62002TO0381_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑381/02
Confédération générale des producteurs de lait de brebis un des industriels de roquefort, Mijo [ Millau ] (Francija), ko pārstāv M. Žako [ M . Jacquot ] un O. Prosts [ O. Prost ], advokāti,
prasītāja,
ko atbalsta
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko sākotnēji pārstāvēja P. Ormonda [ P. Ormond ] un R. Kodvela [ R. Caudwell ], pēc tam K. Džeksone [ C. Jackson ], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā,
pret
Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv H. Iglesiass Buigess [ J. Iglesias Buhigues ] un A. M. Rušo‑Žoē [ A. M. Rouchaud‑Joët ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
ko atbalsta
Grieķijas Republika, ko pārstāv V. Kondolaims [ V. Kontolaimos ], I. Halkiass [ I. Chalkias ] un M. Tasopulu [ M. Tassopoulou ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā,
par lūgumu atcelt Komisijas 2002. gada 14. oktobra Regulu (EK) Nr. 1829/2002, ar ko groza pielikumu Regulai (EK) Nr. 1107/96 attiecībā uz nosaukumu “Feta” (OV L 277, 10. lpp.).
EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [ M. Jaeger ], tiesneši J. Azizi [ J. Azizi ] un E. Kremona [ E. Cremona ],
sekretārs E. Kulons [ E. Coulon ],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
Atbilstošās tiesību normas
1. Padomes 1992. gada 14. jūlija Regula (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (OV L 208, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatregula”) saskaņā ar tās 1. pantu paredz noteikumus, kas attiecas uz dažu lauksaimniecības produktu un dažu pārtikas produktu cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzību Kopienā.
2. Saskaņā ar Pamatregulas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu “cilmes vietas nosaukums” ir “kāda reģiona, kādas konkrētas vietas vai, izņēmuma gadījumos, valsts nosaukums, kas izmantots, lai aprakstītu kādu lauksaimniecības produktu vai pārtikas produktu:
– kura izcelsme ir minētajā reģionā, konkrētā vietā vai valstī
un
– tā kvalitāte vai īpašības lielā mērā vai pilnīgi ir saistītas ar īpašu ģeogrāfisku vidi un tai piemītošajiem dabas vai cilvēka faktoriem, un ražošana, apstrāde un sagatavošana veikta attiecīgajā ģeogrāfiskajā apgabalā”.
3. Pamatregulas 2. panta 3. punkts paredz:
“Atsevišķi tradicionāli ģeogrāfiski vai neģeogrāfiski nosaukumi, kas apzīmē lauksaimniecības produktu vai pārtiku ar izcelsmi kādā reģionā vai kādā konkrētā vietā un kas atbilst 2. punkta [a) apakšpunkta] otrajā ievilkumā minētajiem nosacījumiem, arī uzskatāmi par cilmes vietas nosaukumiem.”
4. Saskaņā ar Pamatregulas 3. panta noteikumiem nosaukumus, kas kļuvuši par sugas vārdiem, reģistrēt nedrīkst.
5. Lai lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta nosaukumu varētu reģistrēt kā aizsargātu cilmes vietas nosaukumu, jābūt izpildītiem Pamatregulā izvirzītajiem nosacījumiem un it īpaši specifikācijai, kā tas paredzēts minētās regulas 4. panta 1. punktā. Pēc šīs reģistrācijas minētajam nosaukumam piešķir Kopienas aizsardzību.
6. Pamatregulas 5.–7. pants paredz nosaukuma reģistrācijas procedūru, ko sauc par “parasto procedūru” un kas ļauj jebkurai grupai, kura definēta kā vienu un to pašu lauksaimniecības produktu vai pārtikas produktu ražotāju un/vai pārstrādātāju organizācija, vai – ar zināmiem nosacījumiem – jebkurai fiziskai vai juridiskai personai iesniegt reģistrācijas pieteikumu tajā dalībvalstī, kurā atrodas konkrētais ģeogrāfiskais apgabals. Dalībvalsts pārbauda, vai pieteikums ir pamatots un nodod to Komisijai. Ja Komisija uzskata, ka nosaukums atbilst aizsardzības piešķiršanas nosacījumiem, tā Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicē īpašu informāciju, kas sīki norādīta Pamatregulas 6. panta 2. punktā.
7. Pamatregulas 7. pants nosaka:
“1. Sešu mēnešu laikā pēc 6. panta 2. punktā minētās publikācijas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
katra dalībvalsts var izteikt iebildumus par reģistrāciju.
2. Dalībvalstu kompetentās iestādes nodrošina to, ka visām personām, kam var būt likumīgas ekonomiskas intereses, ir atļauts izteikt viedokli par pieteikumu. Turklāt dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstīs pastāvošo situāciju var paredzēt piekļuvi citām likumīgi ieinteresētām personām.
