62024CJ0197
PRESUDA SUDA (četvrto vijeće)
13. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/7/EU – Borba protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Područje primjene – Članak 2. točke 1. i 3. – Pojam poduzetnika – Pojam poslovne transakcije – Ugovor o pružanju pravnih usluga u vezi s osnivanjem trgovačkog društva – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 2. točka (b) – Pojam potrošača – Fizička osoba koja se koristila odvjetničkim uslugama radi osnivanja trgovačkog društva”
U predmetu C‑197/24 [Šiľarský] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Mestský súd Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka Republika), odlukom od 13. veljače 2024., koju je Sud zaprimio 12. ožujka 2024., u postupku
AK
protiv
RU,
SUD (četvrto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis, predsjednik vijeća, K. Lenaerts, predsjednik Suda, u svojstvu suca četvrtog vijeća, M. Condinanzi, N. Jääskinen i R. Frendo (izvjestiteljica), suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za slovačku vladu, E. V. Larišová i A. Lukáčik, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, P. Kienapfel, R. Lindenthal i D. Milanowska, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 30. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2., članka 2. točaka 1. i 3. te članka 6. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2011., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.) te članka 2. točke (b) i članka 8. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravci SL 2024./90009, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe AK, društva koje pruža pravne usluge, i osobe RU, fizičke osobe, u vezi s plaćanjem nagrada za pružanje pravnih usluga.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2011/7
3
U uvodnoj izjavi 8. Direktive 2011/7 navedeno je:
„Područje primjene ove Direktive trebalo bi biti ograničeno na plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovne transakcije. Ova Direktiva ne bi trebala uređivati transakcije s potrošačima […]”
4
Člankom 1. te direktive, naslovljenim „Predmet i područje primjene”, stavkom 2. određuje se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju.”
5
U skladu s člankom 2. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚poslovne transakcije’ znači transakcije između poduzeća ili između poduzeća i javnih tijela koje vode do isporuke robe, odnosno pružanja usluga, uz naknadu;
[…]
3.
‚poduzeće’ znači svaku organizaciju, osim javnog tijela, koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost, pa i ako tu aktivnost provodi jedna osoba;
[…]”
6
Članak 6. iste direktive, naslovljen „Naknada za troškove naplate”, u stavku 1. predviđa:
„Države članice osiguravaju da u slučajevima kad se zaračuna kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama u skladu s člankom 3. ili 4. vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.”
Direktiva 93/13
7
Člankom 1. stavkom 1. Direktive 93/13 određuje se:
„Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”
8
Na temelju članka 2. točke (b) te direktive:
„Za potrebe ove Direktive izraz:
[…]
(b)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije”.
9
Člankom 8. navedene direktive propisuje se:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
Slovačko pravo
Trgovački zakonik
10
U članku 369.c zákona č. 513/1991 Zb. Obchodny zákonník (Zakon br. 513/1991 o Trgovačkom zakoniku), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Trgovački zakonik), u stavcima 1. i 2. propisuje se:
„1.   U slučaju dužnikova kašnjenja s plaćanjem […] vjerovnik ima pravo na iznos fiksne naknade troškova naplate tražbine bez potrebe slanja posebne opomene. Iznos fiksne naknade troškova naplate tražbina utvrđuje se uredbom vlade Slovačke Republike.
2.   Odredba iz stavka 1. ne primjenjuje se ako tražbina proizlazi iz potrošačkog ugovora i dužnik je potrošač”.
Građanski zakonik
11
Člankom 52. zákona č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonníka (Zakon br. 40/1964 o Građanskom zakoniku) od 26. veljače 1964., u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik) propisuje se:
„1.   ‚Potrošački ugovor’ znači svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača, neovisno o njegovu pravnom obliku.
2.   Odredbe sklopljenih potrošačkih ugovora te sve ostale odredbe kojima se uređuje pravni odnos u kojem sudjeluje potrošač primjenjuju se u svim slučajevima kada je to povoljno za potrošača. Drukčiji ugovorni dogovori i sporazumi čiji je sadržaj ili cilj zaobilaženje te odredbe smatraju se ništavima. Na sve pravne odnose u kojima sudjeluje potrošač primjenjuju se uvijek ponajprije odredbe Građanskog zakonika, čak i ako bi se inače trebale primjenjivati odredbe trgovačkog prava.
