Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 13. novembrī (1)
Lieta C‑666/24
Kriminālprocess
pret
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA,
CBE,
piedaloties:
Ministerio Fiscal,
Associació Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes,
Asociación de Víctimas del Terrorismo,
Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC,
Partido político VOX
(Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Cīņa pret terorismu – Katalonijas neatkarības kustība – Konstitutīvā likuma 1/2024 par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā, saderība ar Savienības tiesībām – Direktīva (ES) 2017/541 – To personu atbrīvošana no kriminālatbildības, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par teroristiskiem nodarījumiem, kas nav izraisījuši
smagus cilvēktiesību pārkāpumus – Jēdziens “smagi cilvēktiesību pārkāpumi” – Starptautiskās cilvēktiesības – Tiesiskā drošība – Tiesiskās paļāvības princips – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pants – Savienības tiesību pārākums
Satura rādītājs
Ievads
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
Direktīva 2017/541
Spānijas tiesības
Kriminālkodekss
LOA
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
Juridiskā analīze
Par pirmo, otro, trešo, piekto un sesto jautājumu
Savienības tiesību vispārējā sistēma un amnestijai paredzētā vieta
Direktīvas 2017/541 saturs un amnestijas noklusēšana
Direktīvas 2017/541 juridiskais pamats: LESD 83. pants un tā iedarbība
Starptautiskie standarti un ECT judikatūra amnestijas jomā
LOA saderības ar Direktīvu 2017/541 novērtējums, ņemot vērā analizētos elementus
Par ceturto jautājumu
Pirmā daļa: izslēgšanas klauzula, kuras pamatā ir smagi cilvēktiesību pārkāpumi
Otrā daļa: LOA 1. panta piemērošanas joma un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi
Par astoto jautājumu
Par septīto jautājumu
Par devīto jautājumu
Secinājumi
Ievads
1.        “Par notikušo amnestija būtu jāpiemēro visām personām, izņemot trīsdesmit tirānus, desmit un
vienpadsmit valdītāju grupas un Pirejas tiesnešus, un arī viņiem tā būtu jāpiemēro, ja viņi nokārtotu savus rēķinus” [Brīvs tulkojums] (2). Tā Atēnu konstitūcijā Aristotelis izklāsta nepārprotamu vēlmi panākt politisko izlīgumu, kas pavadīja demokrātijas atjaunošanu Atēnās pēc trīsdesmit tirānu valdīšanas 403. gadā p.m.ē. Amnestijas (3) saturam bija liela institucionāla nozīme. Lai valstī atkal nodibinātu mieru, jaunie demokrāti izsludināja vispārēju amnestiju, kas attiecās uz visām darbībām oligarhiskajā režīmā, bet tā neattiecās uz atsevišķām amatpersonām (trīsdesmit tirāniem, desmit un vienpadsmit valdītāju grupām un Pirejas tiesnešiem). Tomēr šīm personām varēja piemērot amnestiju, ja tās piekristu rēķinu nokārtošanas (euthynai) procedūrai.
2.        Situācija, kuru
atspoguļo šī amnestija, ietver jau amnestijas juridiskās problēmas mūsdienās (4). Tā atspoguļo aizmiršanas mehānismu, kas gan individuālā, gan kolektīvā līmenī ļauj dziedēt ievainojumus un turpināt ceļu. Tā ir apzināta aizmiršana –naida novēršana institucionālā veidā, lai panāktu sabiedrības samierināšanu (5). Tomēr pamatjautājums – kā saskaņot miera un taisnīguma prasības – paliek neatbildēts (6)? Citiem vārdiem – vai pastāv ierobežojumi sabiedrības samierināšanas meklējumiem, ja tiek izvirzīta taisnīguma prasība (7)? Atēnu piemērs parāda, ka viens no iespējamajiem risinājumiem ir amnestijas piemērošana pēc iepriekšējas pārbaudes. Lai gan amnestija ir vispārēja, to bijušajiem valdītājiem piemēroja tikai ar nosacījumu, ka viņi nokārto rēķinus (euthynai), tādējādi līdzsvarojot sabiedrības samierināšanos un individuālo atbildību. Gandrīz divus ar pusi tūkstošus gadu pēc tam, kad Atēnās 403. gadā p.m.ē. pēc trīsdesmit tirānu valdīšanas beigām tika izsludināta amnestija, ētiskās un tīri juridiskās dilemmas, kādas rodas, meklējot līdzsvaru starp taisnīguma prasību un izlīguma nepieciešamību, neatkarīgi no laikmeta vai politiskā konteksta joprojām ir aktuālas arī mūsdienās piemērojamai amnestijai.
