62006CC0007
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2007 m. birželio 7 d. (
1
)
Byla C-7/06 P
Beatriz Salvador García
prieš
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliacinis skundas — Pareigūnai — Darbo užmokestis — Ekspatriacijos išmoka — Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatyta sąlyga — Sąvoka „darbas kitai valstybei“
1.
Šiose bylose nagrinėjami Europos Bendrijų Komisijos pareigūnų B. Salvador García, A. Herrero Romeu ir T. Salazar Brier bei Europos Sąjungos Tarybos pareigūno R. De Bustamante Tello apeliaciniai skundai dėl 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimų (
2
), atmetančių jų ieškinius dėl Komisijos (
3
) ir Tarybos (
4
) sprendimų neskirti jiems ekspatriacijos išmokos bei įsikūrimo išmokos ir dienpinigių, kurie, apeliantų nuomone, su ja susiję, panaikinimo.
2.
Ekspatriacijos išmoka skiriama Bendrijos pareigūnams, kurie, pradėję dirbti Europos Bendrijose, turėjo perkelti savo gyvenamąją vietą iš gyvenamosios vietos valstybės į darbo vietos valstybę. Pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (
5
) VII priedo 4 straipsnio 1 dalį ši išmoka mokama su sąlyga, kad iki įsidarbinimo pareigūnas dar negyveno ar neužsiėmė savo pagrindine veikla darbo vietos valstybės teritorijoje.
3.
Tačiau toje pačioje nuostatoje numatyta, kad taikant šią sąlygą „neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“.
4.
Šiose bylose nagrinėjama būtent šios išimties taikymo sritis. Ieškovai tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog sąvoka „darbas kitai valstybei“ taikoma tik darbui kitos valstybės centrinėse valdžios institucijose ir todėl neapima darbo teritorinei bendruomenei, pavyzdžiui, Ispanijos autonominėms bendruomenėms, nei juo labiau darbo privatinės teisės reglamentuojamoje bendrovėje, kuriai pavesta ginti teritorinės bendruomenės interesus Bendrijos instancijose, netgi jei šiai bendrovei pavesta viešojo intereso užduotis. Taip pat vienoje iš šių bylų siekiama išsiaiškinti, ar Europos Parlamento nario padėjėjo darbas gali būti laikomas darbu tarptautinėje organizacijoje nagrinėjamos nuostatos prasme.
5.
Iš esmės šiose keturiose bylose keliama ta pati teisinė problema, todėl šioje išvadoje jos bus nagrinėjamos bendrai.
6.
Šioje išvadoje įrodinėsiu, kad, mano nuomone, sąvoka „darbas kitai valstybei“ apima ne tik darbą valstybės centrinėse valdžios institucijose, bet ir darbą teritorinėje bendruomenėje bei įstaigoje, kuriai, neatsižvelgiant į jos teisinę formą, valstybės valdžios aktu ir pastarajai kontroliuojant buvo pavesta bendrojo intereso įgyvendinimo užduotis, kaip antai teritorinės bendruomenės interesų valdymas ar gynimas Bendrijos instancijose.
7.
Taip pat įrodinėsiu, kad Europos Parlamento nario padėjėjos darbas, jei padėjėją tiesiogiai įdarbino narys, t. y. su juo siejo tiesioginis teisinis ryšys, turi būti analizuojamas kaip darbas tarptautinėje organizacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme.
8.
Tvirtinsiu, kad ginčijamuose sprendimuose Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas sąvoką „darbas kitai valstybei“, ir nurodysiu, kokias pasekmes ši teisės klaida sukėlė kiekvienoje iš nagrinėjamų bylų.
I — Teisinis pagrindas
9.
Pagal Tarnybos nuostatų 62 straipsnį pareigūnų darbo užmokestį sudaro bazinė alga, išmokos šeimai ir kitos išmokos.
10.
Tarp šių išmokų nurodyta ir ekspatriacijos išmoka, kurios dydis buvo nustatytas Tarnybos nuostatų 69 straipsnyje ir kuri lygi 16 % visos bazinio darbo užmokesčio namų ūkio išmokos ir išmokos vaikui išlaikyti, į kurias pareigūnas turi teisę, dydžio. Ši išmoka pareigūnui mokama visą jo darbo laikotarpį.
11.
Minėta išmoka buvo nustatyta 1961 m. gruodžio 18 d. Reglamentu Nr. 31 (EEB), 11 (EAEB), nustatančiu Europos ekonominės bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas, įsigaliojusiu 1962 m. sausio 1 dieną (
6
).
12.
Ekspatriacijos išmoka pakeitė išmoką už darbą ne gyvenamojoje vietoje. Ši išmoka už darbą ne gyvenamojoje vietoje, sudariusi 20 % bazinio darbo užmokesčio, buvo mokama Europos anglies ir plieno bendrijos pareigūnams, kurie iki įsidarbinimo daugiau kaip šešis mėnesius nuolat gyveno toliau kaip už 25 kilometrų nuo institucijos būstinės, o Europos ekonominės bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos pareigūnams – toliau kaip už 70 kilometrų.
13.
Reikalavimai ekspatriacijos išmokai gauti nustatyti Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje. Minėti reikalavimai nesikeitė nuo 1961 metų, kuriais ši išmoka buvo nustatyta. Šioje nuostatoje nurodyta:
„Ekspatriacijos išmoka <…> mokama:
a)
pareigūnams:
—
kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai
ir
—
kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje;
b)
pareigūnams, kurie yra arba buvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai, tačiau dešimt metų iki įsidarbinimo dėl su pareigomis valstybės tarnyboje arba tarptautinėje organizacijoje nesusijusių priežasčių nuolat gyveno už tos valstybės europinės teritorijos ribų.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
14.
Remiantis Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 2 dalimi, jei pareigūnai, kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurioje yra jų darbo vieta, piliečiai, neatitinka reikalavimų ekspatriacijos išmokai gauti, jie turi teisę gauti vieną ketvirtąją ekspatriacijos išmokos dalį.
15.
Įsikūrimo išmoka ir dienpinigiai atitinkamai numatyti Tarnybos nuostatų VII priedo 5 ir 10 straipsniuose.
16.
Bylų faktinių aplinkybių metu galiojęs šio priedo 5 straipsnis nustato, kad nuolatines pareigas einantis pareigūnas, kuris atitinka reikalavimus ekspatriacijos išmokai gauti, turi teisę gauti įsikūrimo išmoką, lygią vieno mėnesio baziniam darbo užmokesčiui.
17.
Minėto priedo 10 straipsnis numato, jog, kai pareigūnas pateikia įrodymų turįs pakeisti gyvenamąją vietą, kad galėtų įvykdyti Tarnybos nuostatų 20 straipsnio gyvenamosios vietos reikalavimus, jis turi teisę gauti dienpinigius, kurių dydis nustatomas pagal šį 10 straipsnį.
II — Bylų faktinės aplinkybės
18.
Šių keturių nagrinėjamų bylų faktines aplinkybes galima apibendrinti taip.
A — Byla C-7/06 P
19.
B. Salvador García, Ispanijos pilietė, 2001 m. balandžio 16 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūne Briuselyje.
20.
Prieš tai, nuo 1991 m. rugsėjo mėnesio iki 1992 m. liepos mėnesio ji studijavo Briuselyje, o nuo 1992 m. spalio mėnesio iki 1993 m. vasario mėnesio stažavosi Komisijoje.
21.
Nuo 1993 m. spalio 1 d. iki 1994 m. gruodžio 31 d. ji šiame mieste dirbo Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei, o nuo 1995 m. vasario 21 d. iki 1995 m. rugpjūčio 20 d. ją įdarbino Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena, SA (
7
), t. y. bendrovė, kuriai pavesta šios autonominės bendruomenės ekonominė plėtra.
22.
Nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. iki 1996 m. birželio 30 d. B. Salvador García dirbo Europos Parlamento nario padėjėja.
23.
1996 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais ji savanoriškai dirbo nevyriausybinėje organizacijoje Peru.
24.
Nuo 1996 m. rugsėjo 2 d. iki 1997 m. vasario 28 d. ji dirbo bendrovėje ECO, kuriai Komisija patikėjo techninės pagalbos užduotis.
25.
Nuo 1997 m. kovo 1 d. iki 1999 m. kovo 31 d. šiame mieste ją pasamdė Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna, SA (
8
), t. y. bendrovė, kuriai pavesta Navaros autonominės bendruomenės išorinė ekonominė plėtra, o nuo 1999 m. balandžio 1 d. iki 2001 m. balandžio 15 d. ji dirbo šios autonominės bendruomenės vyriausybės įgaliotine.
26.
2001 m. birželio 28 d. Komisija priėmė sprendimą ieškovei neskirti ekspatriacijos išmokos bei su ja susijusių išmokų.
27.
2002 m. kovo 27 d. Sprendime, kuriuo atmestas ieškovės skundas, Komisija nurodė, kad jos darbo Briuselyje Europos Parlamento nario padėjėja, darbo bendrovėse Sodena ir Sodexna bei Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei negalima laikyti „darbu kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme.
28.
Komisija pažymėjo, kad į šį darbą turi būti atsižvelgta ir kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nurodytas penkerių metų laikotarpis, vadinamasis „ataskaitinis laikotarpis“, apėmė laikotarpį nuo 1995 m. spalio 16 d. iki 2000 m. spalio 16 d. Iš to Komisija padarė išvadą, kad šį laikotarpį ieškovė gyveno ir užsiėmė savo pagrindine veikla Belgijoje.
B — Byla C-8/06 P
29.
A. Herrero Romeu, Ispanijos pilietė, 2001 m lapkričio 16 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūne Briuselyje.
30.
Prieš tai ji nuo 1993 m. sausio mėn. iki 2001 m. lapkričio mėnesio dirbo Patronat Català Pro Europa (
9
) delegacijoje Briuselyje, organizacijoje, kuriai pavesta atstovauti Katalonijos autonominio regiono (Comunidad Autónoma de Catalunya) vyriausybės interesams Bendrijos institucijose.
31.
2001 m. lapkričio 19 d. Komisija priėmė sprendimą ieškovei neskirti ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų.
32.
2002 m. birželio 10 d. sprendimu Komisija atmetė ieškovės skundą motyvuodama tuo, kad suinteresuotosios darbas Patronat tarnyboje negalėjo būti prilygintas „darbui kitai valstybei“. Iš to ji padarė išvadą, kad ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1996 m. gegužės 15 d. iki 2001 m. gegužės 15 d. ir kad šį laikotarpį ieškovė gyveno ir užsiėmė savo pagrindine veikla Belgijoje.
C — Byla C-9/06 P
33.
T. Salazar Brier, Ispanijos pilietis, nuo 2002 m. birželio 1 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūnu Briuselyje.
34.
Prieš tai nuo 1994 m. spalio 3 d. iki 1998 m. rugpjūčio 31 d. jis dirbo Sociedad Canaria de Fomento Económico, Sofesa, SA (
10
), t. y. bendrovėje, kuriai pavesta atstovauti Kanarų salų autonominės bendruomenės interesams ir prižiūrėti šios autonominės bendruomenės vyriausybės atstovybę Briuselyje, o nuo 1998 m. rugsėjo 1 d. iki 2002 m. gegužės 31 d. jis dirbo laikinuoju tarnautoju minėtos autonominės bendruomenės vyriausybei.
35.
2002 m. liepos 25 d. parengtame tarnybos pradžios lape, kuriame apibrėžtos T. Salazar Brier teisės, Komisija nurodė, kad suinteresuotajam asmeniui negalima skirti ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų.
36.
2003 m. vasario 24 d. priimtas implicitinis sprendimas atmesti suinteresuotojo asmens skundą, o 2003 m. kovo 24 d. šis skundas atmestas eksplicitiniu sprendimu. Komisija teigė, kad ieškovo darbas bendrovėje Sofesa ir Kanarų salų autonominės bendruomenės vyriausybei nėra „darbas kitai valstybei“. Iš to ji padarė išvadą, kad ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1996 m. gruodžio 1 d. iki 2001 m. lapkričio 30 d. ir kad šį laikotarpį ieškovas gyveno ir užsiėmė savo pagrindine veikla Belgijoje.
D — Byla C-10/06 P
37.
2003 m. sausio 1 d. R. De Bustamante Tello, Ispanijos pilietis, pradėjo dirbti Tarybos pareigūnu Briuselyje.
38.