3.   Trgovac je osoba koja u trenutku sklapanja i tijekom izvršavanja potrošačkog ugovora djeluje u okviru svoje gospodarske ili druge profesionalne aktivnosti.
4.   Potrošač je fizička osoba koja prilikom sklapanja i izvršavanja potrošačkog ugovora ne djeluje u okviru svoje gospodarske ili druge profesionalne aktivnosti.”
Zakon o odvjetništvu
12
Člankom 18. stavkom 4. zákona č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (Zakon br. 586/2003 o odvjetništvu te izmjeni i dopuni Zakona br. 455/1991 o obavljanju samostalne djelatnosti (Zakon o samostalnoj djelatnosti)), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o odvjetništvu), predviđa se:
„Prilikom pružanja pravnih usluga odvjetnik je dužan obavijestiti klijenta, koji je potrošač pravnih usluga, o iznosu naknade za pružanje pravne usluge čak i prije nego što je počne pružati, a u suprotnom nema pravo na naknadu […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
13
AK, društvo koje pruža pravne usluge, pokrenulo je postupak pred Mestskýim súdom Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka Republika), sudom koji je uputio zahtjev, kako bi se osobi RU, fizičkoj osobi, naložilo plaćanje nagrada za pružanje pravnih usluga i fiksnog iznosa od 40 eura radi naknade troškova naplate tražbine, u skladu s člankom 369.c Trgovačkog zakonika kojim se provodi članak 6. Direktive 2011/7.
14
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je osoba RU, koja je željela osnovati društvo s ograničenom odgovornošću u skladu sa slovačkim pravom čiji bi bila suosnivač, član društva i član uprave, 2022. godine stupila u kontakt s odvjetnicom koja je nakon toga postala član društva tužitelja iz glavnog postupka. Ugovor o pružanju usluga sklopljen je usmenim putem u zamjenu za paušalnu naknadu.
15
Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, nacrt društvenog ugovora i drugi dokumenti sastavljeni su, a zatim poslani osobi RU, kao i račun koji nije plaćen do dospijeća, odnosno 17. siječnja 2023.
16
U okviru glavnog postupka osoba RU osporava da je sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga kao i postojanje dogovora o naknadi za te usluge, društvenog ugovora i drugih dokumenata koji su joj upućeni bez prethodnog zahtjeva u tom smislu. Osim toga, smatra da bi se na spor, zato što je ona potrošač, trebale primjenjivati odredbe građanskog prava, dok AK tvrdi da je riječ o trgovačkom sporu na koji se primjenjuju odredbe trgovačkog prava.
17
U tim je okolnostima Mestský súd Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [2011/7], u vezi s njezinim člankom 2. točkama 1. i 3. te člankom 6. stavkom 1. [te] direktive tumačiti na način da se i. ‚poduzećem’ smatra i fizička osoba koja, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, koristi pravnu pomoć odvjetnika u svrhu osnivanja trgovačkog društva u kojem ona treba biti član uprave i jedan od dvaju osnivača i članova društva i ii. ‚poslovnom transakcijom’ smatra transakcija koja, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, dovodi do odvjetnikova pružanja usluge toj fizičkoj osobi u svrhu osnivanja trgovačkog društva?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li pojam ‚potrošač’ iz članka 2. točke (b) Direktive [93/13] u vezi s člankom 8. te direktive tumačiti na način da, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, uključuje i fizičku osobu od koje se potražuje tražbina iz ugovora o pružanju pravnih usluga ako su predmet navedenog ugovora bile usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva i navedena je fizička osoba trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
18
Valja istaknuti da se tužba koju je podnijela osoba AK temelji, među ostalim, na članku 369.c Trgovačkog zakonika kojim se u slovačko pravo prenosi članak 6. stavak 1. Direktive 2011/7, naveden u prvom pitanju. Njime se državama članicama nalaže da osiguraju da, u slučajevima kad se treba zaračunati kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama, vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.
19
Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se pitanja suda koji je uputio zahtjev konkretnije odnose na pojmove „poslovna transakcija” i „poduzeće” u smislu te direktive.
