62009CC0235_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo prejudiciālo jautājumu Cour de cassation
(Francijas Augstākā tiesa) uzdod Eiropas Savienības Tiesai četrus jautājumus attiecībā uz Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (2) 98. panta interpretāciju. Kā zināms, minētā norma attiecas uz valsts Kopienas preču zīmju tiesas noteikto aizliegumu turpināt darbības, ar kurām tiek pārkāpta vai varētu tikt pārkāpta Kopienas preču zīme, kā arī uz pasākumiem minētā aizlieguma ievērošanas nodrošināšanai.
2. Aplūkojot vispārīgākā kontekstā, šis jautājums atklāj grūtības interpretēt Regulas Nr. 40/94 normas par tiesu piekritību, it īpaši saistībā ar nolēmumu, ar kuriem konstatēts Kopienas preču zīmes pārkāpums vai pārkāpuma draudi, juridisko spēku. Būtībā jautājums ir par to, vai nolēmumiem, ko valsts Kopienas preču zīmju tiesas, lemjot par lietas dalībnieku prasījumiem, pieņēmušas, tostarp attiecībā uz papildu pasākumiem, ir spēkā visā Savienības teritorijā vai tie ir spēkā tikai vienā vai vairākās dalībvalstīs.
I – Atbilstošās tiesību normas
3. Ar Regulu Nr. 40/94 ir izveidots kopīgs Kopienas preču zīmes režīms ar mērķi piešķirt vienotas intelektuālā īpašuma tiesības visā Savienības teritorijā. Lai nodrošinātu vienotību, Regulā ir paredzētas tiesības, kas ir piemērojamas visā Savienības teritorijā, vienlaikus paredzot izveidot īpašu jurisdikciju, kas ir piešķirta dalībvalstu tiesām.
4. 2009. gadā tika pieņemta Regula (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (3), kurā kodificētas līdzšinējās tiesību normas šajā jomā. Šīs tiesvedības mērķiem, tā kā attiecīgie fakti ir radušies, pirms stājās spēkā jaunā regula, šajos secinājumos es atsaukšos vienīgi uz Regulu Nr. 40/94.
5. Regulas Nr. 40/94 preambulas piecpadsmitajā un sešpadsmitajā apsvērumā ir atspoguļota nozīme, kāda piemīt ne vien īpašuma tiesību vienotajam raksturam, bet arī Kopienas preču zīmju tiesu nolēmumu iedarbības vienotajam raksturam:
“tā kā lēmumiem, kas attiecas uz Kopienas preču zīmju derīgumu un pārkāpumiem saistībā ar tām, jābūt spēkā un jāaptver visa Kopienas teritorija; tā kā tas ir vienīgais veids, kā novērst pretrunīgus tiesu lēmumus un biroja lēmumus un nodrošināt to, lai netiktu skarta Kopienas preču zīmju vienotība; tā kā noteikumus, kas noteikti Briseles Konvencijā par piekritību un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, piemēro visām prasībām, kas saistās ar Kopienas preču zīmēm, izņemot tos gadījumus, kad šī regula no minētajiem noteikumiem atkāpjas;
tā kā būtu jāizvairās no pretrunīgiem spriedumiem attiecībā uz prasībām, kurās iesaistītas tās pašas puses un kas attiecas uz tām pašām darbībām, un kuras celtas par Kopienas preču zīmēm un paralēlām valstu preču zīmēm; tā kā šim nolūkam, kad prasības celtas tajā pašā dalībvalstī, veids, kā to sasniegt, paliek šīs dalībvalsts procesuālo noteikumu kompetencē, ko šī regula neskar, kamēr tad, kad prasības ceļ dažādās dalībvalstīs, vajadzētu piemērot noteikumus, kas atvasināti no lis pendens
noteikumiem un līdzīgi kvalificētas darbības minētajā Briseles Konvencijā”.
6. Regulas 1. panta 2. punktā ir apstiprināts vienotais aizsardzības raksturs, ko Kopienas preču zīme piešķir tās īpašniekam:
“Kopienas preču zīme ir vienota. Tai ir vienāds spēks visā Kopienā; to nereģistrē, nenodod un neatdod, tā nevar būt tāda lēmuma priekšmets, kas atceļ īpašnieka tiesības vai paziņo tās par spēkā neesošām, un tās izmantošanu nevar aizliegt, ja tas neattiecas uz visu Kopienu. Šo principu piemēro, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi.”
7. Gadījumā, kad Kopienas preču zīmju tiesa atzīst, ka ir noticis preču zīmes pārkāpums vai pārkāpuma draudi, Regulas Nr. 40/94 98. pantā ir paredzēts, ka tiek izdots rīkojums, ar ko nosaka aizliegumu un citus papildu pasākumus; minētais pants ir formulēts šādi:
“1. Ja Kopienas preču zīmju tiesa konstatē, ka atbildētājs ir pārkāpis vai draudējis pārkāpt Kopienas preču zīmi, ja vien nepastāv īpaši iemesli pretējai rīcībai, tā izdod rīkojumu, kas aizliedz atbildētājam turpināt darbības, kas pārkāpj vai varētu pārkāpt Kopienas preču zīmi. Tā arī veic pasākumus saskaņā ar savas valsts likumiem, kas nodrošina pakļaušanos šim aizliegumam.
2. Visos pārējos jautājumos Kopienas preču zīmju tiesa piemēro tās dalībvalsts likumu, kurā pārkāpums vai pārkāpuma draudi notikuši, ieskaitot starptautiskās privāttiesības.”
8. Visbeidzot, Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (4) 11. pantā ir skaidri paredzēta saskaņota pasākumu, kurus pārkāpuma konstatēšanas gadījumā var noteikt valsts tiesas, sistēma:
“Tiesiskās aizsardzības līdzekļi
Dalībvalstis nodrošina, ka, ja tiesa ir pieņēmusi lēmumu, kurā konstatēts intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums, tiesu iestādes var attiecībā uz pārkāpēju izdot izpildrakstu [rīkojumu], lai aizliegtu turpināt pārkāpuma darbības. Ja attiecīgās valsts tiesību akti to paredz, par nepakļaušanos izpildrakstā [rīkojumā] noteiktajam attiecīgā gadījumā ir jāmaksā regulāra kavējuma nauda, lai nodrošinātu izpildraksta [rīkojuma] izpildi. Dalībvalstis nodrošina arī to, ka tiesību īpašnieki var lūgt piemērot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret starpniekiem, kuru pakalpojumus izmanto trešā persona intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpšanai, neskarot Direktīvas 2001/29/EK 8. panta 3. punktu.”
II – Fakti un tiesvedība valsts tiesā
9. Sabiedrība Chronopost
ir Francijas un Kopienas preču zīmju “WEBSHIPPING” īpašniece attiecīgi kopš 2000. gada 27. aprīļa un 28. oktobra. Reģistrācija attiecas uz vairākiem pakalpojumiem loģistikas un informācijas nodošanas jomā, galvenokārt pasta sūtījumu savākšanu un piegādi.
10. Pēc minētās reģistrācijas DHL International, kuras tiesības ir pārņēmusi DHL Express France, izmantoja terminus “web shipping” un “webshipping”, lai apzīmētu pakalpojumu steidzamu sūtījumu organizēšanai, kas galvenokārt pieejami, izmantojot internetu.
11. 2007. gada 9. novembrī Tribunal de grande instance de Paris pasludināja spriedumu tiesvedībā, kuras ietvaros Chronopost
cēlusi prasību pret DHL Express France
par Kopienas preču zīmes pārkāpumu. Minētā tiesa, rīkojoties kā Kopienas preču zīmju tiesa, lēma par labu prasītājai, uzskatot, ka pastāv preču zīmes pārkāpums. Tāpat tiesa noteica aizliegumu veikt pārkāpumu veidojošās darbības un papildus tam noteica kavējuma naudu.
