62002CC0361_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šie Dioikitiko Efeteio Piräus
[Pirejas Administratīvās apelācijas tiesas] būtībā identiskie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, vai Direktīva 76/308/EEK (2) (turpmāk tekstā – "Direktīva 76/308/EEK") ir piemērojama tādu Itālijas muitas nodokļu prasījumu savstarpējās atzīšanas un izpildes kontekstā Grieķijā, kas radušies pirms Direktīvas pieņemšanas un stāšanās spēkā Grieķijā. Pamata lietas priekšmets ir 1968. gada Itālijas muitas nodokļu prasījuma pret Nikolaju Capalu [ Nikolaos Tsapalos ] (lieta C-361/02) un Konstantīnu Diamantaki [ Konstantinos Diamantakis ] (lieta C-362/02) atzīšana un izpilde.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
2. Direktīva 76/308 paredz noteiktu citā valstī radušos publisko tiesību regulētu prasījumu atzīšanu un izpildi. Direktīvas sākotnējā redakcijā tā bija piemērojama prasījumiem, kas radušies kopējās lauksaimniecības politikas un ar muitas nodokļiem saistītu darbību rezultātā. Saskaņā ar tās redakciju, kas ir spēkā kopš 2001. gada, tās piemērošanas joma ir paplašināta, attiecinot to ne vien uz prasījumiem, kas radušies no darbībām kopējās lauksaimniecības politikas jomā, bet arī uz ievedmuitas un izvedmuitas nodokļiem un nodokļu prasījumiem un īpaši prasījumiem attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli (3), akcīzes nodokli (4), ienākumu nodokli, kapitāla nodokli un nodokli, ar ko tiek apliktas apdrošināšanas prēmijas (5) .
3. 8. panta 1. punkts ir Direktīvas stūrakmens. Saskaņā ar šo tiesību normu, dalībvalstīm ir jāatzīst dokuments, kas atļauj izpildi un kura izpildi lūdz citas valsts iestāde, un tas jāizpilda kā dokuments, kas atļauj izpildi lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī. Saskaņā ar 8. panta 2. punktu, lūguma saņēmēja iestāde var dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi, vai nu atzīt un izpildīt tādu, kāds tas ir, vai arī papildināt vai aizstāt to ar dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi attiecīgajā teritorijā. Direktīvā ir arī normas, kas attiecas uz formalitātēm, kurām ir jāatbilst dokumentam, kas atļauj piedziņas izpildi, un pasākumiem, ar kuriem piedziņas izpilde ir jāveicina.
B – Valsts tiesības
4. Direktīvas 76/308 noteikumi Grieķijas tiesībās transponēti ar 86. līdz 98. pantu likumā Nr. 1402/1983 "Par muitas tiesību aktu pielāgošanu Eiropas Kopienu tiesībām" (6) (XI nodaļa "Savstarpēja palīdzība prasījumu izpildē") un uz šī likuma pamata 1984. gada 26. martā pieņemto finanšu ministra rīkojumu T. 1243/319 (7) . Likuma Nr. 1402/1983 86. pants, kas saskaņā ar tā 103. pantu ir piemērojams ar atpakaļejošu spēku no 1981. gada 1. janvāra, nosaka, ka XI nodaļas normas tostarp ir piemērojamas muitas nodokļu prasījumu piedziņai, kas maksājami par precēm, kuras no trešajām valstīm importētas EEK, ja vien šajā likumā nav noteikts citādi.
