje odnosilo izričito na ugovorne odredbe o mogućem prijevremenom dospijeću rate kredita i iznosu zateznih kamata (
24
). U predmetu Finanmadrid EFC, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navedeno je da postoje sumnje u pogledu moguće nepoštenosti određenih odredbi predmetnog ugovora (
25
).
73.
Iako je točno da je nacionalni sud dužan po službenoj dužnosti ocijeniti nepoštenost svih ugovornih odredbi koje su obuhvaćene područjem primjene navedene direktive, ako raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima (
26
), čak i ako mu u tom pogledu nije podnesen izričit zahtjev, uvijek valja navesti postojanje sumnje u moguću nepoštenost neke druge odredbe ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.
74.
Naime, valja podsjetiti da je cilj Direktive 93/13 spriječiti uključivanje nepoštenih odredbi u ugovore koji povezuju potrošače s prodavateljima robe ili pružateljima usluge (četvrta uvodna izjava), eventualno izbaciti te odredbe iz tih ugovora i, naposljetku, spriječiti da navedene odredbe obvezuju potrošača (dvadeset i prva uvodna izjava).
75.
Međutim, s obzirom na to da su svi učinci ugovora, koji nije predmet postupka koji se vodi pred Sudom a quo i za koji se smatra da sadrži navodno nepoštenu odredbu, već prestali vrijediti zbog konačnog prijenosa nekretnine o kojoj je riječ u glavnom postupku, čini se da više nije primjereno ispitivati osobito potrebu sprječavanja ili izbacivanja takve odredbe.
76.
S obzirom na sva ta razmatranja, smatram da zaštita dodijeljena Direktivom 93/13 ne znači da je sud ovlašten odlučiti o nepoštenosti odredbe koja je uključena u hipotekarni ugovor u okviru postupka koji je neovisan o ovršnom postupku na temelju hipoteke i kojim se nastoji osigurati djelotvornost prava vlasništva predmetne nekretnine.
77.
Drukčija odluka, prema mojem mišljenju, ne bi bila ni nužno korisna za predmetnog potrošača ni poželjna s gledišta poštovanja načela pravne sigurnosti i već stečenih prava vlasništva.
78.
Kao prvo, čini se da se utvrđenje neusklađenosti predmetnog postupka s Direktivom 93/13 ne može nužno opravdati na temelju zaštite predmetnog potrošača, zaštite koja je, podsjećam, u konačnici glavni cilj Direktive 93/13.
79.
Iako se odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u pogledu položaja tuženika u glavnom postupku pokazuje prilično manjkavom, iz činjeničnih elemenata koje su Sudu podnijeli Banco Santander i španjolska vlada proizlazi da je C. Sánchez López, iako je dosuda predmetne nekretnine zabilježena u javnobilježnički akt 23. veljače 2012. i iako je ta nekretnina upisana u zemljišnu knjigu 12. travnja 2012., zatražila od banke Banco Santander da ostane u predmetnom stambenom objektu na temelju konvencije o stvaranju Socijalnog fonda za nekretnine koji je 17. siječnja 2013. uspostavljen na nacionalnoj razini. C. Sánchez López i Banco Santander sklopili su 19. studenoga 2015. ugovor u skladu s tom konvencijom kojim se, među ostalim, C. Sánchez López omogućava da ostane u prostorima kao najmoprimac koji mora plaćati najamninu u iznosu od oko 90 eura. S obzirom na to, čini se da C. Sánchez López nije izrazila želju da se dovede u pitanje hipotekarni ugovor koji je prethodno potpisala, iako je najvjerojatnije za to imala priliku. Jednako tako, ništa ne navodi na zaključak da je dotični potrošač namjeravao osporiti konačnost prijenosa vlasništva imovine u kojoj boravi, prijenosa koji proizlazi iz dosude od 15. prosinca 2011. i koji je bio upisan u zemljišnu knjigu 12. travnja 2012.
80.
Drugim riječima, nije sigurno da bi dovođenje u pitanje tog postupka moglo biti „korisno” za dotičnog potrošača. Budući da odredba koja je proglašena nepoštenom nije obvezujuća za potrošača, provođenje postupka izvansudske ovrhe na temelju hipoteke moglo bi biti poništeno te bi ugovor o hipotekarnom kreditu ponovno bio obvezujući za potrošača koji ne ispunjava obvezu plaćanja. Naime, ako u ugovoru nije moguće identificirati drugu odredbu koja je eventualno nepoštena, originalni ugovorni okvir ponovno će stupiti na snagu, u ovom slučaju bez izmjene odredbi o povratu. Međutim, valja podsjetiti na to da pravo na djelotvornu zaštitu potrošača podrazumijeva i njegovu mogućnost da odustane od ostvarenja svojih prava (
27
).
81.