3.        Vēl jāpiebilst, ka sāpīgais pēckara laiks un tā laika amnestijas likumu virkne atspoguļo atšķirīgas situācijas. Vispirms kā īpaši spilgtu piemēru ņemsim Oradour‑sur‑Glane slaktiņu, kas ir kara noziegums, kuru galvenokārt izdarīja piespiedu kārtā rekrutētie elzasieši (8). Tālāk minēsim noziegumus un noziedzīgus nodarījumus, ko konflikta laikā izdarīja kolaboranti, pretošanās kustības dalībnieku rīcību, kā arī noziedzīgus nodarījumus, kas izdarīti pēc konflikta beigām “tā sauktajā “mežonīgajā” tīrīšanā” (9).
4.        Nobeigumā jāpiemin amnestijas likumi par noziedzīgiem nodarījumiem, kas veikti Alžīrijā (10). Bez vārdiem skaidrs, ka tradicionālā pieeja, kas ir (pārlieku?) vērsta uz samierināšanu – vismaz saistībā ar īpaši smagiem noziedzīgiem nodarījumiem –, šobrīd vairs nesader ar cilvēktiesībām (11).
5.        Aplūkotā problemātika ir šīs lietas pamatā. 2024. gada 10. jūnijā Cortes Generales (Spānijas parlaments) pieņēma Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (Konstitutīvais likums 1/2024 par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā; turpmāk tekstā – “LOA”) (12). LOA materiālais un laika tvērums attiecas uz darbībām, kas rada kriminālatbildību, administratīvo atbildību vai atbildību par valsts līdzekļiem un kas veiktas Katalonijas neatkarības referenduma, kā arī Katalonijas neatkarības procesa kontekstā.
6.        LOA – un to nevar noliegt – izraisīja plašas un neapturamas debates politiskajās
aprindās, iestādēs, tiesu sistēmā, akadēmiskajās aprindās un –
vēl plašāk – Spānijas sabiedrībā.
7.        No juridiskā viedokļa jautājums par LOA likumību nesen tika nodots
Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija), iesniedzot konstitucionālu sūdzību. Izņemot divas tiesību normas, tā ar 2025. gada 26. jūnija spriedumu (13) atzina LOA par atbilstošu Constitución española (Spānijas Konstitūcija; turpmāk tekstā – “Konstitūcija”) (14).
8.        Šajā lietā Tiesai jālemj par LOA, kas attiecas uz teroristiskiem nodarījumiem, saderību ar primārajām tiesībām, atvasinātajām tiesībām un Savienības tiesību vispārējiem principiem. Konkrēti – Audiencia Nacional
(Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, kas uzsākts pret divpadsmit personām, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par teroristiskiem nodarījumiem saistībā ar
atbalstu Katalonijas neatkarības kustībai (15). Jautājums ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, Direktīvu (ES) 2017/541 par terorisma apkarošanu (16), otrkārt, LESD 20. panta 2. punktu un 21. panta 1. punktu, kā arī LES 4. panta 2. un
3. punktu, treškārt, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. un 21. pantu un, ceturtkārt, tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības un Savienības tiesību pārākuma principus.
9.        Tādējādi šajā lietā tiek izvirzīts līdz šim neaplūkots un ļoti svarīgs jautājums par to, kādam jābūt Tiesas veiktās pārbaudes apjomam un intensitātei, ja valsts amnestijas likums var, pirmkārt, mazināt direktīvas, ar ko nosaka minimālo saskaņošanas līmeni cīņā pret terorismu, iedarbību un, otrkārt, apdraudēt Savienības primārajās tiesībās noteiktos pamatprincipus?
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
10.      Hartas 20. pantā noteikts: “Visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā.”
11.      Hartas 21. pantā paredzēts:
“1.      Aizliegta jebkāda veida diskriminācija, tostarp diskriminācija dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpatnību, valodas, reliģijas vai pārliecības, politisko vai jebkuru citu uzskatu dēļ, diskriminācija saistībā ar piederību pie nacionālās minoritātes, diskriminācija īpašuma, izcelsmes, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ.