3. Visas likumīgi ieinteresētas fiziskas vai juridiskas personas var iebilst pret ierosināto reģistrāciju, nosūtot pienācīgi pamatotu paziņojumu tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kur minētā persona dzīvo vai ir reģistrēta. Kompetentā iestāde veic vajadzīgos pasākumus, lai noteiktajā termiņā izskatītu šīs piezīmes vai iebildumus.
[..]”
8. Ja neviena dalībvalsts Komisijai nav izteikusi iebildumus pret ierosināto reģistrāciju, nosaukumu iekļauj Komisijas pārziņā esošajā reģistrā, kura nosaukums ir “Aizsargāto cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistrs”.
9. Ja gadījumā, kad ir saņemti iebildumi, ieinteresētās dalībvalstis atbilstoši Pamatregulas 7. panta 5. punktam savā starpā nevar panākt vienošanos, Komisija pieņem lēmumu, piemērojot tās pašas regulas 15. pantā paredzēto procedūru (regulatīvās komitejas procedūra). Pamatregulas 7. panta 5. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka Komisija lēmuma pieņemšanas nolūkos ņem vērā “[godprātīgo un tradicionālo] praksi un pārpratuma faktisko iespēju”.
10. Pamatregulas 14. panta 1. un 2. punkts attiecas uz konfliktiem starp preču zīmi un cilmes vietas nosaukumu vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādi. Šajā sakarā tas nosaka:
“1. Ja cilmes vietas nosaukums vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāde reģistrēta saskaņā ar šo regulu, kādas preču zīmes reģistrācijas pieteikums, kura atbilst vienam no 13. pantā minētajiem gadījumiem un attiecas uz tā paša tipa produktu, ir noraidāms ar nosacījumu, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika iesniegts pēc 6. panta 2. punktā paredzētās publikācijas dienas.
Par nederīgām deklarējamas preču zīmes, kas reģistrētas, pārkāpjot šā punkta pirmo daļu.
Šo punktu piemēro arī tad, kad kādas preču zīmes reģistrācijas pieteikums iesniegts pirms 6. panta 2. punktā paredzētās reģistrācijas pieteikuma publikācijas dienas ar nosacījumu, ka publikācija notikusi pirms attiecīgās preču zīmes reģistrēšanas.
2. Attiecīgi ņemot vērā Kopienas tiesību aktus, preču zīmes, [..] kas labā ticībā reģistrētas pirms cilmes vietas nosaukuma vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, arī turpmāk izmantojamas neatkarīgi no cilmes vietas vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādes reģistrācijas, ja nav pamata attiecīgās preču zīmes nederīgumam vai atcelšanai, kas attiecīgi paredzēta Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/104/EEK, lai tuvinātu dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā un 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
[..]”
11. Ar Pamatregulas 17. pantu tiek ieviesta reģistrācijas procedūra, ko sauc par “vienkāršoto procedūru”, kura atšķiras no parastās procedūras. Atbilstoši šai procedūrai dalībvalstis dara zināmu Komisijai, kurus no dalībvalstu likumīgi aizsargātajiem nosaukumiem vai kurus pastāvīgi izmantotus nosaukumus tās vēlas reģistrēt saskaņā ar Pamatregulu. Pamatregulas 15. pantā paredzēto procedūru piemēro mutatis mutandis . Šīs regulas 17. panta 2. punkta otrais teikums nosaka, ka 7. pantā paredzētā iebildumu procedūra nav piemērojama vienkāršotās procedūras ietvaros.
Prāvas rašanās fakti
12. 1994. gada 21. janvāra vēstulē Grieķijas valdība lūdza Komisijai atbilstoši Pamatregulas 17. pantam nosaukumu “Feta” reģistrēt kā aizsargātu cilmes vietas nosaukumu.
13. 1996. gada 19. janvārī Komisija Pamatregulas 15. pantā noteiktajai regulatīvajai komitejai iesniedza regulas priekšlikumu, kurā iekļauts saraksts ar nosaukumiem, ko varētu reģistrēt kā ģeogrāfiskās izcelsmes norādes vai cilmes vietas nosaukumus atbilstoši Pamatregulas 17. pantam. Šajā sarakstā bija iekļauts nosaukums “Feta”. Tā kā regulatīvā komiteja tai piešķirtajā termiņā nesniedza atzinumu par šo priekšlikumu, Komisija 1996. gada 6. martā to iesniedza Padomei atbilstoši Pamatregulas 15. panta ceturtajai daļai. Trīs mēnešu termiņā, kas paredzēts Pamatregulas 15. panta piektajā daļā, Padome lēmumu nepieņēma.
14. Tā rezultātā Komisija atbilstoši Pamatregulas 15. panta piektajai daļai 1996. gada 12. jūnijā pieņēma Regulu (EK) Nr. 1107/96 par ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu reģistrāciju saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta [Pamat]regulas 17. pantā (OV L 148, 1. lpp.). Atbilstoši Regulas Nr. 1107/96 1. pantam nosaukums “Feta”, kas iekļauts minētās regulas pielikuma A daļas sadaļā “Sieri”, tās iedaļā “Grieķija”, tika reģistrēts kā aizsargāts cilmes vietas nosaukums.
