62023CJ0462
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
3. travnja 2025. (
*1
)
„Povreda obveze države članice – Zaštita potrošača – Direktiva 2009/54/EZ – Članak 8. stavak 2. – Zabrana stavljanja na tržište prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima – Članak 7. stavak 2. točka (b) – Članak 9. stavak 4. točka (c) – Zahtjevi u pogledu označivanja – Obvezni podaci – Naziv izvora – Pogrešno prenošenje”
U predmetu C‑462/23,
povodom tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a, podnesene 24. srpnja 2023.,
Europska komisija, koju zastupaju N. Nikolova i B. Rous Demiri, u svojstvu agenata,
tužitelj,
protiv
Republike Bugarske, koju zastupaju T. Mitova, S. Ruseva i R. Stoyanov, u svojstvu agenata,
tuženika,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: T. von Danwitz, potpredsjednik Suda, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, A. Kumin i I. Ziemele (izvjestiteljica), suci,
nezavisna odvjetnica: J. Kokott,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je:
–
time što nije zabranila stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima,
–
time što nije zahtijevala da se na deklaracijama na prirodnim mineralnim vodama i izvorskim vodama navede naziv izvora i
–
time što je odobrila upotrebu izraza „izvorska voda” za vodu koja ne udovoljava za to propisanim zahtjevima,
Republika Bugarska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 8. stavka 2., članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda (SL 2009., L 164, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 43., str. 150.).
Pravni okvir
Pravo Unije
2
U skladu s uvodnim izjavama 5., 7. i 9. Direktive 2009/54:
„(5)
Glavna svrha svih pravila o prirodnim mineralnim vodama treba biti zaštita zdravlja potrošača, sprečavanje dovođenja potrošača u zabludu i osiguranje poštene trgovine.
[…]
(7)
Potrebno je voditi računa da se osigura da u fazi prodaje prirodne mineralne vode zadrže ona svojstva na temelju kojih su priznate kao takve. […]
[…]
(9)
Kako bi se osigurala obaviještenost potrošača, navođenje analitičkog sastava prirodne mineralne vode treba biti obvezno.”
3
Članak 1. stavak 1. te direktive propisuje:
„Ova se Direktiva odnosi na vode koje se crp[e] iz tla države članice i koje je odgovorno tijelo te države članice priznalo kao prirodne mineralne vode koje zadovoljavaju odredbe Priloga I. odjeljka I.”
4
Člankom 7. stavkom 2. navedene direktive određuje se:
„Deklaracije na prirodnim mineralnim vodama sadržavaju i sljedeće obvezne podatke:
[…]
(b) mjesto iskorištavanja izvora i naziv izvora;
[…]”
5
Članak 8. te direktive glasi kako slijedi:
„1.   Trgovački naziv prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta pod uvjetom da se taj naziv odnosi na prirodnu mineralnu vodu čiji se izvor iskorištava u mjestu navedenom u tom nazivu i pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja izvora.
2.   Zabranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima.
3.   Ako je na deklaraciji ili natpisu na ambalaži u kojoj se prirodna mineralna voda nudi na prodaju naveden trgovački naziv koji je drukčiji od naziva izvora ili mjesta iskorištavanja, tada se mjesto iskorištavanja ili naziv izvora moraju navesti slovima koja su najmanje jedan i pol puta viša i šira od najvećih slova korištenih za taj trgovački naziv.
Prvi se podstavak primjenjuje mutatis mutandis, i s istom namjerom u pogledu važnosti koja se daje nazivu izvora ili mjestu iskorištavanja, na trgovački naziv koji se koristi za bilo koji oblik oglašavanja u vezi s prirodnim mineralnim vodama.”
6
Člankom 9. Direktive 2009/54 u stavku 4. određuje se:
„Izraz ‚izvorska voda’ koristi se samo za vodu koja je namijenjena za ljudsku potrošnju u svom prirodnom stanju, puni se na izvoru i:
[…]
(c)
ispunjava zahtjeve u pogledu označivanja iz članka 7. stavka 2. točaka (b) i (c) i članka 8.;
[…]”
7
Prilog I. toj direktivi sadržava dio I. naslovljen „Definicija”, u kojem se u točki 1. predviđa:
„1. ‚Prirodna mineralna voda’ znači mikrobiološki zdravstveno ispravna voda u smislu članka 5., koja potječe iz podzemnog vodonosnika, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora.
[…]”
Bugarsko pravo
Uredba iz 2004.