2.      Ievērojot Līgumu piemērošanas jomu un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
Direktīva 2017/541
12.      Direktīvas 2017/541 2., 8., 34., 35. un 39. apsvērumā noteikts:
“(2)      Terorisma akti ir viens no vissmagākajiem pārkāpumiem pret universālajām vērtībām, kuras ir Savienības pamatā, – cilvēka cieņu, brīvību, vienlīdzību un solidaritāti un cilvēktiesību un pamatbrīvību izmantošanu. Tie ir arī vieni no visnopietnākajiem uzbrukumiem demokrātijai un tiesiskumam, principiem, kuri ir kopēji dalībvalstīm un uz kuriem ir balstīta Savienība.
[..]
(8)      Šajā direktīvā ir izsmeļoši uzskaitīti daudzi smagi noziegumi, tādi kā uzbrukumi personas dzīvībai, kā tīšas darbības, ko var kvalificēt kā teroristu nodarījumus, ja un ciktāl tās izdarītas ar kādu konkrētu teroristu mērķi, proti, nopietni iebiedēt iedzīvotājus vai nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt jebkādu darbību vai atturēties no tās, vai nopietni destabilizēt vai sagraut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras. Draudi izdarīt šādas tīšas darbības arī būtu uzskatāmi par teroristu nodarījumu, ja, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, tiek konstatēts, ka šādi draudi tika izteikti ar jebkuru šādu teroristu mērķi. Turpretim darbības, kuru mērķis ir, piemēram, piespiest valdību rīkoties vai atturēties no jebkādas rīcības, kuras tomēr nav iekļautas smagu noziegumu izsmeļošajā sarakstā, netiek uzskatītas par teroristu nodarījumiem saskaņā ar šo direktīvu.
[..]
(34)      Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, jo ir vajadzīgi Savienības mērogā saskaņoti noteikumi, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai.
(35)      Šajā direktīvā tiek ievēroti principi, kas atzīti LES 2. pantā, tiek ievērotas pamattiesības un pamatbrīvības, un principi, kuri atzīti jo īpaši hartā, tostarp tie, kas izklāstīti tās II, III, V un VI sadaļā [..]. Šī direktīva jāīsteno saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem, ņemot vērā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju (17), Starptautisko paktu par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (18) un citas saistības cilvēktiesību jomā saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.
[..]
(39)      Saskaņā ar šo direktīvu pieņemtie krimināltiesiskie pasākumi būtu jāīsteno samērīgi ar nodarījuma raksturu un apstākļiem, ņemot vērā izvirzītos leģitīmos mērķus un to nepieciešamību demokrātiskā sabiedrībā, un nebūtu pieļaujama nekāda patvaļa, rasisms vai diskriminācija.”
13.      Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu “Priekšmets”:
“Ar šo direktīvu tiek paredzēti minimālie noteikumi noziedzīgu nodarījumu un sankciju definēšanai attiecībā uz teroristu nodarījumiem, nodarījumiem saistībā ar teroristu grupu un nodarījumiem, kas saistīti ar teroristu darbībām, kā arī aizsardzības pasākumi un atbalsts un palīdzība terorismā cietušajiem.”
14.      Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)      “teroristu grupa” ir strukturēta grupa ar vairāk nekā divām personām, kas izveidota uz laikposmu un darbojas saskaņoti, lai izdarītu teroristu nodarījumus; “strukturēta grupa” ir grupa, kas nav nejauši izveidota tūlītējai nodarījuma izdarīšanai un kam nav vajadzīgas formāli noteiktas lomas tās locekļiem, dalības tajā nepārtrauktība vai attīstīta struktūra.”