12. Izskatot apelācijas sūdzību par Tribunal de grande instance de Paris spriedumu, Cour d'appel de Paris [Parīzes Apelācijas tiesa], rīkojoties kā otrās instances Kopienas preču zīmju tiesa, apstiprināja pārsūdzēto spriedumu. Tomēr tiesa neapmierināja Chronopost
lūgumu paplašināt DHL Express France
noteikto aizliegumu, attiecinot to uz visu Kopienas teritoriju. Tādējādi apelācijas instances tiesa ar savu spriedumu apstiprināja aizlieguma darbību ierobežotā apjomā, to attiecinot vienīgi uz Francijas teritoriju.
13. DHL Express France iesniedza Cour de cassation [Kasācijas tiesai] kasācijas sūdzību par Cour d'appel de Paris spriedumu, kas bija tai nelabvēlīgs. Savukārt Chronopost iesniedza pretkasācijas sūdzību attiecībā uz aizlieguma un kavējuma naudas teritoriālo piemērojamību.
14. Ņemot vērā Chronopost
izvirzītos argumentus, Cour de cassation nolēma, ka jautājumam, kas radies, ir nepieciešama Eiropas Savienības Tiesas interpretācija, tādējādi pamatojot šo prejudiciālo jautājumu iesniegšanu.
III – Prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
15. 2009. gada 29. jūnijā Tiesas kancelejā tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ar kuru Tiesai tika uzdoti šādi jautājumi:
“1) Vai Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 98. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas preču zīmju tiesas noteiktajam aizliegumam ir absolūts spēks visā Kopienā?
2) Ja tas tā nav, vai Kopienas preču zīmju tiesa var attiecināt konkrēti šo aizliegumu uz citām valstīm, kurās ir veikti pārkāpumi vai bijuši pārkāpuma draudi?
3) Abos gadījumos – vai piespiedu pasākumi, kurus Kopienas preču zīmju tiesa, piemērojot savas valsts tiesības, ir noteikusi, lai nodrošinātu aizlieguma ievērošanu, ir piemērojami dalībvalstīs, kurās šis aizliegums ir spēkā?
4) Pretējā gadījumā, vai Kopienas preču zīmju tiesa var piemērot piespiedu pasākumu, kas ir līdzīgs tam, ko tiesa nosaka saskaņā ar savas valsts tiesībām, vai atšķiras no tā, piemērojot to valstu tiesības, kurās šis aizliegums ir spēkā?”
16. Pamatojoties uz Tiesas Statūtu 23. pantu, apsvērumus ir iesniegusi ne vien Chronopost, bet arī Francijas, Vācijas, Apvienotās Karalistes un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija.
17. 2010. gada 30. jūnijā notika tiesas sēde, kurā piedalījās Chronopost aizstāvji, Francijas un Vācijas valdību pārstāvji, kā arī Komisijas pārstāvji.
IV – Ievads: Kopienas preču zīmju tiesas kā īpašas Savienības tiesas, kas ir integrētas dalībvalstu tiesu varas sistēmā
18. Risinājumam šajā lietā vispirms ir īsi jāapraksta Regulā Nr. 40/94 Kopienas preču zīmei paredzētais tiesu sistēmas modelis, kā arī mērķi, ko īsteno tiesību norma, izveidojot industriālā īpašuma tiesības ar pārnacionālu raksturu.
19. Kā redzams, Regulā Nr. 40/94 ir paredzēta īpaša juridiska sistēma Kopienas preču zīmei, kas ietver specializētas, tomēr, var teikt, divos līmeņos iedalītas tiesu sistēmas izveidošanu. Pirmo līmeni, kas nenotiek tiesā, veido Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (ITSB), kura lēmumus var pārsūdzēt Vispārējā tiesā un attiecīgā gadījumā Tiesā (5) . Šīs tiesas īpašā funkcija būtībā ir lemt par ITSB lēmumu attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrāciju tiesiskumu. Otrais līmenis ietver dalībvalstu tiesas, kas ir tiesīgas izskatīt prasības par pārkāpumiem, kuras var celt Kopienas preču zīmes īpašnieki (6) . Rezumējot teikto, ja ITSB un Savienības tiesas izlemj vertikālus
strīdus, kas radušies starp privātpersonu un iestādi, kurai uzticēta Kopienas preču zīmes reģistra darbības nodrošināšana, tad valsts tiesu kompetencē pilnībā ir horizontālo
strīdu, kas radušies starp privātpersonām, izlemšana (7) .
20. Ir jāuzsver apstāklis, ka valsts tiesas darbojas īpaši kā Kopienas preču zīmju tiesas. Šajā ziņā runa nav par to, ka valsts tiesas veic Savienības vispārīgo tiesību tiesas funkcijas tā, kā tās to dara, piemērojot Eiropas tiesību normas to jurisdikcijā uzsākto parasto tiesvedību ietvaros. Valsts tiesu, kad tās darbojas kā Kopienas preču zīmju tiesas, uzdevums atšķiras no uzdevuma, ko tās pilda, rīkojoties kā Savienības tiesas, lai gan abām acīmredzami ir kopēji saskarsmes punkti. Atšķirībā no tā, kas notiek, tiesām piemērojot Savienības tiesības parastās situācijās, tiesvedība Kopienas preču zīmju jomā pārvērš valsts tiesu par īpašu Savienības
tiesu, kas izveidota, lai Savienības tiesu piekritības sistēmā, kuras pienācīga darbība ir jānodrošina dalībvalstīm, aizsargātu no īpašām Savienības
īpašuma tiesībām atvasinātas tiesības (8) .
21. Šajā ziņā nav nejauši, ka Regulas Nr. 40/94 preambulas četrpadsmitajā un piecpadsmitajā apsvērumā ir atgādināts, ka dalībvalstīm būtu jānosaka “iespējami ierobežots skaits valsts pirmās un otrās instances tiesu, kam būtu piekritība Kopienas preču zīmju pārkāpumu un derīguma jautājumos”, kuru lēmumiem ir “jābūt spēkā un jāaptver visa Kopienas teritorija, tā kā tas ir vienīgais veids, kā novērst pretrunīgus tiesu lēmumus”.
22. Ievērojot šo piekritību, var apstiprināt, ka valsts Kopienas preču zīmju tiesas, būdamas īpašas Savienības tiesas, rūpējas par zemāk minēto mērķu nodrošināšanu.
23. Pirmkārt, Kopienas preču zīmju tiesas nodrošina vienotu Kopienas preču zīmes materiālo tiesību normu sistēmu, kas saprotama kā kopīgu un autonomu tiesību normu kopums, kuras normas izmantojamas, lai radītu, piešķirtu un attiecīgā gadījumā dzēstu Savienības īpašuma tiesības, kuras pastāv līdzās citām īpašuma tiesībām – valsts preču zīmes tiesībām, kas ir teritoriāli ierobežotas ar katras dalībvalsts teritoriju (9) . Šī tēze Regulā Nr. 40/94 ir norādīta kā “Kopienas preču zīmes vienotības princips” (10) .
