62006CC0347
ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO]SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 24. aprīlī (
1
)
Lieta C-347/06
ASM Brescia SpA
pret
Comune di Rodengo Saiano
“EKL 43., 49. un 86. pants — Gāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma koncesija — Direktīva 2003/55 — Priekšlaicīga pārtraukšana pārejas posma beigās — Tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principi”
1.
Kopienu tiesību efektivitāte vai pat tiesiskuma princips var būt cieši saistīta ar tiesiskās drošības principa prasībām. Tāpat to attiecīgās prasības nosaka to dažādo interešu saskaņošanu vai izšķiršanu. Tomēr šī līdzsvara meklēšana, ja tā jau šķiet sarežģīta, kad rodas kolīzija starp divām Kopienu tiesību normām, var būt vēl grūtāka, kad uz spēles ir likta Kopienu tiesību norma un valsts tiesību norma. Pārākuma princips ne vienmēr šķiet visnoderīgākais instruments šī iespējamā konflikta atrisināšanai, jo tiesiskās drošības princips, kaut arī tas ir vispārējs kopējo tiesību princips vairākumā valstu tiesību sistēmu, ir arī vispārējs Kopienu tiesību princips. Citiem vārdiem sakot, uzdotie prejudiciālie jautājumi rada pārdomas par Kopienu tiesībās noteikto saistību apjomu atšķirīgu valsts tiesību atbilstības panākšanas ietvaros.
2.
Šajā kontekstā iekļaujas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia [Lombardijas Reģionālās administratīvās tiesas Brešas palātas] (Itālija) (turpmāk tekstā — “TAR”) uzdotie prejudiciālie jautājumi. Iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesai izskatīt jautājumu par vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principu, kas izriet no EKL 43. un 49. panta, kā arī no Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (
2
) (turpmāk tekstā — “Direktīva 2003/55”), ietekmi attiecībā uz dabasgāzes sadales koncesijām, kas sākotnēji piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu. Precīzāk, pamata process skar valsts iekšējos tiesību aktus, kas nosaka divas reizes no jauna pagarinātu pārejas periodu minēto koncesiju izbeigšanai pirms termiņa, lai izpildītu Kopienu tiesību noteiktās prasības.
I — Fakti pamata lietā, atbilstošās valsts tiesību normas un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
3.
ASM Brescia SpA (turpmāk tekstā — “ASM Brescia”), prasītāja pamata lietā, ir saņēmusi koncesiju dabasgāzes sadalei Rodeņo Saiano [Rodengo Saiano] pašvaldībā (turpmāk tekstā — “pašvaldība”) saskaņā ar vienošanos, kas 1984. gada 27. februārī noslēgta ar šo pašvaldību, neīstenojot konkursa procedūru potenciālajiem uzņēmējiem. Koncesijas beigu termiņš bija 2029. gada 31. decembris. Tomēr Itālijas likumdevējs vēlējās apsteigt bez konkursa piešķirto koncesiju termiņu, lai transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvu 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (
3
).
4.
Šajā nolūkā 2000. gada 23. maijā likumdevējs pieņēma Dekrētlikumu Nr. 164 (
4
) (turpmāk tekstā — “Dekrēts Nr. 164/2000”), kas noteica gāzes ievešanas, izvešanas, pārvadāšanas un dispečervadības, sadales un pārdošanas brīvības principu. No tā laika ir paredzēts, ka sadale, kvalificēta kā pašvaldības sabiedriskais pakalpojums, saskaņā ar Dekrēta Nr. 164/2000 14. pantu ir uzticēta koncesionāriem, kas īpaši izvēlēti ar konkursa palīdzību uz laiku ne ilgāku par 12 gadiem.
5.
Lai paātrinātu pāreju uz pastāvošo koncesiju piešķiršanu konkursa kārtībā, Dekrēta Nr. 164/2000 15. panta 5. un 7. punktā ir noteikts:
“5.   Gāzes sadales pakalpojumu koncesijas, kas pastāv šī dekrēta spēkā stāšanās brīdī, kā arī tās, kas ir piešķirtas sabiedrībām, kuras ir izveidojušās, pārveidojoties pašreizējiem pārvaldītājiem, turpina būt spēkā līdz noteiktajam beigu termiņam, ja tas iekļaujas 7. punktā paredzētajā pārejas perioda termiņā. Pastāvošajām koncesijām, kurām nav paredzēts beigu termiņš vai ir paredzēts termiņš, kas pārsniedz pārejas periodu, turpina pastāvēt līdz brīdim, kad beidzas pārejas periods. [..]
[..]
7.   5. punktā noteiktais pārejas periods ir pieci gadi, sākot no 2000. gada 31. decembra. [..]”
6.
Dekrēta Nr. 164/2000 15. panta 7. punktā papildus paredzēts, ka pārejas perioda beigu termiņš var tikt pagarināts ne vairāk kā par pieciem gadiem, proti, līdz 2010. gadam, ja ir izpildīti tajā noteiktie nosacījumi.
7.
Pirmo reizi pārejas perioda ilgums tika grozīts 2004. gadā, 2004. gada 23. augusta Likuma Nr. 239 1. panta 69. punktu formulējot šādi: “[..] pārejas periodam, kas minēts [Dekrēta Nr. 164/2000] 15. panta 5. punktā, ir jābeidzas vēlākais 2007. gada 31. decembrī, saglabājot vietējo līgumslēdzēju iestāžu tiesības piešķirt pārejas perioda pagarinājumu uz vienu gadu sešu mēnešu laikā no brīža, kad stājies spēkā šis likums, ja pastāv pamatota sabiedrības interese. [..]”
