62007CC0290_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šī nav pirmā reize, kad Tiesai lūdz lemt par valsts atbalstu, kuru Francija ir piešķīrusi Scott
– sabiedrībai, kas ražo mājsaimniecībā lietojamo papīru. Tā nav ne pirmā, ne pēdējā reize. Neatkarīgi no iznākuma šajā lietā izskatīšanā vēl atrodas vismaz divas ar šo lietu saistītas lietas. Uz tām tiks norādīts turpinājumā.
2. Tiesai jau ir zināmi faktiskie apstākļi, kuru pirmsākums ir meklējams 1987. gadā, kad Francijas valsts iestādes privātai sabiedrībai Scott
pārdeva zemes gabalu par cenu, kuru Komisija uzskatīja par tādu, kas ir zemāka par tirgus cenu. Šis zemes gabals tika izmantots, lai uz tā izveidotu papīra ražošanas uzņēmumu. Scott
1996. gadā iegādājās kāda cita sabiedrība – Kimberly-Clark Corp., kura pēc tam, kad tā 1998. gadā paziņoja par uzņēmuma slēgšanu, pārdeva to kopā ar zemes gabalu, uz kuras tā atradās, citai sabiedrībai – Procter & Gamble .
3. Šo notikumu iespaidā Komisija pieņēma 2000. gada 12. jūlija Lēmumu 2002/14/EK par Francijas piešķirto valsts atbalstu Scott Paper / SA Kimberly-Clark (2) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
4. Apstrīdētā lēmuma teksts ir šāds:
“1. pants
Valsts atbalsts kā izdevīgāka zemes gabala cena un maksas par notekūdeņu novadīšanu izdevīgāks tarifs, ko Francijas Republika ir piešķīrusi Scott
par FRF 39,58 miljonu lielu summu (EUR 6,03 miljoni), vai saskaņā ar tagadējo vērtību FRF 80,77 miljoni (EUR 12,3 miljoni) kā izdevīgāka zemes gabala cena, un otrā priekšrocība, kuras vērtība Francijas iestādēm ir jāaprēķina, izmantojot Komisijas izstrādāto metodi, ir nesaderīga ar kopējo tirgu.
2. pants
1. Francija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja attiecīgo atbalstu, kas paredzēts 1. pantā un jau ir ticis nelikumīgi nodots tā rīcībā.
2. Atgūšanai jānotiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu šī lēmuma izpildi. Atgūstamajā atbalstā ietilpst procenti, sākot no dienas, kad atbalsts tika nodots saņēmēju rīcībā, līdz tā atgūšanas datumam. Procentus aprēķina, pamatojoties uz atsauces likmi, kas tiek izmantota subsīdijas ekvivalenta aprēķinam reģionālā atbalsta ietvaros.
3. pants
Francija divu mēnešu termiņā, sākot no šī lēmuma paziņošanas brīža, informē Komisiju par pasākumiem, kurus tā veikusi šī lēmuma izpildei.
4. pants
Šis lēmums ir adresēts Francijas Republikai.”
5. Apstrīdētais lēmums bija divu Pirmās instances tiesā [tagad – Vispārējā tiesa] paralēli notiekošu tiesvedību priekšmets. Vienu no tiesvedībām, kas tika reģistrēta ar lietas numuru T‑369/00, ierosināja Département du Loiret
(departaments, kurā atrodas zemes gabals, kas ir lēmuma priekšmets) un tās rezultātā apstrīdētais lēmums tika atcelts “tiktāl, ciktāl tas attiecas uz atbalstu, kas piešķirts, paredzot izdevīgāku cenu par šī lēmuma 1. pantā minēto zemes gabalu” (3) . Ar šo tiesas spriedumu lēmums tika atcelts pilnībā (tajā daļā, kas attiecās uz zemes gabala izdevīgāko pārdošanas cenu), pamatojoties uz to, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu, aprēķinot procentus, kuri jāmaksā saistībā ar atgūstamo atbalstu. Komisija par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Savienības Tiesā, kura, lai gan piekrita Pirmās instances tiesas apsvērumu pareizībai attiecībā uz procentu aprēķinu, apstrīdēja pamatu, balstoties uz kuru tika noteikts, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, un apgalvoja, ka, pamatojoties uz to, varēja attaisnot lēmuma atcelšanu tikai tajā daļā, kas īpaši attiecas uz procentiem, nevis atcelt lēmumu pilnībā. Līdz ar to Pirmās instances tiesas spriedums tika atcelts un lieta atkārtoti tiek izskatīta Vispārējā tiesā (4) .
6. Otro tiesvedību par apstrīdēto lēmumu un tiesvedību šajā lietā ierosināja Scott Paper SA (turpmāk tekstā – “ Scott ”), kas ir to pasākumu saņēmēja, kurus Komisija ir kvalificējusi par valsts atbalstu. Šī tiesvedība tika reģistrēta ar lietas numuru T‑366/00 un tajā tika taisīts spriedums, kuru pasludināja tajā pašā dienā, kurā tika pasludināts 2007. gada 29. marta spriedums lietā T‑369/00, un saskaņā ar to tika atcelts tikai apstrīdētā lēmuma 2. pants “tiktāl, ciktāl tas attiecas uz atbalstu, kas piešķirts, paredzot izdevīgāku cenu par šī lēmuma 1. pantā minēto zemes gabalu”.
7. Turklāt pilnīguma dēļ jānorāda, ka vairāku izskatāmo apstākļu ietekmē Vispārējā tiesā ir iesniegtas arī citas lietas. Pirmkārt, lietā C‑276/03 P (5) Tiesa apstiprināja Pirmās instances tiesas argumentāciju divos tās starpspriedumos, saskaņā ar kuriem tā noraidīja sākotnējos iebildumus, kas bija pamatoti ar to, ka atbalsta atgūšanas termiņš ir beidzies (6) . Otrkārt, ar spriedumu, kas tika pasludināts 2006. gada oktobrī, Franciju sodīja par atbalsta neatgūšanu termiņā (7) . Visbeidzot, Tiesā tiek izskatīta lieta C‑210/09, kura tika uzsākta, pamatojoties uz prejudiciālo jautājumu, kuru Cour administrative d’appel de Nantes [Nantes Administratīvā apelācijas tiesa] uzdeva saistībā ar valstī notiekošo tiesvedību par šī atbalsta atgūšanu.
II – Pārsūdzētais spriedums
8. Scott
savas prasības atbalstam lietā T‑366/00 izvirzīja četrus pamatus, proti, procesuālo tiesību pārkāpums, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums un kļūdains atbalsta aprēķins (8) .
9. Pirmās instances tiesa, pirmkārt, izskatīja Komisijas iebildi par nepieņemamību attiecībā uz atsevišķiem Scott
prasības pieteikumam pievienotiem pielikumiem, jo Komisija uzskatīja, ka, tā kā tie netika iekļauti, tie nevar tikt pievienoti prasības pieteikumam.
10. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norādīja, ka būtībā problēma nav par to, vai šie dokumenti var tikt pievienoti prasības pieteikumam, bet gan, vai tos var izmantot tiesvedībā, lai izvērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa noteica, ka trīs no attiecīgajiem četriem dokumentiem nav tādi, kurus varētu izmantot, tā detalizēti izskatīja vēstuli, kuru Scott
advokāts 1999. gada 24. decembrī bija nosūtījis Komisijai. Komisija atteicās ņemt vērā šo vēstuli, jo to bija nosūtījusi trešā persona un tā tika iesniegta pēc lēmumā par formālās procedūras uzsākšanu paredzētā termiņa.
11. Par šo vēstuli Pirmās instances tiesa izteica vairākus apsvērumus, it īpaši attiecībā uz atbalsta saņēmēja lomu valsts atbalsta pārbaudes ietvaros. Šajā stadijā nav jānorāda uz šiem Pirmās instances tiesas apsvērumiem, jo tie ir vairāku Komisijas izvirzīto apelācijas sūdzības pamatu priekšmets, kas tiks izskatīti šo secinājumu turpinājumā. Tagad uzmanību pievērsīšu tikai tam, ka Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisijai nevajadzēja atteikties iekļaut minēto vēstuli administratīvās lietas materiālos, un attiecīgi Pirmās instances tiesa ņēma vērā tās saturu, lai izvērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
12. Tomēr nav skaidrs, ko Pirmās instances tiesa faktiski secināja no attiecīgās vēstules izskatīšanas vai arī pamatojoties uz ko tā to veica. Pirmkārt, no pārsūdzētā tiesas sprieduma neizriet, ka Scott
būtu norādījusi uz tādu atcelšanas pamatu, kas būtu balstīts uz to, ka netika ņemta vērā tās vēstule (9) . Otrkārt, iemesls, kādēļ Pirmās instances tiesa nolēma atcelt apstrīdēto lēmumu, ir saistīts ar Komisijas veikto izvērtējumu, nevis ar apsvērumiem attiecībā uz procedūras gaitu. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma skaidri izriet, ka apsvērumi un piezīmes, kas tika minētas Scott
vēstulē, kuru Komisija atteicās ņemt vērā, ir atkārtoti vēstulē, kuru Francijas valdība nosūtīja Komisijai 2000. gada 21. februārī, un līdz ar to tie tik un tā jau ir iekļauti administratīvās lietas materiālos (10) .
13. Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma tekstu var secināt, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā Komisijai vajadzēja kā pierādījumu pieņemt Scott
1999. gada 24. decembra vēstuli, tās saturu var tiesiski izmantot, lai izvērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. No otras puses, kā uz to tika norādīts iepriekšējā punktā, Pirmās instances tiesa norādīja, ka būtībā lietas materiālos jau ir iekļauti minētajā vēstulē norādītie argumenti, jo uz tiem jau bija norādījusi Francija. Jāatzīst, ka, manuprāt, šis pamatojums rada vairākas problēmas. Šīs problēmas detalizēti izskatīšu turpinājumā, kad diskutēšu par tiem atcelšanas pamatiem, kas ir saistīti ar atbalsta saņēmējam piešķiramo lomu.
14. Pēc šiem ievada apsvērumiem Pirmās instances tiesa nekavējoties izskatīja ceturto atcelšanas pamatu, saskaņā ar kuru tika apgalvots, ka Komisija ir kļūdaini aprēķinājusi atbalsta vērtību.
15. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisija ir kļūdījusies, nosakot Scott
pārdotā zemes gabala vērtību, pamatojoties uz izmaksām, kuras [Francijas] valsts iestādēm radās, iegādājoties un uzlabojot šo zemes gabalu. Pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem, ar izmaksām pamatotā metode nav labākais veids, kā noteikt vērtību (11) . Tomēr arī tad, ja uzskatītu, ka ar izmaksām pamatotu metodi varēja likumīgi izmantot, Komisija savos aprēķinos tomēr bija pieļāvusi vairākas kļūdas. Dažas no šīm kļūdām izrādījās par labu Scott, jo to dēļ izmaksas tika aprēķinātas daudz mazākas par tām, kādas bija faktiskās izmaksas, bet citas kļūdas bija pilnīgi pretējas, kā arī Komisija nebija pietiekami padziļināti izpētījusi faktorus, pamatojoties uz kuriem tā varētu atbilstīgi aprēķināt zemes gabala cenu. Līdz ar to apstrīdētajā lēmumā norādītais strīdīgā zemes gabala tirgus vērtības aprēķins “ir kļūdains” (12) .
16. Līdz ar to Pirmās instances tiesa kritizēja Komisiju par to, ka tā savā lēmumā nebija ņēmusi vērā vairākus apsvērumus attiecībā uz zemes gabala vērtību – kuras aprēķinu veica Francijas nodokļu iestādes, Galtier konsultanti un Tribunal de commerce de Nanterre priekšsēdētāja pilnvarotais pārbaudes komisārs [ Commissaire aux apports ] – kā arī 1998. gada zemes gabala pārdošanas cenu, par kuru Scott
to pārdeva Procter & Gamble . Lai arī šie fakti paši par sevi nepierāda, ka Komisijas vērtējums ir nepareizs, pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem, visa informācija – kas ir norādīta gan Scott
1999. gada 24. decembra, gan Francijas valdības 2000. gada 21. februāra vēstulē – bija jāņem vērā, piemēram, lūdzot lietas dalībniekiem iesniegt minēto vērtējumu pilnīgu tekstu vai arī izmantojot neatkarīga eksperta pakalpojumus (13) .
17. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, jo tā, saskaroties ar dalībvalsts nevēlēšanos sadarboties, lēmumu pieņēma, pamatojoties uz tai pieejamo informāciju, un neizmantoja savas pilnvaras pieprasīt dalībvalstij sniegt detalizētu informāciju (14) . Vispārējs Francijai adresēts pieprasījums iesniegt “dokumentus, ziņas un datus, kas tai vajadzīgi [..], lai izskatītu uzņēmumam Scott
piešķirtā atbalsta saderību” ar kopējo tirgu, tomēr ir pārāk vispārīgā veidā izteikta prasība un tā neizpilda Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktā paredzētās prasības (15) .
18. Noslēgumā Pirmās instances tiesa secināja, ka, ņemot vērā “būtisko nenoteiktību” attiecībā uz Scott
pārdotā zemes gabala vērtību, Komisija nav veikusi pietiekami detalizētu pārbaudi par strīdīgā zemes gabala vērtību. Līdz ar to Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz atbalstu, kas tika piešķirts, nosakot izdevīgāku cenu par attiecīgo zemes gabalu (16) .
