Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 16 d.(1)
Byla C‑879/24
Europos Komisija
prieš
Danijos Karalystę
„ Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Bendros minimalių vidaus vandenų laivybos srities profesinių kvalifikacijų pripažinimo sistemos nustatymas – Direktyva (ES) 2017/2397 ir Direktyva (ES) 2021/1233 – 39 straipsnio 3 ir 4 dalys – Įsipareigojimas įgyvendinti priemones, užtikrinančias šių direktyvų laikymąsi – Neperkėlimas į nacionalinę teisę ir (arba) nepranešimas apie perkėlimo priemones – SESV 260 straipsnio 3 dalis – Prašymas skirti vienkartinę sumą ir už kiekvieną dieną mokamą baudą “
I.      Įvadas
1.        Šiuo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti i) 2017 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2017/2397 dėl vidaus vandenų laivybos srities profesinių kvalifikacijų pripažinimo, kuria panaikinamos Tarybos direktyvos 91/672/EEB ir 96/50/EB(2), 39 straipsnio 3 dalį ir ii) 2021 m. liepos 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2021/1233, kuria iš dalies keičiama Direktyva (ES) 2017/2397, kiek tai susiję su trečiosios šalies pažymėjimų pripažinimo pereinamojo laikotarpio priemonėmis(3), 2 straipsnio 1 dalį, arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie tokias nuostatas Komisijai Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šias nuostatas.
2.        Be to, Komisija prašo Teisingumo Teismo įpareigoti Danijos Karalystę sumokėti vienkartinę sumą ir už kiekvieną dieną mokamą baudą nuo sprendimo paskelbimo dienos.
3.        Šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo apima du pagrindinius aspektus. Pirmasis susijęs su Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nustatyto kriterijaus, kad valstybių narių teritorijoje vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, kuriuo remiantis valstybė narė visiškai atleidžiama nuo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę pareigos, aiškinimu.
4.        Antrasis aspektas yra procedūrinis ir susijęs su SESV 260 straipsnio 3 dalies aiškinimu. Toje Lisabonos sutartimi įtvirtintoje nuostatoje nurodytas mechanizmas, pagal kurį Komisija gali prašyti Teisingumo Teismo skirti valstybei narei piniginę baudą, kai pagal SESV 258 straipsnį ji pirmą kartą pripažįstama neįvykdžiusi įsipareigojimo pranešti apie taikant teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones.
5.        Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę išnagrinėti SESV 260 straipsnio 3 dalyje nustatytos procedūros taikymą tuo atveju, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė tikslinį perkėlimo į nacionalinę teisę metodą, o atitinkama valstybė narė remiasi konkrečia atitinkamos direktyvos nuostata, pagal kurią valstybės narės atleidžiamos nuo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę, kai tenkinami tam tikri kriterijai. Dėl priežasčių, kurias paaiškinsiu savo išvadoje, manau, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis netaikytina, kai Teisingumo Teismo išaiškinimas reikalingas dėl pačios perkėlimo pareigos buvimo.
II.    Teisinės aplinkybės
A.      Direktyva 2017/2397
6.        Direktyvos 2017/2397 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 3 dalyje nurodyta:
„Nedarant poveikio 39 straipsnio 3 daliai, ši direktyva taip pat netaikoma asmenims, vykdantiems laivybos veiklą valstybėse narėse, kurios neturi vidaus vandenų kelių, susisiekiančių su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, ir kurie vykdo tik:
a)      vietinės reikšmės ribotas keliones, kurių atstumas nuo išvykimo vietos niekada nėra didesnis nei dešimt kilometrų, arba
b)      laivybos veiklą vykdo tik sezono metu.“
7.        Direktyvos 2017/2397 39 straipsnyje „Perkėlimas į nacionalinę teisę“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi, ne vėliau kaip 2022 m. sausio 17 d. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
<...>
3.      Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, valstybė narė, kurioje pagal 2 straipsnio 3 dalį reikalavimai yra netaikomi visiems asmenims, užtikrina, kad įsigaliotų tik tos nuostatos, kurios būtinos siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi 10 straipsnio, kiek tai susiję su kvalifikacijos pažymėjimų ir tarnybos įrašų knygelės pripažinimu, 38 straipsnio, kiek tai susiję su galiojančių pažymėjimų pripažinimu, ir 15 straipsnio. Tokia valstybė narė užtikrina tų nuostatų įsigaliojimą ne vėliau kaip 2022 m. sausio 17 d.
Tokia valstybė narė negali išduoti Sąjungos kvalifikacijos pažymėjimų arba tvirtinti mokymo programų arba treniruoklių, kol neperkėlė į nacionalinę teisę ir neįgyvendino likusių šios direktyvos nuostatų ir apie tai neinformavo Komisijos.
4.      Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, valstybė narė neprivalo šios direktyvos perkelti į nacionalinę teisę, jei jos teritorijoje laivyba vidaus vandenų keliais techniškai nėra galima.
Tokia valstybė narė negali išduoti Sąjungos kvalifikacijos pažymėjimų arba tvirtinti mokymo programų arba treniruoklių, kol neperkėlė į nacionalinę teisę ir neįgyvendino šios direktyvos nuostatų ir apie tai neinformavo Komisijos.“
B.      Direktyva 2021/1233
8.        Direktyva 2021/1233 buvo atlikti Direktyvos 2017/2397 pakeitimai, kiek tai susiję su trečiosios šalies pažymėjimų pripažinimo pereinamojo laikotarpio priemonėmis. Direktyvos 2021/1233 1 straipsniu iš dalies pakeista visų pirma Direktyvos 2017/2397 10 straipsnio 3 dalis ir šios direktyvos 38 straipsnis papildytas 7 dalimi.
9.        Direktyvos 2021/1233 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip 2022 m. sausio 17 d. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
Valstybės narės, priimdamos tas priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
Direktyvos [ 2017/2397] 39 straipsnio 4 dalyje išdėstyta nukrypti leidžianti nuostata mutatis mutandis taikoma ir šiai direktyvai.“
III. Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
10.      2022 m. kovo 24 d. Komisija nusiuntė Danijos Karalystei oficialų pranešimą, kuriame teigiama, kad Danija nepranešė jai apie priemones, priimtas siekiant į nacionalinę teisę perkelti nuostatas, išvardytas Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalyje ir Direktyvos 2021/1233 2 straipsnio 1 dalyje, pasibaigus šių nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę terminui, t. y. 2022 m. sausio 17 d.
11.      Savo 2022 m. gegužės 25 d. atsakyme Danijos Karalystė nurodė, kad ji neprivalėjo perkelti šių dviejų direktyvų į savo nacionalinę teisę. Šiuo klausimu ji rėmėsi Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalimi, pagal kurią, kaip mano, yra atleista nuo pareigos į nacionalinę teisę perkelti šias dvi direktyvas.
12.      Komisija, manydama, kad Danijos Karalystės atsakymas yra nepatenkinamas, surengė kelis susitikimus su Danijos valdžios institucijomis. Vis dėlto per šiuos susitikimus Komisijai nebuvo pranešta apie jokias perkėlimo į nacionalinę teisę priemones.
13.      2023 m. rugsėjo 28 d. Komisija nusiuntė Danijos Karalystei pagrįstas
nuomones; jose nurodė, kad nebuvo priimtos būtinos priemonės, skirtos visiškam Direktyvos 2017/2397 ir Direktyvos 2021/1233 perkėlimui, ir paragino Danijos Karalystę įvykdyti įsipareigojimus pagal šias direktyvas per du mėnesius nuo tų pagrįstų nuomonių pateikimo datos.
14.      Danijos Karalystė į Komisijos pagrįstas nuomones atsakė 2023 m. lapkričio 28 d. Savo atsakyme Danijos Karalystė iš esmės pakartojo savo atsakymą į oficialų pranešimą, tvirtindama, kad jai netaikoma pareiga į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2017/2397 pagal jos 39 straipsnio 4 dalį, todėl ji taip pat neprivalo į nacionalinę teisę perkelti Direktyvos 2021/1233. Danija ir vėl nurodė, kad nacionalinėje teritorijoje nėra vidaus vandenų kelių.
15.      Komisija, laikydamasi pozicijos, kad Danijos Karalystė neperkėlė Direktyvos 2017/2397 į nacionalinę teisę tos direktyvos 39 straipsnio 3 dalyje nustatyta ribota tvarka, taip pat į nacionalinę teisę neperkėlė Direktyvos 2021/1233 ir nepranešė apie atitinkamas nacionalines perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, pareiškė šį ieškinį.
IV.    Vertinimas
16.      Direktyvos 2017/2397 1 straipsnyje nurodyta, kad šioje direktyvoje nustatomos asmenų, dalyvaujančių eksploatuojant plaukiojančiąją priemonę, kuri plaukioja Sąjungos vidaus vandenų keliais, kvalifikacijų patvirtinimo pažymėjimu ir tokių kvalifikacijų pripažinimo valstybėse narėse sąlygos ir tvarka. Nustatant Sąjungos kvalifikacijos pažymėjimus ir profesinių kvalifikacijos patvirtinimą pažymėjimu, ta direktyva, kaip matyti iš jos 5 konstatuojamosios dalies, siekiama palengvinti judumą, užtikrinti saugią navigaciją ir žmonių gyvybės ir aplinkos apsaugą(4).
