62024CC0184
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2025 m. birželio 19 d. (
1
)
Byla C‑184/24 (Sidi Bouzid) (
i
)
AF, savo ir, įgyvendindamas tėvų valdžią, savo nepilnamečio vaiko BF vardu,
prieš
Ministero dell’Interno – U.T.G. – Prefettura di Milano
(Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2013/33/ES – Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas – Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas – 20 straipsnio 1 dalis – Gyvenamosios vietos palikimas – 20 straipsnio 4 ir 5 dalis – Sunkus apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimas – Pakartotiniai nepagrįsti prašytojo atsisakymai vykdyti sprendimą dėl perkėlimo, priimtą atsižvelgiant į poreikius, susijusius su nacionalinės priėmimo sistemos pajėgumų valdymu – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos leidžiama panaikinti materialines priėmimo sąlygas – Priimtinumas“
I. Įvadas
1.
Ar tuo atveju, kai tarptautinės apsaugos prašytojas kategoriškai atsisako dalytis gyvenamąja vieta, kurioje jis gyvena su nepilnamečiu sūnumi apgyvendinimo centre, arba ją atlaisvinti ir pakartotinai nepagrįstai atsisako būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą nacionalinės priėmimo sistemos pajėgumų valdymo tikslais, paramos panaikinimas yra proporcingas ir tinkamas atsakas į tokį elgesį?
2.
Iš esmės toks yra šioje byloje keliamas klausimas.
3.
Šis klausimas kyla nagrinėjant AF, Tuniso piliečio, ir BF, jo nepilnamečio sūnaus, ginčą su Prefettura di Milano (Milano prefektūra, Italija), nusprendusia panaikinti jiems pagal Direktyvos 2013/33/ES (
2
) nuostatas suteiktas materialines priėmimo sąlygas, susijusias su būstu, maistu, apranga ir dienpinigiais. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija), abejodamas šio sprendimo teisėtumu atsižvelgiant į principus, Teisingumo Teismo nustatytus 2019 m. lapkričio 12 d. SprendimeHaqbin (
3
) ir 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendime Ministero dell’Interno
(Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas) (
4
), pastarojo teismo iš esmės prašo patikslinti priemonių, kurias valstybė narė gali priimti susidūrusi su tokiu elgesiu, pobūdį ir apimtį.
4.
Šioje išvadoje nurodysiu priežastis, dėl kurių nesutinku su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prielaida, kad tarptautinės apsaugos prašytojo nepagrįstas atsisakymas vykdyti sprendimą dėl perkėlimo į kitą apgyvendinimo centrą reiškia elgesį, prilyginamą elgesiui, kai prašytojas „palieka kompetentingos nacionalinės institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktą, leidžiantį kompetentingai valstybės narės institucijai panaikinti materialines priėmimo sąlygas.
5.
Nesant teisės aktų nuostatų Teisingumo Teismui siūlysiu tokį elgesį nagrinėti atsižvelgiant į šios direktyvos 20 straipsnio 4 dalies nuostatas, nes tarptautinės apsaugos prašytojas, kategoriškai prieštaraudamas bet kokiam pasiūlymui dėl perkėlimo į kitą apgyvendinimo centrą, vis dėlto atitinkančiam jo šeimos situaciją, nepaiso valstybės narės kompetentingos institucijos teisės atlikti perkėlimus, būtinus jos priėmimo pajėgumams valdyti, ir šiurkščiai pažeidžia apgyvendinimo centrų taisykles, o už tai ši institucija gali bausti, skirdama kitokią sankciją, kuria gerbiamas žmogaus orumas ir atsižvelgiama į konkrečius nepilnamečio poreikius.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
6.
Direktyvos 2013/33 25 ir 35 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(25)
galimybė piktnaudžiauti priėmimo sistema turėtų būti apribota nurodant, kokiomis aplinkybėmis prašytojams gali būti ribojamas arba panaikinamas materialinių priėmimo sąlygų taikymas, tuo pat metu visiems prašytojams užtikrinant jų orumo nežeminantį gyvenimo lygį;
<…>
(35)
šioje direktyvoje gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažįstamų visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje[ (
5
)]. Šia direktyva visų pirma siekiama užtikrinti visišką pagarbą žmogaus orumui bei skatinti Chartijos 1, 4, 6, 7, 18, 21, 24 ir 47 straipsnių taikymą, ir ji turi būti atitinkamai įgyvendinta[.]“
7.
Minėtos direktyvos 1 straipsnyje nurodyta, kad ja siekiama nustatyti tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo normas valstybėse narėse.
8.
Šios direktyvos 2 straipsnio i punkte „apgyvendinimo centras“ apibrėžiamas kaip „bet kuri vieta, kurioje kolektyviai apgyvendinami prašytojai“ (
6
).
9.
Pagal Direktyvos 2013/33 3 straipsnio 1 dalį ši direktyva „taikoma visiems trečiųjų šalių piliečiams ir asmenims be pilietybės, pasiprašiusiems tarptautinės apsaugos valstybės narės teritorijoje <…>, tol, kol jiems leidžiama likti teritorijoje kaip prašytojams, taip pat jų šeimos nariams, jei pagal nacionalinę teisę jie įtraukiami į tokį tarptautinės apsaugos prašymą“.
10.
Šios direktyvos 7 straipsnio „Gyvenamoji vieta ir judėjimo laisvė“ 2 ir 3 dalyse nustatyta:
„2.   Valstybės narės gali nuspręsti dėl prašytojo gyvenamosios vietos, remdamosi visuomenės interesais, viešosios tvarkos sumetimais arba, jei reikalinga, siekdamos paspartinti su tarptautinės apsaugos prašymu susijusį procesą ir jo veiksmingą stebėseną.
3.   Valstybės narės gali nustatyti, kad materialinės priėmimo sąlygos bus užtikrintos tik tuo atveju, jeigu prašytojai faktiškai gyvens valstybių narių nurodytoje konkrečioje vietoje. Toks, galintis būti bendrojo pobūdžio, sprendimas kiekvienu atveju priimamas individualiai pagal nacionalinę teisę.“
11.
