62014CC0113
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 20. aprīlī (
1
)
Lieta C‑113/14
Vācijas Federatīvā Republika
pret
Eiropas Parlamentu,
Eiropas Savienības Padomi
“Prasība atcelt tiesību aktu — Juridiskā pamata izvēle — LESD — 43. panta 2. un 3. punkts — Lauksaimniecības tirgu kopīgā organizācija — Regula (ES) Nr. 1308/2013 — 7. pants — Regula (ES) Nr. 1370/2013 — 2. pants — Cenu noteikšanas pasākumi — Salīdzināmie robežlielumi — Intervences cena”
I – Ievads
1.
Ir 2016. gads pēc Kristus. Visa kopējā lauksaimniecības politika (KLP) tiek reglamentēta ar parasto likumdošanas procedūru... Vai visa? Nē! Tāpēc, ka neapstrīdams LESD noteikums saistībā ar KLP vēl arvien pretojas šai parastajai likumdošanas procedūrai. Un tiem, kuru uzdevums ir noteikt šī noteikuma piemērošanas jomu, dzīve nav viegla (
2
).
2.
Ar Lisabonas līgumu “horizontālo” kompetenču sistēma KLP jomā ir tikusi būtiski grozīta. Ja līdz 2009. gada 1. decembrim, līdz pieminētā līguma stāšanās spēkā brīdim, vienīgi Eiropas Savienības Padomei bija pilnvaras veikt pasākumus pēc Eiropas Komisijas priekšlikuma un pēc konsultēšanās ar Eiropas Parlamentu (
3
), tad turpmāk LESD ir paredzēts, ka Parlaments un Padome atbilstoši parastajai likumdošanas procedūrai izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kā arī citus noteikumus, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai (LESD 43. panta 2. punkts), savukārt Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz tostarp pasākumus par cenu noteikšanu (LESD 43. panta 3. punkts).
3.
Šo izmaiņu dēļ drīz vien sākās strīds starp Komisiju un Parlamentu, no vienas puses, un Padomi, no otras puses, attiecībā uz jautājumu, kā precīzi noteikt šo divu juridisko pamatu robežas (
4
).
4.
Šajā lietā, kas ir trešā lieta par LESD 43. panta 2. un 3. punktu, Vācijas Federatīvā Republika ir cēlusi prasību pret Parlamentu un Padomi par to, ka tie ir pieņēmuši regulu nevis uz LESD 43. panta 3. punkta, bet uz LESD 43. panta 2. punkta pamata (
5
). Tā lūdz atcelt Regulas (ES) Nr. 1308/2013 (turpmāk tekstā – “Vienotā TKO regula”) (
6
), kas pieņemta saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru uz LESD 43. panta 2. punkta pamata, 7. pantu, kā arī atcelt Regulas (ES) Nr. 1370/2013 (turpmāk tekstā – “Noteikšanas regula”) (
7
), kas pieņemta uz LESD 43. panta 3. punkta pamata, 2. pantu.
5.
Tātad Tiesai vēl vienu reizi būs jāprecizē nosacījumi, saskaņā ar kuriem leģislatīvi un citi pasākumi lauksaimniecību un zivsaimniecības jomā ir jāpieņem, piemērojot parasto likumdošanas procedūru, vai arī Padomei vienai pašai.
6.
Konstitucionālā ziņā šis jautājums ir ļoti būtisks (
8
). Tiesai būs iespēja atgādināt politiskajām iestādēm, ka nevis procedūras nosaka tiesību akta juridisko pamatu, bet tiesību juridiskais pamats nosaka tā pieņemšanai piemērojamās procedūras (
9
).
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Līgums par Eiropas Savienības darbību
7.
Saskaņā ar LESD 40. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Lai sasniegtu [KLP] mērķus [..], izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju.
[..]
2.   [..] kopīgā organizācija [..] var aptvert visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai sasniegtu [..] [KLP] mērķus, jo īpaši cenu regulēšanu [..].”
8.
LESD 43. panta 2. punktā ir noteikts:
“Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kas paredzēta 40. panta 1. punktā, kā arī citus noteikumus, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai.”
9.
Saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu:
“Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz pasākumus par cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanu, kā arī par zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu.”
B – Vienotā TKO regula
10.
Saskaņā ar Vienotās TKO regulas preambulas 2., 5., 10., 12. un 14. apsvērumu:
“(2)
Šajā regulā būtu jāietver visi vienotās lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju pamatelementi.
[..]
(5)
Saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu Padomei jāpieņem pasākumi par cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanu. Skaidrības labad šajā regulā būtu nepārprotami jānorāda fakts, ka gadījumos, kad piemēro LESD 43. panta 3. punktu, Padome šos pasākumus pieņem, pamatojoties uz minēto juridisko pamatu.
[..]
(10)
Lai stabilizētu tirgus un nodrošinātu pietiekami augstu dzīves līmeni lauksaimniecībā nodarbinātajiem iedzīvotājiem, ir izstrādāta diferencēta tirgus atbalsta sistēma dažādām nozarēm un ieviestas tiešā atbalsta shēmas, ņemot vērā katras attiecīgās nozares vajadzības, no vienas puses, un dažādu nozaru savstarpējo atkarību, no otras puses. Šo pasākumu veids ir valsts intervence vai privātās uzglabāšanas atbalsta maksājumi. Joprojām pastāv nepieciešamība saglabāt tirgus atbalsta pasākumus, vienlaikus tos racionalizējot un vienkāršojot.
[..]
(12)
Skaidrības un pārredzamības labad uz valsts intervences noteikumiem būtu jāattiecina vienota struktūra, vienlaikus saglabājot katras nozares politiku. Tāpēc ir lietderīgi nošķirt salīdzināmos robežlielumus un intervences cenas un noteikt pēdējās minētās. [..]
[..]
(14)
Valsts intervences cenai vajadzētu veidoties no noteiktas cenas par konkrētiem dažu produktu daudzumiem, un citos gadījumos tā būtu jānosaka konkursa kārtībā, atspoguļojot saskaņā ar iepriekšējo TKO [tirgu kopīgo organizāciju] īstenoto praksi un pieredzi.”
11.
Vienotās TKO regulas 7. pantā “Salīdzināmie robežlielumi”, kas minēts šīs regulas “Ievada noteikumos”, ir paredzēts:
“1.   Nosaka šādus salīdzināmos robežlielumus:
a)
labības nozarē EUR 101,31 par tonnu attiecībā uz vairumtirdzniecības posmā noliktavā piegādātām precēm pirms izkraušanas;
b)
nelobītiem rīsiem EUR 150 par tonnu standarta kvalitātes produktu, kā definēts III pielikuma A punktā, attiecībā uz vairumtirdzniecības posmā noliktavā piegādātām precēm pirms izkraušanas;
c)
standarta kvalitātes cukuram, kā definēts III pielikuma B punktā, attiecībā uz neiepakotu cukuru, kas izvests no rūpnīcas:
i)
baltajam cukuram – EUR 404,4 par tonnu,
ii)
jēlcukuram – EUR 335,2 par tonnu;
d)
liellopu un teļa gaļas nozarē EUR 2224 par tonnu R3 uzbūves/tauku slāņa klases vīriešu kārtas liellopu liemeņu saskaņā ar Savienības skalu tādu liellopu liemeņu klasifikācijai, kuru vecums ir astoņi mēneši vai vairāk, kā minēts IV pielikuma A punktā;
e)
attiecībā uz piena un piena produktu nozari:
i)
EUR 246,39 par 100 kg sviesta,
ii)
EUR 169,80 par 100 kg vājpiena pulvera;
f)
cūkgaļas nozarē EUR 1509,39 par tonnu tādas standarta kvalitātes cūku liemeņu, kas noteikta pēc svara un liesās gaļas satura saskaņā ar Savienības skalu cūku liemeņu klasifikācijai, kā minēts IV pielikuma B punktā, proti:
i)
liemeņi, kuri sver no 60 kg līdz 120 kg – E klase,
ii)
liemeņi, kuri sver no 120 kg līdz 180 kg – R klase;
g)
olīveļļas nozarē:
i)
EUR 1779 par tonnu neapstrādātas augstākā labuma olīveļļas,
ii)
EUR 1710 par tonnu neapstrādātas olīveļļas,
iii)
EUR 1524 par tonnu spīdīgās olīveļļas, kurā brīvo skābju daudzums ir divi grādi, par katru papildu skābuma grādu samazinot minēto summu par EUR 36,70 tonnā.
2.   Komisija turpina pārskatīt salīdzināmos robežlielumus, kas paredzēti 1. punktā, ņemot vērā objektīvus kritērijus, īpaši izmaiņas ražošanā, ražošanas izmaksas (īpaši ieguldījumu izmaksas) un tirgus tendences. Salīdzināmos robežlielumus vajadzības gadījumā atjaunina saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, ņemot vērā izmaiņas ražošanā un tirgos.”