III – Par Pirmās instances tiesas sprieduma sekām un pamatojuma saskaņotību
19. Pirmā problēma, kura ir jāizskata šīs lietas ietvaros, attiecas nevis uz Komisijas izvirzītajiem apelācijas pamatiem, bet gan uz kopējo Pirmās instances tiesas spriedumā iekļautā pamatojuma saskaņotību.
20. Kā iepriekš norādīts, Pirmās instances tiesa faktiski uzskatīja, ka Komisija, vērtējot zemes gabalu, kuru Francijas iestādes pārdeva Scott, bija pieļāvusi vairākas kļūdas un šo kļūdu dēļ ietekmēja valsts atbalsta apmēra aprēķinu. No otras puses, balstoties uz Pirmās instances tiesas pamatojumu, nevar noliegt, ka atkārtotas izvērtēšanas rezultātā varētu atklāties, ka atbalsta vispār nav bijis, protams, acīmredzami, ka gadījumā, ja zemes gabala cena, par kuru Scott
to pārdeva, atbilstu tirgus cenai, nebūtu runa par nekādu valsts atbalstu.
21. Tomēr pēc šiem apsvērumiem attiecībā uz valsts atbalsta vērtību Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. pantu .
22. Lēmuma teksts tika norādīts iepriekš. Kā to var secināt no iepriekš norādītā – un kā tas parasti notiek saistībā ar šāda veida lēmumiem valsts atbalsta jomā – lēmuma 2. pantā ir noteikts, ka atbalsts ir atgūstams, un veidi, kādos tas ir jādara. Savukārt lēmuma 1. pants, kurā ir noteikts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, kā arī norādīts atbalsta vērtības aprēķins, netika atcelts.
23. Līdz ar to šajā gadījumā pārsūdzētais spriedums, lai neteiktu vairāk, ir diezgan neparasts. Pēc tam, kad tajā tika norādīts pamatojums, saskaņā ar kuru būtu loģiski atcelt lēmuma 1. pantu vai pat pilnībā visu lēmumu, Pirmās instances tiesa atcēla tikai 2. pantu, kurā ir noteikts atgūt atbalstu.
24. Nav saprotams, kādēļ tas tā ir noticis (17) un kādas tam ir sekas.
25. Attiecībā uz to, ka tika atcelts tikai lēmuma 2. pants, spriedumā ir norādīts pamatojums, ka Scott
savā prasības pieteikumā lūdza atcelt tieši 2. pantu (18) . Tādējādi Pirmās instances tiesas piemēroto argumentāciju varētu apkopot šādi: kļūdas lēmumā attaisnotu tā pilnīgu atcelšanu, tomēr, tā kā tika lūgts atcelt tikai 2. pantu, ir jāatceļ tikai 2. pants.
26. Tomēr šajā sakarā rodas divas problēmas.
27. Pirmkārt, no Pirmās instances tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem šajā lietā var secināt, ka Scott atcelšanas prasība attiecās uz visu apstrīdēto lēmumu, nevis tikai uz tā 2. pantu . Pati Scott
ir apstiprinājusi, ka savā sākotnējā prasības pieteikumā tā lūdza atcelt lēmumu pilnībā. Tomēr jānorāda, ka Scott
nepārsūdzēja Pirmās instances tiesas spriedumu, jo tā droši vien bija apmierināta ar to (19) . Līdz ar to pats fakts, ka Pirmās instances tiesa tikai daļēji apmierināja Scott
sākotnējās prasības, nerada nekādas problēmas un tai bija jābūt Scott, kurai, iespējams, vajadzēja, iesniedzot apelācijas sūdzību, pārsūdzēt Pirmās instances tiesas spriedumu.
28. Otrā problēma ir daudz nopietnāka un tā attiecas uz praktiskām sekām, kas tiek radītas ar Pirmās instances tiesas spriedumu. Kā iepriekš norādīts, ar šo spriedumu tika atcelts tikai apstrīdētā lēmuma 2. pants. Savukārt lēmuma 1. pants, saskaņā ar kuru atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un kurā ir definēts tā apmērs, ir palicis “neskarts”, jo uz to nav norādīts sprieduma rezolutīvajā daļā. Šajā sakarā nav skaidrs, kas Komisijai ir jādara, lai tā izpildītu pārsūdzēto spriedumu. No vienas puses, tai it kā ir jālabo 2. pants, kuru Pirmās instances tiesa atcēla. Taču ar kādu tekstu tā to varētu darīt? Pamatojoties uz kādām norādēm? Kā iepriekš redzams, Pirmās instances tiesas spriedums attiecās tikai uz zemes gabala vērtības aprēķinu, proti, uz to, kas ir norādīts lēmuma 1. pantā, nevis lēmuma 2. pantā.
29. Līdz ar to rodas neskaidra situācija. No formāla skatupunkta, lai Komisija izpildītu sprieduma rezolutīvo daļu, šajā brīdī, iespējams, pietiktu tikai ar to, ka tā pieņemtu jaunu lēmumu, kurā Francijas iestādēm būtu paredzēta jauna norāde attiecībā uz atbalsta atgūšanu. Tomēr paradoksāli ir tas, ka nekas neliedz, lai “jauno” 2. pantu izteiktu ar tādu pašu formulējumu kā tas, kas tika paredzēts apstrīdētajā lēmumā, jo, lai gan Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. pantu, nav dotas norādes uz kritērijiem, atbilstoši kuriem šis noteikums ir jāpārformulē. Vienīgās izmaiņas, kurām ir jābūt “jaunajā” 2. pantā, ir tās, kuras tika noteiktas ar spriedumu paralēli izskatītajā lietā (T‑369/00 un pēc tam C‑295/07 P), kurā, kā iepriekš tika norādīts, tika konstatēts, ka Komisijas izmantotā metode, aprēķinot atgūstamo atbalstu un saistīto maksājumu procentus, ir kļūdaina.
30. Līdz ar to, apkopojot iepriekš norādīto, šī tiesvedība attiecas uz apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas spriedumu, kurā: a) tiek sniegti argumenti, ka Komisijas lēmums ir daļēji kļūdains; b) tiek atcelta nevis lēmuma apstrīdētā daļa, bet gan cita daļa; c) līdz ar to netiek radītas nekādas būtiskas praktiskas sekas; un d) netika pārsūdzēts šis konkrētais jautājums.
31. Tādējādi uzskatu, ka šajā brīdī ir jājautā, vai, ņemot vērā, ka apelācijas tiesvedība par Pirmās instances tiesas spriedumu ir saistīta ar lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem, šī situācija ir pasīvi jāpieņem vai arī, tieši pretēji, Tiesai ir tādi tiesību instrumenti, pamatojoties uz kuriem tā var izskatīt attiecīgo problēmu. Citiem vārdiem sakot, jautājums ir, vai Tiesa pēc savas ierosmes var norādīt uz nepilnībām Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojumā, kurā ir redzama skaidra neatbilstība starp pamatojumu un rezolutīvo daļu.
32. Kā zināms, judikatūrā nepastāv precedenti, kuros būtu bijusi risināta šī specifiskā problēma. Turklāt šī problēma attiecībā uz Eiropas Savienības tiesu pilnvarām atzīt pēc savas ierosmes ir ļoti delikāta.
33. Tiesas pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka tādā gadījumā, ja trūkums ir tāds, kuru Tiesa var izskatīt pēc savas ierosmes, tad vispārēji tā to var darīt jebkurā tiesvedības stadijā (20) . Līdz ar to nav šaubu, ka uz tādu trūkumu, uz kuru Tiesa var norādīt pēc savas ierosmes, var norādīt vai nu lietas dalībnieki un/vai uz to pirmo reizi var norādīt Eiropas Savienības Tiesa apelācijas tiesvedībā pat tad, ja Vispārējā tiesa to nebija izskatījusi.
34. Turklāt Tiesa ir apstiprinājusi savas pilnvaras izskatīt pēc savas ierosmes, ja tā kā apelācijas instances tiesa izskata apstrīdēto Vispārējās tiesas spriedumu, tādā gadījumā, ja apelācijas sūdzības iesniedzējam nav nekādas intereses uzsākt procedūru, arī tad, ja trūkums ir radies pēc sprieduma pirmajā instancē [Pirmās instances tiesā] taisīšanas (21) . Vispārēji Tiesa pēc savas ierosmes ir kompetenta izskatīt jebkuru jautājumu attiecībā uz apelācijas sūdzības saistībā ar Vispārējās tiesas sprieduma pieņemamību (22) .
35. Tomēr šis nav neviens no diviem iepriekš norādītajiem gadījumiem. Pirmkārt, uz trūkumu būtībā nevarēja norādīt Pirmās instances tiesa, jo šajā gadījumā faktiski trūkums ir saistīts ar pašas Pirmās instances tiesas spriedumu . Otrkārt, šajā gadījumā nav jālemj par problēmu par apelācijas sūdzības pieņemamību.
36. Jānorāda, ka Tiesa tomēr nav izslēgusi iespēju pēc savas ierosmes lemt par iespējamiem absolūta rakstura trūkumiem Vispārējās tiesas spriedumā, it īpaši attiecībā uz Vispārējās tiesas iztiesāšanas sastāva, kurš taisīja spriedumu, tiesiskumu (23) .
37. Turklāt Tiesas judikatūrā administratīvo pasākumu jomā ir atzīts, ka pēc savas ierosmes tā var lemt par noteiktiem trūkumiem, kurus, abstrakti runājot, var pielīdzināt tādiem trūkumiem, uz kuriem norāda pats pārsūdzētais spriedums. It īpaši jāmin nepilnvērtīgs pamatojums, kura dēļ Savienības tiesai tiek liegta iespēja veikt pilnīgu akta tiesiskuma pārbaudi. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa ir noteikusi, ka uz akta pamatojuma neesamību vai nepietiekamību Tiesa var norādīt pēc savas ierosmes, jo pienākums norādīt pamatojumu faktiski ir paredzēts ne tikai sprieduma adresātu interesēs, bet arī lai tiesas varētu pārbaudīt pašu pasākumu (24) . Protams, lai Tiesa veiktu šādu izvērtējumu, tai ir pilnībā jāizprot pamatojums, uz kuru ir balstīts apstrīdētais akts. Šādu pārbaudi nav iespējams veikt, ja pamatojums nav pietiekams vai tā nav vispār.
38. Pat ja trūkums ir tāds, kuru var izskatīt pēc savas ierosmes, tik un tā ir jābūt notikušai sacīkstei, kurā abiem lietas dalībniekiem ir dota iespēja izteikt savu nostāju (25) . Šajā gadījumā lietas dalībniekiem gan rakstveidā, kas ir īpaša Tiesas prasība, gan mutvārdos tiesas sēdē ir jādod iespēja izteikt savu viedokli par problēmu, kas ir saistīta ar acīmredzamo Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojuma un rezolutīvās daļas nesaderību.
39. Manuprāt, līdz šim nav vēl bijušas tādas situācijas, kurās Tiesai pēc savas ierosmes būtu bijis jālemj par pamatojuma trūkumu Vispārējās tiesas spriedumā. Līdz ar to jājautā, vai tas ir iespējams.
40. Acīmredzami, ka tādā gadījumā, ja par “pamatojuma trūkumu” ir uzskatāma jebkura Vispārējās tiesas pieļautā kļūda tiesību piemērošanā, tad atbildei ir jābūt noraidošai. Vispārēji lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāuzņemas apgrūtinājums iesniegt apelācijas sūdzību Tiesā. Tāpat tas notiek arī administratīvo aktu gadījumos, kuros puse, kurai ir jāapstrīd akts, ir tā persona, kurai ir interese apstrīdēt to, norādot uz pamatiem, kas varētu Savienības tiesas pārliecināt to atcelt.
41. Tomēr trūkums šajā gadījumā nav kurš katrs trūkums. Būtībā kļūda, kuru ir izdarījusi Pirmās instances tiesa, ir tāda kļūda tiesību piemērošanā, kas rada tādas sekas, kas katrā ziņā liedz Tiesai rīkoties kā apelācijas tiesai, jo šī sprieduma rezolutīvajā daļā nav norādīti tie pamati, uz kuriem iepriekš tika norādīts spriedumā. Šādā situācijā, manuprāt, Tiesai ir pilnvaras piemērot tādu pašu pieeju, kādu tā piemēro attiecībā uz administratīvajiem pasākumiem, proti, pēc savas ierosmes atcelt pārsūdzēto spriedumu, kura pamatojums liedz Tiesai veikt tā pārbaudi.
42. Pašsaprotams iebildums, kuru varētu izvirzīt pret šādu ieteikumu, varētu būt, ka vispārēji tiesvedību Savienības tiesās raksturo princips, saskaņā ar kuru konkrētā strīda priekšmets tiek noteikts atbilstoši lietas dalībnieku prasījumiem. Tomēr šajā gadījumā šāds arguments nevar tikt izvirzīts divu apsvērumu dēļ.