Šios direktyvos 18 straipsnio „Materialinių priėmimo sąlygų sudarymo būdai“ 6 dalies pirmame sakinyje nurodyta, jog „valstybės narės užtikrina, kad prašytojai būtų perkeliami iš vienos apgyvendinimo vietos į kitą būstą tiktai esant būtinybei“.
12.
Šios direktyvos 20 straipsnyje „Materialinių priėmimo sąlygų apribojimas arba panaikinimas“ įtvirtinta:
„1.   Valstybės narės gali apriboti arba išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais panaikinti materialines priėmimo sąlygas, kai prašytojas:
a)
palieka kompetentingos institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą, jos neinformavęs arba be leidimo, jei tokio reikia; arba
b)
nevykdo reikalavimo prisistatyti arba nepaiso prašymų suteikti informacijos ar atvykti asmeninio pokalbio, susijusio su prieglobsčio suteikimo procedūra, per pagrįstą laikotarpį, kuris nustatytas nacionalinėje teisėje; arba
c)
yra pateikęs paskesnį prašymą, kaip apibrėžta Direktyvos [2013/32 (
7
)] 2 straipsnio q punkte.
Kiek tai susiję su a ir b punktuose nurodytais atvejais, kai prašytojas surandamas arba pats savanoriškai prisistato kompetentingai institucijai, priimamas tinkamai pagrįstas sprendimas, kuris remiasi pasišalinimo priežastimis, dėl kai kurių arba visų materialinių priėmimo sąlygų, kurios buvo panaikintos ar apribotos, taikymo atnaujinimo.
<…>
4.   Valstybės narės gali nustatyti taikytinas sankcijas už sunkius apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimus bei už akivaizdžiai agresyvų elgesį.
5.   Sprendimai dėl materialinių priėmimo sąlygų apribojimo ar panaikinimo arba dėl šio straipsnio 1 ir 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų sankcijų kiekvienu atveju priimami individualiai, objektyviai ir nešališkai bei pateikiant priežastis. Priimant sprendimus, dėmesys skiriamas konkrečiai to asmens padėčiai, ypač sprendžiant dėl tų asmenų, kuriems taikomas 21 straipsnis, atsižvelgiant į proporcingumo principą. Valstybės narės visais atvejais užtikrina galimybę gauti sveikatos priežiūrą pagal 19 straipsnį ir visiems prašytojams užtikrina orumo nežeminantį gyvenimo lygį.
6.   Valstybės narės užtikrina, kad materialinės priėmimo sąlygos nebūtų panaikintos arba apribotos anksčiau nei priimtas sprendimas pagal 5 dalį.“
B.
Italijos teisė
13.
2015 m. rugpjūčio 18 d.Decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (Įstatyminis dekretas Nr. 142, kuriuo įgyvendinama Direktyva [2013/33] ir Direktyva [2013/32]) (
8
), 23 straipsnyje „Materialinių priėmimo sąlygų apribojimas arba panaikinimas“ nustatyta:
„1.   Provincijos, kurioje yra 9 ir 11 straipsniuose nurodytos įstaigos, prefektas priima motyvuotą nutarimą, kuriuo panaikinamos priėmimo priemonės, tais atvejais, kai:
a)
prašytojas neatvyksta į nurodytą įstaigą arba palieka priėmimo centrą, iš anksto apie tai nepranešęs kompetentingai prefettura – ufficio territoriale del Governo [prefektūra, vyriausybės teritorinė įstaiga, Italija] ir nenurodęs to priežasties;
<…>
2.   Jei tarptautinės apsaugos prašytojas rimtai ar pakartotinai pažeidžia įstaigos, kurioje yra apgyvendintas, taisykles, įskaitant tyčinį kilnojamojo ar nekilnojamojo turto sugadinimą arba itin agresyvų elgesį, net už priėmimo centro ribų, prefektas, be poveikio teisei nurodyti perkelti prašytoją į kitą centrą, priima vieną ar kelias šias priemones:
a)
laikinai neleisti dalyvauti centro vadovo organizuojamoje veikloje;
b)
laikinai apriboti naudojimąsi viena ar keliomis paslaugomis, nurodytomis 10 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, išskyrus materialines;
c)
ne trumpesniam kaip trisdešimties dienų ir ne ilgesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui sustabdyti arba panaikinti 12 straipsnyje nurodytas papildomas ekonomines lengvatas;
2a.   Šiame straipsnyje nurodytos priemonės taikomos individualiai, laikantis proporcingumo principo ir atsižvelgiant į prašytojo situaciją, be kita ko, laikantis 17 straipsnyje nurodytų sąlygų, ir turi būti motyvuotos. Apie priemones, prefekto priimtas prašytojo atžvilgiu, pranešama kompetentingai teritorinei komisijai, atsakingai už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą.
3.   1 dalies a punkte numatytu atveju centro vadovas privalo nedelsdamas informuoti prefektūrą, vyriausybės teritorinę įstaigą, apie tai, kad prašytojas neatvyko į centrą arba jį paliko. Jei prieglobsčio prašytojas surandamas arba savanoriškai atvyksta į teisėsaugos instituciją arba centrą, į kurį buvo paskirtas, už tą sritį atsakingas prefektas, remdamasis prašytojo pateikta informacija, motyvuotu nutarimu nurodo, kad galima vėl taikyti priėmimo priemones. Nurodyti vėl taikyti priemones galima tik jei prašytojas neatvyko į įstaigą arba ją paliko dėl nenugalimos jėgos, nenumatytų aplinkybių ar kitų svarbių asmeninių priežasčių.
4.   Centro taisyklių pažeidimo atveju centro vadovas oficialiai įspėja prašytoją ir, jeigu yra įvykdytos 2 dalyje nurodytos priemonių taikymo sąlygos, nedelsdamas pateikia prefektūrai ataskaitą apie faktines aplinkybes.
<…>“
III. Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
14.
AF ir jo sūnus, BF, Tuniso piliečiai, yra tarptautinės apsaugos prašytojai. BF prašymo pateikimo dieną buvo nepilnametis. Kaip tarptautinės apsaugos prašytojai jie apgyvendinti Milane (Italija) esančiame priėmimo centre.