12.
Šīs regulas 15. pantā “Valsts intervences cena” ir noteikts:
“1.   Valsts intervences cena ir:
a)
cena, par kuru produktus iepērk valsts intervencē, ja to dara par fiksētu cenu, vai
b)
maksimālā cena, par kuru valsts intervencei atbilstīgos produktus var iepirkt konkursa kārtībā.
2.   Padome atbilstīgi LESD 43. panta 3. punktam veic pasākumus, lai noteiktu valsts intervences cenu līmeni, tostarp palielinājumu un samazinājumu apmēru.”
C – Noteikšanas regula
13.
Saskaņā ar Noteikšanas regulas preambulas 2. un 3. apsvērumu:
”(2)
Skaidrības un pārredzamības labad uz valsts intervences noteikumiem būtu jāattiecina vienota struktūra, vienlaikus saglabājot katras nozares politiku. Tāpēc ir lietderīgi nošķirt salīdzināmos robežlielumus, kuri paredzēti [Vienotajā TKO] regulā, no vienas puses, un intervences cenas, no otras puses, un noteikt pēdējās minētās. [..]
(3)
Būtu jāparedz valsts intervences cenu līmenis, kādā iepirkšanu veic par fiksētu cenu vai konkursa procedūrā, ietverot gadījumus, kad var būt vajadzīga valsts intervences cenu koriģēšana. [..]”
14.
Šīs regulas 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
“Šī regula paredz pasākumus cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvu ierobežojumu noteikšanai saistībā ar vienotu lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju, kas noteikta [Vienotajā TKO] regulā.”
15.
Šīs regulas 2. pantā “Valsts intervences cenas” ir noteikts:
“1.   Valsts intervences cenu līmenis:
a)
parastajiem kviešiem, cietajiem kviešiem, miežiem, kukurūzai, nelobītajiem rīsiem un vājpiena pulverim iepirkumos par fiksētu cenu ir vienāds ar attiecīgo salīdzināmo robežlielumu, kas noteikts [Vienotajā TKO] regulas 7. pantā, un iepirkumos konkursa kārtībā nepārsniedz attiecīgo salīdzināmo robežlielumu;
b)
sviestam iepirkumos par fiksētu cenu ir vienāds ar 90 % no salīdzināmā robežlieluma, kas noteikts [Vienotajā TKO] regulas 7. pantā, un iepirkumos konkursa kārtībā nepārsniedz 90 % no minētā salīdzināmā robežlieluma;
c)
liellopu un teļa gaļai nepārsniedz līmeni, kas minēts [Vienotajā TKO] regulas [13]. panta 1. punkta c) apakšpunktā.
2.   Valsts intervences cenas 1. punktā minētajiem parastajiem kviešiem, cietajiem kviešiem, miežiem, kukurūzai un nelobītajiem rīsiem pielāgo, ņemot vērā cenu palielinājumus vai samazinājumus, balstoties uz produktu galvenajiem kvalitātes kritērijiem.
3.   Komisija pieņem īstenošanas aktus, nosakot šā panta 2. punktā minēto produktu valsts intervences cenu palielinājumus vai samazinājumus, ievērojot minētajā punktā izklāstītos nosacījumus. Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 15. panta 2. punktā minēto pārbaudes procedūru.”
III – Tiesvedības priekšvēsture
16.
Lauksaimniecības tirgu kopīga organizācija pirmo reizi viendabīgi un visaptveroši tika kodificēta ar Regulu (EK) Nr. 1234/2007 (
10
), pamatojoties uz EKL 37. pantu.
17.
Pēc LESD stāšanās spēkā Komisija 2011. gada 12. oktobrī iesniedza piecus priekšlikumus Parlamenta un Padomes vai tikai Padomes regulām, kuru mērķis bija pamatīga KLP reforma. Viens no šiem priekšlikumiem bija arī priekšlikums Parlamenta un Padomes Vienotajai TKO regulai. Šis “reformas priekšlikums” bija balstīts uz LESD 43. panta 2. punktu, un tā 7. pantā bija ietverta tiesību norma par “salīdzināmajām cenām”.
18.
Tajā pašā dienā Komisija iesniedza priekšlikumu Padomes regulai par konkrēta atbalsta un kompensāciju noteikšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju, kas balstīts uz LESD 43. panta 3. punktu.
19.
Parlaments 2012. gada 4. jūlijā apstiprināja tā Lauksaimniecības un lauku attīstības komitejas ziņojumu, kura paskaidrojumā tika konstatēts, ka Komisijas priekšlikums Vienotajai TKO regulai esot pretrunā likumdevēja prerogatīvām saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu, un šī iemesla dēļ ierosināts “svītrot visus noteikumus saistībā ar LESD 43. panta 3. punktu”.
20.
Padomes prezidentvalsts 2012. gada 13. septembrī nosūtīja īpašajai Lauksaimniecības un lauku attīstības komitejai darba dokumentu, kurā bija norādīts, ka saskaņā ar tās novērtējumu tikai Padomei ir jānosaka tostarp to lauksaimniecības produktu salīdzināmās cenas, kas var būt valsts intervences priekšmets atbilstoši LESD 43. panta 3. punktam. Atbilstoši Padomes kopsavilkumam (
11
) dalībvalstu “lielais vairākums” šo nostāju pieņēma nākamās 2012. gada 17. septembra īpašās Lauksaimniecības un lauku attīstības komitejas sēdē.
21.
Vēlāk, 2012. gada 12. oktobrī, Padomes Ģenerālsekretariāts iesniedza Noteikšanas regulas projektu, kurā bija iekļautas ne tikai intervences cenas, bet arī “salīdzināmās cenas”. Padomes īpašā Lauksaimniecības un lauku attīstības komiteja pieņēma šo projektu 2012. gada 5. novembrī.
22.
2012. gada 13. decembrī un 2013. gada 12. martā Padomes prezidentvalsts iesniedza Vienotās TKO regulas projekta konsolidētās versijas. Abu šo projektu 7. panta pirmajā teikumā virsrakstā bija atsauce uz salīdzināmajām cenām, turpinājumā konstatējot, ka “pasākumus salīdzināmo cenu noteikšanai Padome veic saskaņā ar [LESD] 43. panta 3. punktu” [neoficiāls tulkojums].
23.
2013. gada 13. martā Parlaments pieņēma grozījumus, atkārtoti iekļaujot salīdzināmo cenu kopumu Vienotās TKO regulas projekta 7. pantā.
24.
Tā kā iestāžu vienošanās netika panākta, tad laikposmā no 2013. gada 11. aprīļa līdz 26. jūnijam notika vairāk nekā desmit neformālu trīspusēju sanāksmju par nākamo Vienoto TKO regulu. Šo trīspusējo sanāksmju beigu posmā Padomes Ģenerālsekretariāts 2013. gada 4. jūnijā izdeva ziņojumu, no kura var izsecināt, ka salīdzināmo cenu noteikšana ir palikusi strīda jautājums. Visu pēdējo trīspusējo sanāksmju laikā Parlaments norādīja, ka tas neapstiprinās KLP reformu [regulu] kopumu, ja Vienotajā TKO regulā nebūs regulējuma par salīdzināmajām cenām.
25.
Padomes prezidentvalsts 2013. gada 21. jūnijā iesniedza darba dokumentu, lai sagatavotu 2013. gada 24. un 25. jūnija sanāksmi, kurā bija atspoguļota trīspusējo sanāksmju situācija. Šajā dokumentā bija iekļautas Reference prices [“salīdzināmās cenas”].
26.
2013. gada 25. jūnijā Padomes prezidentvalsts izdeva minētā darba dokumenta papildinājumu, kurā bija atkārtoti esošie strīda jautājumi. Nodaļā “Positions on Article 43(3) related provisions” [“Nostāja par ar 43. panta 3. punktu saistītajiem noteikumiem”] attiecībā uz Vienotās TKO regulas projektu tā piedāvāja kompromisa nolūkā (landing zone) lietot “salīdzināmā robežlieluma” jēdzienu.
27.
Naktī no 2013. gada 25. jūnija uz 26. jūniju un pēc vairākkārtējiem sēdes pārtraukumiem kvalificētais vairākums Padomē beidzot piekrita Parlamenta lūgumam šīs regulas 7. pantā iekļaut salīdzināmās cenas, kas turpmāk tika sauktas par “salīdzināmiem robežlielumiem”. Tomēr Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības nepauda savu viedokli par šī grozījuma vispārīgo ievirzi un atturējās.
28.
