62003CC0126_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje Komisija tvirtina, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė Bendrijos teisę, nes Miuncheno miestas sudarė sutartį su privačia įmone nesilaikydamas 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo(2) (toliau – Direktyva 92/50) nuostatų.
2. Pagrindinis šios bylos klausimas – ar Miuncheno miestas, t. y. vietos valdžios institucija, turi būti laikomas perkančiąja organizacija, jei dalyvaudamas sutarties sudarymo procedūroje kaip galimas paslaugų teikėjas tam tikrų paslaugų teikimui pasitelkia privačią įmonę ne pagal viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą.
II – Teisinis pagrindas
3. Pagal Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punktą „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija, išskyrus šios nuostatos i–ix papunkčiuose nurodytas sutartis.
4. Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto ii papunktis iš šio apibrėžimo taikymo srities pašalina „sutartis, sudaromas Direktyvos 90/531/EEB 2, 7, 8, ir 9 straipsniuose išvardytose srityse, arba atitinkančias tos pačios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje išvardytas sąlygas“.
5. Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punktas nustato, kad „perkančiosios organizacijos“ – tai valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
6. Pagal Direktyvos 92/50 8 straipsnį sutartys, kurių objektas – I A priede išvardytos paslaugos, yra sudaromos pagal III–VI dalių nuostatas.
7. 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad sudarydamos viešojo paslaugų pirkimo sutartis perkančiosios organizacijos taiko šios direktyvos 1 straipsnio d, e ir f punktuose numatytas procedūras, priderintas prie šios direktyvos tikslų.
8. Pagal 11 straipsnio 3 dalies d punktą perkančiosios organizacijos gali sudaryti viešojo paslaugų pirkimo sutartis derybų keliu, iš anksto nepaskelbusios pranešimo apie sutartį tik tuo atveju, jei tai tikrai būtina, kai dėl ypatingos skubos, sukeltos įvykių, kurių perkančioji organizacija negali numatyti, neįmanoma laikytis terminų, taikomų atviram, ribotam konkursams ar deryboms, numatytoms 17–20 straipsniuose. Aplinkybės, kuriomis pateisinama ypatinga skuba, jokiu būdu negali priklausyti nuo perkančiosios organizacijos.
III – Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
9. 1997 m. lapkritį atliekų tvarkymo įmonė Donau‑Wald mbH
ir Donauwald regione veikianti perkančioji organizacija pradėjo viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą dėl terminio atliekų perdirbimo paslaugų pirkimo. Pasiūlymus pateikė atliekų deginimo šiluminę elektrinę München‑Nord
eksploatuojantis Miuncheno miestas ir privati atliekų tvarkymo bendrovė Rethmann Entsorgungswirtschaft GmbH & Co. KG
(toliau – Rethmann ).
10. Abu konkurso dalyviai buvo iš anksto susitarę, kad laimėjus Miuncheno miesto pasiūlymui, jis atliekoms transportuoti pasitelks Rethmann, kaip subrangovą, nes Miuncheno miestas neturi tam reikalingų transportavimo pajėgumų. Ir atvirkščiai, laimėjus Rethmann pasiūlymui, pakankamus atliekų perdirbimo pajėgumus turintis Miuncheno miestas perdirbs likusias atliekas savo München‑Nord elektrinėje.
11. 1998 m. vasario 27 d. visa sutartis buvo sudaryta su Miuncheno miestu. Vadovaudamasis ankstesniu susitarimu, Miuncheno miestas atliekoms transportuoti pasitelkė Rethmann, nesilaikydamas Direktyvoje 92/50 numatytos procedūros.
12. Komisijos nuomone, Miuncheno miestas yra perkančioji organizacija, o atliekų transportavimo sutartis buvo sudaryta ne pagal Direktyvoje 92/50 numatytą procedūrą. Todėl Vokietija neįvykdė įsipareigojimų.
13. Iš pradžių Komisija suteikė galimybę Vokietijos vyriausybei pateikti savo pastabas, o vėliau, 2001 m. liepos 25 d., išsiuntė jai argumentuotą nuomonę. Vokietijos vyriausybė atsakė 2001 m. spalio 30 d. laišku. Pateiktas atsakymas Komisijos netenkino, tad ji pareiškė šį ieškinį Teisingumo Teisme.
14. Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 92/50, nes Miuncheno miestas sudarė sutartį dėl atliekų transportavimo nesilaikydamas Direktyvos 8 straipsnyje ir 11 straipsnio 1 dalyje numatytų procedūrų, bei priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
15. Komisija mano, kad Miuncheno miestas yra perkančioji organizacija Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto prasme, o atliekų transportavimas yra paslauga direktyvos IA priedo 16 kategorijos prasme. Iš to darytina išvada, kad sutartis dėl tokios paslaugos turėjo būti sudaryta pagal direktyvos III–VI dalių taisykles.
16. Vokietijos vyriausybė atsako, kad įsipareigojimai negalėjo būti neįvykdyti, nes šioje byloje Miuncheno miestas negali būti laikomas perkančiąja organizacija.
17. Iš esmės Vokietijos vyriausybė pripažįsta, kad Miuncheno miestas turi būti laikomas perkančiąja organizacija direktyvos prasme ir kad transportavimo sutarties, kurios vertė yra didesnė už numatytą ribą, sudarymas atitinka viešojo paslaugų pirkimo apibrėžimą Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto, skaitant jį kartu su I A priedo 16 kategorija, prasme. Tačiau atsižvelgiant į direktyvos tikslą ir jos taikymo sritį, šios nuostatos negali būti taikomos šioje byloje.
18. Vokietijos vyriausybė pateikia toliau nurodomus pagrindinius argumentus. Pirma, ji tvirtina, kad šios bylos aplinkybėmis Miuncheno miestas nėra atliekų transportavimo paslaugų gavėjas. Be to, atliekų transportavimo sutartį Miuncheno miestas sudarė ne viešojo intereso tikslais, bet vykdydamas atskirą ekonominę veiklą, t. y. eksploatuodamas elektros gamybai ir atliekų deginimui skirtą elektrinę. Ši ekonominė veikla vykdoma konkurencijos sąlygomis.
19. Be to, Miuncheno miestas niekada nebūtų galėjęs pasiūlyti paslaugų Donauwald regionui, jei nebūtų užsitikrinęs Rethmann transportavimo paslaugų teikimo. Jei sutartį dėl transportavimo paslaugų būtų reikėję sudaryti skelbiant konkursą, transportavimo paslaugos iš Rethmann
būtų perkamos pagal dvigubą konkursą. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad reikalavimas surengti „konkursą konkurse“ yra visiškai beprasmis.
20. Priduriama, kad šiai sutarčiai visiškai nenaudotos viešosios lėšos. Be to, šiai sutarčiai sudaryti netaikoma viešojo pirkimo procedūra, remiantis Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto ii papunkčiu, skaitant jį kartu su Direktyvos 93/38(3) 7 straipsniu. Pastarasis straipsnis iš esmės numato, kad Direktyva 93/38 netaikoma sutartims, sudaromoms perpardavimo arba nuomos tretiesiems asmenims tikslais.
21. Galiausia Vokietijos vyriausybė teigia, kad praktiškai buvo neįmanoma skelbti pranešimo apie paslaugų subrangos sutartį prieš pirkimo procedūrą, kurioje pats Miuncheno miestas dalyvavo kaip teikėjas. Pirma, tuo metu pagrindinė sutartis buvo dar tik numanoma. Antra, laikotarpis tarp kvietimo teikti pasiūlymus ir oficialaus pasiūlymo pateikimo buvo per trumpas pasirengti bei įvykdyti visą viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą. Tas pat pasakytina ir apie galimybę kaip atliekų transportavimo subrangovą pasitelkti trečiąjį asmenį, paskelbiant pranešimą apie sutartį po pirkimo procedūros. Be to, buvo ir dar viena praktinė kliūtis – bet kuris teikėjas, kad įrodytų savo tinkamą kvalifikaciją, teikdamas pasiūlymą turėjo nurodyti tikėtiną subrangovą.
22. Atsižvelgdama į tai, kad nagrinėjamos paslaugos yra München‑Nord
šiluminės elektrinės eksploatacijos dalis, Vokietijos vyriausybė daro išvadą, kad šios bylos aplinkybėmis Miuncheno miestas negali būti laikomas perkančiąja organizacija Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto prasme.