17.      Vis dėlto, kaip nurodyta Direktyva 2017/2397 10 konstatuojamojoje dalyje, šia direktyva pripažįstamos tam tikros visiško perkėlimo į nacionalinę teisę išimtys toms valstybėms narėms, kurių nacionaliniai vidaus vandenų keliai nesusisiekia su kitos valstybės narės laivybai tinkančiais vidaus vandenų keliais, siekiant sumažinti išlaidas. Remiantis direktyvos 15 konstatuojamąja dalimi, išimtys pripažįstamos toms valstybėms narėms, kuriose vidaus vandenų laivyba vykdoma retai ir yra tik vietinės reikšmės arba vykdoma tik sezono metu vandens keliuose, nesusisiekiančiuose su kitomis valstybėmis narėmis. Nors tose valstybėse narėse turi būti laikomasi profesinių pažymėjimų pripažinimo pagal tą direktyvą principo, administracinė našta turėtų būti proporcinga. Toje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad todėl yra pagrįsta atitinkamoms valstybėms narėms leisti įgyvendinti tik minimalias nuostatas, reikalingas profesiniams pažymėjimams pripažinti.
18.      Be to, iš direktyvos 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad tam tikroms valstybėms narėms, kuriose vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, reikalavimas perkelti tą direktyvą į nacionalinę teisę būtų neproporcinga administracinė našta.
19.      Visi šie svarstymai atitinka tikslingą požiūrį dėl teisės aktų perkėlimo į nacionalinę teisę(5), nustatytą Direktyvos 2017/2397 39 straipsnyje. Trumpai tariant šiame straipsnyje valstybės narės suskirstytos į tris perkėlimo į nacionalinę teisę grupes: valstybės narės, privalančios visiškai perkelti direktyvą (39 straipsnio 1 dalis), valstybės narės, privalančios ją perkelti ribotai ir minimaliai (39 straipsnio 2 ir 3 dalys), ir valstybės narės, kurios neprivalo jos perkelti (39 straipsnio 4 dalis). Išimtys dėl visiško perkėlimo į nacionalinę teisę iš esmės grindžiamos vidaus vandenų kelių, susisiekiančių su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, nebuvimu (39 straipsnio 2 ir 3 dalys) ir tuo, kad laivyba vidaus vandenų keliais techniškai nėra galima (39 straipsnio 4 dalis).
20.      Kalbant konkrečiau, Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalyje numatyta labai ribota (arba minimali) prievolė perkelti tik tris nuostatas, būtent 10, 38 ir 15 straipsnius. Ši išimtis dėl visiško perkėlimo į nacionalinę teisę taikoma toms valstybėms narėms, kuriose pagal 2 straipsnio 3 dalį reikalavimai yra netaikomi visiems asmenims. Išimtis taikoma asmenims, vykdantiems laivybos veiklą valstybėse narėse, kurios neturi vidaus vandenų kelių, susisiekiančių su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, ir kurie vykdo tik vietinės reikšmės ribotas keliones (kai atstumas nuo išvykimo vietos niekada nėra didesnis nei 10 kilometrų) arba laivybos veiklą vykdo tik sezono metu.
21.      Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nustatyta visiška perkėlimo į nacionalinę teisę išimtis, kuri taikoma valstybei narei tol, kol jos teritorijoje laivyba vidaus vandenų keliais techniškai nėra galima.
22.      Direktyva 2021/1233 buvo iš dalies pakeista Direktyva 2017/2397, kiek tai susiję su trečiosios šalies pažymėjimų pripažinimo pereinamojo laikotarpio priemonėmis. Dalinis pakeitimas visų pirma susijęs su Direktyvos 2017/2397 10 straipsnio 3 dalimi ir 38 straipsniu (abi nuostatos yra minimalių perkėlimo į nacionalinę teisę reikalavimų objektas pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį). Direktyvos 2021/1233 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nustatyta išimtis mutatis mutandis taikoma Direktyvai 2021/1233.
23.      Remdamasi šiais paaiškinimais, pirmiausia išnagrinėsiu klausimą, ar Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 258 straipsnį, paskui – SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymą šios bylos aplinkybėmis.
A.      SESV 258 straipsniu grindžiamas pažeidimas
1.      Šalių argumentai
24.      Komisija pažymi, kad Danijos Karalystė yra viena iš valstybių narių, kurios, remiantis Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalimi, privalo perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę ribota apimtimi. Danijos Karalystė pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį taip pat privalo perkelti į nacionalinę teisę Direktyvą 2021/1233. Šiuo atveju Danijos Karalystė nepranešė apie jokias šių dviejų direktyvų perkėlimo priemones.
25.      Komisijos nuomone, priešingai, nei teigia Danijos Karalystė, pareiga perkelti nuostatas į nacionalinę teisę pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalį netaikoma tik Kipro Respublikai ir Maltos Respublikai, nes šios valstybės narės neturi vidaus vandenų kelių, kuriuose būtų galima vykdyti laivybos veiklą. Nors Danijos vidaus vandenų keliai nesusisiekia su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, vidaus vandenų kelių transportas Danijoje yra galimas ir iš tiesų ši veikla vykdoma, pavyzdžiui, Olborgo uoste, Gudeno upėje, Odensės upėje ir Kopenhagos uoste. Olborgo uostas save apibūdina kaip „vidaus uostą“, o Odensės uostas apibūdinamas kaip „kanalo uostas“. Gudeno upėje pagrindinis operatorius organizuoja sezoninius kruizus. Kopenhagos uoste operatorius siūlo ekskursijas laivais kanaluose.
26.      Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog tam tikri Danijos uostai, kanalai ir vandens keliai tenkina Direktyvos 2017/2397 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas sąlygas, ši valstybė narė privalo perkelti šias dvi direktyvas į nacionalinę teisę ribota apimtimi, kaip numatyta Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalyje.
27.      Ši institucija priduria, kad Danijos Karalystės nuoroda į kitus dokumentus ar teisės aktus, kuriuose minima, kad Danijos teritorijoje nėra vidaus vandenų kelių, pavyzdžiui, 1996 m. transeuropinių tinklų (TEN-T)(6) žemėlapį ar Direktyvą (ES) 2016/1629(7), nėra svarbi. TEN-T žemėlapyje tik nurodyta, kad Danijos uostai nėra transeuropinių tinklų dalis. Direktyvos 2016/1629 taikymo sritis skiriasi nuo Direktyvos 2017/2397 taikymo srities. Direktyva 2016/1629 susijusi su techniniais reikalavimais vidaus vandenų laivams, o Direktyva 2017/2397 – su profesinėmis kvalifikacijomis vidaus vandenų laivybos srityje.
28.      Bet kuriuo atveju Komisija primena, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, dėl to, kad tam tikroje valstybėje narėje nevykdoma tam tikra direktyvoje numatyta veikla, ta valstybė negali būti atleidžiama nuo pareigos imtis priemonių, užtikrinančių tinkamą visų tos direktyvos nuostatų perkėlimą į nacionalinę teisę(8).
29.      Atsiliepime į ieškinį Danijos Karalystė pirmiausia nurodo, kad ginčas susijęs su direktyvų 2017/2397 ir 2021/1233 taikymo srities nustatymu. Danijos Karalystė ir Komisija iš esmės nesutaria dėl to, ar Danijoje vidaus vandenų laivyba yra „techniškai galima“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalį. Todėl klausimas yra ne tai, ar Danijos Karalystė laiku ėmėsi priemonių šioms dviem direktyvoms perkelti į nacionalinę teisę ir apie tas priemones pranešė Komisijai, o tai, ar ji privalo šias dvi direktyvas perkelti į savo nacionalinę teisę. Šis išaiškinimas yra būtinas, atsižvelgiant į Komisijos prašymus pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį, kurios taikymo sąlygos nėra įvykdytos.
30.      Ši valstybė narė, pirma, nurodo, jog Komisija turi įrodyti, kad jos teritorijoje vidaus vandenų laivyba yra techniškai galima, o to ji nepadarė.
31.      Antra, Danijos Karalystė teigia, kad Direktyvos 2017/2397 priėmimo istorija rodo, jog Danija, Kipras ir Malta buvo aiškiai pašalinti iš jos taikymo srities iki galutinio Europos Parlamento ir Tarybos susitarimo likus beveik trims savaitėms, o tai patvirtina Danijos Karalystės poziciją.
32.      Trečia, Danijos Karalystė tvirtina, kad direktyvų 2017/2397 ir 2021/1233 taikymo sritis turėtų būti aiškinama atsižvelgiant į Direktyvos 2016/1629 taikymo sritį. Pastarosios direktyvos I priede pateiktame Sąjungos vidaus vandenų kelių sąraše nėra jokios nuorodos į Danijos vidaus vandenų kelius. Be to, Direktyvos 2016/1629 40 straipsnyje Danija pašalinama iš direktyvos taikymo srities.
33.      Ketvirta, Danijos Karalystė pažymi, jog tai, kad jos teritorijoje nėra vidaus vandenų kelių, patvirtina kiti teisiniai dokumentai, pavyzdžiui, Reglamento (ES) 2024/1679(9) I priede pateiktas valstybių narių pagrindinio tinklo vidaus vandenų kelių ir uostų žemėlapis arba Europos pagrindinių tarptautinės svarbos vidaus vandens kelių susitarime dėl naujos vidaus vandenų kelių klasifikacijos (AGN)(10) nustatytas Europos vandens kelių ir uostų tinklo žemėlapis.