Štoviše, ne može se isključiti da bi se osporavanjem hipotekarnog ugovora u ovom slučaju dotični potrošač našao u još nepovoljnijem položaju jer bi to osporavanje dovelo do poništenja dosude nekretnine i time dovelo u pitanje ugovor o socijalnom najmu koji su kasnije sklopili Banco Santander i C. Sánchez López.
82.
Kao drugo, kad bi se sud ovlastilo da po službenoj dužnosti ispita moguću nepoštenost odredbi hipotekarnog ugovora koji je prethodno sklopljen i čiji su učinci svi već prestali vrijediti – imovina opterećena nekretninom konačno je prenesena – to bi dovelo do toga da se na temelju djelotvornosti Direktive 93/13 dovede u pitanje stvarno pravo vlasništva koje se ne temelji na ugovoru sklopljenom s potrošačima, nego na izvansudskom priznanju prava.
83.
U ovom slučaju treba napomenuti da je stvarno pravo koje je dovedeno u pitanje upisano u zemljišnu knjigu otprilike četiri godine prije odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu. Iako je u glavnom predmetu Banco Santander nositelj tog prava, nakon upisa imovine u zemljišnu knjigu kupac te imovine mogao bi biti bilo koji drugi subjekt.
84.
Stoga se čini da je dovođenje u pitanje stečenih nekretnina, na temelju djelotvornosti Direktive 93/13, kad više nije moguće izbaciti nepoštenu odredbu u ugovoru koji povezuje prodavatelja robe ili pružatelja usluge s potrošačem koja će i dalje ostvarivati učinke, suprotno načelu pravne sigurnosti i vlasništva.
Zaključak
85.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da se na prethodna pitanja koja je uputio Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Prvostupanjski sud u Jerez de la Frontera, Španjolska) odgovori kako slijedi:
Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ne primjenjuje se na postupak kao što je onaj predviđen člankom 41. Leya Hipotecaria (Hipotekarni zakon) i člankom 250. stavkom 1. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000., jer predmet tog postupka nije ocjena i/ili izvršenje ugovora koji povezuje prodavatelja robe ili pružatelja usluge s potrošačem, već je njegov cilj jednostavno osigurati djelotvornost prava vlasništva koje je zakonito stečeno i upisano u zemljišnu knjigu.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)
(
3
)	Vidjeti osobito presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164); od 30. travnja 2014., Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279); od 17. srpnja 2014., Sánchez Morcillo i Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099), i od 21. siječnja 2015., Unicaja Banco i Caixabank (C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 i C‑487/13, EU:C:2015:21); rješenje od 16. srpnja 2015., Sánchez Morcillo i Abril García (C‑539/14, EU:C:2015:508); presude od 29. listopada 2015., BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731), i od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60).
(
4
)	BOE br. 7, od 8. siječnja 2000., str. 575. do 728. (u daljnjem tekstu: LEC)
(
5
)	BOE br. 58, od 27. veljače 1946.
(
6
)	Reglamento hipotecario (Hipotekarna uredba) (BOE br. 106, od 16. travnja 1947.)
(
7
)	BOE br. 116, od 15. svibnja 2013., str. 36373., u daljnjem tekstu: Zakon 1/2013
(
8
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
9
)	Vidjeti osobito presude od 10. rujna 2014., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 48. i navedena sudska praksa), i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 39.).
(
10
)	Vidjeti osobito presude od 26. listopada 2006., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, t. 36.), i od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 42. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 46. i navedena sudska praksa), kao i od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 58.).
(
12
)	Vidjeti osobito presude od 10. rujna 2014., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 49.), i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 48.).
(
13
)	Vidjeti osobito presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 50. i navedena sudska praksa), i od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t 49.).
(
14
)	U ovom slučaju ne raspolažem nikakvim elementom koji bi mogao izazvati sumnje u pogledu usklađenosti propisa iz glavnog postupka s načelom ekvivalentnosti.
(
15
)	Vidjeti osobito presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 59.), i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 46.).
(
16
)	Vidjeti osobito presudu od 10. rujna 2014., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 60. i 68.).
(
17
)	Vidjeti osobito presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 57. i 60.).
(
18
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 47.).
(
19
)	Vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2009., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, t. 47.) i od 10. rujna 2014., Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 56.).
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 59. do 61.).
(
21
)	Vidjeti osobito presudu od 1. listopada 2015., ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, t. 52.).
(
22
)	Presuda od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 26. i 27.)
(
23
)	Presuda od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, t. 49. i navedena sudska praksa)
(
24
)	Presuda od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 65. i sljedeće točke)
(
25
)	Presuda od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, t. 22.)
(
26
)	Vidjeti osobito presudu od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, t. 32.).
(
27
)	Vidjeti osobito presude od 21. veljače 2013., Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, t. 35.), i od 14. travnja 2016., Sales Sinués i Drame Ba (C‑381/14 i C‑385/14, EU:C:2016:252, t. 25.).