20
Stoga valja smatrati da svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi treba li članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7, u vezi s člankom 2. točkama 1. i 3. te direktive, tumačiti na način da je činjenica da se fizička osoba koristila odvjetničkim uslugama radi osnivanja trgovačkog društva, čiji je ona trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, sama po sebi dovoljna da bi se tu osobu kvalificiralo kao „poduzeće” i, prema tome, transakciju sklopljenu s tim odvjetnikom kao „poslovnu” u smislu tih odredbi.
21
Uvodno, valja podsjetiti na to da se u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2011/7, ona primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za „poslovne transakcije”. Taj je pojam u članku 2. točki 1. te direktive definiran kao „transakcije između poduzeća ili između poduzeća i javnih tijela koje vode do isporuke robe, odnosno pružanja usluga, uz naknadu”. Tu odredbu treba tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 8. navedene direktive, koja određuje da su iz njezina područja primjene isključene transakcije s potrošačima (vidjeti, u tom smislu, presude od 15. prosinca 2016., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, t. 30. i od 13. siječnja 2022., New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
22
Na temelju članka 2. točke 3. Direktive 2011/7, „poduzećem” u smislu te direktive treba smatrati svaku organizaciju, osim javnog tijela, koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost, pa i ako tu aktivnost provodi jedna osoba.
23
Također valja istaknuti da je Direktiva 2011/7 zamijenila Direktivu 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2000., L 200, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 3.). Sud je već presudio, u pogledu odredbi potonje koje su istovjetne onima iz točaka 21. i 22. ove presude, da zahtjev da osoba djeluje kao organizacija u okviru neovisne gospodarske ili profesionalne aktivnosti podrazumijeva da ta osoba, neovisno o svojem obliku i pravnom statusu u nacionalnom pravu, tu djelatnost obavlja strukturirano i trajno. Potonja ne smije biti ograničena na specifičnu i izoliranu uslugu te odnosna transakcija mora ulaziti u okvir navedene djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2016., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, t. 33. i 34.).
24
Za potrebe takve ocjene treba uzeti u obzir sve okolnosti predmetne transakcije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2016., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, t. 41.).
25
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da je osoba RU, koja je fizička osoba, strukturirano i trajno obavljala neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost kojom bi bila obuhvaćena transakcija kojom se koristila odvjetničkim uslugama.
26
Zbog tog razmatranja nije moguća ni teza, koju navodi sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj bi se osoba RU mogla kvalificirati kao poduzetnik na temelju činjenice da je zatražila pravne usluge za buduću profesionalnu aktivnost. Naime, zahtjev prema kojem predmetna transakcija mora biti dio gospodarske ili profesionalne aktivnosti koja je neovisna o predmetnoj osobi treba ocijeniti u trenutku sklapanja te transakcije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. studenoga 2024., Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, t. 35.). U tom pogledu, mogućnost da se svojstvo te osobe promijeni, osobito zbog prošlih transakcija, nije takva da joj može izmijeniti svojstvo na dan sklapanja transakcije (vidjeti, u tom smislu, u vezi s Direktivom 93/13, presudu od 20. ožujka 2025., Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, t. 51.).
27
Osim toga, iako iz sudske prakse navedene u točki 24. ove presude proizlazi da veza između predmetne transakcije i cilja koji nastoji postići osoba koja je zaključuje može biti jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir kako bi se ocijenilo primjenjuje li se Direktiva 2011/7 u određenom slučaju, ona sama po sebi nije dovoljna da bi se smatralo da je osoba RU djelovala kao „poduzeće” u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2011/7 kada je zaključila transakciju o kojoj je riječ u glavnom postupku.
28
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se o mogućoj relevantnosti, za potrebe ovog predmeta, sudske prakse Suda proizašle iz presude od 3. srpnja 1997., Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) i presude od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), u mjeri u kojoj su, u predmetima u kojima su donesene te presude, uzete u obzir određene činjenične okolnosti kako bi se zaključilo da je dotična osoba obavljala gospodarsku djelatnost.
29
Međutim, valja podsjetiti na to da su se ta dva predmeta odnosila na tumačenje pravila o sudskoj nadležnosti za potrošačke ugovore i da je Sud u njima tumačio pojam „potrošač” u smislu tih pravila o sudskoj nadležnosti. S jedne strane, iako se u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2011/7 pojašnjava da transakcije s potrošačima nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive, njezina je primjenjivost u njezinu članku 1. pozitivno definirana upućivanjem na „poslovne transakcije” između „poduzeća”.