34.      Penkta, Danijos Karalystė teigia, kad tam tikri uostai ar kanalai, kuriuos nurodo Komisija, susisiekia su jūra ir todėl negali būti apibrėžiami kaip vidaus vandenų keliai, atsižvelgiant į sąvokos „vidaus vandenų kelias“ apibrėžtį, pateiktą Direktyvos 2017/2397 3 straipsnio 1 punkte. Tai pasakytina apie Limfjordeną (Olborgo uostas), Odensės fjordą (Odensės uostas) ir Kopenhagos kanalus (Kopenhagos uostas). Kiti ežerai ar upės, pavyzdžiui, Silkeborgo ežerai, Gudeno upė ir Odensės upė, naudojami pramoginiams ir mažiesiems laivams, skirtingai nuo didelių upių ir kanalų tinklų, kuriuos pirmiausia siekiama reguliuoti Direktyva 2017/2397.
35.      Galiausiai Danijos Karalystė nurodo, kad galiojantys nacionalinės teisės aktai užtikrina vidaus vandenų laivybos pažymėjimą turinčių asmenų profesinių kvalifikacijų pripažinimą.
36.      Savo atsakyme Komisija tvirtina pakankamai įrodžiusi, kad Danijos karalystei taikoma ribota pareiga į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2017/2397, kaip numatyta jos 39 straipsnio 3 dalyje, atsižvelgiant į pateiktus įrodymus, susijusius su sezonine laivyba arba laivyba ribotoje geografinėje teritorijoje, apimančioje atstumą, kuris yra ne didesnis nei 10 kilometrų. Kadangi būtent Danijos Karalystė nori remtis Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nustatyta išimtimi, jai tenka pareiga įrodyti, kad ji atitinka toje išimtyje nustatytas griežtas sąlygas, o to ji nepadarė.
37.      Dėl Direktyvos 2017/2397 priėmimo istorijos Komisija pažymi, jog Parlamentas ir Taryba nepadarė aiškios išvados, kad Danijos Karalystė, Kipro Respublika ir Maltos Respublika turėtų būti laikomos valstybėmis narėmis, kurioms ši direktyva netaikoma. Priimtos galutinės redakcijos 39 straipsnyje šios valstybės narės neminimos, o tai suteikia galimybę aiškinti, kas yra techniškai galima kiekvienoje valstybėje narėje. Be to, remiantis 41 straipsniu, ši direktyva yra skirta visoms valstybėms narėms.
38.      Komisijos nuomone, Danijos Karalystės argumentas, grindžiamas tuo, kad jai netaikoma Direktyva 2016/1629, turėtų būti atmestas. Ta direktyva Danijos Karalystei suteikta išimtis automatiškai neapima Direktyvos 2017/2397, kurios taikymo sritis, nepaisant abiejų teisės aktų sinergijos, yra kitokia. Be to, remiantis Direktyvos 2016/1629 27 konstatuojamąja dalimi, taip pat kitais teisės aktais, kuriais rėmėsi Danijos Karalystė, negalima daryti išvados, kad toje valstybėje narėje nėra vidaus vandenų kelių.
39.      Tas pats pasakytina ir apie Danijos Karalystės argumentus, kuriais ji ginčija Komisijos pateiktą uostų, vandens kelių ir ežerų pavyzdžių priskyrimą vidaus vandenų keliams. Tai, kad šie vandens keliai susisiekia su jūra, yra susiję su jūrinių sąlygų poveikiu, o tai, kad jie nėra didelio upių tinklo dalis, neturi jokios įtakos tam, kad kiekvienas iš jų būtų klasifikuojamas kaip „vidaus vandenų kelias“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2017/2397 3 straipsnio 1 punktą. Komisija taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad pagal Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos (UNCLOS)(11) 50 straipsnį dėl vidaus vandenų ribų nustatymo upių žiotys, įlankos ir uostai klasifikuojami kaip „vidaus vandenys“, o ši sąvoka skiriasi nuo sąvokos „teritoriniai vandenys“.
40.      Triplike
Danijos Karalystė, pirma, nurodė, kad Direktyvoje 2016/1629 numatytos išimtys turėtų turėti įtakos Direktyvoje 2017/2397 numatytų išimčių taikymui. Abiem direktyvomis reglamentuojama ta pati jūrų teritorija. Todėl sąvoka „vidaus vandenų keliai“ turėtų būti aiškinama vienodai, siekiant išvengti jos aiškinimo skirtumų. Antra, Danija pakartoja, jog Komisijos pateikti vidaus vandenų kelių pavyzdžiai nėra pakankami, kad būtų įrodyta, jog Danijoje esama tokių vandens kelių. Kopenhagos, Olborgo ir Odensės uostai (kuriuos Komisija pateikė kaip pavyzdžius) yra susiję su vandens keliais, susisiekiančiais su jūra, todėl juos veikia jūrinės sąlygos, pavyzdžiui, potvyniai ir jūros vandens įtaka. UNCLOS 50 straipsnyje numatyta ribų nustatymo tvarka to nekeičia.
2.      Analizė
41.      Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, pasibaigus Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, o į vėlesnius pokyčius Teisingumo Teismas atsižvelgti negali(12).
42.      Kaip matyti iš Danijos Karalystės šioje byloje pateikto atsiliepimo į ieškinį ir tripliko, pasibaigus 2023 m. rugsėjo 28 d. pagrįstose nuomonėse nustatytam terminui Danijos Karalystė nebuvo priėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų, būtinų, kad pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2021/1233 2 straipsnio 1 dalį būtų įvykdyta ribota pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, taigi pasibaigus šiam terminui ši valstybė narė taip pat nepranešė apie šias nuostatas Komisijai(13).
43.      Vis dėlto, Danijos Karalystės teigimu, nebuvo jokio pareigos perkelti minėtas nuostatas į nacionalinę teisę neįvykdymo, nes nacionalinėje teritorijoje vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, todėl pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalį taikoma išimtis dėl direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę.
44.      Siekiant nustatyti, ar Danijos Karalystė gali remtis Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nustatyta išimtimi, pirmiausia būtina nustatyti tos išimties taikymo sritį.
45.      Direktyvos 2017/2397 3 straipsnio 1 punkte terminas „vidaus vandenų kelias“ apibrėžtas kaip „vandens kelias, kuriuo gali plaukioti 2 straipsnyje nurodytos plaukiojančiosios priemonės, išskyrus jūrą“.
46.      Direktyvoje 2017/2397 sąvoka „techniškai galima“, kalbant apie laivybą vidaus vandenų keliais, nėra apibrėžta. Pagal suformuotą jurisprudenciją, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus(14). Šios nuostatos genezė taip gali suteikti svarbios informacijos ją aiškinant(15).
47.      Atsižvelgiant į 39 straipsnio 4 dalies formuluotę, terminas „techniškai galima“ laivyba siejamas su vidaus vandenų keliais. Techninė galimybė vykdyti laivybos veiklą priklauso nuo geografinių sąlygų ir techninių reikalavimų (pavyzdžiui, vandens kelių gylio ir grimzlės), kurie užtikrina saugią laivybą(16). Todėl laivyba vidaus vandens keliais gali būti laikoma techniškai negalima tiek tuo atveju, kai valstybėje narėje nėra vidaus vandenų kelių, tiek tuo atveju, kai jie nėra tinkami laivybos veiklai.
48.      Kalbant apie sąvokos „techniškai galima“ taikymo vidaus vandenų kelių laivybai kontekstą, reikia pažymėti, kad ji yra pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę išimties dalis. Kaip bendrosios perkėlimo į nacionalinę teisę taisyklės išimtis, ji turi būti aiškinama siaurai.
49.      Kaip jau minėta, Direktyvoje 2017/2397 įtvirtintas tikslinis direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę metodas, grindžiamas valstybių narių geografinėmis ypatybėmis, siekiant atsižvelgti tiek į tų valstybių narių(17), kuriose nevykdoma tarpvalstybinė veikla arba vidaus vandenų laivyba vykdoma retai ir yra tik vietinės reikšmės arba vykdoma tik sezono metu, tiek į tų valstybių narių, kuriose vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, padėtį.
50.      Remiantis Direktyvos 2017/2397 15 konstatuojamąja dalimi, toms valstybėms narėms, kuriose vidaus vandenų laivyba vykdoma retai ir yra tik vietinės reikšmės arba vykdoma tik sezono metu vandens keliuose, nesusisiekiančiuose su kitomis valstybėmis narėmis, taikoma ribota pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, siekiant užtikrinti, kad administracinė perkėlimo į nacionalinę teisę našta būtų proporcinga. Remiantis 16 konstatuojamąja dalimi, toms valstybėms narėms, kuriose vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, neturėtų būti taikoma neproporcinga perkėlimo į nacionalinę teisę našta.
51.      Iš konteksto, kurio dalis yra Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalis, matyti, kad vidaus vandenų kelių jungčių su kitomis valstybėmis narėmis nebuvimas arba vidaus vandenų kelių transporto nebuvimas nėra pakankamas pagrindas visiškai atleisti valstybę narę nuo pareigos perkelti direktyvą į nacionalinę teisę. O to, kad vykdoma minimali vidaus vandenų laivybos veikla, pakanka, kad atitinkama valstybė narė pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį patektų į minimalių įsipareigojimų perkelti nuostatas į nacionalinę teisę taikymo sritį.
52.      Atsižvelgiant į sąvokos „techniškai galima“ prasmę ir teisės akto, kurio dalis ji yra, tikslą, reikia priminti, kad Direktyva 2017/2397 siekiama suderinti vidaus vandenų laivybos įgulos narių profesines kvalifikacijas, siekiant palengvinti judumą, užtikrinti laivybos saugą ir žmogaus gyvybės ir aplinkos apsaugą. Iš tos direktyvos 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad atleidimo nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę tikslas toms valstybėms narėms, kuriose vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima, yra išvengti toms valstybėms narėms tenkančios neproporcingos administracinės naštos. Į šį administracinės naštos mažinimo tikslą taip pat atsižvelgiama tais atvejais, kai valstybėse narėse vidaus vandenų laivyba vykdoma retai ir yra tik vietinės reikšmės arba vykdoma tik sezono metu.