8
Članak 22. stavak 3. Naredbe za iziskvanijata kam butiliranite naturalni mineralni, izvorni i trapezni vodi, prednaznačeni za pitejni celi (Uredba o zahtjevima koji se primjenjuju na flaširane prirodne mineralne vode, izvorske vode i stolne vode namijenjene za piće, DV br. 68 od 3. kolovoza 2004., u daljnjem tekstu: Uredba iz 2004.) glasi kako slijedi:
„Ovisno o zahtjevima iz [Naredbe za iziskvanijata za etiketiraneto i predstavjaneto na hranite (Uredba o zahtjevima u pogledu označivanja i prezentiranja hrane, DV br. 62 od 28. srpnja 2000.)] […], deklaracija na prodajnoj ambalaži prirodnih mineralnih voda sadržava i sljedeće obavezne podatke:
1.
naziv mjesta izviranja vode i navod vodonosnika mineralne vode u skladu s potvrdom iz članka 5.;
2.
naziv mjesta u kojem se prirodna mineralna voda puni u boce; […]”
9
Člankom 23. te uredbe određuje se:
„1.   Trgovački naziv (žig) prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta povezanog s lokacijom mjesta izviranja vode i vododnosnika pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja mjesta izviranja vode.
2.   Zabranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu koja se crpi iz jednog te istog mjesta izviranja vode s različitim trgovačkim nazivima.”
10
Člankom 26. stavkom 3. navedene uredbe propisuje se da, u skladu s Uredbom o zahtjevima u pogledu označivanja i prezentiranja hrane, deklaracije na prodajnoj ambalaži izvorskih voda mora sadržavati i obvezne podatke o mjestu izviranja vode u skladu s izdanim odobrenjem za crpljenje vode i o mjestu gdje se izvorska voda puni u boce.
11
U skladu s člankom 26. stavkom 4. iste uredbe:
„Na deklaracije izvorskih voda primjenjuju se i zahtjevi iz članaka 23. i 24.”
12
Stavkom 1. točkom 4. dodatnih odredaba Uredbe iz 2004. definira se pojam „mjesto izviranja vode” kako slijedi:
„‚mjesto izviranja vode’: objekt za podzemne vode namijenjen crpljenju vode i koje sadržava površinske naprave. Različite vrste mjesta izviranja podzemnih voda su one navedene u članku 89. stavku 1. (Naredbe no 1 ot 2007 g. za proučvane, polzvane i opazvane na podzemnite vodi (Uredba br. 1 iz 2007. o istraživanju, korištenju i očuvanju podzemnih voda, DV br. 87 od 30. listopada 2007., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1 iz 2007.)).”
13
Stavkom 1. točkom 5. tih dodatnih odredaba pojam „vodonosnik mineralne vode” definira se kako slijedi:
„‚Vodonosnik mineralne vode’ je tijelo podzemnih voda koje čini mineralna voda.”
Uredba br. 1 iz 2007.
14
Člankom 89. stavkom 1. Uredbe br. 1 iz 2007. propisuje se:
„Objekti za podzemne vode prema njihovu položaju u tijelu podzemne vode su sljedeći:
1.
vertikalni:
(a)
bušeni bunari;
(b)
iskopani bunari;
(c)
kombinirani bunari (iskopani i bušeni);
2.
horizontalni:
(a)
odvodi;
(b)
tuneli;
3.
bunari s odvodima koji se horizontalno račvaju;
4.
zahvaćanje izvora;
5.
objekti posebne namjene:
(a)
kose bušotine;
(b)
kombinirani bunari (iskopani i bušeni) s nekoliko već nakošenih bušotina nekoliko kosih bušotina od dna bušenog bunara;
(c)
bušotina s višestrukim komorama za miniranje.”
Zakon o vodi
15
Stavkom 1. dodatnih odredaba Zakona za vodite (Zakon o vodi, DV br. 67 od 27. srpnja 1999.) u točkama 61. i 98. određuje se:
„61. ‚Tijelo podzemne vode’ znači određen volumen podzemnih voda u vodonosniku ili vodonosnicima, obilježen određenim stanjem podzemnih voda.
[…]
98. ‚Vodonosnik mineralne vode’ tijelo je podzemnih voda ili njegov dio koji sadržava mineralne vode čiji su kemijski sastav i svojstva jednaki.”
Predsudski postupak
16
Dana 2. srpnja 2020. Komisija je Republici Bugarskoj poslala pismo opomene zbog dvaju razloga jer – s jedne strane – time što je odobrila stavljanje na tržište prirodne mineralne vode i izvorske vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima, zakonodavstvo te države članice nije poštovalo zahtjeve iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 i – s druge strane – time što nije učinilo obveznim navod naziva izvora na deklaracijama tih voda, to zakonodavstvo ne ispunjava zahtjeve iz članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) te direktive.