2013. gada 25. septembrī Padomes prezidentvalsts nosūtīja darba dokumentu, kurā bija ietverta visa Vienotās TKO regulas projekta konsolidētā versija. Šajā versijā projektā kopumā bija atspoguļota trīspusējās sanāksmēs panāktā vienošanās. Vienotās TKO regulas projekta konsolidētās versijas 7. panta nosaukums bija vairs nevis “Salīdzināmās cenas”, bet “Salīdzināmi robežlielumi”. Pārējais regulas saturs palika negrozīts.
29.
2013. gada 13. decembrī Padomes Ģenerālsekretariāts nosūtīja paziņojumu delegācijām, kurā bija noteiks, ka “pārrunu par LESD 43. panta 3. punkta izmantošanu rezultāts ir daļa no vispārēja kompromisa par pašreizējo KLP reformu un nekādi neskar katras iestādes nostāju saistībā ar šī noteikuma darbības jomu, nedz jebkādu turpmāku šī jautājuma izklāstu, it īpaši jebkādu jaunu Eiropas Savienības Tiesas judikatūru” [neoficiāls tulkojums].
30.
Dokumentā ar nosaukumu “Padomes deklarācija par [LESD] 43. panta 3. punktu” attiecībā uz sarunu 2013. gada jūnija trīspusējo sanāksmju laikā panāktajiem rezultātiem saistībā ar KLP tika noteikts, ka “Padome apstiprina, ka tās lēmumam, ar kuru paredzēts nodrošināt, lai Vienotajā TKO regulā tiktu ietverti jautājumi saistībā ar LESD 43. panta 3. punktu, trīspusējo sanāksmju ārkārtas apstākļos bija tikai viens mērķis – panākt” kompromisu [neoficiāls tulkojums].
31.
Vācijas valdība par šo jautājumu paziņoja, ka dažādu iemeslu dēļ tā nevar piekrist dažiem Vienotās TKO regulas projektā iekļautajiem priekšlikumiem. Pēc tās domām, atbilstoši LESD 43. panta 3. punktam vienīgi Padomei pēc Komisijas priekšlikuma bija tostarp jāpieņem “pasākumi par cenu [..] noteikšanu”. Vācijas valdība uzskatīja, ka nebija pieņemami noraidīt normu par šo pilnvaru sadalījumu starp Savienības iestādēm, un paziņoja, ka tādējādi tā noraida šo priekšlikumu regulai.
32.
Tādējādi brīdī, kad notika balsošana par Vienotās TKO regulas pieņemšanu, kas bija 2013. gada 16. decembrī, Vācijas valdība nobalsoja pret šo pieņemšanu un Apvienotās Karalistes valdība atturējās. Balsošanas laikā par Noteikšanas regulas pieņemšanu, kas notika tajā pašā dienā, Vācijas un Apvienotās Karalistes valdības atturējās. Šajā ziņā Padome tās sesijas protokolā “apstiprināja”, ka “tās lēmumam, ar kuru paredzēts nodrošināt, lai Vienotajā TKO regulā būtu ietverti jautājumi saistībā ar LESD 43. panta 3. punktu, trīspusējo sanāksmju ārkārtas apstākļos bija tikai viens mērķis – panākt kompromisu” un “šis lēmums neietekmēs nostāju, ko Padome turpinās īstenot nākotnē, lai aizstāvētu prerogatīvas, kas tai piešķirtas ar Lisabonas līgumu”.
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
33.
Vācijas valdība lūdz Tiesai atcelt abas apstrīdētās tiesību normas, saglabājot to iedarbību līdz brīdim, kad stāsies spēkā tiesiskie regulējumi, kas pieņemti, balstoties uz atbilstošu juridisku pamatu, un piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
34.
Savā iebildumu rakstā Parlaments lūdz Tiesai pasludināt prasību par nepieņemamu, pakārtoti, noraidīt prasību un piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35.
Savukārt Padome nodod Tiesas ziņā izspriešanu par Vācijas valdības galvenajiem prasījumiem un arī lūdz Tiesai, ja tā apmierinās tās prasījumus, saglabāt apstrīdēto tiesību normu iedarbību līdz brīdim, kad stāsies spēkā tiesību normas, kas pieņemtas uz atbilstoša juridiskā pamata, un piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.
36.
Čehijas un Apvienotās Karalistes valdības iestājās lietā, lai atbalstītu Vācijas valdības prasījumus, savukārt Komisija iestājās lietā, lai atbalstītu Parlamentu.
37.
Visi iepriekš minētie lietas dalībnieki piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2016. gada 3. februārī.
V – Analīze
A – Par pieņemamību
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
38.
Parlaments un Komisija uzskata, ka prasība ir jānoraida kā nepieņemama, pamatojoties to, ka Vienotās TKO regulas 7. pants nav nodalāms no pārējā tiesību akta. Parlaments uzskata, ka šis pants pilnībā atbilst šīs regulas mērķiem un veicina tās mērķu sasniegšanu. Proti, Vienotās TKO regulas būtība tiktu grozīta, ja tās 7. pants tiktu atcelts. Turklāt šajā regulā šim pantam esot vairākas funkcijas un tās ir saistītas ar citiem šīs regulas noteikumiem.
39.
Vācijas valdība un lietā iestājušos valstu valdības, kā arī Padome uzsver, ka ne Parlaments, ne Komisija nav pierādījuši, kā un ciktāl Vienotās TKO regulas 7. panta atcelšana varētu grozīt šīs regulas būtību, kurā ir vairāk nekā divsimt noteikumu par visiem KLP aspektiem un jomām.
2) Vērtējums
40.
Savienības tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja no pārējās akta daļas ir iespējams nodalīt noteikumus, kurus prasa atcelt; nodalāmības prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību (
12
).
41.
Nedz Vienotās TKO regulas, kurā aplūkots drīzāk neviendabīgu jautājumu klāsts, koncepcija kopumā, nedz minētās regulas 7. panta saturs vai saistība starp salīdzināmiem robežlielumiem un intervences cenām (
13
) neliecina, ka apstrīdētais noteikums nebūtu nodalāms. Es nesaskatu nevienu būtisku apstākli, kas ļautu apstiprināt, ka Vienotās TKO regulas būtība tiktu grozīta, ja apstrīdētais noteikums tiktu atcelts.
42.
Tādējādi es uzskatu, ka šī prasība ir pieņemama.
B – Par lietas būtību
1) Prasība atcelt Vienotās TKO regulas 7. pantu
a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
i) Vācijas valdība
43.
Vācijas valdība apgalvo, ka Parlaments un Padome ir balstījuši Vienotās TKO regulas 7. pantu uz kļūdainu juridisku pamatu. Tā kā “salīdzināmo cenu” gadījumā, kas visbeidzot tika nosauktas par “salīdzināmiem robežlielumiem”, runa bija par “pasākum[u] par cenu [..] noteikšanu”, Vienotās TKO regulas 7. pantam obligāti bija jābūt balstītam uz LESD 43. panta 3. punktu.
44.
Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam Vācijas valdība atsaucas uz iepriekšējo lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas sistēmu, proti, uz to, kas izrietēja no Regulas Nr. 1234/2007, kuras preambulas 16. apsvērumā “salīdzināmā cena” tika definēta kā cena, kas izriet no Padomes politikas lēmuma. Šajā kontekstā šī valdība norāda, ka Regulā Nr. 1234/2007 pilnvaras grozīt salīdzināmās cenas nepārprotami bija piešķirtas Padomei. Turklāt agrākā lauksaimniecības tirgu kopīgā organizācija, kā arī Vienotās TKO regulas (un it īpaši tās 7. panta) rašanās vēsture pierādot, ka sistēma attiecībā uz lauksaimniecības produktu cenu noteikšanas pasākumiem nav tikusi grozīta pēc būtības un ka salīdzināmās cenas – vai robežlielumi – paliek KLP “drošības tīkls”. Savukārt, vēl arvien pēc Vācijas valdības domām, 7. panta iekļaušana Vienotajā TKO regulā, kā arī “salīdzināmās cenas” jēdziena aizstāšana ar “salīdzināmu robežlielumu” jēdzienu ir īpašās politiskās vienošanās, kas tika panākta vienīgi, lai novērstu visu KLP reformas paketes vispārīgu noraidīšanu, sekas.
45.
Atsaucoties uz LESD 43. panta 3. punkta formulējumu, Vācijas valdība uzsver, ka atbilstoši šai tiesību normai, kurā nav veikta nekāda nošķiršana starp cenām šaurā nozīmē un plašā nozīmē, bet ir runāts tikai vispārīgi par “pasākumiem par cenu [..] noteikšanu”, visi cenu noteikšanas būtiskie elementi ietilpst Padomes pilnvarās. Tā kā Vienotās TKO regulas 7. pantā ir noteikta precīza naudas vienība par konkrētiem lauksaimniecības produktiem un tā kā Noteikšanas regulas 2. pantā ir noteikta intervences cena kā konkrēts “salīdzināmā robežlieluma” procents, tad intervences cenas un salīdzināmās cenas ir cieši saistītas ar tirgus cenām un Vienotās TKO regulas 7. pants ir būtisks elements cenu noteikšanā.