53.      Iš to išplaukia, kad nukrypti nuo pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę leidžiama siekiant sumažinti administracinę naštą. Tam, kad administracinės naštos mažinimo tikslas būtų viršesnis už  tikslą visiškai perkelti nuostatas į nacionalinę teisę, kuriuo siekiama užtikrinti judumą, saugą ir žmogaus gyvybės ir aplinkos apsaugą, valstybė narė turi sugebėti įrodyti, kad vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima. Jei tokia veikla vykdoma bent minimaliai (arba yra techninė galimybė ją vykdyti), atsiranda minimali pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę ir valstybė narė nėra visiškai atleidžiama nuo šios pareigos.
54.      Iš Direktyvos 2017/2397 priėmimo istorijos matyti, kad prieš galutinį priėmimą pareiga ją perkelti į nacionalinę teisę buvo diskusijų objektas. Komisijos pasiūlyme dėl direktyvos buvo numatyta tik bendroji pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę(18). 2017 m. birželio 7 d. vykstant trišaliam tarpinstituciniam Parlamento, Tarybos ir Komisijos dialogui(19) Parlamentas pasiūlė aiškią pareigos perkelti direktyvą į nacionalinę teisę išimtį Danijos Karalystei, Kipro Respublikai ir Maltos Respublikai, „kol jų teritorijose vidaus vandenų laivyba techniškai nėra galima“. Vis dėlto priimtoje galutinėje redakcijoje nebuvo konkrečios nuorodos į šias tris valstybes nares.
55.      Nesant konkrečios nuorodos, priešingai, nei teigia Danijos Karalystė, nėra įrodymų, kad vidaus vandenų laivyba toje valstybėje narėje techniškai nėra galima. Tai veikiau įrodo, kad teisės aktų leidėjas nepadarė jokios išvados šiuo klausimu ir, kaip teigia Komisija, paliko galimybę aiškinti klausimą dėl to, kas yra techniškai galima.
56.      Šioje byloje Komisija tvirtina, kad vidaus vandenų laivyba yra galima ir faktiškai vykdoma, pavyzdžiui, Olborgo uoste, Gudeno upėje, Odensės upėje ir Kopenhagos uoste. Darydama nuorodą būtent į Gudeno ir Odensės upes, Komisija teigia, kad jose teikiamos sezoninės kruizinių laivų paslaugos.
57.      Danijos Karalystė neginčija, kad šiais vandens keliais vykdoma veikla, tačiau ginčija jų priskyrimą vidaus vandenų keliams. Ji teigia, kad Olborgo uostas, Odensės upė ir Kopenhagos uostas susisiekia su jūra ir juos veikia jūrinės sąlygos, pavyzdžiui, potvyniai ir jūros vandens įtaka. Todėl jų negalima klasifikuoti kaip vidaus vandenų kelių, nes pagal Direktyvos 2017/2397 3 straipsnio 1 punktą sąvoka „vidaus vandenų kelias“ apibrėžta kaip vandens kelias, „išskyrus jūrą“.
58.      Nesutinku su Danijos Karalystės siūlomu Direktyvos 2017/2397 sąvokos „vidaus vandenų kelias“ aiškinimu. Reikia pažymėti, kad tos direktyvos tikslais sąvokos „vidaus vandenų kelias“ apibrėžtis yra ypač plati. Sąvoka „išskyrus jūrą“ netrukdo tos direktyvos tikslais vandens kelią, kuris susisiekia su jūra arba į ją įteka, klasifikuoti kaip „vidaus vandens kelią“, su sąlyga, kad tas vandens kelias yra atviras laivybai, kurią vykdo tos direktyvos 2 straipsnyje nurodyti laivai.
59.      Komisija teigia, kad šį aiškinimą patvirtina UNCLOS. Nors sutinku, jog tokį aiškinimą patvirtina tai, kad pagal UNCLOS vidaus vandenys atskiriami nuo teritorinių vandenų(20), reikia pažymėti, kad Direktyvos 2017/2397 taikymo tikslais jos 3 straipsnio 1 punkte pateikta savarankiška sąvokos „vidaus vandenų kelias“ apibrėžtis. Šios apibrėžties pakanka siekiant pateikti aiškinimą, kad su jūra susisiekiantis vandens kelias patenka į sąvokos „vidaus vandenų kelio“ taikymo sritį pagal tą direktyvą(21).
60.      Danijos Karalystė nurodė, kad kiti pavyzdžiai, tokie kaip Silkeborgo ežerai, Gudeno upė ar Odensės upė, netinka Direktyvos 2017/2397 2 straipsnyje nurodytų tipų laivams. Šie ežerai ir upės naudojami mažoms valtims ir sezoninei laivybos veiklai ir nesusisiekia su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, o tai jas skiria nuo didelių upių ir kanalų tinklų, kuriuos šia direktyva pirmiausia siekiama reguliuoti.
61.      Šiuo klausimu reikia priminti, jog, remiantis jurisprudencija, dėl to, kad valstybėje narėje dar nėra vykdoma direktyvoje nurodyta veikla, ta valstybė narė negali būti atleista nuo pareigos priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kad būtų užtikrintas tinkamas visų direktyvos nuostatų perkėlimas į nacionalinę teisę(22). Perkelti direktyvą į nacionalinę teisę nėra privaloma tik tais atvejais, kai direktyvos perkėlimas yra netikslingas dėl geografinių priežasčių(23). Vis dėlto Danijos Karalystės atvejis yra ne toks. Direktyvos 2017/2397 taikymas nėra susietas su sąlyga, kad valstybės narės turi turėti „didelį upių ir kanalų tinklą“; šis terminas toje direktyvoje nevartojamas. Tai, kad tarpvalstybinė veikla nevykdoma ir vidaus laivyba vykdoma retai, nereiškia, kad laivyba vidaus vandenų keliais techniškai nėra galima, o būtent tai yra vienintelis pagrindas atleisti valstybę narę nuo pareigos perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, kaip nustatyta tos direktyvos 39 straipsnio 4 dalyje.
62.      Vietoj to Direktyvoje 2017/2397 numatyta speciali nuostata toms valstybėms narėms, kurios neturi vidaus vandenų kelių, susisiekiančių su kitos valstybės narės laivybai tinkančiu tinklu, ir kuriose laivybos veikla vykdoma tik sezono metu, kaip numatyta direktyvos 39 straipsnio 3 dalyje. Danijos Karalystės pateikti vandens kelių pavyzdžiai pakankamai neįrodo, kad perkelti direktyvą į nacionalinę teisę nėra tikslinga dėl geografinių priežasčių arba kad laivyba „techniškai nėra galima“. Jie veikiau rodo, kad vidaus vandenų laivyba vykdoma retai, o tai pateisina minimalią pareigą perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, kaip numatyta tos 39 straipsnio 3 dalyje.
63.      Danijos Karalystė taip pat teigia, kad jos atleidimas nuo pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę gali būti numanomas iš to, kad ji yra atleidžiama nuo pareigos į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2016/1629.
64.      Direktyvoje 2016/1629 nustatyti vidaus vandenų laivams keliami techniniai reikalavimai. Jos I priede pateikiamas Sąjungos vidaus vandenų kelių, suskirstytų į 1, 2 ir 3 geografines zonas, sąrašas. Tame sąraše nėra nuorodos į Danijos vidaus vandenų kelius. Be to, Direktyvos 2016/1629 40 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad tam tikros valstybės narės, įskaitant Danijos Karalystę, yra atleistos nuo pareigos perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę.
65.      Pagrindimas, kodėl netaikoma pareiga perkelti Direktyvą 2016/1629 į nacionalinę teisę, išdėstytas tos direktyvos 27 konstatuojamojoje dalyje. Joje nurodyta, kad „Danijoje, Estijoje, Airijoje, Graikijoje, Ispanijoje, Kipre, Latvijoje, Maltoje, Portugalijoje, Slovėnijoje ir Suomijoje nėra vidaus vandenų kelių arba vidaus vandenų laivyba nėra naudojama dideliu mastu“. Todėl toms valstybėms narėms prievolė perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę ir ją įgyvendinti būtų „neproporcinga ir bereikalinga“.
66.      Pripažįstu, kad Direktyvos 2016/1629 ir Direktyvos 2017/2397 taikymo srityje ir apibrėžtyse yra panašumų. Be to, Direktyvoje 2016/1629 pateikiamas Sąjungos vidaus vandenų kelių klasifikavimas, į kurį Danija neįtraukta. Galima teigti, kad nesant vidaus vandenų kelių klasifikacijos pagal Direktyvą 2017/2397 būtų galima remtis klasifikacija pagal Direktyvą 2016/1629.
67.      Vis dėlto problema, susijusi su Direktyvoje 2016/1629 nustatytos vidaus vandenų kelių klasifikacijos taikymu Direktyvoje 2017/2397, yra ta, kad, kaip nurodyta Direktyvos 2016/1629 4 straipsnyje, ta klasifikacija nustatyta „[tos] direktyvos tikslais“ (t. y.