8.
Ņemot vērā ieviestās sistēmas sarežģītību un tās radītās šaubas attiecībā uz pārejas perioda ilgumu, kura laikā ir izbeidzamas koncesijas, kas piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, likumdevējs 2005. gadā pieņēma jaunu dekrētu, 2005. gada 30. decembra Dekrētlikumu Nr. 273 (turpmāk tekstā — “Dekrēts Nr. 273/2005”).
9.
Strīds starp sabiedrību prasītāju ASM Brescia un pašvaldību, ar kuru tā ir līgumiski saistīta, liecina par to, ka šie tiesību akti ir pārprotami. Vienošanās trūkums starp pusēm par pārejas perioda ilgumu un attiecīgi par apstrīdētās koncesijas beigu termiņu sabiedrību prasītāju pamudināja iesniegt prasību par 2005. gada 19. jūlija pašvaldības tiesību akta atcelšanu, kurā par minētās koncesijas termiņu noteikts 2005. gada 31. decembris.
10.
TAR ar 2005. gada 18. oktobra rīkojumu noraidīja pieteikumu par apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšanu.
11.
Ar Dekrētu Nr. 273/2005, kas stājās spēkā prāvas izskatīšanas laikā, bija jānoskaidro situācija. Tā 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka pārejas perioda termiņš ir automātiski pagarināts līdz 2007. gada 31. decembrim un tas var tikt pagarināts uz diviem gadiem, proti, līdz 2009. gada 31. decembrim, ja ir izpildīts vismaz viens no Dekrēta Nr. 164/2004 15. panta 7. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem. Pamatojoties uz minēto dekrētu, sabiedrība uzskatīja, ka tās koncesija nebeidzas vismaz līdz 2007. gada 31. decembrim vai pat vēl vēlāk, līdz 2009. gada 31. decembrim.
12.
Tā kā Dekrēta Nr. 273/2005 piemērojamība strīdam tika atzīta, Valsts Padome [Consiglio di Stato] ar 2006. gada 21. februāra rīkojumu apturēja apstrīdētā lēmuma izpildi.
13.
Tā kā šis jautājums ir atrisināts, atliek secināt, ka TAR, kura bija aicināta izskatīt lietu pēc būtības, ir radušās šaubas par pārejas perioda pagarinājuma, kura laikā koncesijas, kuras sākotnēji bija jāizbeidz tieši pēc šī pārejas perioda, tiek izbeigtas priekšlaikus, atbilstību Kopienu tiesībām.
14.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar EKL 43. un 49. pantu un 86. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem ir saderīgs automātisks un vispārējs pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju, kas sākotnēji tika piešķirtas, neīstenojot uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus procedūru, termiņa pagarinājums līdz 2007. gada 31. decembrim?
2)
Vai pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju, kas sākotnēji tika piešķirtas, neīstenojot uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus procedūru, automātisks termiņa pagarinājums līdz 2009. gada 31. decembrim, ievērojot, ka:
a)
koncesionārs veicis sabiedrību apvienošanos, kā rezultātā, salīdzinot ar sākotnējo lielās sabiedrības klientu skaitu, ir iespējams sniegt pakalpojumus divkāršam klientu skaitam;
b)
koncesionārs ir ieguvis vairāk nekā 100000 galīgo patērētāju vai arī tādu piegādātās gāzes daudzumu, kas pārsniedz 100 miljonus kubikmetru vienā gadā, vai arī apkalpo visu pašvaldības teritoriju;
c)
vismaz 40 % no pakalpojuma sniedzēja akciju kapitāla ir nodoti privātiem akciju turētājiem;
ir saderīgs ar EKL 43. un 49. pantu un 86. panta 1. punktu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem?
3)
Vai pašreizējo dabasgāzes sadales koncesiju termiņa pagarinājums, ņemot vērā pirmajā, kā arī otrajā jautājumā aprakstīto situāciju, ir saderīgs ar 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK ceturto, astoto, desmito un astoņpadsmito apsvērumu, kā arī šīs direktīvas 23. panta 1. punktu, EKL 10. pantu un saprātīguma un samērīguma principiem, it īpaši attiecībā uz:
a)
valstu pienākumu sasniegt dabasgāzes tirgus liberalizācijas mērķi līdz 2007. gada 1. jūlijam;
b)
aizliegumu valstīm pieņemt vai paturēt spēkā tādas valsts tiesību normas, kas ir pretējas dabasgāzes tirgus liberalizācijai;
c)
valstu pienākumu pārejas periodu saistīt ar saprātīgu termiņu un objektīvām vajadzībām?”
15.
Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā par saistību apjomu, ko dalībvalstīm uzliek Līgums un Direktīvas 2003/55 attiecīgās normas par koncesiju līgumiem, kas noslēgti bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu.
II — Prejudiciālo jautājumu pārformulēšana un pieņemamība
16.
Tā kā iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi varētu radīt neskaidrību, vispirms ir jāprecizē, ka valsts tiesiskā regulējuma, kas attiecas uz pamata lietu, mērķis nav pagarināt koncesiju termiņu, bet paredzēt agrāku termiņu nekā tas, kas noteikts pārejas periodā. Iekšējos tiesību aktos paredzētais pagarinājums, kas ir pamata procesa pamatā, faktiski neattiecas uz koncesiju ilgumu, bet uz pārejas periodu, kas noteikts, lai priekšlaikus izbeigtu minēto koncesiju.