46.
Vēl arvien ņemot vērā LESD 43. panta 3. panta mērķus, Vācijas valdība apgalvo, ka Vienotās TKO regulas 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka salīdzināmie robežlielumi tiek noteikti atkarībā no izmaiņām ražošanā un tirgos, uzliekot Komisijai pienākumu regulāri izvērtēt salīdzināmās cenas un it īpaši izmaiņas ražošanā un tirgus tendences. Tātad, ja kompetentajai iestādei, kas izdod normatīvos aktus, ir ātri, elastīgi un efektīvi jāatbild uz tirgus svārstībām, šī atbildes rīcība būtu daudz ātrāka, ja šādas pilnvaras būtu Padomei, kurai atšķirībā no sistēmas, kas pastāvēja “līdz Lisabonas” līguma pieņemšanai, vairs pat nav jākonsultējas ar Parlamentu.
47.
Attiecībā uz saikni starp LESD 43. panta 2. un 3. punktu Vācijas valdība apgalvo, ka LESD 43. panta 3. punktā no tā piemērošanas jomas esot izslēgts 2. punkts vai vismaz ka šie abi punkti savstarpēji izslēdz viens otru. Katrā ziņā, pēc šīs pašas valdības domām, starp abām šīm normām, kas ir divi atšķirīgi un patstāvīgi juridiskie pamati, nepastāvot nekāda hierarhija.
48.
Vācijas valdība turklāt uzskata, ka LESD 43. panta 3. punktam būtu atņemta tā jēga, un tātad tas zaudētu savu lietderīgo iedarbību, ja šajā lietā LESD 43. panta 2. punkts tiktu atzīts kā juridiskais pamats. Turklāt Komisija norāda, ka Savienības struktūru institucionālā līdzsvara princips nozīmē, ka katra iestāde savas pilnvaras īsteno, ievērojot pārējo iestāžu pilnvaras.
49.
Atsaucoties uz Tiesas judikatūru par juridiskā pamata izvēli, lai pieņemtu Savienības tiesību aktus, Vācijas valdība uzskata, ka šajā lietā visi objektīvie iemesli, par kuriem var veikt pārbaudi tiesā, norāda uz to, ka LESD 43. panta 3. punkts ir vienīgais atbilstošais juridiskais pamats. Divu juridisko pamatu izmantošana šajā lietā arī esot izslēgta, ņemot vērā, ka attiecīgi LESD [43. panta] 2. un 3. punktā paredzētie noteikumi varētu tikt īstenoti neatkarīgi viens no otra.
50.
Attiecībā uz Parlamenta argumentu, saskaņā ar kuru no LESD 40. panta 2. punkta izriet, ka, īstenojot savas pilnvaras attiecībā uz LESD 43. panta 2. punktu, Savienības likumdevējam ir rīcības brīvība veikt visus LESD 40. panta 2. punktā norādītos pasākumus, tostarp “cenu regulēšanu”, Vācijas valdība uzskata, ka šajā argumentā nav ņemta vērā LESD 43. panta 3. punkta pastāvēšana. Vācijas valdība apgalvo, ka šāda koncepcija padarītu LESD 43. panta 3. punktu nelietderīgu.
ii) Padome un lietā iestājušos valstu valdības
51.
Padome, kā arī lietā iestājušos valstu valdības atbalsta Vācijas valdības argumentus. Papildus Padome, atsaucoties uz LESD 294. panta 1. punktu, apgalvo, ka Līgumos nekādā veidā neesot atbalstīta hipotēze, saskaņā ar kuru parastajai likumdošanas procedūrai būtu virsroka pār tiesību normām, kurās ir paredzēta neleģislatīvu aktu pieņemšana. Lietā iestājušos valstu valdības piebilst, ka, pēc to domām, LESD 43. panta 3. punkts ir lex specialis salīdzinājumā ar plašākiem pasākumiem, kas norādīti LESD 43. panta 2. punktā.
iii) Parlaments un Komisija
52.
Parlaments, ko atbalsta Komisija, piekrīt Vācijas valdības viedoklim, saskaņā ar kuru LESD 43. panta 2. un 3. punkts ir divi nošķirti juridiskie pamati, kaut arī, kā to norāda Parlaments, starp tiem pastāv spēcīga kontekstuāla saikne. Tomēr abas šīs iestādes apgalvo, ka ar LESD 43. panta 3. punktu Padomei netiek piešķirtas ļoti īpašas izpildrakstura pilnvaras noteikt precīzas un galīgas cenu summas. Visi citi pasākumi ārpus šīs darbības iekļaujoties LESD 43. panta 2. punkta piemērošanas jomā, kas izrietot no šajā pēdējā minētajā tiesību normā ietvertās atsauces uz LESD 40. pantu un no LESD 40. panta 1. punkta un a fortiori – 2. punkta formulējuma, kurā ir norāde uz cenu regulēšanu kā vienu no galvenajiem elementiem, ar ko tiek veidota tirgu kopīgā organizācija.
53.
Parlaments no tā secina, ka “pasākumi”, kurus pieņemt Padomei ir piešķirtas tiesības LESD 43. panta 3. punktā, var tikt kvalificēti kā “īstenošanas akti sui generis”. Pēc tā domām, LESD 43. panta 3. punktā paredzētā neleģislatīvā procedūra ir jāsaprot kā LESD 43. panta 2. punktā paredzētā vispārīgā noteikuma izņēmums. Savukārt Komisija saskata hierarhijas saikni starp LESD 43. panta 2. un 3. punktu. Tā piebilst, ka Eiropas [Savienības] likumdevējam esot plaša rīcības brīvība attiecībā uz to, ko tas nodod izpildvaras ziņā, un ka šajā lietā minētās rīcības brīvības īstenošanā neesot tikusi pieļauta neviena acīmredzama kļūda pat tad, ja LESD 43. panta 3. punktā ir skaidri paredzēta pilnvaru deleģēšana.
54.
Attiecībā uz Vienotās TKO regulas 7. panta mērķi un saturu Parlaments apgalvo, ka šis mērķis esot identisks Vienotās TKO regulas mērķim – un tātad neatdalāms no tā, proti, “izveidot lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju”. Pēc Parlamenta un Komisijas domām, Vienotās TKO regulas 7. pants esot pamata tiesību norma attiecībā uz tirgu kopīgās organizācijas intervences sistēmu. Salīdzināmie robežlielumi, kā “KLP drošības tīkls”, iedarbinot intervences mehānismu un citus tirgus atbalsta pasākumu veidus. Šajā kontekstā Komisija apgalvo, ka ārpus attiecīgās lietas salīdzināmie robežlielumi esot vairākkārt ņemti vērā Vienotajā TKO regulā un Noteikšanas regulā, piemēram, lai piešķirtu atbalstu privātai uzglabāšanai un ražošanas kompensācijas noteikšanai cukura nozarē.
55.
Attiecībā uz “salīdzināmo robežlielumu” nosaukumu, kas gan Regulā Nr. 1234/2007, gan pārrunās par KLP reformu tika saukti par “salīdzināmām cenām”, Parlaments norāda, ka Vienotās TKO regulas 7. pants tika grozīts, lai atbildētu uz Padomes prasību. Komisija uzskata agrāko “salīdzināmo robežlielumu” nosaukumu par maldinošu, jo “salīdzināmās cenas” jau bija robežvērtības, saskaņā ar kurām tika noteiktas reālās cenas un kurām bija tikai orientējoša funkcija.
56.
Attiecībā uz Vācijas valdības atsauci uz agrāko tirgu kopīgo organizāciju Parlaments un Komisija uzskata, ka šī valdība noklusē faktu, ka Regula Nr. 1234/2007 tika pieņemta, pamatojoties uz citu juridisku pamatu, proti, uz EKL 37. pantu.
57.
Attiecībā uz Vācijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru LESD 43. panta 3. punkta lietderīgā iedarbība būtu apdraudēta, ja regulas 7. pants būtu balstīts uz LESD 43. panta 2. punktu, Parlaments uzskata, ka ar Noteikšanas regulas pieņemšanu pašu par sevi ir pietiekoši, lai pierādītu LESD 43. panta 3. punkta lietderīgo iedarbību.
58.
Proti, ne Parlaments, ne Komisija nesaskata nepieciešamību ātri pielāgot salīdzināmos robežlielumus saskaņā ar tirgus izmaiņām, kas, pēc Vācijas valdības domām, prasot Padomes intervenci. Parlaments uzskata, ka pat tad, ja LESD 43. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt ātru cenu noteikšanu, un ja šis uzdevums KLP vēsturē būtu bijusi būtiska prasība, tā jau agrāk ir pamazām zaudējusi savu nozīmīgumu un ir praktiski izzudusi.