15.      Direktīvas 2017/541 3. pants “Teroristu nodarījumi” formulēts šādi:
“1.      Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka turpmāk minētās tīšās darbības, kas valstu tiesību aktos tiek definētas kā nodarījumi, kuri pēc to rakstura vai apstākļiem var radīt smagu kaitējumu valstij vai starptautiskai organizācijai, tiek definētas kā teroristu nodarījumi, ja tās izdarītas ar vienu no mērķiem, kas uzskaitīti 2. punktā:
[..]
d)      valdības vai sabiedriska objekta, transporta sistēmas, infrastruktūras objekta, tostarp informācijas sistēmas, stacionāras platformas kontinentālajā šelfā, sabiedriskas vietas vai privātīpašuma plašas iznīcināšanas izraisīšana, kas varētu apdraudēt cilvēka dzīvību vai radīt būtisku mantisku zaudējumu;
[..]
f)      sprāgstvielu vai ieroču, tostarp ķīmisko, bioloģisko, radioloģisko ieroču vai kodolieroču ražošana, glabāšana, iegūšana, transportēšana, piegāde vai lietošana, kā arī ķīmisko, bioloģisko, radioloģisko ieroču vai kodolieroču pētniecība un attīstīšana;
[..]
2.      Mērķi, kas minēti 1. punktā:
a)      nopietni iebiedē iedzīvotājus;
b)      nepienācīgā veidā piespiež valdību vai starptautisku organizāciju veikt kādu darbību vai atturēties no tās;
c)      būtiski destabilizē vai grauj valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras.”
16.      Minētās direktīvas 4. pantā “Nodarījumi, kas saistīti ar teroristu grupu” noteikts:
“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka turpmāk minētās darbības, ja tās izdara tīši, ir sodāmas kā noziedzīgs nodarījums:
a)      teroristu grupas vadīšana;
b)      dalība teroristu grupas darbībās, tostarp informācijas vai materiālo līdzekļu sniegšana vai tās darbības finansēšana jebkādā veidā, zinot, ka šāda dalība sekmēs teroristu grupas noziedzīgās darbības.”
17.      Saskaņā ar Direktīvas 2017/541 13. pantu “Saistība ar teroristu nodarījumiem”:
“Lai nodarījums, kas minēts 4. pantā vai III sadaļā, būtu sodāms, nav nepieciešams, lai teroristu nodarījums būtu faktiski izdarīts, tāpat nav nepieciešams – ciktāl tas attiecas uz nodarījumiem, kas minēti 5. līdz 10. pantā un 12. pantā, – konstatēt saikni ar citu konkrētu nodarījumu, kas paredzēts šajā direktīvā.”
18.      Šīs direktīvas 14. panta “Atbalstīšana un līdzdalība, kūdīšana un mēģinājums” 3. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka mēģinājums izdarīt kādu no nodarījumiem, kas minēts 3., 6., 7. pantā, 9. panta 1. punktā un 9. panta 2. punkta a) apakšpunktā, 11. un 12. pantā, izņemot valdījumu saskaņā ar 3. panta 1. punkta f) apakšpunktu un nodarījumu, kas minēts 3. panta 1. punkta j) apakšpunktā, ir sodāms.”
19.      Minētās direktīvas 15. panta “Sodi fiziskām personām” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka nodarījumi, kas minēti 3. līdz 12. pantā un 14. pantā, būtu sodāmi ar iedarbīgiem, samērīgiem un atturošiem kriminālsodiem, kas var būt saistīti ar nodošanu vai izdošanu”.
Spānijas tiesības
20.      Spānijā Direktīva 2017/541 ir transponēta ar Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional (2019. gada 20. februāra Konstitutīvais likums 1/2019, ar ko groza 23. novembra Konstitutīvo likumu 10/1995 par Kriminālkodeksu, lai transponētu Eiropas Savienības direktīvas finanšu un terorisma jomā un atrisinātu vairākus starptautiskus jautājumus; turpmāk tekstā –
“Konstitutīvais likums 1/2019”) (19), kas stājās spēkā 2019. gada 13. martā.
21.      No lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētajām tiesību normām vienīgās tiesību normas, kas tika grozītas ar Konstitutīvo likumu 1/2019, ir Ley Orgánica 10/1995 del Código Penal (1995. gada 23. novembra Konstitutīvais likums 10/1995 par Kriminālkodeksu; turpmāk tekstā – “Kriminālkodekss”) (20) 572. pants un 573. panta 1. punkts.
Kriminālkodekss
22.      Kriminālkodeksa 16. panta 1. punktā paredzēts:
“Mēģinājums ir tad, ja persona ar ārējām darbībām nepārprotami sāk noziedzīga nodarījuma izpildi, veicot visas vai daļu no darbībām, kam būtu objektīvi jārada sekas, un ja seku nav tādu apstākļu dēļ, kas nav atkarīgi no izdarītāja gribas.”