15. Ar 1999. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑289/96, C‑293/96 un C‑299/96 Dānija u.c./Komisija ( Recueil, I‑1541. lpp.) Tiesa atcēla Regulu Nr. 1107/96 tajā daļā, kurā nosaukums “Feta” ir reģistrēts kā aizsargāts cilmes vietas nosaukums. Tiesa spriedumā norādīja, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā visus tos faktorus, kas obligāti jāņem vērā saskaņā ar Pamatregulas 3. panta 1. punkta trešo daļu, jo nav pārbaudījusi, vai “Feta” nav sugas vārds.
16. Pēc šā sprieduma pieņemšanas Komisija 1999. gada 25. maijā pieņēma Regulu (EK) Nr. 1070/1999, ar ko groza pielikumu Regulai Nr. 1107/96 (OV L 130, 18. lpp.), nosaukumu “Feta” svītrojot no Aizsargāto cilmes vietu nosaukumu un aizsargātu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistra, kā arī no Regulas Nr. 1107/96 pielikuma.
17. Pēc tam, kad Komisija bija atkārtoti pārbaudījusi Grieķijas valdības reģistrācijas pieteikumu, tā atbilstoši Pamatregulas 15. panta otrajai daļai regulatīvajai komitejai iesniedza regulas projektu, izsakot priekšlikumu nosaukumu “Feta” reģistrēt Aizsargāto cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistrā kā aizsargātu cilmes vietas nosaukumu, pamatojoties uz Pamatregulas 17. pantu. Tā kā atzinumu par šo projektu komiteja nesniedza tai piešķirtajā termiņā, Komisija projektu iesniedza Padomei atbilstoši Pamatregulas 15. panta ceturtajai daļai.
18. Tā kā Pamatregulas 15. panta piektajā daļā paredzētajā termiņā Padome nebija pieņēmusi lēmumu, 2002. gada 14. oktobrī Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 1829/2002, ar ko groza pielikumu Regulai (EK) Nr. 1107/96 attiecībā uz nosaukumu “Feta” (OV L 277, 10. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētā regula”). Saskaņā ar šo regulu nosaukums “Feta” atkārtoti tika reģistrēts kā aizsargāts nosaukums, un tas tika iekļauts Regulas Nr. 1107/96 pielikuma A daļas sadaļā “Sieri”, tās iedaļā “Grieķija”.
Process
19. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 18. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.
20. 2003. gada 30. janvāra vēstulē Komisija lūdza atlikt lietas izskatīšanu līdz brīdim, kad tiks pasludināts spriedums apvienotajās lietās C‑465/02 un C‑466/02.
21. 2003. gada 24. februāra vēstulē prasītāja norādīja, ka tā neiebilst pret lūgumu atlikt lietas izskatīšanu.
22. Ar 2003. gada 19. marta lēmumu Pirmās instances tiesa noraidīja lūgumu apturēt lietas izskatīšanu un izdeva rīkojumu turpināt tiesvedību.
23. Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 26. maijā, Komisija saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu cēla iebildumu par nepieņemamību. 2003. gada 7. jūlijā prasītāja par šo iebildumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus.
24. Ar dokumentiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2003. gada 16. aprīlī un 2. maijā, Grieķijas Republika un Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton
( SEV‑GAP ) (Grieķijas piena produktu ražotāju asociācija) lūdza atļauju iestāties lietā, atbalstot Komisijas prasījumus.
25. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 28. aprīlī, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā, atbalstot prasītājas prasījumus.
26. Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 30. aprīlī Langedokas‑Rusijonas [ Languedoc‑Roussillon ] apgabals lūdza atļauju iestāties lietā, atbalstot prasītājas prasījumus.
27. Ar 2003. gada 26. augusta rīkojumu Grieķijas Republikai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika dota atļauja iestāties lietā.
28. 2003. gada 19. septembra vēstulē Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste paziņoja, ka tā atsakās iesniegt iestāšanās rakstu.
29. 2003. gada 6. oktobrī Grieķijas Republika iesniedza savu iestāšanās rakstu, atbalstot Komisijas prasījumus.
30. 2004. gada 17. augusta vēstulē Langedokas‑Rusijonas apgabals informēja Pirmās instances tiesu par nodomu atteikties no iestāšanās lietā.
31. Ar 2004. gada 19. oktobra rīkojumu Langedokas‑Rusijonas apgabalam tika dota atļauja izstāties no lietas kā personai, kas lūgusi atļauju iestāties lietā.
Lietas dalībnieku prasījumi
32. Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– atcelt Apstrīdēto regulu tajā daļā, kurā ir reģistrēts nosaukums “Feta”;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
33. Iebildumā par nepieņemamību Komisijas izvirzītie prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu;
– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
34. Apsvērumos attiecībā uz iebildi par nepieņemamību prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
– noraidīt iebildumu par nepieņemamību;
– atzīt prasību par pieņemamu;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35. Savā iestāšanās rakstā Grieķijas Republika lūdz Pirmās instances tiesu prasību noraidīt kā nepieņemamu.