III – Fakti un prejudiciālais jautājums
5. Ar (nedatētu) vēstuli Itālijas Finanšu ministrija Grieķijas Finanšu ministrijai nosūtīja piedziņas izpildes lūgumu, kas datēts ar 1992. gada 23. novembri; Grieķijas ministrija lūgumu saņēma 1992. gada 14. decembrī. Šis lūgums attiecās uz prasījumu pret Capalu un Diamantaki, atbildētājiem pamata prāvā (turpmāk tekstā – "atbildētāji"), kopsummā par ITL 1 787 485 050 (8), ietverot procentus un papildu maksājumus. Šai vēstulei bija pievienots Corte d' appello di Catania [Katānijas Apelācijas tiesas] 1970. gada 8. oktobra spriedums, ar kuru atbildētājiem piespriesta brīvības atņemšana un uzdots samaksāt attiecīgos muitas nodokļus un citus maksājumus par tabakas izstrādājumu nelikumīgu ievešanu Itālijas teritorijā 1968. gada martā. Ar 1972. gada 31. janvāra spriedumu Corte di cassazione
[Kasācijas tiesa] pēc tam noraidīja kasācijas sūdzību, kas bija celta par šo spriedumu.
6. Ar 1996. gada 6. februāra lēmumu kompetentā Grieķijas valsts iestāde atzina, ka dokuments par piedziņas izpildi ir izpildāms Grieķijā. Tam sekojošā prasībā, ko cēla atbildētāji, tiesa, kas lietu izskatīja pirmajā instancē, šo lēmumu atcēla, pamatojot, ka savstarpēja palīdzība starp Grieķiju un citām Eiropas Savienības dalībvalstīm bija jānodrošina vienīgi attiecībā uz prasījumiem, kas radušies pēc Likuma Nr. 1402/1983 stāšanās spēkā, tas ir, pēc tā publicēšanas "Grieķijas Oficiālajā Vēstnesī" 1983. gada 1. janvārī. Apstrīdētais prasījums savukārt radās 1968. gadā, un to apstiprināja 1970. gada un 1972. gada spriedumi.
7. 2002. gada 5. jūnijā Dioikitiko Efeteio Piräus, kas izskatīja Grieķijas valsts iesniegto apelācijas sūdzību, nolēma Eiropas Kopienu Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:
"Vai Direktīvas [..] 1. pants ir jāinterpretē tā, ka Direktīvas noteikumi ir piemērojami arī prasījumiem, kas radušies dalībvalstī pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un par kuriem ir izdots dokuments, ko – kā tas ir šajā Itālijas valsts izpildraksta gadījumā – šīs valsts kompetentās iestādes arī ir izdevušas pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un tā, ka šos prasījumus, kas bija palikuši neapmierināti un ko nevarēja piedzīt citā dalībvalstī, tātad tagad, pēc tam, kad Direktīva stājusies spēkā, beidzies pārejas periods un citas dalībvalstis ir izpildījušas savus pienākumus un pieņēmušas Direktīvas īstenošanai vajadzīgos noteikumus - var piedzīt, pamatojoties uz lūgumu, ko "lūguma iesniedzēja iestāde" ir iesniegusi "lūguma saņēmējai iestādei" Direktīvas 3. panta nozīmē?"
IV – Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
8. Prasītāji norāda, ka Katānijas [ Catania ] Corte d'appello 1970. gada spriedums ir aizmuguriski taisīts spriedums, par kuru viņi nezināja, līdz viņiem 1996. gada 6. septembrī (Dimantakim) un 1996. gada 31. decembrī (Capalam) tika izsniegts izpildraksts. Viņi uzskata, ka no Direktīvas un Likuma Nr. 1402/1983 formulējuma ir skaidrs, ka normas piemērojamas tikai prasījumiem, kas radušies pēc šo normu spēkā stāšanās. Šo normu piemērošana
prasījumiem, kas radušies agrāk, pārkāptu tiesiskās drošības principu.
9. Grieķijas valdība un Komisija uzskata, ka Direktīvā 76/308 ir tikai procesuālas normas. Procesuālas normas, pretēji materiālām tiesību normām, var piemērot arī iepriekš notikušiem apstākļiem. Piemērojot Direktīvu prasījumiem, kas jau radušies, tiek sasniegts mērķis nodrošināt vispārēju un vienveidīgu Kopienas tiesību normu piemērošanu un novērst krāpnieciskas darbības.