17.
Ņemot vērā ieguvumus, kādi no iebildes izteikšanas varētu rasties lietas dalībniekiem, Tiesai patiesībā tiek lūgts noteikt, no vienas puses, vai ar Kopienu tiesībām netiek pieļauta pārejas perioda piešķiršana attiecīgajiem uzņēmumiem, lai agrāk izbeigtu koncesijas līgumus, kas noslēgti bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, un, no otras puses, ar kādiem noteikumiem valsts kompetentās iestādes var pagarināt vai grozīt šāda pārejas perioda ilgumu.
18.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst prejudiciālo jautājumu pieņemamība, jo tie ir par Kopienu tiesību interpretāciju, kas var būt noderīga pamata prāvas atrisināšanai (
5
).
III — Prejudiciālo jautājumu pārbaude
A — Ievada piezīmes par piemērojamām normām
19.
Divos pirmajos jautājumos iesniedzējtiesa atsaucas uz primāro tiesību normu interpretāciju, it īpaši uz EKL 43., 49. un 86. panta interpretāciju, un savā trešajā jautājumā min Direktīvas 2003/55 normas par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu. Vienlaikus šķiet piemēroti sākt analīzi ar prāvas atvasināto tiesību normu piemērojamības pārbaudi. Ja mūs interesējošie faktiskie un tiesiskie apstākļi ir izslēdzami no Direktīvas 2003/55 piemērošanas jomas, tad, lai atrisinātu pašreizējo lietu, izšķiroša nozīme ir ar pamatbrīvībām saistītajiem pienākumiem, kas izriet no EKL 43. un 49. panta un 86. panta 1. punkta.
20.
Turklāt, lai gan iesniedzējtiesa atsaucas uz dabasgāzes sadales pakalpojuma “koncesiju”, ir jāatgādina, ka Kopienu tiesībās šim jēdzienam ir patstāvīga definīcija. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai noslēgtā vienošanās starp attiecīgo pašvaldību un sabiedrību ASM Brescia atbilst “pakalpojuma koncesijas” definīcijai, kāda tā izriet no Tiesas judikatūras (
6
), kas pārņem Eiropas Kopienu Komisijas skaidrojošajā paziņojumā sniegto definīciju, saskaņā ar kuru “koncesija pastāv, ja uzņēmējs uzņemas ar attiecīgo pakalpojumu saistītos riskus (pakalpojuma ieviešana un tā izmantošana), saņemot atalgojumu no lietotāja, it īpaši kaut kādā veidā iekasējot maksas. Uzņēmēja atlīdzības veids tāpat kā būvdarbu koncesijas gadījumā ir apstāklis, kas ļauj noteikt izmantošanas riska uzņemšanos” (
7
).
21.
Ja attiecīgā vienošanās atbilst šai definīcijai, nevar atsaukties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
8
). Minētā direktīva skaidri izslēdz no savas piemērošanas jomas pakalpojumu koncesijas. Savukārt, ciktāl Direktīva 2003/55 īpaši attiecas uz kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu, valsts tiesa var pamatoti uzdot jautājumu par atsaukšanos uz šīm normām un to interpretāciju pamata prāvas ietvaros.
B — Par trešo jautājumu — Direktīvas 2003/55 piemērojamība pamata prāvā
22.
Pirmo direktīvu pieņemšanu 1996. gadā attiecībā elektrību un 1998. gadā attiecībā uz gāzi mērķis bija iekšējā tirgus izveidošana, kas nozīmētu atteikšanos no valsts monopoliem, izņemot tos, kas skar infrastruktūru, lai īstenotu brīvu un neizkropļotu konkurenci šajās jomās. Tomēr šīs direktīvas atstāja dalībvalstīm noteiktu rīcības brīvību attiecībā uz tirgus atvēršanu, sistēmas pieejas organizēšanu un tirgus tiesisko regulējumu. Komisija norādīja, ka “praksē izrādās, ka šī situācija rada konkurences traucējumus, jo dažu dalībvalstu tirgus ir atvērtāks patiesai konkurencei nekā citu valstu tirgus” (
9
). Šajā situācijā tika pieņemta Direktīva 2003/55, lai pakāpeniski izveidotu pilnībā atvērtu dabasgāzes tirgu, proti, dotu iespēju patērētājiem brīvi izvēlēties piegādātājus un piegādātājiem brīvi veikt piegādes saviem patērētājiem (
10
). Šīs jaunās direktīvas mērķis ir “[pieņemt] konkrētus noteikumus, kas nodrošinātu vienādus konkurences apstākļus un samazinātu dominējošo stāvokli tirgū un cenu nosišanas praksi, un nodrošinātu nediskriminējošus pārvades un sadales tarifus, padarot tīklu pieejamu, pamatojoties uz tarifiem, kas publicēti pirms to stāšanās spēkā, un nodrošinātu mazo un neaizsargāto patērētāju tiesību aizsardzību” (
11
). Šajā nolūkā Direktīva 2003/55 atceļ dalībvalstu iespēju izvēlēties pieeju gāzes sistēmai, par kuru risinātas pārrunas, un uzliek tām pienākumu juridiski nodalīt pārvaldes un sadales sistēmas no citiem darbības aspektiem.
23.