Juridiskais pamatojums
36. Ceļot šo prasību, prasītāja, kas ir starpprofesiju organizācija, kurā ietilpst Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis
(Aitu audzētāju arodbiedrību reģionālā federācija) un Fédération des syndicats des industriels de roquefort
(Rokforas siera ražotāju arodbiedrību federācija), lūdz atcelt Apstrīdēto regulu. Tā it īpaši atsaucas uz Pamatregulas 2., 3. un 17. panta pārkāpumu, kā arī uz samērīguma un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu.
37. Komisija un Grieķijas Republika, kas iestājusies lietā Komisijas prasījumu atbalstam, uzskata, ka prasība nav pieņemama, jo prasītājai nav tiesību celt prasību EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Grieķijas Republika turklāt apgalvo, ka prasība ir iesniegta ar nokavēšanos.
38. Saskaņā ar Reglamenta 114. panta 1. punktu, ja lietas dalībnieks to lūdz, Pirmās instances tiesa var pieņemt lēmumu par nepieņemamību, neaplūkojot lietu pēc būtības. Atbilstoši tā paša panta 3. punktam pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nav nolēmusi citādi. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pārbaudot lietas materiālos iekļautos dokumentus, tā guvusi pietiekamu informāciju, lai lemtu par Komisijas iesniegto iebildumu, neuzsākot mutvārdu procesu.
Par Grieķijas Republikas norādīto absolūto šķērsli, kas ir saistīts ar prasības novēlotu iesniegšanu
39. Grieķijas valdība norāda, ka prasība ir nepieņemama, jo tā ir iesniegta ar nokavēšanos. Tā kā Apstrīdētā regula tika publicēta 2002. gada 15. oktobrī un prasības tika iesniegtas tikai 2002. gada 18. decembrī, tad EKL 230. panta piektajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš nav ievērots.
40. Ir jākonstatē, ka šis absolūtais šķērslis [prasības pieņemamībai] ir acīmredzami nepamatots. Saskaņā ar Reglamenta 102. panta 1. punktu prasības celšanas termiņu skaita tikai no 14. dienas beigām pēc attiecīgā akta publicēšanas dienas. Šim termiņam, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, pievieno Reglamenta 102. panta 2. punktā paredzēto desmit dienu pagarinājumu. Ievērojot šos noteikumus, šīs prasības ir iesniegtas paredzētajā termiņā.
Par absolūtu šķērsli, kas izriet no prasītājas tiesību celt prasību neesamības
Lietas dalībnieku argumenti
41. Komisija apgalvo, ka prasība attiecas uz regulu, kura ir vispārpiemērojama EKL 249. panta otrās daļas nozīmē, un ka Apstrīdētā regula prasītāju neskar individuāli.
42. Prasītāja uzskata, ka prasība ir pieņemama.
43. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tai ir tiesības celt prasību, jo tā ir pilnvarota aizstāvēt savu biedru intereses šīs tiesvedības ietvaros. Tā uzskata, ka saskaņā ar statūtiem tās mērķis citastarp ir “aitu audzētāju un rokforas siera ražotāju kopīgo ekonomisko interešu aizstāvība”. Saskaņā ar prasītājas viedokli, tās statūtu mērķis un pilnvaras, kas tai ir dotas šā mērķa sasniegšanai, ir pietiekami plašas, lai varētu iesniegt šo prasību. Turklāt prasītāja ir ar Francijas dekrētu atzīta starpprofesiju organizācija, kuras mērķis ir aitas piena tirgus regulēšana Rokforas [ Roquefort ] reģionā, un tāpēc tā aizsargā visu lopkopju un visu šī piena pārstrādātāju intereses. Prasītāja piebilst, ka tās priekšsēdētājam tika izsniegta ad hoc
pilnvara, kas viņam deva tiesības celt prasību tiesā šīs organizācijas vārdā izskatāmās tiesvedības ietvaros.
44. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Regula Nr. 1829/2002 tās biedrus skar individuāli. Prasītāja uzskata, ka, izņemot no aitas piena ražotā “Feta” siera ražotājus Grieķijā, kas drīkst arī turpmāk lietot nosaukumu “Feta”, Francijas ražotāji, kas ir apvienojušies šajā organizācijā, ir vienīgie, kuri patiešām lielā apjomā ražo un tirgo no aitas piena gatavotu “Feta” sieru. Tādēļ judikatūras izpratnē prasītājas biedri, ņemot vērā šo īpatnību, iekļaujas uzņēmēju “slēgtajā lokā”.
45. Treškārt, prasītāja uzskata, ka no aitas piena ražotā “Feta” siera Francijas ražotāji ir iesnieguši reģistrēšanai un faktiski izmanto preču zīmes, kas ietver nosaukumu “Feta”. Tādējādi prasītāja apgalvo, ka, tāpat kā tika nospriests spriedumā lietā Codorníu
(Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89 Codorníu /Padome, Recueil, I‑1853. lpp.), šo preču zīmju reģistrēšana prasītājas biedrus skar individuāli.
