Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 5. ožujka 2026.(1)
Predmet C-575/24
Vodovody a kanalizace Přerov, a.s.
protiv
Úřad pro ochranu osobních údajů
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu, Češka Republika))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Otvoreni podaci i ponovna uporaba informacija javnog sektora – Direktiva (EU) 2019/1024 – Članak 2. točka 3. – Pojam ‚javno poduzeće’ – Financijsko sudjelovanje u poduzeću koje je u vlasništvu više javnih tijela – Pretpostavka ‚prevladavajućeg utjecaja’ – Kriteriji za ocjenu”
I.      Uvod
1.        Zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu koji je Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu, Češka Republika) uputio Sudu na temelju članka 267. UFEU-a odnosi se na tumačenje članka 2. točke 3. Direktive (EU) 2019/1024 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. o otvorenim podatcima i ponovnoj uporabi informacija javnog sektora (u daljnjem tekstu: Direktiva 2019/1024)(2).
2.        Taj je zahtjev upućen u okviru spora između društva Vodovody a kanalizace Přerov,
a.s. (u daljnjem tekstu: tužitelj) i Úřada pro ochranu osobních údajů (Ured za zaštitu osobnih podataka, Češka Republika, u daljnjem tekstu: Ured). Taj se spor odnosi na zahtjev za pristup zapisnicima sa sjednica tužiteljevih tijela. On je odbio ispuniti zahtjev, uz obrazloženje da ga se ne može smatrati „obveznikom pružanja informacija” u smislu nacionalnih odredbi. Tim odredbama, kojima se u nacionalno pravo prenosi Direktiva 2019/1024, predviđa se da su „javna poduzeća” dužna priopćiti određene informacije ako ispunjavaju uvjete koji odgovaraju onima iz članka 2. točke 3. navedene direktive. Konkretnije, riječ je o uvjetima koji se odnose na postojanje „prevladavajućeg utjecaja” javnih tijela. Dva prethodna pitanja odnose se na te uvjete.
3.        Budući da se ovaj predmet odnosi na pristup javnosti informacijama, koji se uređuje nacionalnim pravom, a ne na ponovnu uporabu podataka u smislu Direktive 2019/1024, javlja se pitanje nadležnosti Suda za odlučivanje o pojmu „javno poduzeće”. Činjenica da je nacionalni zakonodavac izričito preuzeo pojam iz prava Unije u načelu ide u prilog tomu da je za tumačenje nadležan Sud. Naime, u skladu sa sudskom praksom proizišlom iz presude Dzodzi(3), postojanje interesa Unije može opravdati ujednačeno tumačenje tog pojma, pod uvjetom da postoji funkcionalna povezanost između dvaju pravnih sustava o kojima je riječ. Iako pristup javnosti informacijama u određenim slučajevima može dovesti do ponovne uporabe podataka, tim dvama sustavima ipak se nastoje ostvariti djelomično različiti ciljevi. Ti će se aspekti ispitati u ovom mišljenju, u kojem ću se, u skladu sa zahtjevom Suda, usredotočiti na pitanje nadležnosti.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Direktiva 2014/25
4.        Člankom 3. Direktive 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ(4), naslovljenim „Javni naručitelji”, u stavku 1. određuje se:
„Za potrebe ove Direktive ‚javni naručitelji’ znači tijela državne, regionalne ili lokalne vlasti, javnopravna tijela ili udruženja koja je osnovalo jedno ili nekoliko takvih tijela vlasti ili jedno ili više takvih javnopravnih tijela.”
5.        Člankom 4. te direktive, naslovljenim „Naručitelji”, u stavku 2. određuje se:
„‚Javno poduzeće’ znači svako poduzeće u kojem javni naručitelji mogu imati, izravno ili neizravno, prevladavajući utjecaj na temelju svojeg vlasništva u njemu, svojeg financijskog sudjelovanja u njemu ili na temelju pravila kojima je ono uređeno.
Prevladavajući utjecaj u smislu članka 2. točke 5. od strane javnih naručitelja podrazumijeva se u bilo kojem od sljedećih slučajeva u kojima ti javni naručitelji, izravno ili neizravno:
(a)      drže većinu upisanog kapitala poduzeća;
(b)      kontroliraju većinu glasova koji se odnose na dionice koje je poduzeće izdalo;
(c)      mogu imenovati više od polovice upravnog, rukovodnog ili nadzornog tijela poduzeća.”
2.      Direktiva 2019/1024
6.        Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Predmet i područje primjene”, određuje se:
„1.      Kako bi se promicala uporaba otvorenih podataka i potakle inovacije proizvoda i usluga, ovom se Direktivom utvrđuje skup minimalnih pravila kojima se uređuju ponovna uporaba i praktični dogovori za olakšavanja ponovne uporabe:
(a)      postojećih dokumenata u posjedu tijela javnog sektora država članica;
(b)      postojećih dokumenata u posjedu javnih poduzeća koja:
i.      djeluju u područjima utvrđenima u Direktivi 2014/25/EU;
[…]
(c)      istraživačkih podataka, na temelju uvjeta utvrđenih u članku 10.
2.      Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
[…]
(b)      dokumente u posjedu javnih poduzeća:
i.      izrađene izvan opsega pružanja usluga od općeg interesa, kako je to definirano zakonom ili drugim obvezujućim propisima države članice;
ii.      koji se odnose na djelatnosti izravno izložene tržišnom natjecanju i koji stoga, u skladu s člankom 34. Direktive 2014/25/EU, ne podliježu pravilima o javnoj nabavi;
[…]
(d)      dokumente poput osjetljivih podataka, kojima pristup nije dopušten na temelju režimâ pristupa u državi članici, među ostalim zbog:
i.      zaštite nacionalne sigurnosti (to jest, državne sigurnosti), obrane ili javne sigurnosti,
ii.      statističke povjerljivosti,
iii.      komercijalne povjerljivosti (uključujući poslovne ili profesionalne tajne ili tajne trgovačkog društva);
[…]
(f)      dokumente kojima je pristup ograničen na temelju režimâ pristupa u državama članicama, uključujući slučajeve u kojima građani ili pravni subjekti moraju dokazati poseban interes kako bi dobili pristup dokumentima;
[…]
3.      Ova se Direktiva temelji na Unijinim i nacionalnim režimima pristupa te se njome ti režimi ne dovode u pitanje.
[…]
7.      Ovom se Direktivom uređuje ponovna uporaba postojećih dokumenata u posjedu tijela javnog sektora i javnih poduzeća država članica […]”
7.        Članak 2. Direktive 2019/1024, naslovljen „Definicije”, glasi:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.      ‚tijelo javnog sektora’ znači državna, regionalna ili lokalna tijela, javnopravna tijela ili udruge koje je osnovalo jedno ili nekoliko takvih tijela ili jedno ili nekoliko takvih javnopravnih tijela;
2.      ‚javnopravna tijela’ znači tijela koja posjeduju sve od sljedećih značajki:
(a)      uspostavljena su posebno u svrhu zadovoljavanja potreba od općeg interesa, koje nisu industrijske ili komercijalne naravi;
(b)      imaju pravnu osobnost; i
(c)      većim dijelom financiraju ih državna, regionalna ili lokalna tijela ili druga javnopravna tijela ili u pogledu upravljanja podliježu nadzoru tih tijela ili imaju upravni, upravljački ili nadzorni odbor u kojem su više od polovice članova imenovala državna, regionalna ili lokalna tijela ili druga javnopravna tijela;
3.      ‚javno poduzeće’ znači svako poduzeće aktivno u područjima utvrđenima u članku 1. stavku 1. točki (b) nad kojim tijela javnog sektora mogu izvršavati, izravno ili neizravno, prevladavajući utjecaj na temelju svojeg vlasništva u njemu, svojeg financijskog sudjelovanja u njemu ili na temelju pravila kojima je ono uređeno. Smatra se da postoji prevladavajući utjecaj tijela javnog sektora u bilo kojem od sljedećih slučajeva u kojima ta tijela izravno ili neizravno:
(a)      drže većinu upisanog kapitala poduzeća;
(b)      raspolažu većinom glasova povezanih s dionicama koje je izdalo poduzeće;
(c)      mogu imenovati više od polovice članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela poduzeća;
[…]
6.      ‚dokument’ znači:
(a)      svaki sadržaj bez obzira na medij (papir ili elektronički oblik ili kao zvučni, vizualni ili audiovizualni zapis); ili
(b)      svaki dio takvog sadržaja;
[…]
11.      ‚ponovna uporaba’ znači uporaba, od strane osoba ili pravnih subjekata, sljedećih dokumenata u posjedu:
(a)      tijela javnog sektora, za komercijalne ili nekomercijalne namjene koje nisu početna namjena u okviru javne zadaće za koju su dokumenti bili izrađeni, osim za razmjenu dokumenata među tijelima javnog sektora isključivo radi obavljanja njihovih javnih zadaća;
(b)      javnih poduzeća, za komercijalne ili nekomercijalne namjene koje nisu početna namjena pružanja usluga od općeg interesa za koju su dokumenti bili izrađeni, osim za razmjenu dokumenata između javnih poduzeća i tijela javnog sektora isključivo radi obavljanja javnih zadaća tijela javnog sektora;
[…]”
8.        Člankom 4. te direktive, naslovljenim „Obrada zahtjevâ za ponovnu uporabu”, u stavcima 1. i 6. određuje se:
„1.      Tijela javnog sektora obrađuju, elektroničkim putem ako je to moguće i primjereno, zahtjeve za ponovnu uporabu i podnositelju zahtjeva stavljaju na raspolaganje dokument za ponovnu uporabu ili, ako je potrebna dozvola, izrađuju za podnositelja ponudu dozvole u razumnom roku koji je u skladu s vremenskim okvirima utvrđenima za obradu zahtjevâ za pristup dokumentima.