43. Pirmkārt, Tiesa vairākkārt ir apstiprinājusi, ka vienīgais Savienības tiesām noteiktais ierobežojums attiecībā uz to pilnvarām izskatīt lietu ir saistīts ar lietas dalībnieku iesniegto prasījumu priekšmetu, nevis to argumentiem (26) . Šajā gadījumā nav šaubu, ka Komisija lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu.
44. Otrkārt, manuprāt, nav jebkāda pamata pieeju, kuru Tiesa pieņem attiecībā uz Vispārējās tiesas spriedumiem, nošķirt no tās pieejas, kuru Tiesa pastāvīgi, jau no saviem pirmsākumiem ir piemērojusi attiecībā uz administratīvajiem aktiem. Arī attiecībā uz tiem tiek piemērots princips, saskaņā ar kuru Savienības tiesa var to atcelt tikai tiktāl, ciktāl tas tiek apstrīdēts attiecīgajā tiesā, pamatojoties uz konkrētiem pamatiem, ar kuriem tiek pamatota prasība, ka pasākums ir pretlikumīgs. Tātad saskaņā ar judikatūru Tiesa pēc savas ierosmes var norādīt uz noteiktiem trūkumiem (protams, ievērojot, ka ir celta prasība, jo nepastāv citu alternatīvu instrumentu, lai uzsāktu tiesvedību Savienības tiesās).
45. Līdz ar to, izdarot secinājumus par šīm ievada piezīmēm šajos secinājumos, manuprāt, ja Tiesā ir iesniegta apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas spriedumu, tad Tiesa pēc savas ierosmes var norādīt uz tādu trūkumu pamatojumā, kas tai liedz veikt pilnīgu pārsūdzētā sprieduma pārbaudi (27) . Līdz ar to, manuprāt, šajā gadījumā pārsūdzētais spriedums ir atceļams, pamatojoties vien uz iepriekš norādītajiem apsvērumiem.
46. Tālāk turpināšu izskatīt Komisijas izvirzītos pamatus apelācijas sūdzībā.
IV – Komisijas iesniegtā apelācijas sūdzība
47. Komisija savas apelācijas sūdzības pamatā norāda uz veseliem piecpadsmit pamatiem, no kuriem daudzi atkārtojas vai arī ir diezgan līdzīgi viens otram. Lai veiktu to analīzi, apelācijas sūdzības pamatus sadalīšu divās pamatgrupās – pirmajā iedalīšu tos, kuri attiecas uz atbalsta saņēmēja lomu, un otrajā – tos, kuri attiecas uz apstrīdētajā lēmumā minēto atbalsta apmēra aprēķina pārbaudi, kuru veica Pirmās instances tiesa.
A – Apelācijas sūdzības pamati attiecībā uz atbalsta saņēmēja lomu
1) Sākotnējie apsvērumi
48. Pirmie četri Komisijas izvirzītie apelācijas sūdzības pamati attiecas uz problēmu, kas valsts atbalsta pārbaudes procedūrās ir saistīta ar atbalsta saņēmējam piešķiramo lomu.
49. Kā iepriekš norādīts, nav izprotams, kāda nozīme ir pārsūdzētā sprieduma nodaļai, kurā tiek aplūkota atbalsta saņēmēja loma. Uzskatu, ka konkrētajā gadījumā Pirmās instances tiesas apstiprinājumi attiecībā pret secinājumiem, pie kuriem šī tiesa nonāca, ir jāuzskata tikai par obiter dicta . Būtībā Pirmās instances tiesas spriedums atcelt lēmumu tika taisīts, pamatojoties uz kļūdām, kuras Komisija pieļāva, aprēķinot vērtību zemes gabalam, kuru Francijas iestādes pārdeva Scott . Turklāt Scott
vēstulē norādītā būtiskā informācija, kuru Komisija atteicās ņemt vērā, ir norādīta Francijas valdības viedoklī un ir iekļauta lietas materiālos (28) .
50. Līdz ar to apelācijas sūdzības pamati attiecībā uz saņēmēja lomu ir jāatzīst par neatbilstīgiem ab initio .
51. Katrā ziņā, ja Tiesa nepiekristu šai pieejai vai arī piekristu tai, bet tomēr vēlētos šajā sakarā norādīt uz dažām vadlīnijām, turpinājumā izklāstīšu apsvērumus šajā sakarā.
2) Daži vispārīgi apsvērumi par valsts atbalsta saņēmēja lomu
52. Problēma saistībā ar lomu, kura ir jāpiešķir valsts atbalsta saņēmējam, ir sarežģīta un pretrunīga. Rodas pretstats starp Tiesas judikatūru, kas attiecībā uz šo tēmu ir diezgan pastāvīga un noteikta, un Vispārējās tiesas judikatūru, kas ir mazāk precīza un tai ir raksturīga svārstība un nenoteiktība. Situācijas unikālais raksturs, iespējams, vislabāk izskaidro uzstājību, kādu Pirmās instances tiesa attiecībā uz šo jautājumu ir izrādījusi pārsūdzētajā spriedumā. Iespējams, ka Pirmās instances tiesa netieši lūdz Tiesu pārskatīt savu judikatūru šajā jautājumā. Manuprāt, nevar noliegt, ka nākotnē Tiesai nāksies atgriezties pie saviem spriedumiem, kas attiecas uz atbalsta saņēmēju lomu. Tomēr turpinājumā izskatīto iemeslu dēļ neuzskatu, ka šis būtu piemērots gadījums, kurā to darīt.
53. Jānorāda, ka Tiesa pastāvīgi ir noteikusi, ka valsts atbalsta pārbaudes procedūra galvenokārt notiek starp Komisiju un dalībvalsti, un atbalsta saņēmējam tā nav piešķīrusi nekādu īpašu lomu (29) . Dalībvalstij ir pamattiesības tikt uzklausītai šīs procedūras ietvaros, kuras pārkāpšanas dēļ Komisijas lēmums var tikt atcelts, ja tiek pierādīts, ka gadījumā, ja nebūtu noticis minētais pārkāpums, procesa iznākums būtu bijis citādāks (30) .
54. Savukārt atbalsta saņēmējiem ir cita loma. Regulas Nr. 659/1999, ar kuru būtībā kodificēja Tiesas judikatūru attiecīgajā jomā (31), 1. pantā ir paredzēts, ka atbalsta saņēmējs tiek pieskaitīts pie vispārējas kategorijas – “ieinteresētās personas”, kuras saskaņā ar 6. panta 1. punktu pēc lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru pieņemšanas, var iesniegt savas piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Līdz ar to atbalsta saņēmējam nav paredzētas nekādas citas tiesības iesniegt apsvērumus vai piedalīties Komisijas vadītajā procedūrā.
55. Nav šaubu, ka šādai vispārējai pieejai ir raksturīgs formālisms, kas bieži tiek kritizēts doktrīnā. It īpaši ne vienmēr ir reālistiski pieņemt (kas skaidri izriet no valsts atbalsta procedūras interpretācijas), ka valsts – atbalsta piešķīrējas intereses, no vienas puses, un subjekta – atbalsta saņēmēja intereses, no otras puses, ir tādas pašas. No vienas puses, ir skaidrs, ka valsts, kurai vissliktākajā gadījumā var piespriest atgūt piešķirto atbalstu, neredz situāciju tādā pašā veidā, kādā to redz uzņēmums, kurš, gadījumā, ja tam ir jāatmaksā atbalsts, varētu kļūt maksātnespējīgs. Turklāt atbalstu ne vienmēr piešķir valsts valdība, to var piešķirt arī kāda reģionāla vai vietējā pārvaldības iestāde, kas pārstāv valsts varu, un attiecīgā gadījumā ne vienmēr ir tā, ka valsts valdības intereses, kas ir vienīgais subjekts, kuram ir tiesības piedalīties procedūrā, ir tādas pašas kā vietējās pārvaldības iestādes intereses.
56. Tieši tādēļ, ka judikatūrā ir paredzētas stingras robežas, Vispārējā tiesa vairākas reizes ir mēģinājusi atzītās aizsardzības ietvaru paplašināt, lai to attiecinātu uz atbalsta saņēmējiem. Piemēram, viens no šādiem mēģinājumiem tika veikts, uzsverot pienākumu nodrošināt efektīvu atbalsta saņēmējam atzīto tiesību būt uzklausītam aizsardzību (kā arī visām citām ieinteresētām personām) saskaņā ar Regulu Nr. 659/99 (32) vai arī atzīt atbalsta saņēmēja tiesības celt prasību par kļūdu tiesībās, ja Komisija ir atteikusies uzklausīt ieinteresētās dalībvalsts apsvērumus (33) .
57. Līdz ar to pārsūdzēto spriedumu var attiecināt uz Vispārējās tiesas “progresīvo” judikatūru.
58. Attiecībā uz problēmu saistībā ar atbalsta saņēmēju lomas atzīšanu esmu pārliecināts, ka ir iespējams – un varbūt arī tas ir vajadzīgs – izvairīties no duālisma, saskaņā ar kuru pretstatā nonāk divas radikāli atšķirīgas koncepcijas – viena no tām ir tāda, ka atbalsta saņēmējam nav nekādas lomas, bet otra, ka [atbalsta saņēmējs] tiek nostādīts ieinteresētās dalībvalsts līmenī.
59. It īpaši, manuprāt, starp dažādām nostājām var rast līdzsvaru, pamatojoties uz labas pārvaldības principu.
60. Kā zināms, šis princips radās, attīstoties judikatūrai, un tikai pavisam nesen tas tika “konsolidēts” Pamattiesību hartas [2000. gada 7. decembrī Nicā proklamētā Eiropas Savienības Pamattiesību harta (OV C 364, 1. lpp.)] 41. pantā. Lai arī labas pārvaldības principa apjoms vēl joprojām ir diezgan neskaidrs, tomēr nav šaubu, ka tā ir jāuzskata par vienu no Savienības vispārējiem pamattiesību principiem (34) .
61. It īpaši šo principu var noteikt, pamatojoties uz vairākām norādēm judikatūrā. Piemēram, tādos gadījumos, kuros administrācijas iestādei, cenšoties “rūpīgi un objektīvi” izskatīt sūdzību, ir pienākums arī pēc savas ierosmes izskatīt vairākus jautājumus, kas nav tieši minēti vai apstrīdēti (35) ; vai arī gadījumos, kuros ir paredzēts pienākums uzklausīt personu, kuru nelabvēlīgi ietekmē pasākums, lai arī šīs tiesības būt uzklausītam nav paredzētas piemērojamā tiesiskajā regulējumā (36), vai, visbeidzot, gadījumos, kuros ir noteikts, ka Komisijai ir pienākums rūpīgi izskatīt visu procedūras ietvaros iesniegto informāciju (37) .
62. Savukārt Pamattiesību hartā kā labas pārvaldības principa būtiskās sastāvdaļas ir norādītas ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt; tiesības piekļūt savas lietas materiāliem; un iestādes pienākums pamatot savus lēmumus. Turklāt šis saraksts nav izsmeļošs, tā neierobežotais raksturs ir secināms no formulējuma “šīs tiesības ( it īpaši ) ietver” (38) .
63. Manuprāt, valsts atbalsta jomā, pamatojoties uz labas pārvaldības principu – lai arī netiek pieprasīts, lai atbalsta saņēmējam būtu formāls puses statuss atbalsta pārbaudes procesā – Komisijai ir liegts sistemātiski bez izņēmumiem noraidīt jebkādu atbalsta saņēmēja iesniegto informāciju, kas tiek iesniegta pēc ieinteresētajām personām paredzētā piezīmju iesniegšanas termiņa.
64. Nedrīkst aizmirst, ka valsts atbalsta pārbaudes procedūrai ir administratīvs, nevis tiesvedības raksturs, kā arī atbalsta saņēmēja loma šajā procedūrā galvenokārt ir tieši būt par Komisijas informācijas avotu. Attiecīgi, lai arī saņēmēja nosūtītos apsvērumus pirms termiņa beigām Komisijai ir jāpieņem
un jāņem vērā, tad pēc tam saņēmēja iesniegtos apsvērumu pieņemšana varētu
būt administrācijas pienākums, ja to pieprasa labas pārvaldības princips. It īpaši inter alia
tas ir gadījumā, ja administrācijai attiecīgā informācija ir īpaši noderīga, lai precizētu vai papildinātu jau zināmo informāciju, ievērojot, ka administratīvā procesa stadija vēl joprojām pieļauj to ņemt vērā un netiek kavēta galīgā lēmuma pieņemšana.
65. Tomēr pēc sākotnēji paredzētā termiņa beigām administrācijai nav pienākuma pieņemt tiešu nostāju par saņēmēja (vai kādas citas personas) iesniegtajiem apsvērumiem. Līdz ar to Komisijai nav pienākuma pamatot, kādēļ tā ir nolēmusi neņemt vērā attiecīgo informāciju.
66. Ņemot vērā visus šos sākotnējos apsvērumus, arī no tiesiskās aizsardzības nodrošinājuma aspekta ir svarīgi precizēt, ka: lietas dalībniekam, kurš ir iesniedzis informāciju, vajadzības gadījumā var rasties pienākums pierādīt, ka administrācijai bija pienākums attiecīgo informāciju ņemt vērā.
67. Ņemot vērā iepriekš minēto, visbeidzot, var sākt detalizēti izskatīt apelācijas sūdzības pamatus.