Pat pirms pārbaudīt, vai ar minēto direktīvu netiek pieļauta pārejas perioda noteikšana, kura laikā strīdīgās pakalpojumu koncesijas ir priekšlaicīgi jālauž, vispirms ir jāpārbauda saistību apjoms, ko dalībvalstīm uzliek šī direktīva. It īpaši, vai ir jāuzskata, ka šis dokuments liek dalībvalstīm priekšlaikus izbeigt šādas koncesijas un, tikai apstiprinošas atbildes gadījumā, kopš kura brīža un ar kādiem noteikumiem šis pienākums ir uzlikts?
24.
Attiecībā uz šo pirmo punktu visi lietas dalībnieki piekrīt, ka Direktīvā 2003/55 nav nekādas norādes par pienākumu priekšlaikus izbeigt strīdīgās koncesijas. Tomēr valsts tiesa uzdod jautājumu it īpaši par Direktīvas 2003/55 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta atbilstību, kas, pēc tās domām, varētu uzlikt dalībvalstīm tādu pienākumu no 2007. gada 1. jūlija. Šajā pantā ir noteikts: “dalībvalstis nodrošina to, ka tiesīgie patērētāji [..] no 2007. gada 1. jūlija [ir] — visi patērētāji”. No tā izriet, ka līdz šim termiņam visiem patērētājiem atbilstoši Kopienu tiesībām ir jābūt iespējai iegādāties dabasgāzi no pašu izraudzīta piegādātāja.
25.
Tomēr valsts tiesas izraudzītā šīs normas interpretācija man šķiet nepareiza attiecībā uz līgumiem par dabasgāzes sadali. Šis pants faktiski attiecas tikai uz dabasgāzes piegādi, nevis sadali. Līdz ar to no šīs normas nevar izsecināt nekādu pienākumu, kas liktu dalībvalstīm lauzt līgumus par sadali, kas piešķirti bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu. Tāpat kā to pareizi norāda Komisija, piegādes līgumiem piemērotais 2007. gada 1. jūlija termiņš nevar tikt pārnests uz līgumiem par sadali citādi kā vien, izdodot likumus Kopienu likumdevēja vietā.
26.
Turklāt nevienā citā Direktīvas 2003/55 normā nav tieši noteikts pienākums priekšlaikus lauzt pastāvošos koncesiju līgumus. Direktīvas 2003/55 pantos, kas attiecas uz dabasgāzes sadali, it īpaši 4. panta 2. punktā un 11. un 18. pantā, ir paredzēts tikai tas, ka sadales sistēmu operatorus izraugās, ņemot vērā ar efektivitāti un ekonomisko līdzsvaru saistītus apsvērumus (11. pants), piemērojot objektīvus un nediskriminējošus kritērijus (4. panta 2. punkts). Turklāt operatoriem bez diskriminācijas un pilnībā pārredzami it īpaši attiecībā uz piemērotajiem tarifiem vai metodiku jānodrošina trešo personu pieeja sistēmai (18. pants).
27.
Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, no direktīvas teksta vien nav iespējams secināt kādu dalībvalstīm uzliktu pienākumu priekšlaikus lauzt strīdīgos sadales koncesiju līgumus, kas piešķirti pirms tās pieņemšanas. Neraugoties uz šo secinājumu, ir jāatzīst, ka Direktīva 2003/55 pieļauj šādu līgumu laušanu. No tā ne mazāk var secināt, ka minētās Direktīvas 2003/55 normas neļauj noteikt, vai ar Kopienu tiesībām netiek pieļauti tādi valsts tiesību akti kā pamata lietā minētie.
28.
Līdz ar to uz trešo uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīva 2003/55 neuzliek pienākumu priekšlaikus lauzt gāzes sadales līgumus, kas sākotnēji piešķirti bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, neuzskatot, ka ar to netiktu pieļauta šāda iespēja.
29.
Vienlaikus saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atvasināto tiesību normu nepiemērošana nav šķērslis, lai tiktu piemēroti “Līguma pamatnoteikumi un it īpaši nediskriminācijas pilsonības dēļ princips” (
12
). Tā papildina, ka “Līguma noteikumi, kas ir piemērojami publisko pakalpojumu koncesijām, it īpaši EKL 43. un 49. pants, kā arī diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegums, ir vienlīdzīgas attieksmes principa īpaša izpausme” (
13
). Citiem vārdiem sakot, koncesionāra izvēle jāveic, ievērojot Līguma principus. Līdz ar to atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāmeklē, pamatojoties uz principiem, kuru mērķis ir garantēt brīvu pārvietošanos.
C — Par pirmajiem diviem jautājumiem
30.
Kad iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Kopienu tiesības nepieļauj pārejas perioda noteikšanu, kā arī tā pagarināšanu, lai izbeigtu koncesijas, kas sākotnēji piešķirtas, pārkāpjot pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principus, kas izriet no EKL 43. un 49. panta (
14
), patiesībā tā norāda uz divām problēmām attiecībā uz brīvu pārvietošanos.
31.
Lai gan prejudiciāla nolēmuma ietvaros Tiesai Kopienas tiesības ir jāinterpretē tikai abstraktā veidā, tai tomēr ir jāsniedz iesniedzējtiesai prāvas atrisināšanai nepieciešamā informācija. Šajā ziņā Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka tā var iesniedzējtiesai sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kura tai ļautu izlemt jautājumu par tās valsts tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesībām (
15
). Šajā gadījumā, manuprāt, ir jāprecizē dažādās juridiskās spriešanas stadijas, kas valsts tiesai ir jāiziet, lai atrisinātu pamata prāvu.
32.