23. Kita vertus, net jei Miuncheno miestas būtų laikomas perkančiąja organizacija, galima remtis Direktyvos 92/50 11 straipsnio 3 dalies d punkto išimtimi. Šioje byloje tenkinamas skubos reikalavimas, nes esant tokiam trumpam laikotarpiui nuo kvietimo teikti pasiūlymus iki pasiūlymų pateikimo termino, sutartis turėjo būti sudaryta skubiai, be to, ši skuba buvo nenumatyta ir nulemta aplinkybės, kad Miuncheno miestas pats teikė pasiūlymą kitoje viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje.
IV – Vertinimas
24. Pagrindinis klausimas šioje byloje yra tai, ar Miuncheno miestas turi būti laikomas perkančiąja organizacija. Ar transportavimo paslaugoms jis turėjo skelbti pranešimą apie sutartį, ar, kita vertus, Vokietijos vyriausybė yra teisi teigdama, kad Miuncheno miestas veikė kaip paslaugų teikėjas, dėl to tam tikrų užduočių subrangai nereikėjo skelbti pranešimo apie sutartį?
25. Vokietijos vyriausybė teikia pirmenybę funkciniam sąvokos „perkančioji organizacija“ aiškinimui. Ji teigia galinti tokį požiūrį pagrįsti ir direktyvos tikslu bei jos taikymo apimtimi, ir Teisingumo Teismo praktika(4) . Ji daro išvadą, kad viešojo pirkimo sutarčių sudarymo taisyklės netaikomos paslaugų teikėjo pirkimams. Be to, Donauwald regiono atliekų tvarkymas nėra Miuncheno miestui teisės aktais įtvirtinta pareiga, o sutartis dėl šių paslaugų teikimo buvo sudaryta įprastomis konkurencijos sąlygomis.
26. Pirmiausia pastebėtina, kad Miuncheno miestas yra vietos vadžios institucija. Iš tiesų Vokietijos vyriausybė to neginčija. Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punktas numato, kad valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų, turi būti laikomos perkančiosiomis organizacijomis. Taigi, kaip teisingai pastebėjo Komisija, regioninė ar vietos valdžios institucija yra perkančioji organizacija direktyvos prasme. Pagal nuoseklią Teisingumo Teismo praktiką(5) Direktyva 92/50 yra taikoma atsižvelgiant į tai, ar konkreti institucija yra perkančioji organizacija, neatsižvelgiant į sutarties dalyką. Iš tiesų šis sutarties dalykas neturi būti susijęs su organizacijos viešojo intereso tikslais ir net gali būti susijęs su jokio viešojo elemento neturinčia veikla. Taip pat nėra svarbu, ar perkančioji organizacija yra pirkėjas, ar pardavėjas, nors taip ir teigė Vokietijos vyriausybė.
27. Be to, Miuncheno miestą galima laikyti galimu pirkėju tiek, kiek jis neturi reikalingų transportavimo pajėgumų, ir dėl to jam reikia, kad šias paslaugas teiktų trečiasis asmuo.
28. Iš tikrųjų, net kai perkančioji organizacija veikia kaip paslaugos teikėjas, tam tikrai veiklai pasitelkdama trečiuosius asmenis, negalima atmesti galimybės, kad šių trečiųjų asmenų parinkimas taip pat gali būti grindžiamas ne ekonominiais sumetimais, ir kad kažkuriuo sutarties vykdymo etapu bus panaudotos viešosios lėšos.
29. Kai dėl teismų praktikos, kuria remiasi Vokietijos vyriausybė(6), tai joje nagrinėjamas klausimas, ar konkreti institucija yra viešoji įstaiga. Viešoji įstaiga yra tris kriterijus atitinkanti institucija: ji turi būti įsteigta konkrečiam tikslui, siekiant patenkinti viešojo intereso poreikius, kurie turi būti nekomercinio pobūdžio, būti juridiniu asmeniu ir didžiąja dalimi finansuojama valstybės, regioninės arba vietos valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų. Kitaip nei regioninė ar vietos valdžios institucija, „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ nebūtinai yra perkančioji organizacija. Tačiau jei viešoji įstaiga tenkina visus tris paminėtus kriterijus, ji taip pat yra perkančioji organizacija direktyvos prasme, ir tuomet jai taikomos visos šioje direktyvoje įtvirtintos sutarčių sudarymo taisyklės, neatsižvelgiant į tai, ar pranešime apie sutartį nurodytos paslaugos yra susijusios su konkrečiais viešojo intereso tikslais, ir ar šios paslaugos teikiamos normaliomis rinkos sąlygomis.