Direktyvos 2016/1629). Net jei valstybės narės geografinės sąlygos išlieka tos pačios, Sąjungos teisės aktų leidėjo svarstymai, kuriais grindžiamas tam tikro teisės akto taikymas, gali būti kitokie. Skirtingai nei Direktyvoje 2016/1629, Direktyvoje 2017/2397 teisės aktų leidėjas nustatė tikslinį nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodą, grindžiamą kitokiais motyvais nei tie, kuriais buvo grindžiama ankstesnė direktyva.
68.      Taigi iš to, kad Danijos vidaus vandenų keliai nėra klasifikuojami pagal Direktyvą 2016/1629, negalima daryti išvados, jog Danijoje nėra vidaus vandenų kelių. Priešingai, nei teigia Danijos Karalystė, iš pastarosios direktyvos 27 konstatuojamosios dalies negalima daryti jokios kitos išvados. Šioje konstatuojamojoje dalyje nurodomi du alternatyvūs motyvai, dėl kurių kai kurioms valstybėms narėms netaikoma pareiga perkelti nuostatas į nacionalinę teisę: „nėra vidaus vandenų kelių arba vidaus vandenų laivyba nėra naudojama dideliu mastu“. Ši konstatuojamoji dalis patvirtina argumentą, kad kai kuriose valstybėse narėse vidaus vandenų laivyba yra techniškai galima, tačiau nėra naudojama dideliu mastu.
69.      Taip pat reikia pažymėti, kad Direktyvos 2016/1629 40 straipsnyje iš valstybių narių, kurioms skirta direktyva, aiškiai išskiriama 11 valstybių narių, įskaitant Danijos Karalystę, ir šios valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos perkelti tą direktyvą į nacionalinę teisę. Visgi ši išimtis negali būti automatiškai taikoma Direktyvai 2017/2397, kurioje iš valstybių narių, kurioms skirta direktyva, aiškiai neišskiriama nė viena valstybė narė.
70.      Iš tiesų pagal Direktyvos 2017/2397 41 straipsnį ši direktyva skirta visoms valstybėms narėms be išimties.
71.      Be to, kaip nurodė Komisija, abiejų direktyvų reglamentuojama sritis skiriasi. Direktyvoje 2016/1629 nustatyti techniniai reikalavimai, taikomi vidaus vandenų laivybai, o Direktyvoje 2017/2397 nustatytos asmenų, dalyvaujančių eksploatuojant plaukiojančiąją priemonę, kuri plaukioja Sąjungos vidaus vandenų keliais, kvalifikacijų patvirtinimo pažymėjimu ir tokių kvalifikacijų pripažinimo valstybėse narėse sąlygos ir tvarka.
72.      Šių dviejų direktyvų dalyko skirtumas rodo, kad motyvai, dėl kurių teisės aktų leidėjas nusprendė atleisti tam tikras valstybes nares nuo pareigos į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2016/1629, susijusią su techniniais reikalavimais, nebuvo lemiami sprendžiant dėl pareigos į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2017/2397, susijusią su abipusiu pripažinimu. Nors Sąjungos teisės aktų leidėjas laikėsi nuomonės, kad Direktyvos 2016/1629 techninių reikalavimų, susijusių su laivais, perkėlimas būtų neproporcingas valstybėms narėms, kuriose „nėra vidaus vandenų kelių“ arba kuriose „vidaus vandenų laivyba nėra naudojama dideliu mastu“, dėl abipusio pripažinimo, reglamentuojamo Direktyvoje 2017/2397, kurioje nustatytas tikslinis nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodas, buvo svarbios kitokios aplinkybės.
73.      Komisija sutinka, kad tarp šių dviejų direktyvų yra „sinergija“, susijusi su konkrečia valstybių narių, kuriose vidaus vandenų laivyba nėra reikšminga ir kurios neturi su kitomis valstybėmis narėmis susisiekiančių vidaus vandenų kelių, padėtimi.
74.      Vis dėlto šių valstybių narių ypatinga padėtis jau įtvirtinta Sąjungos teisės aktų leidėjui pripažinus, kad pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį pareiga perkelti nuostatas į nacionalinę teisę  yra ribota.
75.      Iš esmės dėl tų pačių priežasčių iš to, kad Danija neminima transeuropinių vidaus vandenų kelių transporto tinklų žemėlapiuose, negalima daryti kitokios išvados(24). Tai, kad pagal Reglamentą 2024/1679 Danijos vandens keliai nėra įtraukti į išsamius ir pagrindinius vidaus vandenų kelių transporto tinklus, neturi jokios reikšmės Direktyvos 2017/2397 taikymo sričiai. Kaip jau nurodyta, Direktyvoje 2017/2397 numatyta speciali nuostata, skirta valstybėms narėms, kurių vandens keliai nėra sujungti su kitos valstybės narės laivybos tinklu ir nėra pagrindinio tinklo dalis.
76.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Danijos Karalystė turi ribotą pareigą perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2021/1233 2 straipsnį.
77.      Taigi iki 2023 m. rugsėjo 28 d. pagrįstose nuomonėse nustatyto termino nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų toms nuostatoms įgyvendinti, ir nepranešusi apie šias nuostatas Komisijai, Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal tas nuostatas.
B.      Dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį
1.      SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymas
a)      Šalių argumentai
78.      Komisijos teigimu, SESV 260 straipsnio 3 dalies tikslas – skatinti valstybes nares perkelti teisėkūros procedūra priimtas direktyvas į nacionalinę teisę per Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytus terminus ir taip užtikrinti, kad Sąjungos teisė būtų iš tikrųjų veiksminga.
79.      Nagrinėjamoje byloje Direktyva 2017/2397 buvo priimta taikant įprastą teisėkūros procedūrą, o Danijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal tos direktyvos 39 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2021/1233 2 straipsnio 1 dalį iki 2022 m. sausio 17 d. priimti ir paskelbti įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus šioms direktyvoms įgyvendinti, ir nedelsiant pranešti apie šias nuostatas Komisijai. Todėl tenkinamos SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos.
80.      Atsiliepime į ieškinį Danijos Karalystė ginčija SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymą. Šioje byloje keliamo klausimo esmė yra nesutarimas dėl to, ar Danijoje yra galima vidaus vandenų laivyba, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalį. Taigi iškeltas klausimas yra ne tai, ar Danijos Karalystė priėmė būtinas priemones, kad įgyvendintų šias direktyvas, ir ar apie jas pranešė Komisijai, o tai, ar šios direktyvos buvo taikytinos Danijos Karalystei. Atsižvelgiant į ginčo dalyką, SESV 260 straipsnio 3 dalis šioje byloje netaikytina.
81.      Danijos Karalystė teigia, kad pagal suformuotą jurisprudenciją(25) SESV 260 straipsnio 3 dalis netaikoma byloje, susijusioje su klausimu, ar nuostatų perkėlimas į nacionalinę teisę yra netinkamas, kai atitinkama valstybė narė jau informavo Komisiją apie tokių nuostatų perkėlimą į nacionalinę teisę. Todėl SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo sritis neapima bylos, kurioje esant pažeidimui būtina išaiškinti atitinkamų direktyvos nuostatų taikymo sritį.
82.      Be to, Danijos Karalystė iki nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos, būtent 2021 m. rugpjūčio 19 d. raštu, taip pat pranešimu sistemoje THEMIS, Komisijai pranešė, kad pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalį jai netaikomas reikalavimas perkelti direktyvą į nacionalinę teisę. Taigi pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį Danijos Karalystė įvykdė „pareigą pranešti apie direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas“. Iš tiesų ši pareiga turi būti suprantama atsižvelgiant į teisės aktą, kuris turi būti perkeltas į nacionalinę teisę. SESV 260 straipsnio 3 dalimi valstybės narės nėra įpareigojamos į nacionalinę teisę perkelti nuostatas, kurios pagal atitinkamame teisės akte nustatytus reikalavimus nėra privalomos.
83.      Savo pozicijai pagrįsti Danijos Karalystė priduria, kad Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje nėra tiksliai nurodyta, kurioms valstybėms narėms taikoma išimtis. Komisijos teiginys, kad tik Kipro Respublika ir Maltos Respublika yra atleistos nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę, grindžiamas šios nuostatos aiškinimu.
84.      Galiausiai Danijos Karalystė teigia, kad jeigu šioje byloje būtų taikoma SESV 260 straipsnio 3 dalis, ji netektų
galimybės Teisingumo Teisme ginti savąjį Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalies aiškinimą nerizikuojant gauti piniginę baudą.
85.      Dublike Komisija teigia, kad Danijos Karalystės tvirtinimas, jog šios bylos esmė yra „nesutarimas dėl esmės“, susijęs su 39 straipsnio 4 dalies taikymo sritimi, yra neteisingas. Teisingumo Teismas neturi vertinti nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių turinio, nes apie tas priemones nebuvo pranešta.
86.      Komisija taip pat nesutinka su Danijos Karalystės teiginiu, kad ji įvykdė pareigą pranešti. Pranešimas Komisijai apie nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę priemones neapima „bet kokių priemonių“, jis turi būti išsamus(26). Danijos Karalystės pateikti dokumentai neatitinka to standarto.
b)      Analizė
87.      Visų pirma primintina, jog SESV 260 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad jeigu pagal SESV 258 straipsnį Komisija kreipiasi į Teisingumo Teismą, remdamasi tuo, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimo pranešti apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas, ji gali, jei mano esant tai reikalinga, nurodyti vienkartinės sumos arba periodinės baudos, mokėtinų atitinkamos valstybės narės, dydį, kurį pagal aplinkybes laiko tinkamu. Remiantis SESV 260 straipsnio 3 dalies antra pastraipa, jei Teisingumo Teismas nustato pažeidimą, jis gali paskirti atitinkamai valstybei narei sumokėti vienkartinę sumą arba periodinę baudą, neviršijančią Komisijos nurodyto dydžio. Pareiga mokėti atsiranda Teisingumo Teismo sprendime nustatytą dieną.