10. Komisija tāpat arī uzskata, ka Direktīva 76/308 atbilst Kopienas muitas tiesībām. Saskaņā ar Muitas kodeksa (9) 2. pantu, Kopienas muitas tiesību normas ir piemērojamas vienveidīgi visā Kopienas muitas teritorijā. Muitas parādi rodas par vienādu summu un saskaņā ar vieniem un tiem pašiem noteikumiem, neatkarīgi no importa valsts. Pieņemot noteikumus par savstarpējo palīdzību muitas nodokļu piedziņā, Direktīva papildina šo režīmu.
11. Saskaņā ar tās 1. pantu, Direktīva 76/308 attiecas uz visiem tās 2. pantā minētajiem prasījumiem, kas radušies
citā dalībvalstī. Visu valodu redakcijās, izņemot redakciju angļu valodā, tiek lietota pagātnes izteiksme, kas liecinātu par labu Direktīvas piemērošanai prasījumiem, kuri radušies pirms tās stāšanās spēkā. Direktīvas pieņemšanas vēsture šajā sakarā skaidrību nesniedzot. Tomēr 1980. gada 22. decembra darba dokumentā Komisija esot izskaidrojusi, ka Direktīva attiecas uz visiem pēc 1978. gada 1. janvāra iesniegtajiem piedziņas lūgumiem neatkarīgi no piedzenamā prasījuma rašanās datuma. Bez tam Kopienas likumdevējs nav ierobežojis piemērošanu laikā, ieviešot attiecīgus pārejas perioda noteikumus, kā tas darīts citos gadījumos. (10)
V – Juridiskais novērtējums
A – Piemērojamā Direktīvas 76/308 redakcija
12. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā interpretējama Direktīva 76/308, lai valsts normas, ar kurām tā transponēta, piemērotu atbilstoši Direktīvai. Pirms apskatīt jautājumu par to, ciktāl Direktīva prasa pirms tās spēkā stāšanās radušos prasījumu atzīšanu un izpildi, ir jānoskaidro, kura Direktīvas redakcija ir piemērojama pamata lietās.
13. Šo lietu priekšmets ir Grieķijas muitas iestāžu 1996. gada 6. februāra lēmums par Itālijas dokumenta, kas atļauj izpildi, atzīšanu un izpildi. Tādējādi vienīgi Direktīvas redakciju, kas bija spēkā šajā brīdī (11), var izmantot par pamatu, lai novērtētu, vai apstrīdētais lēmums ir likumīgs. Tāpēc vērā netiek ņemti grozījumi, ko Direktīvā 76/308 veic Direktīva 2001/44 (12) .
B – Direktīvas 76/308 piemērošana prasījumiem, kas radušies pirms tās stāšanās spēkā
14. Saskaņā ar tās 1. pantu, Direktīvas 76/308 normas attiecas uz 2. pantā minētajiem prasījumiem, kas radušies citā dalībvalstī. No šo tiesību normu formulējuma nevar secināt, ka Direktīva attiecas tikai uz prasījumiem, kas radušies pēc tās pieņemšanas. Precīzāk, Direktīva nesatur nekādus pārejas perioda noteikumus, kas šādi ierobežotu tās piemērošanas jomu. Bez tam Akts par Grieķijas Republikas pievienošanos Eiropas Kopienām (13) neparedz īpašus noteikumus attiecībā uz Direktīvas 76/308 spēkā stāšanos vai tās piemērošanas jomu. Tieši pretēji, ir piemērojams Pievienošanās akta 2. pantā paredzētais vispārējais noteikums, saskaņā ar kuru Kopienas tiesību akti ir piemērojami, sākot ar Grieķijas Republikas pievienošanās datumu, proti, 1981. gada 1. janvāri.