30
S druge strane, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 40. svojeg mišljenja, Direktiva 2011/7 ima za cilj odvraćanje od kašnjenja u plaćanju i učinkovitu zaštitu vjerovnika od takvih kašnjenja (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. prosinca 2024., Tusnia, C‑725/23, EU:C:2024:1015, t. 29. i navedenu sudsku praksu). Ti se ciljevi stoga razlikuju od onoga kojem teže pravila o nadležnosti tumačena u presudama navedenima u točki 28. ove presude.
31
Slijedom toga, valja zaključiti da se razmatranja Suda u tim presudama ne mogu primijeniti na tumačenje pojma „poduzeće” u smislu Direktive 2011/7.
32
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7, u vezi s njezinim člankom 2. stavcima 1. i 3., treba tumačiti na način da činjenica da se fizička osoba koristila odvjetničkim uslugama radi osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, nije sama po sebi dovoljna da bi se ta osoba kvalificirala kao „poduzeće” i stoga transakcija zaključena s tim odvjetnikom kao „poslovna” u smislu tih odredbi.
Drugo pitanje
33
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (b) Direktive 93/13, u vezi s člankom 8. te direktive, tumačiti na način da je fizička osoba, u odnosu na koju se poziva na tražbinu koja proizlazi iz ugovora o pružanju pravnih usluga čiji je predmet osnivanje trgovačkog društva čiji je ona trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, obuhvaćena pojmom „potrošač” u smislu te direktive.
Nadležnost Suda
34
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se glavni postupak ne odnosi na problematiku nepoštenih odredbi sadržanih u ugovoru između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. Međutim, smatra da je zatraženo tumačenje odredbi Direktive 93/13 potrebno u slučaju da fizička osoba koja je tuženik iz glavnog postupka nije obuhvaćena pojmom „poduzeće” u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2011/7, s obzirom na to da je pojam „potrošač” iz članka 52. stavka 4. Građanskog zakonika, kojim se u slovačko pravo prenosi članak 2. točka (b) Direktive 93/13, preuzet u članku 18. stavku 4. Zakona o odvjetništvu, o kojem je riječ u glavnom postupku.
35
U tom smislu, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je on nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku koji se odnosi na odredbe prava Unije u situacijama u kojima su, neovisno o tome što činjenice iz glavnog postupka ne ulaze izravno u područje primjene tog prava, odredbe tog prava nacionalnim pravom učinjene primjenjivima zbog upućivanja potonjeg na njihov sadržaj (presude od 7. studenoga 2018., K i B, C‑380/17, EU:C:2018:877, t. 34. i navedena sudska praksa te od 24. studenoga 2022., Cafpi i Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, t. 30.).
36
Naime, u takvim slučajevima postoji jasan interes Europske unije da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe preuzete iz prava Unije tumače ujednačeno (presude od 7. studenoga 2018., K i B, C‑380/17, EU:C:2018:877, t. 35. i navedena sudska praksa te od 24. studenoga 2022., Cafpi i Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, t.31.).
37
Stoga je tumačenje Suda odredaba prava Unije u situacijama koje ne ulaze u njihovo područje primjene opravdano kad su te odredbe nacionalnim pravom učinjene izravno i bezuvjetno primjenjivima na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene navedenih odredaba (presude od 7. studenoga 2018., K i B, C‑380/17, EU:C:2018:877, t. 36. i navedena sudska praksa i od 24. studenoga 2022., Cafpi i Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, t. 32.)
38
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog prava u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, navodi da je slovački zakonodavac člankom 18. stavkom 4. Zakona o odvjetništvu odlučio izravno i bezuvjetno primijeniti pojam „potrošač” iz članka 52. stavka 4. Građanskog zakonika i u području nagrada za rad odvjetnika. Zbog toga je tumačenje tog pojma nužno kako bi mu se omogućilo rješavanje spora koji se pred njim vodi.