88.      Dėl SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo srities Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad reikia laikytis tokio šios nuostatos aiškinimo, kuris, pirma, leistų garantuoti Komisijos prerogatyvas, siekiant užtikrinti veiksmingą Sąjungos teisės taikymą, ir apsaugoti valstybių narių teisę į gynybą ir jų procesinę padėtį, kai kartu taikomi SESV 258 straipsnis ir SESV 260 straipsnio 2 dalis, ir, antra, Teisingumo Teismui vykdyti savo teismines funkcijas, t. y. per vieną ir tą patį procesą vertinti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė įsipareigojimus pranešti, taip pat prireikus įvertinti konstatuoto įsipareigojimų neįvykdymo sunkumą ir skirti piniginę baudą, kurią jis mano esant labiausiai tinkamą nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis(27).
89.      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas išaiškino, kad SESV 260 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „pareig[a] pranešti apie <...> direktyv[ą] į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas“ reiškia valstybių narių pareigą pateikti pakankamai aiškią ir tikslią informaciją apie direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, o valstybės narės privalo nurodyti, kuriomis nuostatomis į nacionalinę teisę perkeliama kiekviena direktyvos nuostata ar nuostatos(28). Vis dėlto vykstant pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį pradėtam teismo procesui Teisingumo Teismas neprivalo nagrinėti, ar nacionalinės priemonės, apie kurias pranešta Komisijai, užtikrina tinkamą tos direktyvos perkėlimą(29).
90.      Taigi SESV 260 straipsnio 3 dalies taikymo sritis apima ne tik atvejį, kai valstybė narė visiškai nesiima veiksmų, kad įvykdytų „procedūrinę“ pareigą pranešti, bet ir atvejį, kai nevykdoma ir esminė pareiga pateikti Komisijai aiškią ir tikslią informaciją apie direktyvos kiekvienos nuostatos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. Visgi netinkamo nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę atvejai neįtraukiami ir turi būti nagrinėjami pagal SESV 258 straipsnį taikant įprastą procedūrą(30).
91.      Šioje byloje neginčijama, kad Danijos Karalystė nepranešė Komisijai apie jokias direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, susijusias su Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalimi. Komisijos nuomone, akivaizdu, kad taikytina SESV 260 straipsnio 3 dalis. Danijos Karalystės nuomone, priešingai, taip nėra, nes pagal minėtos direktyvos 39 straipsnio 4 dalį ji nebuvo įpareigota perkelti direktyvą į nacionalinę teisę. Iš tiesų 2021 m. rugpjūčio 19 d., gerokai iki tos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos, Danijos Karalystė pranešė Komisijai mananti, kad pagal tą nuostatą jai netaikoma pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę(31).
92.      Kyla klausimas, ar tokios aplinkybės gali būti laikomos „pareig[os] pranešti apie <...> direktyv[ą] į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas“, kaip tai suprantama SESV 260 straipsnio 3 dalyje, nevykdymu.
93.      Norint atsakyti į šį klausimą, reikia atsižvelgti į direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę metodą, kuris yra Komisijos ieškinio dalykas, ir sąlygas, kurioms esant taikytinos pareigos perkelti direktyvą į nacionalinę teisę išimtys. Direktyvoje 2017/2397 nėra nustatyta visoms valstybėms narėms vienoda pareiga perkelti nuostatas į nacionalinę teisę. Kaip jau paaiškinta(32), taikomas tikslinis nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodas, pagal kurį pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę apimtis skiriasi – gali būti taikoma pareiga į nacionalinę teisę perkelti visas nuostatas, dalį nuostatų, būtiniausias nuostatas arba neperkelti jokių nuostatų (tai kiekvienu atveju priklauso nuo tam tikrų kriterijų įvykdymo).
94.      Pagal toje direktyvoje nustatytą tikslinį nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodą valstybės narės neatleidžiamos nuo pareigos pateikti Komisijai aiškią ir tikslią informaciją(33). Vis dėlto, atsižvelgiant į nuostatą, kuria remiamasi, tos informacijos turinys neišvengiamai priklauso nuo jų pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę apimties.
95.      Mano pirma pateikta analizė dėl SESV 258 straipsnio pažeidimo rodo, kad pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę apimtis pagal Direktyvą 2017/2397 nėra akivaizdžiai nustatyta. Tam reikia išaiškinti Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatytas sąlygas. Nors tos direktyvos 39 straipsnio 3 dalies taikymo sritį galima nustatyti remiantis jos 2 straipsnio 3 dalimi, atsižvelgiant į Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalies taikymo sritį, reikia išaiškinti abstraktų kriterijų, kad laivyba vidaus vandenų keliais „techniškai nėra galima“.
96.      Jeigu Teisingumo Teismas sutiks su mano pasiūlymu, kad Komisija sėkmingai įrodė, jog šioje byloje taikytina Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalis, o ne jos 39 straipsnio 4 dalis, tai savaime nereiškia, kad taikytina SESV 260 straipsnio 3 dalis. Taip yra todėl, kad nagrinėjamoje byloje reikia, kad Teisingumo Teismas pirmiausia nustatytų toje direktyvoje įtvirtintų pareigų perkelti nuostatas į nacionalinę teisę apimtį.
97.      Sprendimas dėl to, ar Danijos Karalystė pagrįstai rėmėsi Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalimi, kad jai nebūtų taikoma pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, galiausiai susijęs su tos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę tinkamumu, kurį, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija(34), galima nustatyti tik pagal SESV 258 straipsnį, ir tokiu atveju pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį baudos dėl pažeidimo nėra iškart skiriamos.
98.      Atsižvelgiant į tokį konkretų ir tikslinį nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodą, kai visiškas atleidimas nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę grindžiamas abstrakčiais kriterijais, tai, kad valstybė narė, mananti, jog ji atitinka tuos kriterijus, neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę, nėra vien neveikimo pasekmė. Tai yra jos taikomos išimties taikymo srities aiškinimo pasekmė. Šio aiškinimo pagrįstumą Teisingumo Teismas turi išnagrinėti taikydamas įprastą procedūrą pagal SESV 258 straipsnį.
99.      Padėtis būtų kitokia, jeigu Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalyje būtų aiškiai nurodytos konkrečios valstybės narės. Tokiu atveju nebūtų jokių esminių ginčų dėl to, kuri valstybė narė patenka į išimties taikymo sritį. Jeigu galutinėje redakcijoje būtų įvardytos tik Kipro Respublika ir Maltos Respublika – valstybės narės, kurios, Komisijos nuomone, yra vienintelės, kurių teritorijoje laivyba vidaus vandenų keliais „techniškai nėra galima“, tuomet nekiltų abejonių, kad Danijos Karalystei netaikoma pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę.
100. Vis dėlto teisės aktų leidėjas pasirinko kitaip. Kaip Komisija pripažįsta savo dublike, dabar galiojančios Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalies formuluotės reikšmė yra „aiškinimo, kas kiekvienoje valstybėje narėje yra techniškai galima, objektas“ (išskirta mano).
101. Taip pat reikia pripažinti, jog dėl to, kad Danijos Karalystei buvo suteikta išimtis ankstesniuose teisėkūros proceso etapuose, didėja neaiškumas dėl išimties taikymo srities, todėl ją reikia išaiškinti.
102. Jei kyla ginčas dėl kiekvienos šioje direktyvoje nurodytos nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę galimybės aiškinimo, Teisingumo Teismas turi nuspręsti, kuri galimybė taikytina. Šis klausimas toli gražu nėra akivaizdus, todėl pirmiausia reikia priimti aiškinamąjį sprendimą byloje, iškeltoje pagal SESV 258 straipsnį(35). Tik tuo atveju, jei atitinkama valstybė narė nevykdytų to teismo sprendimo, būtų galima taikyti baudas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį.
103. Jeigu būtų pripažinta, kad tokiu atveju taikytina SESV 260 straipsnio 3 dalis, tai būtų nesuderinama su tos nuostatos tikslu. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad SESV 260 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos tvarkos tikslas – ne vien paskatinti valstybes nares kuo greičiau nutraukti įsipareigojimų nevykdymą, kuris, nesant tokios priemonės, galėtų tęstis, bet ir supaprastinti ir pagreitinti piniginių sankcijų skyrimo procedūrą, taikomą, kai neįvykdomas įsipareigojimas pranešti apie pagal teisėkūros procedūrą priimtos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonę(36).
104. Šioje byloje pagreitinta baudų skyrimo procedūra negali padėti siekti tikslo paskatinti atitinkamą valstybę narę perkelti direktyvą į nacionalinę teisę ir supaprastinti bei pagreitinti procedūrą. Šie tikslai galėtų būti pasiekti tik tuo atveju, jei egzistuotų aiški ir neginčytina pareiga perkelti nuostatas į nacionalinę teisę. Visgi dėl pirma išdėstytų priežasčių taip nėra tuo atveju, kai teisės aktų leidėjas visiškai atleido valstybes nares nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę, jeigu jos atitinka abstrakčius kriterijus, kuriuos reikia aiškinti.