15.
2023 m. birželio 1 d. Milano prefektūra priėmė sprendimą, kuriuo panaikino AF ir BF suteiktas materialines priėmimo sąlygas (
9
). Šis sprendimas, pridėtas prie Teisingumo Teismo turimos nacionalinės bylos medžiagos, grindžiamas dviem aplinkybėmis.
16.
Pirmoji aplinkybė susijusi su tuo, kad AF kelis kartus atsisakė išsikelti iš būsto, kuriame jis gyvena kartu su sūnumi ir kuris skirtas ne dviem, o keturiems asmenims, ir būti perkeltas į kitą priėmimo centrą Milane. Antroji aplinkybė – su AF elgesiu centre, kuriame jis apgyvendintas. Savo elgesiu jis rimtai pažeidė šio centro taisykles ir sutrikdė jame saugumą, taip pat sutrukdė valdyti su tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimu susijusias procedūras, atsižvelgiant į didžiulį migrantų srautą ir nuolatinį poreikį paskirstyti priėmimo pajėgumus.
17.
Nepaisant šių aplinkybių įvairumo ir to, kad jas sudaro priėmimo centro taisyklių pažeidimai, itin agresyvus elgesys arba veiksmai, turintys įtakos priėmimo sąlygoms, kad būtų galima pasinaudoti apgyvendinimo sąlygomis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog Milano prefektūros sprendimas grindžiamas Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 23 straipsnio 1 dalies a punktu, kuriuo perkeliamas Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies a punktas. Jis iš to daro išvadą, kad šio sąlygų panaikinimo pagrindas – AF pakartotiniai atsisakymai būti perkeltam į kitą priėmimo centrą Milane dėl organizacinių priežasčių.
18.
AF prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė skundą dėl Milano prefektūros sprendimo panaikinimo ir prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones. Savo atsisakymą būti perkeltam į kitą priėmimo centrą jis grindė tuo, kad BF mokosi netoli priėmimo centro, kuriame jie apgyvendinti. AF teigia, kad tuo atveju, jei materialinės priėmimo sąlygos būtų panaikintos, jis negalėtų patenkinti pagrindinių savo paties ir savo nepilnamečio vaiko egzistencinių poreikių. Grįsdamas savo skundą jis remiasi, be kita ko, Direktyvos 2013/33 21 straipsnio ir Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 17 straipsnio pažeidimu, nes nurodyta priemone neatsižvelgiama į tai, kad jis ir jo sūnus priklauso „pažeidžiamų asmenų“ kategorijai, Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 23 straipsnio 1 dalies a punkto pažeidimu, nes atsisakymas būti perkeltam nepanašus į šioje nuostatoje numatytus atvejus, ir Direktyvos 2013/33 20 straipsnio, kaip jį yra išaiškinęs Teisingumo Teismas sprendimuose Haqbin ir Ministero dell’Interno (Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas), pažeidimu; pastarajame straipsnyje nustatytas bendrasis principas, taikomas visais materialinių priėmimo priemonių panaikinimo atvejais, įskaitant atvejį, kai toks panaikinimas nereiškia sankcijos.
19.
2023 m. liepos 25 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atmetė AF prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, remdamasis tuo, kad Milano prefektūros sprendimas priimtas vykdant administracijos įgaliojimus organizuoti priėmimo centrų valdymą.
20.
AF dėl šios nutarties pateikė apeliacinį skundą Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija). Pastaroji 2023 m. rugsėjo 22 d. patenkino šį skundą, remdamasi tuo, kad dėl Milano prefektūros sprendimo galėtų būti pažeistos pagrindinės AF teisės, kaip antai galimybė gauti maisto, būstą ir drabužių, o tai yra būtiniausi poreikiai.
21.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, be kita ko, kyla klausimas, ar atsižvelgiant į pagrindinį žmogaus orumo apsaugos principą galima manyti, kad Teisingumo Teismo nustatyti principai reiškia bendrąsias taisykles, taikomas ne tik sąlygų panaikinimo sankcijos atvejais, nurodytais minėtuose sprendimuose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra tos nuomonės, kad nagrinėjamu atveju administracija nurodė pakankamai priežasčių, dėl kurių būtina panaikinti materialines priėmimo sąlygas, atsižvelgiant į tai, kad AF nepagrįstai ir neproporcingai atsisako būti perkeltas į kitą priėmimo centrą ir kad alternatyvūs sprendimai, lemiantys ne tokias sunkias pasekmes, praktiškai neįmanomi.
22.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad šis panaikinimas būtų tiesioginė AF atsisakymo ir toliau naudotis šiomis materialinėmis priėmimo sąlygomis, nors ir kitoje vietoje, – o tai reiškia savanorišką pasitraukimą iš priėmimo sistemos, – pasekmė. Taigi AF savo paties pasirinkimu netektų galimybės tenkinti savo būtiniausius poreikius.
23.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šis atsisakymas reiškia piktnaudžiavimą, nes priėmimo priemone naudojamasi savo tikslais ir praktiškai trukdoma administracijai vykdyti organizacinius ir valdymo įgaliojimus nurodyti, į kurį priėmimo centrą paskirti tarptautinės apsaugos prašytoją. Vienintelė priemonė, kurios, kovodama su šiuo piktnaudžiavimu, gali imtis administracija, yra materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad, jei būtų nuspręsta, jog nagrinėjamu atveju Direktyvos 2013/33 20 straipsnyje nenumatyta galimybė panaikinti naudojimosi materialinėmis sąlygomis teisę, administracija praktiškai nebegalėtų valdyti priėmimo centrų, nes vien dėl prašytojo atsisakymo būti perkeltam galėtų būti „paralyžiuotas šių centrų darbo organizavimas“ ir nustatyta „teisė pasilikti“ pirmojo paskyrimo centre, susijusi tik su užsieniečio valia, nors tokia teisė nekyla nei iš Sąjungos teisės, nei iš nacionalinės teisės.
24.
Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale per la
Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos [2013/33] 20 straipsniui, taip pat principams, kuriuos Teisingumo Teismas yra nustatęs [sprendimuose Haqbin ir Ministero dell’Interno (Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas)], tiek, kiek pagal juos valstybės narės administracija negali panaikinti priėmimo priemonių (kai toks panaikinimas yra kaip sankcija), jeigu toks sprendimas gali pakenkti pagrindiniams tarptautinės apsaugos prašančio užsienio piliečio ir jo šeimos egzistenciniams poreikiams, prieštarauja nacionalinis teisinis reglamentavimas, pagal kurį, remiantis motyvuotu individualiu sprendimu, susijusiu taip pat su priemonės būtinumu ir proporcingumu, leidžiama panaikinti priėmimą ne dėl su sankcijomis susijusių priežasčių, tačiau dėl priėmimo sąlygų išnykimo, visų pirma dėl to, kad užsienio pilietis dėl priežasčių, nesusijusių su būtiniausių poreikių tenkinimu ir žmogaus orumo apsauga, nesutiko būti perkeltas į kitą priėmimo centrą, kurį administracija nustatė dėl objektyvių organizacinių poreikių ir kuriame, atsakant tai pačiai administracijai, būtų užtikrintas materialinių priėmimo sąlygų, lygiaverčių toms, kurios buvo pirmajame centre, išsaugojimas, jeigu dėl atsisakymo būti perkeltam ir vėlesnio sprendimo panaikinti priėmimo priemones užsienietis atsiduria situacijoje, kurioje negali patenkinti būtiniausių asmeninių ir šeimos poreikių?“
25.
AF, Italijos, Belgijos, Kipro ir Lenkijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė rašytines pastabas.
IV. Analizė
26.
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia, kad Teisingumo Teismas atsakytų, ar Direktyvos 2013/33 20 straipsnis, išaiškintas sprendimuose Haqbin ir Ministero dell’Interno (Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas), turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kuriame nustatyta, jog valstybė narė, išnagrinėjusi konkrečią situaciją bei įvertinusi priemonės būtinumą ir proporcingumą, gali panaikinti materialines priėmimo sąlygas tarptautinės apsaugos prašytojui, kuris dėl pakartotinių atsisakymų būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą, tinkantį jo šeimos situacijai, nebeatitinka materialinių priėmimo sąlygų suteikimo reikalavimų.
27.
Šis klausimas kyla todėl, kad jokia Direktyvos 2013/33 nuostata aiškiai nereglamentuoja tokios situacijos, kai tarptautinės apsaugos prašytojas nesilaiko paramos teikimo tvarkos ir piktnaudžiaudamas lieka apgyvendinimo centre, pakartotinai atsisakydamas būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą.
28.
Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas) remiasi prielaida, kad aptariamas elgesys gali ir turi būti prilyginamas elgesiui, kai prašytojas „palieka kompetentingos institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktą, o tai gali suteikti pagrindą remiantis šia nuostata panaikinti materialines priėmimo sąlygas. Iš tikrųjų tas teismas mano, kad toks elgesys reiškia savanorišką tarptautinės apsaugos prašytojo pasitraukimą iš nacionalinės priėmimo sistemos, nes prilygsta šio prašytojo neatvykimui į apgyvendinimo centrą, į kurį jis yra paskirtas, o tai panašu į atvejį, kai prašytojas palieka kompetentingos nacionalinės institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą.
29.
Nors pritariu tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, tiek Kipro ir Lenkijos vyriausybių išreikštam susirūpinimui, kad tokio pobūdžio elgesys reiškia piktnaudžiavimą, į kurį kompetentingos valstybės narės institucijos turi turėti galimybę reaguoti, vis dėlto manau, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkto formuluotę bei teisės akto, kurio dalis yra šis straipsnis, kontekstą ir tikslą, šių dviejų rūšių elgesio negalima prilyginti vieno kitam.
A.
Atsisakymas vykdyti sprendimą dėl perkėlimo iš vieno apgyvendinimo centro į kitą nepatenka į Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkto taikymo sritį
30.
Kaip matyti iš Direktyvos 2013/33 20 straipsnio pavadinimo, jis reglamentuoja materialinių priėmimo sąlygų apribojimą ir panaikinimą.
31.
Pagal šio straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktą valstybės narės gali apriboti arba „išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais panaikinti [šias] sąlygas, kai prašytojas <…> palieka kompetentingos institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą, jos neinformavęs arba be leidimo, jei tokio reikia“.
32.
Pirmiausia pažymėtina, kad, kaip matyti iš Sąjungos teisės aktų leidėjo vartojamo žodžių junginio „išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais“, ši nuostata turi būti aiškinama siaurai. Iš tikrųjų, išskyrus asmenį, kuris nuslėpė savo finansinius išteklius, materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas reiškia, kad tarptautinės apsaugos prašytojas, kuris yra visiškai priklausomas nuo valstybės pagalbos, netenka būsto, maisto, drabužių ir dienpinigių (
10
).
33.
Be to, pabrėžtina, kad šia nuostata siekiama patikslinti bendrosios taisyklės, Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytos Direktyvos 2013/33 7 straipsnio 3 dalyje, reikšmę. Pagal šį straipsnį, susijusį su prašytojo buvimu priimančiojoje valstybėje narėje, iš tikrųjų leidžiama šiai valstybei narei materialinių priėmimo sąlygų taikymui nustatyti reikalavimą, kad prašytojas „faktiškai“ gyventų konkrečioje vietoje, kurią nurodė kompetentinga nacionalinė institucija. Tos pačios direktyvos 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte numatyta priemonė, taikoma prašytojui, kuris nevykdo šios pareigos, kai palieka gyvenamąją vietą „neinformavęs [šios institucijos]“ arba be leidimo, jei tokio reikia.
34.