59.
Pakārtoti Parlaments apgalvo, ka, lai arī Vienotās TKO regulas 7. panta nolūks ir sasniegt LESD 43. panta 2. un 3. punktā minētos mērķus, apstrīdētā tiesību norma vēl arvien esot spēkā, ņemot vērā LESD 43. panta 2. punktā minēto mērķu pārsvaru.
b) Vērtējums
i) Tiesas vispārīgās judikatūras par juridisko pamatu atgādinājums
60.
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem elementiem, kurus Tiesa var pārbaudīt, tostarp it īpaši uz šā tiesību akta mērķi un saturu (
14
). Var tikt ņemts vērā arī tiesiskā regulējuma konteksts (
15
). Ne jau procedūras nosaka tiesību akta juridisko pamatu, bet tiesību juridiskais pamats nosaka tā pieņemšanai ievērojamās procedūras (
16
). Ja, izvērtējot pasākumu, atklājas, ka tam ir divi mērķi vai divas sastāvdaļas un viens no šiem mērķiem vai sastāvdaļām ir galvenais, bet otram ir tikai pakārtota nozīme, tad pasākums ir jāpamato ar tikai vienu juridisko pamatu, proti, ar to, ko prasa galvenais vai noteicošais mērķis vai sastāvdaļa (
17
).
61.
Tikai izņēmuma gadījumā, ja pasākumam ir vairāki mērķi vai vairākas sastāvdaļas, kas ir nesaraujami saistītas un kam attiecībā pret citām nav palīgrakstura, Tiesa ir nospriedusi, ka, ja tādējādi ir piemērojamas dažādas Līguma tiesību normas, tāds pasākums var būt balstīts uz dažādiem juridiskajiem pamatiem (
18
). Tomēr Tiesa jau ir spriedusi, ka divu juridisku pamatu norādīšana ir izslēgta, ja procedūras, kas paredzētas vienam vai otram pamatam, nav saderīgas (
19
).
ii) Tiesas judikatūras par juridisko pamatu atgādinājums: LESD 43. pants
62.
Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt attiecīgi par LESD 43. panta 2. un 3. punkta piemērošanas jomām divās lietās, kas attiecās uz kopējo zivsaimniecības politiku.
63.
Pirmajā lietā, kurā tika pasludināts 2014. gada 26. novembra spriedums Parlaments un Komisija/Padome (turpmāk tekstā – “spriedums Venecuēla”) (
20
), tika risināts jautājums par to, vai Padome, pieņemot uz LESD 43. panta 3. punkta pamata lēmumu par zvejas iespējas piešķiršanu Venecuēlas zvejas kuģiem Francijas Gviānas piekrastē (
21
), bija izvēlējusies atbilstošu juridisko pamatu. Tiesa atbildēja noliedzoši un tādējādi atcēla Padomes lēmumu pilnvaru trūkuma dēļ. Pēc Tiesas domām, LESD 43. panta 2. punkts un tātad attiecīgā tiesību akta pieņemšana atbilstoši parastajai likumdošanas procedūrai bija atbilstošs juridiskais pamats.
64.
Konkrētāk, Tiesa ir lēmusi, ka, “lai pieņemtu LESD 43. panta 2. punktā paredzētos noteikumus, ir obligāti jāveic izvērtēšana attiecībā uz to, vai šie noteikumi ir “nepieciešami”, lai varētu sasniegt LES regulēto kopējo politiku mērķus tā, ka tie ietver politisku lēmumu, kura pieņemšana ir jāatstāj Savienības likumdevēja ziņā. Turpretī to pasākumu pieņemšanai [..] saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu nav nepieciešams šāds izvērtējums, jo šādiem pasākumiem ir galvenokārt tehnisks raksturs un tos ir paredzēts pieņemt, lai īstenotu noteikumus, kas pieņemti, pamatojoties uz šī paša panta 2. punktu” (
22
).
65.
Spriedumā Venecuēla (
23
) Tiesa tomēr atturējās precīzāk definēt arī to, ko tā saprot ar “politisku lēmumu” un ar pasākumiem, kuriem ir “galvenokārt tehnisks raksturs”. Šajā kontekstā man rodas jautājums, vai abi šie jēdzieni savstarpēji izslēdz viens otru. Kādā veidā, piemēram, ir jānosaka pasākums, kurš šķiet tehnisks, bet kuram ir spēcīga ietekme uz budžetu? Vai tas nav pasākums, kurā arī ir ietverts “politisks lēmums”?
66.
Otrajā lietā, kurā tika pasludināts 2015. gada 1. decembra spriedums Parlaments un Komisija/Padome (turpmāk tekstā – “spriedums “mencas””) (
24
), Tiesa atcēla Padomes Regulu, ar ko izveido ilgtermiņa plānu mencu krājumiem (
25
), uzskatot, ka Padome atkal bija pārsniegusi pilnvaras, kas tai ir piešķirtas LESD 43. panta 3. punktā.
67.
Šajā spriedumā Tiesa ir atkārtojusi, ka LESD 43. panta 3. punkts var ietvert pasākumus, kuri nav ierobežoti tikai ar zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu, ar nosacījumu, ka šie pasākumi nenozīmē politisku izvēli, kāda ir tikai Savienības likumdevējam to “vajadzīguma” dēļ, lai sasniegtu kopīgās zivsaimniecības politikas mērķus. Tomēr tā vietā, lai atkārtotu formulējumu, saskaņā ar kuru “pasākumu pieņemšanai, kas attiecas uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, nav nepieciešams šāds izvērtējums, jo šādiem pasākumiem ir galvenokārt tehnisks raksturs un tos ir paredzēts pieņemt, lai īstenotu noteikumus, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu” (
26
), tā precizēja, ka šie tiesību akti nav jājauc ar LESD 291. panta 2. punktā paredzētajiem un ka šī iemesla dēļ šajā tiesību normā nav sniegta neviena norāde attiecībā uz LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas jomu (
27
).
68.
Man šķiet, ka ir grūti sajaukt uz LESD 43. panta 3. punkta pamata veiktos pasākumus ar “īstenošanas pilnvarām” LESD 291. panta izpratnē (
28
). Tomēr šis Tiesas precizējums, manuprāt, ir nepieciešams, lai kliedētu jebkādu sajaukšanas iespēju. Tāpat es ierosinu turpmāk izvairīties no jebkādām atsaucēm uz īstenošanas aktiem saistībā ar LESD 43. panta 3. punktu.
69.
Turklāt spriedumā “mencas” (
29
) Tiesa ir precizējusi, ka “LESD 43. panta 2. un 3. punktam ir atšķirīgi mērķi un katram no tiem ir specifiska piemērošanas joma, tādējādi tie var tikt izmantoti atsevišķi, lai pamatotu saistībā ar [kopīgo zivsaimniecības politiku] noteikto pasākumu pieņemšanu (
30
), ņemot vērā, ka, kad Padome pieņem tiesību aktus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tai ir jārīkojas, ievērojot tās kompetenču robežas, kā arī attiecīgā gadījumā – atbilstošās tiesību normas, kas jau pieņemtas, piemērojot LESD 43. panta 2. punktu” (
31
). Tā ir pamatojusi šo secinājumu ar vēsturisko kontekstu, konstatējot, ka EKL 37. pants ir ticis aizstāts ar LESD 43. panta 2. un 3. punktu un ka šī iemesla dēļ iespējama paralēle starp EKL 37. pantu un LESD 43. pantu ir jāvērtē, ņemot vērā pēdējās minētās tiesību normas 2. un 3. punktu (
32
).
70.
Tādējādi no Tiesas spriedumiem, kas ir pasludināti līdz šim brīdim, izriet, ka, ja uz LESD 43. panta 3. punkta pamata pieņemtie akti nav leģislatīvi akti, tad tie nav arī tādi vienkārši īstenošanas pasākumi, kas paredzēti LESD 291. panta 2. punktā. Lielākajā judikatūras daļā ir pārstāvēts viedoklis, ka ir runa par patstāvīgām un sui generis pilnvarām (
33
), kā arī uzskata ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] savos secinājumos lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (
34
).
71.
Turklāt tam, ka LESD 43. panta 3. punktā paredzētā procedūra nav kvalificēta kā “parastā likumdošanas procedūra”, nav nekādas ietekmes uz tā saikni ar šo pēdējo minēto procedūru. Katra LESD 43. panta 2. un 3. punktam atbilstošā procedūra ir balstīta uz Līguma patstāvīgu juridisku pamatu. Ņemot vērā LESD 294. panta 1. punkta skaidro formulējumu, saskaņā ar kuru parastā likumdošanas procedūra ir piemērojama, ja Līgumos uz to ir atsauce, manuprāt, ir grūti izprotams, ka – juridiski – var runāt par procedūru pēc noklusējuma, kurai savā ziņā būtu virsroka pār citām procedūrām (
35
).