Prieš tai nuo 1991 m. gruodžio 2 d. iki 1996 m. liepos 31 d. jis dirbo Briuselyje Instituto di Fomento de la Región de Murcia (
11
), Mursijos regiono autonominės bendruomenės viešojoje įstaigoje, kuriai, be kita ko, pavesta susipažinti su šiai autonominei bendruomenei svarbiais Bendrijos teisės aktais ir programomis.
39.
Taip pat nuo 1996 m. rugpjūčio mėnesio iki 2002 m. gruodžio mėnesio ieškovas dirbo direktoriumi Briuselyje Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (
12
), Mursijos regiono autonominės bendruomenės administracinėje įstaigoje, kuriai pavesta atstovauti pastarosios interesams Bendrijos institucijose.
40.
2003 m. sausio 24 d. Taryba priėmė sprendimą ieškovui neskirti ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų.
41.
2003 m. liepos 28 d. sprendime, kuriuo atmestas ieškovo skundas, Taryba nusprendė, kad jo darbo INFO ir ORM negalima laikyti „darbu kitai valstybei“. Iš to ji padarė išvadą, kad ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1997 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. ir kad šį laikotarpį suinteresuotasis asmuo gyveno ir užsiėmė pagrindine veikla Belgijoje.
III — Ginčijami sprendimai
42.
B. Salvador García, A. Herrero Romeu, T. Salazar Brier ir R. De Bustamante Tello pareiškė ieškinius dėl Komisijos ir Tarybos sprendimų, kuriais atsisakyta jiems skirti ekspatriacijos išmoką ir su ja susijusias išmokas, panaikinimo, kuriuos Pirmosios instancijos teismo kanceliarija atitinkamai gavo 2002 m. liepos 4 d. ir spalio 1 d. bei 2003 m. kovo 3 d. ir lapkričio 4 dieną.
43.
Taip pat ieškovai prašė priteisti iš institucijų atsakovių bylinėjimosi išlaidas.
44.
Grįsdami savo ieškinius dėl ekspatriacijos išmokos, jie nurodė tris pagrindus: pirma, kad pažeista Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis, antra, kad padaryta faktinių aplinkybių vertinimo klaida ir, trečia, kad pažeistas vienodo požiūrio principas.
45.
Be to, B. Salvador García, A. Herrero Romeu ir T. Salazar Brier nurodė, kad Komisija neįvykdė pareigos motyvuoti sprendimą.
46.
Grįsdami savo prašymą dėl dienpinigių ir įsikūrimo išmokos, ieškovai tvirtino, kad, remiantis 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimu Komisija prieš Lozano Palacios (
13
), šios išmokos jiems būtų skirtos savaime, jei būtų pripažinta jų teisė gauti ekspatriacijos išmoką.
47.
Pirmosios instancijos teismas ieškovų ieškinius atmetė ir nusprendė, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
48.
Pirmosios instancijos teismas atmetė nurodytus pagrindus, kuriais buvo grindžiami prašymai dėl ekspatriacijos išmokos, kaip nepriimtinus ar nepagrįstus.
49.
Dėl pirmojo pagrindo, kad pažeista Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis pagrindas nepriimtinas dėl tokių priežasčių.
50.
Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ekspatriacijos išmokos pagrindinis tikslas – padengti specialias išlaidas ir nepatogumus, atsiradusius nuolat dirbant šalyje, su kuria pareigūno iki jam pradedant eiti pareigas nesieja ilgalaikiai ryšiai, o kad būtų galima nustatyti tokius ilgalaikius ryšius, dėl kurių pareigūnas prarastų teisę į ekspatriacijos išmoką, teisės aktų leidėjas nustatė reikalavimą, kad pareigūnas darbo vietos valstybėje būtų penkerius metus nuolat gyvenęs arba vykdęs pagrindinę profesinę veiklą.
51.
Toliau Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatyta išimtis yra taikoma pareigūnams, kurie per penkerių metų ataskaitinį laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje. Ši išimtis grindžiama tuo, kad esant tokioms sąlygoms šie pareigūnai dėl darbo šioje šalyje laikino pobūdžio negali būti laikomi užmezgę ilgalaikius ryšius su darbo vietos šalimi.
52.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į datą, kai ieškovai pradėjo dirbti Komisijoje ir Taryboje, B. Salvador García ataskaitinis laikotarpis apima laikotarpį nuo 1995 m. spalio 16 d. iki 2000 m. spalio 15 d., A. Herrero Romeu – nuo 1996 m. gegužės 16 d. iki 2001 m. gegužės 15 d., T. Salazar Brier – nuo 1996 m. gruodžio 1 d. iki 2001 m. lapkričio 30 d., o R. De Bustamante Tello – nuo 1997 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 dienos.
53.
Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad didžiąją šių ataskaitinių laikotarpių dalį ieškovai užsiėmė tokia pagrindine veikla Briuselyje:
—
B. Salvador García, pirma, dirbo bendrovėje Sodexna ir Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei Briuselyje ir, antra, Europos Parlamento nario padėjėja,
—
A. Herrero Romeu dirbo Patronat delegacijoje,
—
T. Salazar Brier dirbo bendrovėje Sofesa, o po to Kanarų salų autonominės bendruomenės vyriausybei,
—
R. De Bustamante Tello – ORM.
54.
Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad nagrinėjant ieškovų ieškinius reikia nustatyti, ar kiekvieno iš jų darbas Briuselyje per ataskaitinį laikotarpį laikytinas „darbu kitai valstybei“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme, o, kalbant apie B. Salvador García darbą Europos Parlamento nario padėjėja, ar šis darbas laikytinas „darbu tarptautinėje organizacijoje“ tos pačios nuostatos prasme.
55.
Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad Bendrijos teisė ir konkrečiai Tarnybos nuostatai suteikia pakankamai informacijos, leidžiančios apibrėžti Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio taikymo sritį ir pateikti savarankišką valstybės sąvokos aiškinimą atsižvelgiant į skirtingas nacionalines teisės sistemas.
56.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš bendros EB sutarties struktūros aišku, jog „valstybės narės“ sąvoka institucinių nuostatų prasme susijusi tik su valstybių narių vyriausybės institucijomis ir negali būti suprantama kaip apimanti regionų ar autonominių bendruomenių vyriausybes, neatsižvelgiant į joms suteiktų įgaliojimų apimtį. Jeigu būtų manoma priešingai, būtų pažeista Sutartyse nustatyta institucinė pusiausvyra, kuri, visų pirma, apibrėžia sąlygas, kuriomis valstybės narės, t. y. valstybės, „steigiamųjų“ bei stojimo sutarčių šalys, dalyvauja Bendrijos institucijų veikloje (
14
).
57.
Antra, Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Tarnybos nuostatuose, kurių vienintelis tikslas yra reglamentuoti teisinius santykius tarp institucijų ir pareigūnų nustatant tarpusavio teises ir pareigas, vartojamos aiškios sąvokos, kurias taikyti pagal analogiją aiškiai nenumatytiems atvejams yra draudžiama (
15
).
58.
Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje teisės aktų leidėjas pasirinko sąvoką „valstybė“, nors Tarnybos nuostatų priėmimo metu jau buvo ne tik centralizuotos valstybės narės, bet ir federacinę ar regioninę struktūrą turinčios narės, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinė Respublika. Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad, jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs į šį straipsnį įtraukti politinius vienetus ar vietines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai padaręs.
59.
Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje vartojama sąvoka „valstybė“ apima tik valstybę kaip juridinį asmenį ir nedalomą tarptautinės teisės subjektą bei jos vyriausybines institucijas. Jis nurodė, kad, pritarus ieškovų pasiūlytam aiškinimui, valstybėmis būtų galima laikyti visas viešąsias įstaigas, turinčias savarankišką juridinio asmens statusą, kurioms centrinė vyriausybė perdavė vidaus kompetenciją, įskaitant savivaldybes arba bet kurią įstaigą, kuriai administracija perdavė funkcijas.
60.
Pirmosios instancijos teismas iš to padarė išvadą, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje nurodytą sąvoką „darbas kitai valstybei“ reikia suprasti kaip neapimančią darbo valstybių politinių vienetų vyriausybėse.
61.
Minėtuose sprendimuose Salvador García prieš Komisiją ir Salazar Brier prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad ieškovų darbo viešojo kapitalo bendrovėse, patenkančiose į vieną iš komercinių bendrovių kategorijų, a fortiori negalima laikyti darbu valstybei. Iš tikrųjų, Pirmosios instancijos teismo nuomone, tokios viešosios komercinės akcinės arba ribotos atsakomybės bendrovės pagal savo pobūdį nėra valstybės administracinės institucijos, nors jos ir turi kompetenciją administruoti tam tikrus viešuosius interesus ir jiems atstovauti arba joms patikėtos viešojo intereso užduotys.
62.
Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad ieškovų darbo per ataskaitinius laikotarpius negalima laikyti darbu kitai valstybei Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio prasme.
63.
Pirmosios instancijos teismas patikslino, jog šio vertinimo nepaneigia ieškovų argumentas, kad Bendrijos teisėje yra savarankiška valstybės sąvoka, apimanti ir decentralizuotas įstaigas. Pirmosios instancijos teismo nuomone, nors valstybės įsipareigojimų neįvykdymo atveju visos valstybės valdžios institucijos, tiek centrinės, tiek teritorinės ar decentralizuotos, turi savo atitinkamų įgaliojimų srityje užtikrinti Bendrijos teisės normų laikymąsi, tačiau ieškinį, kuriuo remdamasis Teisingumo Teismas gali konstatuoti, jog valstybė narė neįvykdė vieno iš įsipareigojimų, galima pareikšti tik pastarosios vyriausybei, nors įsipareigojimų neįvykdymas galėjo kilti dėl regiono arba autonominės bendruomenės veiksmų arba neveikimo. Taigi šia ieškovų nurodyta teismo praktika negalima pagrįstai remtis ieškovų siūlomam plačiam valstybės sąvokos aiškinimui pagrįsti.
64.
Pirmosios instancijos teismas išdėstė, kodėl ieškovų nurodyti argumentai dėl savarankiškos autonominių bendruomenių kompetencijos pagal Ispanijos teisę turi būti atmesti.
65.
Taip pat Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovų argumentą, pagrįstą tuo, kad jiems taikoma ta pati sveikatos draudimo sistema ir ta pati apmokestinimo sistema, kaip taikoma Ispanijos Karalystės nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos Briuselyje darbuotojams.
66.
Galiausiai, kalbėdamas apie ieškovų argumentą, susijusį su autonominės bendruomenės atstovų dalyvavimu Komisijos konsultaciniuose komitetuose, Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nustatyta išimtis gali būti taikoma tik tiems asmenims, kurie turėjo tiesioginį teisinį ryšį su nagrinėjama valstybe ar tarptautine organizacija. Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ieškovai per teismo posėdį aiškiai pripažino, jog jie niekada nepriklausė Ispanijos delegacijai, dalyvavusiai Tarybos ir Komisijos organų posėdžiuose, vykusiuose per ataskaitinius laikotarpius. Taip pat ieškovai nesirėmė ir tuo, kad jie turėjo tiesioginį teisinį ryšį su Ispanijos Karalystės centrine vyriausybe, kuris leistų manyti, kad jie per minėtus laikotarpius dirbo šiai valstybei.
67.
Taip pat minėtame sprendime Salvador García prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo klausimą, ar ieškovės darbas Europos Parlamento nario padėjėja laikytinas darbu tarptautinėje organizacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio prasme.
68.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad į šį klausimą atsakyti nereikėjo dėl tokių priežasčių. Pirmosios instancijos teismo nuomone, netgi tuo atveju, jei šis darbas turėtų būti laikomas darbu tarptautinėje organizacijoje ir jei atitinkamas laikotarpis turėtų būti išskaičiuojamas iš ataskaitinio laikotarpio, pastarojo pradžia būtų laikoma 1994 m. gruodžio 16 d., o tuo metu – nuo 1993 m. gruodžio 17 d. ieškovė jau buvo įrašyta Saint-Gilles komunoje ir nuo 1993 m. spalio 1 d. dirbo Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei Briuselyje. Šios aplinkybės leidžia daryti išvadą, kad bent jau nuo 1994 m. gruodžio 16 d. ieškovės nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Briuselyje.
69.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į tai, jog ieškovai neturėjo teisės gauti ekspatriacijos išmokos, ginčijamuose sprendimuose padarė išvadą, kad ieškovų prašymai dėl įsikūrimo išmokos ir dienpinigių, kurie grindžiami tuo, kad šios išmokos skiriamos savaime, jei skiriama ekspatriacijos išmoka, turi būti atmesti.