Veiksmažodis „palikti“, kuris visose šios nuostatos versijose verčiamas vienodai, turi labai intensyvią reikšmę, nes bendrinėje kalboje reiškia, kad kažko galutinai atsisakoma arba išvykstama iš tam tikros vietos (
11
). Nacionalinėje teisėje sąvoka „palikti būstą“ gali turėti atskirą konkrečią reikšmę. Pavyzdžiui, pagal Prancūzijos teisę tai reiškia, kad asmuo staiga ir nenumatytai išvyko iš būsto, kuriame gyveno, bei nepagrįstai ir ilgai ar visai nebūna jame (
12
). Kaip matyti iš Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies antros pastraipos formuluotės, Sąjungos teisės aktų leidėjas iš tikrųjų kalba apie prašytojo, kurio nebegalima rasti, situaciją (
13
), nes pagal šią nuostatą reikalaujama, kad valstybės narės, atsižvelgdamos į jo „pasišalinimo“ priežastis, nuspręstų dėl materialinių sąlygų atkūrimo, kai prašytojas „surandamas“ arba pats savanoriškai prisistato kompetentingai institucijai.
35.
Atsižvelgdamas į šiuos aspektus manau, kad aptariamas elgesys, kai tarptautinės apsaugos prašytojas atsisako vykdyti sprendimą dėl perkėlimo ir piktnaudžiaudamas lieka pirmajame apgyvendinimo centre, į kurį buvo paskirtas, negali būti prilygintas prašytojo, kuris palieka kompetentingos institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą, apie tai neinformavęs arba be leidimo, elgesiui. Suprantu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentą, kad prašytojas, atsisakydamas laikytis paramos teikimo tvarkos ir būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą, pats pasitraukia iš nacionalinės priėmimo sistemos, kaip ir asmuo, kuris palieka apgyvendinimo centrą. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama šioje byloje, prašytojas išlaiko savo faktinę gyvenamąją vietą pirmajame apgyvendinimo centre, į kurį buvo paskirtas, tiesa, piktnaudžiaudamas, bet jis nėra dingęs, jį galima lengvai rasti, kad būtų galima nagrinėti jo tarptautinės apsaugos prašymą, o kompetentinga nacionalinė institucija yra aiškiai informuota apie šią gyvenamąją vietą.
36.
Taigi, mano nuomone, pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotę aptariamos situacijos negalima prilyginti situacijai, kai prašytojas palieka kompetentingos nacionalinės institucijos nurodytą apgyvendinimo centrą.
37.
Tai patvirtina ir Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies kontekstas bei tikslas.
38.
Iš tikrųjų materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas – tai priemonė, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas labai griežtai numato „išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais“ šios direktyvos 20 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje – dviem atvejais, susijusiais, be kita ko, su piktnaudžiavimu priėmimo sistema (
14
).
39.
Pirmasis atvejis susijęs su situacija, kai valstybė narė pagal Direktyvos 2013/32 28 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą gali daryti prielaidą, kad tarptautinės apsaugos prašytojas netiesiogiai atsiėmė savo prašymą arba jo atsisakė, nes paliko jam paskirtą gyvenamąją vietą (Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas), arba neprisistatė valdžios institucijoms, nepaisė prašymų suteikti informacijos ar atvykti asmeninio pokalbio, susijusio su jo prašymo nagrinėjimo procedūra (šios direktyvos 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas). Šios aplinkybės, kurios laikomos materialinių priėmimo sąlygų suteikimo reikalavimais, sietinos su prašytojų pareigomis, nurodytomis Direktyvos 2011/95/ES (
15
) 4 straipsnyje ir Direktyvos 2013/32 13 straipsnyje. Tokiu atveju, kai valstybė narė gali daryti prielaidą, kad prašymas buvo atsiimtas, ji gali daryti prielaidą, kad teisė naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis, siejama su prašytojo statusu, pasibaigė, kol prašytojas vėl atsiranda (Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies antra pastraipa).
40.
Antrasis atvejis susijęs su situacija, kai prašytojas pateikia „paskesnį prašymą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/32 2 straipsnio q punktą (Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c punktas), t. y. naują tarptautinės apsaugos prašymą, pateiktą po to, kai dėl ankstesnio prašymo priimtas galutinis sprendimas. Taigi tokiu atveju panaikinimas gali būti pateisinamas, jei nustatoma, kad prašytojas pateikė šį naują prašymą vien tam, kad valstybėje narėje pasinaudotų materialinėmis priėmimo sąlygomis.
41.
Vis dėlto toks elgesys, kaip aptariamas šioje byloje, nėra priskiriamas prie trūkumų, galinčių reikšti prašytojui tenkančių pareigų, susijusių su jo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimu, pažeidimą, ir prašytojo atsisakymas laikytis paramos teikimo tvarkos, mano nuomone, savaime negali reikšti numanomo prašymo atsiėmimo arba mėginimo apeiti nacionalinę priėmimo sistemą.
42.
Jei prašytojas yra valstybės narės, kurioje jis pateikė prašymą, teritorijoje, kur iš tikrųjų gyvena gyvenamojoje vietoje, kurią pirmiausia nustatė valstybė narė, siekdama užtikrinti greitą ir veiksmingą prašymo nagrinėjimą, ir jeigu jis vykdo bendradarbiavimo pareigą, tenkančią pagal Direktyvos 2011/95 4 straipsnio 2 dalį, taip pat visas pareigas, nurodytas Direktyvos 2013/32 13 straipsnyje, jis atitinka materialinių priėmimo sąlygų suteikimo reikalavimus, kol jam leidžiama gyventi nacionalinėje teritorijoje šiuo statusu (
16
). Taigi tokiomis aplinkybėmis panaikinant lengvatas, susijusias su prašytojo tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimu, būtų prieštaraujama Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalyje nustatytos sistemos logikai.
43.
Taigi nemanau, kad valstybė narė gali remtis Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkto nuostatomis, siekdama priimti priemonę, panaikinančią materialines priėmimo sąlygas tarptautinės apsaugos prašytojui, kuris piktnaudžiaudamas lieka pirmajame jam nurodytame apgyvendinimo centre ir pakartotinai nepagrįstai atsisako būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą dėl organizacinių priežasčių.
44.
Vis dėlto manau, kad toks elgesys gali būti laikomas „sunki[u] apgyvendinimo centro taisyklių pažeidim[u]“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalį, už kurį valstybė narė gali bausti, laikydamasi šios direktyvos 20 straipsnio 5 ir 6 dalyse nustatytų reikalavimų.
B.