[…]
6.      Sljedeći subjekti nisu dužni postupati u skladu s ovim člankom:
(a)      javna poduzeća;
[…]”
B.      Češko pravo
9.        Člankom 2. stavkom 1. zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím (Zakon br. 106/1999 o slobodnom pristupu informacijama; u daljnjem tekstu: Zakon o slobodnom pristupu informacijama) određuje se:
„Obveznici koji su u skladu s ovim zakonom dužni pružati informacije o svojoj djelatnosti jesu državna tijela, jedinice lokalne samouprave i njihova tijela te javna tijela.”
10.      U skladu s člankom 2.a tog zakona:
„1.      Obveznik je i javno poduzeće kojim se, za potrebe ovog zakona, smatra pravna osoba koja nije obveznik u skladu s člankom 2. stavkom 1. i
(a)      koja:
1.      obavlja odgovarajuću djelatnost u skladu sa Zakonom o javnoj nabavi,
2.      djeluje kao subjekt koji pruža javne usluge u skladu s člankom 2. Uredbe (EZ) br. 1370/2007 Europskog parlamenta i Vijeća o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70,
3.      djeluje kao zračni prijevoznik koji izvršava obveze javnih usluga u skladu s člankom 16. Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici, ili
4.      djeluje kao brodar koji pruža javne usluge u skladu s člankom 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3577/92 o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža), i
(b)      nad kojom obveznik u skladu s člankom 2. stavkom 1. može izvršavati, izravno ili neizravno, prevladavajući utjecaj na temelju imovinskog udjela u toj pravnoj osobi ili na temelju pravila kojima je ona uređena.
2.      Smatra se da je ispunjen uvjet prevladavajućeg utjecaja ako obveznik u skladu s člankom 2. stavkom 1., izravno ili neizravno:
(a)      drži većinu upisanog kapitala javnog poduzeća;
(b)      nadzire većinu glasačkih prava povezanih s dionicama koje izdaje javno poduzeće, ili
(c)      može imenovati više od polovice članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela javnog poduzeća.”
11.      U obrazloženju zákona č. 241/2022 Sb., kterým se mění zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací), ve znění pozdějších předpisů (Zakon br. 241/2022 o izmjeni Zakona br. 106/1999 o slobodnom pristupu informacijama, kako je izmijenjen, Zakona br. 123/1998 o pravu na informacije o okolišu, kako je izmijenjen, i Zakona br. 130/2002 o promicanju istraživanja, eksperimentalnog razvoja i inovacija iz javnih sredstava, te izmjeni nekih povezanih zakona (Zakon o promicanju istraživanja, eksperimentalnog razvoja i inovacija), kako je izmijenjen), kojim je Češka Republika prenijela Direktivu 2019/1024 u češki pravni poredak, navodi se:
„Nakon prenošenja prve direktive o ponovnoj uporabi informacija javnog sektora ([Direktiva 2003/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 17. studenoga 2003. (SL 2003., L 345, str. 90.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 141.)]), Republika Češka odabrala je rješenje koje, sa zakonodavnog aspekta, povezuje institut ponovne uporabe informacija (čiji cilj, jednostavno rečeno, nije javni nadzor državne vlasti, nego druge upotrebe, privatne ili komercijalne, prikupljenih podataka, njihova obrada itd.) s ostvarivanjem političkog prava na informacije u smislu članka 17. stavka 5. Povelje o temeljnim pravima [Češke Republike] (čiji je ključni element javni nadzor države, osobito kad je riječ o raspolaganju imovinom). Naime, tijela koja su obveznici pružanja informacija nemaju stvarnu i djelotvornu mogućnost da prilikom primjene Zakona o slobodnom pristupu informacijama (osim u određenim iznimkama utvrđenima sudskom praksom) ispitaju razloge podnositelja zahtjeva za informacije niti njegove namjere u pogledu načina na koji će se dobivene informacije obrađivati (što bi bilo u suprotnosti s ustavnim zaštitnim mjerama političkog prava na informacije). Stoga je u praksi gotovo nemoguće stvarno razlikovati ta dva oblika pristupa. Međutim, s obzirom na to da pravo na informacije ima ustavni značaj, i „običnim” podnositeljima zahtjeva za informacije treba pružiti ista jamstva kakva imaju osobe koje zatraže informacije radi njihove ponovne uporabe u smislu Direktive pa je stoga prikladno održavati ujednačen sustav. Rješenje koje povezuje oba pravna sustava stoga je optimalno za tijela koja su obveznici pružanja informacija i, in fine, za same podnositelje zahtjeva.”
III. Činjenice iz kojih proizlazi glavni postupak, glavni postupak i prethodna pitanja
12.      Tužitelj je dioničko društvo osnovano u skladu s češkim pravom koje djeluje u sektoru vodoopskrbe i odvodnje. U gotovo stopostotnom je vlasništvu čeških gradova i općina, pri čemu nijedan dioničar sam ne drži većinski udio.
13.      Na temelju Zakona o slobodnom pristupu informacijama podnesen mu je zahtjev za informacije koji se odnosi na više zapisnika sa sjednica njegovih tijela.
14.      Budući da je smatrao da nije dužan pružiti te informacije jer nije bio „obveznik pružanja informacija” u smislu Zakona o slobodnom pristupu informacijama, tužitelj je odbio taj zahtjev.
15.      Protiv te odluke podnesena je žalba Uredu, koji je odlukom od 7. ožujka 2023. naložio tužitelju da postupi po zahtjevu za informacije u skladu sa Zakonom o slobodnom pristupu informacijama.
16.      Tužitelj je protiv potonje odluke podnio tužbu Městskom soudu v Praze (Gradski sud u Pragu), odnosno sudu koji je uputio zahtjev.
17.      Taj sud smatra da je za rješavanje spora na njemu da odluči treba li tužitelja kvalificirati kao „javno poduzeće” u smislu članka 2.a stavka 1. Zakona o slobodnom pristupu informacijama.
18.      Pojašnjava da je ta kategorija obveznika pružanja informacija uvedena u Zakon o slobodnom pristupu informacijama Zakonom kojim se prenosi Direktiva 2019/1024.
19.      Prema mišljenju Městskog souda v Praze (Gradski sud u Pragu), spor u glavnom postupku odnosi se, konkretno, na pitanje treba li prevladavajući utjecaj nad poduzećem izvršavati samo jedno tijelo ili ga zajedno može izvršavati nekoliko javnopravnih tijela poput, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, jedinica lokalne samouprave.
20.      Ured pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da članak 2.a stavak 1. Zakona o slobodnom pristupu informacijama treba, u skladu s Direktivom 2019/2014, tumačiti na način da je u tom pogledu dovoljno da nekoliko javnopravnih tijela zajedno drži većinski udio u tužitelju i tako izvršava prevladavajući utjecaj.
21.      Suprotno tomu, tužitelj tvrdi da takvo tumačenje nije potkrijepljeno Direktivom 2019/2014 i da se postojanje prevladavajućeg utjecaja može utvrditi samo ako jedna jedinica lokalne samouprave sama drži većinski udio ili ako nema nikakve dvojbe da nekoliko javnopravnih tijela koja zajedno drže takav udio djeluju zajednički.
22.      U tim je okolnostima Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 2. točku 3. Direktive [2019/1024] tumačiti na način da javno poduzeće znači i poduzeće u kojem nekoliko tijela javnog sektora može zajednički izvršavati prevladavajući utjecaj na temelju svojeg vlasništva u njemu, svojeg financijskog sudjelovanja u njemu ili na temelju pravila kojima je ono uređeno?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, pretpostavlja li se prevladavajući utjecaj u smislu tog članka Direktive 2019/1024 i kada nekoliko tijela javnog sektora zajednički drže većinu upisanog kapitala poduzeća, raspolažu većinom glasova povezanih s dionicama koje je izdalo poduzeće ili mogu imenovati više od polovice članova upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela poduzeća ili treba ispitati i djeluju li ta tijela javnog sektora zajednički i imaju li zajedničke interese?”
IV.    Postupak pred Sudom
23.      Odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku od 23. srpnja 2024. tajništvo Suda zaprimilo je 28. kolovoza 2024.