15. Vienīgi Direktīvas 76/308 1. panta redakcija angļu valodā (" claims [..] which arise in another Member State ") var likt nonākt pie cita secinājuma. Ņemot vērā faktu, ka visu pārējo valodu redakcijās attiecīgajā vietā tiek izmantota pagātnes izteiksme, atšķirības angļu tekstā varētu būt neprecīza tulkojuma sekas, Bez tam, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, pastāvot atšķirībām starp dažādu valodu redakcijām, attiecīgā tiesību norma interpretējama, ņemot vērā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kuru sastāvdaļa tā ir. (14)
16. Direktīvas mērķis, kā norādīts tās preambulas otrajā apsvērumā, ir novērst šķēršļus kopēja tirgus izveidei un darbībai, kas rodas tāpēc, ka pastāv problēmas noteiktu publisko tiesību regulētu prasījumu piedziņā ārpus valstu teritorijām. Tāpat tā ir iecerēta, lai nodrošinātu Kopienas tiesību aktu vispārēju un vienveidīgu piemērošanu visā Kopienā. Precīzāk, Direktīva nodrošina, lai parādnieki nevarētu izvairīties no tiem uzliktā pienākuma veikt maksājumus, uz ko attiecas Direktīva, mainot savu domicilu vai dzīvesvietu. Tādējādi tā nodrošina, ka Līgumā paredzēto tiesību uz pārvietošanās brīvību izmantošana nekavē prasījumu piedziņu.
17. Direktīva šo mērķi varēs izpildīt tieši tad, ja tā garantēs iespējami plašu visu prasījumu, kuriem vēl nav iestājies noilgums – tātad arī prasījumu, kas radušies pirms Direktīvas stāšanās spēkā, – piedziņu. Šādi Direktīva arī nodrošina Kopienas muitas tiesību vienveidīgu un efektīvu īstenošanu.
18. Bez tam Direktīva interpretējama, ņemot vērā EKL 10. pantā (15) paredzēto dalībvalstu pienākumu labā ticībā sadarboties ar Kopienu un savā starpā(16) . Saskaņā ar šo principu, Direktīva ir jāinterpretē paplašināti, tādējādi nodrošinot, ka lūguma saņēmējas dalībvalsts iestādes cik vien iespējams lūgumu izpildītu. Ja jautājums attiecas uz tādu maksājumu piedziņu, kas ir daļa no Kopienas pašas resursiem, kādi ir muitas nodokļi, sadarbība starp dalībvalstīm kalpo arī Kopienas finanšu interesēm.
19. Kopš tās pievienošanās brīža Grieķijas valstij arī ir saistošs pienākums labā ticībā sadarboties ar pārējām dalībvalstīm. Šāda sadarbība var – ciktāl tas ir nepieciešams, lai īstenotu Kopienas tiesības – attiekties uz apstākļiem, kas radušies pirms Grieķijas pievienošanās Kopienai.
20. Tomēr varētu vaicāt, vai nav i zslēgta Direktīvas 76/308/EEK piemērošana prasījumiem, kas radušies pirms tās stāšanās spēkā, jo pretējā gadījumā tiktu pārkāpts retroaktivitātes aizlieguma princips.
21. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu, materiālās Kopienas tiesību normas ir jāinterpretē kā tādas, kas attiecas uz situācijām pirms to spēkā stāšanas brīža, tikai tiktāl, cik no to noteikumiem, mērķiem vai vispārējās sistēmas tieši izriet, ka šīm normām piešķirams šāds spēks. (17) Kā pareizi norādījušas Komisija un Grieķijas valdība, šis princips tomēr neattiecas uz procesuālajām tiesību normām. (18)
22. Materiālās tiesību normas regulē tiesību rašanos un saturu, savukārt procesuālās tiesību normas pirmām kārtām attiecas uz tiesību īstenošanas procedūras organizēšanu. Direktīva 76/308 nesatur normas par prasījumu rašanos vai par to saturu. Šajā sakarā ir nozīme vienīgi valsts tiesību normām vai materiālajām Kopienas tiesību normām, kas ir tieši piemērojamas dalībvalstīs, kā, piemēram, Muitas kodeksam. Direktīva 76/308 regulē tikai citā valstī radušos publisko tiesību prasījumu atzīšanu un izpildi. Tāpēc tās noteikumi uzskatāmi par procesuālām tiesību normām, ko var piemērot arī prasījumiem, kas radušies pirms tās stāšanās spēkā, nepārkāpjot tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
C – Prasījuma pastāvēšana Direktīvas 76/308 2. panta c) apakšpunkta izpratnē
23. Atsaucoties uz Direktīvu 76/308, tiek prezumēts, ka apskatāmie prasījumi ietilpst Direktīvas 76/308 piemērošanas jomā. Tomēr no Direktīvas 76/308 nevar secināt, vai lūguma saņēmējai iestādei faktiski šajā kontekstā ir kāda rīcības brīvība, vai arī tai ir saistoša lūguma iesniedzējas iestādes prasījuma klasifikācija, jo vienīgi pēdējā minētā iestāde pārzina apstākļus, kuros prasījums radies, un piemērojamās valsts tiesību normas.