17
Republika Bugarska odgovorila je dopisom od 29. rujna 2020. u kojem se obvezala da će Komisiji do 30. listopada 2020. priopćiti mjere za pravilno prenošenje Direktive 2009/54. Dana 24. studenoga 2020. bugarska tijela podnijela su Komisiji nacrt uredbe o zahtjevima koji se primjenjuju na flaširane prirodne mineralne vode, izvorske vode i stolne vode namijenjene za piće.
18
Nakon ispitivanja priopćenih mjera, Komisija je 23. rujna 2021. Republici Bugarskoj uputila obrazloženo mišljenje kojim je predvidjela rok za usklađivanje bugarskog zakonodavstva, koji je utvrđen na dva mjeseca od primitka tog mišljenja. U njemu je navedenoj državi članici prigovorila da je povrijedila svoje obveze koje proizlaze iz članka 8. stavka 2., članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54 time što i dalje nije pravilno prenijela tu direktivu u bugarsko pravo, a osobito pojam „izvor”, kako je protumačen u presudi od 24. lipnja 2015., Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, u daljnjem tekstu: presuda Hotel Sava Rogaška, EU:C:2015:414).
19
Nakon produljenja roka za odgovor do 21. siječnja 2022. Republika Bugarska priopćila je 17. siječnja 2022. Komisiji svoje stajalište o obrazloženom mišljenju i dostavila revidirani nacrt uredbe o zahtjevima za punjenje u boce mineralnih, izvorskih i stolnih voda namijenjenih za piće. Prilikom kasnije korespondencije, nakon što je Komisija obavijestila tu državu članicu da su predviđene mjere nedostatne, Republika Bugarska obvezala se, među ostalim, izmijeniti zakonodavstvo o hrani.
20
Zbog toga što ta država članica nije donijela dodatne mjere kako bi pravilno prenijela Direktivu 2009/54, Komisija je 24. srpnja 2023. podnijela ovu tužbu.
O tužbi
21
U prilog svojoj tužbi Komisija ističe dva prigovora, koji se temelje na povredi, kao prvo, članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 te, kao drugo, članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) te direktive.
Dopuštenost
22
Iako Republika Bugarska nije istaknula argument o postojanju apsolutne zapreke vođenju postupka, koji se temelji na nedopuštenosti ove tužbe, ona ipak tvrdi da je tijekom predsudskog postupka, u skladu s načelom lojalne suradnje, Komisiji dostavila nekoliko nacrta za izmjenu važećih nacionalnih propisa u kojima je preuzet sâm tekst Direktive 2009/54, kako je protumačen u presudi Hotel Sava Rogaška, s tim da su sve te mjere ocijenjene nedostatnima. Prema mišljenju te države članice, ta okolnost zapravo svjedoči o teškoćama koje su nastale zbog nepostojanja definicije temeljnih pojmova korištenih u Direktivi 2009/54, od kojih su neki usto neujednačeni s onima sa sličnim značenjem koji se koriste u drugim aktima prava Unije.
23
U vezi s tim navedena država članica, koja tvrdi da je bila jedina od koje se u njezinu nacionalnom pravu tražilo da definira te pojmove, a da pritom nije dobila precizne naznake u pogledu njihova sadržaja, naglašava Komisijinu ulogu kao institucije koja ima ovlast zakonodavne inicijative, odnosno poduzimanja mjera za određivanje prava Unije kada je potrebno ažuriranje postojećeg pravnog okvira. Ta država članica navodi da je u ovom slučaju donošenje novih nacionalnih odredbi odgođeno upravo zbog čekanja na suglasnost te institucije predviđenim pristupom. Međutim, tri mjeseca nakon dostave zadnjih elemenata koje joj je uputila, Komisija je podnijela ovu tužbu a da pritom nije provela nikakvo dodatno savjetovanje.
24
U tom pogledu, s obzirom na to da bi se argumenti Republike Bugarske trebali shvatiti tako da se odnose na Komisijinu navodnu povredu lojalne suradnje podnošenjem ove tužbe, valja utvrditi da, pored toga što Komisija nema ovlasti da stajalištima koja usvoji u okviru predsudskog postupka konačno odredi prava i obveze države članice ili državi članici pruži jamstva u pogledu usklađenosti određenog postupanja s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2003., Komisija/Njemačka, C‑135/01, EU:C:2003:171, t. 24. i navedenu sudsku praksu), iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da u ovom slučaju Republika Bugarska tijekom tog postupka nikako nije spomenula poteškoće pri tumačenju pojmova korištenih u Direktivi 2009/54, istaknutih u okviru ove tužbe.