24.      Stranke glavnog postupka, češka vlada i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja u roku određenom u članku 23. Statuta Suda Europske unije.
25.      Sud je na općoj sjednici od 7. listopada 2025. odlučio da neće održati raspravu, u skladu s člankom 76. stavkom 2. Poslovnika.
26.      Sud je 21. listopada 2025. sudu koji je uputio zahtjev poslao zahtjev za pojašnjenje na koji je potonji sud odgovorio dopisom od 12. studenoga 2025.
V.      Pravna analiza
A.      Uvodne napomene
1.      Europska politika otvorenih podataka
27.      Cilj je Direktive 2019/1024 promicati ponovnu uporabu informacija javnog sektora i poticati njihovu dostupnost u cijeloj Europskoj uniji. Temelji se na načelu da podaci kojima raspolažu javna tijela predstavljaju strateški resurs za digitalno gospodarstvo, inovacije i civilno društvo(5). Direktivom se uspostavlja usklađeni pravni okvir, čime se nastoje ukloniti prepreke ponovnoj uporabi javnih informacija i potaknuti njihovo slobodno kretanje na unutarnjem tržištu(6).
28.      Jedan je od temeljnih ciljeva Direktive 2019/1024 uskladiti tehničke i pravne uvjete stavljanja javnih podataka na raspolaganje i njihove ponovne uporabe. Tom se direktivom utvrđuju zajednička minimalna pravna pravila, kao što su uporaba otvorenih oblika, strojna čitljivost te, ako je to moguće, besplatna ponovna uporaba ili granični troškovi ponovne uporabe, kako bi se zajamčili interoperabilnost i djelotvorno korištenje podacima. Direktivom se uređuju uvjeti ponovne uporabe, standardizirane dozvole i moguće naknade, čime se uspostavlja okvir pogodan za razvoj europskog ekosustava otvorenih podataka(7).
29.      Jedan od ključnih dijelova Direktive 2019/1024 odnosi se na visokovrijedne skupove podataka, koji imaju velik potencijal za postizanje gospodarskih i društvenih koristi. Ti skupovi trebaju biti dostupni besplatno, u standardiziranim i strojno čitljivim oblicima, i, prema potrebi, putem sučelja za programiranje aplikacija (API). Komisija je zadužena da navede te kategorije podataka u provedbenim aktima. Tim se pristupom nastoje potaknuti inovacije, osobito u području umjetne inteligencije, digitalnih usluga i znanstvenih istraživanja(8).
30.      Naposljetku, Direktiva 2019/1024 dio je sveobuhvatne strategije modernizacije javne uprave i razvoja transparentnosti. U njoj se naglašava uloga otvorenih podataka u promicanju demokratskog sudjelovanja i jačanju odgovornosti tijela javne vlasti. Direktivom se uspostavlja jasan, dosljedan i tehnološki prilagođen pravni okvir, čime se pridonosi razvoju uključivog i održivog podatkovnog gospodarstva te se istodobno jamči pravedan okvir za ponovnu uporabu javnih informacija u korist građana, poduzeća i znanstvene zajednice(9).
2.      Prenošenje direktive 2019/1024 u državama članicama
31.      Ta je direktiva zamijenila i modernizirala Direktivu 2003/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 17. studenoga 2003., poznatu i kao Direktiva o ponovnoj uporabi informacija javnog sektora (Direktiva PSI).
Države članice Unije morale su prenijeti Direktivu 2019/1024 u nacionalno pravo najkasnije do 17. srpnja 2021. Na taj su datum brojne države članice već prenijele njezine odredbe, dok su druge kasnile. Komisija je tada pokrenula postupke protiv više država članica zbog neprenošenja ili nedovoljnog prenošenja. Sud je naposljetku utvrdio postojanje povreda Kraljevine Belgije, Republike Bugarske, Republike Latvije i Kraljevine Nizozemske, te im je naložio plaćanje paušalnih iznosa(10).
32.      Iako se ovaj spor ne vodi u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU-a, nego u okviru zahtjeva za prethodnu odluku podnesenog na temelju članka 267. UFEU-a, on ipak u određenoj mjeri daje naznake o načinu na koji su države članice prenijele Direktivu 2019/1024 u svoje nacionalne pravne poretke. Neke od njih, poput Češke Republike, odlučile su tako urediti ponovnu uporabu podataka zajedno s pravom na pristup informacijama u jedinstvenom zakonodavnom instrumentu(11), iako su normativne nadležnosti u tim dvama područjima različite te se ciljevi tih dvaju sustava samo djelomično podudaraju.
33.      Naime, iako je pristup informacijama, osim određenih sektorskih propisa, obuhvaćen pravom država članica(12), na ponovnu uporabu podataka primjenjuju se propisi Unije, u ovom slučaju Direktiva 2019/1024. Stoga je Sud u predmetu HP – Hrvatska pošta(13) utvrdio da zahtjev za pristup dokumentima u posjedu tijela javnog sektora nije obuhvaćen područjem primjene te direktive. U tom kontekstu, i s obzirom na to da je Sud nadležan tumačiti pravo Unije samo u granicama dodijeljene nadležnosti(14), činjenica da mu nacionalni sud upućuje pitanje koje se odnosi na odredbe kojima se uređuje pristup informacijama otvara osjetljiva pitanja o nadležnosti Suda.
B.      Nadležnost Suda
34.      Najprije valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU-a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku(15).
35.      Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da je na Sudu da ispita uvjete pod kojima je nacionalni sud uputio pitanja kako bi provjerio postojanje vlastite nadležnosti(16). Stoga je dosljedno da Sud provede takvo ispitivanje u situaciji u kojoj, kao u ovom predmetu, postoji posebna povezanost između prava Unije i nacionalnog prava, zbog načina na koji je nacionalni zakonodavac prenio neku direktivu u nacionalni pravni poredak.
1.      Pregled sudske prakse koja se odnosi na upućivanje na pravo Unije u nacionalnom pravu
36.      U tom je pogledu važno istaknuti da je češki zakonodavac uveo i pravo na pristup informacijama za subjekte koji odgovaraju pojmu „javno poduzeće” u smislu Direktive 2019/1024. Time je u nacionalno pravo prenio pojam svojstven pravu Unije, ali ga je primijenio na situacije koje nisu obuhvaćene materijalnim područjem primjene navedene direktive. To proširenje stvara preklapanje između dvaju a priori različitih normativnih sustava, čiju se povezanost može u potpunosti razumjeti tek kad ih se analizira s obzirom na specifičnu svrhu svakog od njih. Na tu ću se problematiku vratiti u nastavku.
37.      U načelu je nadležnost Suda za tumačenje strogo ograničena na pravna pravila Direktive 2019/1024 koja su doista prenesena u nacionalno pravo i relevantna za rješavanje spora. Usko tumačenje uvjeta kojima se uređuje prethodni postupak trebalo bi stoga dovesti do toga da se isključi nadležnost Suda za tumačenje pojma „javno poduzeće” kada se on koristi isključivo u okviru spora koji se odnosi na nacionalno pravo na pristup informacijama, kao u ovom predmetu. Međutim, u sudskoj je praksi dopuštena iznimka kada nacionalni zakonodavac dobrovoljno preuzima pojmove iz prava Unije kako bi uredio područje različito od onog obuhvaćenog sekundarnim pravom. U takvom kontekstu, postojanje interesa Unije da se osigura ujednačeno tumačenje tih pojmova može opravdati pokretanje postupka pred Sudom.
38.      Upravo se u tom kontekstu primjenjuje sudska praksa proizišla iz presude Dzodzi, prema kojoj se od Suda može tražiti da tumači odredbu prava Unije uključenu u nacionalni pravni poredak kako bi se spriječilo da nacionalne razlike naruše usklađivanje koje se nastoji postići na razini Unije. Međutim, to je proširenje nadležnosti i dalje strogo ograničeno. Ono podrazumijeva, s jedne strane, da je odredba o kojoj je riječ prenesena ili uključena u nacionalno pravo, i s druge strane, da postoji objektivni interes Unije da osigura ujednačeno tumačenje. Samo upućivanje na konceptualnu kategoriju prava Unije nije dovoljno: potrebno je dokazati postojanje funkcionalne povezanosti između materijalnog područja primjene prava Unije i nacionalnog propisa u kojem se preuzimaju njegove odredbe.
39.      U praksi se ta sudska praksa primjenjuje kada spor, zbog svoje prirode, nije obuhvaćen područjem primjene prava Unije, ali se u okviru njega u nacionalnom propisu o kojem je riječ izravno i bezuvjetno upućuje na odredbe tog prava, čime se uspostavlja funkcionalna povezanost između odredbe prava Unije i nacionalnog prava. U takvom slučaju nadležnost Suda opravdana je kad postoji dovoljno uska povezanost između odredbe prava Unije koja se tako primjenjuje i nacionalnog propisa, tako da rješenje spora ovisi o njezinu tumačenju(17).