IV — Apeliaciniai skundai
70.
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo jų apeliacinius skundus pripažinti priimtinais ir panaikinti skundžiamus sprendimus.
71.
Be to, B. Salvador García ir T. Salazar Brier prašo prireikus grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui.
72.
Galiausiai visi keturi ieškovai prašo iš institucijų atsakovių priteisti Teisingumo Teisme ir Pirmosios instancijos teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
73.
Komisija prašo atmesti šiuos prašymus bylose C-7/06 P–C 9/06 P.
74.
Taryba Teisingumo Teismo prašo byloje C-10/06 P atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio prašymo, kaip nepagrįstą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
A — Šalių argumentai
1. Ieškovai
75.
Ieškovai apeliacinį skundą grindžia tuo pačiu pagrindu, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką.
76.
Nurodydami šį pagrindą ieškovai pateikia keturis kaltinimus.
77.
Visose keturiose nagrinėjamose bylose ieškovai nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, pirma, ginčijamą išimtį aiškino siaurai ir, antra, ignoravo šios nuostatos ratio legis ir kontekstą.
78.
Be to, bylose C-7/06 P ir C-9/06 P B. Salvador García ir T. Salazar Brier nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas į sąvoką „darbas kitai valstybei“ neįtraukė darbo viešojoje komercinėje akcinėje arba ribotos atsakomybės bendrovėje, kuriai pavesta viešojo intereso užduotis, neišnagrinėjęs, ar šią bendrovę kontroliavo valstybė.
79.
Galiausiai byloje C-7/06 P B. Salvador García nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas neišaiškino sąvokos „darbas tarptautinėje organizacijoje“ ir dėl to nusprendė, kad ši sąvoka neapima Europos Parlamento nario padėjėjo darbo.
a) Ginčijamos išimties siauras aiškinimas
80.
Apeliantai nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas siaurai išaiškino ginčijamą nuostatą, nors, kalbant apie išimčiai taikomą išimtį, ji turėjo būti aiškinama plačiai.
81.
Jie tvirtina, kad taip nuspręsdamas skundžiamuose sprendimuose Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, t. y. nuo 1993 m. kovo 30 d. sprendimo Vardakas prieš Komisiją (
16
).
b) Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos ratio legis ir konteksto nepaisymas
82.
Apeliantai primena, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatyta išimtis taikoma asmenims, kurie dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje, ir ji grindžiama tuo, kad esant tokioms sąlygoms šie asmenys dėl laikino darbo šioje šalyje pobūdžio negali būti laikomi užmezgę ilgalaikius ryšius su darbo vietos šalimi.
83.
Jie taip pat nurodo, kad šiuo požiūriu minėtame sprendime Vardakas prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas yra nusprendęs, kad asmens ekspatriacija nesiejama su jam pagal tarptautinę teisę suteiktu ypatingu viešosios tarptautinės organizacijos pareigūno statusu.
84.
Iš to jie daro išvadą, kad skundžiamuose sprendimuose, pagal kuriuos ši išimtis netaikoma darbui valstybei per autonomines bendruomenes, nepaisoma priežasčių, dėl kurių ši nuostata priimta, ir, be to, sukuriama diskriminacija tarp pareigūnų, kurie dirbdami nuolatinėje atstovybėje teikė šiai valstybei paslaugas per centrinę administraciją, ir pareigūnų, kurie teikė tokias paslaugas per autonomines bendruomenes. Iš tiesų, apeliantų nuomone, abiem šiais atvejais pareigūnas, prieš pradėdamas dirbti Bendrijos tarnyboje, neužmezgė ilgalaikių ryšių su darbo vietos šalimi dėl perkėlimo į šią šalį laikinumo. Pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su darbo vietos šalimi yra ilgalaikis, ar ne.
85.
Apeliantų nuomone, nėra tokį nevienodą požiūrį galinčio pateisinti šių dviejų kategorijų asmenų padėties skirtumo. Be to, šių kategorijų asmenys atlieka panašias užduotis – palaiko ryšį su Komisija, siunčia informaciją ir t. t., t. y. dirba valstybei ir šiame darbe autonominių bendruomenių dalyvavimas Bendrijos srityje vis plečiasi.
86.
Apeliantai teigia, jog numatydamas šią išimtį teisės aktų leidėjas norėjo, kad ilgalaikių ryšių su darbo vietos šalimi nebuvimo prezumpcija būtų taikoma jei darbas šioje šalyje atitinka viešojo intereso užduotis.
87.
Galiausiai, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, toks platus aiškinimas nereiškia, kad Valstybe galima laikyti visus viešuosius subjektus, kurie turi savarankišką juridinį statusą. Išimtis turėtų būti taikoma tik įgaliojimus Bendrijos srityje turinčioms įstaigoms, kaip šiuo atveju – autonominėms bendruomenėms.
c) Išimties netaikymas darbui bendrovėje, kuriai pavesta viešojo intereso užduotis
88.
B. Salvador García ir T. Salazar Brier teigia, kad darbui bendrovėje, kuriai pavesta viešojo intereso užduotis, netaikydamas sąvokos „darbas kitai valstybei“, neišsiaiškinęs, ar, atsižvelgiant į jos sudėtį, įstatymu jai nustatytas funkcijas ir priklausomybę nuo valstybės valdžios, šią bendrovę apima valstybės sąvoka, Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo teismo praktikos, be kita ko, 1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Beentjes (
17
) ir 1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Airiją (
18
).
d) Pirmosios instancijos teismo sprendimas Europos Parlamento nario padėjėjos darbo nelaikyti darbu tarptautinėje organizacijoje
89.
Galiausiai byloje C-7/06 P B. Salvador García nurodė, kad tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą vertindamas jos darbą Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei Briuselyje ir bendrovėje Sodexna, turėtų būti nustatytas jos darbo Europos Parlamento nario padėjėja pobūdis.
2. Komisijos atsiliepimai bylose C-7/06 P–C-9/06 P
90.
Komisija pateikia tokius argumentus.
a) Dėl kaltinimo, susijusio su ginčijamos išimties siauru aiškinimu
91.
Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas ginčijamą išimtį aiškino ne siaurai. Komisija nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog sąvoka „darbas kitai valstybei“ reikalauja, kad būtų nustatytas tiesioginis teisinis ryšys tarp suinteresuotojo asmens ir šios valstybės. Vis dėlto apeliantai tiesioginio teisinio ryšio su Ispanijos Karalyste neturėjo.
b) Dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos ratio legis ir konteksto
92.
Visų pirma Komisija teigia, kad apeliantų argumentai grindžiami nepagrįsta prielaida.
93.
Komisijos nuomone, apeliantai painioja dvi skirtingas sampratas, t. y.: Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje nustatytos išimties ratio legis ir šioje išimtyje esančios sąvokos „valstybė“ vartojimo. Pirmosios instancijos teisme ir dabar Teisingumo Teisme nagrinėjama, kaip reikia aiškinti sąvoką „valstybė“. Su ilgalaikių ryšių su darbo vietos šalimi nebuvimu susijusios išimties ratio legis neturi reikšmės šioje nuostatoje esančios sąvokos „valstybė“ išaiškinimui.
94.
Komisija iš to daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos remdamasis ta aplinkybe, jog Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas pasirinko sąvoką „valstybė“, nors Tarnybos nuostatų priėmimo metu jau buvo federacinę ar regioninę struktūrą turinčios valstybės narės, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinė Respublika, todėl. jei teisės aktų leidėjas būtų norėjęs įtraukti politinius vienetus ar vietines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai padaręs.
95.
Antra, Komisija mano, kad apeliantų argumentas, jog Pirmosios instancijos teismas sukuria diskriminaciją tarp pareigūnų, kurie dirbdami nuolatinėje atstovybėje teikė šiai valstybei paslaugas per centrinę administraciją, ir pareigūnų, kurie dirbo valstybei per autonomines bendruomenes, yra nepagrįstas.
96.
Iš tiesų abi situacijos negali būti lyginamos atliekamų užduočių požiūriu, nes, kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas, Ispanijos autonominių bendruomenių delegacijų Briuselyje užduotis yra užtikrinti jų atstovaujamų administracijų interesus, o šie interesai nebūtinai sutampa su kitų autonominių bendruomenių ar Ispanijos Karalystės, kaip valstybės, interesais.
97.
Trečia, Komisija tvirtina, kad apeliantų argumentas, jog dirbdamas autonominei bendruomenei susijęs pareigūnas neužmezgė nuolatinių ryšių su darbo vietos šalimi dėl to, kad šioje šalyje jis paskirtas laikinai, nėra tinkamas. Komisijos nuomone, reikia atsižvelgti į Bendrijos teisės aktų leidėjo, kuris neketino įtraukti į ginčijamą išimtį valstybės politinių vienetų, kaip antai regionų, autonominių bendruomenių ar kitų vietos savivaldos įstaigų vyriausybių, sprendimą.
98.
Ketvirta, Komisija nesutinka su apeliantų argumentu, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje nurodytą išimtį reikia taikyti visai veiklai, kuri tarnauja viešajam interesui, ir netaikyti veiklai, kuri tarnauja privatiems interesams.
99.
Komisija nurodo, kad taip aiškinant minėtą išimtį ne tik būtų prieštaraujama teisės aktų leidėjo valiai, bet taip pat valstybėmis reikėtų laikyti visas viešąsias įstaigas, turinčias savarankišką juridinio asmens statusą, kurioms centrinė vyriausybė perdavė vidaus įgaliojimus, įskaitant savivaldybes arba bet kurią įstaigą, kuriai administracija perdavė funkcijas.
100.
Be to, Komisija nurodo, kad apeliantų argumentas grindžiamas mintimi, jog „galiausiai turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su darbo vietos šalimi yra ilgalaikis ir (tai galima patvirtinti) kad tarp tų asmenų, kurie teikė šiai valstybei paslaugas per autonominę bendruomenę ir tų asmenų, kurie teikė tokias paslaugas per centrinę administraciją (nuolatinę atstovybę), profesinės ir asmeninės padėties nėra jokio skirtumo, kuriuo būtų galima pateisinti tokį nevienodą požiūrį“, yra naujas klausimas, kuris bent jau nebuvo taip suformuluotas Pirmosios instancijos teisme ir todėl kyla abejonių dėl jo priimtinumo. Komisija šį klausimą palieka spręsti Teisingumo Teismui.
c) Dėl bylose C-7/06 P–C-9/06 P pateikto kaltinimo, susijusio su klaidingu išimties netaikymu darbui viešosios teisės reglamentuojamoje bendrovėje
101.
Komisija teigia, kad šis kaltinimas nepagrįstas, nes minėti sprendimai Beentjes ir Komisija prieš Airiją, kuriais apeliantai remiasi, yra susiję su 1971 m. liepos 26 d. Tarybos direktyva 71/305/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
19
), kurios ratio legis skiriasi nuo ginčijamos išimties.
102.
Komisija priduria, kad viešosios teisės reglamentuojamoje bendrovėje dirbęs asmuo neturėjo tiesioginio teisinio ryšio su valstybe, o tokio ryšio buvimas yra teismo praktikoje įtvirtinta privaloma sąlyga ginčijamai išimčiai taikyti.
d) Dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo, ar Europos Parlamento nario padėjėjos darbą reikia laikyti darbu tarptautinėje organizacijoje
103.
Komisija nurodo, kad netiesa, jog Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo, ar Europos Parlamento nario padėjėjos B. Salvador García veikla turi būti nagrinėjama kaip darbas tarptautinėje organizacijoje, nes jis nusprendė, kad atsakymas į šį klausimą neturi jokios reikšmės teisei gauti ekspatriacijos išmoką, turint mintyje, jog apeliantė prieš pradėdama ir nustojusi dirbti šį darbą nuolat gyveno Briuselyje.
104.
Be to, Komisijos teigimu, toks darbas nepatenka į ginčijamos išimties taikymo sritį, nes dirbdama šį darbą apeliantė neturėjo tiesioginio teisinio ryšio su Parlamentu.
3. Tarybos atsiliepimai byloje C-10/06 P
105.
Pirmiausia Taryba teigia, kad R. De Bustamante Tello apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes jame tik pakartoti Pirmosios instancijos teisme pateikti argumentai ir Teisingumo Teismo prašoma tiesiog juos išnagrinėti iš naujo.
106.
Papildomai Taryba tvirtina, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
107.