24. Otrkārt, Kopienas preču zīmju tiesas nodrošina vienveidīgu Kopienas preču zīmes aizsardzību tiesā. Pārvēršot valsts tiesas par īpašām Savienības tiesām ar procesuālajām tiesību normām, kurām ir raksturīgs pārākums un tiešā iedarbība, kā arī normām par tiesu piekritību, kas nosaka konkrētu tiesas instanci, kurai jāizlemj strīds, ar Regulu Nr. 40/94 īpašnieka tiesību aizsardzībai tiesā ir piešķirta īpaša nozīme. Katrā ziņā Regula Nr. 40/94 tiecas izvairīties no tiesu iestāžu daudzskaitlīguma, kas apgrūtina vienota risinājuma rašanu un veicina tiesiskās nedrošības iespēju (11) .
25. Visbeidzot, šobrīd īpaši būtiski ir tas, lai valsts Kopienas preču zīmju tiesas īstenotu materiālās un procesuālās sistēmas efektivitātes un lietderīguma iespēju. Kopienas preču zīmes mērķis nav bezjēdzīga eksistence. Gluži pretēji, Kopienas preču zīmes dabiska iezīme ir tās praktiskā lietderība ar mērķi sniegt aizsardzību profesionāļiem un uzņēmumiem, kuri leģitīmi rada vai izmanto apzīmējumus savā ekonomiskajā darbībā. Sadrumstalota Kopienas preču zīme, kas pakļauta izkliedētām dažādu valstu [tiesību] sistēmām un var veicināt tiesvedības dažādu valstu tiesās, būtu maz pievilcīgas īpašuma tiesības, kas beigās radītu savam īpašniekam lielākas izmaksas nekā dažādu valsts preču zīmju izveidošana. Tādējādi Regulas Nr. 40/94 mērķis ir, lai Kopienas preču zīme piešķirtu tās īpašniekam iedarbīgas īpašuma tiesības, kuru izmantošana, tāpat kā to aizsardzība, nenozīmētu pārmērīgu ekonomisko slogu.
26. Rezumējot, Regulas Nr. 40/94 92.–96. pantā paredzētās normas par tiesu piekritību iekļaujas sistēmā, kurā valsts tiesas darbojas kā īpašas Savienības tiesu iestādes, kurām jāpiemēro minētās normas tā, lai nodrošinātu preču zīmes vienotību, kā arī tās aizsardzību, neradot pārmērīgas izmaksas tiem, kas lūdz šo aizsardzību.
27. Iepriekš minētie apsvērumi ļauj rezumēt un jau sniegt atbildi, kas, manuprāt, jāsniedz uz jautājumiem, kurus Cour de cassation
uzdod šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr pirms tam ir jāaplūko Regulas Nr. 40/94 98. pants, kura formulējums ietver aizliegumus un papildu pasākumus, ko var noteikt preču zīmju tiesa, un uz kuru galu galā attiecas iesniedzējtiesas formulētie jautājumi.
V – Regulas Nr. 40/94 98. panta saturs, funkcijas un piemērojamība
28. Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punktā preču zīmju tiesai paredzēts pienākums, konstatējot pārkāpumu saskaņā ar minētās regulas 9. pantu, izdot “rīkojumu, kas aizliedz [pārkāpējam] turpināt darbības, kas pārkāpj vai varētu pārkāpt Kopienas preču zīmi”. Līdz ar to runa ir par nolēmumiem, ko Kopienas preču zīmju tiesa izdod, lai konstatētu preču zīmes pārkāpumu. Vienīgais izņēmums ir paredzēts gadījumiem, kad, kā teikts šajā punktā, ir “īpaši iemesli pretējai rīcībai” (12) . Tāpat minētajā punktā preču zīmju tiesām ir piešķirtas tiesības veikt “pasākumus [..], kas nodrošina pakļaušanos šim aizliegumam” (13) . Kā ir minēts, šī norma rada vairākus jautājumus, lielākā daļa no kuriem ir šīs tiesvedības pamatā.
29. Vispirms ir jāpaskaidro, ka, lai gan Regulas Nr. 40/94 98. panta nosaukums ir “Sankcijas”, tās nav vienīgais šī panta, it īpaši tā 1. punkta, mērķis. Tas, ko šis pants regulē vispirms, ir pasākumi, kurus veic preču zīmju tiesa, lai efektīvi tiktu izpildīts nolēmums, ar kuru noteikts sods. Atšķirībā no tā, kas notiek lielākajā daļā parasto civillietu, kurās sodu nosakošais lēmums var būt pamats, lai vēlāk lūgtu konstatējoša nolēmuma piespiedu izpildi, šī panta 1. punktā ir paredzēts, ka preču zīmju tiesa veic pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai nepieļautu un paredzētu nākotnes darbības. Šim mērķim minētajā 1. punktā ir nošķirtas divas pasākumu grupas: pirmkārt, aizliegums un, otrkārt, pasākumi, kas nodrošina tā ievērošanu.
30. Tāpat arī konstatējošs nolēmums, ar ko apstiprināts preču zīmes pārkāpuma vai pārkāpuma draudu fakts, ir priekšnoteikums, kam dabiski seko aizliegums. Kā jau ir izklāstīts, aizliegums ir dabiskas sekas, kas acumirklī izriet no pārkāpuma konstatēšanas. Turklāt ir paredzams, ka par aizliegumu tiks nolemts līdz ar minēto konstatēšanu, jo vienīgi šādi var tikt nodrošināts, ka konstatējošais nolēmums ir pilnībā iedarbīgs. Pretējā gadījumā, kā to uzsvēra Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Nokia, “netiktu sasniegts Regulas 98. panta 1. punkta mērķis – ar Kopienas preču zīmi piešķirto tiesību vienāda aizsardzība pret tās nelikumīgas izmantošanas risku visā Kopienas teritorijā” (14) . Fakts, ka šajā punktā ir minēts autonoms “rīkojums” tā, it kā tas būtu neatkarīgs nolēmums, nenozīmē, ka aizliegumam ir jābūt noteiktam atsevišķā dokumentā, ne arī citā laika brīdī. Zināmā veidā šo norādi var uzskatīt par tādu, kas uzsver attiecīgā aizlieguma neatkarību no nolēmuma pēc būtības, jo aizliegums ir saprotams kā individuāls, atbildētājam adresēts rīkojums, kas atšķiras no deklarācijas attiecībā uz subjektīvām tiesībām.
31. To pašu var apstiprināt attiecībā uz [aizlieguma izpildes] nodrošinājuma pasākumiem, uz kuriem norādīts minētajā 98. pantā. Tiklīdz ir pieņemts nolēmums, ar kuru konstatēts Kopienas preču zīmes pārkāpums vai pārkāpuma draudi, papildus iepriekš minētajam aizliegumam tiesu var lūgt noteikt pasākumus, kas nodrošina tā izpildi. Lai gan var runāt par neobligātu pasākumu, ko Kopienas preču zīmju tiesa varēs piemērot, ja atzīs par vajadzīgu, taisnība ir arī tā, ka ļoti bieži tas tiks veikts brīdī, kad tiks pieņemts konstatējošs nolēmums un noteikts aizliegums.
32. Aizliegums un [tā] izpildes nodrošinājuma pasākumi tādēļ ir cieši savstarpēji saistīti. Var teikt, ka aizliegums ir dabisks un nepieciešams konstatējoša nolēmuma rezultāts, ietverot šī nolēmuma rezolutīvajā daļā Kopienas preču zīmes pārkāpējam adresētu papildu pienākumu neveikt darbību. Gadījumā, ja tiek pārkāpts aizliegums, tiek īstenots papildu pasākums kā reakcija uz atbildētāja pārkāpumu veidojošo darbību. Tādējādi šādu pasākumu funkcija ir gan preventīva, gan sodoša, proti, tie darbojas kā mehānisms, kas vispirms vērsts uz to, lai atturētu no tiesas nolēmumā paredzētā aizlieguma pārkāpuma, un vienlaikus šajā gadījumā darbojas kā soda līdzeklis.