Šādā perspektīvā, lai atbildētu uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, vispirms ir jānosaka, vai valsts tiesību akti, kas paredz saglabāt esošās koncesijas līdz laikam, kad beidzas pārejas periods, kas noteikts, lai priekšlaikus izbeigtu minētās koncesijas, ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai un brīvībai veikt uzņēmējdarbību, un pēc tam, apstiprinošas atbildes gadījumā, ir jāpārbauda, vai šāds ierobežojums tomēr var būt pieņemams saskaņā ar izņēmuma pasākumiem, kas īpaši paredzēti EKL 45. un 46. pantā vai atbilstoši Tiesas judikatūrai ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.
33.
Pakārtoti, ir arī redzams, ka attiecīgie valsts tiesību akti šajā lietā ir saistīti ar tirdzniecību starp dalībvalstīm, ciktāl citās dalībvalstīs reģistrēti operatori varētu būt ieinteresēti piedalīties gāzes sadalē Itālijas teritorijā. Uzdotie prejudiciālie jautājumi ietilpst arī Kopienu tiesību piemērošanas jomā, kaut arī visi pamata prāvas apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (
16
).
1) Par šķēršļa pastāvēšanu
34.
Tiesa vairākkārt ir precizējusi prasības, kas izriet no EKL 43. un 49. panta, kā arī no vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principiem, attiecībā uz koncesiju līgumiem, it īpaši iepriekš minētajos spriedumos lietā Telaustria un Telefonadress, lietā Coname, kā arī lietā Parking Brixen.
35.
Vispirms ar iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress tika noteikts, ka līgumslēdzējai iestādei saistošais pārskatāmības pienākuma minimums nozīmē “garantēt adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi pakalpojumu tirgū ļaujot īstenot konkurenci, kā arī konkursa procedūru objektivitātes kontroli” (
17
). Šī prasība, kas izriet no Līguma pamatnoteikumiem vispār un it īpaši no nediskriminācijas principa, neprasa sistemātisku konkursu izmantošanu, bet tikai nosaka piemērotu atklātības līmeni.
36.
Šo nostāju uzreiz apstiprināja un precizēja iepriekš minētais spriedums lietā Coname, kas attiecās īpaši uz koncesijas, kas saistīta ar gāzes sadales sabiedriskā pakalpojuma pārvaldību, piešķiršanu. Tiesa minētajā lietā nolēma, ka koncesijas piešķiršana nav iespējama, neievērojot pārskatāmības prasības. Tāpat, vai koncesijas tieša piešķiršana, nedodot varbūtēji citā dalībvalstī dibinātam uzņēmumam iespēju saņemt atbilstošu informāciju par minēto koncesiju, lai paustu savas intereses, ir pretrunā principiem, kas izriet no EKL 43. un 49. panta.
37.
Šī judikatūra nosaka principu, ka ikvienas koncesijas piešķiršana turpmāk ir pakļauta konkurences minimumam, rūpējoties par pārskatāmības pienākuma minimuma un vienlīdzīgas attieksmes ievērošanu, lai atbilstu mērķim likvidēt šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
38.
Turklāt Tiesa ir precizējusi pienākumus, kas saista dalībvalstis attiecībā uz ikvienas jaunas pakalpojumu koncesijas noslēgšanu. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Parking Brixen Kopienu Tiesa ir nolēmusi, “ka dalībvalstis nevar atstāt spēkā tādus valsts tiesību aktus, kas ļauj piešķirt publisko pakalpojumu koncesijas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, jo, šādi piešķirot koncesiju, tiek pārkāpts EKL 43. vai 49. pants vai vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principi” (
18
). Citiem vārdiem sakot, jebkādas iespējas trūkums iesniegt piedāvājumu koncesijai pirms no jauna tiek piešķirtas koncesijas ir šķērslis brīvai pakalpojumu sniegšanai un/vai uzņēmējdarbībai. Tāpat, vai ir uzskatāms, ka publisko pakalpojumu koncesijas atjaunošana bez uzaicinājuma potenciālajiem uzņēmējiem iesniegt piedāvājumu arī ir EKL 43. un 49. panta pārkāpums (
19
). Tāpat ir atzīts, ka brīvas aprites un pārvietošanās principi tiek pārkāpti ar ikvienu jaunas koncesijas piešķiršanu vai jau pastāvošas koncesijas atjaunošanu, kas tiek veikta bez piemērotas atklātības.
39.
Neraugoties uz to, minētā interpretācija attiecas tikai uz lēmumu par koncesijas piešķiršanu un/vai atjaunošanu. Tādējādi Tiesas izklāstītās interpretācijas mērķis ir nevis pakalpojumu koncesijas kā tādas, bet lēmums par minēto koncesiju piešķiršanu vai atjaunošanu tādā veidā, ka pretēji maniem uzskatiem nebūtu kļūdaini attiecināt Tiesas iepriekš noteikto interpretāciju, īpaši iepriekš minētajā spriedumā lietā Coname, uz koncesijām, kas sākotnēji piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, neraugoties uz to, ka vēl nav iestājies šo koncesiju beigu termiņš tādā veidā, ka nav ne kompetentās iestādes lēmuma par piešķiršanu, ne lēmuma par atjaunošanu.
40.