Dėl pirmojo kaltinimo, kad Pirmosios instancijos teismas ginčijamą išimtį aiškino siaurai ir nesilaikė savo pozicijos, įtvirtintos minėtame sprendime Vardakas prieš Komisiją, Taryba nurodo, jog apeliantas šiuo sprendimu remiasi kitokiame kontekste ir prieštarauja nusistovėjusiai teismo praktikai, pagal kurią Bendrijos teisės nuostatas, suteikiančias teisę į finansines išmokas, reikia aiškinti siaurai (
20
).
108.
Be to, Taryba teigia, kad sąvokos „darbas kitai valstybei“ išaiškinimas, kurį palaiko apeliantas, prieštarauja nusistovėjusiai Teisingumo Teismo praktikai, pagal kurią valstybės narės sąvoka institucinių nuostatų prasme apima tik valstybių narių vyriausybines institucijas ir neapima regionų ir autonominių bendruomenių vyriausybių, neatsižvelgiant į joms suteiktų įgaliojimų apimtį. Taryba daro išvadą, kad, jeigu būtų manoma priešingai, būtų pažeista sutartyse nustatyta institucinė pusiausvyra.
109.
Toliau, dėl tariamo neatsižvelgimo į ginčijamos nuostatos ratio legis ir kontekstą, Taryba tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo pozicija visiškai atitinka sutartyse nustatytą institucinę pusiausvyrą. Šios institucijos nuomone, jei būtų laikomasi apelianto argumentų, valstybės sąvoką reikėtų suprasti kaip apimančią ne tik autonomines bendruomenes ar kitą panašią regioninę valdžią, bet ir savivaldos ar vietos valdžias bei viešąsias įstaigas, ir būtų sunku apibrėžti šios sąvokos ribas.
B — Vertinimas
1. Dėl apeliacinio skundo priimtinumo byloje C-10/06 P
110.
Ieškinio pagrindų ir argumentų, kurie jau buvo pateikti Pirmosios instancijos teisme, pakartojimas apeliaciniame skunde nėra šio apeliacinio skundo nepriimtinumo pagrindas. Kad būtent tuo apeliaciniu skundu nebūtų siekiama ginčą iš esmės nagrinėti antrą kartą, apeliantas negali paprasčiausiai tik pakartoti pirmojoje instancijoje pateiktus ieškinio pagrindus bei argumentus ir Teisingumo Teismo prašyti tiesiog išnagrinėti ieškinį iš naujo.
111.
Tačiau jeigu apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo pateiktą Bendrijos teisės aiškinimą arba jos taikymą, pirmojoje instancijoje išnagrinėti teisės klausimai gali būti dar kartą išnagrinėti apeliaciniame procese (
21
). Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad jeigu apeliantas negalėtų pagrįsti savo apeliacinio skundo ieškinio pagrindais ir argumentais, kuriuos buvo pateikęs Pirmosios instancijos teisme, minėtas procesas iš dalies netektų savo prasmės (
22
).
112.
Šiuo atveju iš R. De Bustamante Tello pateikto apeliacinio skundo matyti, kad apeliantas Teisingumo Teismo neprašo iš naujo nagrinėti jo ieškinį. Jis ginčija Pirmosios instancijos teismo pateiktą dviejų kaltinimų, t. y. dėl ginčijamos išimties siauro aiškinimo ir neatsižvelgimo į jos ratio legis bei kontekstą, vertinimą. Jis tiksliai nurodo Pirmosios instancijos teismo sprendimo punktus, kuriuos ginčija.
113.
Todėl, mano nuomone, R. De Bustamante Tello apeliacinis skundas turi būti pripažintas priimtinu. Be to, konstatuoju, kad kitų trijų apeliantų apeliaciniai skundai yra suformuluoti taip pat kaip ir R. De Bustamante Tello, o Komisija jų priimtinumo neginčija.
2. Dėl argumento, kad „pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su darbo vietos valstybe yra ilgalaikis, ar ne“, priimtinumo
114.
Mano nuomone, šis argumentas priimtinas. Iš tiesų netgi jei minėtas argumentas Pirmosios instancijos teisme nebuvo suformuluotas taip pat, jis nėra naujas pagrindas, kuris keistų Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamos bylos dalyką Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies prasme ir kurį nagrinėdamas Teisingumo Teismas turėtų viršyti savo kompetenciją apeliaciniame procese, apsiribojančią pirmojoje instancijoje priimto sprendimo patikrinimu.
115.
Iš tikrųjų tai yra paprasti samprotavimai, kuriais apeliantai siekia įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas neįvertino Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos ratio legis. Šiais argumentais grindžiamas apeliacinio skundo pagrindas, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė šią nuostatą, ir nėra jokio reikalavimo, kad kiekvienas apeliaciniame skunde nurodytas argumentas būtų iš anksto aptartas pirmojoje instancijoje (
23
).
3. Dėl esmės
116.
Pirmiausia apeliantų pateiktuose apeliaciniuose skunduose reikia išnagrinėti du teisinius klausimus. Pirmasis, bendras visoms keturioms byloms, yra susijęs su Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje vartojama sąvoka „darbas kitai valstybei“.
117.
Nurodysiu, kodėl, mano nuomone, ši sąvoka apima ne tik darbą valstybių narių vyriausybinėse institucijose, bet turi būti suprantama ir kaip apimanti darbą teritorinėje bendruomenėje bei įstaigoje, kuriai, neatsižvelgiant į jos teisinę formą, valstybės valdžios aktu ir pastarajai kontroliuojant buvo pavesta bendrojo intereso užduotis, kaip antai teritorinės bendruomenės interesų valdymas ar gynimas Bendrijos instancijose.
118.
Antrasis klausimas keliamas byloje C-7/06 P. Minėtame sprendime Salvador García prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į ieškovės darbo bendrovėje Sodexna ir darbo Navaros autonominėje bendruomenėje per ataskaitinį laikotarpį analizę, nereikia nagrinėti klausimo, ar ieškovės darbas Europos Parlamento nario padėjėja turi būti laikomas darbu tarptautinėje organizacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme.
119.
Jei Teisingumo Teismas laikytųsi mano pozicijos dėl sąvokos „darbas kitai valstybei“ išaiškinimo, priimant sprendimą byloje C-7/06 reikėtų nagrinėti darbo Europos Parlamento nario padėjėja pobūdį minėto Tarnybos nuostatų straipsnio požiūriu. Išdėstysiu, kokiomis sąlygomis šis darbas, mano nuomone, turėtų būti laikomas „darbu tarptautinėje organizacijoje“ minėtos nuostatos prasme.
a) Sąvoka „darbas kitai valstybei“
120.
Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nėra nuorodos į valstybių narių teisę, todėl, kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamuose sprendimuose, nustatant sąvokos „darbas kitai valstybei“ reikšmę ir apimtį, ši sąvoka Bendrijoje turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai.
121.
Šiuose sprendimuose Pirmosios instancijos teismas savo analizę, pagal kurią nagrinėjama sąvoka turi būti suprantama kaip apimanti tik darbą valstybės vyriausybės ar centrinėse institucijose, grindė dviem motyvais. Visų pirma, Pirmosios instancijos teismo nuomone, „valstybės narės“ sąvoka institucinių nuostatų prasme yra susijusi tik su valstybių narių vyriausybės institucijomis. Antra, Tarnybos nuostatuose, kurių vienintelis tikslas yra reglamentuoti teisinius santykius tarp institucijų ir pareigūnų nustatant tarpusavio teises ir pareigas, vartojama aiški terminija, kurią taikyti pagal analogiją aiškiai nenumatytiems atvejams yra draudžiama. Jei teisės aktų leidėjas ginčijamą nuostatą būtų norėjęs taikyti politiniams vienetams, jis tai būtų aiškiai padaręs, nes šios nuostatos priėmimo metu Bendrijoje buvo ir federacinę ar regioninę struktūrą turinčių valstybių narių, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinė Respublika.
122.
Šie argumentai neatrodo įtikinantys dėl tokių priežasčių.
123.
Dėl pirmojo motyvo pažymiu, kad Tarnybos nuostatuose VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje sąvoka „darbas kitai valstybei“ neapibrėžta. Be to, Bendrijos teisėje neapibrėžta ir sąvoka „valstybė“. Ją apibrėžė Teisingumo Teismas aiškindamas Sutartis, ir šis išaiškinimas nėra vienareikšmiškas. Sąvokos „valstybė“ turinys aiškinamas siaurai arba plačiai atsižvelgiant į kontekstą, kuriame ji taikoma, ir atsižvelgiant į tai, kas reikalinga veiksmingam Bendrijos teisės taikymui.
124.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 230 straipsnio antrojoje pastraipoje, kurioje nurodytos šalys, turinčios teisę pareikšti tiesioginį ieškinį dėl bet kurio Bendrijos antrinės teisės akto panaikinimo, apima tik valstybių vyriausybes (
24
). Valstybių narių teritorinės bendruomenės bei jų kontroliuojamos įstaigos tokią teisę pareikšti ieškinį turi tik dėl teisės akto, su kuriuo jos tiesiogiai ir konkrečiai susijusios.
125.
Taip pat šia prasme ir EB 39 straipsnio 4 dalyje bei 45 straipsnyje nustatyta su kliūtimis laisvam asmenų judėjimui susijusių draudimų išimtis, pagal kurią šie draudimai netaikomi „darbui valstybės tarnyboje“ ir veiklai, kuri susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, yra aiškinamos siaurai. Taigi pagal teismo praktiką ši išimtis taikoma ne visam darbui valstybės tarnyboje, bet tik toms pareigybėms, kurios dalyvauja įgyvendinant suverenias valstybių funkcijas, t. y. su viešosios valdžios įgyvendinimu ir atsakomybe už bendrojo valstybės intereso apsaugą susijusias užduotis (
25
).
126.
Tačiau nustatydamas valstybių narių atsakomybės apimtį įgyvendinant Bendrijos teisę Teisingumo Teismas sąvoką „valstybė“ aiškina plačiai. Siekdamas užtikrinti, kad Bendrijos teisės įgyvendinimas nepriklausytų nuo valstybių narių politinės, institucinės ir administracinės struktūros ir į šią struktūrą nesikišti, Teisingumo Teismas taiko tarptautinės teisės principą, pagal kurį įsipareigojimus prisiimantis ir šių įsipareigojimų privalantis laikytis teisės subjektas yra valstybė, kuri laikoma struktūriniu ir funkciniu požiūriu vieningu subjektu (
26
).
127.
Šiuo požiūriu sąvoka „valstybė“ neapsiriboja tik valstybių vyriausybių institucijomis. Teisingumo Teismas, siekdamas užtikrinti veiksmingą ir vienodą Bendrijos teisės taikymą, šią sąvoką išplėtė ir ji apima visas valstybių narių valdžios institucijas ir įstaigas, pavyzdžiui, teritorines bendruomenes. Taip pat Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši sąvoka apima ir jų kontroliuojamas privatinės teisės reglamentuojamas įstaigas.
128.
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 226 straipsnyje numatyta procedūra gali būti pradėta, nesvarbu, dėl kokių valstybės narės institucijos veiksmų ar neveikimo neįvykdyti įsipareigojimai. Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė atsako ne tik už centrinių institucijų veiksmus, įskaitant konstituciniu požiūriu nepriklausomas institucijas (
27
), bet ir už teritorines bendruomenes, kaip antai federacinės valstybės regionas ar komuna (
28
). Taip pat Teisingumo Teismas nustatė, kad valstybės atsako už juridinio asmens statusą turinčių privatinės teisės reglamentuojamų įstaigų veiksmus, kurių veiklą jos tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja (
29
).
129.
Taip pat Teisingumo Teismas nusprendė, kad aiškios ir tikslios direktyvos nuostatos gali būti tiesiogiai taikomos ginčuose valstybių narių teritorinėms bendruomenėms (
30
). Teismas nusprendė, kad šios nuostatos gali būti taikomos ir organizacijoms ar įstaigoms, nesvarbu, kokia jų teisinė forma, kurios pavaldžios arba kontroliuojamos valstybės ar valdžios institucijos, pavyzdžiui, teritorinės bendruomenės (
31
), arba kurioms valdžios institucijos aktu pavesta šiai institucijai kontroliuojant atlikti viešojo intereso užduotį (
32
).
130.
Taip pat ir EB 87 straipsnio 1 dalyje esanti sąvoka „valstybės pagalba“, kaip ją išaiškino teismas savo praktikoje, neapsiriboja valstybių narių vyriausybių institucijų suteikta pagalba. Ji apima ir pagalbą, kurią bet kokiu lygmeniu suteikė teritorinės bendruomenės (
33
) bei jų kontroliuojamos privačios įstaigos (
34
).