23.      Saskaņā ar Kriminālkodeksa 62. pantu:
“Par mēģinājumu soda ar vienu vai divām pakāpēm mazāku sodu nekā likumā paredzēts par pabeigtu noziedzīgu nodarījumu, ciktāl tas tiek uzskatīts par atbilstošu, ņemot vērā mēģinājuma radīto apdraudējumu un sasniegto izpildes pakāpi.”
24.      Kriminālkodeksa 346. pantā noteikts:
“1.      Par sprādzienu izraisīšanu vai par citu līdzīgu iznīcināšanas līdzekļu pielietošanu, kas sekmē lidostu, ostu, staciju, ēku, valsts iestāžu, noliktavu, kurās tiek glabāti uzliesmojoši vai sprādzienbīstami materiāli, transporta tīklu un sabiedriskā transporta līdzekļu iznīcināšanu, vai par kuģa nogremdēšanu vai uzsēdināšanu uz sēkļa, par plūdu izraisīšanu, par raktuvju vai rūpniecisko iekārtu uzspridzināšanu, par dzelzceļa sliežu vai signalizācijas, ko izmanto dzelzceļa sliežu ceļa ekspluatācijā, lai nodrošinātu transportlīdzekļu drošību, bojāšanu, par tilta uzspridzināšanu, par koplietošanas ceļa bojāšanu, par naftas cauruļvadu bojāšanu, par jebkāda veida sakaru līdzekļu nopietnu traucēšanu, par ūdens, elektrības, degvielas vai citu būtisku dabas resursu piegādes traucēšanu vai pārtraukšanu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no desmit līdz divdesmit gadiem, ja bojājumi nepārprotami rada apdraudējumu cilvēku dzīvībai vai drošībai.
2.      Ja šāda apdraudējuma nav, brīvības atņemšanas sods ir no četriem līdz astoņiem gadiem.
3.      Ja apdraudējums ir saistīts ar kaitējumu cilvēku dzīvībai, fiziskajai neaizskaramībai vai veselībai, tiek piemērots atsevišķs sods, kas atbilst izdarītajam noziedzīgajam nodarījumam.”
25.      Kriminālkodeksa 571. pantā paredzēts:
“Šajā kodeksā par teroristu organizācijām vai grupām uzskata apvienības, kuras atbilst 570.bis panta 1. punkta otrajā daļā un 570.ter panta 1. punkta otrajā daļā minētajām iezīmēm un kuru nolūks vai mērķis ir izdarīt kādu no nākamajā iedaļā minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem.”
26.      Saskaņā ar Kriminālkodeksa 572. pantu:
“1.      Par teroristu organizācijas vai grupas izveides sekmēšanu, dibināšanu, organizēšanu vai vadīšanu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, pilnībā atņemot visus valsts apbalvojumus un tiesības pildīt valsts amatus un pienākumus, tostarp vēlētus, un uz laiku, kamēr tiek izciests sods, liedzot iespēju iegūt vai pildīt jaunus amatus un pienākumus.
2.      Par aktīvu dalību vai iesaistīšanos organizācijā vai grupā soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no sešiem līdz divpadsmit gadiem, pilnībā atņemot visus valsts apbalvojumus un tiesības pildīt valsts amatus un pienākumus, tostarp vēlētus, un uz laiku, kamēr tiek izciests sods, liedzot iespēju iegūt vai pildīt jaunus amatus un pienākumus.”
27.      Kriminālkodeksa 573. pants ir formulēts šādi:
“1.      Teroristisks nodarījums ir jebkurš smags noziedzīgs nodarījums, kas apdraud dzīvību vai fizisko neaizskaramību, brīvību, morālo integritāti, seksuālo brīvību un integritāti, īpašumu, dabas resursus vai vidi, sabiedrības veselību, kā arī jebkurš smags noziedzīgs nodarījums, kas izraisa katastrofu risku, ļaunprātīgu dedzināšanu, dokumentu viltošanu un viltotu dokumentu izmantošanu, apdraudējumu karaļnamam, apdraudējumu administrācijas pārstāvim vai valsts darbiniekam, pildot tā pienākumus, ieroču, munīcijas vai sprāgstvielu iegūšanu īpašumā, tirdzniecību un glabāšanu, kā paredzēts šajā kodeksā, un lidmašīnu, kuģu vai citu sabiedriskā vai kravu transporta līdzekļu sagrābšana, kas izdarīti kādā no šādiem nolūkiem:
1)      Graut konstitucionālo kārtību vai būtiski ietekmēt vai destabilizēt valsts politisko, ekonomisko vai sociālo struktūru darbību, vai likt valsts iestādēm veikt kādu darbību vai atturēties no tās.