Tomēr man šķiet, ka pamata prāva atšķiras no šī gadījuma, ciktāl ir iejaucies Itālijas likumdevējs un šīs iejaukšanās sekas ir tādas pašas kā lēmumam par koncesijas atjaunošanu. Lai gan Itālijas likumdevējs ir vēlējies sasniegt mērķi priekšlaikus lauzt pakalpojumu koncesijas, kas sākotnēji piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, tomēr tas attiecīgajos tiesību aktos ir paredzējis saglabāt koncesijas līdz tā noteiktā pārejas perioda beigām. Šāda normatīva iejaukšanās ierobežo citu dalībvalstu potenciālo uzņēmēju piekļuvi gāzes sadales darbībai visa tā ieviestā pārejas perioda laikā. Tātad šādi tiesību akti, kas neļauj citās dalībvalstīs reģistrētiem potenciālajiem uzņēmējiem piekļūt minētajām koncesijām, ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai un/vai brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
41.
Turklāt, pat ja Tiesa šajā jautājumā man nepiekristu, šķēršļa kvalifikācija, manuprāt, ir jāsaglabā. Katrā ziņā pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis prasa pašreizējo koncesiju, kas sākotnēji piešķirtas, pārkāpjot Līguma noteikumus, atvēršanu konkurencei. Šādas koncesijas, kas vispārēji noslēgtas uz īpaši garu laika posmu, esošos uzņēmējus nostāda privileģētā stāvoklī. Tās ir šķērslis ikvienai jaunai ienākšanai tirgū. Visas koncesijas laikā, kas piešķirta, pārkāpjot Kopienu tiesības, tiek kavēta citu dalībvalstu potenciālo uzņēmēju ieiešana attiecīgajā tirgū. Tāpat šīs koncesijas pēc būtības ir kavēklis ieiešanai attiecīgajā tirgū, aizsargājot valsts uzņēmēju iegūto stāvokli.
42.
Tomēr šāds ierobežojums pat bez lēmuma par koncesijas piešķiršanu vai atjaunošanu, kas neievēro obligāto uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu, ir jāuzskata par tādu, kurā ir vainojama attiecīgā dalībvalsts. Dalībvalstīm pienākas veikt nepieciešamos pasākumus, lai panāktu savu valsts tiesību atbilstību Kopienu tiesībām. Kā no EKL 86. panta 1. punkta izriet, runājot par valsts uzņēmumu, kam piešķirtas ekskluzīvas tiesības, un EKL 10. panta otrās daļas kopā ar EKL 43. un 49. pantu, ja uz koncesionāru nav attiecināms EKL 86. pantā ietvertais gadījums, lai nodrošinātu Kopienu tiesību efektivitāti, valstīm ir pienākums likvidēt visus pasākumus, kas ir pretēji Līgumam. No tā izriet, ka dalībvalstīm, piešķirot sadales pakalpojumu koncesijas vai tās atjaunojot, ir ne tikai jānodrošina uzaicinājums potenciālajiem uzņēmējiem iesniegt piedāvājumus, bet arī jādara viss iespējamais, lai sākotnēji bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu piešķirtās koncesijas atbilstu Kopienu tiesībām.
43.
Šāda interpretācija izriet no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Telaustria un Telefonadress, lietā Parking Brixen, kā arī lietā Coname, līdz ar to tā dalībvalstīm bija jāievēro kopš paša sākuma. Šajos spriedumos izklāstītā Kopienu Tiesas interpretācija iekļaujas EKL 43. un 49. pantā, tā “izskaidro un precizē [..] šī noteikuma jēgu un apjomu, kādā tas ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā tas būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tā spēkā stāšanās brīža” (
20
). Tomēr, ja Tiesa izņēmuma apstākļu dēļ, kas it īpaši saistīti ar tiesiskās drošības prasībām, būtu vēlējusies ierobežot minētās interpretācijas iedarbību laikā, tai būtu bijis jāparedz tas pašā spriedumā, ar kuru tika lemts par lūgto interpretāciju (
21
). Pretējā gadījumā Kopienas tiesneša sniegtā interpretācija saglabā savu atpakaļejošo spēku.
44.
Visbeidzot liekas, ka Tiesa iepriekš minētajā judikatūrā ir noteikusi principu, saskaņā ar kuru katrai sabiedriskā pakalpojuma koncesijas piešķiršanai vai atjaunošanai ir jāatbilst pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes pienākumam, tāpat arī nav ļāvusi saglabāt spēkā koncesiju, kas piešķirta, pārkāpjot nediskriminācijas un pārskatāmības principus (
22
), ciktāl šie lēmumi ir ierobežojumi pakalpojumu sniegšanas brīvībai un brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
45.
Vienlaikus, ja šķēršļa kvalifikāciju var apstiprināt, vēl ir jāpārbauda, vai pamata lietā apskatīto ierobežojumu nevar pamatot ar primāriem vispārējo interešu iemesliem.
2) Par iespējamiem pamatojumiem, kas izteikti saistībā ar brīvas pārvietošanās ierobežojumiem
46.
Valsts pasākumi, kas ierobežo Līgumā garantēto brīvību īstenošanu, var tikt attaisnoti tikai tad, ja tie atbilst četriem nosacījumiem, proti: tie ir piemērojami nediskriminējošā veidā, tie atbilst primāriem vispārējo interešu iemesliem, ir piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (
23
).
47.
Attiecībā uz primāro vispārējo interešu iemeslu pastāvēšanu, ciktāl Līgumā paredzētie izņēmumi šajā gadījumā nav piemērojami, lietas dalībnieki, lai pamatotu pārejas perioda noteikšanu, savā argumentācijā būtībā pamatojas uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem.
48.