131.
Galiu taip pat pacituoti sąvokos „perkančioji organizacija“, vartojamos apeliantų nurodytose viešųjų pirkimų srityje priimtose direktyvose, kuriomis siekiama apibrėžti valstybių veiklą tokių pirkimų srityje, kad būtų apsaugota konkurencija, apibrėžimą (
35
).
132.
Taigi aišku, kad, siekiant užtikrinti veiksmingą Bendrijos teisės taikymą, teritorinių bendruomenių ar privačių bendrovių, kurias kontroliuoja valstybės narės vyriausybės institucijos ar jos bendruomenės, naudai atlikti veiksmai laikomi atliktais šiai valstybei EB 226 straipsnio, EB 249 straipsnio trečiosios pastraipos arba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Kadangi Tarnybos nuostatuose nėra sąvokos „darbas kitai valstybei“ taikymo srities apribojimo, nemanau, kad šią sąvoką, atsižvelgiant į jos tekstą, būtinai reikėtų suprasti kaip apimančią tik darbą valstybių narių centrinėms institucijoms.
133.
Antrasis motyvas, kad, jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs į ginčijamą išimtį įtraukti teritorines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai nurodęs, taip pat neatrodo reikšmingas. Kaip matėme, teismo praktikoje sąvoka „valstybė“, kuri minima EB 226 straipsnyje reglamentuojamuose ieškiniuose dėl įsipareigojimų neįvykdymo, EB 249 straipsnio trečiojoje pastraipoje dėl direktyvų tiesioginio veikimo arba EB 87 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su valstybės pagalba, aiškinama plačiai, nors šiuose Sutarties straipsniuose irgi konkrečiai neminimos nei bendruomenės, nei kitos įstaigos, kurias galima priskirti valstybei.
134.
Todėl nemanau, kad iš teismo praktikos, pagal kurią Tarnybos nuostatuose vartojama aiški terminija ir jų negalima išplėsti aiškiai nenumatytiems atvejams, galima daryti išvadą, kad ginčijama išimtis taikoma tik darbui kitos valstybės vyriausybės institucijose.
135.
Atvirkščiai, apeliantų pateikti argumentai, kuriais jie grindžia savo teiginį, man atrodo įtikinamesni.
136.
Apeliantai teigia, kad sąvokos „darbas kitai valstybei“ apimtis turi būti apibrėžiama atsižvelgiant į šios nuostatos ratio legis. Priešingai nei teigia Komisija, mano nuomone, šioje nuostatoje esanti sąvoka „valstybė“ neturi būti atskirta nuo šios frazės ir aiškinama atskirai. Sąvokos „darbas kitai valstybei“ turinį reikia vertinti kaip visumą ir aiškinti, kaip nustatyta teismo praktikoje, atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, tekstą ir siekiamus tikslus (
36
).
137.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ekspatriacijos išmokos „tikslas – padengti specialias išlaidas ir nepatogumus, atsiradusius pareigūnams pradėjus dirbti Bendrijose, kurie dėl to turėjo perkelti savo gyvenamąją vietą iš gyvenamosios vietos valstybės į darbo vietos valstybę ir integruotis į naują aplinką“ (
37
).
138.
Šios išmokos skyrimo sąlygos priklauso nuo pareigūno integracijos į darbo vietos valstybės aplinką laipsnio. Bendrijos teisės aktų leidėjas nustato šios integracijos kriterijus, t. y.: gyvenimas ar darbas darbo vietos valstybėje nustatytą laikotarpį prieš pradedant dirbti Bendrijose. Laikoma, kad pareigūnas, kuris jau gyveno ar dirbo darbo vietos valstybėje, yra integravęsis, ir, jei jis nėra ir niekada nebuvo šios valstybės pilietis, jis turi teisę gauti tik vieną ketvirtąją ekspatriacijos išmokos dalį.
139.
Taigi pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką ekspatriacijos išmoka mokama pareigūnams, kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, joje nuolat negyveno ir neužsiėmė pagrindine veikla.
140.
Remiantis ginčijama išimtimi, nukrypstant nuo pirmiau minėtų reikalavimų, neatsižvelgiama į gyvenimą ar darbą darbo vietos valstybės teritorijoje, jei asmuo dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje.
141.
Nagrinėdamas šios išimties turinį jos konteksto požiūriu darau išvadą, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo į atitinkamą laikotarpį neįtraukti „aplinkybių, kylančių dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“, nenustatydamas apribojimų, susijusių su darbo pobūdžiu, darbo santykių su valstybe ar tarptautine organizacija pobūdžiu ir šios veiklos trukme.
142.
Taigi Bendrijos teisės aktų leidėjas nenorėjo minėtos išimties taikymo apriboti tik konkrečioms pareigoms ar asmenims, kuriuos valstybė ar tarptautinė organizacija įdarbina pagal specifinę sistemą ar suteikdama specifinį statusą. Tokią analizę patvirtina teismo praktika, pagal kurią stažuotojo darbas (
38
) arba nepriklausomo Bendrijos institucijos patarėjo darbas (
39
) patenka į ginčijamos išimties taikymo sritį.
143.
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, jei Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte vartojama sąvoka „darbas kitai valstybei“ apima visą darbą kitai valstybei ar tarptautinei organizacijai, tai atrodo, kad būtų logiška iš to daryti išvadą, jog toje pačioje nuostatoje numatyta sąvoka „valstybė“ taip pat aiškintina plačiai ir todėl turi būti taikoma darbui skirtingose institucijose ar įstaigose, kurios gali būti priskiriamos valstybei (
40
).
144.
Mano nuomone, tokią analizę patvirtina ir tikslas, kurio Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė priimdamas šią nuostatą.
145.
Remiantis teismo praktika, minėtoje nuostatoje numatytos išimties tikslas – iš asmenų, kurie dėl darbo įsikūrė savo būsimos darbo vietos šalyje, neatimti teisės gauti ekspatriacijos išmoką, nes dėl šio darbo pobūdžio jie negalėjo užmegzti ilgalaikių ryšių su minėta šalimi (
41
). Preziumuojama, kad pareigūnai, kurie atitinkamą laikotarpį savo būsimos darbo vietos šalyje gyveno ar dirbo kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje, su šia šalimi neužmezgė ilgalaikių ryšių (
42
).
146.
Šios išimties pagrindinę mintį išnagrinėjo generalinis advokatas G. Reischl savo išvadoje, kurią pateikė minėtoje byloje Vutera prieš Komisiją. Generalinio advokato nuomone, „nepaisant ilgalaikio buvimo būsimos darbo vietos šalyje, kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje dirbantys pareigūnai prieš pradėdami dirbti šioje šalyje nuolat negyveno, t. y. su šia šalimi neužmezgė ilgalaikių ryšių. Įprastai į konkrečią šalį jie siunčiami tik ribotam laikotarpiui ir per šį laikotarpį jie išsaugo glaudžius ryšius su kilmės valstybe“ (
43
).
147.
Taigi Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad susiję asmenys neprarastų teisės gauti ekspatriacijos išmoką dėl darbo kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje, nes preziumuojama, kad dėl savo pobūdžio šis darbas jiems nesuteikė galimybės integruotis minėtoje šalyje. Tokią analizę patvirtina Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punktas. Pagal šią nuostatą ekspatriacijos išmoka mokama ir pareigūnui, kuris yra ar buvo darbo vietos valstybės pilietis, su sąlyga, kad jis dešimties metų laikotarpį prieš įsidarbindamas nuolat gyveno kitoje šalyje dėl „priežasčių, kurios nesusijusios su darbu valstybei ar tarptautinėje organizacijoje“ (
44
).
148.
Dėl šios priežasties, kaip teigia apeliantai, preziumuojama, kad būtent darbas valstybei ar tarptautinėje organizacijoje susijusiam asmeniui kliudo užmegzti ilgalaikius ryšius su darbo vietos šalimi.
149.
Todėl nematau priežasties, dėl kurios ši prezumpcija turėtų būti taikoma tik darbui valstybių narių centrinėms vyriausybėms. Nei iš Pirmosios instancijos teismo motyvų, nei iš institucijų atsakovių argumentų negalima padaryti išvados, kad paprastai, kai teritorinei bendruomenei dirbantys asmenys paskiriami dirbti į kitą šalį, jie skiriami neribotam laikotarpiui ir su savo valstybe neišsaugo tokių pačių ryšių, kaip ir centrinės vyriausybės pareigūnai. Apeliantai nurodo, kad paprastai paskyrimas į darbo vietos valstybę dirbti teritorinei bendruomenei taip pat yra laikino pobūdžio. Todėl ginčijamoje nuostatoje esanti sąvoka „valstybė“ neapsiriboja centrinėmis institucijomis, o, mano nuomone, apima ir visas valstybių narių teritorines bendruomenes bei įstaigas, kurios struktūriniu požiūriu yra valstybių centrinės ar teritorinės administracijos dalis.
150.
Mano nuomone, pirmiau išdėstyti argumentai gali būti taikomi ir asmenims, dirbantiems įstaigose, kurios, nors formaliai ar struktūros požiūriu nepriklauso valstybės centrinės vyriausybės administracijai, tačiau, remiantis teismų praktika, gali būti laikomos su ja susijusiomis, nes valstybės valdžios aktu ir pastarajai kontroliuojant joms pavesta viešojo intereso užduotis (
45
).
151.
Iš tikrųjų, jei prezumpcija dėl integracijos darbo vietos šalyje nebuvimo grindžiama būtent darbu valstybei, o ne ypatingomis užduotimis ar specifiniu statusu, ši prezumpcija turi būti taikoma neatsižvelgiant į įstaigos formą, kuriai valstybė, remdamasi savo suvereniomis galiomis nustatyti organizacinę, institucinę, politinę ir administracinę struktūrą, patikėjo vykdyti savo įgaliojimus. Kadangi sąvoka „darbas kitai valstybei“ Bendrijoje turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai, nagrinėjant šioje sąvokoje vartojamą žodį „valstybė“ reikia atsižvelgti ne tik į struktūrinį kriterijų, kuris priklauso nuo kiekvienos valstybės administracinės struktūros, bet ir į funkcinį kriterijų.
152.
Be to, pabrėžiu, kad šioje byloje visi keturi apeliantai tvirtina, jog tuo metu, kai dirbo Ispanijos autonominės bendruomenės tarnyboje Briuselyje, jie buvo panašioje padėtyje, kaip ir Ispanijos nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos Briuselyje darbuotojų, nes jiems buvo taikoma ta pati sveikatos draudimo ir apmokestinimo sistema (
46
). Be to, kaip ir minėtos nuolatinės atstovybės darbuotojai, apeliantai atliko viešojo intereso užduotį Bendrijos institucijose gindami savo autonominių bendruomenių, kurios yra Ispanijos Karalystės sudėtinė dalis, interesus.
153.
Taigi manau, kad ginčijamos išimties požiūriu nėra reikšmingo skirtumo tarp asmens, kuris valstybei dirbo per teritorinę bendruomenę ar per pastarosios kontroliuojamą įstaigą, ir asmens, kuris dirbo per centrinę administraciją, pavyzdžiui, per šios valstybės nuolatinę atstovybę. Taip pat apeliantai pagrįstai teigia, kad į ginčijamos išimties taikymo sritį įtraukdamas tik darbą centrinei valstybės vyriausybei, Pirmosios instancijos teismas sukūrė diskriminaciją asmenų, kurie dirba valstybių narių teritorinėse bendruomenėse ar kitose nuo valstybės priklausančiose įstaigose, nenaudai.
154.
Institucijos atsakovės tokiam samprotavimui prieštarauja keliais argumentais.
155.
Visų pirma, jos teigia, kad atitinkamai centrinei vyriausybei dirbančių asmenų ir tiesiogiai ar netiesiogiai teritorinei bendruomenei dirbančių asmenų padėtis skiriasi, nes šių dviejų kategorijų asmenys atlieka nevienodas užduotis ir jų ginami interesai ne visada sutampa.
156.
Neatrodo, kad dėl šio argumento būtų galima suabejoti apeliantų pozicijos pagrįstumu dėl tokių priežasčių. Mano nuomone, svarbu išsiaiškinti, ar bendrąja prasme sąlygos, kuriomis susiję asmenys paskiriami į kitą šalį, jiems leidžia su ta šalimi užmegzti ilgalaikius ryšius. Kaip minėta, Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatė prezumpciją, kad darbas valstybei nesuteikia galimybės užmegzti tokius ryšius. Be to, ginčijama išimtis taikoma neatsižvelgiant į atliekamo darbo pobūdį, ji skirta visam darbui valstybei ar tarptautinėje organizacijoje.