46. Ceturtkārt, prasītāja uzskata, ka tiktāl, ciktāl “Feta” siera ražotājs ir saņēmis Kopienas finansējumu atbilstoši Padomes 1977. gada 15. februāra Regulai (EEK) Nr. 355/77 par kopīgiem pasākumiem lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības apstākļu uzlabošanai (OV L 51, 1. lpp.), Komisijai vajadzēja ņemt vērā šī ražotāja īpašo situāciju, kas to izcēla no visu pārējo uzņēmēju vidus.
47. Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka, Komisijai izmantojot Pamatregulas 17. pantā paredzēto vienkāršoto procedūru, tai tika liegta iespēja izmatot procesuālās garantijas, ko paredz parastā procedūra, kura atbilstoši Pamatregulas 7. pantam visām likumīgi iesaistītām juridiskām vai fiziskām personām sniedz iespēju iesniegt iebildumus par ierosināto reģistrāciju.
Pirmās instances tiesas vērtējums
48. EKL 230. panta ceturtajā daļā ir noteikts, ka jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību par lēmumiem, kas tās skar tieši un individuāli, kaut arī tie pieņemti kā regulas.
49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kritērijs tam, kā atšķirt regulu no lēmuma, ir tas, vai attiecīgajam tiesību aktam ir vispārēja piemērojamība vai nav (Tiesas 1995. gada 23. novembra rīkojums lietā C‑10/95 P Asocarne /Padome, Recueil, I‑4149. lpp., 28. punkts, un 1996. gada 24. aprīļa rīkojums lietā C‑87/95 P CNPAAP /Padome, Recueil, I‑2003. lpp., 33. punkts). Tiesību aktam ir vispārēja piemērojamība tad, ja tas ir piemērojams skaidri noteiktām situācijām un ja tā tiesiskās sekas attiecas uz nekonkretizētu personu kategorijām (Pirmās instances tiesas 1996. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑482/93 Weber /Komisija, Recueil, II‑609. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
50. Šajā gadījumā Apstrīdētā regula nosaukumam “Feta” nodrošina Pamatregulā paredzēto cilmes vietu nosaukumu aizsardzību.
51. Šī aizsardzība izpaužas tādējādi, ka nosaukumu “Feta” paredzēts ļaut izmantot tikai tiem ražotājiem, kuru izcelsme ir minētajā ģeogrāfiskajā apgabalā un kuru produkti atbilst ģeogrāfiskām un kvalitātes prasībām, kas specifikācijās izvirzītas “Feta” siera ražošanai. Kā jau Komisija to pamatoti ir uzsvērusi, tā kā Apstrīdētā regula nepavisam neattiecas tikai uz kādiem konkrētiem uzņēmējiem, piemēram, prasītāju, tā visiem uzņēmumiem, kuru produkti atbilst attiecīgām ģeogrāfiskām un kvalitātes prasībām, piešķir tiesības šos produktus pārdot ar iepriekš minēto nosaukumu un nepiešķir šādas tiesības visiem tiem uzņēmumiem, kuru produkti neatbilst šiem nosacījumiem, kas ir vienādi visiem uzņēmumiem. Apstrīdētā regula attiecas uz visiem “Feta” siera ražotājiem – gan pašreizējiem, gan tiem, kuri tikai vēl uzsāks darbību –, kam likumīgi ir atļauts izmantot šo nosaukumu, kā arī uz visiem tiem, kuriem to aizliegts izmantot, beidzoties pārejas periodam. Regula attiecas ne tikai uz dalībvalstu ražotājiem, un tās tiesiskās sekas skar arī nenoteiktu skaitu trešo valstu ražotāju, kas šobrīd vai turpmāk “Feta” sieru vēlas importēt Kopienā (Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. jūlija rīkojums lietā T‑370/02 Alpenhain‑Camembert‑Werk  u.c./Komisija, Krājums, II‑2097. lpp., 54. punkts).
52. Apstrīdētā regula tādējādi ir vispārpiemērojams pasākums EKL 249. panta otrās daļas nozīmē. Tā attiecas uz skaidri noteiktām situācijām un tās tiesiskās sekas skar nekonkretizētu personu kategorijas (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra rīkojumu lietā T‑109/97 Molkerei Groβbraunshain
un Bene Nahrungsmittel /Komisija, Recueil, II‑3533. lpp.; 1999. gada 26. marta rīkojumu lietā T‑114/96 Biscuiterie‑confiserie LOR
un Confiserie du Tech /Komisija, Recueil, II‑913. lpp., 27.–29. punkts; 1999. gada 9. novembra rīkojumu lietā T‑114/99 CSR Pampryl /Komisija, Recueil, II‑3331. lpp., 42. un 43. punkts, un iepriekš 51. punktā minēto rīkojumu lietā Alpenhain‑Camembert Werk  u.c./Komisija, 55. punkts). Šī vispārējā piemērojamība izriet no konkrētā tiesiskā regulējuma mērķa, proti, erga omnes
un visā Eiropas Kopienā aizsargāt likumīgi reģistrētas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes un cilmes vietu nosaukumus.