Atsisakymas vykdyti sprendimą dėl perkėlimo iš vieno apgyvendinimo centro į kitą patenka į Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalies taikymo sritį
45.
Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad „valstybės narės gali nustatyti taikytinas sankcijas už sunkius apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimus bei už akivaizdžiai agresyvų elgesį“.
46.
Tiesa, šiame straipsnyje nepatikslinamos apgyvendinimo centruose nurodytos pareigos, už kurių pažeidimą gali būti baudžiama, todėl kiekviena valstybė narė turi jas apibrėžti pati. Vis dėlto šiose taisyklėse būtinai minimos arba nurodomos bendrosios ir konkrečios kiekvienos iš šalių teisės ir pareigos gyvenimo apgyvendinimo centre metu. Jose taip pat būtinai nurodoma apgyvendinimo centro organizavimo tvarka ir tarptautinės apsaugos prašytojui teikiamos paramos sąlygos. Vis dėlto, kaip ir šio prašytojo atvykimo į apgyvendinimo vietas, buvimo jose ir išvykimo iš jų sąlygos, jo perkėlimo sąlygos, mano manymu, yra esminiai apgyvendinimo centrų taisyklių elementai ir prašytojas įsipareigoja jų laikytis pasirašydamas priėmimo sutartį, kuri paprastai būna taikoma kartu su šiomis taisyklėmis (
17
).
47.
Taigi iš siejamų įvairių bendrųjų nuostatų dėl prašytojo gyvenimo priimančiosios valstybės narės teritorijoje matyti, kad pagal Direktyvą 2013/33 nepripažįstama, jog prašytojas turi teisę pasilikti konkrečiame apgyvendinimo centre.
48.
Pirma, iš Direktyvos 2013/33 7 straipsnio 2 dalies matyti, kad valstybės narės gali nuspręsti dėl prašytojo gyvenamosios vietos, remdamosi visuomenės interesais, viešosios tvarkos sumetimais arba siekdamos paspartinti su tarptautinės apsaugos prašymu susijusį procesą ir jo veiksmingą stebėseną. Nors sąvoka „visuomenės interesas“ neapibrėžiama, ji neabejotinai apima priežastis, susijusias su nacionalinės priėmimo sistemos pajėgumų organizavimu ir valdymu, beje, Sąjungos teisės aktų leidėjui šios direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje pripažinus būtinybę užtikrinti „nacionalinių priėmimo sistemų veiksmingum[ą]“.
49.
Antra, iš Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 6 dalies matyti, kad priimančioji valstybė narė turi teisę perkelti prašytoją iš vienos apgyvendinimo vietos į kitą, esant tokio perkėlimo „būtinybei“, tačiau apgyvendinimo sąlygos turi atitikti konkrečius šeimų ir pažeidžiamų ar išlaikomų asmenų poreikius (
18
). Taigi kompetentinga nacionalinė institucija turi teisę reikalauti perkelti prašytoją į kitą apgyvendinimo centrą, jei tai būtina atsižvelgiant į priėmimo centrų pajėgumus arba šių centrų tinkamumą konkretiems prašytojo poreikiams, pavyzdžiui, dėl jo asmeninės ar šeimos padėties (šeima, vienišos moterys ar vieniši vyrai, nepilna šeima, nelydimi nepilnamečiai) arba jei prašytojui sunku prisitaikyti prie gyvenimo atitinkamame apgyvendinimo centre taisyklių. Žinoma, kiekviena šių aplinkybių per visą prašytojo priėmimo procedūros laikotarpį gali keistis.
50.
Mano nuomone, šios nuostatos netektų veiksmingumo, jei valstybės narės negalėtų imtis jokių veiksmų dėl prašytojo, kuris, gyvendamas didesnės šeimos poreikius atitinkančiame būste, atsisako jame gyventi kartu su kitais asmenimis arba jį atlaisvinti ir kategoriškai be pagrįstos priežasties prieštarauja bet kokiam pasiūlymui dėl perkėlimo į kitą apgyvendinimo centrą, nors šis būtų tinkamas atsižvelgiant į jo šeimos situaciją (
19
). Neteisėtai pasilikdamas šiame būste, prašytojas atima iš apgyvendinimo centro vadovo galimybę pasiūlyti laisvas vietas kitiems pavieniams asmenims ar kitoms šeimoms, kurioms reikalinga pagalba. Toleruojant tokį elgesį iš tikrųjų gali būti paralyžiuota priėmimo sistema, trukdant valstybėms narėms veiksmingai valdyti savo apgyvendinimo centrų pajėgumus ir elgtis lanksčiai, atsižvelgiant į įvairias susidarančias situacijas bei migracijos srautų raidą.
51.
Dėl visų nurodytų priežasčių manau, kad tokį elgesį turi būti galima laikyti „sunk[iu] apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidim[u]“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalį.
52.
Toks sprendimas suteikia valstybėms narėms galimybę bausti už tokio pobūdžio elgesį, kartu įpareigojant jas laikytis garantijų, Sąjungos teisės aktų leidėjo aiškiai numatytų šios direktyvos 20 straipsnio 5 ir 6 dalyse, susijusių pirmiausia su proporcingumo ir žmogaus orumo principo laikymusi.
53.
Iš tikrųjų, taikant šios direktyvos 20 straipsnio 5 dalį bet kokia sankcija, kaip ji suprantama pagal šio straipsnio 4 dalį, turi būti nustatoma objektyviai, nešališkai, pagrįstai bei atsižvelgiant į konkrečią prašytojo situaciją ir visas bylos aplinkybes, taip pat visais atvejais prašytojui turi būti užtikrinama galimybė gauti sveikatos priežiūrą ir orumo nežeminantį gyvenimo lygį (
20
).
54.
Nors, kaip Teisingumo Teismas pripažino Sprendime Haqbin, taikoma sankcijų sistema iš esmės gali būti susijusi su materialinėmis priėmimo sąlygomis, jis vis dėlto iškart sušvelnino šį teiginį atsižvelgdamas į šiuos reikalavimus ir atmetė galimybę net ir laikinai panaikinti visas šias sąlygas (
21
).
55.
Pirma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad sankcija, kai remiantis vien Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalimi panaikinama teisė į visas materialines priėmimo sąlygas arba materialines priėmimo sąlygas, susijusias su gyvenamuoju būstu, maistu ar apranga, yra nesuderinama su pareiga garantuoti prašytojui orumo nežeminantį gyvenimo lygį, nes dėl to iš jo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius, kaip antai turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti, taigi ji kenktų jo fizinei ar psichinei sveikatai ir ją pablogintų taip, kad tai būtų nesuderinama su šiuo orumu (
22
). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pridūrė, kad tokia sankcija būtų pažeistas proporcingumo reikalavimas (
23
).
56.
Antra, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad dėl pareigos garantuoti prašytojui orumo nežeminantį gyvenimo lygį ne valstybės narės, bet ir fiziniai arba juridiniai asmenys, kurių paslaugomis jos naudojasi, įpareigojami nuolat ir nepertraukiamai užtikrinti tokį gyvenimo lygį (
24
). Taigi prašytojui teikiama parama turi būti nuolatinio pobūdžio, gerbiant jo orumą; tai, mano nuomone, patvirtina ir Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 6 dalis. Iš tikrųjų pagal šį straipsnį, kuris pirmiausia yra procedūrinė nuostata, reikalaujama, kad, kol bus priimtas sprendimas apriboti arba panaikinti materialines priėmimo sąlygas, valstybė narė ir toliau užtikrintų nepertraukiamą prašytojo poreikių tenkinimą.
57.
Šia parama siekiama trijų tikslų. Tai pirmiausia leidžia užtikrinti veiksmingą prašytojo apsaugą priimančiosios valstybės narės teritorijoje, taip padedant sumažinanti jam kylančią marginalizacijos ir „antrinio judėjimo“, kuriuo jis galėtų susigundyti, riziką. Be to, ši parama leidžia prašytojui įgyvendinti savo teisę į prieglobstį, sudarant jam sąlygas dalyvauti jo prašymo nagrinėjimo procedūroje, atsižvelgiant į jam suteiktas teises ir nustatytas pareigas, tenkančias pagal direktyvas 2011/95 ir 2013/32. Galiausiai ši parama turi leisti priimančiajai valstybei narei kruopščiai išnagrinėti tarptautinės apsaugos prašymą, nes, nepaisant skirtos sankcijos, ta valstybė turi ir toliau galėti nustatyti prašytojo buvimo vietą, kad įteiktų įvairius šaukimus ir praneštų apie susitikimus.
58.
Galiausiai, trečia, Teisingumo Teismas priminė, kad pagal Direktyvos 2013/33 23 straipsnio 1 dalį valstybės narės, įgyvendindamos su nepilnamečiais susijusias nuostatas ir skirdamos sankcijas, turi, remdamosi Chartijos 24 straipsniu, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 35 konstatuojamojoje dalyje, pirmiausia atsižvelgti į vaiko interesus. Taigi skirdama sankciją valstybė narė turi atsižvelgti į tokius veiksnius kaip nepilnamečio gerovė ir socialinė raida, ypač – į nepilnamečio asmeninę situaciją, taip pat į jo saugumo ir saugos aspektus (
25
). Vis dėlto akivaizdu, kad visų materialinių sąlygų panaikinimas, net ir laikinas, nėra atsižvelgiant į nepilnamečio situaciją priimta priemonė, nes ji neleidžia patenkinti jo konkrečių poreikių ir aiškiai blogina jo ugdymo ir vystymosi sąlygas.
59.
Perskaitęs Milano prefektūros sprendimą manau, kad šioje byloje ši priemonė, kurią lėmė įvairios susikaupusios problemos, nepaisant įvairių kompetentingų nacionalinių institucijų jau atliktų bandymų buvo priimta kaip paskutinis būdas situacijai pakeisti.
60.
Iš tikrųjų iš šio sprendimo matyti, kad prašytojas ne tik itin agresyviai elgėsi apgyvendinimo centre, bet ir du kartus prieštaravo tam, kad laisvas lovas jo gyvenamojoje vietoje užimtų du kiti tarptautinės apsaugos prašytojai, taip pat penkis kartus atsisakė vykdyti jam skirtas perkėlimo į kitą apgyvendinimo centrą priemones, nors jos buvo priimtos atsižvelgiant į jo ir jo sūnaus, kuris pagrindinės bylos aplinkybių susiklostymo metu buvo nepilnametis, situaciją. Be to, iš šio sprendimo matyti, kad po to, kai pareiškėjas pirmus du kartus atsisakė būti perkeltas, kompetentinga nacionalinė institucija pradėjo materialinių priėmimo sąlygų panaikinimo procedūrą, vis dėlto ji atsisakė tęsti šią procedūrą, sutikdama, kad pareiškėjas su savo sūnumi ir toliau liktų priėmimo centre, kuriame buvo apgyvendinti.
61.
Vis dėlto dėl visų nurodytų priežasčių valstybė narė tarp sankcijų, kurios gali būti skirtos prašytojui, atsisakančiam vykdyti sprendimą dėl perkėlimo, priimtą atsižvelgiant į jo šeimos situaciją, negali numatyti sankcijos, kuria jo atžvilgiu būtų panaikintos visos materialinės priėmimo sąlygos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 2 straipsnio f ir g punktus, nes dėl jos šis prašytojas netektų galimybės patenkinti savo būtiniausių poreikių, t. y. turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti. Taigi ji turi nustatyti kitokio pobūdžio sankciją, kuria būtų atsižvelgiama į šios direktyvos 20 straipsnio 5 ir 6 dalyse nurodytus reikalavimus, kaip juos yra išaiškinęs Teisingumo Teismas. Tai pirmiausia reiškia, kad ši sankcija turi būti proporcinga atsižvelgiant į konkrečią prašytojo situaciją, ja turi būti gerbiamas jo žmogiškasis orumas ir sudarytos sąlygos gauti sveikatos priežiūrą. Be to, tokioje situacijoje, kaip aptariama šioje byloje, kai kalbama apie nepilną šeimą, ši sankcija pagal direktyvos 23 straipsnį turi būti skiriama atsižvelgiant pirmiausia į vaiko interesus ir, be kita ko, į jo konkrečius poreikius.
V. Išvada
62.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) pateiktą prejudicinį klausimą:
1.
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo, 20 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punktas
turi būti aiškinamas taip:
tarptautinės apsaugos prašytojo, kuris piktnaudžiaudamas lieka pirmajame apgyvendinimo centre, į kurį buvo paskirtas, ir pakartotinai nepagrįstai atsisako būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą nacionalinės priėmimo sistemos pajėgumų valdymo tikslais, elgesys nėra prilyginamas elgesiui, kai prašytojas „palieka kompetentingos nacionalinės institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą“, ir dėl to leidžiama panaikinti visas materialines priėmimo sąlygas.
2.
Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4–6 dalys
turi būti aiškinamos taip:
tarptautinės apsaugos prašytojo, kuris piktnaudžiaudamas lieka pirmajame apgyvendinimo centre, į kurį buvo paskirtas, ir pakartotinai nepagrįstai atsisako būti perkeltas į kitą apgyvendinimo centrą nacionalinės priėmimo sistemos pajėgumų valdymo tikslais, elgesys reiškia „sunk[ų] apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidim[ą]“, už kurį valstybė narė gali bausti, skirdama kitokio pobūdžio sankciją nei visų materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas.
Valstybė narė turi nustatyti sankciją, kuri būtų proporcinga atsižvelgiant į konkrečią prašytojo situaciją ir į visas bylos aplinkybes, kuria visais atvejais būtų užtikrinama pagarba jo žmogiškajam orumui ir sudarytos sąlygos gauti sveikatos priežiūrą. Be to, atskiru su šeima susijusiu atveju ši sankcija pagal šios direktyvos 23 nuostatas turi būti skiriama atsižvelgiant pirmiausia į vaiko interesus ir, be kita ko, į jo konkrečius poreikius.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
2
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (OL L 180, 2013, p. 96).
(
3
)	C‑233/18, EU:C:2019:956; toliau – Sprendimas Haqbin.
(
4
)	C‑422/21, EU:C:2022:616; toliau – Sprendimas Ministero dell’Interno (Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas).
(
5
)	Toliau – Chartija.
(
6
)	Sąvoka „apgyvendinimo centras“ vartojama Direktyvos 2013/33 versijose, pavyzdžiui, prancūzų („centre d’hébergement“) ir anglų („accommodation center“) kalbomis, kitose kalbinėse versijose, pavyzdžiui, italų („centro di accoglienza“) ir ispanų („centro de acogida“) kalbomis, verčiama „priėmimo centras“.
(
7
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60).
(
8
)	GURI, Nr. 214, 2015 m. rugsėjo 15 d., p. 1. Šis įstatyminis dekretas buvo iš dalies pakeistas Decreto‑legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare (Įstatyminis dekretas Nr. 20 dėl skubių nuostatų, susijusių su teisėto užsienio darbuotojų atvykimo srautu bei neteisėtos imigracijos prevencija ir kova su ja) (GURI, Nr. 59, 2023 m. kovo 10 d., p. 1). Šis įstatyminis dekretas, padarius pakeitimų, buvo pertvarkytas į įstatymą 2023 m. gegužės 5 d.Legge n. 50 (Įstatymas Nr. 50) (GURI, Nr. 104, 2023 m. gegužės 5 d., p. 7) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 142/2015).
(
9
)	Toliau – Milano prefektūros sprendimas.
(
10
)	Žr. Direktyvos 2013/33 2 straipsnio g punktą.
(
11
)	Taip šis veiksmažodis, vartojamas prancūzų kalba, apibrėžiamas žodyne Larousse ir Prancūzų akademijos žodyne.
(
12
)	Žr. 2009 m. liepos 8 d.Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) trečiosios civilinių bylų kolegijos sprendimą (Nr. 08‑16.992).
(
13
)	Pažymėtina, kad Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 13 straipsnyje aiškiai numatytas materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas pagal šio įstatyminio dekreto 23 straipsnio 1 dalies a punktą „nepagrįsto pasišalinimo iš centro“ atveju.
(
14
)	Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2013/33 25 konstatuojamąją dalį ir Sprendimą Haqbin (44 punktas).
(
15
)	2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9).
(
16
)	Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2013/33 3 straipsnio 1 dalį.
(
17
)	Žr., pavyzdžiui, kalbant apie Prancūziją, 2019 m. birželio 19 d. ministro įsakymą dėl prieglobsčio prašytojų priėmimo centrų veiklos taisyklių (JORF, 2019 m. birželio 28 d. p. 111), kurio priedo 2 straipsnyje nurodyta, kad „prieglobsčio prašytojų priėmimo centro vadovas bet kuriuo metu gali paprašyti Prancūzijos imigracijos ir integracijos biuro organizuoti apgyvendinto asmens perkėlimą į kitą apgyvendinimo vietą, jei dėl šio asmens pažeidžiamos padėties reikalinga jo poreikiams pritaikyta priežiūra arba jei nustatoma sunkumų jam prisitaikant prie gyvenimo apgyvendinimo vietoje taisyklių“.
(
18
)	Žr. šios direktyvos 9, 14 ir 22 konstatuojamąsias dalis, taip pat 18 straipsnio 2 dalies a punktą bei 21–25 straipsnius.
(
19
)	Vis dėlto primintina, kad pagal nuostatas, įtvirtintas, be kita ko, Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 2 dalies a punkte ir 23 straipsnyje, apgyvendinimo centro vadovas, organizuodamas kolektyviniam būstui būdingą gyvenimą kartu, privalo saugoti šeimos privatumą, ypač atsižvelgdamas į vaikų specifinius poreikius.
(
20
)	Žr. Sprendimą Haqbin (45 ir 51 punktai).
(
21
)	Žr. Sprendimą Haqbin (43, 44 ir 52 punktai).
(
22
)	Žr. Sprendimą Haqbin (46 ir 47 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Žr. Sprendimą Haqbin (48 punktas).
(
24
)	Žr. Sprendimą Haqbin (50 punktas).
(
25
)	Žr. Sprendimą Haqbin (53–55 punktai).