Tiesiskās drošības princips var tikt uzskatīts par vienu no primāriem vispārējo interešu iemesliem, kuru piemērošanu dalībvalstis var apstiprināt. Tiesai ir bijusi iespēja atgādināt, ka šis princips, kas ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas, ir jāievēro ne tikai Kopienu iestādēm, bet arī dalībvalstīm, īstenojot pilnvaras, ko tām piešķir Kopienu tiesības (
24
).
49.
Šajā ziņā tiesiskās drošības princips un, vēl precīzāk, tiesisko attiecību stabilitātes princips sniedz pārliecinošāku pamatojumu pārejas pasākumu ieviešanai.
50.
Likumīgi noteiktu tiesisko attiecību stabilitātes aizsardzība, manuprāt, rod zināmu atbalsi publisko pakalpojumu koncesiju, kas noslēgtas pirms iepriekš minētās judikatūras lietā Telaustria un Telefonadress, ietvaros, jautājumā par pārejas pasākumus pamatošanu, lai atstātu saprātīgu laika periodu, kurā ir panākama atbilstība Kopienu tiesībām.
51.
Šajā gadījumā apstrīdētās koncesijas tika noslēgtas 1984. gadā. Iepriekš minētais spriedums lietā Telaustria un Telefonadress tika pasludināts tikai 2000. gadā, līdz ar to 1984. gadā, koncesiju līgumu noslēgšanas laikā, puses varēja būt labticīgas līdz šī sprieduma pieņemšanai, uzskatot, ka tās nepārkāpj Kopienu tiesības.
52.
Šādos apstākļos un ņemot vērā negatīvās sekas, kas rodas no šādas judikatūras ar atpakaļejošu spēku, īpaši attiecībā uz koncesionāriem, kas veikuši nozīmīgus ieguldījumus, kas pamato ilgtermiņa līgumu, pārejas pasākumu noteikšana, lai mazinātu spēkā esošo līgumu aizskārumu un tādējādi ievērotu tiesiskās drošības principu, var būt primārais vispārējo interešu iemesls.
53.
Šī apgalvojuma atbalstam Tiesa ir nolēmusi, ka “attiecīgais Kopienu tiesiskais regulējums paredz kompetentajām valsts iestādēm pietiekami plašu rīcības brīvību, lai tās varētu piemērot šo tiesisko regulējumu atbilstoši prasībām, kas izriet no pamattiesību aizsardzības” (
25
), tāpat “dalībvalstīm, ciktāl iespējams, ir jāpiemēro šis tiesiskais regulējums, ievērojot minētās prasības” (
26
). Tomēr attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, gaidot Kopienu likumdevēja iejaukšanos šajā specifiskajā jomā, mēs varam uzskatīt, ka dalībvalstīm ir pietiekama rīcības brīvība, kas tām, piemērojot principu par šādu līgumu atvērtību konkurencei, ļauj ņemt vērā ar tiesisko drošību saistītās prasības.
54.
Valsts tiesa ir kompetenta izvērtēt, vai pārejas perioda piešķiršanas nosacījumi atbilst objektīviem, pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem un vai šie pasākumi ir samērīgi ar sasniedzamo mērķi (
27
).
55.
No tā izriet, ka uz pirmajiem diviem uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
EKL 43. un 49. pants, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka valsts iestāde paredz koncesiju, kas sākotnēji piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, saglabāšanu tās noteikta pārejas perioda laikā, pat ja mērķis ir priekšlaicīgi izbeigt minētās koncesijas, jo šāds pasākums ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai un brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Vienlaikus šāds ierobežojums var tikt pamatots ar primārajiem vispārējo interešu iemesliem, kas saistīti ar tiesisko drošību un it īpaši tiesisko attiecību stabilitāti. Iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka šādu pārejas pasākumu piešķiršana atbilst nosacījumiem, ka tā tiek īstenota, pamatojoties uz objektīviem, pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, un ka šie pasākumi ir samērīgi ar sasniedzamo mērķi.
IV — Secinājumi
56.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu neuzliek pienākumu priekšlaikus lauzt gāzes sadales līgumus, kas sākotnēji piešķirti bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, neuzskatot, ka ar to netiktu pieļauta šāda iespēja;
2)
EKL 43. un 49. pants, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas un pārskatāmības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka valsts iestāde paredz koncesiju, kas sākotnēji piešķirtas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, saglabāšanu tās noteikta pārejas perioda laikā, pat ja mērķis ir priekšlaicīgi izbeigt minētās koncesijas, jo šāds pasākums ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai un brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Vienlaikus šāds ierobežojums var tikt pamatots ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas saistīti ar tiesisko drošību un it īpaši tiesisko attiecību stabilitāti. Iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka šādu pārejas pasākumu piešķiršana atbilst nosacījumiem, ka tā notiek, pamatojoties uz objektīviem, pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, un ka šie pasākumi ir samērīgi ar sasniedzamo mērķi.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	OV L 176, 57. lpp.
(
3
)	OV L 204, 1. lpp.
(
4
)	2000. gada 20. jūnijaGURI Nr. 142.
(
5
)	Šajā sakarā skat. 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C-324/98 Telaustria un Telefonadress (Recueil, I-10745. lpp.).
(
6
)	Šajā jautājumā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress, 57. punkts; 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-231/03 Coname (Krājums, I-7287. lpp., 16. punkts), 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C-458/03 Parking Brixen (Krājums, I-8585. lpp., 42. punkts), 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-410/04 ANAV (Krājums, I-3303. lpp., 17. punkts) un 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C-260/04 Komisija/Itālija (Krājums, I-7083. lpp., 21. punkts).