39
Taj sud također navodi da se, s jedne strane, članak 52. stavak 1. Građanskog zakonika, baš kao i Direktiva 93/13, primjenjuje na „svaki ugovor, neovisno o njegovu pravnom obliku, kada je sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača”, te da se, s druge strane, člankom 52. stavkom 4. Građanskog zakonika u slovačko pravo prenosi članak 2. točka (b) Direktive 93/13, preuzimanjem teksta te odredbe.
40
U tim okolnostima postoji jasan interes Unije da Sud donese odluku o traženom tumačenju.
41
Stoga valja smatrati da je Sud nadležan odgovoriti na drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.
Meritum
42
Najprije valja istaknuti da je cilj članka 8. Direktive 93/13 omogućiti državama članicama da svojim nacionalnim propisima, strožima od onih iz navedene direktive, uz dužno poštovanje UFEU‑a, potrošaču o kojem je riječ pruže višu razinu zaštite (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. rujna 2023., mBank (Poljski upisnik nedopuštenih odredbi), C‑139/22, EU:C:2023:692, t. 39.). Međutim, u ovom se slučaju drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi na definiciju pojma „potrošač”, a ne na ocjenu eventualne strože prirode predmetnih nacionalnih propisa.
43
Iz toga slijedi da taj članak 8. nije relevantan za davanje korisnog odgovora na to drugo pitanje.
44
U skladu s člankom 2. točkom (b) te direktive, „potrošač” znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima tom direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije.
45
Stoga svojstvo dotične osobe kao „potrošača” treba utvrditi s obzirom na funkcionalni kriterij, koji se sastoji od ocjene ulazi li predmetni ugovorni odnos u okvir aktivnosti koje nisu povezane s obavljanjem djelatnosti. Osim toga, Sud je bio u prilici pojasniti kako je pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 objektivan i ne ovisi o možebitnim konkretnim spoznajama dotične osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže (presuda od 8. lipnja 2023._YYY. (Pojam potrošač), C‑570/21, EU:C:2023:456, t. 30. i navedena sudska praksa).
46
Prema tome, Direktiva 93/13 određuje ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome nastupaju li one u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije (presuda od 21. ožujka 2019., Pouvin i Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, t. 23. i navedena sudska praksa).
47
U ovom slučaju, kao što je to istaknuto u točki 25. ove presude i pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, nijedan od elemenata koje je pružio taj sud ne upućuje na to da je fizička osoba koja je tuženik iz glavnog postupka u trenutku sklapanja ugovora o pružanju pravnih usluga obavljala neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost kojom bi bio obuhvaćen taj ugovor.
48
Tu ocjenu ne može pobiti okolnost da je cilj osobe RU iz glavnog postupka bio obavljanje gospodarske djelatnosti.
49
Naime, Sud je već presudio da svojstvo „potrošača” osobe u smislu Direktive 93/13 treba ocijeniti u trenutku sklapanja predmetnog ugovora (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. ožujka 2025., Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
50
U tom pogledu, činjenica da se situacija tuženika iz glavnog postupka vjerojatno promijenila nije takva da može izmijeniti svojstvo koje je imao na dan sklapanja predmetnog ugovora (vidjeti, u tom smislu, presudu od 20. ožujka 2025., Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, t. 51.).
51
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku (b) Direktive 93/13 treba tumačiti na način da pojam „potrošač” u smislu te odredbe obuhvaća fizičku osobu koja je sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga s ciljem osnivanja trgovačkog društva čiji je ona trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, pod uvjetom da ta osoba u trenutku sklapanja ugovora nije obavljala neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost kojom bi bio obuhvaćen taj ugovor.
Troškovi
52
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama, u vezi s člankom 2. točkama 1. i 3. te direktive,
treba tumačiti na način da:
činjenica da se fizička osoba koristila odvjetničkim uslugama radi osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, nije sama po sebi dovoljna da bi se ta osoba kvalificirala kao „poduzeće” i stoga transakcija zaključena s tim odvjetnikom kao „poslovna” u smislu tih odredbi.
2.
Članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da:
pojam „potrošač” u smislu te odredbe obuhvaća fizičku osobu koja je sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga s ciljem osnivanja trgovačkog društva čiji je ona trebala postati suosnivač, član društva i član uprave, pod uvjetom da ta osoba u trenutku sklapanja ugovora nije obavljala neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost kojom bi bio obuhvaćen taj ugovor.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovački
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.