157.
Be to, institucijos atsakovės tvirtina, kad dirbdami teritorinei bendruomenei susiję asmenys neturi tiesioginio ryšio su valstybe.
158.
Šiam požiūriui aš nepritariu. Tiesa, kad ginčijama išimtis gali būti taikoma, tik jei susijusį asmenį tiesiogiai įdarbina valstybė. Ši sąlyga logiškai išplaukia iš išimties pagrindo, t. y. kad kai valstybės samdomi asmenys skiriami dirbti į kitą šalį, jie skiriami ribotam laikui ir su savo valstybe išlaiko glaudžius ryšius, kurie jiems kliudo integruotis į darbo vietos valstybę. Manau, kad šia tiesioginio ryšio buvimo sąlyga siekiama išimtį taikyti tik asmenims, kuriuos tiesiogiai samdo valstybė, ir jos netaikyti tiems, kurie, būdami trečiosios bendrovės samdomieji darbuotojai, pastarosios vardu valstybei teikia paslaugas (
47
).
159.
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, asmenys, kuriuos tiesiogiai įdarbino teritorinė bendruomenė ar šios bendruomenės kontroliuojama įstaiga, kuriai pavesta viešojo intereso užduotis, turi tiesioginį ryšį su minėta bendruomene ar įstaiga, todėl jį turi ir su valstybe.
160.
Galiausiai institucijos atsakovės nurodo, kad ginčijamoje nuostatoje minimos sąvokos „valstybė“ išplėtimas ir taikymas teritorinėms bendruomenėms ir a fortiori kitoms įstaigoms reikštų, kad teisė gauti išmoką būtų išplėsta sunkiai numatomu mastu, o suteikiančios teisę gauti finansines išmokas Bendrijos teisės nuostatos turi būti aiškinamos siaurai.
161.
Manau, kad šiems prieštaravimams negalima pritarti dėl tokių priežasčių. Pirma, sąvoka „valstybė“, kaip ji apibrėžta teismo praktikoje, nėra neribota. Kaip jau minėta, teismo praktikoje, visų pirma susijusioje su direktyvų tiesioginiu veikimu, apibrėžti kriterijai, pagal kuriuos įstaiga gali būti priskiriama valstybei.
162.
Šiuo požiūriu B. Salvador García ir T. Salazar Brier remiasi Teisingumo Teismo praktika, išplėtota minėtame sprendime Beentjes ir minėtame 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendime Komisija prieš Airiją. Tiesa, Komisija nurodo, kad šie sprendimai buvo priimti specifinėje viešųjų pirkimų srityje. Todėl kriterijų, pagal kuriuos įstaiga pripažįstama „perkančiąja organizacija“, nereikėtų perkelti taikant ginčijamą Tarnybos nuostatų straipsnį.
163.
Tačiau šiais kriterijais siekiama to paties tikslo kaip tais, kuriuos Teisingumo Teismas išplėtojo aiškindamas EB 226, EB 249 ir EB 87 straipsnius, t. y. užtikrinti veiksmingą ir vienodą Bendrijos teisės taikymą, neatsižvelgiant į valstybių narių administracinę struktūrą. Mano nuomone, į juos papildomai galima atsižvelgti vertinant, ar valstybės valdžios institucija realiai kontroliuoja bendrovę, kuriai pavesta ginti teritorinės bendruomenės interesus Bendrijos institucijose.
164.
Kita vertus, su ekspatriacijos išmoka susijusiais Tarnybos nuostatais siekiama Bendrijai suteikti nepriklausomą, aukšto lygio Europos viešąją tarnybą, kurią sudarytų aukštos kompetencijos, darbingumo ir principingumo reikalavimus atitinkantys pareigūnai, pasirenkami kuo platesnėje geografinėje bazėje iš valstybių narių piliečių (
48
).
165.
Kaip matėme, ginčijama išimtimi siekiama neatimti iš asmenų, kurie dirbo savo būsimos darbo vietos šalyje kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje, teisės gauti ekspatriacijos išmoką. Ši ekspatriacijos išmoka lygi 16 % visos bazinio darbo užmokesčio bei namų ūkio išmokos ir išmokos vaikui išlaikyti, į kurias pareigūnas turi teisę, sumos ir ji mokama visą tarnybos Bendrijose laikotarpį bei labai padidina siūlomų darbo vietų patrauklumą. Mano nuomone, Bendrijos nėra suinteresuotos šį privalumą teikti tik valstybių centrinėse vyriausybėse dirbusiems asmenims tam, kad prireikus galėtų pasinaudoti ir asmenų, darbo vietos valstybėje dirbusių teritorinėms bendruomenėms bei įvairioms nuo valstybės priklausančioms įstaigoms, įgyta patirtimi.
166.
Atsižvelgdamas į visus šiuos svarstymus, manau, kad sąvoka „darbas kitai valstybei“ apima ne tik darbą valstybių narių vyriausybių institucijose, bet ją reikia suprasti kaip apimančią ir darbą teritorinei bendruomenei bei darbą įstaigoje, kuriai, neatsižvelgiant į jos teisinę formą, valstybės valdžios aktu ir pastarajai kontroliuojant buvo pavesta bendrojo intereso užduotis, kaip antai teritorinės bendruomenės interesų valdymas ar gynimas Bendrijos instancijose.
b) Ar darbas Europos Parlamento nario padėjėja laikytinas „darbu tarptautinėje organizacijoje“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme?
167.
Nebuvo ginčijama ir neatrodo, kad turėtų būti ginčijama, jog Parlamentas laikytinas tarptautine organizacija Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme. Šiuo požiūriu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas darbą Komisijoje laikė darbu tarptautinėje organizacijoje minėtos nuostatos prasme (
49
).
168.
Komisija teigia, kad Europos Parlamento nario padėjėjos darbas negali patekti į ginčijamos išimties taikymo sritį, nes ši padėjėja neturi tiesioginio teisinio ryšio su minėta institucija (
50
).
169.
Aš nesutinku su šiuo tvirtinimu. Kaip minėjau, remiantis tiesioginio ryšio tarp susijusio asmens ir atitinkamos valstybės ar tarptautinės organizacijos buvimo sąlyga, kuri nustatyta atsižvelgiant į ginčijama išimtimi siekiamą tikslą, reikalaujama, kad minėtas asmuo būtų tiesiogiai samdomas šios valstybės ar tarptautinės organizacijos. Tokia sąlyga siekiama nagrinėjamos išimties netaikyti tiems asmenims, kurie, būdami trečiosios bendrovės samdomieji darbuotojai, pastarosios vardu valstybei teikė paslaugas (
51
).
170.
Taigi tiesioginio ryšio tarp susijusio asmens ir Bendrijos institucijos buvimo sąlyga įvykdyta tada, kai ši institucija minėtą asmenį buvo tiesiogiai įdarbinusi pagal darbo sutartį arba kita forma, remdamasi kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygomis ar kitu Bendrijos teisės aktu (
52
).
171.
1984 m. Parlamento biuro patvirtintų Europos Parlamento narių išlaidų kompensavimo ir kitų išmokų mokėjimo nuostatų (
53
) 14 straipsnyje nustatyta, kad kiekvienas narys turi teisę gauti išmoką vieno ar kelių padėjėjų įdarbinimo arba paslaugų teikimo išlaidoms padengti. Remiantis šia nuostata keli nariai bendrai gali įdarbinti tą patį padėjėją.
172.
Taigi iš Parlamento veiklos reglamentavimui skirtų nuostatų aišku, kad Europos Parlamento nariai savo kadencijos metu gali tiesiogiai įdarbinti užduotis jiems padedančius vykdyti Parlamento nario padėjėjus. Be to, Parlamento nariai konkrečiai vykdo šiai institucijai priskirtą kompetenciją pagal Sutartyje numatytas sąlygas ir minėtos institucijos patvirtintas taisykles.
173.
Kadangi Europos Parlamento nario padėjėją įdarbino šis narys tiesiogiai, o ne per paslaugų teikėją, todėl, mano nuomone, padėjėjas turi tiesioginį ryšį su Parlamentu kaip tarptautine organizacija Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme. Ta aplinkybė, kad minėtą padėjėją ir Parlamento narį siejanti sutartis yra pagal nacionalinę teisę privatinės teisės reglamentuojama sutartis, o tokią sutartį pasirašė B. Salvador García ir ją įdarbinęs Parlamento narys, nepaneigia minėtų argumentų. Manau, jog svarbu tai, kad sutartis pasirašyta padėjėjo ir nario bei tai, kad galimybė Parlamento nariui samdyti darbuotoją, kuris šioje institucijoje jam padėtų vykdyti užduotis, yra numatyta minėtos institucijos teisės akte.
174.
Todėl manau, kad Europos Parlamento nario padėjėjo darbas laikytinas darbu tarptautinėje organizacijoje minėtos nuostatos prasme, jei tą padėjėją Parlamento narys įdarbino tiesiogiai, o ne kaip paslaugas teikiančios bendrovės samdomąjį darbuotoją.
175.
Toliau išdėstysiu, kokias pasekmes, mano nuomone, šie samprotavimai sukelia keturiose nagrinėjamose bylose.
4. Šių samprotavimų pasekmės keturiose nagrinėjamose bylose
a) Byloje C-7/06 P
176.
Priminsiu, kad B. Salvador García nuo 2001 m. balandžio 16 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūne Briuselyje. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad jos atžvilgiu ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1995 m. spalio 16 d. iki 2000 m. spalio 15 dienos.
177.
Minėtame sprendime Salvador García prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovė didžiąją šio laikotarpio dalį iš pradžių dirbo bendrovėje Sodexna, kuriai pavesta Navaros autonominės bendruomenės išorinė ekonominė plėtra, o po to – šios autonominės bendruomenės vyriausybės įgaliotine.
178.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis darbas negali būti laikomas darbu kitai valstybei Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme, motyvuodamas tuo, kad ši nuostata neapima nei darbo valstybės politiniuose vienetuose, nei a fortiori darbo tokioje bendrovėje kaip Sodexna, nes ši bendrovė, atsižvelgiant jos pobūdį, nėra valstybės įstaiga, nors šiai bendrovei ir pavesta viešojo intereso užduotis.
179.
Jei Teisingumo Teismas pritars mano pateiktai Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytos sąvokos „darbas kitai valstybei“ analizei, tada, į šios sąvokos taikymo sritį neįtraukęs minėto darbo, nors Navaros autonominė bendruomenė yra Ispanijos Karalystės viešosios valdžios institucija, ir neišsiaiškinęs, ar bendrovė Sodexna dirba pastarajai kontroliuojant, Pirmosios instancijos teismas, taikydamas minėtą nuostatą, padarė teisės klaidą.
180.
Taigi pagrindas, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas, yra pagrįstas.
181.
Siekiant įvertinti šios teisės klaidos pasekmes, reikia išsiaiškinti, ar B. Salvador García darbas Belgijoje penkerius metus prieš 1997 m. kovo 1 d. įsidarbinant bendrovėje Sodexna, yra pakankamas pagrindas jos ieškiniui dėl Komisijos sprendimo neskirti jai ekspatriacijos išmokos panaikinimo atmesti.
182.
Iš tikrųjų pagal teismo praktiką, jei asmuo atitinkamą laikotarpį iki tarnybos Bendrijose pradžios dirbo kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje, Paskyrimų tarnyba (AIPN) turi atkurti penkerių metų laikotarpį, į jį neįskaitydama laikotarpio, kurį asmuo dirbo minėtą darbą (
54
). Toks asmuo neturi teisės gauti ekspatriacijos išmoką, jei tokiu būdu apskaičiuotu ataskaitiniu laikotarpiu nuolat gyveno ar užsiėmė savo pagrindine veikla darbo vietos valstybės europinėje teritorijoje (
55
).
183.
Nagrinėdamas apeliantės padėtį iki darbo bendrovėje Sodexna pradžios 1997 m. kovo 1 d. konstatuoju, kad nuo 1991 m. rugsėjo mėnesio iki 1992 m. liepos mėnesio ji mokėsi Belgijoje, o nuo 1992 m. spalio mėnesio iki 1993 m. vasario mėnesio stažavosi Komisijoje, Briuselyje.
184.