53. Tomēr netiek noliegts, ka noteikums, kam, ņemot vērā tā saturu un piemērojamību, ir normatīvs raksturs, fizisku vai juridisku personu var skart individuāli.
54. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka profesionāla apvienība, kas izveidota tās biedru interešu aizsardzībai un pārstāvēšanai, ir tiesīga celt prasību atcelt tiesību aktu trijos gadījumos, proti, pirmkārt, tiklīdz tiesību akts tai tieši atzīst procesuāla rakstura tiesības, otrkārt, tiklīdz apvienība pārstāv uzņēmumu intereses, kuri arī paši būtu tiesīgi celt prasību, un, treškārt, tiklīdz pati apvienība tiek skarta individuāli, jo tiek skartas tās kā apvienības intereses, tostarp tāpēc, ka tās kā sarunu dalībnieces nostāju ir ietekmējis tiesību akts, kuru tiek lūgts atcelt (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 8. septembra rīkojumu apvienotajās lietās no T‑295/04 līdz T‑297/04 ASAJA /Padome, Krājums, II‑3151. lpp., 50. punkts).
55. Šajā gadījumā prasītāja neuzskata, ka prasība ir pieņemama tādēļ, ka tiek skartas prasītājas pašas intereses, bet tā tikai apgalvo, ka prasība ir pieņemama, pamatojoties uz divām pirmajām minētajām situācijām.
56. Par pirmo minēto situāciju, proti, tāda tiesību akta esamību, kas profesionālām biedrībām skaidri atzīst virkni procesuālu tiesību, prasītāja uzskata, ka tai ir procesuāla rakstura tiesības, ko sniedz Kopienu tiesiskais regulējums, tostarp Pamatregulas 7. pants. Turklāt, tā uzskata, ka, ja Komisija būtu ievērojusi parasto nosaukuma “Feta” reģistrēšanas procedūru, prasītājai būtu bijušas tiesības iesniegt iebildumus.
57. Šādai argumentācijai nevar piekrist. Ir jākonstatē, ka Pamatregulā netiek atzītas nekāda veida procesuālas tiesības tādām profesionālām apvienībām kā prasītāja.
58. Turklāt ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa jau iepriekš ir nospriedusi, ka Pamatregula Kopienā neparedz īpašas procesuālas garantijas privātpersonām (iepriekš 52. punktā minētais rīkojums lietā Molkerei Groβbraunshain
un Bene Nahrungsmittel /Komisija, 67. punkts, un iepriekš 51. punktā minētais rīkojums lietā Alpenhain‑Camembert‑Werk  u.c./Komisija, 67. punkts).
59. Tiesa šo judikatūru ir apstiprinājusi savā 2000. gada 26. oktobra rīkojumā lietā C‑447/98 P Molkerei Groβbraunshain
un Bene Nahrungsmittel /Komisija ( Recueil, I‑9097. lpp., 71.–73. punkts; šajā sakarā skat. arī 2002. gada 30. janvāra rīkojumu lietā C‑151/01 P La Conqueste /Komisija, Recueil, I‑1179. lpp., 43. un 44. punkts).
60. No tā izriet, ka arguments, kas attiecas uz procesuālo tiesību esamību, nav tāds, kas prasītāju kā apvienību vai kā šīs apvienības biedrus skartu individuāli.
61. Attiecībā uz otru minēto situāciju, kurā apvienība var celt prasību atcelt tiesību aktu, ir jāpārbauda, pirmkārt, vai prasītāja šajā tiesvedībā saskaņā ar tās statūtiem pārstāv tās biedru intereses un, otrkārt, vai šiem biedriem ir tiesības celt prasību.
62. Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar tās statūtu 1. pantu Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort
(Aitas piena ražotāju un rokforas siera ražotāju vispārējā konfederācija) biedri, pirmkārt, ir Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis
un, otrkārt, Fédération des syndicats des industriels de roquefort . Pirmais biedrs ir pašvaldību un reģionālo aitu audzētāju arodbiedrību apvienība un otrs – Syndicat aveyronnais des fabricants de fromage de roquefort
(Aveironas Rokforas siera ražotāju arodbiedrība) un Chambre syndicale des industriels de roquefort
(Rokforas siera ražotāju arodbiedrību ģilde).
63. Tā rezultātā prasītājas biedri ir arodbiedrību federācijas, nevis siera ražotāji. Tomēr, tā kā prasītājas izvirzītie argumenti tam, lai pierādītu, ka biedriem, kurus tā pārstāv, ir tiesības celt prasību, attiecas ne tikai uz tiem biedriem, kas ir arodbiedrību federācijas, bet arī uz tiem, kuri ir individuālie siera ražotāji, kas savukārt ir šo federāciju biedri, tad prasības pieņemamība ir jāizvērtē attiecībā uz diviem iespējamiem gadījumiem.