33. Kā minēju iepriekš, lietas apstākļi dod iespēju absolūti droši risināt Cour de cassation
uzdotos jautājumus. No vienas puses, aizliegums ir ietverts iesniedzējtiesas uzdotajā pirmajā un otrajā jautājumā, savukārt ar aizliegumu saistītie papildu pasākumi ir pārējo divu jautājumu pamatā. Tādējādi, neraugoties uz to, ka iesniedzējtiesa ir vērsusies pie Tiesas, izvirzot četrus dažādus jautājumus, uzskatu, ka atbildi var sniegt divās grupās, vispirms koncentrējoties uz aizliegumiem un pēc tam analizējot aizlieguma izpildes nodrošinājuma pasākumu būtību un piemērošanas režīmu.
VI – Pirmie divi jautājumi – Kopienas preču zīmju tiesas noteikto aizliegumu teritoriālā piemērojamība
34. Ar Regulu Nr. 40/94 ir izveidota vienota sistēma, kuras mērķis, kā tas ir izklāstīts iepriekš, ir kopīgs materiālo un procesuālo normu ietvars, kas papildināts ar pasākumiem, kuri nodrošina sistēmas iedarbīgumu. Tāpat fakts, ka valsts tiesas iegūst īpašu Savienības tiesu lomu ar formulējumu, kas atspoguļo to pilnvaras preču zīmes vienotības nodrošināšanā, varētu leģitīmi vedināt domāt, ka to nolēmumiem ir ope legis sekas – automātiski un beznosacījuma veidā – visā Savienībā.
35. Šī pieeja, saskaņā ar kuru ikviens valsts nolēmums šajā jautājumā kļūst par nolēmumu, kas ir saistošs visā Savienībā, varētu šķist visvairāk saderīgs ar Regulas Nr. 40/94 pamata ideju. Neapšaubāmi, tā nav vienīgā iespējamā interpretācija. Īstenībā pastāv otra, nedaudz atšķirīga interpretācija, kas katrā ziņā ir tuvāka minētās tiesību normas mērķim un, manā ieskatā, ir pareizāka.
36. Kā izejas punkts ir jāuzsver, ka Kopienas preču zīmju tiesām ir skaidri piešķirta tiesas piekritība, kas saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 93. un 94. pantu dod tām tiesības lemt par darbībām, kas veiktas citu Savienības dalībvalstu teritorijā (15) . Šī norma par tiesas piekritību ir izskaidrojuma ar iepriekš minētajiem mērķiem, kas ir Kopienas preču zīmes regulējuma pamatā, jo tā ir vērsta uz to, lai Kopienas preču zīmes īpašnieks varētu vērsties vienā, nevis vairākās tiesās, ja rodas nepieciešamība lūgt izbeigt pārkāpuma darbības dažādās dalībvalstīs. Tādēļ, tiklīdz preču zīmju tiesai ir piekritība, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 93. pantu, līdz ar tās attiecīgo nolēmumu par pārkāpumu, neatkarīgi no tā izdarīšanas vietas, nekavējoties tiks noteikts aizliegums, kā arī minētā aizlieguma izpildes nodrošināšanas pasākumi (16) .
37. Ievērojot iepriekš minēto, es piekrītu Komisijas apgalvotajam, ka, lai atrisinātu šeit radušos jautājumu, ir jāņem vērā atšķirība starp tiesas konstatējuma attiecībā uz subjektīvām tiesībām spēku un paša tiesas nolēmuma saistošo spēku. Regula Nr. 40/94 dod iespēju Kopienas preču zīmju tiesai izdarīt konstatējumu attiecībā uz subjektīvām tiesībām, kas piešķirtas ar Savienības atvasināto tiesību aktu un kuras ir tikušas pārkāptas vienā vai vairākās dalībvalstīs. Kopienas preču zīmju tiesas nolēmums tādējādi attiecas uz Savienības piešķirtajām subjektīvajām tiesībām, kuru aizsardzību tiesā veic īpašas Savienības valsts tiesas . Līdz ar to tiesas nolēmumam attiecībā uz subjektīvajām tiesībām parasti ir spēks kopumā visā Savienībā.
38. Tomēr uz katru tiesā izlemjamo strīdu tiks attiecināti lietas faktiskie un tiesību apstākļi, tādēļ būs gadījumi, kad prasītājs rīkosies, reaģējot vienīgi uz kādā dalībvalstī izdarītu pārkāpumu, un šajā gadījumā nolēmuma spēks būs ierobežots teritoriāli (17) . Tas pats notiks gadījumā, ja pārkāpums tiks veikts vienīgi konkrētā dalībvalstu grupā, kā šķietami izriet no izskatāmās lietas, kurā sajaukšanas iespēja ir atkarīga no valodas lietojuma katrā teritorijā (18) . Saskaņā ar šo argumentāciju, ja prasītājs nekonkretizēs pārkāpuma teritoriālo apjomu savā lietā, atbildētājam būs jāpierāda, ka šis pārkāpums attiecas tikai uz konkrēto ģeogrāfisko teritoriju. Pretējā gadījumā būs normāli, ka Kopienas preču zīmju tiesas nolēmumam, ar kuru konstatēts pārkāpums, būs juridiski saistošs spēks visā Savienības teritorijā.
39. Ņemot vērā iepriekš minēto, vienīgā interpretācija, kas ir saderīga ar iepriekš izklāstīto, ir tāda, ka 98. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma apjoms atbilst apjomam, kāds noteikts subjektīvo tiesību pārkāpumam. Tādējādi, ja preču zīmju tiesa nolemj ierobežot pārkāpumu, to attiecinot tikai uz teritoriju, ko raksturo vienots valodas lietojums, aizliegums tiks noteikts arī attiecībā uz minēto ģeogrāfisko teritoriju. Pretējā gadījumā, ja nolēmumā, ar ko konstatēts pārkāpums, nebūs ietverta neviena norāde uz teritoriālo apjomu, aizliegums būs spēkā visā Savienībā.
40. Kā ir norādīts iepriekš, iedarbība, ko regula piešķir subjektīvajām tiesībām, atšķiras no iedarbības, ko iegūst tiesas nolēmums. Šis nolēmums automātiski netiek piemērots visā Savienībā kā kādas valsts publiskās varas lēmums, bet tam principā ir spēks tajā valstī, kurā tas ir pieņemts, neliedzot priekšrocības, ko sniedz Regulā (EK) Nr. 44/2001 (19) paredzētā viegli piemērojamā un efektīvā tiesu nolēmumu atzīšanas sistēma. Tādējādi tiesas lēmums pēc būtības teritoriāli attiecas uz teritoriju, kas var būt lielāka nekā tiesvedības valsts teritorija, savukārt nolēmums kā tiesu akts, kas pieņemts valsts publiskās varas ietvaros, ierobežo savu iedarbību, attiecinot to uz valsts iekšējo teritoriju, un ir pakļauts privileģētajai šādas iedarbības atzīšanas sistēmai.