25
Stoga se ne može tvrditi da je Komisija za tu državu članicu prouzročila neizvjesnost u pogledu opsega njezinih obveza ili da ju je spriječila da okonča povredu koja joj se stavlja na teret (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2003., Komisija/Njemačka, C‑135/01, EU:C:2003:171, t. 23.).
26
Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, na Komisiji je da ocijeni svrsishodnost postupanja protiv države članice, odredi odredbe koje je ona po njezinu mišljenju povrijedila i odabere trenutak kada će protiv nje pokrenuti postupak zbog povrede obveze, pri čemu razmatranja koja određuju taj izbor ne mogu utjecati na dopuštenost tužbe. U tom smislu, dok je samo na Komisiji da ocijeni svrsishodnost podnošenja i nastavka tužbe zbog povrede obveze, Sud je dužan ispitati postoji li povreda obveze koja se stavlja na teret, a da pritom nije na njemu da odluči o Komisijinu korištenju svoje ovlasti ocjene (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2021., Komisija/Mađarska (Stopa trošarine na cigarete), C‑856/19, EU:C:2021:253, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
27
Iz toga slijedi da navodi Republike Bugarske ne mogu dovesti u pitanje dopuštenost ove tužbe.
Meritum
Prvi prigovor, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54
– Argumentacija stranaka
28
Komisija ističe da se člankom 8. stavkom 2. Direktive 2009/54, u vezi s njezinim člankom 9. stavkom 4. točkom (c), zabranjuje stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima, u smislu tumačenja koje je Sud dao u presudi Hotel Sava Rogaška, odnosno prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda koje potječu iz jednog te istog podzemnog vodonosnika i koje, u svim prirodnim ili bušenim izvorima tih voda, imaju ista svojstva.
29
Međutim, zabrana propisana člankom 23. stavkom 2. i člankom 26. stavkom 4. Uredbe iz 2004., odredaba kojima se to pravilo prenosi u bugarski pravni poredak, ima drukčiji doseg jer se ne odnosi na „izvor” nego na „mjesto izviranja vode”, kako je definirano u stavku 1. točki 4. dodatnih odredbi Uredbe iz 2004. i članku 89. stavku 1. Uredbe br. 1 iz 2007. Tako ta zabrana, u skladu s člankom 23. stavkom 2. i člankom 26. stavkom 4. Uredbe iz 2004., obuhvaća stavljanje na tržište prirodne mineralne vode ili izvorske vode koja se crpi iz istog „objekta za podzemne vode namijenjenog crpljenju vode” s različitim trgovačkim nazivima. U tim okolnostima, samom svojom prirodom, predmetni nacionalni propis svako mjesto izviranja vode smatra zasebnim izvorom te se, slijedom toga, vodama iz jednog te istog izvora mogu dati različiti trgovački nazivi.
30
Republika Bugarska ističe da se u Direktivi 2009/54 ne definira pojam „izvor”, jer on, prema mišljenju te države članice, nije definiran ni u sudskoj praksi Suda, zbog čega se ne može utvrditi čemu točno odgovara tijelo podzemne vode koje treba kvalificirati kao „izvor” za potrebe te direktive. Iz toga slijedi da su države članice slobodne ne samo definirati taj pojam u svojem nacionalnom pravu nego i upotrebljavati postojeće nacionalne odredbe kako bi ostvarile ciljeve utvrđene navedenom direktivom.
31
U tom okviru Republika Bugarska naglašava da je na bugarskom jeziku „izvor vode” upravo jednak izvoru koji raspolaže postrojenjem koje omogućuje njegovo iskorištavanje, a iz kojeg se iskorištava prirodna mineralna voda ili izvorska voda koja izlazi iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora. Na taj način pružanje informacija o tako shvaćenom „izvoru vode” potrošačima omogućava da s najvećom preciznošću identificiraju podrijetlo dotične vode i da razlikuju jednu prirodnu mineralnu vodu od druge prirodne mineralne vode ovisno o mjestu iskorištavanja izvora.
32
Prema tome, članci 23. i 26. Uredbe iz 2004. omogućuju postizanje kako cilja Direktive 2009/54 u cijelosti tako i posebnog cilja koji se nastoji postići člankom 8. te direktive. Osim toga, zabrana iz tih članaka odražava uvjet prema kojem prirodna mineralna voda mora imati ista svojstva u svim mjestima izviranja kako bi se moglo smatrati da potječe iz jednog te istog izvora. U tom je pogledu uzeta u obzir činjenica da u Bugarskoj vode koje potječu iz istog vodonosnika i koje na površinu izlaze iz više različitih mjesta izviranja, prirodnih ili bušenih, zbog udaljenosti koja ih razdvaja imaju različite značajke, pri čemu Komisija uostalom nije dokazala da bi primjena tih nacionalnih odredbi ugrozila ciljeve Direktive 2009/54.