64. Attiecībā uz arodbiedrību federācijām ir jākonstatē, ka prasītāja neizvirza nevienu faktu, lai pierādītu, ka tām ir tiesības celt prasību šajā tiesvedībā.
65. Turklāt šīs federācijas aizstāv tikai to biedru vispārējās intereses, kas darbojas siera tirgū, attiecīgi Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis
aizstāv aitas piena ražotāju intereses un Fédération des syndicats des industriels de roquefort
– pārstrādātāju intereses. Šo abu federāciju tiešās intereses Apstrīdētā regula neskar dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu.
66. Arodbiedrību federācijas, kas ir prasītājas biedri, individuāli neskar Apstrīdētā regula, kura attiecas uz skaidri noteiktām situācijām, un tās tiesiskās sekas skar nekonkretizētu personu kategorijas.
67. Tātad abas federācijas, kas ir prasītājas apvienības biedri, nav tiesīgas celt prasību.
68. Attiecībā uz individuālajiem siera ražotājiem, kas ir federāciju biedri, kuras savukārt ir prasītājas biedri, vispirms ir jāizskata jautājums par to, vai prasītāja šajā tiesvedībā tos pārstāv tiesiski.
69. Šajā sakarā ir jānorāda, ka prasītāja savos rakstveida dokumentos vairākkārt ir minējusi vispārējo interešu pārstāvēšanu, kas atšķiras no dažu šīs organizācijas biedru individuālajām interesēm. Savā prasības pieteikumā prasītāja tikai norāda, ka tās uzdevums ir organizēt aitas piena savākšanu un kvalitātes kontroli, regulēt piena tirgu, veikt kopīgo reklāmu un nodrošināt piena cenu pielīdzināšanas sistēmu dažādu lietotāju starpā. Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību tā norāda, ka “neaizstāv [..] viena vai otra uzņēmuma vai vien a vai otra lopkopja intereses”. Tā apgalvo, ka tās darbības “mērķis ir aitas piena ražotājiem un rokforas reģiona uzņēmējiem nodrošināt noietu tirgū”.
70. Turklāt prasītājas sociālais mērķis, kas ir norādīts tās statūtu 4. pantā, nosaka aitu audzētāju un rokforas siera ražotāju kopējo ekonomisko interešu izpēti un aizstāvību.
71. No tā izriet, pirmkārt, ka, nešķiet, ka prasītājas uzdevums būtu aizstāvēt dažu “Feta” siera ražotāju intereses tiesā, un, otrkārt, ņemot vērā gan statūtus, gan rakstveida dokumentus, prasītājai nav uzlikts pienākums aizsargāt atsevišķu “Feta” siera ražotāju īpašās intereses, kas ir federāciju biedri, kuras savukārt ir prasītājas biedri, bet tikai pienākums aizsargāt vispārējās un kolektīvās intereses aitas piena tirgū Rokforas reģionā un nosaukumu “rokfors”.
72. Šādos apstākļos prasītāju nevar uzskatīt par tādu, kas likumīgi pārstāv dažu “Feta” siera ražotāju intereses šajā tiesvedībā.
73. Pakārtoti, pieņemot, ka prasītāja saskaņā ar tās statūtiem varētu likumīgi pārstāvēt individuālos siera ražotājus, ir jāpārbauda, vai ražotāji ir tiesīgi celt prasību atcelt Apstrīdēto regulu un it īpaši vai tie ir ieinteresēti prasības iesniegšanā, un vai tos individuāli skar Apstrīdētā regula.
74. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka nevar piekrist prasītājas argumentiem attiecībā uz apgalvojumiem, ka Francijas ražotāji, kas ir apvienojušies šajā organizācijā, ir vienīgie, kuri patiešām ļoti lielā apjomā ražo no aitas piena gatavotu “Feta” sieru, un tādējādi šie ražotāji veido “slēgtu loku” un tos regula skar individuāli.
75. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta vispārējā piemērojamība un tādējādi arī normatīvais raksturs netiek apšaubīts tikai tāpēc vien, ka pastāv iespēja daudzmaz precīzi noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, uz kuriem tiesību akts attiecas konkrētā laikposmā, ja vien ir skaidrs, ka to šādi piemēro atbilstoši objektīvai tiesiskajai vai faktiskajai situācijai, kas skaidri ir noteikta tiesību aktā saistībā ar šā tiesību akta mērķi (Tiesas 1968. gada 11. jūlija spriedums lietā 6/68 Zuckerfabrik Watenstedt /Padome, Recueil, 595., 605. un 606. lpp., un Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija rīkojums lietā T‑183/94 Cantina cooperativa fra produttori vitivinicoli di Torre di Mosto  u.c./Komisija, Recueil, II‑1941. lpp., 48. punkts).