40.      Taj pristup Suda pokazuje da se, čak i kad je spor prije svega obuhvaćen nacionalnim pravom, dobrovoljnim uključivanjem pojmova proizišlih iz prava Unije može stvoriti prostor za intervenciju Suda, pod uvjetom da se jasno dokaže interes Unije da se zajamči ujednačeno tumačenje. U tom je pogledu važno istaknuti da Unija i njezine države članice imaju interes spriječiti da se isti pojam tumači na dva različita načina, od kojih se jedan primjenjuje u okviru provedbe prava Unije, a drugi u isključivo nacionalnom kontekstu(18). Međutim, zahtjev za prethodnu odluku i dalje je strogo funkcionalan te Sud ne odlučuje o isključivo nacionalnim pitanjima, nego samo o onima čije bi tumačenje moglo utjecati na dosljednu primjenu prava Unije. Taj zahtjev omogućuje usklađivanje načela supsidijarnosti s potrebom očuvanja učinkovitosti i dosljednosti sekundarnog prava.
41.      Prema sudskoj praksi, konkretni elementi, na temelju kojih se može utvrditi da su odredbe prava Unije koje su u skladu s nacionalnim pravom postale primjenjive, moraju proizlaziti iz same odluke kojom se upućuje prethodno pitanje(19) ili barem iz odgovora koji je sud koji je uputio zahtjev dao na zahtjev Suda za pojašnjenje u tom smislu(20). Moja se analiza stoga prije svega temelji na naznakama koje je sud koji je uputio zahtjev dao o posebnostima češkog zakonodavstva. Informacije koje omogućuju razumijevanje načina na koji je češki zakonodavac nastojao prenijeti Direktivu 2019/1024 u svoj nacionalni pravni poredak od osobite su važnosti u tom pogledu.
42.      U kontekstu tih razmatranja, kako bi se utvrdila nadležnost Suda, u ovom je predmetu potrebno ispitati jesu li ispunjeni uvjeti utvrđeni u toj sudskoj praksi.
2.      Primjena sudske prakse koja se odnosi na upućivanje na pravo Unije na ovaj slučaj
a)      Prenošenje ili uključivanje odredbe prava Unije u nacionalno pravo
43.      Kao prvo, odredbu prava Unije treba službeno prenijeti ili uključiti u nacionalni pravni poredak. To znači da je nacionalni zakonodavac u okviru zakona, uredbe ili bilo kojeg drugog nacionalnog pravnog instrumenta preuzeo pravno pravilo Unije o kojem je riječ, koje je prvotno bilo u isključivoj nadležnosti Unije.
44.      Taj je uvjet u ovom slučaju očito ispunjen jer je, kao što sam to prethodno naveo, češki zakonodavac u Zakon o slobodnom pristupu informacijama uključio pojam „javno poduzeće” koji proizlazi iz propisa Unije u području javne nabave(21), a zatim je preuzet u Direktivi 2019/1024. Stoga valja smatrati da je taj pojam postao primjenjiv u nacionalnom pravu, iako se koristi u području koje je a priori različito od onog koje je predvidio zakonodavac Unije, odnosno u području pristupa javnosti informacijama.
b)      Postojanje izravnog i bezuvjetnog upućivanja na odredbe prava Unije
45.      Kao drugo, sudskom praksom zahtijeva se da nacionalno pravo sadržava „izravno” i „bezuvjetno” upućivanje na odredbe prava Unije čije se tumačenje traži, kako bi se uspostavila stvarna pravna veza između nacionalnog i nadnacionalnog pravnog pravila(22). Tim se zahtjevom jamči da je primjena nacionalne odredbe strogo podređena pravu Unije, čime se Sudu omogućuje da pridonese ujednačenom tumačenju i izbjegne bilo kakve razlike među državama članicama.
46.      Na temelju tog uvjeta od Suda se traži da odluči samo kad je njegova intervencija nužna kako bi se zajamčila usklađenost na razini Unije, a ne u svakom predmetu koji uključuje odredbe proizišle iz prava Unije. Kriteriji utvrđeni u sudskoj praksi stoga su instrumenti namijenjeni za utvrđivanje slučajeva primjene. Kako bi se oni pravilno primijenili u ovom slučaju, valja prethodno pojasniti smisao i doseg pojmova „izravno” i „bezuvjetno”.
1)      Izravno upućivanje
47.      Izraz „izravno” treba shvatiti na način da upućivanje treba biti izričito i nedvosmisleno(23). Te značajke pretpostavljaju da se u nacionalnom zakonodavstvu dovoljno jasno navodi da je namjera zakonodavca uputiti na sadržaj odredbi prava Unije. Međutim, nije nužno da se upućivanje na relevantna pravila Unije izričito navodi u samom tekstu primjenjive nacionalne odredbe, pod uvjetom da je ona formulirana dovoljno precizno i nedvosmisleno.
48.      U tom pogledu valja istaknuti da se u prvom članku Zakona o slobodnom pristupu informacijama navodi da se njime „prenose relevantne odredbe prava Europske unije i utvrđuju pravila o pružanju informacija kao i uvjeti za ostvarivanje prava na slobodan pristup tim informacijama”(24). U prvoj bilješci daju se određena pojašnjenja u tom pogledu te se navodi da su odredbe prava Unije koje se predmetnim zakonom nastoje prenijeti odredbe iz Direktive 2019/1024. Sud koji je uputio zahtjev to naglašava i u svojem odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenje.
49.      Konkretnije, kad je riječ o definiciji „javnog poduzeća” navedenoj u članku 2.a zakona o kojem je riječ, valja istaknuti da se njome u njezinim bitnim elementima preuzima sadržaj definicije iz članka 2. stavka 3. Direktive 2019/1024. Ta se podudarnost osobito očituje u kriteriju „prevladavajućeg utjecaja” koji tijela javne vlasti imaju na poduzeće o kojem je riječ, a čije tumačenje predstavlja sam cilj zahtjeva za prethodnu odluku suda koji je uputio zahtjev.
50.      U skladu s pojašnjenjima koja je sud koji je uputio zahtjev dao u odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenje, češki je zakonodavac namjerno odlučio „uskladiti osobno područje primjene Zakona o slobodnom pristupu informacijama s onim Direktive”. To potvrđuje i gotovo istovjetna formulacija relevantnih odredbi i obrazloženja, kao i usporedna tablica naslovljena „Usklađenost s pravom Unije”, priložena prijedlogu Zakona br. 241/2022.
51.      Namjeru češkog zakonodavca da uvede „izravno” upućivanje na odredbe Direktive, u smislu sudske prakse Suda, potvrđuju pripremni akti, iz kojih proizlazi da je cilj Zakona o slobodnom pristupu informacijama već u njegovoj prvotnoj verziji bio prenošenje Direktive 2003/98 o ponovnoj uporabi informacija javnog sektora, odnosno prethodnog normativnog akta(25). Nakon revizije tog instrumenta, češki je zakonodavac smatrao da je donošenjem zakona o izmjeni potrebno uključiti prilagodbe uvedene Direktivom 2019/1024 kako bi se osigurao kontinuitet i usklađenost nacionalnog okvira s pravom Unije.
52.      Stoga valja smatrati da je prvi od uvjeta utvrđenih u sudskoj praksi Suda u ovom slučaju ispunjen.
2)      Bezuvjetno upućivanje
53.      Kad je riječ o izrazu „bezuvjetno”, treba ga shvatiti na način da obuhvaća dva različita zahtjeva. On podrazumijeva, s jedne strane, da se odredbe prava Unije na koje upućuje primjenjuju bez ograničenja na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku(26), tako da sud koji je uputio zahtjev ne može odstupiti od tumačenja koje pruži Sud(27). To tumačenje proizlazi iz sudske prakse prema kojoj je važno da presuda Suda ima obvezujući učinak u glavnom postupku(28).
54.      Taj prvi zahtjev u ovom je slučaju ispunjen, s obzirom na pojašnjenja koja je dao sud koji je uputio zahtjev, iz kojih proizlazi da se relevantne odredbe Direktive 2019/1024 primjenjuju bez ograničenja u glavnom postupku. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, on je sam smatrao da ne može odstupiti od tumačenja koje će utvrditi Sud. Stoga bi bilo u pravnom interesu Unije da se odredbe prava Unije ujednačeno tumače kako bi se u budućnosti izbjegla različita tumačenja. Ta naznaka potvrđuje da će tumačenje pojma „javno poduzeće” koje će Sud utvrditi u ovom predmetu biti obvezno za sud koji je uputio zahtjev, iako se konkretno odnosi na pravo na pristup informacijama.