3) Par pirmo pamatu attiecībā uz Komisijas atteikumu administratīvās lietas materiālos iekļaut Scott
1999. gada 24. decembra vēstuli
a) Lietas dalībnieku argumenti
68. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa, nosakot, ka bija jāpieņem Scott
1999. gada 24. decembra vēstule un jāiekļauj tā administratīvās lietas materiālos, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. It īpaši Pirmās instances tiesa nenorādīja uz pārkāpto tiesību normu. Saskaņā ar EKL 230. pantu tikai būtiski procesuālu noteikumu pārkāpumi varētu izraisīt lēmuma atcelšanu, tomēr Scott
savā prasības pieteikumā nebija norādījusi uz šādu pārkāpumu un tādējādi Pirmās instances tiesas spriedums šajā sakarā ir uzskatāms par ultra petita . Turklāt un it īpaši Komisija nav pārkāpusi nevienu būtisku procesuālo prasību, jo Scott
valsts atbalsta pārbaudes ietvaros bija trešā persona un tai nebija nekādu tiesību iesniegt piezīmes tik vēlā procesa stadijā. Visbeidzot Komisija norāda, ka nepieņemtajā vēstulē Scott
sniegtās piezīmes bija minētas Francijas 2000. gada 21. februāra vēstulē un tās pašas par sevi jau bija iekļautas lietas materiālos.
69. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesas spriedums varētu būtiski ietekmēt pastāvīgo praksi valsts atbalsta jomā.
70. Savukārt Scott
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav noteikusi Komisijai nekādu vispārēju pienākumu, un tā vien minējusi vairākus apsvērumus, kas bija cieši saistīti ar lietu un tās īpašiem apstākļiem. Tas, ka Regulā Nr. 659/99 attiecībā uz valsts atbalsta saņēmēja lomu nav paredzēts nekas vairāk kā tikai iespēja iesniegt piezīmes administratīvā procesa sākuma stadijā, nenozīmē – pretēji Komisijas apgalvojumiem –, ka saņēmējam ir liegts veikt jebkādas turpmākas darbības. It īpaši, pamatojoties uz regulu, nevar liegt jebkādu vispārīgo principu piemērošanu, saskaņā ar kuriem Komisijai savas darbības ir jāveic rūpīgi un objektīvi.
71. Département du Loiret
norādītie argumenti būtībā ir tādi paši kā tie, uz kuriem norādīja Scott .
b) Vērtējums
72. Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir viens no tiem, kuriem Komisija ir pievērsusi vislielāko uzmanību un ir koncentrējusi uz to būtisku daļu no saviem apvērumiem. Protams, Komisija ir gatava pretstatīt jebkādu Vispārējās tiesas attīstītu Tiesas judikatūru, kas atbalsta saņēmēja lomas pastiprināšanu valsts atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros.
73. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, kuri vispārēji attiecas uz saņēmēja lomu, var droši apgalvot, ka gadījumā, ja saņēmējs pēc termiņa, kurā tas varēja sniegt piezīmes, nosūta Komisijai kādus dokumentus, Komisijai, pamatojoties uz labas pārvaldības principu, var rasties pienākums ņemt vērā minēto dokumentu saturu. Tomēr šis pienākums rodas, ja: i) tie ir efektīvi izmantojami, lai izvairītos no iespējamām nepilnībām Komisijai zināmos faktos, un ii) to var veikt attiecīgās procedūras stadijā. Tomēr ir svarīgi, ka attiecīgie dokumenti ir lietderīgi.
74. Tomēr Pirmās instances tiesa nepamatojās uz šo loģiku.
75. Pirmās instances tiesa, pirmkārt, nepasakot neko daudz, noformulēja – kas bija pareizi – pirmo jautājumu attiecībā uz labas pārvaldības principa ievērošanu (39), nevis, kā to vēlējās Komisija, attiecībā uz būtisku procesuālo tiesību pārkāpumu. Tomēr, pamatojoties uz to, Pirmās instances tiesai vajadzēja pārbaudīt, vai konkrētās vēstules saturā ir minēti tieši tie fakti, kas ir vajadzīgi, lai noskaidrotu attiecīgās lietas apstākļus. Apstiprinošas atbildes gadījumā varēja atzīt, ka Komisijai bija pienākums ņemt vērā iesniegto informāciju. Tomēr Pirmās instances tiesa neizdarīja neko vairāk, kā tikai vispārēji izskatīja lietas apstākļus un secināja, ka ir grūti noteikt faktus, it īpaši tādēļ, ka no iespējamā atbalsta izsniegšanas brīža līdz brīdim, kad Komisija uzsāka procesu, bija pagājis ilgs laika posms. Pamatojoties uz šādu vispārēju secinājumu, Pirmās instances tiesa izdarīja secinājumu, ka Komisijai vajadzēja Scott
vēstuli pieņemt un iekļaut administratīvās lietas materiālos.
76. Tomēr, manuprāt, nevar piekrist šādam pamatojumam. Lai arī labas pārvaldības princips, kā to ir apstiprinājusi arī pati Pirmās instances tiesa, noteiktos gadījumos Komisijai var uzlikt pienākumu ņemt vērā dokumentus, kas tai tiek iesniegti, neievērojot termiņus un/vai kurus tai iesniedz personas, kurām nav šādas īpašas tiesības, bet, lai to darītu, ir iepriekšēji jāpārliecinās par attiecīgajos dokumentos norādītās informācijas satura faktisko lietderību. Tomēr tajā sprieduma daļā, kurā tika izskatīts Komisijas lēmums nepieņemt Scott
1999. gada 24. decembra vēstuli, Pirmās instances tiesa pat neizskatīja vēstules saturu.
77. Līdz ar to ir jāatzīst Komisijas pirmais apelācijas sūdzības pamats tajā daļā, kurā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, nosakot Komisijai pienākumu pieņemt un iekļaut lietas materiālos Scott
1999. gada 24. decembrī nosūtīto vēstuli, ir kļūdījusies tiesību piemērošanā.
4) Par otro, trešo un ceturto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz iespējamo Komisijas pienākumu lūgt papildu informāciju un/vai izmantot neatkarīga eksperta pakalpojumus
78. Otrais, trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats var tikt izskatīts kopā. Ar tiem Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas izteiktos apgalvojumus, ka Komisijai, it īpaši ņemot vērā Scott
1999. gada 24. decembra vēstulē un sekojošā Francijas iestāžu 2000. gada 21. februāra vēstulē iekļauto informāciju, bija pienākums veikt lietas padziļinātu analīzi un jāiegūst papildu informācija.
a) Lietas dalībnieku argumenti
79. Ar savu otro apelācijas sūdzības pamatu Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas apgalvojumus, saskaņā ar kuriem tai bija pienākums pieprasīt Francijas iestādēm sniegt papildu norādes un precizējumus pēc tam, kad šīs iestādes – kā arī Scott
savā 1999. gada 24. decembra vēstulē – bija norādījušas uz diviem vērtējumiem, no kuriem vienu veica konsultantu uzņēmums Galtier, bet otru pilnvarotais pārbaudes komisārs un saskaņā ar kuriem strīdus zemes gabala vērtība bija zemāka par Komisijas aprēķināto vērtību (40) .
80. Savukārt ar trešo apelācijas sūdzības pamatu tā apstrīd Pirmās instances tiesas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisijai bija pienākums prasīt Scott
sniegt paskaidrojumus par to cenas starpību, kas ir starp paredzēto cenu (FRF 80 miljoni) un faktisko cenu (FRF 140 miljoni) par attiecīgā zemes gabala veiktajiem uzlabošanas darbiem, kurus Francijas iestāžu labā veica pirms zemes gabala pārdošanas Scott . Pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem, šīs starpības ietekmē Komisijai vajadzēja rasties aizdomām, ka valsts iestādēm radušās izmaksas, veicot zemes gabala uzlabošanas darbus, nebūt neatspoguļo zemes gabala vērtību (41) .
81. Visbeidzot ar ceturto apelācijas sūdzības pamatu Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas apsvērumus attiecībā uz iespēju pašai Komisijai izmantot neatkarīgu ekspertu, lai noteiktu pareizu zemes gabala vērtību.
82. Arī šie apelācijas sūdzības pamati ir balstīti uz pieņēmumu, ka no procesuāla viedokļa Komisijai nebija pienākums pieprasīt papildu informāciju, it īpaši no Francijas iestādēm, kurām inter alia tā jau lūdza sniegt zemes gabala vērtības noteikšanai vajadzīgo informāciju (42) . Turklāt Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā katrā ziņā tika ņemti vērā Pirmās instances tiesas norādītie vērtējumi.
83. Scott savukārt norāda, ka Pirmās instances tiesa nenoteica, ka Komisija ir pārkāpusi būtisku procesuālo prasību, un apgalvo, ka tādēļ vien ir jānoraida apelācijas sūdzības pamati. Katrā ziņā Scott
uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi izvērtējusi lietas apstākļus, jo Komisijai vairāku 1999. gada 24. decembra vēstulē ietverto apsvērumu dēļ – kuri nebija pilnībā izklāstīti Francijas iestāžu tā paša gada (2000. gada) 21. februārī iesniegtajā vēstulē – vajadzēja pārskatīt savu novērtējumu un pieprasīt sniegt jaunus dokumentus.
b) Vērtējums
84. Otrais apelācijas sūdzības pamats, manuprāt, ir cieši saistīts ar pirmo un uzskatu, ka tas ir jāatzīst.
85. Tāpat jānorāda, ka Komisija savus argumentus faktiski pamato ar pieņēmumu, kas, kā iepriekš redzams, tika atzīts par kļūdainu pieņēmumu, proti, ka Pirmās instances tiesa it kā esot noteikusi, ka Komisija ir pārkāpusi būtiskas procesuālas prasības. Faktiski, kā iepriekš norādīts, vienīgais pamats, uz kuru atsaucas Pirmās instances tiesa, ir labas pārvaldības princips.
86. Turklāt Komisijas iebildumi, saskaņā ar kuriem tā savā lēmumā ir ņēmusi vērā 1999. gada decembra un 2000. gada februāra vēstulēs ieteiktos zemes gabala vērtības novērtējumus, ir balstīti uz diezgan vāju pamatojumu. Faktiski apstrīdētajā lēmumā ir minētas tikai niecīgas norādes uz šiem novērtējumiem, kas nav īpaši pamatoti.
87. Tomēr lietas būtība nav par to. Gan Scott, gan Francijas iestāžu vēstulēs, kas tika iesniegtas diezgan vēlā procesa stadijā, ir norādīts tikai uz novērtējumu esamību (proti, novērtējumu attiecīgi izstrādāja nodokļu iestādes, konsultantu uzņēmums Galtier
un Commissaire des apports ), kuros tika norādīts uz tādu zemes gabalu vērtību, kas ir zemāka par to, kuru Komisija, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, uzskatīja par varbūtēju. Netika pievienots neviens cits papildu dokuments un vienīgi tika norādīts, ka vajadzības gadījumā varētu Komisijai iesniegt attiecīgos novērtējumus.
88. Manuprāt, nešķiet, ka, pamatojoties uz labas pārvaldības principu, šajā procedūras stadijā Komisijai vajadzēja Francijas iestādēm pieprasīt sniegt papildu dokumentus un detalizētu informāciju. Līdz ar to jāatgādina, ka Komisija jau bija nosūtījusi attiecīgajām Francijas iestādēm divus pieprasījumus sniegt informāciju un viens no tiem bija formulēts ļoti plaši (43) . Šajā sakarā jānorāda, ka netika iesniegta informācija, uz kuru bija norādīts 1999. gada decembra un 2000. gada februāra vēstulēs.
89. Tāpat un līdzīgu iemeslu dēļ nevar uzskatīt, ka Komisijai bija pienākums ņemt vērā 1999. gada decembrī Scott nosūtītās vēstules saturu. Šāda pienākuma esamība nozīmētu, ka Komisija, iespējams, varētu kļūt šādu taktiku gūstekne. Iespējams, ka secinājumi būtu bijuši citādi, ja vēstules pielikumā būtu pilns teksts minētajiem zemes gabala novērtējumiem. Manuprāt, labas pārvaldības principu tomēr nevar izvērst līdz apmēram, kurā bez jebkādiem termiņa ierobežojumiem Komisijai ir jānovērš nepilnības tai iesniegtajos paziņojumos un dokumentos.
90. Attiecībā uz trešo apelācijas sūdzības pamatu ir piemērojami tie paši apsvērumi, kas tika norādīti saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu. Komisijai nav pienākuma pieprasīt Scott
sniegt papildu informāciju. Nav saprotams, kādēļ tai būtu jāpieprasa no Scott
paskaidrojumi attiecībā uz to, ka zemes gabala uzlabošanas darbu izmaksas tika pārsniegtas, jo šīs izmaksas sedza Francijas iestādes.
91. Līdz ar to uzskatu, ka Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka Komisijai bija pienākums pieprasīt Francijas iestādēm un/vai Scott
sniegt papildu informāciju attiecībā uz zemes gabala vērtību, ir kļūdījusies tiesību piemērošanā. Tādējādi ir jāatzīst arī otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats.
92. Savukārt, manuprāt, nevar atzīt ceturto apelācijas sūdzības pamatu, saskaņā ar kuru tiek izvirzīts apgalvojums, ka Komisijai bija pienākums vērsties pie neatkarīga eksperta.