41. Tādēļ, atbildot uz pirmo Cour de cassation
uzdoto jautājumu, es uzskatu, ka Regulas Nr. 40/94 98. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas preču zīmju tiesas noteiktajam aizliegumam principā, izņemot gadījumu, ja ir skaidri noteikts pretējais, ir absolūts spēks visā Savienības teritorijā. Līdz ar to nav jāatbild uz otro iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
VII – Trešais un ceturtais jautājums – papildu pasākumiem, kurus Kopienas preču zīmju tiesa noteikusi, lai nodrošinātu aizlieguma izpildi, piemērojamais režīms un piemērojamība
42. Kā tiks izklāstīts turpmāk, papildu grūtības izraisa minēto aizliegumu izpildes nodrošinājuma pasākumu, kas 98. panta 1. punktā kvalificēti kā “pasākumi [..], kas nodrošina pakļaušanos [šim] aizliegumam”, noteikšana un piemērojamība. Konkrēti, šajā gadījumā rodas šaubas, vai šādiem pasākumiem ir jābūt vienotas izpildes priekšmetam vai arī attiecīgajā normā šajā jautājumā ir veikta atsauce uz katras dalībvalsts procesuālajiem tiesību aktiem. Atbilde uz šo jautājumu nosaka arī jautājumu par papildu pasākumu iedarbību, un Cour de cassation
nav veltīgi vērsusies pie Tiesas, meklējot atbildi uz abiem jautājumiem.
43. Vērīgi iepazīstoties ar Regulas Nr. 40/94 98. panta – gan tā 1., gan 2. punkta – formulējumu, ir redzams, ka Savienības likumdevējs runā par dažāda veida pasākumiem. Pirmkārt, pirmais punkts attiecas uz “pasākumiem [..], kas nodrošina pakļaušanos [šim] aizliegumam”, un, otrkārt, otrajā punktā vispārīgāk norādīts uz citiem pasākumiem, kurus vispār var noteikt. Runājot par pirmajiem minētajiem pasākumiem, pirmajā punktā ir noteikts, ka Kopienas preču zīmju tiesa “veic pasākumus saskaņā ar savas valsts likumiem”, savukārt otrajā punktā minētos pasākumus veic saskaņā ar “tās dalībvalsts likumu, kurā pārkāpums vai pārkāpuma draudi notikuši”.
44. Tieši šī atšķirīgā pieeja ir mudinājusi Cour de cassation
uzdot trešo un ceturto jautājumu, kaut gan būtībā abos jautājumos ir ietvertas vienas un tās pašas šaubas: vai kavējuma naudu kā ar aizlieguma pārkāpumu saistīto piespiedu nodrošinājuma pasākumu visos jautājumos regulē tiesvedības valsts likumi vai arī valsts, kurā noticis pārkāpums, likumi? Citiem vārdiem sakot, vai kavējuma nauda ir tas, kas “nodrošina pakļaušanos [šim] aizliegumam”, un, ja tas tā ir, vai 98. panta 1. punktā norādītie “valsts likumi” ir tiesvedības valsts likumi un tie ir piemērojami visos kavējuma naudu piemērošanas posmos?
45. Atbilde uz šīm šaubām izriet no regulas un tās mērķiem, kā arī kavējuma naudas īpašās struktūras un rakstura analīzes.
A – Kavējuma nauda un tās raksturs Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punkta kontekstā
46. Kavējuma nauda, it īpaši preču zīmju jomā, ir līdzeklis, kas ir pazīstams lielākajā daļā dalībvalstu. Tās funkcija, kā zināms, ir nodrošināt, lai tiktu izpildīts pienākums, kas tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā ir Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, kurš detalizēti izklāstīts iepriekš. Lai gan katras valsts tiesību sistēmā kavējuma naudai var būt savas īpatnības, tā vispārēji darbojas kā soda līdzeklis, kura apjoms atšķiras atkarībā no tā, cik dienu ilgst pārkāpums. Kavējuma naudu, kas noteikta, ievērojot 98. panta 1. punktā paredzēto, jāmaksā atbildētājam, kurš nav ievērojis tam nelabvēlīgā nolēmumā ietverto aizliegumu.
47. Tomēr nevar noliegt, ka kavējuma naudai ir raksturīga ievērojama sarežģītība, kura turklāt pastiprinās, ja pasākums ir ticis noteikts pārrobežu kontekstā. Runājot detalizētāk, kavējuma nauda ietver trīs iespējamus laika posmus, no kuriem katru reglamentē atsevišķi, tomēr savstarpēji saistīti regulējumi. Pirmajā posmā kavējuma nauda tiek paredzēta, norādot uz faktiskajiem apstākļiem (aizlieguma pārkāpumu, kā var pieņemt) un sodošajām juridiskajām sekām (sodu, kas nosakāms atkarībā no pārkāpuma ilguma, kas parasti izsakāms dienu skaitā). Otrajā posmā, tiklīdz patiešām noticis aizlieguma pārkāpums, ir jāveic soda līdzekļa aprēķins (jānosaka tā apmērs), piemērojot šim nolūkam paredzētos aprēķina noteikumus. Trešajā un pēdējā iespējamā posmā ir jāveic izpilde – brīvprātīga vai piespiedu –, pārkāpējam ar savu mantu izpildot noteikto sodu.
48. Kā var novērot, katrs no šiem kavējuma naudas piemērošanas posmiem var būt pakļauts dažādām tiesību normām un procedūrām. Tādējādi šī sarežģītība pastiprinās gadījumā, kad pārkāpumam piemīt pārrobežu elements, jo šādā gadījumā var būt iesaistītas dažādas tiesību sistēmas, kuru piemērošanai attiecībā uz kavējuma naudu var būt nozīme vienā vai vairākos iepriekš norādītajos posmos. Tieši šajā kontekstā rodas divi pēdējie jautājumi, saistībā ar kuriem Tiesai ir jāizskaidro, ciktāl minētajā Regulas Nr. 40/94 98. pantā paredzētajos gadījumos noteiktais aizliegums nosaka teritoriālo iedarbību un piemērojamās tiesību normas attiecībā uz kavējuma naudu, kas nosakāma saskaņā ar minēto tiesību normu. Tomēr pirms pamatojuma izklāsta turpināšanas ir jāveic papildu apsvērumi.
49. Pirmkārt, nevar aizmirst, ka, neraugoties uz valsts tiesību normu dažādību, kāda pastāv attiec ībā uz nodrošinājuma pasākumiem, Savienības likumdevējs ir ieviesis saskaņojošas normas šajā jomā, kas veicina valsts tiesību sistēmu tuvināšanu. Direktīvas 2004/48 11. pantā, kurā ir runa par pasākumiem, ko dēvē par “tiesiskās aizsardzības līdzekļiem”, attiecībā uz valsts preču zīmēm, kas tiek saskaņotas ar šo normu, ir paredzēts, ka, “ja attiecīgās valsts tiesību akti to paredz, par nepakļaušanos izpildrakstā noteiktajam attiecīgā gadījumā ir jāmaksā regulāra kavējuma nauda, lai nodrošinātu izpildraksta izpildi” (20) . Šī norma norāda, ka pašreizējā transponēšanas stadijā dalībvalstis likumdošanas ceļā jau ir paredzējušas iespēju, ka to tiesas piemēro kavējuma naudu, lai gan skaidrs ir arī tas, ka nekas neliedz paredzēt (citus) alternatīvus vai papildu pasākumus.
50. Tieši tādēļ, ka pastāv iespēja, ka dalībvalstis savās tiesību sistēmās paredz papildu pasākumus vai no kavējuma naudas atšķirīgus pasākumus, minētā 98. panta 1. punktā nav norādīti konkrēti pasākumi, bet gan vispārēji minēti “pasākumi [..], kas nodrošina pakļaušanos [šim] aizliegumam”. Tā tas ir Apvienotās Karalistes gadījumā, kur, kā to savos rakstveida apsvērumos ir izskaidrojusi Apvienotās Karalistes valdība, netiek atzīta kavējuma nauda un ir stingri iesakņojies tāds pasākums kā contempt of court
(necienīga izturēšanās pret tiesu), kuram, kā zināms, ir kriminālsoda raksturs.