2)      Nopietni apdraudēt sabiedrisko mieru.
3)      Nopietni destabilizēt starptautiskas organizācijas darbību.
4)      Radīt terora draudus sabiedrībā vai tās daļā.
2.      Par teroristiskiem nodarījumiem uzskata arī kibernoziegumus, kas aprakstīti 197.bis, 197.ter un 264. līdz 264.quater pantā, ja tie izdarīti kādā no iepriekšējā punktā minētajiem nolūkiem.
3.      Par teroristiskiem nodarījumiem uzskata arī citus šajā nodaļā minētos noziedzīgos nodarījumus.”
28.      Kriminālkodeksa] 573.bis pantā noteikts:
“1.      Par iepriekšējā panta 1. punktā minētajiem teroristiskajiem nodarījumiem piemēro šādus sodus:
[..]
3)      Brīvības atņemšanu uz laiku no piecpadsmit līdz divdesmit gadiem, ja tie izraisa 144. pantā minēto abortu, 149., 150., 157. vai 158. pantā minētos miesas bojājumus, nelikumīgu personas brīvības atņemšanu vai iznīcināšanu vai ugunsgrēku, kā minēts attiecīgi 346. un 351. pantā.”
29.      Šī kodeksa 574. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Par ieroču vai munīcijas uzglabāšanu, par sprāgstvielu vai sprāgstošu ierīču, ugunsnedrošu, viegli uzliesmojošu vai smacējošu vielu vai to sastāvdaļu uzglabāšanu vai turēšanu īpašumā, kā arī par to izgatavošanu, tirdzniecību, transportēšanu vai piegādi, lai kādā veidā tas notiktu, un par šo aplūkoto vielu, ierīču vai darinājumu ievietošanu vai izmantošanu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, ja noziedzīgais nodarījums izdarīts kādā no 573. panta 1. punktā minētajiem nolūkiem.”
LOA
30.      LOA preambulā noteikts:
“I      (pirmā daļa)
Jebkura amnestija tiek uzskatīta par juridisku pasākumu, kura mērķis ir atkāpties no vispārēju spēkā esošu normu piemērošanas, ja konstatētie vai par noziedzīgiem nodarījumiem kvalificētie fakti vai fakti, kas rada jebkādu citu atbildības, ir notikuši īpašā kontekstā.
[..]
V [astotā, devītā un trīspadsmitā daļa]
Likuma samērīgums izriet no konstatēto vai par noziedzīgiem nodarījumiem kvalificēto darbību un amnestēto darbību saraksta precizitātes, kā arī no to nepieciešamās saiknes ar darbībām, kas veiktas likumā noteiktajā laikposmā. Ar šo metodi var izvairīties no vispārīgas un neprecīzas atsauces un no tā, ka amnestiju varētu piemērot citām darbībām, kas nav tieši saistītas ar neatkarības procesu un tā sekām, jo šī pasākuma pamatojums neatstāj vietu tās absolūtai piemērošanai.
Tas viss ir saistīts ar atbilstības principu un noteikuma nolūku, kura pienākums ir radīt apstākļus, lai personu un grupu, pie kurām tās pieder, brīvība un vienlīdzība būtu reālas un efektīvas, likvidēt šķēršļus, kas kavē vai traucē tās attīstību, un atvieglot visu pilsoņu līdzdalību politiskajā, ekonomiskajā, kultūras un sociālajā dzīvē, kā izriet no Konstitūcijas 9. panta, un tas ir adresēts visām valsts varām, it īpaši likumdevējam [..].
[..]
Visbeidzot, šī likuma mērķis ir nodrošināt tiesisko drošību, tiesiskuma principa ievērošanu un tiesisko regulējumu objektīvai pamattiesību aizsardzībai, ņemot vērā ieteikumus, ko sniegusi [Eiropas Padomes komisija “Demokrātija caur tiesībām (21)], kura 2013. gada atzinumā [(22)] uzsvērusi, cik svarīgi, piemērojot amnestiju, ir saglabāt skaidru atšķirību starp likumdevēju varu un tiesu varu, nodrošinot tiesu autonomijas un demokrātijas principu ievērošanu.