Nuo 1993 m. spalio 1 d. iki 1994 m. gruodžio 31 d. apeliantė šiame mieste dirbo Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei, o nuo 1995 m. vasario 21 d. iki 1995 m. rugpjūčio 20 d. – bendrovėje Sodena, t. y. bendrovėje, kuriai pavesta šios autonominės bendruomenės ekonominė plėtra.
185.
Nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. iki 1996 m. birželio 30 d. B. Salvador García dirbo Europos Parlamento nario padėjėja.
186.
1996 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais ji savanoriškai dirbo nevyriausybinėje organizacijoje Peru, o nuo 1996 m. rugsėjo 2 d. iki 1997 m. vasario 28 d. ji pagal 1996 m. liepos 17 d. pasirašytą darbo sutartį dirbo bendrovėje ECO, kuriai Komisija patikėjo techninės pagalbos užduotis.
187.
Apibendrindamas visą šį laikotarpį konstatuoju, kad didžiąją šio laikotarpio dalį ji skyrė darbui Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei (15 mėnesių) ir bendrovėje Sodena (6 mėnesius), Europos Parlamento nario padėjėja (10 mėnesių) bei stažuotoja Komisijoje (5 mėnesius). Remiantis mano pateikta sąvokos „darbas kitai valstybei ar tarptautinėje organizacijoje“ analize, šis darbas patenka ar gali patekti į minėtos sąvokos taikymo sritį.
188.
Kalbant apie laikotarpį nuo 1991 m. rugsėjo mėnesio iki 1992 m. liepos mėnesio, kai apeliantė mokėsi Belgijoje, ir 6 mėnesių laikotarpį, kai ji pagal darbo sutartį dirbo bendrovėje ECO, šių laikotarpių neužtenka įrodyti, jog apeliantė penkerius metus nuolat gyveno ar užsiėmė pagrindine veikla Belgijoje.
189.
Remdamasis šiais argumentais, manau, kad apeliantės pateiktas apeliacinis skundas yra pagrįstas ir minėtas sprendimas Salvador García prieš Komisiją turi būti panaikintas.
190.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Pirmosios instancijos teismo sprendimą ir gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Manau, kad šiuo atveju būtent taip ir yra.
191.
B. Salvador García prašo panaikinti 2002 m. kovo 27 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atmestas jos skundas dėl 2001 m. birželio 28 d. Sprendimo, kuriuo Komisija atsisakė jai skirti ekspatriacijos išmoką ir su ja susijusias išmokas.
192.
Remiantis 2002 m. kovo 27 d. Sprendimu iš esmės šis atsisakymas grindžiamas tais pačiais motyvais, kuriuos nurodė Pirmosios instancijos teismas ir kuriems, mano nuomone, būdinga teisės klaida.
193.
Taigi Komisija savo sprendimą grindė tokiais motyvais:
—
darbo Europos Parlamento nario padėjėja negalima laikyti „darbu tarptautinėje organizacijoje“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme, nes ieškovė neturėjo tiesioginio ryšio su Parlamentu – vienintelis sutartinis jos ryšys buvo su Parlamento nariu pasirašyta privatinės teisės reglamentuojama sutartis,
—
ieškovės darbas bendrovėse Sodena ir Sodexna nepatenka į minėtos nuostatos taikymo sritį, nes net ir sutinkant, kad šios bendrovės buvo viešojo pobūdžio, įgaliotos atstovauti Navaros autonominės bendruomenės interesams Briuselyje, ieškovės darbą šiose bendrovėse reglamentavo privatinės teisės reglamentuojamos sutartys, ir
—
darbo, B. Salvador García atlikto tiesiogiai Navaros vyriausybei, taip pat negalima laikyti „darbu kitai valstybei“ minėtos nuostatos prasme, nes ta aplinkybė, kad Ispanijos autonominės bendruomenės turi Konstitucijos joms priskirtą savarankišką kompetenciją, nereiškia, kad jos yra valstybės.
194.
Dėl pirmiau nurodytų priežasčių šie argumentai yra klaidingi, nes apeliacinio skundo pagrindas, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas, yra pagrįstas. Todėl 2001 m. birželio 28 d. ir 2002 m. kovo 27 d. Komisijos sprendimus, kuriais ieškovei neskirta minėtame straipsnyje numatyta ekspatriacijos išmoka ir su ja susijusios išmokos, reikia panaikinti.
195.
Jei Teisingumo Teismas laikysis tokios pačios nuomonės, pagal EB 233 straipsnį Komisija turės priimti naują sprendimą dėl B. Salvador García prašymo skirti šias išmokas, kuris atitiktų Teisingumo Teismo priimtą sprendimą ir jame nurodytus motyvus.
196.
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąją pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal minėto reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
197.
Remdamasis šiomis nuostatomis ir B. Salvador García reikalavimais, siūlau Teisingumo Teismui priteisti iš Komisijos Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
b) Bylose C-8/06 P–C-10/06 P
198.
Manau, kad tokias išvadas, kokias siūlau byloje C-7/06 P, remiantis tais pačiais argumentais galima padaryti ir kitose trijose nagrinėjamose bylose.
199.
A. Herrero Romeu (byla C-8/06 P) nuo 2001 m. lapkričio 16 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūne Briuselyje. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad jos atžvilgiu ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1996 m. gegužės 16 d. iki 2001 m. gugužės 15 dienos. Visą šį laikotarpį apeliantė dirbo Patronat, viešosios teisės reglamentuojamoje įstaigoje, kuriai pavesta atstovauti Katalonijos autonominio regiono vyriausybės interesams.
200.
T. Salazar Brier (byla C-9/06 P) nuo 2002 m. birželio 1 d. pradėjo dirbti Komisijos pareigūnu Briuselyje. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad jo atžvilgiu ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1996 m. gruodžio 1 d. iki 2001 m. lapkričio 30 dienos. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad per šį laikotarpį ieškovas užsiėmė pagrindine veikla Briuselyje, t. y. iš pradžių dirbo bendrovėje Sofesa, kuriai pavesta atstovauti Kanarų salų autonominės bendruomenės ir šios autonominės bendruomenės atstovybės interesams, o vėliau tiesiogiai dirbo pastarosios vyriausybei.
201.
R. De Bustamante Tello (byla C-10/06 P) nuo 2003 m. sausio 1 d. pradėjo dirbti Tarybos pareigūnu Briuselyje. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad jo atžvilgiu ataskaitinis laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1997 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 dienos. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad per šį laikotarpį ieškovas užsiėmė pagrindine veikla Briuselyje, t. y. jis dirbo ORM, įstaigoje, kuriai pavesta atstovauti Mursijos regiono autonominės bendruomenės interesams Bendrijose.
202.
Visuose trijuose minėtuose sprendimuose Herrero Romeu prieš Komisiją, Salazar Brier prieš Komisiją ir De Bustamante Tello prieš Tarybą Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovų darbas per minėtus ataskaitinius laikotarpius negali būti laikomas darbu kitai valstybei Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme dėl tokių pačių motyvų, kokie nurodyti minėtame sprendime Salvador García prieš Komisiją. Kaip jau minėjau, manau, kad šiems motyvams būdinga teisės klaida.
203.
Nagrinėdamas šių ieškovų padėtį per laikotarpį prieš Pirmosios instancijos teismo nustatytą ataskaitinį laikotarpį, konstatuoju, jog tuo, kad jie dirbo Belgijoje, negalima pagrįsti atsisakymo skirti ekspatriacijos išmoką.
204.
Taigi A. Herrero Romeu nuo 1993 m. sausio mėnesio Belgijoje dirbo tik Patronat.
205.
T. Salazar Brier nuo 1994 m. spalio 3 d. iki 1998 m. rugpjūčio 31 d. dirbo bendrovėje Sofesa iš pradžių stažuotoju, o vėliau pagal darbo sutartį. Jokia aplinkybė nerodo, kad, prieš pradėdamas dirbti bendrovėje Sofesa, t. y. iki 1994 m. spalio 3 d., T. Salazar Brier per penkerių metų laikotarpį būtų nuolat gyvenęs ar užsiėmęs pagrindine veikla Belgijoje.
206.
Taip pat iš bylos medžiagos matyti, kad R. De Bustamante Tello nuo 1991 m. gruodžio 2 d. iki 1996 m. liepos 31 d. dirbo Briuselyje, INFO, Mursijos regiono autonominės bendruomenės viešosios teisės reglamentuojamoje įstaigoje, kuriai visų pirma pavesta susipažinti su šiai autonominei bendruomenei svarbiais Bendrijos teisės aktais ir programomis, iš pradžių stažuotoju, o vėliau pagal neterminuotą darbo sutartį. Nuo 1996 m. rugpjūčio mėnesio jis dirbo ORM direktoriumi Briuselyje.
207.
Visas minėtas darbas gali būti laikomas „darbu kitai valstybei“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, manau, kad visose trijose nagrinėjamose bylose apeliantų pateikti apeliaciniai skundai yra pagrįsti ir kad minėtus sprendimus Herrero Romeu prieš Komisiją, Salazar Brier prieš Komisiją ir De Bustamante Tello prieš Tarybą reikia panaikinti.
208.
Kadangi, mano nuomone, šioje bylų nagrinėjimo stadijoje galima tai daryti, siūlau Teisingumo Teismui jose priimti sprendimus.
209.
A. Herrero Romeu, T. Salazar Brier ir R. De Bustamante Tello prašo panaikinti atitinkamai 2001 m. lapkričio 19d. ir 2001 m. liepos 25 d. Komisijos sprendimus bei 2003 m. sausio 24 d. Tarybos sprendimą, kuriais šios institucijos nusprendė, kad jiems negalima skirti ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų.
210.
Konstatuoju, kad motyvai, kuriais minėtos institucijos pagrindė atsisakymą skirti minėtas išmokas, nurodyti atitinkamai 2002 m. birželio 10 d., 2002 m. kovo 24 d. ir 2003 m. liepos 28 d. priimtuose sprendimuose atmesti pareiškėjų skundus, yra iš esmės identiški skundžiamuose Pirmosios instancijos teismo sprendimuose nurodytiems motyvams, kuriems, mano nuomone, būdinga teisės klaida. Todėl apeliacinių skundų pagrindas, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas, yra pagrįstas.
211.
Taigi remdamasis apeliantų reikalavimais siūlau Teisingumo Teismui minėtus sprendimus panaikinti ir priteisti iš institucijų atsakovių Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
V — Išvada
212.
Atsižvelgdamas į pateiktus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1)
Byloje C-7/06 P
—
panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Salvador García prieš Komisiją (T-205/02),
—
panaikinti 2001 m. birželio 28 d. ir 2002 m. kovo 27 d. Komisijos sprendimus neskirti B. Salvador García Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų ir
—
priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme ir Europos Bendrijų Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
2)
Byloje C-8/06 P
—
panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Herrero Romeu prieš Komisiją (T-298/02),
—
panaikinti 2001 m. lapkričio 19 d. ir 2002 m. birželio 10 d. Komisijos sprendimus neskirti A. Herrero Romeu Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų ir
—
priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme ir Europos Bendrijų Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3)
Byloje C-9/06 P
—
panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Salazar Brier prieš Komisiją (T-83/03),
—
panaikinti 2002 m. liepos 25 d. bei 2003 m. vasario 24 d. ir kovo 24 d. Komisijos sprendimus neskirti T. Salazar Brier Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų ir
—
priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme ir Europos Bendrijų Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
4)
Byloje C-10/06 P
—
panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą De Bustamante Tello prieš Tarybą (T-368/03);
—
panaikinti 2003 m. sausio 24 d. bei 2003 m. liepos 28 d. Tarybos sprendimus neskirti R. De Bustamante Tello Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų ir
—
priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme ir Europos Bendrijų Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Byloje C-7/06 P sprendimas Salvador García prieš Komisiją (T-205/02, Rink. VT p. I-A-285 ir II-1311); byloje C-8/06 P sprendimas Herrero Romeu prieš Komisiją (T-298/02, Rink. p. II-4599); byloje C-9/06 P sprendimas Salazar Brier prieš Komisiją (T-83/03, Rink. VT p. I-A-311 ir II-1407), byloje C-10/06 P sprendimas De Bustamante Tello prieš Tarybą (T-368/03, Rink. VT p. I-A-321 ir II-1439) (toliau – ginčijami sprendimai).
(
3
)	Byloje C-7/06 P 2001 m. birželio 28 d. Sprendimas; byloje C-8/06 P 2001 m. lapkričio 19 d. Sprendimas; byloje C-9/06 P 2002 m. liepos 25 d. Sprendimas.