76. Par tādu ir jāuzskata šis gadījums, jo Apstrīdētā regula vienādi ietekmē visus ražotājus – gan pašreizējos, gan tos, kuri vēl tikai uzsāks darbību –, kuri Kopienā vēlas pārdot sieru ar nosaukumu “Feta”. No aitas piena ražota siera ražotājus un rokforas siera ražotājus šie noteikumi tātad skar tāpat kā jebkuru citu uzņēmumu, kura ražojumi vairs neatbilst Apstrīdētās regulas noteikumiem.
77. Otrkārt, attiecībā uz prasītājas apgalvojumiem, ka daži šīs organizācijas biedri – “Feta” siera ražotāji – ir iesnieguši reģistrācijai un izmanto preču zīmes, kurās ir iekļauts nosaukums “Feta”, proti, preču zīmes “ Salakis‑Feta brebis ”, “ Valbreso feta ” un “ Salakis, la Feta au bon lait de brebis ”, kuru izmantošana tiek apstrīdēta Apstrīdētajā regulā, ir jākonstatē, ka judikatūras izpratnē (skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 30. janvāra rīkojumu lietā T‑215/00 La Conqueste /Komisija, Recueil, II‑181. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra) Apstrīdētā regula neskar specifiskās tiesības, kuras ir ieguvuši “Feta” siera ražotāji, kam ir preču zīme, kuras nosaukumā ir ietverts vārds “Feta”.
78. Sakarā ar Apstrīdētās regulas pieņemšanu šo preču zīmju īpašniekiem netiek liegta iespēja izmantot viņu tiesības uz preču zīmi tiktāl, ciktāl saskaņā ar Pamatregulas 14. panta 2. punktu preču zīmes, kas labā ticībā ir reģistrētas pirms cilmes vietas nosaukuma “Feta” reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, arī turpmāk ir izmantojamas neatkarīgi no cilmes vietas reģistrācijas. Preču zīmes īpašniekam var liegt tiesības izmantot šo preču zīmi tikai tad, ja pastāv iemesli tās atcelšanai vai spēkā neesamībai, kas ir paredzēti 1988. gada 21. decembra Direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV L 40, 1. lpp.).
79. Attiecībā uz preču zīmēm, kurās ir iekļauts vārds “Feta” un kas ir reģistrētas pēc nosaukuma “Feta” reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, ir jānorāda, ka, pirmkārt, šādas preču zīmes īpašnieki nevar atsaukties uz spriedumu lietā Codorníu /Padome (minēts iepriekš 45. punktā) tiktāl, ciktāl pretēji faktiem, kas bija šīs lietas pamatā, minētās preču zīmes netika reģistrētas un izmantotas jau ilgu laiku pirms regulas pieņemšanas par cilmes vietas nosaukumu “Feta”.
80. Tādējādi Apstrīdētā regula neskar “Feta” siera ražotāju specifiskas tiesības, kas izriet no tādas preču zīmes reģistrēšanas, kurā ir iekļauts vārds “Feta”, kas varētu individualizēt šos ražotājus attiecībā pret jebkuru citu uzņēmēju.
81. Treškārt, attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka Komisijai bija jāņem vērā ražotāja, kas bija saņēmis Kopienu finansējumu, situācija, pietiek konstatēt, ka prasītāja nav norādījusi, saskaņā ar kuriem noteikumiem Komisijai vajadzēja ņemt vērā šī atsevišķā ražotāja situāciju (šajā sakarā skat. Tiesas 1999. gada 11. februāra spriedumu lietā C‑390/95 P Antillean Rice Mills  u.c./Komisija, Recueil, I‑769. lpp., 25. punkts). Pat ja pieņemtu, ka tas tā ir, tikai no atzinuma, ka Komisijai ir pienākums noskaidrot sekas, ko minētais akts varētu radīt atsevišķiem uzņēmumiem, katrā ziņā neizriet, ka attiecīgais akts šos uzņēmumus skar individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑142/00 P Komisija/ Nederlandse Antillen, Recueil, I‑3483. lpp., 75. punkts).
82. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, prasītājai nav pašai savu procesuālo tiesību un, otrkārt, tā nepārstāv tādu biedru intereses, kam būtu tiesības celt prasību šajā tiesvedībā, jo saskaņā ar tās statūtiem prasītājai nav pienākuma aizstāvēt tiesā “Feta” siera ražotāju intereses, bet gan aizstāvēt tikai kolektīvās intereses, nevis pārstāvēt vienu tās biedru kā preču zīmes īpašnieku, un jebkurā gadījumā šiem ražotājiem nav tiesību celt prasību.
83. Tādējādi prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
84. Tādējādi par SEV‑GAP
lūgumu iestāties lietā nav jālemj.
Par tiesāšanās izdevumiem
85. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punkta noteikumiem lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai saskaņā ar Komisijas prasījumiem jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
86. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Šajā gadījumā Grieķijas Republikai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei jāpiespriež savus tiesāšanās izdevumus segt pašām.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
izdod rīkojumu:
1) prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2) prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3) Grieķijas Republika, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Luksemburgā 2005. gada 13. decembrī.