VI [ceturtā, astotā un devītā daļa]
Saskaņā ar to, ko Eiropas Padomes Venēcijas komisija norādījusi 2013. gada 11. marta atzinumā, kas pieņemts tās 94. plenārsēdē, šī pieeja, kas turklāt ir abstrakta, jo tā nekādā gadījumā nenozīmē tādu faktu esības izvērtējumu, uz kuriem var attiekties katrs no šiem izņēmumiem, ir nepieciešama. Tādējādi likumdevējai varai jānosaka kritēriji, lai varētu piemērot amnestiju, un tiesu varai jāidentificē konkrētas personas, kas ietilpst likumdevēja noteiktajā tvērumā.
[..]
Atsauce uz nodarījumiem, kas minēti Direktīvas [2017/541] 3. pantā vai [ECPAK] 3. pantā, kas aizliedz spīdzināšanu un cietsirdīgu vai pazemojošu izturēšanos vai sodus, kas ir nepārkāpjama robeža, ir piemērs [iepriekš minētajam līdzsvaram starp amnestiju un cilvēktiesību ievērošanu, kā arī starptautiskajām saistībām, kuras uzņēmusies Spānija]. Tomēr jāpatur prātā, ka šī tiesību norma neattiecas uz visām pazemojošām darbībām, kas prasa, lai rīcība ne tikai būtu prettiesiska, bet arī sasniegtu minimālo smaguma pakāpi. Tādējādi saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru [(23)], lai kādu darbību uzskatītu par pazemojošu [ECPAK] 3. panta izpratnē, parasti ir nepieciešams, lai upurim radītie miesas bojājumi vai ciešanas būtu noteiktas intensitātes vai katrā ziņā tādi, kas var sagraut personas morālo vai fizisko stāju. Izslēgšanai no šī likuma piemērošanas tika izvēlēts ierobežojošs režīms, jo atsevišķas darbības varētu tikt sajauktas ar citiem noziedzīgiem nodarījumiem, un tas varētu notikt ar atsevišķām darbībām, uz kurām attiecas Kriminālkodeksa II daļas XXII sadaļas VII nodaļa.
Atbilstoši Venēcijas komisijas pamatnostādnēm darbības, par kurām var piemērot amnestijas, ir precīzi un detalizēti definētas, lai nodrošinātu tiesisko drošību un vienlīdzību likuma priekšā. [..]”
31.      LOA
1. pantā “Objektīvais tvērums” noteikts:
“1.      Amnestiju var piemērot par darbībām, par kurām iestājas kriminālatbildība, administratīvā atbildība vai atbildība par valsts līdzekļiem un kuras veiktas 2014. gada 9. novembrī un 2017. gada 1. oktobrī Katalonijā notikušajos referendumos, par to sagatavošanas darbībām vai sekām, ciktāl tās veiktas laikposmā no 2011. gada 1. novembra līdz 2023. gada 13. novembrim, kā arī par šādām darbībām, kas veiktas minētajā laikposmā tā sauktā Katalonijas neatkarības procesa kontekstā, pat ja tās nav saistītas ar iepriekš minētajiem referendumiem vai veiktas pēc tiem:
a)      Par darbībām, kas veiktas, lai pieprasītu, veicinātu vai panāktu Katalonijas atdalīšanos vai neatkarību, kā arī par darbībām, kas veicinājušas šo mērķu sasniegšanu.
[..]
b)      Par darbībām, kas veiktas, lai sasauktu, veicinātu vai panāktu, ka personas, kurām nebija kompetences, rīko referendumus Katalonijā 2014. gada 9. novembrī un 2017. gada 1. oktobrī vai referendumus, kuru sasaukšana vai rīkošana ir atzīta par nelikumīgu, kā arī par darbībām, kas veicinājušas šo referendumu īstenošanu.
[..]
c)      Par jebkāda veida atteikšanos pakļauties, sabiedriskās kārtības traucēšanu, uzbrukumiem varai, tās pārstāvjiem un valsts darbiniekiem vai nemieru organizēšanu, lai varētu rīkot šī punkta b) apakšpunktā minētos referendumus, vai to sekām, kā arī par jebkurām citām darbībām, kas veiktas ar tādu pašu nodomu un kvalificētas par noziedzīgiem nodarījumiem.