30. Manau, kad šiuo klausimu galėtų būti naudingas sprendimas Mannesmann Anlagenbau Austria (7), kuriame Teisingumo Teismas paaiškino, jog direktyvos 1 straipsnio a punktas neskiria sutarčių, kurias perkančiosios organizacijos sudaro tenkindamos viešojo intereso poreikius, nuo su šia užduotimi nesusijusių sutarčių, grįsdamas tai siekiu išvengti pavojaus, susijusio su pirmenybės suteikimu nacionaliniams dalyviams ar pareiškėjams visais atvejais, kuomet perkančiosios organizacijos sudaro sutartis.
31. Todėl šioje byloje nėra svarbu tai, kad nagrinėjama veikla gali būti nesusijusi su įstaigos viešojo intereso tikslu, arba šiai veiklai nenaudojamos viešosios lėšos. Iš direktyvos matyti, kad kaip perkančioji organizacija kvalifikuojama įstaiga sutarties sudarymo procedūrą turi vykdyti pagal direktyvos nuostatas. Šis reikalavimas taikomas, net jei pati perkančioji organizacija rinkoje veikia kaip paslaugų teikėjas, daliai veiklos pasitelkdamas trečiuosius asmenis. Galiausiai visiškai įmanoma, kad parenkant subrangovą būtų vadovaujamasi ir neekonominiais sumetimais bei kad vykdant sutartį ar ją sudarant būtų panaudotos viešosios lėšos.
32. Beje, pritartina Komisijos nuomonei, kad norėdamas teikti paslaugas tretiesiems asmenims įprastinėmis rinkos sąlygomis Miuncheno miestas galėjo įsteigti teisiškai nepriklausomą įmonę. Jei tokia organizacija siektų pelno, pati padengtų su savo veikla susijusius nuostolius ir nevykdytų jokių viešojo pobūdžio pavedimų, ji nebūtų viešoji įstaiga, todėl nebūtų laikoma perkančiąja organizacija direktyvos prasme. Taigi jos veiklai nebūtų taikomos direktyvų, reglamentuojančių viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūras, nuostatos. Įstaiga, kuri siekia pelno ir turi padengti su savo veikla susijusius nuostolius, paprastai nedalyvauja konkursuose ekonomiškai nenaudingomis sąlygomis(8) .
33. Vokietija teigė, kad Europos Bendrijos viešųjų pirkimų teisė nereikalauja skelbti „konkursą konkurse“. Ji nurodo Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto ii papunktį, pagal kurį direktyva netaikoma tam tikroms sutartims, ir Direktyvos 93/38 7 straipsnį. Pastaroji nuostata, Vokietijos vyriausyb ės nuomone, taikoma taip pat ir Direktyvos 92/50 reglamentuojamai sričiai, pagal kurią Direktyva 93/38 netaikoma sutartims, sudaromoms perpardavimo arba nuomos tretiesiems asmenims tikslais. Šis netaikymas grindžiamas tuo, kad paprastai prekės įsigyjamos laisvos konkurencijos sąlygomis, kuriomis atsirandanti komercinė disciplina užkerta kelią perkančiajai organizacijai neekonominiais pagrindais suteikti pirmenybę konkretiems viešojo pirkimo dalyviams. Ji tvirtina, kad tokia situacija yra ir šioje byloje.