105. Jeigu Teisingumo Teismas nustatys pažeidimą, atitinkamai valstybei narei turi būti suteikta galimybė įvykdyti Teisingumo Teismo sprendimą po to, kai jis nuspręs dėl tinkamo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę taikymo srities aiškinimo. Tai ypač taikytina šioje byloje, kurioje iki nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos Danijos Karalystė pareiškė savo poziciją, kad jos teritorijoje nėra vidaus vandenų kelių ir todėl ji yra atleista nuo pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę remiantis jos 39 straipsnio 4 dalimi(37).
106. Mano siūlomą aiškinimą taip pat patvirtina teisinis kontekstas, kurį sudaro SESV 260 straipsnio 3 dalis ir SESV 258 straipsnyje nurodyta procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Šiuo klausimu pažymėtina, kad SESV 258 straipsnyje numatyta procedūra suteikia valstybėms narėms galimybę ginčyti Komisijos poziciją konkrečiu atveju, kiek tai susiję su priemonėmis, leidžiančiomis užtikrinti tinkamą atitinkamos direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę, tačiau nesusiduriant su rizika, kad joms bus skirta piniginė bauda. Tokia bauda, remiantis SESV 260 straipsnio 2 dalimi, gali būti skiriama tik tuomet, kai atitinkama valstybė narė nesiėmė priemonių pirmajam teismo sprendimui, kuriuo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, įgyvendinti(38).
107. Kitaip tariant, valstybė narė turi turėti galimybę pareikšti savo nuomonę dėl pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę apimties, kai ta pareiga priklauso nuo teisės aktų leidėjo nustatytų kriterijų, ir užginčyti kitokią Komisijos nuomonę, be to, dėl tokios galimybės jai neturėtų grėsti sankcijos, kurios galėtų būti skiriamos nedelsiant. Priešingu atveju, kaip teigia Danijos Karalystė, tai galėtų pakenkti ikiteisminės procedūros veiksmingumui.
108. Piniginių baudų rizika, taip pat laikas, nuo kada gali būti taikomos sankcijos, gerokai skiriasi priimant sprendimą pagal SESV 258 straipsnį ir SESV 260 straipsnio 3 dalį. Kaip pabrėžiama teisės srities literatūroje, nors pagal SESV 258 straipsnį vienkartinė bauda gali būti skirta tik po antrojo sprendimo pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, „pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį vienkartinė bauda gali būti skirta už laikotarpį iki Teisingumo Teismo (pirmojo ir vienintelio) sprendimo priėmimo dienos“(39). Skyrus baudas valstybei narei nuo to „pirmojo ir vienintelio“ sprendimo priėmimo dienos už direktyvos, kurioje numatyta pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę išimtis, neperkėlimą į nacionalinę teisę, galėtų būti sumenkintas baudų sistemos patikimumas.
109. Pabaigoje norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad šios bylos aplinkybės, priešingai, nei teigia Komisija, skiriasi nuo tų atvejų, kai Teisingumo Teismas priėmė sprendimus dėl nepranešimo apie nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, nors valstybės narės ginčijo savo pareigą perkelti direktyvas į nacionalinę teisę dėl tariamo tam tikrų atitinkamų direktyvų nuostatų nereikšmingumo.
110. Tiesa ta, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, tokio valstybės narės atlikto vertinimo akivaizdžiai nepakanka, kad ji būtų atleista nuo pareigos priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus direktyvai įgyvendinti, arba nuo pareigos pranešti Komisijai apie šios direktyvos perkėlimo priemones(40).
111. Vis dėlto šis ieškinys nėra susijęs su tuo, kad valstybė narė ginčytų direktyvos, kurią ji paprastai privalo perkelti į nacionalinę teisę, nuostatų reikšmingumą. Jis susijęs su direktyva, kurioje nustatytas konkretus tikslingas nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę metodas, o visiško atleidimo nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę galimybė įtvirtinta nuostatoje, kuri gali būti aiškinama įvairiai.
112. Dėl visų šių priežasčių manau, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis netaikytina šio ieškinio aplinkybėmis, nes kyla esminis ginčas dėl pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę apimties, konkrečiau – dėl abstrakčiojo kriterijaus, pagal kurį valstybė narė atleidžiama nuo pareigos perkelti nuostatas į nacionalinę teisę, kaip numatyta direktyvos 39 straipsnio 4 dalyje, aiškinimo. Taigi Komisijos prašymas pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį neturėtų būti tenkinamas.
2.      Dėl piniginių baudų
a)      Šalių argumentai
113. Komisija prašo Teisingumo Teismo, remiantis SESV 260 straipsnio 3 dalimi, nuo sprendimo paskelbimo dienos paskirti Danijos Karalystei vienkartinę baudą ir už kiekvieną dieną mokamą baudą, nustačius, kad ši valstybė narė neįvykdė pareigos pranešti apie priemones, kuriomis į nacionalinę teisę perkeltos direktyvos 2017/2397 ir 2021/1233.
114. Komisija, laikydamasi savo Komunikato „Finansinės sankcijos, taikomos vykdant pažeidimo nagrinėjimo procedūras“ 2023/C 2/01(41), nustato šių baudų dydį remdamasi pažeidimo sunkumu, jo trukme ir būtinybe užtikrinti, kad bauda turėtų atgrasomąjį poveikį, siekiant užkirsti kelią pakartotiniams pažeidimams.
115. Danijos Karalystė ginčija piniginių baudų skyrimą, teigdama, kad jos būtų netinkamos šioje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis. Ji turėtų turėti galimybę imtis priemonių, kad įvykdytų Teisingumo Teismo sprendimą, jeigu Komisijos pirmasis pagrindas, susijęs su SESV 258 straipsniu, būtų pripažintas pagrįstu. Visgi, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad turi būti skirta piniginė bauda, būtų tinkama tik už kiekvieną dieną mokama bauda ir skaičiuojama po sprendimo priėmimo dienos.
b)      Analizė
116. Nematau būtinybės pareikšti nuomonės dėl tikslaus piniginių baudų apskaičiavimo, nes manau, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis šioje byloje netaikytina. Vis dėlto norėčiau pateikti kelias pastabas tam atvejui, jeigu Teisingumo Teismas nesutiktų su mano pozicija.
117. Reikia konstatuoti, jog tam, kad būtų pasiektas SESV 260 straipsnio 3 dalies tikslas, šios nuostatos autoriai numatė dviejų rūšių pinigines baudas, t. y. vienkartinę sumą ir periodinę baudą.
118. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad vienos ar kitos iš šių dviejų priemonių taikymas priklauso nuo to, ar kiekviena iš šių priemonių atitinka siekiamą tikslą, atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Periodinės baudos skyrimas atrodo ypač tinkamas siekiant paskatinti valstybę narę kuo greičiau nutraukti įsipareigojimų nevykdymą, kuris, nesant tokios priemonės, veikiausiai būtų tęsiamas, o vienkartinės sumos skyrimas labiau grindžiamas atitinkamos valstybės narės pareigų nevykdymo pasekmėmis privatiems ir viešiesiems interesams, pavyzdžiui, kai pažeidimas tęsėsi ilgą laiką(42).
119. Dėl galimybės skirti piniginę baudą šioje byloje reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į nagrinėjamos bylos aplinkybes ir, kaip jis mano, reikalingą įtikinimo ar atgrasymo lygį, kiekvienoje byloje turi nustatyti tinkamas pinigines baudas, kad, be kita ko, būtų užkirstas kelias kartoti panašius Sąjungos teisės pažeidimus(43).
120. Šioje byloje dėl priežasčių, kurias jau išsamiai paaiškinau savo analizėje, Danijos Karalystės įsipareigojimų nevykdymas yra susijęs su jos pareigos perkelti Direktyvą 2017/2397 į nacionalinę teisę taikymo srities netinkamu aiškinimu. Šį klausimą pirmiausia turi išspręsti Teisingumo Teismas, o atitinkamai valstybei narei turėtų būti suteikta galimybė vykdyti Teisingumo Teismo sprendimą. Todėl piniginių baudų skyrimas neturėtų atgrasomojo poveikio, kuris užkirstų kelią panašių Sąjungos teisės pažeidimų pasikartojimui ateityje.
121. Jeigu Teisingumo Teismas vis dėlto manytų, kad tikslinga skirti piniginę baudą, mano pasiūlymas, atsižvelgiant į Danijos Karalystės pateiktą informaciją, būtų skirti tik už kiekvieną dieną mokamą baudą.
122. Dėl baudos mokėjimo tvarkos pasakytina, kad pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį Teisingumo Teismas turi nustatyti datą, kada atsiranda pareiga mokėti(44). Atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes(45), atrodytų tinkama, kad už kiekvieną dieną mokama bauda būtų skiriama nuo Teisingumo Teismo nustatytos(46) dienos po sprendimo paskelbimo iki tol, kol valstybė narė pašalins nustatytą pažeidimą(47). Nustačius pradžios datą po sprendimo paskelbimo dienos, Danijos Karalystė galėtų užtikrinti atitiktį Teisingumo Teismo pateiktam Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 ir 4 dalių aiškinimui.