55.      S druge strane, izraz „bezuvjetno” zahtijeva da se upućivanje odnosi na ukupan normativni kontekst odredbe o kojoj je riječ ili, tehnički govoreći, na propise Unije u cjelini(29). Slijedom toga, upućivanje nacionalnog zakonodavca na pojedinačno načelo iz zakonodavstva Unije ne može se kvalificirati kao „bezuvjetno” ako bi primjena sudske prakse Suda na takav slučaj i stoga odgovor na prethodno pitanje mogli biti nepovezani s glavnim postupkom i zbog toga samo hipotetski(30). Cilj je tog zahtjeva izbjeći da se Sudu upućuju pitanja koja nisu dovoljno funkcionalno povezana s djelotvornom primjenom prava Unije. On odražava želju, koja je u sudskoj praksi u više navrata potvrđena, da se nadležnost suda Unije ograniči na slučajeve u kojima se u nacionalnom zakonodavstvu doista primjenjuju relevantne odredbe prava Unije, a ne na one u kojima se u tom zakonodavstvu samo uzima u obzir to pravo ili prenose tek pojedini konceptualni elementi(31).
56.      Na temelju tog zahtjeva, ako se primijeni na ovaj slučaj, dolazi se do zaključka da je češki zakonodavac prenio Direktivu 2019/1024 u Zakon o slobodnom pristupu informacijama. Međutim, tu radnju nije ograničio na strogo izvršenje obveza prenošenja koje proizlaze iz prava Unije. Naprotiv, proširio je materijalno područje primjene Direktive i na aspekte koji se odnose na pristup informacijama, što je područje koje je u načelu u nadležnosti nacionalnog zakonodavca. Tim proširenjem nacionalni je zakonodavac proširio normativni doseg Direktive, tako da se pravila o pristupu informacijama u određenoj mjeri određuju pravom Unije. Takva inicijativa svjedoči o volji da se osiguraju usklađenost i kontinuitet nacionalnog pravnog okvira s ključnim zahtjevima pravnog poretka Unije, koji nadilaze same minimalne zahtjeve koji se propisuju Direktivom.
57.      Naime, kao što to proizlazi iz pripremnih akata, češki je zakonodavac smatrao da je objektivno „nemoguće razlikovati zahtjev za pristup informacijama i zahtjev za njihovu ponovnu uporabu”(32). Stoga je podnositeljima zahtjeva u oba slučaja valjalo ponuditi jednaka jamstva i načine obrade. Budući da tijela zadužena za razmatranje tih zahtjeva nemaju mogućnost ispitati razloge ili namjere podnositelja zahtjeva niti ih provjeriti, češki je zakonodavac smatrao da je potrebno uspostaviti jedinstven pravni sustav. Takav se pristup smatrao najprikladnijim za tijela na koja se te obveze primjenjuju i, in fine, za same podnositelje zahtjeva.
58.      Odluka češkog zakonodavca da zadrži istu definiciju pojma „javno poduzeće” za pravo pristupa i za ponovnu uporabu okosnica je nacionalne normativne strukture. Usklađivanjem definicija osigurao je materijalnu dosljednost između dvaju tradicionalno odvojenih pravnih sustava, pri čemu se na javna poduzeća primjenjuje dvostruka obveza transparentnosti: obveza priopćivanja informacija kojima raspolažu i obveza omogućivanja njihove ponovne uporabe. Taj pristup pridonosi pojednostavnjenju pravnog okvira i sprečavanju razlika u tumačenju do kojih bi usporedna primjena različitih sustava mogla dovesti. Međutim, takav pristup proizvodi i suptilniji učinak jer neizravno proširuje doseg prava Unije na situacije koje su u načelu obuhvaćene samo pravom na pristup informacijama. Stoga je logika Direktive 2019/1024 uključena u samu bit nacionalnog sustava koji se odnosi na administrativnu transparentnost, čime se poboljšava dosljednost cijelog sustava(33).
59.      U tim uvjetima valja smatrati da je povezanost između češkog zakonodavstva i prava Unije „bezuvjetna” u smislu sudske prakse Suda. Naime, u nacionalnom pravu ne uzima se u obzir samo Direktiva 2019/1024, nego se njime osigurava njezina djelotvorna primjena proširivanjem njezinih normativnih učinaka na situacije koje se uređuju nacionalnim pravom. To materijalno i sustavno upućivanje na Direktivu, zajedno s izravnim uključivanjem njezinih definicija i načela, daje pravu Unije odlučujući normativni utjecaj na tumačenje i provedbu nacionalnog pravnog okvira. Upućivanje je stoga „bezuvjetno” jer se odnosi na ukupan normativni kontekst Direktive, a ne samo na jedno od njezinih apstraktnih načela.
c)      Interes Unije da se osigura ujednačeno tumačenje odredbi prava Unije o kojima je riječ
60.      Kao što sam to ranije naveo, zahtjevom za „izravno” i „bezuvjetno” upućivanje na odredbe prava Unije u biti se nastoje utvrditi situacije u kojima postoji poseban interes Unije da se zajamči dosljedno i ujednačeno tumačenje pojmova prava Unije koje je preuzeo nacionalni zakonodavac kako bi se spriječile buduće razlike u sudskoj praksi.
61.      Unatoč izravnoj i bezuvjetnoj prirodi povezanosti između češkog zakonodavstva i Direktive 2019/1024, koja je istaknuta u okviru moje analize, i dalje treba ispitati moguć objektivni interes Unije da se zajamči ujednačeno tumačenje pojma „javno poduzeće” u ovom predmetu(34). Prema mojem mišljenju, pravi doseg tih kriterija postaje potpuno jasan tek kada se razumije priroda tog interesa svojstvenog Uniji. Taj zahtjev proizlazi iz same logike zahtjeva za prethodnu odluku, s obzirom na to da je nadležnost Suda opravdana samo ako upućeno pitanje nadilazi sam okvir nacionalnog pravnog poretka.
62.      Sud izvršavanjem svoje nadležnosti za tumačenje pridonosi dosljednoj i usklađenoj uspostavi pravnog poretka Unije. Stoga s obzirom na tu funkciju valja ocijeniti doprinos koji bi Sud trebao dati u ovom predmetu, kao i posljedice mogućeg neizvršavanja te nadležnosti. Kao što ću to objasniti u ovom mišljenju, interes da se zajamči ujednačeno tumačenje očito je prisutan u ovom predmetu.
63.      Potreba da se utvrdi postojanje interesa Unije za tumačenje određene odredbe koju je preuzeo nacionalni zakonodavac objašnjava se indikativnom prirodom kriterija utvrđenih u sudskoj praksi. Kao što sam to već istaknuo, oni predstavljaju instrumente koji su namijenjeni tomu da se utvrde situacije u kojima je takvo tumačenje nužno(35). Kad su ti kriteriji ispunjeni, općenito se može pretpostaviti postojanje funkcionalne povezanosti s pravnim poretkom Unije, ali ta se pretpostavka ipak može oboriti ako nema takve povezanosti.
64.      Kako bi se spriječilo da se, kad su ti kriteriji ispunjeni samo formalno, u konačnici prizna nadležnost Suda a da pritom ne postoji stvaran interes Unije, potrebno je provesti detaljniju analizu o uključenosti odredbe koju je preuzeo nacionalni zakonodavac u pravni poredak Unije. U tom je pogledu njezin odnos s odredbama kojima se prenosi Direktiva 2019/1024 posebno važan.
1)      Uska i neodvojiva povezanost između pristupa informacijama i njihove naknadne ponovne uporabe
65.      U tom pogledu, na prvom mjestu, valja istaknuti da pojam „javno poduzeće”, kako je preuzet u češkom zakonodavstvu, zadržava funkciju i doseg koji mu se dodjeljuju pravom Unije u dijelu u kojem određuje subjekte na koje se primjenjuju obveze transparentnosti i stavljanja na raspolaganje informacija koje se mogu ponovno upotrebljavati. Njegovo tumačenje, čak i u kontekstu koji se odnosi na pravo na pristup informacijama, stoga se ne može odvojiti od tumačenja utvrđenog u okviru Direktive jer bi se u protivnom narušila dosljednost normativnog sustava Unije u području otvorenosti javnih podataka.
66.      Naime, pristup informacijama predstavlja prethodan i neophodan uvjet za svaku mogućnost ponovne uporabe. Ponovna uporaba u smislu Direktive 2019/1024 može se odnositi samo na informacije koje su tijelo javne vlasti ili javno poduzeće prethodno učinili dostupnima, odnosno stavili na raspolaganje na temelju prava na pristup priznatog građanima. Uostalom, teleološko tumačenje relevantnih odredbi Direktive, pojašnjeno u njezinim uvodnim izjavama, potvrđuje postojanje uske i neodvojive povezanosti između pristupa informacijama i njihove naknadne ponovne uporabe, kao što ću to dokazati u nastavku.
67.      Činjenica da pristup informacijama predstavlja bitan uvjet njezine ponovne uporabe već jasno proizlazi iz uvodne izjave 5. Direktive, u kojoj se podsjeća na to da je pristup informacijama obuhvaćen temeljnim pravom propisanim Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), uključujući slobodu primanja i širenja informacija bez miješanja tijela javne vlasti. Upućivanje na to temeljno pravo ne bi bilo korisno kad ne bi pridonosilo ostvarenju cilja ponovne uporabe iz Direktive 2019/1024. Uvodna izjava 18. potvrđuje tu povezanost između dvaju područja, time što se u njoj pojašnjava da europska politika ponovne uporabe obuhvaća „dostupne javne podatke”, što pretpostavlja postojanje prethodnog pristupa.