72.
Savukārt iepriekš minētā judikatūra neļauj atbildēt uz argumentu, saskaņā ar kuru LESD 43. panta 3. punkta juridisko pamatu var izmantot tikai pēc tam, kad ir pieņemti pasākumi atbilstoši LESD 43. panta 2. punktam (
36
). Tiesa nav konstatējusi, ka jebkuram autonomam lēmumam, kas pat ir saistīts ar politiskiem apsvērumiem, noteikti ir piemērojams LESD 43. panta 2. punkts (
37
).
73.
Saskaņā ar manu judikatūras izpratni LESD 43. pantā ir ietverti divi juridiskie pamati, kas savstarpēji izslēdz viens otru.
74.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē Vienotās TKO regulas 7. panta saturs un mērķi un ir jānosaka, vai šo tiesību normu varēja juridiski korekti pieņemt uz LESD 43. panta 2. punkta juridiskā pamata.
iii) Vai salīdzināmie robežlielumi saskaņā ar Vienotās TKO regulas 7. pantu ietilpst LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas jomā?
75.
Vienotās TKO regulas 7. panta, kas ir iekļauts šīs regulas “Ievada noteikumos”, nosaukums ir “Salīdzināmie robežlielumi”. Atbilstoši tā 1. punktam tiek noteikti salīdzināmie robežlielumi euro vienībās par tonnu vai euro vienībās par 100 kg par veselu lauksaimniecības produktu virkni. Atbilstoši 2. punktam šos salīdzināmos robežlielumus “Komisija turpina pārskatīt [..], ņemot vērā objektīvus kritērijus, īpaši izmaiņas ražošanā, ražošanas izmaksas (īpaši ieguldījumu izmaksas) un tirgus tendences”. Tajā pašā punktā ir noteikts, ka “vajadzības gadījumā [šos robežlielumus] atjaunina saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, ņemot vērā izmaiņas ražošanā un tirgos”.
76.
Tomēr Vienotajā TKO regulā nav sniegta nekāda abstrakta vai kaut vai vienkārši “politiska” (
38
)“salīdzināmo robežlielumu” definīcija.
77.
Vienotās TKO regulas 15. panta 1. punktā ir norādīts, ka “valsts intervences cena” ir cena, par kuru produktus iepērk valsts intervencē, ja to dara par fiksētu cenu (a) apakšpunkts), vai maksimālā cena, par kuru valsts intervencei atbilstīgos produktus var iepirkt konkursa kārtībā (b) apakšpunkts). Vienotās TKO regulas 15. panta 2. punktā ir precizēts, ka “Padome atbilstīgi [LESD] 43. panta 3. punktam veic pasākumus, lai noteiktu valsts intervences cenu līmeni (
39
), tostarp palielinājumu un samazinājumu apmēru”. Vienotās TKO regulas preambulas 12. apsvērumā ir noteikts, ka “ir lietderīgi nošķirt salīdzināmos robežlielumus un intervences cenas un noteikt pēdējās minētās”.
78.
Savukārt Noteikšanas regulas 2. punktā ir noteikts procents attiecībā uz katru produktu, kam Vienotās TKO regulas 7. punktā ir piemērots salīdzināmais robežlielums. Tātad šis salīdzināmā robežlieluma procents veido intervences cenu.
79.
Tādējādi Vienotā TKO regula un Noteikšanas regula saglabā Regulas Nr. 1234/2007 struktūru un sistemātiku attiecībā uz abiem secīgajiem intervences cenas noteikšanas posmiem.
80.
LESD 43. panta 3. punktā ir atsauce uz “pasākumiem par cenu noteikšanu” (
40
).
81.
Ikdienas valodā ar vārdu “cena” tiek saprasta apmaiņas attiecība starp preci vai pakalpojumu un naudu (
41
). Saskaņā ar šo definīciju Noteikšanas regulā noteiktās intervences cenas neapšaubāmi veido cenas. Tajā precīzā summa, par kādu produkti tiek pirkti, izriet tieši no intervences cenas piemērošanas salīdzināmajiem robežlielumiem.
82.
Attiecībā uz “salīdzināmajiem robežlielumiem” no brīža, kad ar tiem tiek veidoti “pasākumi par cenu noteikšanu”, ir mazsvarīgi, vai tiem ir vai nav cenas (
42
). Tātad ir jāuzdod jautājums, vai “salīdzināmie robežlielumi” ir “pasākumi par cenu noteikšanu”.
83.
Atsaukšanās uz Vienotās TKO regulas priekšteci Regulu Nr. 1234/2007 mums palīdz noskaidrot salīdzināmo robežlielumu, agrāko salīdzināmo cenu, raksturu. Vispirms Regulas Nr. 1234/2007 preambulas 11. apsvērumā, tāpat kā turpmāk Vienotās TKO regulas preambulas 12. apsvērumā, jau bija apstiprināta salīdzināmo cenu un intervences cenu līdzāspastāvēšana. Pēc tam Regulas Nr. 1234/2007 preambulas 16. un 28. apsvērumā, kas nav iekļauti Vienotajā TKO regulā, abstrakti tika aprakstīta saikne starp abiem šiem jēdzieniem un netika atstātas nekādas šaubas par to, ka salīdzināmo cenu un cenu tiešā nozīmē līdzība ir ļoti tuva. Ņemot vērā tiesvedības priekšvēsturi un spriedumus Venecuēla (
43
) un “mencas” (
44
), šī koncepcija, manuprāt, ir jāanalizē tādējādi, ka trīs iepriekš minētajos Regulas Nr. 1234/2007 preambulas apsvērumos bija ietverti politiski apsvērumi KLP mērķu sasniegšanai, savukārt šīs pašas regulas 8. un 18. pants, kuros ietvertas salīdzināmās un intervences cenas, bija paredzēti cenu noteikšanai un tātad bija cenu noteikšanas pasākums. Turklāt iepriekšējā sistēmā intervences cenas bija definētas Regulas Nr. 1234/2007 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā, un tās 18. pantā tās bija noteiktas.
84.
Savukārt tagad intervences cenas ir definētas Vienotās TKO regulas 15. pantā, bet noteiktas šīs cenas ir Noteikšanas regulā.
85.
Lai arī Vienotās TKO regulas 7. pantā nav noteiktas (galīgās) intervences cenas, tajā attiecībā uz plašu lauksaimniecības produktu klāstu ir izlemtas cenas, izrēķinot tās līdz centu līmenim, kuras saskaņā ar Vienotās TKO regulas loģiku vēlāk Padomei palīdzēs noteikt intervences cenas.
86.
Vienotās TKO regulas 7. panta atrašanās starp “Ievada noteikumiem”, manuprāt, neapstiprina Parlamenta un Komisijas argumentāciju, saskaņā ar kuru salīdzināmie robežlielumi esot lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas būtisks elements, uz kuru norādīts LESD 43. panta 2. punktā. Piemērojot judikatūru, kas izriet no spriedumiem Venecuēla un “mencas”, Vienotajā TKO regulā ir jābūt iekļautām pamatnormām par tirgu kopīgo organizāciju. Bet šajā Vienotajā TKO regulā salīdzināmie robežlielumi nekur nav definēti kā “būtisks elements” (
45
).
87.
Manuprāt, drīzāk ir runa par būtisku elementu attiecībā uz intervences cenas noteikšanu, kas nozīmē to, ka Vienotā TKO regula nav šai tiesību normai piemērota vieta.
88.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru salīdzināmo robežlielumu ņemšana vērā daudzās citās Vienotās TKO regulas un Noteikšanas regulas tiesību normās ārpus intervences cenām apliecina minēto robežlielumu politisko nozīmīgumu un vajadzīgumu LESD 43. panta 2. punkta izpratnē, pietiek ar konstatējumu, ka Savienības likumdevējs, citā kontekstā atsaucoties uz noteiktu jēdzienu – šajā gadījumā uz salīdzināmajiem robežlielumiem – nevar atņemt Padomei pilnvaras, kuras tai izriet no LESD 43. panta 3. punkta.
89.
Tātad attiecībā uz intervences cenām pastāv būtiska saikne starp Vienoto TKO regulu un Noteikšanas regulu. Kā esmu izskaidrojis iepriekš, Vienotās TKO regulas 15. pantā nav sniegta intervences cenu definīcija, kas jau sen ir iekļauta KLP tiesību normās. Pašas intervences cenas ir noteiktas Noteikšanas regulā.
90.