93. Nevienā no pārsūdzētā sprieduma punktiem Pirmās instances tiesa nav noteikusi, ka Komisijai bija jāizmanto neatkarīga eksperta pakalpojumi. Pirmās instances tiesa uz šo iespēju norādīja kā tikai uz vienu no instrumentiem, kurus Komisija varēja izmantot, lai iegūtu papildu informāciju.
94. Līdz ar to ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
B – Apelācijas sūdzības pamati attiecībā uz Pirmās instances tiesas vērtējumu
1) Par sesto apelācijas sūdzības pamatu, atbilstoši kuram Pirmās instances tiesa liedza Komisijai jebkādu rīcības brīvību
95. Sestais apelācijas sūdzības pamats norāda uz otrās pamatproblēmas būtību, ar kuru Tiesai ir jāsaskaras šīs apelācijas sūdzības ietvaros. Šī problēma attiecas uz pārbaudi, kādu Savienības tiesas var īstenot attiecībā uz Komisijas pieņemto lēmumu valsts atbalstu jomā tiesiskumu.
a) Lietas dalībnieku argumenti
96. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa, pārskatot apstrīdēto lēmumu daudz padziļinātāk un detalizētāk, nekā tā to likumīgi var darīt saskaņā ar tās judikatūru, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. It īpaši Pirmās instances tiesa aizstāja sevi ar Komisiju, jo liedza tai jebkādu rīcības brīvību, kas tai ir atzīta šajā jomā. Savienības tiesas, pārbaudot likumību Komisijas lēmumu valsts atbalstu jomā tiesiskumu, var pārbaudīt tikai tos trūkumus, uz kuriem ir norādīts EKL 230. pantā. Pārējos gadījumos šīm tiesām nekad nav pieejama visa informācija (dokumenti utt.), kurus Komisija izmantoja sava lēmuma pieņemšanai, un līdz ar to, skatoties arī no praktiska aspekta, Savienības tiesas nevar Komisijas izvērtējumu aizvietot ar savu izvērtējumu.
97. Scott
uzskata, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Pirmās instances tiesa ar saviem izvērtējumiem neaizvietoja Komisijas izvērtējumu, bet tikai skaidri norādīja – it īpaši pārsūdzētā sprieduma 100. punktā –, ka tās mērķis ir vienīgi pārbaudīt, vai Komisija ar vajadzīgo rūpību ir izvērtējusi visu tās rīcībā esošo informāciju.
98. Département du Loiret izvirzīja argumentus, kas ir analogi Scott
argumentiem.
b) Vērtējums
99. Šis apelācijas sūdzības pamats attiecas uz Savienības tiesu robežām pārbaudīt Komisijas lēmumu tiesiskumu valsts atbalstu jomā. Attiecībā uz šo jomu judikatūrā ir noteikti stingri noteikumi, uz kuriem ir lietderīgi norādīt.
100. Pirmkārt un galvenokārt, valsts atbalsts ir juridisks jēdziens un tas ir jāinterpretē, pamatojoties uz objektīviem faktoriem. Līdz ar to Savienības tiesām principā ir visas pilnvaras pārbaudīt, vai izskatāmais pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu (44) .
101. Tomēr divos gadījumos Komisijai ir atzīta plašāka rīcības brīvība. Pirmkārt, kad tā izvērtē, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē. Attiecīgajos gadījumos tiesas var pārbaudīt tikai to, vai Komisijas lēmumā ir pieļautas acīmredzamas kļūdas vai pārsniegtas pilnvaras (45) .
102. Tāpat Komisijai ir atzīta plašāka rīcības brīvība attiecībā uz atbalsta esamības atzīšanu (un līdz ar to situācijām, uz kurām ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts), ja lēmuma pieņemšana pieprasīja veikt sarežģītu tehniska un ekonomiska rakstura izvērtējumu. Šādos gadījumos tiesu veicamā pārbaude ir vispārēji – papildus vajadzībai pārliecināties, ka nav pieļauta acīmredzama kļūda vai pārsniegtas pilnvaras, – attiecas tikai uz to, vai ir ievērotas procesuālās tiesību normas un sniegts pamatojums, kā arī, vai fakti, uz kuriem Komisija pamatoja savu lēmumu, ir pareizi (46) .
103. Savienības tiesām, izvērtējot tādus Komisijas lēmumus valsts atbalstu jomā, kuru pieņemšanai bija jāveic sarežģīti ekonomiski izvērtējumi, ir jāatrod smalks līdzsvars. Faktiski, no vienas puses, tiesas ar savu ekonomisko izvērtējumu nevar aizvietot Komisijas izvērtējumu, bet, no otras puses, tām ir jāpārbauda interpretācija, kuru Komisija ir piešķīrusi ekonomiska rakstura elementiem, it īpaši tām ir jāpārbauda, vai informācija, kuru Komisija izmantoja sarežģīta gadījuma izvērtēšanai, faktiski pamato Komisijas secinājumus (47) .
104. Šajā gadījumā Komisijai bija jācenšas noteikt, par kādu cenu saimniecisko darbību veicējs 1987. gadā varēja pārdot rūpniecībai izmantojamu zemes gabalu. Līdz ar to acīmredzami – un lietas dalībnieki tam piekrīt – Komisijai bija jāizvērtē vairākus gadus veci fakti, un izvērtējums varēja būt tikai aptuvens. Turklāt, manuprāt, nenoliedzami, ka šajā gadījumā tika veikti sarežģīti ekonomiskie izvērtējumi. Līdz ar to Pirmās instances tiesai tika lūgts veikt tādu pārbaudi, attiecībā uz kuru tai principā ir visas pilnvaras, bet tajā pašā laikā šī tiesa nevar ar savu neatkarīgo ekonomisko apstākļu izvērtējumu aizvietot to izvērtējumu, kuru šajā sakarā jau ir veikusi Komisija.
105. Tomēr neuzskatu, ka šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ar savu izvērtējumu aizvietoja Komisijas izvērtējumu.
106. Jānorāda, ka Pirmās instances tiesa tajā pārsūdzētā sprieduma daļā, kurā izskatīja apstrīdēto lēmumu, pēc būtības pati nav veikusi zemes vērtības aprēķinu. Tā tikai noteica, ka atsevišķi pierādījumi norāda, ka Komisija nav veikusi pietiekami padziļinātu analīzi un ir noteikusi tādu zemes gabala vērtību, kas, iespējams, ir kļūdaini aprēķināta. It īpaši Pirmās instances tiesa norāda uz Komisijas izvēli zemes gabala vērtību aprēķināt, pamatojoties uz izmaksām balstītu metodi, kā arī, ka Komisija nepiešķīra nekādu nozīmi atsevišķiem administratīvās lietas materiālos iekļautiem datiem, it īpaši iepriekš veikto [zemes gabala vērtības] aprēķinu, kas tika norādīts Francijas iestāžu pēdējās nosūtītajās vēstulēs.
107. Līdz ar to sestais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
2) Par septīto apelācijas sūdzības pamatu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz pieņēmumiem, nevis pierādījumiem
a) Lietas dalībnieku argumenti
108. Ar septīto apelācijas sūdzības pamatu Komisija apgalvo, ka arī tad, ja uzskatītu, ka Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi savas robežas attiecībā uz pasākumu tiesiskuma pārbaudi – uz kurām ir norādīts sestajā apelācijas sūdzības pamatā – tā katrā ziņā savu nolēmumu ir kļūdaini pamatojusi nevis ar procesa ietvaros pieejamiem pierādījumiem, bet gan tikai ar pieņēmumiem. It īpaši Pirmās instances tiesa kļūdījās, nosakot, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā tos zemes gabala novērtējumus, uz kuriem bija norādīts 1999. gada decembra Scott
vēstulē un pēc tam Francijas iestāžu 2000. gada februārī nosūtītajā vēstulē, kurās faktiski nebija norādīti nekādi pierādījumi, bet tikai nepierādīti apgalvojumi.
109. Pēc Scott
uzskatiem, Komisijas viedoklis ir pilnīgi nepareizs. Scott
un Francijas iestāžu vēstulēs norādītie apgalvojumi katrā ziņā ir pierādījumi. Tomēr šo apgalvojumu uzskatīšana par pierādījumiem nenozīmē, ka tie ir atzīstami par patiesiem: Pirmās instances tiesa faktiski nedarīja neko vairāk, kā tikai kritizēja faktu, ka Komisija neuzskatīja par vajadzīgu tos padziļināti izpētīt.
b) Vērtējums
110. Pirms dot atbildi uz septīto apelācijas sūdzības pamatu, jānorāda divi apsvērumi.
111. Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesām ir jāvērtē Komisijas lēmuma tiesiskums, pamatojoties uz informāciju, kas lēmuma pieņemšanas brīdī bija Komisijas rīcībā (48) .
112. Otrkārt, nedrīkst aizmirst, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 58. pantā paredzēto vispārējo principu apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Līdz ar to, izņemot gadījumus saistībā ar sagrozītiem faktiem un pierādījumiem, Tiesas kompetencē neietilpst izskatīt Vispārējās tiesas faktisko apstākļu izvērtējumu (49) .
113. Apelācijas sūdzības pamats, uz kuru balstās Komisija, ir jāizvērtē, atsaucoties uz šiem stingri noteiktiem apsvērumiem. Turklāt, pirmkārt, jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi Komisijas lēmuma atbilstību tiem pierādījumiem, kas nebija tās rīcībā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Otrkārt, jānoskaidro, vai Komisija Tiesai lūdz atkārtoti izskatīt Pirmās instances tiesas faktisko apstākļu izvērtējumu.
114. Izvērtējums, pamatojoties uz kuru Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisijas lēmums ir kļūdains, būtībā ir divdaļīgs.
115. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā ir konkrētas problēmas, kuru dēļ rodas šaubas par lēmuma pareizību. It īpaši Komisija ir pieļāvusi gan faktiskas kļūdas aprēķinā – turklāt par labu Scott, jo, tās izlabojot, zemes gabala vērtība būtu lielāka par Komisijas aprēķināto (50) – gan neprecizitātes, kuras it īpaši tika pieļautas tādēļ, ka, nosakot zemes gabala cenu 1987. gadā, tā pamatojās uz izmaksām, kādas dažādos citos laikos bija radušās, lai iegādātos šī zemes gabala daļas (51) .
116. Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Francijas iestāžu 2000. gada 21. februāra vēstulē norādītie alternatīvie zemes gabala vērtības novērtējumi, kā arī fakts, ka 1998. gadā šo zemes gabalu Scott
pārdeva citai privātsabiedrībai par cenu, kas ir daudz zemāka par lēmumā norādīto paredzamo vērtību, vajadzēja Komisiju saskaņā ar rūpīgas un objektīvas faktu noskaidrošanas principu mudināt veikt padziļinātu ar zemes gabala vērtību saistīto jautājumu izpēti, piemēram, pieprasīt Francijai ekspertu izdarīto vērtējumu, uz kuru atsaucās Francijas iestādes, vai arī izmantot neatkarīga eksperta pakalpojumus (52) .
117. Turpinājumā izskatīšu apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar divām iepriekš norādītajām prasīb ām. Pirmās instances tiesa nenoteica, ka Komisija ir kļūdījusies, atsaucoties uz informāciju, kuras nebija tās rīcībā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Kā iepriekš norādīts, visa Pirmās instances tiesas kritika ir vērsta uz Komisijas pieļautajām neprecizitātēm un svarīgumu, kuru, pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem, it īpaši vajadzēja piešķirt Francijas iestāžu 2000. gada 21. februāra vēstulē norādītajai informācijai. Jāatgādina, ka Komisija šo vēstuli bija iekļāvusi administratīvās lietas materiālos.
118. Tagad tikai jāpārliecinās, vai, pamatojoties uz šo apelācijas sūdzības pamatu, Komisija lūdz Tiesai pārskatīt faktus, kurus konstatēja Pirmās instances tiesa. Ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, uzskatu, ka ir jāatbild noraidoši. (Savienības) Tiesa faktiski ir noteikusi, ka jautājums, vai Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz atsevišķiem konstatētiem faktiem, ir atbilstīgi secinājusi, ka Komisija ir pārkāpusi savu rūpības pienākumu un pienākumu norādīt pamatojumu, ir tiesību jautājums, kuru (Savienības) Tiesa var izskatīt apelācijas tiesvedībā (53) .
119. Uzskatu, ka šajā gadījumā – kā to apgalvo Komisija – Pirmās instances tiesa, nosakot, ka Komisijai, pamatojoties uz jaunāko informāciju, it īpaši Francijas iestāžu sniegto informāciju, bija jāpārskata savs novērtējums par to, vai tika sniegts atbalsts, un apstiprinoša secinājuma gadījumā, kāds ir tā apmērs, pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā.
120. Turklāt jāpatur prātā, ka Pirmās instances tiesa būtībā kritizēja Komisiju par to, ka tā neuzsāka jaunu izmeklēšanu pēc tam, kad tā no konsultantu uzņēmuma Galtier
un Commissaire aux apports
saņēma zemes gabala novērtējumus. Kā iepriekš norādīts, Francijas iestāžu, kā arī Scott
1999. gada decembrī nosūtītajā vēstulē ir norādīts tikai uz šo novērtējumu esamību un rezultātiem, bet nav minēts to pilnais teksts.