68.      Usto, u uvodnoj izjavi 23. naglašava se da države članice moraju omogućiti ponovnu uporabu svih postojećih dokumenata, osim ako je pristup ograničen ili isključen na temelju nacionalnih pravila o pristupu dokumentima, pri čemu se pojašnjava da se Direktiva 2019/1024 temelji na nacionalnim pravilima za pristup dokumentima i nije joj cilj mijenjati ih. Ta se načela odražavaju i u više odredbi članka 1. stavka 2. navedene direktive, u skladu s kojima se na pristup određenim vrstama dokumenata primjenjuju pravila nacionalnog prava, dok se u stavku 3. ponovno potvrđuje njihova valjanost. Slijedom toga, članak 4. stavak 3. te direktive omogućuje tijelima javne vlasti da odbiju zahtjev za ponovnu uporabu podataka na temelju odredbi koje su na snazi u državi članici o kojoj je riječ ili odredbi o prenošenju navedene direktive kojima se isključuje pristup određenim kategorijama dokumenata. Naposljetku, u uvodnim izjavama 27. i 28. ističe se potreba da države članice zajamče pristup podacima, osobito u znanstvene svrhe, te da razviju potrebne strategije kako bi olakšale njihovo stavljanje na raspolaganje.
69.      Na drugom mjestu, valja istaknuti da su dva područja, iako se razlikuju po svojem neposrednom cilju, od kojih je jedno obuhvaćeno područjem administrativne transparentnosti, a drugo područjem gospodarskog i društvenog vrednovanja javnih podataka, u svojoj provedbi i dalje usko povezana i međuovisna. Doista, iz analize Direktive 2019/1024 proizlazi da pravo na pristup informacijama, priznato u pravnim poredcima više država članica i provedeno različitim upravnim zakonima, kao što je to slučaj i u Češkoj Republici, nastoji omogućiti građanima i ostvarivanje demokratskog nadzora nad upravom(36). Međutim, tom se svrhom uopće ne isključuje da to pravo pristupa može istodobno imati i druge ciljeve, osobito ponovnu uporabu informacija koja su tako postale dostupne u svrhe koje su također u javnom interesu i koje su obuhvaćene Direktivom, kao što to proizlazi iz tumačenja njezinih uvodnih izjava.
70.      S jedne strane, uvodna izjava 14. pokazuje da se mogućnošću ponovne uporabe dokumenata koji su u posjedu tijela javnog sektora „promiče transparentnost i odgovornost”. S druge strane, iz uvodne izjave 16. proizlazi da politika otvorenih podataka kojom se nastoji osigurati široka dostupnost i ponovna uporaba informacija javnog sektora za privatne ili komercijalne namjene s minimalnim pravnim, tehničkim ili financijskim ograničenjima ili bez takvih ograničenja, a kojom se promiče kruženje informacija ne samo za gospodarske subjekte već prvenstveno za javnost, može imati važnu ulogu u „promicanju društvenog angažmana”. Prema mojem mišljenju, ta se tvrdnja odnosi na interes građana da sudjeluju u postupku oblikovanja političke volje u demokratskom društvu. Međutim, taj javni interes za transparentnost nije proturječan regulatornom cilju Direktive 2019/1024; naprotiv, treba smatrati da je u velikoj mjeri usklađen s njim(37).
71.      Direktiva 2019/1024 prešutno se temelji na tom odnosu između dvaju područja jer se u njoj ne uspostavlja autonomno pravo na pristup informacijama, nego pretpostavlja postojanje, u svakoj državi članici, nacionalnog sustava stvarnog pristupa informacijama. Zakonodavac Unije u konačnici je namjeravao uključiti pojam „ponovna uporaba” u povezani normativni okvir koji je već uspostavio nacionalni zakonodavac. Kodifikacijom tih područja u jedinstveni pravni instrument, potonji je zakonodavac pak nastojao olakšati njihovo uključenje u nacionalni pravni poredak. Svaki od njih tako je pridonio dosljednosti integriranog pravnog okvira, koji se sastoji od elemenata koji su istodobno obuhvaćeni nacionalnim pravom i pravom Unije.
72.      Iz toga proizlazi da, za potrebe ovog predmeta, pojmove zajedničke za oba područja, osobito pojam „javno poduzeće”, treba tumačiti dosljedno kako bi se izbjegla svaka proturječnost u primjeni relevantnih pravila. Naime, umjetno odvajanje tih dvaju sustava moglo bi ugroziti svrhu Direktive 2019/1024, kojom se nastoji osigurati što je moguće šira, transparentnija i gospodarski korisnija otvorenost informacija javnog sektora. Stoga postoji potreba za ujednačenim tumačenjem, što jedino Sud može zajamčiti.
2)      Rizik od razlika u tumačenju
i)      Rizici za uspostavu dosljednog europskog prostora podataka
73.      Valja istaknuti, na trećem mjestu, da rizik od razlika u tumačenju, u slučaju da Sud zaključi da nije nadležan odgovoriti na pitanja koja je u ovom predmetu uputio sud koji je uputio zahtjev, uopće nije teorijski. Samostalno nacionalno tumačenje moglo bi dovesti do neopravdanog ograničenja ili, naprotiv, proširenja kruga subjekata koji su dužni stavljati informacije na raspolaganje, čime bi se ugrozio cilj usklađivanja koji se nastoji postići Direktivom.
74.      Činjenica da je češki zakonodavac izričito preuzeo pojam „javno poduzeće” kako je definiran Direktivom 2019/1024 kako bi se zajamčio pristup informacijama i njihova ponovna uporaba podrazumijeva da je njegovo tumačenje na nacionalnoj razini neodvojivo povezano s tumačenjem koje je utvrđeno u pravu Unije. Međutim, kad bi nacionalni sudovi samostalno tumačili taj pojam, rizik od terminoloških i funkcionalnih razlika bio bi znatan. Takav bi razvoj neizbježno doveo do pojave heterogenih nacionalnih sustava, koji se temelje na različitim kriterijima za određivanje subjekata koji su dužni stavljati informacije na raspolaganje. Naime, nacionalni sudovi mogli bi tumačiti taj pojam ne samo u tom području, nego i u pogledu prava na ponovnu uporabu informacija, na temelju njihovih vlastitih nacionalnih prava, čime bi se zahtjevima prava Unije uskratila puna učinkovitost. Takve bi razlike narušile ukupnu dosljednost koju je zakonodavac Unije nastojao postići i ugrozile ostvarenje ciljeva usklađivanja koji se nastoje postići Direktivom 2019/1024(38).
75.      Preusko tumačenje dovelo bi do toga da se određene važne subjekte, kao što su javna poduzeća koja djeluju u strateškim sektorima, oslobodi od obveza stavljanja podataka na raspolaganje, čime bi se korisnicima i gospodarskim subjektima uskratili ključni resursi. Suprotno tomu, preširoko tumačenje moglo bi dovesti do pretjerane primjene tih obveza na subjekte koji se, u skladu s pravom Unije, ne bi trebali kvalificirati kao „javna poduzeća”, što bi moglo neproporcionalno otežati njihovo gospodarsko djelovanje. U tim dvama slučajevima ugrozili bi se jedinstvo i učinkovitost europskog sustava ponovne uporabe informacija javnog sektora.
76.      Osim tih rizika, razlike u tumačenju među državama članicama mogle bi i narušiti tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu. Naime, konkurentskim javnim poduzećima sa sjedištem u različitim državama članicama mogle bi se naložiti bitno različite obveze stavljanja informacija na raspolaganje, ovisno o dosegu koji svaki nacionalni zakonodavac pridaje tom pojmu. Takvo bi razlikovanje dovelo do neravnoteže u upravnim i gospodarskim opterećenjima koja snose ti subjekti, čime se stvaraju umjetne konkurentske prednosti koje se uopće ne temelje na namjeri zakonodavca Unije. Time bi se stoga ozbiljno ugrozio cilj jamčenja jednakih uvjeta tržišnog natjecanja, na kojem se temelji sveukupna politika otvorenih i usklađenih podataka.
77.      Osim toga, nepostojanje ujednačenog tumačenja pojma „javno poduzeće” bilo bi osobito problematično zbog njegove ključne uloge u Direktivi 2019/1024. Naime, taj pojam određuje jedan od središnjih elemenata osobnog područja primjene Direktive i njime se uvjetuje utvrđivanje subjekata koji su obvezni poštovati obveze otvorenosti i ponovne uporabe. Različito tumačenje stvorilo bi pravnu nesigurnost za tijela javne vlasti i za privatne subjekte, te bi moglo odvratiti od inovativnih inicijativa koje se temelje na prekograničnoj ponovnoj uporabi javnih podataka. To bi bilo protivno temeljnom cilju Direktive, a to je poticanje širokog, transparentnog i gospodarski korisnog stavljanja podataka javnog sektora na raspolaganje u cijeloj Uniji(39).