24. Direktīvas 76/3086. panta 2. punkts, kas nosaka, ka izpildes nolūkā "jebkuru prasījumu, par kuru iesniegts piedziņas lūgums, pielīdzina prasījumiem lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī, izņemot gadījumus, kas paredzēti 12. pantā", varētu pamatot ar argumentu, ka lūguma saņēmējai iestādei tā ir saistoša. Bez tam šķiet, ka, izņemot 12. panta gadījumu, kas attiecas uz prasījuma piedziņas izpildes procesa apturēšanu apstrīdēšanas gadījumā, lūguma saņēmēja iestāde var atturēties no izpildes pasākumu veikšanas vienīgi saskaņā ar 14. pantu, kura normas uz šo gadījumu neattiecas.
25. Tomēr, ievērojot likuma varas principu, lūguma saņēmēja iestāde jebkurā gadījumā var atturēties, vai tai pat ir jāatturas no atzīšanas un izpildes, ja atbilstoši sniegtajai informācijai attiecīgais prasījums acīmredzami neietilpst Direktīvas 76/308 piemērošanas jomā. Faktiski šādā gadījumā var nepastāvēt juridiskais pamats, kas nepieciešams, lai lūguma saņēmēja iestāde varētu rīkoties, ja vien Direktīvu transponējošo valsts tiesību normu piemērošanas joma nav plašāka par Direktīvas piemērošanas jomu.
26. Direktīvas 76/308 uz šo lietu attiecināmajā redakcijā (19) piemērošanas joma, saskaņā ar Direktīvas 2. panta c) apakšpunktu, aptver prasījumus, kas attiecas uz muitas nodokļiem atbilstoši definīcijai 2. panta b) apakšpunktā Padomes 1970. gada 21. aprīļa Lēmumā 70/243/EOTK, EEK, Euratom
par dalībvalstu finanšu iemaksu aizstāšanu ar Kopienu pašu resursiem (turpmāk tekstā – "Lēmums 70/243") (20) . Ir jāizvērtē, vai apskatāmie muitas nodokļi ir prasījums minētā lēmuma izpratnē, kaut arī prasījums radies jau 1968. gada martā.
27. Muitas nodokļi, un līdz ar to Kopienas pašas resursi Lēmuma 70/243 2. panta b) apakšpunkta izpratnē ir kopējā muitas tarifa nodokļi un citi nodokļi, ko noteikušas Kopienu institūcijas tirdzniecībā ar trešajām valstīm. Kaut arī muitas savienības izveide tika pabeigta tikai 1968. gada 1. jūlijā (21), kopējais muitas tarifs jau bija progresīvi ieviests saskaņā ar EEK līguma 19. pantu un tam sekojošiem pantiem. Līdz ar to arī prasījumi, kas radušies pirms 1968. gada 1. jūlija, var būt kopējā muitas tarifa nodokļi, uz ko attiecas Direktīva 76/308.
28. Fakts, ka Kopienas pašas resursu sistēma šajā laikā vēl nepastāvēja un tika ieviesta tikai ar Lēmuma 70/243 pieņemšanu, nepierāda, ka iepriekš minētais secinājums ir nepareizs. Iespējams, ka Kopienas likumdevēja sākotnējā iecere, Direktīvu pieņemot, bija veicināt vienīgi tādu prasījumu savstarpēju atzīšanu un izpildi, kas radušies Komisijai attiecībā uz pašas resursiem. Uz šādu ieceri norāda Direktīvas 76/308 2. pantā ietvertā atsauce uz Lēmumu 70/243. Tomēr ar vēlākiem grozījumiem piemērošanas joma tika paplašināta, lai aptvertu arī citus maksājumus, kas galvenokārt vai tikai un vienīgi attiecas uz valsts budžetu, kādi ir pievienotās vērtības nodoklis un akcīzes nodoklis.