(
4
)	Byloje C-10/06 P 2003 m. sausio 24 d. Sprendimas.
(
5
)	Toliau – Tarnybos nuostatai.
(
6
)	OL 45, 1962, p. 1385.
(
7
)	Navaros plėtros bendrovė (toliau – Sodena).
(
8
)	Navaros išorinės plėtros bendrovė (toliau – Sodexna).
(
9
)	Toliau – Patronat.
(
10
)	Kanarų salų ekonominės plėtros bendrovė (toliau – Sofesa).
(
11
)	Mursijos regiono plėtros institutas (toliau – INFO).
(
12
)	Mursijos regiono autonominės bendruomenės prie Europos Bendrijų biuras (toliau – ORM).
(
13
)	C-62/97 P, Rink. p. I-3273.
(
14
)	Pirmosios instancijos teismas nurodė 1997 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo nutartį Région wallonne prieš Komisiją (C-95/97, Rink. p. I-1787, 6 punktas) ir 1997 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo nutartį Regione Toscana prieš Komisiją (C-180/97, Rink. p. I-5245, 6 punktas).
(
15
)	Pirmosios instancijos teismas nurodė 1971 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimą Bernardi prieš Parlamentą (48/70, Rink. p. 175, 11 ir 12 punktai) ir 1985 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimą Klein prieš Komisiją (123/84, Rink. p. 1907, 23 punktas) bei 1999 m. liepos 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Mammarella prieš Komisiją (T-74/98, Rink. VT p. I-A-151 ir II-797, 38 punktas).
(
16
)	T-4/92, Rink. p. II-357.
(
17
)	31/87, Rink. p. 4635, (12 punktas).
(
18
)	C-353/96, Rink. p. I-8565, (26 punktas).
(
19
)	OL L 185, p. 5.
(
20
)	Taryba remiasi 1994 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Dornonville de la Cour prieš Komisiją (T-498/93, Rink. VT p. I-A-257 ir II-813, 38 punktas).
(
21
)	Žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Salzgitter prieš Komisiją (C-210/98 P, Rink. p. I-5843, 43 punktas).
(
22
)	2003 m. kovo 6 d. Sprendimas Interporc prieš Komisiją (C-41/00 P, Rink. p. I-2125, 17 punktas). Taip pat iš neseniai priimtų žr. 2007 m. sausio 18 d. Sprendimą PKK ir KNK prieš Tarybą (C-229/05 P, Rink. p. I-439, 32 punktas).
(
23
)	Minėtas sprendimas PKK ir KNK prieš Tarybą (66 punktas).
(
24
)	Minėta nutartis Région wallonne prieš Komisiją (6 punktas).
(
25
)	2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C-405/01, Rink. p. I-10391, 39 punktas).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimą Brasserie du pêcheur ir Factortame (C-46/93 ir C-48/93, Rink. p. I-1029, 34 punktas).
(
27
)	Dėl teisės aktų leidėjui priskirtino įsipareigojimų neįvykdymo žr. 1970 m. gegužės 5 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (77/69, Rink. p. 237, 15 punktas), o dėl teismams priskirtino įsipareigojimų neįvykdymo žr. 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-129/00, Rink. p. I-14637, 29 ir 32 punktai).
(
28
)	Dėl Vokietijos žemių (Länder) žr. 2002 m. gegužės 14 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-383/00, Rink. p. I-4219, 18 punktas); dėl Belgijos regiono – 2002 m. sausio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C-423/00, Rink. p. I-593, 16 punktas), o dėl Prancūzijos komunos – 1985 m. birželio 18 d. Sprendimą Steinhauser (197/84, Rink. p. 1819).
(
29
)	1982 m. lapkričio 24 d. Sprendime Komisija prieš Airiją (249/81, Rink. p. 4005) Teisingumo Teismas nusprendė, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Airiją dėl Airish Goods Council, Airijos teisės reglamentuojamos ribotos atsakomybės bendrovės, vykdytos kampanijos „Buy Irish“, buvo pagrįstas. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios privatinės teisės reglamentuojamos bendrovės statusas neatleido Airijos vyriausybės nuo atsakomybės už tokią Bendrijos teisei prieštaraujančią veiklą, nes vyriausybė skyrė minėtos bendrovės valdymo komiteto narius ir teikė valstybės subsidijas išlaidoms padengti, bei galiausiai dėl to, kad ji apibrėžė minėtos bendrovės vykdytos kampanijos turinį (15 punktas).
(
30
)	1989 m. birželio 22 d. Sprendimas Fratelli Costanzo (103/88, Rink. p. 1839).
(
31
)	1990 m. liepos 12 d. Sprendimas Foster ir kt. (C-188/89, Rink. p. I-3313, 18 punktas) bei 2005 m. gegužės 26 d. Nutartis Sozialhilfeverband Rohrbach (C-297/03, Rink. p. I-4305, 27 ir 30 punktai).
(
32
)	1997 m. gruodžio 4 d. Sprendimas Kampelmann ir kt. (C-253/96–C 258/96, Rink. p. I-6907, 46 punktas) ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimas Rieser Internationale Transporte (C-157/02, Rink. p. I-1477, 24 punktas).
(
33
)	Dėl Vokietijos žemės suteiktos pagalbos – 1987 m. spalio 14 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją (248/84, Rink. p. 4013, 17 punktas).
(
34
)	1977 m. kovo 22 d. Sprendimas Steinike ir Weinlig (78/76, Rink. p. 595, 21 punktas).
(
35
)	Sąvoka „perkančiosios organizacijos“ apibrėžiama taip: valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų. Sąvoka „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ reiškia bet kokią būtent tenkinti visuotinės svarbos interesus įsteigtą nepramoninę ir nekomercinę įstaigą, turinčią juridinio asmens statusą, kurios veiklą daugiausia finansuoja valstybė, teritorinės bendruomenės arba kitos viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos; arba kurios valdymą prižiūri tokios įstaigos; arba turinčią administravimo, valdymo ar priežiūros valdybą, kurios daugiau negu pusę narių skiria valstybė, teritorinės bendruomenės ar kitos viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos (žr. 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio b punktą (OL L 209, p. 1); 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio b punktą (OL L 199, p. 1) ir 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio b punktą (OL L 199, p. 54)).
(
36
)	2002 m. gegužės 16 d. Sprendimas Schilling ir Nehring (C-63/00, Rink. p. I-4483, 24 punktas) ir 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimas British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco (C-491/01, Rink. p. I-11453, 203–206 punktai ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika). Iš neseniai priimtų žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimą ASML (C-283/05, Rink. p. I-12041, 16 ir 22 punktai).
(
37
)	Žr., be kita ko, 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Magdalena Fernández prieš Komisiją (C-452/93 P, Rink. p. I-4295, 20 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
(
38
)	1989 m. spalio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas Atala-Palmerini prieš Komisiją (201/88, Rink. p. 3109, 6 punktas) ir 2001 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Liaskou prieš Tarybą (T-60/00, Rink. VT p. I-A-107 ir II-489, 49 ir 50 punktai).
(
39
)	1995 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Diamantaras prieš Komisiją (T-72/94, Rink. VT p. I-A-285 ir II-865, 52 punktas).
(
40
)	Pirmosios instancijos teismas taip samprotavo ir minėtame sprendime Vardakas prieš Komisiją. Taip pat šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas iš ginčijamos išimties teksto ir konteksto padarė išvadą, jog teisės aktų leidėjas siekė, kad ekspatriacijos išmokos skyrimas būtų aiškinamas plačiai (37 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas atsižvelgdamas į priežastį, dėl kurios ši išmoka nustatyta, nusprendė, kad ginčijamoje išimtyje minima sąvoka „tarptautinė organizacija“ taip pat neturi būti aiškinama siaurai (41 punktas).
(
41
)	1988 m. gegužės 31 d. Sprendimas Nuñez prieš Komisiją (211/87, Rink. p. 2791, 11 punktas).
(
42
)	Taip pat žr. 1981 m. sausio 15 d. Sprendimą Vutera prieš Komisiją (1322/79, Rink.  127, 8 punktas).
(
43
)	Žr.  143.
(
44
)	Pažymėta mano.
(
45
)	Žr. minėtą sprendimą Foster ir kt., (20 punktas).
(
46
)	Tą patį galima konstatuoti ir šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje Adam prieš Komisiją (C-211/06 P). H. Adam, Vokietijos pilietė, 2003 m. liepos 3 d. pradėjo dirbti Komisijoje. Ekspatriacijos išmoka jai nebuvo skirta, nes nuo 1997 m. spalio 1 d. ji dirbo Saro žemės Ryšių palaikymo biure Briuselyje, todėl Komisija nusprendė, kad jos darbas nelaikytinas darbu kitai valstybei. Ieškovė dėl šio Komisijos sprendimo pareikštame ieškinyje nurodė, kad ji yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir užsienyje dirbantys federacijos tarnautojai. Todėl, kaip ir šių tarnautojų atžvilgiu, jos atžvilgiu Komisija turėjo užtikrinti Pagrindinio įstatymo laikymąsi, o jos darbo sutarčiai buvo taikoma kolektyvinė sutartis, kuri taikoma federacijos tarnautojams.
(
47
)	Taip pat tiesioginio teisinio ryšio buvimo sąlygos taikymo sritis aptariama šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje Komisija prieš Hosman-Chevalier (C-424/05), kurioje generalinis advokatas  Mengozzi savo išvadą pateikė 2007 m. kovo 15 dieną.
(
48
)	Žr. Reglamento Nr. 31 (EEB), 11 (EAEB) antrą konstatuojamąją dalį; 2004 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 723/2004, iš dalies keičiančio Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas, antrą ir ketvirtą konstatuojamąsias dalis (OL L 124,  1) bei N. Kinnock, Komisijos pirmininko pavaduotojo, atsakingo už administracinę reformą, 2001 m. kovo 22 d. atsakymą į Parlamento klausimą (OL C 40 E, p. 9).
(
49
)	Minėti sprendimai Atala-Palmerini prieš Komisiją (6 punktas) ir Liaskou prieš Tarybą (49 ir 50 punktai).
(
50
)	Tokios pozicijos Komisija laikosi ir Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamoje byloje Asturias Cuerno prieš Komisiją (T-473/04).
(
51
)	Dėl asmens, kurį laikino įdarbinimo bendrovė perdavė Komisijai, žr. 2002 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Nevin prieš Komisiją (T-127/00, Rink. VT p. I-A-149 ir II-781, 53 ir 58 punktus).
(
52
)	1995 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Lo Giudice prieš Parlamentą (T-43/93, Rink. VT p. I-A-57 ir II-189, 34 punktas).
(
53
)	Šis nepaskelbtas dokumentas vadinasi „Rules governing the payment of expenses and allowances to Members“ (PE 133.116).
(
54
)	Minėtame sprendime Atala-Palmerini prieš Komisiją Teisingumo Teismas susidūrė su tokia situacija. C. Atala-Palmerini, nuo gimimo Peru pilietė, o po santuokos – Italijos pilietė, nuo 1970 m. rugsėjo mėnesio iki 1973 m. birželio mėnesio mokėsi Belgijoje, vėliau, po trumpos viešnagės Peru, nuo 1973 m. rugsėjo 1 d. iki 1974 m. sausio 31 d. ji stažavosi Komisijoje. 1974 m. gruodžio 7 d. ji ištekėjo už Briuselyje dirbančio Italijos pilietybę turinčio Komisijos pareigūno. 1974–1975 ir 1975–1976 mokslo metais ji studijavo Paryžiaus X-Nanterre universitete, siekdama pasiruošti doktorantūros studijoms. Nuo 1978 m. kovo 6 d. iki 1987 m. kovo 30 d. ji dirbo Peru ambasadoje Belgijoje. 1987 m. balandžio 16 d. C. Atala-Palmerini pradėjo dirbti Komisijoje, Briuselyje. Teisingumo Teismas nusprendė, kad ataskaitinis penkerių metų laikotarpis apėmė laikotarpį nuo 1972 m. spalio 6 d. iki 1973 m. rugpjūčio 31 d. ir nuo 1974 m. vasario 1 d. iki 1978 m. kovo 5 d., nes į stažuotės Komisijoje ir darbo Peru ambasadoje laikotarpius nereikia atsižvelgti.
(
55
)	Minėtas sprendimas Atala-Palmerini prieš Komisiją (10 ir 11 punktai). Tuo pačiu klausimu žr. minėtą sprendimą Nuñez prieš Komisiją (12 punktas).