51. Otrkārt, kā izriet no visa iepriekš minētā, Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punktā norādītie pasākumi ir īpašie un vienīgie pasākumi, kuru mērķis ir aizlieguma nodrošināšana. Saskaņā ar šo normu Kopienas preču zīmju tiesa izdod rīkojumu, ar kuru aizliedz atbildētājam turpināt pārkāpumu, un šādā gadījumā nosaka pasākumus, kuru vienīgais mērķis ir nodrošināt minētā rīkojuma izpildi. Tādējādi tie ir pasākumi, kas atbilstoši minētajam 1. punktam ir noteikti “saskaņā ar valsts likumiem”, un tiesa nevar noteikt nekādus citus [pasākumus]. Gadījumā, kad ir atbilstoši noteikt dažādus pasākumus, kuru mērķis nav
nodrošināt aizlieguma izpildi, piemērojamā tiesību norma ir daudzkārt minētais 98. panta 2. punkts.
52. Ņemot vērā dalībvalstīs eksistējošo neviendabīgo normatīvo regulējumu, Regulā Nr. 40/94 ir pienācīgi nošķirti aizlieguma nodrošinājuma pasākumi un pārējie pasākumi, kuri attiecīgā gadījumā ir atzīti katras valsts tiesību sistēmā. Komisija it īpaši uzstāja uz šo aspektu, izmantojot gramatisko interpretāciju, kam ir vērts pievērst uzmanību tādēļ, ka ir skaidrs, ka 98. panta 2. punkts sākas ar vārdiem “visos pārējos jautājumos”, kas, aplūkoti citu valodu kontekstā, norāda uz skaidru dalījumu starp pirmajā un otrajā punktā minētajiem pasākumiem (21) . Un, ciktāl 98. panta 2. punkts attiecas uz citiem
pasākumiem, ir jāsecina, ka, tā kā aizliegumi un to izpildes nodrošināšanas pasākumi ir regulēti 1. punktā, 2. punkta priekšmets ir soda pasākumi vispārīgā nozīmē, kas atšķiras no 1. punktā minētajiem (22) .
53. Ievērojot iepriekš minēto, nevar šaubīties, ka kavējuma nauda, ko savā spriedumā noteikusi Tribunal de grande instance de Paris, ir nolēmums, kas vērsts uz to, lai nodrošinātu notiesājošā spriedumā Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punkta izpratnē noteikta aizlieguma izpildi. Tādējādi Tribunal de grande instance de Paris bija jānosaka pasākums “saskaņā ar [savas] valsts likumiem”.
54. Līdz ar to es turpinājumā izvērtēšu, uz ko tieši norāda 98. panta 1. punkts, atsaucoties uz “valsts likumu”, un kādas praktiskās sekas izriet no atbildes, ko es iesaku sniegt Tiesai.
B – “Pasākumiem, kas nodrošina pakļaušanos aizliegumam”, piemērojamais likums un iedarbība
55. Atzīstot Kopienas preču zīmju tiesas piekritību noteikt aizlieguma izpildes nodrošinājuma pasākumus, minētā 98. panta 1. punktā ietvertā piebilde attiecībā uz piemērojamo likumu ir nedaudz neskaidra, norādot uz “valsts” likumu, bet nekonkretizējot ne sekas, ne kavējuma naudas piemērošanas posmu, uz kuru attiecas šis likums, ne arī valsti, par kuras likumu ir runa.
56. Sākotnēji vērtējot, šķiet, ka interpretācija varētu rosināt atbildēt tādējādi, ka piemērojamais likums ir lex loci delicti commissi, jo tieši iepriekšējā teikumā ir norādīts uz “pārkāpumu vai pārkāpuma draudiem”. Tā kā Kopienas preču zīmes tiesas piekritībā saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 93. un 94. pantu ir lemt par pārkāpumiem, kas izdarīti tās teritorijā, kā arī citas dalībvalsts teritorijā, varētu secināt, ka minētā 1. punkta pēdējā teikumā, turpinot to, kas noteikts tieši iepriekš, noteikts, ka tiesai ir jāizmanto tās valsts tiesību akti, kurā noticis minētais pārkāpums. Šī interpretācija ļautu pielāgot risinājumu katras konkrētās valsts tiesību sistēmas īpatnībām un, iespējams, atvieglot nolēmuma atzīšanu tajā valstī, kuras tiesības tikušas piemērotas. Tomēr šī interpretācija sastopas ar vairākām iebildēm, kas izriet ne vien no judikatūras, bet arī no gramatiskās interpretācijas un interpretācijas pēc būtības.
57. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Nokia
Pirmās instances tiesa atzina, lai gan obiter dictum, ka “Regulas 98. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzēto pasākumu raksturu nosaka tās dalībvalsts likumi, kuras Kopienas preču zīmju tiesa izskata prasību, kā tas izriet no tiešas norādes uz šajā normā minētajiem likumiem” (23) . No tā izriet, ka tiesvedības valsts likumi principā ir atbilstošās tiesību normas, kas jāpiemēro, lai noteiktu kavējuma naudu. Tomēr ir arī jānorāda, ka nolēmums attiecas uz likumiem, kas ir piemērojami pasākumu “raksturam”, šķietami atstājot jautājumu daļēji atklātu.
58. Tomēr, lai gan rodas šaubas par šī konstatējuma apjomu, tās varētu izklīdināt ar sistēmiska rakstura argumentu. Proti, ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies, lai aizlieguma nodrošinājuma pasākumiem būtu piemērojami tie paši likumi, kas paredzēti attiecībā uz pārējiem iespējamajiem pasākumiem, 98. panta 2. punkts izrādītos lieks, jo tieši tā ir šīs tiesību normas funkcija, kas ir saprotama vienīgi tad, ja pirms tās ir paredzēts kas cits. Minētajā punktā ir ļoti skaidri norādīts, ka tiesību normas, kas piemērojamas pasākumiem, kas nav nodrošinājuma pasākumi, ir “tās dalībvalsts likums, kurā pārkāpums vai pārkāpuma draudi notikuši, ieskaitot starptautiskās privāttiesības”. Nenoteikta norāde uz “valsts likumu”, kas izmantota 1. punktā, acīmredzami kontrastē ar 2. punktā ietverto norādi uz lex loci delicti commissi, un tādēļ var secināt, ka šīs norādes attiecas uz atšķirīgām kolīziju tiesību normām.
59. Noslēgumā būtu jāizsaka daži citi apsvērumi, lai gan tam ir praktisks un teleoloģisks raksturs.
60. Dépeçage
[nodalīšanas] sistēma, kas izmantojama, lai atsevišķi noteiktu aizlieguma izpildes nodrošinājuma pasākumam piemērojamo likumu, var sadurties ar operatīvām problēmām, it īpaši, kad attiecīgais pasākums ir kavējuma nauda. Kā ir izklāstīts iepriekš, kavējuma nauda ir gan preventīvs, gan represīvs līdzeklis, kam šajā pēdējā no minētajiem aspektiem ir jāveic turpmāki piemērošanas pasākumi, lai aprēķinātu noteikto naudas sodu. Šajā kontekstā tāds kritērijs kā pārkāpuma izdarīšanas vieta ir problemātisks tādēļ, ka Kopienas preču zīmju tiesa var sastapties ar vairāk nekā vienu teritoriju: pirmkārt, teritoriju, kurā ticis veikts preču zīmju pārkāpums, kas bija sākotnējās prasības, ar kuru lūgts konstatēt pārkāpumu, pamatā, un, otrkārt, teritoriju, kurā ticis pārkāpts aizliegums turpināt pārkāpuma darbības un kura var nesakrist ar pirmo minēto teritoriju. Turklāt ir jāņem vērā, ka tiesa nevar iepriekš zināt, kur tiks pārkāpts aizliegums, ja tas tiks pārkāpts, un tādējādi tai būtu jāparedz attiecīgo dalībvalstu skaitam atbilstošu dažādu kavējuma naudu skaitu. Parastā gadījumā, kad lēmumam pēc būtības ir spēks visā Savienības teritorijā, Kopienas preču zīmju tiesai būtu jānosaka divdesmit septiņi dažādi pasākumi saskaņā ar divdesmit septiņām tiesību sistēmām.