– Ocjena Suda
33
Člankom 8. stavkom 2. Direktive 2009/54 predviđa se da je zabranjeno stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima.
34
Što se tiče, kao prvo, navodnog nepoštovanja dosega pojma „izvor” iz te odredbe, najprije valja podsjetiti na to da je u točki 45. presude Hotel Sava Rogaška Sud presudio da pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora” iz tog članka 8. stavka 2. označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora, koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.
35
Kako bi došao do tog zaključka, Sud je izričito smatrao da se pojam „izvor” ne može izjednačiti s pojmom „bunara”, s obzirom na to da tekst definicije prirodne mineralne vode iz dijela I. točke 1. prvog stavka Priloga I. Direktivi 2009/54 izričito pojašnjava da se izvor može iskorištavati „iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora”. Sud je tako presudio da, kako bi se moglo smatrati da je takva voda prirodna mineralna voda „iz jednog te istog izvora” u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54, nebitno je crpi li se ona iz jednog ili više bunara (presuda Hotel Sava Rogaška, t. 30.).
36
Sud je naveo da to tumačenje ne samo da potvrđuje opća struktura Direktive 2009/54, čije cjelovito tumačenje potvrđuje prevladavajuću ulogu dodijeljenu obilježjima prirodnih mineralnih voda u njezinoj primjeni, nego je jedino koje može jamčiti ostvarenje zadanih ciljeva te direktive, s obzirom na tekst uvodnih izjava 5., 7. i 9. navedene direktive. Naime, budući da je trgovački naziv prirodne mineralne vode nužno povezan sa svojstvima te vode, potrošači bi bili dovedeni u zabludu i ne bi mogli izvršiti jasan odabir na temelju eventualnih značajki prirodne mineralne vode s obzirom na zaštitu zdravlja ako bi bilo moguće s različitim trgovačkim nazivima prodavati mineralne vode istog podrijetla koje imaju ista svojstva (vidjeti u tom smislu presudu Hotel Sava Rogaška, t. 36. i 39. do 41.).
37
U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je članak 8. stavak 2. Direktive 2009/54 prenesen u bugarsko pravo člankom 23. stavkom 2. Uredbe iz 2004., kojim se zabranjuje stavljanje na tržište s više trgovačkih naziva prirodne mineralne vode koja se crpi iz istog „mjesta izviranja vode”, što je pojam koji je u stavku 1. točki 4. dodatnih odredbi te uredbe definiran kao „objekt za podzemne vode namijenjen crpljenju vode i koji sadržava površinske naprave”, obuhvaćen člankom 89. stavkom 1. Uredbe br. 1 iz 2007.
38
S obzirom na njihov sadržaj, valja smatrati da su te nacionalne odredbe, kojima se zabranjuje stavljanje na tržište samo prirodnih mineralnih voda koje se crpe iz istog mjesta izviranja s više trgovačkih naziva, protivne tekstu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54, kako ga je Sud protumačio u presudi Hotel Sava Rogaška, izričito isključujući, u njezinoj točki 30., ikakvu istovjetnost između pojmova „izvor” i „izviranje”.
39
Navedenim nacionalnim odredbama povređuju se i zadani ciljevi te direktive navedeni u njezinoj uvodnoj izjavi 5. Naime, kao što to Komisija primjećuje, s obzirom na to da navedene odredbe predviđaju da je svaki „objekt […] namijenjen crpljenju vode” zaseban izvor, da se vodama koje se iskorištavaju iz tih objekata mogu dati različiti trgovački nazivi iako nije isključeno da je voda koja potječe iz tih različitih mjesta izviranja zapravo voda koja ima isto podrijetlo i koja ima iste značajke. Međutim, kao što je to Sud izričito presudio u točki 41. presude Hotel Sava Rogaška, takva mogućnost može dovesti u zabludu potrošače koji više ne bi mogli donijeti jasan odabir na temelju eventualnih značajki prirodne mineralne vode s obzirom na zaštitu zdravlja.