29. Tādējādi muitas nodokļu prasījumi, kas dalībvalstī radušies 1968. gada martā, arī ietilpst Direktīvas 76/308 piemērošanas jomā un tos var piedzīt citā dalībvalstī saskaņā ar valsts tiesību normām, ar kurām Direktīva transponēta.
30. Tomēr būtu jāizvērtē, vai apstrīdētā prasījuma piedziņa šajā gadījumā nepārkāpj tādus vispārējo tiesību principus, kuri jāievēro, īstenojot visus pasākumus atbilstoši Kopienas tiesībām, jo īpaši tiesības uz taisnīgu tiesu (22), labu pārvaldību (23) un likuma varu.
31. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānoskaidro, vai parādniekiem tika paziņots par viņu muitas parādu tādā veidā, lai viņi būtu varējuši to apstrīdēt. Šajā sakarā atbildētāji procesā Tiesā ir norādījuši, ka viņi, attiecīgi, līdz 1996. gada 6. septembrim un 1996. gada 31. decembrim – datumiem, kuros viņiem tika paziņots par Grieķijas valsts iestāžu pieņemto lēmumu attiecībā uz Itālijas dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi, atzīšanu un izpildi – nezināja ne par vienu Itālijas dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi.
32. Otrkārt, rodas jautājums, vai procedūra, kas sākās ar muitas parāda rašanos 1968. gadā un turpinājās līdz piedziņas procesa uzsākšanai Grieķijā 1996. gadā, nav bijusi nesamērīgi ilga un kam būtu jāatbild par šo noilgumu, ja kādam nāktos šādu atbildību uzņemties. Tomēr atsaukšanās uz noilguma termiņu šajā sakarā pati par sevi piedziņas likumību neiespaido.
33. Iesniedzējtiesai ir sīkāk jāanalizē faktiskie apstākļi un, ja nepieciešams, tie jāizvērtē iepriekš minēto principu kontekstā.
VI – Secinājums
34. Ievērojot minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Dioikitiko Efeteio Piräus
uzdoto jautājumu atbildēt šādi:
"Padomes 1976. gada 15. marta Direktīva 76/308/EEK par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā, ar 1996. gada 6. februārī veiktajiem grozījumiem, attiecas uz muitas nodokļu prasījumiem, kas Kopienas dalībvalstī radušies pirms Direktīvas stāšanās spēkā, atbilstoši dokumentam, ko attiecīgā dalībvalsts arī ir izdevusi pirms Direktīvas stāšanās spēkā."
(1) .
(2)
–	Padomes 1976. gada 15. marta Direktīva par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā (OV L 73, 18. lpp.), ar pēdējiem grozījumiem Padomes 2001. gada 15. jūnija Direktīvā 2001/44/EK (OV L 175, 17. lpp.).
(3)
–	Padomes 1979. gada 6. decembra Direktīva 79/1071/EEK par grozījumiem Direktīvā 76/308/EEK par savstarpēju palīdzību prasījumu, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā (OV L 331, 10. lpp.).
(4)
–	Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīva 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas paredzēti Padomes 1992. gada 14. decembra Direktīvā 92/108/EEK (OV L 390, 124. lpp.)
(5)
–	Direktīva 2001/44, minēta 2. zemsvītras piezīmē.
(6)
–	FEK A' 167, I daļa.
(7)
–	FEK A 179, I daļa, 1. punkts.
(8)
–	Balstoties uz eiro valūtas maiņas kursu, šī summa atbilst EUR 923 159.
(9)
–	Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.).