61. Rezumējot, no visa iepriekš minētā izriet, ka pareizākā atbilde ir tāda, ka 98. panta 1. punktā minētie “valsts likumi” ir attiecināmi uz tās valsts, kuras Kopienu preču zīmju tiesa izlemj lietu pēc būtības, likumiem. Vārdu sakot, “valsts likumi” ir jāsaprot kā lex fori .
62. Nonākot pie šī punkta, atbilde uz trešo un ceturto jautājumu nozīmē, ka ir jānosaka Kopienas preču zīmju tiesas iespējamā rīcība ar efektīvu iedarbību teritorijā, kuru skar pārkāpuma konstatējums un līdz ar to noteiktais aizliegums dažādos kavējuma naudas noteikšanas brīžos vai posmos.
63. Pirmais no šiem brīžiem acīmredzami ir kavējuma naudas formulēšana vai izveidošana. Kā ir izklāstīts šo secinājumu 47. punktā, šajā pirmajā posmā Kopienas preču zīmju tiesa formulē kavējuma naudu atbilstoši savas valsts tiesībām. Tādējādi preču zīmes īpašnieka rīcībā būs juridisks dokuments – tiesas nolēmums, kurā konstatēts pārkāpums vai pārkāpuma draudi un kas vienlaikus ir rīkojums un norma, kam šādā gadījumā ir spēks visā Savienības teritorijā. Rīkojumam, kurā ietverts aizliegums, būs piešķirts normatīvā akta elements, kas ir kavējuma naudas kā soda līdzekļa formulēšana ar mērķi nodrošināt aizlieguma izpildi.
64. Tomēr fakts, ka Kopienas preču zīmju tiesa formulē kavējuma naudu, noteikti nenozīmē, ka attiecīgā gadījumā tai pašai tiesai ir jāveic tās aprēķins vai jālemj par izpildi. Visos gadījumos, kad aizliegums tiks pārkāpts tiesvedības valstī, kavējuma naudas attīstības cikls norisināsies tās pašas valsts tiesā. Tomēr tas tā nebūs gadījumā, kad aizlieguma pārkāpums beigsies vienā vai vairākās dalībvalstīs, kas nav tiesvedības valsts. Šādā gadījumā Kopienas preču zīmju tiesas piekritība ir ierobežota, jo ir iesaistītas soda noteikšanas pilnvaras, kas nozīmē, ka zināmā mērā ir jāmodulē vienotā atbilde, kas, šķiet, vispārīgi ir ietverta Regulā Nr. 40/94.
65. Šāda rakstura interpretācija vedina domāt, ka gadījumā, kad aizlieguma pārkāpums ir noticis citā, nevis tiesvedības dalībvalstī, aprēķina un izpildes posmu īstenošanai ir jānotiek dalībvalstī, kurā bija noticis pārkāpums. Tādējādi, lai gan Kopienas preču zīmju tiesai, kura ir izlēmusi lietu pēc būtības, soda piemērošanas gadījumā ir jānosaka kavējuma nauda, tās aprēķins un turpmākā izpilde ir dalībvalsts, kurā ir noticis aizlieguma pārkāpums, tiesas piekritībā – saskaņā ar [tiesas nolēmumu] atzīšanas noteikumiem, kas ir paredzēti Regulā (EK) Nr. 44/2001.
66. Uzskatu, ka šāds rezultāts ir visatbilstošākais daudzkārt minētā 98. panta 1. punkta saturam, kā arī kavējuma naudas kā soda raksturam. Kopienas preču zīmju tiesas piekritība ir plaša un saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 93. pantu ļauj tai lemt par pārkāpumiem vai pārkāpumu draudiem, kas notikuši citu dalībvalstu teritorijā. Tomēr šī piekritība ir izmantota līdz ar pārkāpuma vai pārkāpuma draudu konstatēšanu, jo Regulā Nr. 40/94 nekas nav minēts par piekritību, lai noteiktu kavējuma naudu, kuras faktiskie apstākļi (aizlieguma pārkāpums) ir notikuši citā, nevis tiesvedības dalībvalstī. Turklāt šāds rezultāts ir saderīgs arī ar kavējuma naudas raksturu, kam vairāk raksturīga soda funkcija, nevis preču zīmes aizsardzība. Šāda rakstura pasākumiem, vismaz atbilstoši tam, kā ir definēts to saturs un piemērošanas metodes, ir jābūt pielāgotiem katras tiesību sistēmas īpatnībām, un tādējādi tiesas, kura var lemt par kavējuma naudas aprēķinu un izpildi, piekritībā būtu jānodod pamata tiesas nolēmuma izpilde, izmantojot tās tiesību sistēmā paredzētos ekvivalentos pasākumus, ar kuriem var efektīvi nodrošināt sākotnēji noteiktā aizlieguma izpildi.
67. Šādi valsts, kurā ir noticis pārkāpums, kompetentā tiesa vienīgi atzīs Kopienas preču zīmju tiesas sākotnējo nolēmumu un, ja tās iekšējo tiesību normas atļaus, piemēros konkrētajā gadījumā kavējuma naudu. Pretējā gadījumā, ja tās iekšējo tiesību normās nebūs paredzēti šāda rakstura pasākumi, tai būs jāīsteno soda mērķis saskaņā ar iekšējo tiesību normām, kuras nodrošina aizlieguma izpildi. Šajā nolūkā ir jāuzsver, ka šādi pasākumi ir tikuši saskaņoti ar Direktīvu 2004/48 tādējādi, ka šobrīd visas valstis ņem vērā vai tām jāņem vērā normas, kas nodrošina pilnīgu izpildi, attiecīgā gadījumā izmantojot kavējuma naudai ekvivalentus pasākumus.
68. Tādējādi, atbildot uz Cour de cassation
iesniegto trešo un ceturto jautājumu, uzskatu, ka Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka piespiedu pasākumi, ko Kopienas preču zīmju tiesa noteikusi, lai nodrošinātu aizlieguma ievērošanu, ir piemērojami tajā pašā teritorijā, kurā pārkāpums ticis atzīts par notikušu un līdz ar to ticis noteikts aizliegums turpināt pārkāpumu. Valsts, kurā ir pārkāpts aizliegums, tiesai ir pienākums atzīt kavējuma naudas, kuru noteikusi Kopienas preču zīmju tiesa, saistošo spēku, lai veiktu tās aprēķinu un attiecīgā gadījumā izpildi saskaņā ar Regulā Nr. 44/2001, kā arī tās iekšējā tiesību sistēmā paredzētajām normām. Gadījumā, ja tās iekšējo tiesību normās nav paredzēts šāda rakstura pasākums, soda mērķis ir jāīsteno saskaņā ar iekšējo tiesību normām, kas nodrošina aizlieguma izpildi.