40
Kad je riječ o argumentaciji Republike Bugarske o navodnim geološkim i hidrološkim posebnostima te zemlje i o nedostatnosti dokaza koje je podnijela Komisija, valja naglasiti da se ovaj prigovor odnosi na način na koji je Direktiva 2009/54 prenesena u bugarsko pravo, a ne na konkretan rezultat primjene propisa o prenošenju. Tako nije nužno, kako bi se dokazalo da je prenošenje te direktive nedostatno ili neprikladno, utvrditi stvarne učinke nacionalnog propisa donesenog za to prenošenje jer sâme odredbe tog propisa otkrivaju nedostatnost ili nepravilnost prenošenja (vidjeti po analogiji presudu od 29. srpnja 2024., Komisija/Slovačka (Stručne kvalifikacije), C‑773/22, EU:C:2024:645, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
41
Što se tiče argumentacije sažete u točkama 22. i 23. ove presude, s obzirom na sâm tekst odredbi članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54, u vezi s definicijom „prirodna mineralna voda” sadržanom u dijelu I. točki 1. prvom stavku Priloga I. toj direktivi, Republika Bugarska ne može se pozivati na navodno nepostojanje definicije pojmova koje ta direktiva koristi kako bi opravdala svoju povredu obveze. To vrijedi tim više jer je, kao što je to navedeno u točkama 34. do 36. ove presude, Sud već imao priliku pojasniti tumačenje tih odredbi u presudi Hotel Sava Rogaška, koja je uostalom objavljena više od šest godina prije isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju.
42
Slijedom toga, treba prihvatiti prvi prigovor koji je istaknula Komisija, u dijelu u kojem se odnosi na nepostojanje zabrane stavljanja na tržište prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima.
43
Kao drugo, u dijelu u kojem se taj prigovor odnosi i na nepostojanje zabrane stavljanja na tržište vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima, valja istaknuti da se, na temelju članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54, zabrana iz članka 8. stavka 2. te direktive primjenjuje i na stavljanje na tržište te kategorije flaširanih voda.
44
Međutim, s obzirom na to da je to pravilo, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, preneseno u bugarsko pravo u članku 26. stavku 4. Uredbe iz 2004., u skladu s kojim se „[n]a deklaracije izvorskih voda primjenjuju i zahtjevi iz članaka 23. i 24.”, s obzirom na doseg članka 23. stavka 2. te uredbe, kako je naveden u točki 37. ove presude, i zbog razloga sličnih onima iznesenima u prethodnim razmatranjima, taj prvi prigovor, u dijelu u kojem se odnosi na stavljanje na tržište te vrste voda, također treba prihvatiti.
Drugi prigovor, koji se temelji na povredi članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54
– Argumentacija stranaka
45
Komisija ističe da obvezna pravila u pogledu označivanja prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda navedena u člancima 22. i 26. Uredbe iz 2004. ne obvezuju na navođenje naziva izvora na deklaraciji tih proizvoda.
46
U tom pogledu Komisija ističe, kao prvo, da članak 22. stavak 3. točka 1. te uredbe, kojim se u bugarski pravni poredak prenosi članak 7. stavak 2. točka (b) Direktive 2009/54, zahtijeva da deklaracija jediničnog pakiranja prirodne mineralne vode sadržava „naziv mjesta izviranja vode i naznaku vodonosnika mineralne vode u skladu s certifikatom iz članka 5.”. Međutim, ni obveza navođenja „mjesta izviranja vode”, koja je, u skladu sa stavkom 1. točkom 4. dodatnih odredbi uredbe iz 2004., definirana kao „objekt za podzemne vode namijenjen crpljenju vode”, ni obveza navođenja „vodonosnika mineralne vode”, koji je pak, u skladu sa stavkom 1. točkom 5. tih dodatnih odredbi, definiran kao „tijelo podzemne vode koje se sastoji od mineralne vode”, ne može ispuniti zahtjev iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54.
47
Kao drugo, prema Komisijinu mišljenju, s obzirom na to da se bugarskim nacionalnim odredbama ne predviđaju zahtjevi u pogledu označivanja koji su u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (b) i člankom 8. te direktive, te odredbe dopuštaju, protivno članku 9. stavku 4. točki (c) navedene direktive, prenesenom u bugarski pravni poredak člankom 26. stavkom 3. točkom 1. Uredbe iz 2004., stavljanje na tržište, kao „izvorske vode”, vode koja ne ispunjava zahtjeve iz tih članaka.