121. Kā iepriekš norādīts, šādos lietas apstākļos šādas vispārējas norādes nav pietiekamas, lai Komisijai, pamatojoties uz labas pārvaldības principu, noteiktu pienākumu ņemt vērā Scott
vēstuli. Tajā pašā laikā un šo pašu iemeslu dēļ nevar uzskatīt, ka Komisijai Francijas iestāžu 2000. gada februāra vēstules dēļ vēlreiz jāatgriežas izmeklēšanas stadijas procedūrā, kura bija jau gandrīz pabeigta.
122. Kā iepriekš norādīts, šī situācija būtu bijusi citādāka, ja Francijas iestādes, pamatojot šos novērtējumus, būtu sniegušas daudz pamatotākus pierādījumus, it īpaši tām vajadzēja pievienot visu saistīto vērtējumu pilno tekstu, kas bija diezgan viegli izdarāms, it īpaši ņemot vērā, ka konsultantu uzņēmuma Galtier
sagatavotos novērtējumus tiešā veidā pasūtīja Scott .
123. Tomēr tas netika izdarīts, un līdz ar to attiecīgajā procedūras stadijā papildu pienākuma veikt padziļinātāku izpēti uzlikšana Komisijai varētu radīt risku, ka tiktu leģitimizēti neskaitāmi veidi, kādos paildzināt valsts atbalsta pārbaudes procedūru.
124. Citiem vārdiem sakot, šajos īpašajos lietas apstākļos Komisija varēja tiesiski beigt savu izmeklēšanu un pieņemt lēmumu, pamatojoties uz tai pieejamo informāciju. Tāpat tiesām ir jāpārbauda lēmuma tiesiskums, pamatojoties uz informāciju, kura bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī. Tādēļ Komisijas septītais izvirzītais apelācijas sūdzības pamats ir jāatzīst un, pamatojoties uz to, var atcelt pārsūdzēto spriedumu.
125. Jautājumus par to, ka Komisija izmantoja uz izmaksām balstītu metodi, un Komisijas kļūdām, kuras ir konkrēti minētas pārsūdzētā sprieduma 109. un 110. punktā, detalizēti izskatīšu turpinājumā, kad apskatīšu pārējos Komisijas izvirzītos apelācijas sūdzības pamatus.
3) Par astoto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz apgriezto pierādīšanas pienākumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
126. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa apgrieza pierādīšanas pienākumu, nosakot, ka Komisijai bija jāiegūst no lietas dalībniekiem neiegūtie pierādījumi, kuriem saskaņā ar šo apelācijas sūdzības pamatu bija pašām jāiesniedz visi tie vajadzīgie pierādījumi, kas, iespējams, ļautu Komisijai pieņemt citādu lēmumu.
127. Scott
uzskata, ka Komisija ir pārpratusi pārsūdzēto spriedumu, jo Pirmās instances tiesa tikai norādīja uz faktiem un noteica, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu ievērot vajadzīgo rūpību.
b) Vērtējums
128. Apelācijas sūdzības pamats ir nepamatots, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
129. Neiedziļinoties pierādījuma pienākuma problēmas būtībā valsts atbalsta procesā, jānorāda, ka Pirmās instances tiesa nenoteica, ka Komisijai ir jāmeklē pierādījumi Scott
un Francijas iestāžu nostājas atbalstam. Pretēji, kā iepriekš redzams, Pirmās instances tiesa noteica tikai to, ka Komisijas rīcībā esošie pierādījumi nebija pietiekami, lai attaisnotu attiecīgi pieņemto lēmumu.
130. Citiem vārdiem sakot, Pirmās instances tiesa nenoteica Komisijai nekādu pierādīšanas pienākumu. Tomēr tā noteica, ka, balstoties uz Komisijai jau iesniegto informāciju, tai saskaņā ar labas pārvaldības principu vajadzēja padziļināt izmeklēšanu.
131. Līdz ar to uzskatu, ka Komisijas astotais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
4) Par devīto un divpadsmito apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar Komisijas izmantoto uz izmaksām balstīto metodi
a) Lietas dalībnieku argumenti
132. Ar devīto un divpadsmito apelācijas sūdzības pamatu Komisija apstrīd divus dažādus pārsūdzētā sprieduma aspektus.
133. Pirmkārt, pēc Komisijas uzskatiem, Pirmās instances tiesa kļūdījās, nosakot, ka tā nepiekrīt, ka Komisija ir izmantojusi uz izmaksām balstītu metodi, lai aprēķinātu valsts atbalsta vērtību. Komisija, tieši pretēji, uzskata, ka situācijā, kurā nav pieejams zemes gabala novērtējums valsts atbalsta piešķiršanas brīdī, bija samērā atbilstoši un loģiski izmantot uz izmaksām balstītu metodi, kuru veic, atsaucoties uz izdevumiem, kas valsts iestādēm faktiski radās, sniedzot atbalstu. Patiešām, ne vienmēr īpašuma tirgus cenai ir jāatbilst tai cenai, kas par to tika samaksāta, bet ir jāpatur prātā, ka attiecīgā valsts atbalsta priekšmets – zemes gabals – tika attīstīts, lai to “pielāgotu” Scott
īpašajām vajadzībām, fakts, kas samazina to cenas daudzumu, kuru varētu noteikt par šī zemes gabala iegādi brīvā tirgū.
134. Otrkārt, Komisija apstrīd Pirmās instances tiesas apgalvojumus par iespējamo zemes gabala 1998. gada pārdošanas cenas lietderību atbalsta apmēra noteikšanas nolūkā. Šī cena, pat ja tā atbilst attiecīgā brīža pārdošanas tirgus cenai, nenorāda uz jebkādu vienpadsmit gadus iepriekš piešķirtā atbalsta vērtību. No vienas puses, 1987. gadā mājsaimniecībā izmantojamā papīra nozare vērsās plašumā, bet 1998. gadā šajā nozarē bija ļoti dziļš pagrimums, kura dēļ zemes gabala vērtība un uzņēmuma vērtība bija zema. No otras puses, jebkāds īpašums laika gaitā zaudē savu sākotnējo vērtību, un tas ir pašsaprotami, ka vienpadsmit gadus vēlāk arī Scott
piešķirtajam atbalstam ir samazinājusies vērtība.
135. Scott
uzskata, ka Komisijas apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz nepareizu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Pirmās instances tiesa faktiski neliedza atbalsta vērtības noteikšanas dēļ Komisijai izmantot uz izmaksām balstītu metodi. Pirmās instances tiesa šajā gadījumā tikai uzskatīja, ka Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu rīkoties ar vajadzīgo rūpību, jo Komisija, lai aprēķinātu atbalsta vērtību, nebija pārbaudījusi 1998. gada pārdošanas cenas izmantošanas lietderību.
136. Département du Loiret
norādīja uz argumentiem, kas ir līdzīgi Scott
izvirzītajiem argumentiem, un piebilda, ka Komisijas pamatojums ir kļūdains. Ja, kā to apgalvo Komisija, īpašuma tirgus vērtība 1998. gadā nav svarīga, lai aprēķinātu 1987. gadā piešķirtā atbalsta apmēru, tad tādā pašā veidā – pretēji Komisijas apgalvojumiem – nav jēgas vērtību noteikt pēc zemes gabala vidējās pirkuma cenas trīs dažādos laika posmos – 1975., 1984. un 1987. gadā.
b) Vērtējums
137. Ar Komisijas devīto apelācijas sūdzības pamatu, tāpat kā ar divpadsmito apelācijas sūdzības pamatu, kas vispārēji ir identisks, tiek apstrīdēts fakts, ka Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisijas novērtējums zemes gabalam, kuru 1987. gadā pārdeva Scott, bija kļūdains. Šis apelācijas sūdzības pamats neattiecas uz Pirmās instances tiesas norādēm, ka Komisijai vajadzēja izdarīt atbilstīgus secinājumus no Scott
un Francijas iestāžu vēstulēs minētās informācijas (uz to uzmanība ir koncentrēta septītajā apelācijas sūdzības pamatā, kas iepriekš jau tika izskatīts). Savukārt ar šo apelācijas sūdzības pamatu tiek apstrīdēti daudz vispārīgāki Pirmās instances tiesas apgalvojumi, saskaņā ar kuriem Komisijai vajadzēja atbalsta apmēru aprēķināt, izmantojot metodi, kas būtu ticamāka par to metodi, kas ir balstīta uz valsts iestāžu izmaksām.
138. Kā pati Pirmās instances tiesa to noteica, jānorāda, ka, cenšoties atbildēt uz jautājumu, vai tas, ka valsts iestādes pārdeva zemes gabalu privātai personai, ir uzskatāms par valsts atbalstu, ir jāpiemēro princips par privātu ieguldītāju tirgus ekonomikā (54) . Proti, ir jānoskaidro, vai atbalsta saņēmēja, kas šajā gadījumā ir Scott, samaksātā cena ir tāda, kas tiktu maksāta, ja zemes gabalu pārdotu nevis valsts iestāde, bet gan privāta persona.
139. Parasti privātu ieguldītāju tirgus ekonomikā tests ir ļoti sarežģīts ekonomisks aprēķins, attiecībā uz kuru Komisijai ir jāatzīst plaša rīcības brīvība (55) . Līdz ar to, kā iepriekš norādīts, šī ir joma, kurā tiesām ir pilnvaras pārbaudīt pasākuma tiesiskumu tikai par to, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda un vai nav pareizi izmantotas pilnvaras, kā arī to, vai ir ievērotas procesuālās tiesību normas un vai apstrīdētā administratīvā akta pamatojumam izmantotie fakti ir pareizi konstatēti (56) .
140. Manuprāt, pārbaudē, kuru Pirmās instances tiesa šajā gadījumā veica attiecībā uz Komisijas lēmumu, ir pārsniegtas šīs robežas. Jāatgādina, ka atbalsta piešķiršanas laikā Francijas iestādes neveica zemes gabala neatkarīgu novērtējumu un tā pārdošana nenotika konkursa procedūrā, kurā būtu bijis iespējams noteikt, kādu cenu par to būtu gatavi maksāt iespējamie pircēji. Turklāt atbalsta esamības pārbaudes procedūras laikā Francijas iestāžu un iespējamā saņēmēja uzvedību – pēc Komisijas ieskatiem un atbilstoši Pirmās instances tiesas apstiprinātajam – raksturoja nevēlēšanās sadarboties un nosliece uz iespējamiem pierādījumiem pēdējā procedūras stadijā, pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, norādīt nevis konkrētā veidā, bet gan vispārējā veidā.
141. Tā tas patiešām var būt, ka Komisijas veiktais zemes gabala novērtējums apstrīdētajā lēmumā faktiski nav pilnīgi precīzs, kā to ir atzinusi arī pati Komisija. Tomēr nav pierādīts, ka Komisija būtu pieļāvusi kādu acīmredzamu kļūdu un Pirmās instances tiesas apsvērumos – kuros vispār nav nevienas norādes uz šādu Komisijas kļūdas vai tai pielīdzināmu attiecīgo tiesību pārkāpumu esamību – ir norādīts tikai uz vairākām kļūdām, ar kurām – pat ja tās patiešām tiktu apstiprinātas – nevar pamatot apstrīdētā lēmuma atcelšanu. It īpaši jānorāda uz pārsūdzētā sprieduma 109.–111. punktā norādīto kļūdu aprēķinos, kas turklāt ir pieļauta Scott
labā un, ja tā tiktu labota, tad pārdotā zemes gabala cena būtu vēl lielāka (un līdz ar to arī atbalsta vērtība). Tas, ka šī kļūda pati par sevi nevar attaisnot atcelšanu, protams, nenozīmē, ka Pirmās instances tiesa varēja to neņemt vērā (šajā ziņā skat. manu analīzi attiecībā uz desmito apelācijas sūdzības pamatu).
142. Līdz ar to uzskatu, ka devītais un divpadsmitais apelācijas sūdzības pamats arī ir atzīstami un tādējādi Tiesai ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums.
5) Par desmito, trīspadsmito un četrpadsmito apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz Komisijas aprēķināto atbalsta vērtību
a) Lietas dalībnieku argumenti
143. Ar desmito apelācijas sūdzības pamatu Komisija vērš uzmanību uz vairākiem īpašiem pārsūdzētā sprieduma aspektiem, kuri arī attiecas uz izmaksām balstītas metodes piemērošanu, lai noteiktu atbalsta vērtību. It īpaši Komisija norāda, ka apmērs, kuru tā izmantoja, lai aprēķinātu zemes gabala iespējamo vērtību, bija nedaudz vairāk par FRF 70 miljoniem, kas katrā ziņā ir zemāks par FRF 80 miljoniem – vērtību, kuru valsts iestādes samaksāja par attiecīgā zemes gabala uzlabošanas darbiem un kas bija norādīta starp Scott
un Francijas iestādēm 1987. gadā noslēgtajā priekšlīgumā. Turklāt Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdījās, nosakot, ka tā varēja uzskatīt, ka aprēķina kļūdas par labu Scott, kā tas norādīts pārsūdzētā sprieduma 109.–111. punktā, ir viens no iemesliem, kas kavēja apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
144. Trīspadsmitajā apelācijas sūdzības pamatā ir norādīts uz argumentiem, kas ir līdzīgi desmitajā un citos apelācijas sūdzības pamatos norādītajiem, un saskaņā ar to vēlreiz tiek apgalvots, ka Komisijas zemes gabala novērtējums bija tik rūpīgs, ka tas faktiski ir saderīgs ar Scott
un Francijas iestāžu minētajos dokumentos norādītajiem novērtējumiem.