Savukārt Vienotās TKO regulas preambulas apsvērumos, manuprāt, nav noteikta iespējama nepieciešamība pēc salīdzināmajiem robežlielumiem un vēl jo mazāk – pēc konkrētā veida, kāds tiem ir piešķirts šīs regulas 7. pantā – kā politiskām ievirzēm tirgu kopīgās politikas organizācijai. Šajā kontekstā Vienotās TKO regulas preambulas apsvērumos tikai tās 12. apsvērumā ir konstatēts, ka “ir lietderīgi nošķirt salīdzināmos robežlielumus un intervences cenas un noteikt pēdējās minētās”, neapstiprinot šo Eiropas [Savienības] likumdevēja pieņemto robežlielumu apgalvoto nozīmīgumu LESD 43. panta 2. punkta izpratnē.
91.
Rezumējot, salīdzināmo robežlielumu iekļaušana Vienotajā TKO regulā nešķiet nepieciešama arī KLP mērķu sasniegšanai. Gluži pretēji, runa ir par jomu, uz ko attiecas Padomes prerogatīvas saistībā ar tās pilnvarām paredzēt pasākumus par cenu noteikšanu.
92.
Iepriekš izklāstīto apsvērumu kopums mani mudina kvalificēt Vienotās TKO regulas 7. pantā minēto salīdzināmo robežlielumu noteikšanu kā “pasākumus par cenu noteikšanu” LESD 43. panta 3. punkta izpratnē.
93.
Turklāt ir jāuzsver, ka likumdevējam – tātad Parlamentam un Padomei – nav jādefinē LESD 43. panta 3. punkta tvērums, pieņemot vai nepieņemot tiesību aktus saistībā ar LESD 43. panta 2. punktu. Ja tas tā būtu, tas varētu, tāpat kā šajā lietā, liegt LESD 43. panta 3. punktam tā lietderīgo iedarbību. Taču šī panta piemērošanas jomu nosaka dalībvalstis, kuru pārziņā ir Līgumi, un nevis politiskās iestādes. Tāpat arī tagad ir jānoraida Komisijas izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru tas esot pārrunu politiskā procesa sastāvdaļa. Lai arī šī lieta šķietami ir vienkāršs strīds starp iestādēm (
46
), šo procesu cieši regulē Līgumos paredzētās pilnvaras. Atšķirīga interpretācija piešķirtu politiskajām iestādēm pilnvaras pārsniegt Līgumos iedibinātās robežas.
94.
Visbeidzot, ņemot vērā to, ka LESD 43. panta divi juridiskie pamati ir nošķirti viens no otra tādējādi, ka tie viens otru izslēdz, iepriekš minētajai Tiesas judikatūrai par Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēli un par iespējamu divu juridisko pamatu norādīšanu (
47
) nav nozīmes šajā lietā. Tomēr no šīs judikatūras skaidri izriet, ka divu juridisku pamatu norādīšana ir izslēgta, ja procedūras, kas paredzētas vienam vai otram pamatam, nav saderīgas (
48
).
iv) Secinājums
95.
Vienotās TKO regulas 7. pants ir pieņemts uz kļūdaina juridiskā pamata. Vācijas valdības prasība ir jāapmierina un šī tiesību norma ir jāatceļ.
2) Prasība atcelt Noteikšanas regulas 2. pantu
a) Lietas dalībnieku argumenti
96.
Attiecībā uz Noteikšanas regulas 2. pantu Vācijas valdība apgalvo, ka skaidrības un tiesiskās noteiktības dēļ arī šī tiesību norma jāatceļ gadījumā, ja Vienotās TKO regulas 7. pants tiktu atcelts, ņemot vērā to, ka bez šīs pēdējās minētās tiesību normas nav iespējama ne Noteikšanas regulas 2. panta piemērošana, ne tam var būt iedarbīgas sekas. Turklāt šis pants ar savu atsauci uz Vienotās TKO regulas 7. pantu rada maldīgu iespaidu, ka tas ir pieņemts uz atbilstoša juridiskā pamata.
b) Vērtējums
97.
Kā tas skaidri izriet jau no Noteikšanas regulas 2. panta formulējuma, šajā tiesību normā nav ietverta neviena konkrēta summa, uz kuras varētu tikt balstīta valsts intervence lauksaimniecības tirgū. Savukārt šajā pantā valsts intervence katra attiecīgā produkta gadījumā ir saistīta ar īpašo saikni starp tirgus cenu un Vienotās TKO regulas 7. pantā šim produktam piešķirto summu. Vienotās TKO regulas 7. panta atcelšana, ko es ierosinu Tiesai, tātad pilnībā atņemtu Noteikšanas regulas 2. pantam visu piemērojamo saturu.
98.
Šādos apstākļos skaidrības un tiesiskās noteiktības dēļ Noteikšanas regulas 2. pants – kas pēc Vienotās TKO regulas 7. panta atcelšanas vairs nebūtu piemērojams – arī ir jāatceļ.
3) Prasība saglabāt apstrīdēto tiesību normu iedarbību
a) Lietas dalībnieku argumenti
99.
Sevišķu interešu aizsardzībai, lauku saimniecību tiesiskās paļāvības aizsardzības, kā arī vispārīgi tiesiskās noteiktības dēļ Vācijas valdība lūdz Tiesai saskaņā ar LESD 264. panta otro daļu pasludināt apstrīdēto tiesību normu iedarbības saglabāšanu, kamēr stāsies spēkā jaunas tiesību normas, kas tiks pieņemtas uz atbilstoša juridiskā pamata. Komisija pakārtoti atbalsta šo argumentāciju.
b) Vērtējums
100.
Tiesa spriedumos Venecuēla (
49
) un “mencas” (
50
) ir plaši iztirzājusi noteiktu atceltas tiesību normas iedarbības elementu saglabāšanas nosacījumus saskaņā ar LESD 264. panta otro daļu. Saskaņā ar šo judikatūru, ņemot vērā iemeslus, kas attiecas uz tiesisko noteiktību, šāda tiesību akta sekas var atstāt spēkā it īpaši tad, ja tā atcelšanas tūlītējā ietekme izraisītu nopietnu nelabvēlīgu ietekmi uz iesaistītajām personām un ja apstrīdētā tiesību akta likumība ir apstrīdēta nevis tā mērķa vai satura dēļ, bet tā autora kompetences neesamības dēļ vai tāpēc, ka ir noticis būtisku procedūras noteikumu pārkāpums. Šie iemesli ietver it īpaši kļūdu, kas pieļauta attiecībā uz apstrīdētā tiesību akta juridisko pamatu (
51
).
101.
Abu apstrīdēto tiesību normu atcelšana ar tūlītēju iedarbību radītu aizskārumu valsts intervences sistēmai kopumā, kas neapšaubāmi kopš paša sākuma veido būtisku KLP elementu. Man nešķiet, ka būtu nepieciešami, nedz arī pamatoti izraisīt pārrāvumu intervences sistēmā kā tādā, kas vismaz vairākus mēnešus radītu nopietnu nenoteiktību Eiropas lauksaimniekiem.
102.
Turklāt, tā kā ne prasītāja, ne atbildētāji, ne Komisija vai lietā iestājušos valstu valdības nav apstrīdējušas divu apstrīdēto tiesību normu tiesiskumu attiecībā uz to mērķi vai to saturu, es neredzu šķērsli minēto tiesību normu iedarbības saglabāšanai līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā stāsies spēkā jauns tiesiskais regulējums, kas pieņemts uz atbilstoša juridiskā pamata.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
103.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šajās lietās Vācijas valdība ir prasījusi piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, un Parlamentam un Padomei spriedums ir nelabvēlīgs.
104.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tādējādi Čehijas Republikai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei un Komisijai būtu jāsedz savi tiesāšanās izdevumi pašām.
VII – Secinājumi
105.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai lemt šādi:
—
atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulas Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007, 7. pantu;
—
atcelt Padomes 2013. gada 16. decembra Regulas Nr. 1370/2013 par konkrēta atbalsta un kompensāciju noteikšanas pasākumiem saistībā ar lauksaimniecības produktu tirgu kopīgo organizāciju 2. pantu;
—
atbilstoši LESD 264. panta 2. punktam saglabāt Regulas Nr. 1308/2013 7. panta un Regulas Nr. 1370/2013 2. panta iedarbību līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā stāsies spēkā jauns tiesiskais regulējums, kas pieņemts uz atbilstoša juridiskā pamata;
—
piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
—
nolemt, ka Čehijas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Komiksu cienītāji atpazīs katra Asteriksa piedzīvojuma pirmajā lappusē redzamā teksta parafrāzi. Es centīšos saistībā ar šo lietu turpināt šo salīdzinājumu tālāk.
(
3
)	Saskaņā ar EKL 37. panta 2. punkta trešo daļu “Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar kvalificētu balsu vairākumu pieņem regulas, direktīvas vai lēmumus; tas neliedz izdot arī ieteikumus”.