48
Republika Bugarska tvrdi da je uvođenjem članka 22. stavka 3. točke 1. i članka 26. stavka 3. točke 1. Uredbe iz 2004. u svoje nacionalno pravo zauzela stav da je, kako bi se potrošače informiralo, dovoljno navesti izvor vode, koji se smatra izvorom s postrojenjem koji omogućuje njezino iskorištavanje, na deklaracijama za prirodne mineralne vode i izvorske vode. Naime, kao što to proizlazi iz točke 33. presude Hotel Sava Rogaška, naziv izvora i mjesta njegova iskorištavanja mogu se u tu svrhu samostalno upotrebljavati. U svakom slučaju, iz popisa prirodnih mineralnih voda koje priznaju države članice (SL 2013., C 315, str. 1.), odnosno dijela koji sadržava popis prirodnih mineralnih voda koje priznaje Republika Bugarska, proizlazi da rubrike „Naziv izvora” i „Mjesto iskorištavanja” sadržavaju iste nazive, tako da navođenje jednog od njih osigurava informiranje potrošača.
– Ocjena Suda
49
Što se tiče, kao prvo, zahtjevâ za označivanje koji proizlaze iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54, iz samog teksta te odredbe proizlazi da deklaracije na prirodnim mineralnim vodama moraju sadržavati, kao obvezne podatke, mjesto iskorištavanja izvora i njegov naziv.
50
U tom okviru valja podsjetiti na to da je Sud već presudio da se pojam „izvor” prirodne mineralne vode u smislu te direktive ne može izjednačiti ni s pojmom „podzemni vodonosnik” jer tekst definicije prirodne mineralne vode navedene u dijelu I. točki 1. prvom podstavku Priloga I. navedenoj direktivi jasno razlikuje ta dva pojma ni, kao što je to istaknuto u točki 35. ove presude, s pojmom „bunar”, s obzirom na to da taj isti tekst izričito navodi da se izvor može iskorištavati „iz jednog ili više prirodnih ili bušenih mjesta izviranja” (vidjeti u tom smislu presudu Hotel Sava Rogaška, t. 29. i 30.).
51
Kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, članak 22. stavak 3. točka 1. Uredbe iz 2004., u vezi sa stavkom 1. točkama 4. i 5. dodatnih odredbi te uredbe, kojim se u bugarsko pravo prenosi članak 7. stavak 2. točka (b) Direktive 2009/54, nameće obvezu navođenja na deklaracijama na prirodnim mineralnim vodama naziva „mjesta izviranja vode” shvaćenog kao „objekt […] namijenjen crpljenju vode” i navođenja „vodonosnika mineralne vode” koji se pak razumije kao „tijelo podzemne vode koje se sastoji od mineralne vode” ali ne predviđa da deklaracija predmetnih proizvoda mora sadržavati „naziv izvora”.
52
Međutim, s obzirom na to da potonji pojam ima, kao što to proizlazi iz točke 50. ove presude, doseg koji se nužno razlikuje od dosega „mjesta izviranja vode” i „vodonosnika”, valja zaključiti da je Republika Bugarska nepravilno prenijela članak 7. stavak 2. točku (b) Direktive 2009/54.
53
Argumenti koje je ta država članica istaknula ne mogu dovesti u pitanje tu ocjenu.
54
Naime, kao prvo, suprotno onomu što tvrdi Republika Bugarska, iz upotrebe riječi „ili” u točki 33. presude Hotel Sava Rogaška ne može se zaključiti da je za ispunjavanje zahtjeva iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54 dovoljno na deklaracijama na prirodnim mineralnim vodama navesti ili mjesto iskorištavanja izvora ili njegov naziv.
55
Točno je da je Sud u točki 33. presude Hotel Sava Rogaška presudio da je cilj cijelog članka 8. Direktive 2009/54 osigurati da, u svakom slučaju, naziv izvora prirodne mineralne vode ili navođenje njezina mjesta iskorištavanja omogući potrošaču prilikom kupnje da nedvosmisleno utvrdi podrijetlo predmetne vode i da zahvaljujući tom nazivu ili tom navodu razlikuje određenu prirodnu mineralnu vodu od svih ostalih prirodnih mineralnih voda. Međutim, takva identifikacija može se osigurati u svakom slučaju samo ako se te oznake, koje omogućuju alternativno ili zajedničko utvrđivanje tog podrijetla, nalaze na etiketi.
56
U svakom slučaju, iz samog teksta točke 33. te presude proizlazi da se pojašnjenje iz te točke ne odnosi na članak 7. stavak 2. točku (b) te direktive, nego na njezin članak 8. On stoga ni na koji način ne dovodi u pitanje jasan tekst tog članka 7. stavka 2. točke (b), s obzirom na to da Sud u točki 34. navedene presude izričito navodi da važnost uloge dodijeljene nazivu izvora i mjestu iskorištavanja prilikom identifikacije prirodne mineralne vode također proizlazi iz potonje odredbe, koja propisuje da označivanje prirodnih mineralnih voda obvezno sadržava naznaku mjesta iskorištavanja izvora i njegova naziva.