34. Tokiam Vokietijos požiūriui pritarti negalima. Pagal Direktyvos 92/50 (vėliau pakeista Direktyva 93/38)1 straipsnio a punkto ii papunktį direktyva nėra taikoma sutartims, sudarytoms srityse, kurioms taikoma Direktyva 93/38, nes Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad šias sutartis reglamentuotų vien Direktyva 93/38, kuri pakeitė Direktyvą 90/531. Taigi, kaip pastebėjo Komisija, ginčijama nuostata atskiria Direktyvos 92/50 ir Direktyvos 93/38 taikymo sritis. Panašiai atskiriamos ir Direktyvų 93/36(9) bei 93/37(10) taikymo sritys. Direktyvos 93/38 7 straipsnis taikomas tik tose srityse, kuriose taikoma pati direktyva. Tačiau šioje byloje taikoma ne Direktyva 93/38, o Direktyva 92/50. Todėl Direktyvos 93/38 7 straipsnis netaikomas net ir pagal analogiją.
35. Taip pat nepagrįstas Vokietijos vyriausybės tvirtinimas, kad pagal konkurso procedūrą, kurioje dalyvavo pats Miuncheno miestas, neįmanoma buvo pradėti konkurso dėl paslaugų subrangos procedūros nei prieš, nei po pagrindinio pranešimo apie sutartį. Pirma, nėra pagrindo nesivadovauti Europos Bendrijos teisės aktais viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje. Antra, iš bylos dokumentų matyti, kad nei pranešime apie sutartį, nei konkurso sąlygose nėra reikalavimo iš anksto nurodyti subrangovą. Sąlygose aiškiai numatyta galimybė skelbti konkursą dėl subrangos. Tokiu atveju nurodoma, kad antras pranešimas apie sutartį turi atitikti įprastines konkurencijos sąlygas, o paslaugų teikėjas, perkančiajai organizacijai pareikalavus, privalo nurodyti subrangovą.
36. Galiausia Vokietijos vyriausybė teigia, kad jei šios bylos aplinkybėmis Miuncheno miestas būtų laikomas perkančiąja organizacija, būtų galima remtis direktyvos 11 straipsnio 3 dalies d punkte įtvirtinta išimtimi. Atsižvelgiant į atitinkamus terminus praktiškai buvo neįmanoma surengti antro konkurso dėl transportavimo paslaugų prieš pagrindinį pranešimą apie sutartį.
37. Pirmiausia dėl šio argumento pažymėtina, kad 11 straipsnio 3 dalis, būdama leidžiančia nukrypti nuo taisyklių, turinčių užtikrinti EB sutarties viešojo paslaugų pirkimo sutarčių srityje suteikiamų teisių veiksmingumą, nuostata, turi būti aiškinama siaurai, ir kad šią nuostatą pateisinančių ypatingų aplinkybių egzistavimo įrodinėjimo našta tenka asmeniui, ketinančiam ja remtis(11) .
38. Direktyvos 92/50 11 straipsnio 3 dalies d punktas leidžia neskelbti pranešimo apie sutartį tam tikromis aplinkybėmis, t. y. jeigu tai tikrai būtina, kai dėl ypatingos skubos, sukeltos įvykių, kurių perkančioji organizacija negali numatyti, neįmanoma laikytis terminų. Taigi, siekiant pagrįstai remtis šia nuostata, turi būti nenuginčijamų įrodymų dėl ypatingos skubos, taip pat dėl aplinkybės, kad ši skuba buvo nenumatyta.
39. Tačiau iš to, kas pirmiau išdėstyta, matyti, kad antras pranešimas apie sutartį galėjo būti paskelbtas ir po pagrindinio pranešimo apie sutartį. Todėl Vokietijos vyriausybė iš tikrųjų negali teigti, kad šioje situacijoje ji negalėjo paskelbti pranešimo apie sutartį dėl atitinkamų transporto paslaugų. Ji taip pat negali remtis nenumatomumu Direktyvos 92/50 11 straipsnio 3 dalies d punkto prasme. Vargu ar reikia pridurti, kad yra absurdiška, jog pasiūlymą dėl sutarties pateikusi perkančioji organizacija, kuri nuo pat pradžių žino, jog reikšmingai šios sutarties įgyvendinimo daliai turės pasitelkti trečiuosius asmenis, negali imtis visų būtinų priemonių siekdama užtikrinti įpareigojimų pagal direktyvą laikymosi. Taigi, manau, kad argumentas, grindžiamas antro konkurso procedūros trukme, yra nepagrįstas.
40. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pritartina Komisijos nuomonei, kad Vokietijos vyriausybė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 92/50. Be to, šis pažeidimas yra tęstinio pobūdžio, nes nagrinėjama sutartis buvo sudaryta 25 metų terminui.
41. Pastaruoju klausimu Vokietijos vyriausybė nurodė, kad bet kuriuo atveju nėra pareigos nutraukti sutarties prieš jos terminą. Pirma, tai padaryti būtų neįmanoma, nes sutartyje nenumatytas toks atvejis. Kita vertus, tai prieštarautų pacta sunt servanda
principui. Antra, Direktyvos 89/665(12) 2 straipsnio 6 dalis leidžia valstybėms narėms palikti galiojančiomis sutarčių, sudarytų pažeidžiant viešųjų pirkimų direktyvas, pasekmes.
42. Iš tiesų ši nuostata valstybėms narėms leidžia numatyti, kad pasirašius sutartį institucijos, atsakingos už peržiūros procedūras, įgaliojimai apribojami žalos atlyginimu visiems dėl pažeidimo nukentėjusiems asmenims, taip apsaugant sutarties šalių teisėtus lūkesčius. Tačiau, kaip pažymėta mano išvadoje sujungtose bylose C‑20/01 ir C‑28/01, kuriose nagrinėtas priimtinumo klausimas, ši nuostata visiškai neriboja galimybės pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Ir atvirkščiai, įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimas gali būti naudingas dėl pažeidimo nukentėjusioms šalims.
43. Be to, reikėtų pabrėžti, kad valstybės narės galimybė remtis teisėtų lūkesčių ar pacta sunt servanda
principais, siekiant išvengti viešųjų pirkimų direktyvų kartotinių pažeidimų pasekmių, yra ribota. Galiausiai, kiekviena valstybė narė turi užtikrinti šių direktyvų laikymąsi savo jurisdikcijoje.
44. Tačiau nėra reikalo nagrinėti šių klausimų, nes šioje byloje Komisija jų neiškėlė.
V – Išvada
45. Remdamasis išdėstytais argumentais Teisingumo Teismui siūlau:
1. Pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 8 straipsnį ir 11 straipsnio 1 dalį,
2. Priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Vokietijos Federacinės Respublikos.
(1) .
(2)
–	OL L 209, p. 1.
(3)
–	1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199, p. 84).
(4)
–	Vokietijos vyriausybė, inter alia, nurodo keturias pirmas Direktyvos 92/50 preambulės konstatuojamąsias dalis, 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Beentjes
(31/87, Rink. p. 4635, 11 punktas) ir 1998 m. lapkričio 10 d. Sprendimą BFI Holding
(C-360/96, Rink. p. I‑6821, 62 punktas).
(5)
–	Žr., pavyzdžiui, 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Teckal
(C-107/98, Rink. p. I‑8121) ir 2001 m. liepos 12 d. Sprendimą Ordine degli Architetti ir kt.
(C-399/98, Rink. p. I‑5409).
(6)
–	Ypač žr. 4 išnašoje minėtą sprendimą BFI Holding
ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimą Agorà en Excelsior
(sujungtos bylos C‑223/99 ir C‑260/99, Rink. p. 3605).
(7)
–	1998 m. sausio 15 d. Sprendimas (C‑44/96, Rink. p. I‑73, 32 punktas). Šis sprendimas yra susijęs su Direktyva 93/37 (dėl viešųjų darbų). Tapačiai Direktyvos 92/50 (dėl viešųjų paslaugų pirkimo sutarčių) ir Direktyvos 93/36 (dėl viešųjų prekių pirkimo) žr. 4 išnašoje minėtą sprendimą BFI Holding
ir 2003 m. vasario 27 d. Sprendimą Adolf Truley (C‑373/00, Rink. p. I-1931).
(8)
–	2003 m. gegužės 22 d. Sprendimas Korhonen ir kt.
(C-18/01, Rink. p. I‑5321, 51 punktas).
(9)
–	1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1).
(10)
–	1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54).
(11)
–	2003 m. balandžio 10 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją (sujungtos bylos C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609).
(12)
–	1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33).