78.      Ta ambicija pretpostavlja uspostavu dosljednog europskog prostora podataka, koji se temelji na zajedničkim kriterijima i uzajamnom povjerenju u opseg obveza koje snose javni subjekti. Svaka razlika u definiciji pojma „javno poduzeće” ometala bi uspostavu tog prostora, ograničila interoperabilnost podataka, spriječila prekograničnu ponovnu uporabu te smanjila sposobnost gospodarskih subjekata da razvijaju digitalne usluge i proizvode koji se primjenjuju u cijeloj Uniji. Stoga ujednačeno tumačenje tog pojma nije samo puko terminološko pitanje, nego ključan element za dosljednost i učinkovitost europskog pravnog okvira koji se primjenjuje na ponovnu uporabu informacija javnog sektora.
ii)    Rizici za nacionalnu normativnu dosljednost
79.      Osobito je neophodno da se utvrdi ujednačeno tumačenje pojma „javno poduzeće” kako bi se očuvala nacionalna normativna dosljednost. Naime, različito tumačenje tog pojma unutar istog nacionalnog pravnog poretka, ovisno o tome je li riječ o pristupu informacijama ili njihovoj ponovnoj uporabi, dovelo bi do različitih postupovnih uvjeta koji se primjenjuju na zahtjeve podnesene u te dvije svrhe. Međutim, takva bi se situacija teško mogla uskladiti sa zahtjevima sustavne dosljednosti jer, kao što sam to već naveo, ponovna uporaba informacija logično pretpostavlja da je prethodno odobren pristup tim informacijama(40). Čini mi se da je češki zakonodavac na temelju sličnih razmatranja uspostavio jedinstveni sustav(41).
80.      Poštovanje načela pravne sigurnosti također ide u prilog ujednačenom tumačenju pojma „javno poduzeće” unutar istog nacionalnog pravnog poretka. Pravni subjekti trebaju moći sa sigurnošću utvrditi jesu li obuhvaćeni područjem primjene relevantnih odredbi. Kad bi se taj pojam tumačio različito ovisno o regulatornom području o kojem je riječ, to bi dovelo do stanja normativne nepredvidljivosti koje bi spriječilo predmetne subjekte da budu u potpunosti upoznati sa svojim pravima i obvezama. Međutim, takva pravna nesigurnost bila bi protivna općem načelu predvidljivosti i stabilnosti pravnog pravila, koje je posebno važno u pravu Unije. Samo se na temelju dosljednog i sveobuhvatnog tumačenja može zajamčiti da subjekti o kojima je riječ mogu precizno ocijeniti svoje obveze informiranja ili pristupa informacijama(42).
81.      Usto, načelom jednakog postupanja iz prava Unije zahtijeva se da se pojam „javno poduzeće” definira na ujednačen način. Različita tumačenja ovisno o pravnom kontekstu mogla bi dovesti do toga da se s objektivno usporedivim subjektima postupa različito, samo na temelju toga poziva li se podnositelj zahtjeva na pravo na pristup informacijama ili na pravo na njihovu ponovnu uporabu. Takva razlika u postupanju ne bi bila opravdana i mogla bi predstavljati nejednakost u postupanju u usporedivim situacijama. Suprotno tomu, načelom jednakosti nalaže se da se u sličnim situacijama postupa jednako ako ne postoje važni razlozi kojima se opravdava ta razlika(43). To se jasno protivi rascjepkanosti definicije u području o kojem je riječ.
82.      Drugi argument proizlazi iz načela učinkovitosti, prema kojem odredbe prava Unije moraju biti potpuno učinkovite. Različito tumačenje pojma „javno poduzeće” moglo bi ugroziti ciljeve koji se nastoje ostvariti direktivama o kojima je riječ, a to su promicanje transparentnosti, javne odgovornosti i uspostava funkcionalnog unutarnjeg tržišta informacija. Kad bi se subjekti različito kvalificirali ovisno o pravnom području, to bi u praksi moglo dovesti do znatnih prepreka za pristup informacijama ili njihovu ponovnu uporabu. Takva bi različitost naštetila djelotvornoj provedbi prava Unije te bi se pravnim pravilima oduzeo njihov koristan učinak. Suprotno tomu, ujednačenim tumačenjem jamči se dosljedna primjena i osigurava puna učinkovitost odredbi o kojima je riječ.
83.      Zbog razloga navedenih u prethodnim točkama, smatram da Unija i dalje ima očit interes da se osigura ujednačeno tumačenje pojma o kojem je riječ, što je neophodan uvjet za dosljednost cijelog okvira kojim se uređuju transparentnost i ponovna uporaba informacija javnog sektora. U tom je pogledu zadaća Suda da uzme u obzir taj zahtjev i sam pridonese toj dosljednosti, tako da izvršava svoju neograničenu nadležnost za tumačenje.
3.      Međuzaključak
84.      Iz toga proizlazi da je Sud nadležan za tumačenje pojma „javno poduzeće” u kontekstu glavnog postupka. Postojanjem izravne i bezuvjetne veze između nacionalnog zakonodavstva i Direktive 2019/1024, zajedno s očitim interesom Unije da se zajamči ujednačeno tumačenje tog pojma, opravdava se to da se postavljeno pitanje smatra relevantnim za nadležnost Suda u prethodnom postupku. Stoga valja meritorno ispitati doseg koji pojam „javno poduzeće” treba imati s obzirom na normativni okvir Direktive i njezinu uključenost u češko pravo.
VI.    Zaključak
Sud je nadležan odgovoriti na pitanja koja je Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu, Češka Republika) uputio odlukom od 23. srpnja 2024.
1      Izvorni jezik: francuski
2      SL 2019., L 172, str. 56.
3      Presuda od 18. listopada 1990., Dzodzi (C-297/88 i C-197/89, EU:C:1990:360)
4      SL 2014., L 94, str. 243. te ispravci SL 2023./90064, L i SL 2026./90035, L
5      Pokret „otvorenih podataka” („Open Data”) potječe iz razdoblja 1957. – 1958., kad je u Sjedinjenim Američkim Državama osnovan World Data Center System, međunarodna mreža uspostavljena u okviru Međunarodne geofizičke godine radi prikupljanja i otvorenog stavljanja na raspolaganje opsežnih skupova znanstvenih podataka. Nakon toga dobio je 1966. pravnu osnovu donošenjem Freedom of Information Acta (Zakon o slobodi pristupa informacijama), koji je 2007. ojačan Open Government Actom (Zakon o otvorenoj vladi), čime su transparentnost i objava javnih podataka postale vladini prioriteti. Pokret se zatim proširio na Europu, osobito u Ujedinjenu Kraljevinu i Francusku, u kojima su nacionalne inicijative poticale otvorenost i ponovnu uporabu javnih podataka. Ta je dinamika postupno pretvorila otvorene podatke u globalno nastojanje usmjereno na poboljšanje pristupa znanju, poticanje inovacija i povećanje sudjelovanja građana (Noyer, J.-M./Carmes, M. „Le mouvement ‚Open data’ dans la grande transformation des intelligences collectives”, Les débats du numérique, Pariz 2013., str. 137.).
6      Vidjeti osobito uvodne izjave 3., 7., 15., 18., 36., 47., 61. i 65.
7      Vidjeti osobito uvodne izjave 2., 15., 17. do 19., 34., 66. i 68.
8      Vidjeti osobito uvodne izjave 3., 14., 27., 31., 32., 36., 46., 66. do 69. Direktive 2019/1024.
9      Vidjeti osobito uvodne izjave 6., 11., 16., 23., 26., 49., 52. i 70. Direktive 2019/1024
10      Vidjeti presude od 22. svibnja 2025., Komisija/Latvija (Direktiva o otvorenim podacima i ponovnoj uporabi informacija javnog sektora) (C-238/23, neobjavljena, EU:C:2025:374); Komisija/Bugarska (Direktiva o otvorenim podacima i ponovnoj uporabi informacija javnog sektora) (C-237/23, neobjavljena, EU:C:2025:373); Komisija/Belgija (Direktiva o otvorenim podacima i ponovnoj uporabi informacija javnog sektora) (C-215/23, neobjavljena, EU:C:2025:371); Komisija/Nizozemska (Direktiva o otvorenim podacima i ponovnoj uporabi informacija javnog sektora) (C-213/23, neobjavljena, EU:C:2025:370).
11      Čini se da je i nekoliko drugih država članica, konkretno Republika Hrvatska, Republika Estonija, Republika Finska, Portugalska Republika, Rumunjska i Republika Slovenija, odabralo urediti ponovnu uporabu podataka i pristup informacijama u jedinstvenom zakonodavnom okviru.