V.      Bylinėjimosi išlaidos
123. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Kadangi, atsižvelgiant į mano pasiūlymą, tiek Komisijos, tiek Danijos Karalystės reikalavimai atmetami, reikia nurodyti joms padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
VI.    Išvada
124. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
1)      pripažinti, kad iki 2023 m. rugsėjo 28 d. Europos Komisijos pagrįstose nuomonėse nustatyto termino pabaigos nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, kurie yra būtini siekiant įgyvendinti 2017 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2017/2397 dėl vidaus vandenų laivybos srities profesinių kvalifikacijų pripažinimo, kuria panaikinamos Tarybos direktyvos 91/672/EEB ir 96/50/EB, 39 straipsnio 3 dalį ir 2021 m. liepos 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2021/1233, kuria iš dalies keičiama Direktyva (ES) 2017/2397, kiek tai susiję su trečiosios šalies pažymėjimų pripažinimo pereinamojo laikotarpio priemonėmis, 2 straipsnio 1 dalį, arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie tokias nuostatas Europos Komisijai, Danijos Karalystė neįvykdė savo pareigų pagal šias nuostatas;
2)      atmesti likusią ieškinio dalį;
3)      nurodyti Komisijai ir Danijos Karalystei padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
1      Originalo kalba: anglų.
2      OL L 345, 2017, p. 53.
3      OL L 274, 2021, p. 52.
4      Apskritai žr. Grimaldi, M., Inland waterway transport: the European legal framework, Routledge, Oxon/New York, 2023, p. 132–212.
5      Žr. Direktyvos 2017/2397 43 konstatuojamąją dalį.
6      1996 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas Nr. 1692/96/EB, pateikiantis Bendrijos gaires dėl transeuropinio transporto tinklo plėtros (OL L 228, 1996, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 2 t., p. 364; toliau – TEN-T žemėlapis).
7      2016 m. rugsėjo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomi vidaus vandenų laivams taikomi techniniai reikalavimai, iš dalies keičiama Direktyva 2009/100/EB ir panaikinama Direktyva 2006/87/EB (OL L 252, 2016, p. 118).
8      2007 m. birželio 14 d. Sprendimas Komisija / Belgija (C‑422/05, EU:C:2007:342, 59 punktas) ir 2010 m. sausio 14 d. Sprendimas Komisija / Čekijos Respublika
(C‑343/08, EU:C:2010:14, 39–42 punktai).
9      2024 m. birželio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl transeuropinio transporto tinklo plėtros Sąjungos gairių, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (ES) 2021/1153 ir (ES) Nr. 913/2010 ir panaikinamas Reglamentas (ES) Nr. 1315/2013 (OL L 2024/1679).
10      Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 2072 t., p. 313.
11      Sudaryta Montego Bėjuje 1982 m. gruodžio 10 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1833 t., p. 3).
12      2002 m. sausio 30 d. Sprendimas Komisija / Graikija (C‑103/00, EU:C:2002:60, 23 punktas) ir 2024 m. balandžio 25 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (Pranešėjų direktyva) (C‑147/23, EU:C:2024:346, 28 punktas).
13      Tam, kad skaitytojui būtų suprantamiau, savo tolesnėje analizėje ta apimtimi, kuria Direktyva 2021/1233 yra keičiamos nuostatos, dėl kurių pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį taikoma ribota pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, remsiuosi tik pastarąja direktyva.
14      Žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas) ir 2026 m. vasario 12 d. Sprendimą Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, 23 punktas).
15      2025 m. lapkričio 11 d.
Sprendimas Danija / Parlamentas ir Taryba (Deramas minimalusis darbo užmokestis) (C‑19/23, EU:C:2025:865, 106 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
16      Žr. Jessen, H. „EU Law and Inland Waterway Transportation“, Jessen, H. ir Werner, M. J. (red.), EU Maritime Transport Law,  Beck-Hart-Nomos, 2016, p. 54, ir van Dorsser, C., „Existing waterway infrastructures and future needs“, leidinyje Wiegmans, B. ir Konings, R. (red.), Inland waterway transport – Challenges and prospects,  Routledge, London, 2016, p. 99–124, 99 punktas.
17      Žr. šios išvados 19 punktą.
18      Žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vidaus vandenų laivybos srities profesinių kvalifikacijų pripažinimo, kuria panaikinamos Tarybos direktyvos 96/50/EB ir 91/672/EEB (COM (2016) 82 final) 35 straipsnį.
19      Tarybos Generalinio sekretoriato darbo dokumentas, Briuselis, 2017 m. birželio 9 d.
20      UNCLOS 8 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad, išskyrus šios konvencijos IV dalį (susijusią su salynų valstybėmis), „vandenys, esantys į sausumos pusę nuo teritorinių vandenų pagrindinės linijos, yra valstybės vidaus vandenų dalis“. Iš šios nuostatos matyti, kad vidaus vandenys yra pakrantės vandenys, apibrėžiami kaip priešingybė teritoriniams vandenims. Žr. Bangert, K., „Internal Waters“, Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law, ir Churchill, R. R. ir Lowe, A. V., The Law of the Sea, 3-iasis leidimas, Juris Publishing, Manchester University Press, Yonkers/Manchester, 1999, p. 60, kur aiškinama, kad vidaus vandenys – tai vandenys, esantys „į sausumos pusę nuo teritorinių vandenų pagrindinės linijos, o kitos jūrų zonos matuojamos“.
21      Tai nedraudžia atitinkamai valstybei narei taikyti kitokį teisinį klasifikavimą kitais tikslais, nei numatyta Direktyvoje 2017/2397. Žr. Coelho, N. F. ir Raakjaer, J., „Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark“, WMU Journal of Maritime Affairs, 25 t., 2025, p. 119.
22      2010 m. sausio 14 d. Sprendimas Komisija / Čekija (C‑343/08, EU:C:2010:14, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Ten pat, 42 punktas.
24      Žr. Reglamento 2024/1679 I priedą.
25      Danijos Karalystė nurodo 2019 m. liepos 8 d. Sprendimą Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 55 punktas).
26      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 51–54 punktai).
27      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 58 punktas) ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Komisija / Airija (Kova su pinigų plovimu) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 55 punktas).
28      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 59 punktas) ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Komisija / Airija (Kova su pinigų plovimu) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 56 punktas). Teisingumo Teismas nusprendė, jog tam, kad įvykdytų teisinio saugumo pareigą ir užtikrintų visų šios direktyvos nuostatų perkėlimą į nacionalinę teisę visoje teritorijoje, valstybės narės privalo nurodyti kiekvieną direktyvos nuostatą perkeliančias nacionalinės teisės nuostatas. Kai toks pranešimas pateiktas (prireikus prie jo gali būti pridėta atitikties lentelė), Komisija, prašydama skirti atitinkamai valstybei narei SESV 260 straipsnio 3 dalyje numatytą piniginę baudą, turi įrodyti, kad tam tikros perkėlimo priemonės akivaizdžiai nepatvirtintos arba neapima visos tos valstybės narės teritorijos.
29      Ten pat.
30      Žr. Prete, L., Infringement proceedings in EU Law, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2017, p. 239–290; Prete, L., „Infringement Procedures and Sanctions under Article 260 TFEU: Evolution, Limits and Future Prospects“,  Montaldo, S., Costamagna, F. ir Miglio, A. (red.), EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctioning Powers, Routledge, London, 2021, p. 71, 75 ir paskesni punktai.
31      Atitinkamas Danijos Karalystės raštas Komisijai yra bylos, nagrinėjamos Teisingumo Teisme, medžiagos dalis.
32      Žr. šios išvados 19 punktą.
33      Tai taip pat nurodyta Direktyvos 2017/2397 43 konstatuojamojoje dalyje.
34      Žr. šios išvados 90 punktą.
35      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai)  (C‑543/17, EU:C:2019:322, 71 punktas).
36      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 52 punktas) ir 2025 m. kovo 6 d. Sprendimas Komisija / Čekija (Pranešėjų direktyva) (C‑152/23, EU:C:2025:147, 78 punktas).
37      2021 m. rugpjūčio 19 d. rašte, remdamasi Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 4 dalimi, Danijos Karalystė daro tokią išvadą: „todėl nemanome, kad įmanoma pateikti Komisijai prašomą informaciją, nes visi rašte pateiktame priede išvardyti pranešimai yra susiję su vidaus vandenų keliais vykdoma veikla ir vidaus vandenų kelių personalo mokymo veikla, o ji Danijoje nevykdoma“.
38      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 57 punktas).
39      Prete, L. ir Smulders, B., „The age of maturity of infringement proceedings“, Common Market Law Review, 58 t., 2 leidimas, p. 285–332, p. 329. Taip pat žr. Wendenburg, A., „The one-stage infringement procedure (Article 260(3) TFEU
and the irrelevance of political crises in Member States in the recent case law of the CJEU“, Revista General de Derecho Europeo,  54 t., 2021, p. 3.
40      2025 m. kovo 6 d. Sprendimas Komisija / Čekija (Pranešėjų direktyva) (C‑152/23, EU:C:2025:147, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
41      OL C 2, 2023, p. 1.
42      2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Komisija / Airija (Kova su pinigų plovimu) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 76 punktas).
43      2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Komisija / Airija (Kova su pinigų plovimu) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 78 punktas).
44      2019 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija / Belgija (SESV 260 straipsnio 3 dalis – Spartieji elektroninių ryšių tinklai) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 91 punktas).
45      Atsižvelgiant į šias aplinkybes ir dėl priežasčių, kurias jau paaiškinau (šios išvados 87 ir paskesniuose punktuose), turėtų būti laikoma, kad SESV 260 straipsnio 3 dalis netaikoma.
46      Atsižvelgiant į tai, kad pagal Direktyvos 2017/2397 39 straipsnio 3 dalį pareiga perkelti direktyvą į nacionalinę teisę apima tik minimalų nuostatų skaičių, kelių mėnesių laikotarpis po sprendimo paskelbimo dienos galėtų būti pakankamas.
47      Periodinę baudą galima skirti tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismo nustatytą dieną įsipareigojimai dar nebūtų įvykdyti.