145. Analogi trīspadsmitajam apelācijas sūdzības pamatam arī četrpadsmitajā apelācijas sūdzības pamatā ir norādīti vairākos citos apelācijas sūdzības pamatos minētie argumenti attiecībā uz Komisijas rīcības brīvību noteikt atbalsta vērtību.
146. Scott
uzskata, ka tā jau ir atbildējusi uz iepriekšējo pamatu ietvaros norādītajiem Komisijas argumentiem, un apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma būtība katrā ziņā ir tā, ka Komisija nav rīkojusies ar vajadzīgo rūpību, un līdz ar to vairāki Pirmās instances tiesas izskatītie argumenti ir jāuzskata nevis par autonomiem atcelšanas pamatiem, bet gan par pierādījumu rūpības trūkumam.
b) Vērtējums
147. Attiecībā uz desmito apelācijas sūdzības pamatu, manuprāt – saskaņā ar iepriekš norādīto attiecībā uz minētajiem argumentiem – Komisijas argumenti ir atzīstami. Arī šie argumenti attiecas uz vairākiem Pirmās instances tiesas apsvērumiem, pamatojoties uz kuriem lēmums ar ļoti sarežģītu ekonomisko izvērtējumu tika atcelts, lai arī Pirmās instances tiesa nenorādīja uz kādu acīmredzamu kļūdu vai procesuālo noteikumu pārkāpumu Komisijas pamatojumā.
148. Nevar piekrist Komisijas apgalvojumiem attiecībā uz Pirmās instances tiesas vēlēšanos Komisijas aprēķinu kļūdu, kuru tā pieļāva Scott
labā, izmantot prasītājas labā. Faktiski, kā Scott
uz to pareizi norāda, Pirmās instances tiesa neizmantoja šo secinājumu, lai, pamatojoties uz to, tieši atceltu lēmumu, bet tikai norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi savu rūpības pienākumu. Tomēr, kā iepriekš minēts, nepiekrītu Pirmās instances tiesas secinājumam, saskaņā ar kuru Komisija, izmeklējot lietu, nerīkojās pietiekami rūpīgi, tomēr Pirmās instances tiesu nevar kritizēt par to, ka tā kļūdu aprēķinā vērsa Scott
labā, kā vienu no pamatiem, uz kuru tā balstīja savu nolēmumu.
149. Trīspadsmitajā un četrpadsmitajā apelācijas sūdzības pamatā, kā iepriekš norādīts, diezgan neskaidrā veidā ir atkārtoti citos apelācijas sūdzības pamatos minētie apsvērumi un argumenti. Manuprāt, nav vērts tos īpaši izskatīt un vēl jo vairāk tos atzīt. Vairākums no šiem pamatiem jau tika izskatīti to apelācijas sūdzības pamatu ietvaros, kuros attiecīgie pamati jau tika izskatīti pirmajā to norādīšanas reizē.
150. Jānorāda, ka Komisijas argumentus, ar kuriem tiek pamatots trīspadsmitais apelācijas sūdzības pamats, ar kuru tā cenšas pierādīt, ka tās zemes gabala vērtējums bija rūpīgs un saprātīgs, var raksturot – tiktāl, ciktāl ar tiem netiek apšaubīti Pirmās instances tiesas konstatētie fakti – kā vienkāršus apgalvojumus jau izvirzīto argumentu atbalstam, it īpaši septītā apelācijas sūdzības pamata ietvaros, saskaņā ar kuru Pirmās instances tie sa ir pārkāpusi noteiktās robežas attiecībā uz iestāžu aktu tiesiskuma pārbaudi. Jau iepriekš norādīju, ka, manuprāt, šis apgalvojums ir atzīstams un līdz ar to nav vajadzības vēlreiz atgriezties pie šī jautājuma.
151. Līdz ar to ir jāatzīst desmitā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa, bet tā otrā daļa ir jānoraida. Tāpat ir jānoraida trīspadsmitais un četrpadsmitais apelācijas sūdzības pamats.
6) Par vienpadsmito apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz Orléans [Orleānas] pilsētas pašvaldības veiktā pasākuma pierādījuma spēku
a) Lietas dalībnieku argumenti
152. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies, nosakot, ka Komisija, aprēķinot Scott pārdotā zemes gabala vērtību, ir piešķīrusi pārmērīgi lielu nozīmi vērtībai, kuru Orléans
pašvaldība 1994. gada maijā noteica šim zemes gabalam. Tieši pretēji, šis noteiktais aprēķins bija ļoti ticams, un Komisijai bija tiesības to izmantot, lai noteiktu atbalsta apmēru.
153. Scott
apgalvo, ka tai nav zināms šāds dokuments, uz kuru atsaucas Komisija. Scott
rīcībā esošajā Orléans pašvaldības 1994. gada 27. maija protokola kopijā nav nekādas norādes uz izvilkumiem, kurus Komisija ir minējusi savā apelācijas sūdzībā.
b) Vērtējums
154. Nešaubīgi Komisija, norādot uz šiem apelācijas sūdzības pamatiem, pieļāva vairākas pārrakstīšanās kļūdas. Faktiski Tiesai nosūtītā Orléans
pilsētas pašvaldības pasākuma kopijā nav atrodami visi Komisijas norādītie izvilkumi un tāpat diezgan neizprotami ir Komisijas prasījumos norādītie lappušu numuri (57) .
155. Tomēr, lai arī ir pieļautas vairākas neprecizitātes, kuras šīs lietas rakstveida apsvērumos pieļāva abi lietas dalībnieki, prasījumu būtība ir norādīta Komisijas prasībā.
156. Orléans
pašvaldība 1994. gadā, apkopojot situācijas apstākļus brīdī, kad vēl nebija uzsākta valsts atbalsta pārbaudes procedūra, norādīja, ka zemes gabala “sākotnējā vērtība” ir FRF 10,9 miljoni, kā arī piebilda, ka šis novērtējums ir ļoti rūpīgi izdarīts.
157. Komisija šo norādi izmantoja kā rādītāju, lai aprēķinātu, kāda ir Scott
iespējami piešķirtā valsts atbalsta vērtība, bet – kā Pirmās instances tiesa uz to norādīja pārsūdzētā sprieduma 109.–111. punktā – tā pieļāva kļūdu interpretācijā, kuras dēļ izmaksas tika samazinātas par kvadrātmetru, kas bija tikai par labu Scott .
158. Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisija nevarēja pamatoties uz šo vērtību, jo pašvaldības sanāksmes protokola 2.2. punktā norādītā iespējamā vērtība ir tikai “ļoti īss izklāsts bez papildu paskaidrojumiem” (58) . Pirmās instances tiesa piebilda, ka, tā kā nebija zināmi Francijas iestāžu zemes gabala iegādes līguma nosacījumi, bija iespējams, ka zemes gabals bija piespiedu atsavināšanas priekšmets un līdz ar to norādītā vērtība bija lielāka par tirgus cenu.
159. Manuprāt, Pirmās instances tiesas pamatojums ir kļūdains, un Komisijas izvirzītais apelācijas sūdzības pamats ir jāatzīst.
160. Komisijai – kā iepriekš minēts – izvērtējot iespējamā atbalsta esamību, zemes gabala cena ar vairāku gadu nobīdi bija jānosaka, piemērojot tāda privātā investora kritēriju, kas darbojas tirgus ekonomikā. Pat neņemot vērā iepriekš diskutēto attiecībā uz Komisijai atzīstamo rīcības brīvību tik sarežģītā situācijā, uzskatu, ka tās rīcība šajā lietā bija pilnīgi atbilstīga. Manuprāt, iepriekš norādītajā situācijā tāda zemes gabala vērtējuma izmantošana, kuru i) noteica viena no darījumā iesaistītajām valsts iestādēm un ii) uz kuru ir norādīts oficiālā dokumentā, metodoloģiski ir pilnīgi pareiza izvēle.
161. Manuprāt, Pirmās instances tiesas iebildums, ka attiecīgajā laikā valsts iestāžu norādītā vērtība nav ticama, jo tās zemes gabalu tās iegādājās piespiedu atsavināšanas ceļā, ir nepamatots. Pirmās instances tiesas pamatnostādne šajā sakarā ir tāda, ka iegāde atsavināšanas ceļā varētu būt daudz dārgāka salīdzinājumā ar iegādi normālā tirgus situācijā, jo īpašniekiem ir jāizmaksā īpaša kompensācija.
162. Šajā sakarā, pirmkārt, jānorāda, ka piespiedu atsavināšana ir tiesību instruments, kas pēc savas būtības ir paredzēts, lai sabiedrības intereses būtu augstākas par privāto personu interesēm, un ir grūti apgalvot, ka maksājums īpašniekiem par atsavināto aktīvu ir daudz lielāks par tirgus vērtību. Drīzāk tieši pretēji.
163. Otrkārt, manuprāt, tomēr ir svarīgi, ka Orléans
pašvaldība nenorādīja uz zemes gabala cenu, bet tikai uz tā paredzamo vērtību . Turklāt nedrīkst aizmirst, ka paredzētā vērtība bija tikai viens no elementiem, kurus Komisija ņēma vērā, pieņemot galīgo lēmumu par atbalstu.
164. Tādējādi jāsecina, ka arī Komisijas vienpadsmitais apelācijas sūdzības pamats ir pamatots un atzīstams.
7) Par piecpadsmito apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz faktu un pierādījumu sagrozīšanu, ko veica Pirmās instances tiesa
165. Ar piecpadsmito apelācijas sūdzības pamatu Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi lietas faktus.
166. Faktiski šis apelācijas sūdzības pamats ir minēts tikai dažu rindu garumā un tajā nav minēta nekāda jauna informācija, kas papildinātu tos argumentus, uz kuriem jau ir norādīts citos apelācijas sūdzības pamatos.
167. Neapšaubāmi, ka šādi formulētu pamatu nevar atzīt, jo nav norādīts neviens arguments, kas to pamatotu. It īpaši tas jāattiecina uz apgalvojumu par sagrozīšanu, jo šāds apgalvojums apelācijas sūdzības iesniedzējai ir jāpierāda, pamatojoties uz vairākiem pierādījumiem, kas precīzi norādītu uz sagrozītiem pierādījumiem un pierādītu Pirmās instances tiesas vērtējumā pieļautās kļūdas (59) .
C – Citi apelācijas sūdzības pamati
1) Par piekto apelācijas sūdzības pamatu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa lēma, pamatojoties uz informāciju, kuru Scott
nebija norādījusi
a) Lietas dalībnieku argumenti
168. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdījās tiesībās, piekrītot ņemt vērā (60) zemes gabala “alternatīvus” novērtējumus, lai arī Scott savā prasības pieteikumā uz to nebija īpaši norādījusi.
169. Pēc Scott
uzskatiem, nav pieļauta kļūda, jo tā savā prasības pieteikumā apstrīdēja Komisijas veikto atbalsta aprēķinu un it īpaši norādīja uz 1999. gada 24. decembra vēstuli, kas galvenokārt attiecās uz šiem alternatīviem zemes gabala vērtības aprēķiniem.
b) Vērtējums
170. Komisijas apelācijas sūdzības pamats nav atzīstams.
171. Scott
savā prasības pieteikumā Pirmās instances tiesā konkrēti kritizēja Komisijas noteikto zemes gabala vērtību, salīdzinot ar Francijas nodokļu iestāžu vērtējumu, kā arī norādīja uz 1999. gada 24. decembra vēstuli, kuru, pēc Scott
uzskatiem, Komisija nepamatoti noraidīja (61) .
172. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, saskaroties ar šādu kritiku attiecībā uz apstrīdēto lēmumu, kuru papildināja vēstule ar norādēm uz “alternatīviem” zemes gabala vērtējumiem, varēja pamatoti uzskatīt, ka tā var likumīgi pārbaudīt zemes gabala vērtību, pamatojoties uz tai iesniegto informāciju.
V – Secinājumi
173. Apkopojot iepriekš minēto, tādējādi piedāvāju Tiesai, pirmkārt, pēc savas ierosmes norādīt uz būtisku trūkumu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā un attiecīgi atcelt to. Pakārtoti, piedāvāju Tiesai atzīt Komisijas izvirzīto septīto, devīto, desmito (tikai pirmajā daļā), vienpadsmito un divpadsmito apelācijas sūdzības pamatu un līdz ar to noteikti atcelt visu spriedumu. Tāpat – pakārtoti – uzskatu, ka var atzīt arī pirmo, otro un trešo apelācijas sūdzības pamatu.
174. Tā kā Pirmās instances tiesa izskatīja tikai četrus Scott izvirzītos prasības pamatus, tiesvedības stadija neļauj (Savienības) Tiesai taisīt galīgu spriedumu šajā lietā. Līdz ar to piedāvāju lietu nodot atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā.
175. Nobeigumā piedāvāju Tiesai:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu;
– nodot lietu atpakaļ Vispārējā tiesā;
– atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(1) .