(
4
)	Skat. spriedumus, 2014. gada 26. novembris, Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400), kā arī 2015. gada 1. decembris, Parlaments un Komisija/Padome (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
5
)	Jāprecizē, ka, lai gan Padome Tiesā ir atbildētāja, tās izvirzītie argumenti būtībā ir līdzīgi prasītājas argumentiem.
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regula, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV 2013, L 347, 671. lpp.).
(
7
)	Padomes 2013. gada 16. decembra Regula par konkrēta atbalsta un kompensāciju noteikšanas pasākumiem saistībā ar lauksaimniecības produktu tirgu kopīgo organizāciju (OV 2013, L 346, 12. lpp.).
(
8
)	Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus apvienotajās lietās Parlaments un Komisija/Padome (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:337, 39. punkts).
(
9
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Parlaments/Padome (C‑130/10, EU:C:2012:472, 80. punkts).
(
10
)	Padomes 2007. gada 22. oktobra Regula, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (OV 2007, L 299, 1. lpp.); saistībā ar šīs regulas vēsturi skat. Hartig Danielsen, J., EU agricultural law, Alfena pie Reinas [Alpen aan den Rijn]: Kluwer Law International, 2013, 56. lpp.
(
11
)	Skat. Padome, 2012. gada 28. septembra kopsavilkums par īpašās Lauksaimniecības un lauku attīstības komitejas 1438. sēdi 2012. gada 17. septembrī, 13828/12, 5. lpp., Nr. 1 (prasības pieteikuma A.2 pielikums).
(
12
)	Skat. spriedumu Komisija/Parlaments un Padome (C‑427/12, EU:C:2014:170, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. lietas būtības analīzi šajos secinājumos.
(
14
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1987. gada 26. marts, Komisija/Padome (45/86, EU:C:1987:163, 11. punkts); 1988. gada 23. februāris, Apvienotā Karaliste/Padome (68/86, EU:C:1988:85, 24. punkts); 1991. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome (C‑300/89, EU:C:1991:244, 10. punkts); 2008. gada 6. novembris, Parlaments/Padome (C‑155/07, EU:C:2008:605, 34. punkts), kā arī 2014. gada 26. novembris, Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 51. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2009. gada 8. septembris, Komisija/Parlaments un Padome (C‑411/06, EU:C:2009:518, 64. un 65. punkts).
(
16
)	Skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Parlaments/Padome (C‑130/10, EU:C:2012:472, 80. punkts).
(
17
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2001. gada 30. janvāris, Spānija/Padome (C‑36/98, EU:C:2001:64, 59. punkts), un 2008. gada 6. novembris, Parlaments/Padome (C‑155/07, EU:C:2008:605, 35. punkts).
(
18
)	Šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 11. septembris, Komisija/Padome (C‑211/01, EU:C:2003:452, 40. punkts), un 2008. gada 6. novembris, Parlaments/Padome (C‑155/07, EU:C:2008:605, 36. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumus, 1991. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome (C‑300/89, EU:C:1991:244, 17.–21. punkts), un 1999. gada 25. februāris, Parlaments/Padome (C‑164/97 un C‑165/97, EU:C:1999:99, 14. punkts).
(
20
)	C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400.
(
21
)	Šajā spriedumā bija runa par Padomes 2011. gada 16. decembra Lēmumu 2012/19/ES par to, lai Eiropas Savienības vārdā apstiprinātu Deklarāciju par to, ka zvejas kuģiem, kuri kuģo ar Venecuēlas Bolivāra Republikas karogu, piešķir zvejas iespējas ES ūdeņos Francijas Gviānas piekrastes ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā (OV 2012, L 6, 8. lpp.).
(
22
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Venecuēla (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 50. punkts).
(
23
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
24
)	C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790.
(
25
)	Padomes 2012. gada 19. decembra Regula (ES) Nr. 1243/2012, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1342/2008, ar ko izveido ilgtermiņa plānu mencu krājumiem un šo krājumu zvejniecībai (OV 2012, L 352, 10. lpp.).
(
26
)	Mans izcēlums.
(
27
)	Skat. 2015. gada 1. decembra sprieduma mencas (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790) 52.–54. punktu.
(
28
)	Proti, Lisabonas līguma sistemātikā pilnvaras pieņemt īstenošanas aktus ir vispārēji paredzētas sekundārajās tiesībās (skat. LESD 291. panta 2. punktu) atšķirībā no LESD 43. panta 3. punkta noteikuma, kas acīmredzami attiecas uz primārajām tiesībām. Turklāt LESD 291. panta 2. punktā šīs pilnvaras ir piešķirtas Komisijai, nevis Padomei.
(
29
)	Spriedums, 2015. gada 1. decembris (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
30
)	Mans izcēlums.
(
31
)	Skat. šī sprieduma 58. punktu.
(
32
)	Skat. 2015. gada 1. decembra sprieduma mencas (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790) 57. punktu.
(
33
)	Skat., piemēram, Bianchi, D., La politique agricole commune, 2. izd., Brisele: Bruylant, 2012, 97. lpp.; von Rintelen, J., no: Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M., Das Recht der Europäischen Union, 57. atjauninājums, 2015. gada augusts, C. H. Beck, Minhene, 43. panta 11. punkts, un Frenz, W., Handbuch Europarecht, Band 6, Institutionen und Politiken, Springer, Heidelberga, 2011, 2681. lpp.
(
34
)	C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 33. zemsvītras piezīme.
(
35
)	Tā tas ir, protams, neskarot šīs procedūras izšķirošo nozīmi Līgumu sistēmā.
(
36
)	Skat. 2014. gada 26. novembra sprieduma Venecuēla (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400) 79. punktu, kurā Tiesa ir norādījusi, ka apstrīdētais lēmums šajā gadījumā nebija “tehnisks vai izpildes pasākums, bet, gluži pretēji, pasākums, kas nozīmē autonoma lēmuma pieņemšanu”.
(
37
)	Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumu lietā “mencas” (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:337) 66. punktu.
(
38
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Venecuēla (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 50. punkts).
(
39
)	Mans izcēlums.
(
40
)	Jāpiebilst, ka ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] savos secinājumos apvienotajās lietās Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:334, 158. punkts) salīdzināja vairākas LESD 43. panta 3. punkta valodu redakcijas un atklāja, ka angļu valodas redakcija nedaudz atšķiras, ciktāl tajā ir izmantota vārdkopa “measures on”, kas ir izrādījusies šaurāka par “mesures relatives à”.
(
41
)	Skat., piemēram, Le Nouveau Petit Robert, Parīze, 2003.
(
42
)	Var ilgi debatēt par jautājumu, vai ir runa par cenu, vai nav. No vienas puses, kā to apgalvo Apvienotā Karaliste, var uzskatīt, ka salīdzināmās cenas ir cenas, jo “tās ir minimālās cenas, ko [KLP] liek saglabāt attiecībā uz attiecīgajām lauksaimniecības izejvielām”. No otras puses, var uzskatīt tāpat kā Komisija, ka “tikai “intervences cenas” ir īstas cenas un ne tikai [Pasaules tirdzniecības organizācijas] izpratnē, bet arī atbilstoši ierastajam valodas lietojumam, vēl jo vairāk tāpēc, ka preces tiek pirktas vienīgi par šīm cenām”.
(
43
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
44
)	Spriedums, 2015. gada 1. decembris (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
45
)	Kas jau norāda uz to, ka, visticamāk, elements nav patiesi būtisks lauksaimniecības tirgu kopīgajai organizācijai.
(
46
)	Šajā ziņā skat. Vandenberghe, J., The Single Common Market Organization Regulation: McMahon, J. A., Cardwell, M. N., Research Handbook on EU Agriculture Law, Čeltenhema, 2015, 78. lpp.
(
47
)	Skat. it īpaši spriedumu, 1991. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome (C‑300/89, EU:C:1991:244, 17.–21. punkts).
(
48
)	Juridiskā pamata pārklāšanās kā šajā lietā atņemtu LESD 43. panta 3. punktā paredzētajai procedūrai tās būtību. Tādējādi Padomei būtu liegta jebkāda iespēja ātri rīkoties saistībā ar cenu noteikšanu. Ar tādu pārklāšanos tiktu arī uzlikts pienākums veikt parasto likumdošanas procedūru. Taču pasākumiem par cenu noteikšanu atbilstošajā juridiskajā pamatā – LESD 43. panta 3. punktā – tieši nav paredzēta Parlamenta un [Eiropas] Ekonomikas un sociālo lietu komitejas iesaistīšanās.
(
49
)	Spriedums, 2014. gada 26. novembris (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
50
)	Spriedums, 2015. gada 1. decembris (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
51
)	Skat. spriedumus, 2014. gada 26. novembris, Venecuēla (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 90. punkts), un 2015. gada 1. decembris, mencas (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).