VIII – Secinājumi
69. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, aicinu Tiesu sniegt šādas atbildes uz Cour de cassation
uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem:
1) atbildot uz pirmo jautājumu, Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 98. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas preču zīmju tiesas noteiktajam aizliegumam principā, ja vien nav īpaši atrunāts pretējais, ir absolūts spēks visā Kopienas teritorijā;
2) atbildot uz trešo jautājumu, Regulas Nr. 40/94 98. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
– piespiedu pasākumi, ko Kopienas preču zīmju tiesa noteikusi, lai nodrošinātu aizlieguma ievērošanu, ir piemērojami tajā pašā teritorijā, kurā pārkāpums ticis atzīts par notikušu un līdz ar to ticis noteikts aizliegums;
– valsts, kurā ticis pārkāpts aizliegums, tiesai ir pienākums atzīt kavējuma naudas, ko noteikusi Kopienas preču zīmju tiesa, saistošo spēku, lai veiktu tās aprēķinu un attiecīgā gadījumā izpildi saskaņā ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kā arī tās iekšējā tiesību sistēmā paredzētajām normām;
– gadījumā, ja valsts, kurā ticis pārkāpts aizliegums, iekšējo tiesību normās nav paredzēts šāda rakstura pasākums, soda mērķis ir jāīsteno saskaņā ar iekšējo tiesību normām, kas nodrošina aizlieguma izpildi.
(1) .
(2)  –	Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (OV 1994, L 11, 1. lpp.).
(3)  –	Padomes 2009. gada 26. februāra Regula (OV L 78, 1. lpp.).
(4)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva (OV L 157, 45. lpp., labojums – OV 2004, L 195, 16. lpp.).
(5)  –	Skat. it īpaši Regulas Nr. 40/94 III un VII sadaļu, kā arī 125. un nākamos pantus.
(6)  – Skat. it īpaši Regulas Nr. 40/94 91. pantu.
(7)  –	Attiecībā uz tiesu struktūras sadalīšanu Kopienas preču zīmju jomā, kā arī attiecībā uz arī konstruktīvu kritiku šajā jautājumā skat. it īpaši ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] secinājumus, kas sniegti lietā C‑206/04 P Mülhens /ITSB (2006. gada 23. marta spriedums, Krājums, I‑2717. lpp., 60.–69. punkts).
(8)  –	Skat. Wadlow, Ch. Enforcement of Intellectual Property in European and International Law, izd. Sweet & Maxwell, Londona, 1998, 255. un nākamās lappuses.
(9)  –	Regulas Nr. 40/94 preambulas otrajā apsvērumā tas ir skaidri norādīts kopsavilkuma veidā: “šī rīcība saistās ar Kopienas pasākumu izstrādāšanu attiecībā uz preču zīmēm, lai uzņēmumi varētu ar vienotu procedūru iegūt Kopienas preču zīmes, kam ir piešķirta vienāda aizsardzība un kas ir spēkā visā Kopienas teritorijā”.
(10)  –	Skat. Regulas Nr. 40/94 1. panta 2. punktu, kura pirmajā teikumā ir atzīts, ka “Kopienas preču zīme ir vienota”.
(11)  –	Ibidem .
(12)  –	Par pienākumu noteikt aizliegumu un “īpašu iemeslu”, kas atļauj noteikt tam izņēmumu, definīciju skat. 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑316/05 Nokia
(Krājums, I‑12083. lpp., 47.–52. punkts).
(13)  –	Par pienākumu – un nevis iespēju – veikt pasākumus, kas nodrošina aizlieguma ievērošanu, skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Nokia, 59.–62. punkts.
(14)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Nokia, 60. punkts.
(15)  –	Vienīgais izņēmums no šīs normas, kā tas ir konkretizēts Regulas Nr. 40/94 94. panta 2. punktā, izriet no pieņēmuma, ka Kopienas preču zīmju tiesa pamato savu piekritību ar minētās regulas 93. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru “lietas izskatīšanas procesus attiecībā uz 92. pantā minētajām prasībām, izņemot prasības par paziņošanu, ka Kopienas preču zīmes pārkāpuma nav, var uzsākt arī tās dalībvalsts tiesās, kurā pārkāpums noticis vai draudējis notikt vai kurā notikusi darbība 9. panta 3. punkta otrā teikuma nozīmē”.
(16)  –	Skat. šo secinājumu 30. un 31. punktu.
(17)  –	Ģenerāladvokāte Šarpstone [ Sharpston ] savos 2009. gada 30. aprīļa secinājumos, kas sniegti lietā C‑301/07 PAGO International
(2009. gada 6. oktobra spriedums, Krājums, I‑9429. lpp.), pauda atbalstu 98. pantā paredzēto darbību aizlieguma teritoriālajam ierobežojumam, lai gan Pirmās instances tiesa nelēma par šo jautājumu. Saskaņā ar ģenerāladvokātes viedokli “ļoti reti, ja vispār, tiesai ir jāpieņem rīkojums par plašāku jautājumu klāstu, nekā nepieciešams. Ja preču zīmes pārkāpums ir noticis tikai vienā dalībvalstī (šajā gadījumā Austrijā), tas parasti ir pietiekami, lai rīkojums, ar kuru šāds pārkāpums tiek aizliegts, arī tiktu izdots tikai attiecībā uz šo vienu dalībvalsti. Es nesaskatu Regulā nevienu normu, kas aizliegtu kompetentai tiesai izdot rīkojumu, kas būtu šādi ierobežots” (57. punkts).
(18)  –	Skat. tostarp Pirmās instances tiesas 2006. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑172/05 Armacell /ITSB – nmc
(“ARMAFOAM”, Krājums, II‑4061. lpp., 65. un nākamie punkti), 2003. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑292/01 Phillips
– Van Heusen /ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel
(“BASS”, Recueil, II‑4335. lpp., 50. punkts) un 2004. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑117/02 Grupo El Prado Cervera /ITSB – Herederos Debuschewitz
(“CHUFAFIT”, Krājums, II‑2073. lpp., 48. punkts).
(19)  –	Padomes 2000. gada 22. decembra Regula par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(20)  –	Šī norma ir nozīmīgs progress salīdzinājumā ar agrākiem Kopienu tiesību aktiem, konkrēti, Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kuras “procesuālajās” normās nekas nav minēts par kavējuma naudu vai citiem līdzvērtīgiem pasākumiem.
(21)  –	Lai gan teksts franču valodā ( par ailleurs ) vairāk līdzinās tekstam spāņu valodā, teksts vācu ( in Bezug auf alle anderen Fragen ), itāļu ( negli altri casi ) un angļu valodā ( in all other respects ) noteikti apstiprina, ka 2. punkts attiecas uz citu
gadījumu, nevis to, kas ir paredzēts 1. punktā.
(22)  –	Skat. arī Desantes Real, M. komentārus “Artículo 98” izdevumā Casado Cerviño, A. un Llobregat Hurtado, M. L. Comentarios a los Reglamentos sobre la Marca Comunitaria, izd. La Ley, Madride, 2000, 7. lpp. Patiešām, katras valsts tiesību sistēmā ir paredzēti vairāki īpaši pasākumi šajā ziņā, kuru mērķis nav aizlieguma, bet gan paša lēmuma [izpildes] nodrošinājums. Tā tas ir gadījumā, kad tiek izdots rīkojums par preču iznīcināšanu, par naudas soda un procentu samaksu, par rīkojuma publicēšanu un citi pasākumi, kas noteikti attiecībā uz atbildētāju. Tādējādi visbiežāk ir situācija, kad tiesas nolēmuma pieņemšanas brīdī tiek noteikti pasākumi, attiecībā uz kuriem atšķirībā no kavējuma naudas nav nepieciešams nākamais tiesas nolēmums, lai aprēķinātu summas apmēru.
(23)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Nokia .