(
7
)	Komisijas skaidrojošais paziņojums par koncesijām Kopienu tiesībās (OV 2000, C 121, 2. lpp., 2.2. punkts).
(
8
)	OV L 134, 114. lpp. Ar to tiek aizstāta Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu sabiedriskā pakalpojuma līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.).
(
9
)	Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam atbilstoši EK līguma 251. panta 2. punkta otrajai daļai par kopējo nostāju, ko pieņēmusi Padome, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu, un par Padomes kopīgo nostāju, ko tā ieņēmusi, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (SEC/2003/0161, galīgā redakcija).
(
10
)	Direktīvas 2003/55 ceturtais apsvērums. Skat. arī Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T-87/05 EDP/Komisija (Krājums, II-3745. lpp., 110. punkts).
(
11
)	Direktīvas 2003/55 otrais apsvērums.
(
12
)	Skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Telaustria un Telefonadress, 60. punkts; lietā Parking Brixen, 49. punkts; lietā Coname, 16. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 22. punkts.
(
13
)	Iepriekš minētie spriedumi lietā Parking Brixen, 48. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 23. punkts.
(
14
)	EKL 43. un 49. panta piemērošana ir pilnībā pamatota tiktāl, ciktāl koncesiju ir noslēgusi pašvaldība kā publiskās pārvaldes iestāde. Līdz ar to ir piemērojami brīvas pārvietošanās principi, kādi tie izriet no šiem pantiem. Šādas analīzes pamatojumu, kas korelatīvi izslēdz EKL 81. panta piemērošanu attiecīgajiem koncesiju līgumiem, skat. 1988. gada 4. maija spriedumā lietā 30/87 Bodson (Recueil, 2479. lpp., 18. punkts).
(
15
)	Skat. it īpaši 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā C-292/92 Hünermund u.c. (Recueil, I-6787. lpp., 8. punkts) un 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C-380/05 Centro Europa 7 (Krājums, I-349. lpp., 50. punkts).
(
16
)	Par Tiesas samierinošo interpretāciju šajā jautājumā skat. 1996. gada 25. aprīļa spriedumu lietā C-87/94 Komisija/Beļģija (Recueil, I-2043. lpp., 33. punkts) un iepriekš minētos spriedumus lietā Parking Brixen, 55. punkts, un lietā Centro Europa 7, 66. punkts.
(
17
)	62. punkts.
(
18
)	52. punkts. Spriedums, kas ir apstiprināts ar iepriekš minēto spriedumu lietā ANAV, 22. punkts.
(
19
)	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 25. punkts. Šajā gadījumā runa bija par koncesiju derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs atjaunošanu bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu. Tiesa uzskata, ka šāda atjaunošana “kavē minēto koncesiju atvēršanu konkurencei un piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli”.
(
20
)	1980. gada 27. marta spriedums lietā 61/79 Denkavit italiana (Recueil, 1205. lpp., 16. punkts), 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā C-453/00 Kühne & Heitz (Recueil, I-837. lpp., 21. punkts), 2005. gada 17. februāra spriedums apvienotajās lietās C-453/02 un C-462/02 Linneweber un Akritidis (Krājums, I-1131. lpp., 41. punkts) un 2007. gada 6. marta spriedums lietā C-292/04 Meilicke u.c. (Krājums, I-1835. lpp., 34. punkts).
(
21
)	1988. gada 2. februāra spriedumi lietā 309/85 Barra u.c. (Recueil, 355. lpp., 13. punkts) un lietā 24/86 Blaizot u.c. (Recueil, 379. lpp., 28. punkts), 1992. gada 16. jūlija spriedums lietā C-163/90 Legros u.c. (Recueil, I-4625. lpp., 30. punkts), 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C-415/93 Bosman u.c. (Recueil, I-4921. lpp., 142. punkts), 2000. gada 9. marta spriedums lietā C-437/97 EKW un Wein & Co. (Recueil, I-1157. lpp., 57. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Meilicke u.c., 36. punkts.
(
22
)	Komisija pievienojas šai nostājai. Šajā nozīmē, lai gan autori šādu pienākumu secina saskaņā ar Direktīvu 2003/55, — Bouquet, G. un Buttery, E., Vers la fin du droit de préférence accordé aux concessionnaires de transport et de distribution d’électricité et de gaz, AJDA, 2006, 964. lpp., īpaši 968. lpp.
(
23
)	1995. gada 30. novembra spriedums lietā C-55/94 Gebhard (Recueil, I-4165. lpp., 37. punkts), 1999. gada 9. marta spriedums lietā C-212/97 Centros (Recueil, I-1459. lpp., 34. punkts), 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C-424/97 Haim (Recueil, I-5123. lpp., 57. punkts) un 2008. gada 13. marta spriedums lietā C-248/06 Komisija/Spānija (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, I-47.* lpp., 32. punkts).
(
24
)	Skat. it īpaši 1998. gada 3. decembra spriedumu lietā C-381/97 Belgocodex (Recueil, I-8153. lpp., 26. punkts), 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-487/01 un C-7/02 Gemeente Leusden un Holin Groep (Recueil, I-5337. lpp., 57. punkts) un 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C-376/02 “Goed Wonen” (Krājums, I-3445. lpp., 32. punkts).
(
25
)	1989. gada 13. jūlija spriedums lietā 5/88 Wachauf (Recueil, 2609. lpp., 22. punkts).
(
26
)	Turpat, 19. punkts.
(
27
)	Skat. it īpaši 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 Placanica u.c. (Krājums, I-1891. lpp., 49. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Centro Europa 7, 103. punkts.