57
Kao drugo, što se tiče argumentacije Republike Bugarske koja se temelji na tome da su nazivi izvora i imena mjesta njegova iskorištavanja u praksi istovjetni u toj državi članici, tako da bi potrošači bili dovoljno obaviješteni ako bi se samo jedan od njih nalazio na predmetnim deklaracijama, valja istaknuti da takva istovjetnost, pod pretpostavkom da je utvrđena, ne može ni u kojem slučaju osloboditi državu članicu od posebne obveze koju ima na temelju članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54 da u svojem nacionalnom pravu predvidi obvezu navođenja naziva izvora na deklaraciji predmetnih proizvoda. Stoga, čak i pod pretpostavkom da u navedenoj državi članici trenutačno ne postoji stvarna razlika između naziva izvora vode i naziva mjesta njezina iskorištavanja, odgovarajuće prenošenje članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54 ipak se nalaže toj državi članici.
58
U vezi s tim valja naglasiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe direktive moraju primjenjivati s nepobitnom obvezujućom snagom, uz specifičnost, preciznost i jasnoću koje se zahtijevaju kako bi se ispunio zahtjev pravne sigurnosti (presuda od 20. lipnja 2024., Komisija/Bugarska (Zaštita posebnih područja očuvanja), C‑85/22, EU:C:2024:535, t. 52. i navedena sudska praksa), kako bi se osiguralo da svi pravni subjekti u Uniji znaju koja su njihova prava i obveze u svim okolnostima (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2011., Komisija/Poljska, C‑362/10, EU:C:2011:703, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
59
Kao drugo, Komisija u biti tvrdi da sporni nacionalni propisi dopuštaju uporabu pojma „izvorska voda” za vodu koja ne ispunjava zahtjeve u tom području. U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 9. stavak 4. točka (c) Direktive 2009/54 predviđa da je izraz „izvorska voda” rezerviran za vodu namijenjenu za ljudsku potrošnju u njezinu prirodnom stanju i koja se na izvoru puni u boce, ispunjava zahtjeve u pogledu označivanja utvrđene u članku 7. stavku 2. točkama (b) i (c) i članku 8. te direktive. Tako iz teksta tog članka 9. stavka 4. točke (c) proizlazi da se zahtjevi koji se odnose na označivanje prirodnih mineralnih voda, kako su navedeni, među ostalim, u članku 7. stavku 2. točki (b) Direktive 2009/54, primjenjuju i na izvorske vode koje se, ako ih ne ispune, ne mogu stavljati na tržište kao takve.
60
Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se člankom 26. stavkom 3. točkom 1. Uredbe iz 2004., kojim se to pravilo prenosi u bugarsko pravo, samo nalaže da deklaracija izvorskih voda sadržava naziv „mjesta izviranja vode”, odnosno, u skladu sa stavkom 1. točkom 4. dodatnih odredbi te uredbe, „objekt […] namijenjen crpljenju vode”, a da pritom ne sadržava nikakvo upućivanje na obvezu navođenja „naziva izvora”, iako se, kao što je to istaknuto u točki 52. ove presude, ti pojmovi ne preklapaju.
61
U tim okolnostima valja smatrati da, kao što to tvrdi Komisija, Republika Bugarska dopušta stavljanje na tržište kao izvorskih, voda koje ne ispunjavaju zahtjeve u pogledu označivanja na koje upućuje članak 9. stavak 4. točka (c) Direktive 2009/54, iako taj članak ne sadržava nikakvu mogućnost odstupanja od tih zahtjeva.
62
Iz toga slijedi da drugi prigovor treba prihvatiti.
63
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da je:
–
time što nije zabranila stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima,
–
što nije zahtijevala da se na deklaracijama na prirodnim mineralnim vodama i izvorskim vodama navede naziv izvora te
–
time što je dopustila upotrebu izraza „izvorska voda” za vodu koja ne udovoljava za to propisanim zahtjevima,
Republika Bugarska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 8. stavka 2., članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54.
Troškovi
64
Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se Republici Bugarskoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, treba joj se naložiti snošenje troškova.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
– Time što nije zabranila stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda i izvorskih voda iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima,
–
time što nije zahtijevala da se na deklaracijama na prirodnim mineralnim vodama i izvorskim vodama navede naziv izvora i
–
time što je dopustila upotrebu izraza „izvorska voda” za vodu koja ne udovoljava za to propisanim zahtjevima,
Republika Bugarska povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 8. stavka 2., članka 7. stavka 2. točke (b) i članka 9. stavka 4. točke (c) Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda.
2.
Republici Bugarskoj nalaže se snošenje troškova.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski