2014 m. gruodžio 11 d. Mirelta Ingatlanhasznosító Kft. pateiktas apeliacinis skundas dėl 2014 m. lapkričio 19 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) priimtos nutarties byloje T-430/14 Mirelta Ingatlanhasznosító Kft. / Europos Komisija ir Europos ombudsmenas
(Byla C-576/14)
Proceso kalba: vengrų
Šalys
Apeliantė: Mirelta Ingatlanhasznosító Kft., atstovaujama advokato K. D. Pap
Kitos proceso šalys: Europos Komisija ir Europos ombudsmenas
Apeliantės reikalavimai
Apeliantė Bendrojo Teismo prašo:
—    panaikinti skundžiamą nutartį ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
Apeliacinio skundo pagrindai ir pagrindiniai argumentai
Pagrindinis apeliacinio skundo pagrindas: Bendrojo Teismo atliktas klaidingas ieškinio aiškinimas
Apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino ir performulavo jos ieškinyje pateiktus reikalavimus, taip pat suklydo aiškindamas ieškinio motyvus, kai nusprendė, kad jis pareikštas dėl „Komisijos atsisakymo pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo“.
Apeliantė tvirtina, kad ieškiniu ji siekė, kad Bendrasis Teismas „įpareigotų Europos Komisiją pradėti procedūrą, kuri atitiktų Sąjungos teisę ir užtikrintų veiksmingą šios teisės taikymą“.
Taigi, apeliantė pareiškė ieškinį Komisijai dėl to, kad buvo akivaizdžiai pažeista jos teisė į gerą administravimą, o kartu ir pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, kurią garantuoja Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija (toliau – Chartija). Jos manymu, Komisija nevedė teisingos procedūros, neatliko analizės, kuri atitiktų Sąjungos teisę ir neužtikrino Sąjungos teisės veiksmingumo (visų pirma – Chartijos), todėl apeliantė ne tik neteko teisės gerą administravimą, bet ir teisės į veiksmingą bylos nagrinėjimą teisme.
Apeliantės teigimu, remiantis tuo, kaip Bendrasis Teismas aiškino jos ieškinį, Sąjungos teisę atitinkanti procedūra automatiškai reikštų, kad atliekant objektyvų vertinimą atsižvelgiant į Sąjungos teisę, Komisija privalo pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo, nepaisant to, kad apeliantė to net negali reikalauti.
Tačiau apeliantės nuomone, iš Chartijos, kuri turi tokią pačią privalomąją teisinę galią kaip ir sutartys, nuostatų matyti, kad tik atlikusi tinkamą nagrinėjimą, Komisija, remdamasi teismo praktika, gali nuspręsti, ar reikia pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo, todėl geras administravimas yra esminis reikalavimas, taigi, Komisija gali naudotis savo diskrecija – kuri, apeliantės manymu, nereiškia, kad gali būti pažeidžiamos pagrindinės teisės – tik įvykdžius gero administravimo reikalavimus, nes kitaip, kaip yra nagrinėjamu atveju, gali susiklostyti situacija, kai nėra ko vertinti.Papildomas apeliacinio skundo pagrindas: pagal Sąjungos teisę Komisija neturi diskrecijos atleisti valstybes nares nuo pareigos taikyti antrinę teisę ir reglamentą ir juo labiau tai daryti netiesiogiai.Bendrojo Teismo nutarties 6 punkte pateikta analizė dėl Komisijos diskrecijos įvairiais aspektais pažeidžia Sutarčių imperatyvias ir aiškias nuostatas; dėl jų tokio pobūdžio, Komisija neturi diskrecijos. Apeliantė taip pat tvirtina, kad pareiga užtikrinti, kad būtų laikomasi Chartijoje numatytų pagrindinių teisių, irgi negali būti Komisijos diskrecijos dalykas.Savo ieškinyje apeliantė nė kartą neginčijo Komisijos diskrecijos, bet iš tiesų kaltino tuo, kad Komisija netgi neturėjo galimybės naudotis savo diskrecija, kaip tai suprantama pagal nusistovėjusią Bendrojo Teismo nurodytą teismo praktiką, nes naudojimasis diskrecija suponuoja, kad pats nagrinėjimas tinkamas ir kad yra kažkas, ką galima naudingai įvertinti.Sutartyje numatyta, kad Komisija privalo užtikrinti veiksmingą Sąjungos teisės taikymą; tai jai tenkanti pareiga, nust
atyta Sutartimi, o ši yra viršesnė už teismo praktiką.Šiuo konkrečiu atveju, Sąjungos pareigūnas (Sąjungos organas) pažeidė ieškovės pagrindinę teisę, nes pats iš anksto ir netinkamai įvertino ir vietoj
Komisijos priėmė sprendimą dėl klausimų, kurie negalėjo būti vertinimo dalyku, t. y. vietoj pasinaudojimo galimybe vertinti, už bylą atsakingas pareigūnas pats išsprendė ieškovės bylą, remdamasis klaidingomis faktinėmis aplinkybėmis.Apeliantė mano, kad nei nacionalinis teismas, nei Europos Komisija negali spręsti, ar taikant SESV 101 straipsnį, taikyti Tarybos
reglamentą Nr. 1/2003 dėl minėto straipsnio įgyvendinimo yra privaloma ar ne, ir kad Komisija negali konstatuoti, kad atsisakymas taikyti Sąjungos reglamentą (akivaizdus netaikymo atvejis) prilygsta „kitokiam taikymui“. Vien ši išvada įrodo apeliantės teisės į teisingą procedūrą pažeidimą, dėl kurios ji negalėjo pasinaudoti teise kreiptis į įstatyme nustaty
tą teismą ir į veiksmingą bylos nagrinėjimą teisme.