(10)
–	Komisija īpaši norāda uz 66. pantu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(11)
–	Proti, versija pēc Direktīvas 92/12 (minēta 2. zemsvītras piezīmē) izdarītajiem grozījumiem un grozījumiem, kas paredzēti Aktā par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.).
(12)
–	Minēta 2. zemsvītras piezīmē.
(13)
–	Akts par Grieķijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos (OV 1979, L 291, 17. lpp.).
(14)
–	1990. gada 27. marta spriedums lietā C-372/88 Cricket St Thomas ( Slg. 1990, I-1345. lpp., 19. punkts) un 2000. gada 9. marta spriedums lietā C-437/97 EKW
un Wein & Co ( Slg. 2000, I‑1157. lpp., 42. punkts).
(15)
–	Juridiskajā literatūrā pat tiek uzskatīts, ka pienākums atzīt citas dalībvalsts administratīvos aktus varētu tieši izrietēt no EKL 10. panta [sk. von Bogdandy grāmatā Grabitz/Hilf. Das Recht der Europäischen Union, 10. pants, 52. punkts, atsaucoties uz 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C-340/89 Vlassopoulou
( Slg. 1991, I-2357. lpp.)].
(16)
–	Attiecībā uz sadarbību starp dalībvalstīm sal. ar 1983. gada 22. marta spriedumu lietā 42/82 Komisija/Francija ( Slg. 1983, 1013. lpp., 36. punkts) un 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-251/89 Athanasopoulos
u. c. ( Slg. 1991, I-2797. lpp., 57. punkts).
(17)
–	1993. gada 15. jūlija spriedums lietā C-34/92 GruSa Fleisch ( Slg. 1993, I-4147. lpp., 22. punkts) un 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C-74/00 P un C-75/00 Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija ( Slg. 2000, I-7869. lpp., 119. punkts).
(18)
–	1981. gada 12. novembra spriedums lietās 212/80 līdz 217/80 Salumi u. c. ( Slg. 1981, 2735. lpp., 9. punkts) un 1999. gada 7. septembra spriedums lietā C-61/98 De Haan ( Slg. 1998, I-5003. lpp., 13. un 14. punkts)
(19)
–	Apskatāmais jautājums nebūtu radies, ja būtu piemērojama Direktīva 76/308 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2001/44. Šī pēdējā redakcija ļoti visaptveroši attiecas uz ievedmuitas nodokli, (2. panta c) apakšpunkts), kas 3. pantā definēts kā "muitas nodoklis, maksājums ar līdzvērtīgu iedarbību uz importu un citi importa maksājumi, kas paredzēti saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku vai saskaņā ar īpašiem pasākumiem, ko piemēro zināmām precēm, kas rodas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā".
(20)
–	OV L 94, 19. lpp.
(21)
–	Šajā sakarā skat. Padomes 1966. gada 26. jūlija Lēmumu 66/532/EEK par muitas nodokļu atcelšanu un kvantitatīvu ierobežojumu aizliegumu starp dalībvalstīm un par kopēja muitas tarifa nodokļu piemērošanu precēm, kas nav minētas Līguma II pielikumā (OV 165, 2971. lpp., latviešu valodā nav pieejams) un Padomes 1968. gada 28. jūnija Regulu (EEK) Nr. 950/68 par kopējo muitas tarifu (OV L 172, 1. lpp.).
(22)
–	Šajā sakarā skat., tostarp, 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C-185/95 P Baustahlgewebe /Komisija ( Slg. 1998, I-8417. lpp., 21. punkts) un 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-299/95 Kremzow
( Slg. 1997, I-2629. lpp., 14. punkts), kā arī 1993. gada 28. marta atzinumu 2/94 ( Slg. 1996, I-1759. lpp., 33. punkts).
(23)
–	Sal. ar 2000. gada 7. decembrī Nicā proklamētās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktu (OV C 364, 1. lpp.) un ģenerāladvokāta Džeikobsa 2001. gada 22. marta secinājumiem lietā C-270/99 P Z /Parlaments ( Slg. 2001, I-9197. lpp., 40. punkts).