(2)  –	OV 2002, L 12, 1. lpp.
(3)  –	2007. gada 29. marta spriedums lietā T‑369/00 Département du Loiret /Komisija (Krājums, II‑851. lpp.).
(4)  –	2008. gada 11. decembra spriedums lietā C‑295/07 P Komisija/ Département du Loiret
(Krājums, I‑9363. lpp.).
(5)  –	2005. gada 6. oktobra spriedums lietā Scott /Komisija (Krājums, I‑8437. lpp.).
(6)  –	Divi spriedumi, kas tika pasludināti tajā pašā dienā, attiecīgi ir 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑369/00 Département du Loiret /Komisija ( Recueil, II‑1789. lpp.), par kuru tika iesniegta apelācijas sūdzība, un 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑366/00 Scott /Komisija ( Recueil, II‑1763. lpp.), kura dēļ tika iesniegta iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētā apelācijas sūdzība.
(7)  –	2006. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑232/05 Komisija/Francija (Krājums, I‑10071. lpp.).
(8)  –	Pārsūdzētā sprieduma 37. punkts.
(9)  –	Tomēr jānorāda, ka Scott
sākotnēji iesniegtās prasības pieteikuma Pirmās instances tiesā analīze norāda, ka prasītāja šo noraidījumu izmantoja kā savas prasības pieteikuma pirmo pamatu attiecībā uz procesuālo tiesību pārkāpumu, kuru Pirmās instances tiesa tieši neizskatīja.
(10)  –	Pārsūdzētā sprieduma 128. punkts.
(11)  –	Pārsūdzētā sprieduma 106. punkts.
(12)  –	Pārsūdzētā sprieduma 123. punkts.
(13)  –	Pārsūdzētā sprieduma 137. punkts.
(14)  –	Pārsūdzētā sprieduma 151. punkts.
(15)  –	Pārsūdzētā sprieduma 154. punkts. Attiecīgais tiesiskais regulējums ir Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/99, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(16)  –	Jānorāda, ka apstrīdētais lēmums attiecas arī uz atbalstu, kas tika piešķirts izdevīgāka notekūdeņu novadīšanas maksas tarifa veidā. Tomēr Pirmās instances tiesas tiesvedībā prasītāja atsauca prasības attiecībā uz šo lēmuma daļu pēc tam, kad tika definēti jautājumi saistībā ar to, vai ir beidzies prasības termiņš. Skat. pārsūdzētā sprieduma 31. punktu.
(17)  –	Interesanti norādīt noteikta veida īpatnēju paralēlismu, kas ir redzams spriedumā, kuru pieņēma otrajā lietā – proti, lietā T‑369/00, un kas tika pasludināts tajā pašā dienā, kad tika pasludināts pārsūdzētais spriedums (skat. iepriekš 3. zemsvītras piezīmē) – kurā Pirmās instances tiesa attiecībā uz tiem pašiem lietas apstākļiem taisīja pilnīgi pretēju spriedumu. Tieši tā, kā Savienības Tiesa uz to norādīja apelācijas tiesvedībā (skat. 4. zemsvītras piezīmi), Pirmās instances tiesa pilnībā atcēla apstrīdēto lēmumu, balstoties uz vienu vienīgu pamatu (kļūdu procentu aprēķinā), pamatojoties uz kuru varēja attaisnot apstrīdētā lēmuma 2. panta atcelšanu pilnībā vai daļēji.
(18)  –	Pārsūdzētā sprieduma 34. punkts.
(19)  –	Nedrīkst aizmirst, ka “paralēli” taisītais spriedums lietā T‑369/00 tika pasludināts tajā pašā dienā un ar to pilnībā atcēla apstrīdēto lēmumu . Turklāt, skatoties no praktiska aspekta, Scott
ieguva visu, ko tā bija lūgusi.
(20)  –	1997. gada 20. februāra spriedums lietā C‑166/95 P Komisija/ Daffix
( Recueil, I‑983. lpp., 25. punkts).
(21)  –	1995. gada 19. oktobra spriedums lietā C‑19/93 P Rendo  u.c./Komisija ( Recueil, I‑3319. lpp., 13. punkts) un 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑535/06 P Moser Baer India /Padome (Krājums, I‑0000. lpp., 24. punkts). Tādā pašā nozīmē var interpretēt 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑23/00 P Padome/ Boehringer
( Recueil, I‑1873. lpp., 46. punkts).
(22)  –	2008. gada 28. februāra spriedums lietā C‑17/07 P Neirinck /Komisija, 38. punkts.
(23)  –	2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P Chronopost / UFEX  u.c. (Krājums, I‑4777. lpp., 46.–49. punkts).
(24)  –	Šāds pamatojums jau ir norādīts 1959. gada 20. marta spriedumā lietā 18/57 Nold /Augstā iestāde ( Recueil, 87. lpp.). Skat., kā jaunākos spriedumus iepriekš 20. zemsvītrā minēto spriedumu lietā Komisija/ Daffix, 24. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval
un Brink’s France
( Recueil, I‑1719. lpp., 67. punkts) un 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑265/97 P VBA / Florimex  u.c. ( Recueil, I‑2061. lpp., 114. punkts).
(25)  –	2009. gada 2. decembra spriedums lietā C‑89/08 P Komisija/Īrija u.c. (Krājums, I‑0000. lpp., 54.–57. punkts) un 2009. gada 17. decembra spriedums lietā C‑197/09 RX‑II M / EMEA
(Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts).
(26)  –	1998. gada 19. novembra spriedums lietā C‑252/96 P Parlaments/ Gutiérrez de Quijano y Lloréns
( Recueil, I‑7421. lpp., 29.–34. punkts) un 2004. gada 27. septembra rīkojums lietā C‑470/02 P UER / M6  u.c., 69. punkts, un 2006. gada 13. jūnija rīkojums lietā C‑172/05 P Mancini /Komisija, 41. punkts.
(27)  –	Skat. tāpat manus 2009. gada 15. septembra secinājumus lietā C‑362/08 P Internationaler Hilfsfonds /Komisija, kas vēl joprojām tiek izskatīta (it īpaši 90. punktu un 23. zemsvītras piezīmi).
(28)  –	Pārsūdzētā sprieduma 128. punkts.
(29)  –	2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck
un Acciaierie di Bolzano /Komisija ( Recueil, I‑7869. lpp., 81.–83. punkts) un iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Scott /Komisija, 33. punkts. Skat. tāpat ģenerāladvokāta Džeikobsa [ Jacobs ] secinājumus šajā lietā, 67.–69. punkts.
(30)  –	1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/84 Beļģija/Komisija ( Recueil, 2263. lpp., 27.–29. punkts) un 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija ( Recueil, I‑307. lpp., 29. un 30. punkts).
(31)  –	Skat. it īpaši šīs regulas otro apsvērumu.
(32)  –	Skat. 2006. gada 22. februāra spriedumu lietā T‑34/02 Le Levant 001  u.c./Komisija (Krājums, II‑267. lpp., 91.–96. punkts) un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 4. aprīļa rīkojumu lietā T‑198/01 R Technische Glaswerke Ilmenau /Komisija ( Recueil, II‑2153. lpp., 85. punkts). Tāpat jānorāda, ka spriedumā, kas par lietas būtību tika taisīts lietā T‑198/01 R, Pirmās instances tiesa vadījās pēc ortodoksālas pieejas klasiskajai judikatūrai: skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑198/01 Technische Glaswerke Ilmenau /Komisija (Krājums, II‑2717. lpp., 191.–195. punkts).
(33)  –	Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās T‑228/99 un T‑233/99 Westdeutsche Landesbank Girozentrale
un Land Nordrhein-Westfalen /Komisija ( Recueil, II‑435. lpp., 131.–143. punkts). Šajā lietā Pirmās instances tiesa pienākumu uzklausīt ieinteresēto dalībvalsti uzskatīja par būtisku procesuālo prasību, kuras pārkāpumu tā var izskatīt pēc savas ierosmes.
(34)  –	Skat., piemēram, 2005. gada 22. februāra spriedumu lietā C‑141/02 P Komisija/ max.mobil
(Krājums, I‑1283. lpp., 72. punkts). Skat. tāpat 1983. gada 19. oktobra spriedumu lietā 179/82 Lucchini /Komisija ( Recueil, 3083. lpp., 27. punkts) un 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C‑255/90 P Burban /Parlaments ( Recueil, I‑2253. lpp.).
(35)  –	Iepriekš 24. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/ Sytraval un Brink’s France, 62. punkts.
(36)  –	1991. gada 21. novembra spriedums lietā C‑269/90 P Technische Universität München
( Recueil, I‑5469. lpp., 23.–25. punkts).
(37)  –	1991. gada 22. oktobra spriedums lietā C‑16/90 Nölle
( Recueil, I‑5163. lpp., 13. un 30.–32. punkts).
(38)  –	Mans izcēlums.
(39)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 56. punktu.
(40)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 128. punktu.
(41)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 121. punktu.
(42)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 154. punktu.
(43)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 152. un 154. punktu.
(44)  –	2000. gada 16. maija spriedums lietā C‑83/98 P Francija/ Ladbroke Racing
un Komisija ( Recueil, I‑3271. lpp., 25. punkts) un 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑487/06 P British Aggregates /Komisija (Krājums, I‑10505. lpp., 111. punkts).
(45)  –	2006. gada 6. septembra spriedums lietā C‑88/03 Portugāle/Komisija (Krājums, I‑7115. lpp., 99. punkts), 2005. gada 15. decembra spriedums lietā C‑66/02 Itālija/Komisija (Krājums, I‑10901. lpp., 135. punkts), 2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑456/00 Francija/Komisija ( Recueil, I‑11949. lpp., 41. punkts) un 2002. gada 7. marta spriedums lietā C‑310/99 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑2289. lpp., 46. punkts).
(46)  –	Iepriekš 44. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā British Aggregates /Komisija, 114. punkts; 2003. gada 8. maija spriedums apvienotajās lietās C‑328/99 un C‑399/00 Itālija un SIM 2 Multimedia /Komisija ( Recueil, I‑4035. lpp., 39. punkts) un 1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija ( Recueil, I‑723. lpp., 11. punkts).
(47)  –	Līdzīgs uzskatāms piemērs šādai Savienības tiesas “dilemmai” ir 2007. gada 22. novembra spriedumā lietā C‑525/04 P Spānija/ Lenzing
(Krājums, I‑9947. lpp., 56.–58. punkts un tajos minētā judikatūra).
(48)  –	Skat., piemēram, 2004. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑276/02 Spānija/Komisija (Krājums, I‑8091. lpp., 31. punkts), 2004. gada 29.aprīļa spriedumu lietā C‑277/00 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑3925. lpp., 39. punkts), 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑394/01 Francija/Komisija ( Recueil, I‑8245. lpp., 34. punkts), 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑241/94 Francija/Komisija ( Recueil, I‑4551. lpp., 33. punkts) un 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 234/84 Beļģija/Komisija ( Recueil, 2263. lpp., 16. punkts).
(49)  –	Valsts atbalstu jomā skat., piemēram, iepriekš 47. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Spānija/ Lenzing, 54. punkts un tajā minētā judikatūra.
(50)  –	Pārsūdzētā sprieduma 110. un 111. punkts.
(51)  –	Pārsūdzētā sprieduma 115. punkts.
(52)  –	Pārsūdzētā sprieduma 124.–142. punkts.
(53)  –	2008. gada 6. novembra spriedums lietā C‑405/07 P Nīderlande/Komisija (Krājums, I‑8301. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(54)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 105. punktu.
(55)  –	Iepriekš 46. zemsvītras piezīmē minētie spriedumi apvienotajās lietās Itālija un SIM 2 Multimedia /Komisija, 38. un 39. punkts, un lietā Beļģija/Komisija, 10. un 11. punkts. Skat. tāpat ģenerāladvokāta Džeikobsa [ Jacobs ] 2005. gada 27. oktobra secinājumu lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze  u.c. (2006. gada 10. janvāra spriedums, Krājums, I‑289. lpp.) 109. punkts un 35. zemsvītras piezīme.
(56)  –	Skat. šo secinājumu 102. punktu.
(57)  –	2007. gada septembrī – tajā pašā laikā, kad tā iesniedza savu repliku – Komisija iesniedza dokumentu, uz kuru tā pamatojās savā apelācijas sūdzībā. Attiecīgajā dokumentā ir iekļauts to debašu protokols, kuru dēļ tika pieņemts pašvaldības 1994. gada maija lēmums. Tomēr nav jāizskata šī dokumenta pieņemamība, jo tas ir tikai papildinājums pilsētas pašvaldības pieņemtajam lēmumam, kuru Komisija jau ir iesniegusi Pirmās instances tiesā.
(58)  –	Pārsūdzētā sprieduma 118. punkts.
(59)  –	2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland  u.c./Komisija ( Recueil, I‑123. lpp., 50. punkts) un 2004. gada 16. decembra rīkojums lietā C‑222/03 P APOL un AIPO /Komisija, 40. punkts.
(60)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 130. un 131. punktu.
(61)  –	Skat. sabiedrības Scott
iesniegto prasības pieteikumu Pirmās instances tiesā, 9.3. un 9.4. punkts.