12      Pravo na pristup dokumentima koji su isključivo u posjedu nacionalnih tijela, u trenutačnom stanju prava Unije, u nadležnosti je država članica, koje svojim nacionalnim pravilima o transparentnosti utvrđuju njegov doseg i načine ostvarivanja. Unija nema opći sustav koji izravno nalaže obveze nacionalnim tijelima; samo se određenim sektorskim zakonodavstvom, konkretno u području informacija o okolišu i ponovne uporabe informacija javnog sektora, predviđaju minimalni zahtjevi. Međutim, te se intervencije ne smiju tumačiti na način da se njima uspostavlja opće pravo na pristup nacionalnim administrativnim dokumentima, tako da je ono u bitnome i dalje neusklađeno i uređeno nacionalnim pravom.
13      Presuda od 21. studenoga 2024., HP – Hrvatska pošta (C-336/23, EU:C:2024:979)
14      Vidjeti presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C-268/15, EU:C:2016:874, t. 40.).
15      Vidjeti presude Dzodzi (C-297/88 i C-197/89, EU:C:1990:360, t. 34. i 35.); od 14. veljače 2019., Milivojević (C-630/17, EU:C:2019:123, t. 47.) i od 10. prosinca 2020., J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:1011, t. 31.)
16      Vidjeti presude od 16. lipnja 2016., Rodríguez Sánchez (C-351/14, EU:C:2016:447, t. 55.); od 10. prosinca 2020., J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:1011, t. 32.); od 5. prosinca 2024., Tallinna Kaubamaja Grupp i KIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, t. 17.) i od 19. lipnja 2025., Hôtel Plaza (C-419/24, EU:C:2025:464, t. 29.).
17      Vidjeti presude od 13. studenoga 2025., Šiľarský (C-197/24, EU:C:2025:876, t. 35. do 37.) i od 24. studenoga 2022., Cafpi i Aviva assurances (C-691/21, EU:C:2022:926, t. 30. do 32.).
18      Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, t. 61.).
19      Vidjeti presudu od 16. studenog 2023., BG (Davanje zajmova bez odobrenja) (C-427/22, EU:C:2023:877, t. 43. i navedena sudska praksa).
20      Vidjeti primjerice rješenje od 5. srpnja 2024., EUROCASH1 (C-788/23, neobjavljeno, EU:C:2024:589, t. 20.); presude od 16. lipnja 2016., Rodríguez Sánchez (C-351/14, EU:C:2016:447, t. 63.); od 30. siječnja 2020., Generics (UK) i dr. (C-307/18, EU:C:2020:52, t. 28.) i od 24. studenoga 2022., Cafpi i Aviva assurances (C-691/21, EU:C:2022:926, t. 29. i 33.).
21      Konkretnije, iz pojma navedenog u članku 4. stavku 2. Direktive 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (SL 2014., L 94, str. 243. te ispravci SL 2023./90064, L i SL 2026./90035, L).
22      Vidjeti presude od 18. listopada 1990., Dzodzi (C-297/88 i C-197/89, EU:C:1990:360, t. 34. i 36.); od 28. ožujka 1995., Kleinwort Benson (C-346/93, EU:C:1995:85, t. 16.) i od 13. listopada 2022., Baltijas Starptautiskā Akadēmija i Stockholm School of Economics in Riga (C-164/21 i C-318/21, EU:C:2022:785, t. 35.).
23      Vidjeti presude od 21. prosinca 2011., Cicala (C-482/10, EU:C:2011:868, t. 25.) i od 7. studenoga 2013., Romeo (C-313/12, EU:C:2013:718, t. 19. do 38.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Allianz Hungária Biztosító i dr. (C-32/11, EU:C:2012:663, t. 29.).
24      Izvorna verzija na češkom jeziku: „Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie a upravuje pravidla pro poskytování informací a dále upravuje podmínky práva svobodného přístupu k těmto informacím”.
25      Vidjeti točku 31. ovog mišljenja.
26      Vidjeti presudu od 21. prosinca 2011., Cicala (C-482/10, EU:C:2011:868, t. 27.).
27      Vidjeti rješenje od 9. rujna 2014., Parva Investitsionna Banka i dr. (C-488/13, EU:C:2014:2191, t. 29.).
28      Vidjeti presude od 28. ožujka 1995., Kleinwort Benson (C-346/93, EU:C:1995:85, t. 23. i 24.); od 17. srpnja 1997., Leur-Bloem (C-28/95, EU:C:1997:369, t. 27. i sljedeće) i od 17. srpnja 1997., Giloy (C-130/95, EU:C:1997:372, t. 24. i sljedeće).
29      Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Allianz Hungária Biztosító i dr. (C-32/11, EU:C:2012:663, t. 29.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u spojenim predmetima Deutsche Post i dr. (C-203/18 i C-374/18, EU:C:2019:502, t. 49.).
30      Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Leur-Bloem (C-28/95, EU:C:1996:332, t. 75.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizziana u predmetu Adam (C-267/99, EU:C:2001:190, t. 34.). Vidjeti i točku 32. mišljenja nezavisnog odvjetnika D. Ruiz-Jaraba Colomera u predmetima Kofisa Italia (C-1/99 i C-226/99, EU:C:2000:498, t. 32.), u skladu s kojom „[…] Sud treba odlučivati samo ako je činjenični i regulatorni kontekst spora obuhvaćen područjem primjene pravnih pravila Zajednice”.
31      Vidjeti presudu od 10. prosinca 2020., J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:1011, t. 44. i sljedeće), u kojoj je Sud isključio postojanje izravnog i bezuvjetnog upućivanja jer je nacionalno zakonodavstvo bilo ograničeno na preuzimanje pojmova iz prava Unije a da pritom nije dovelo do primjene ukupnog normativnog okvira. Konkretno, nacionalni zakonodavac nije namjeravao proširiti primjenu Opće uredbe o zaštiti podataka (OUZP) izvan njezina vlastitog područja primjene, nego je njezin predmet i doseg izmijenio tako što ga je prilagodio drukčijem pravnom kontekstu.
32      Vidjeti točku 11. ovog mišljenja.
33      Okolnosti ovog slučaja donekle su slične slučaju u kojem nacionalni zakonodavac, na vlastitu inicijativu, prenosi odredbe prava Unije kako bi osigurao usklađenost sustava koji se primjenjuje na potpuno unutarnje situacije s onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije (vidjeti presudu od 21. studenoga 2019., Deutsche Post i dr., C-203/18 i C-374/18, EU:C:2019:999, t. 40.).
34      Pristup koji se ovdje primjenjuje u glavnim crtama odgovara pristupu koji je zagovarao nezavisni odvjetnik M. Bobek u svojem mišljenju u predmetu J & S Service (C-620/19, EU:C:2020:649, t. 60. i sljedeće). U njemu je pravilno postavio pitanje treba li takav interes Unije potvrditi u svim slučajevima ili je potrebna različita ocjena ovisno o okolnostima svakog predmeta. Prema tom pristupu, zadaća je Suda da konkretno odredi postojanje takvog interesa u svakom pojedinačnom slučaju.
35      Vidjeti točku 46. ovog mišljenja.
36      U svojem odgovoru na zahtjev Suda za pojašnjenje, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je svrha Zakona o slobodnom pristupu informacijama zajamčiti ustavno pravo javnosti na pristup informacijama kojima raspolažu tijela javne vlasti, jedinice lokalne samouprave, kao i druge javne institucije i javna poduzeća. Usto, od 2016. sadržava opću odredbu o otvorenim podacima, čime se njezina svrha proširuje i na promicanje ponovne uporabe informacija javnog sektora.
37      Vidjeti točku 30. ovog mišljenja.
38      Lenaerts, K./Gutman, K./Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izdanje, Oxford 2023., t. 6.29., str. 259., objašnjavaju da Sud, time što priznaje svoju nadležnost za tumačenje, sprečava da odredba prava Unije o kojoj je riječ funkcionira samostalno. A upravo bi to, prema mojem mišljenju, bila neizbježna posljedica kad Sud u ovom predmetu ne bi izvršio svoju nadležnost za tumačenje pojma „javno poduzeće”, uključujući s obzirom na pravo na pristup informacijama.
39      Vidjeti točku 27. i sljedeće točke ovog mišljenja.
40      Vidjeti točku 66. i sljedeće točke ovog mišljenja.
41      Vidjeti točku 57. ovog mišljenja.
42      Sud je više puta utvrdio da je osobito važno da, kako bi se ispunio zahtjev pravne sigurnosti, pojedinci imaju jasan i precizan pravni položaj koji im omogućuje da se upoznaju sa svim svojim pravima i obvezama te da se, prema potrebi, mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima (vidjeti presude od 15. studenoga 2001., Komisija/Italija, C-49/00, EU:C:2001:611, t. 22. i od 20. studenoga 2003., Komisija/Francuska, C-296/01, EU:C:2003:626, t. 55.).
43      Vidjeti presude od 15. travnja 2010., Gualtieri/Komisija (C-485/08 P, EU:C:2010:188, t. 70.) i od 20. studenoga 2025., Siegfried PharmaChemikalien (C-617/24, EU:C:2025:908, t. 40.).