[..]
d)      Par jebkāda veida atteikšanos pakļauties, sabiedriskās kārtības traucēšanu, uzbrukumiem varai, tās pārstāvjiem un valsts darbiniekiem, nemieru organizēšanu vai jebkādu citu sabiedriskās kārtības un miera apdraudēšanu, kas veikta, lai atbalstītu iepriekšējos apakšpunktos aprakstītos mērķus un nolūkus, vai personas, kas apsūdzētas vai notiesātas par kādu no šajā pantā minēto noziedzīgo nodarījumu izdarīšanu.
e)      Par darbībām, kas veiktas saistībā ar policijas operācijām, kuras mērķis ir kavēt vai novērst to šajā pantā minēto darbību izdarīšanu, par kurām iestājas kriminālatbildība vai administratīvā atbildība.
f)      Par darbībām, kas veiktas, lai atbalstītu, panāktu vai atvieglotu kādu no šī panta iepriekšējos apakšpunktos minētajām darbībām, par kurām iestājas kriminālatbildība, administratīvā atbildība vai atbildība par valsts līdzekļiem, kā arī par citām ar tām faktiski saistītām darbībām.
2.      Darbības, par kurām iestājas kriminālatbildība, administratīvā atbildība vai atbildība par valsts līdzekļiem, un par kurām piemērota amnestija saskaņā ar šī panta 1. punktu, neatkarīgi no to izpildes stadijas, tostarp sagatavošanas darbības, un neatkarīgi no tā, vai attiecīgā persona ir darbības izdarītājs vai dalībnieks.
3.      Darbības, kuru izpilde sākta pirms 2011. gada 1. novembra, ir uzskatāmas par ietilpstošām šī likuma tvērumā tikai tad, ja to izpilde ir pabeigta pēc šī datuma.
Darbības, kuru izpilde ir sākta pirms 2023. gada 13. novembra, arī ir ietvertas šī likuma tvērumā, pat ja to izpilde ir pabeigta pēc minētā datuma.
4.      Valsts līdzekļu izmantošana a) un b) apakšpunktā minētajiem mērķiem nav uzskatāma par iedzīvošanos, ja neatkarīgi no atbilstības tiesību sistēmai tās mērķis nebija gūt personisku mantisku labumu.”
32.      LOA
2. pantā “Izslēgšana”
paredzēts:
“1. pantā paredzētā amnestija katrā ziņā netiek piemērota par šādām darbībām:
a)      Par tādām ļaunprātīgām darbībām pret personām, kas izraisījušas nāvi, abortu vai bojājumus embrijam, kāda orgāna vai locekļa vai tā darbspēju zudumu, maņu vai to spēju zudumu, impotenci, sterilizāciju vai smagu sakropļojumu.
b)      Par darbībām, kuras kvalificētas par spīdzināšanu vai necilvēcīgu vai pazemojošu izturēšanos [ECPAK] 3. panta izpratnē, izņemot izturēšanos, kas nepārsniedz minimālo smaguma pakāpi, ciktāl tā nav tāda, kas kādu personu var pazemot vai nonicināt, aizskart tās cieņu vai izraisīt tai baiļu, nemiera vai mazvērtības sajūtu, kas var sagraut tās morālo vai fizisko stāju.
c)      Par darbībām, kuras saskaņā ar Direktīvu [2017/541] to nolūka dēļ var kvalificēt par terorismu un ar kurām tīši izdarīti smagi cilvēktiesību pārkāpumi, jo īpaši par tām, uz kurām attiecas [ECPAK] 2. un
3. pants un starptautiskās cilvēktiesības.
d)      Par darbībām, kas kvalificētas par noziedzīgiem nodarījumiem un kas izdarītas rasistiskas, antisemītiskas, pret romiem vērstas motivācijas vai jebkāda cita veida diskriminācijas dēļ, kuras pamatā ir cietušā reliģija vai pārliecība, etniskā piederība vai rase, dzimums, vecums, seksuālā vai dzimumorientācija vai identitāte, dzimumpiederība, aporofobija vai sociālā atstumtība, slimība vai invaliditāte, kuras dēļ upuris cieš – neatkarīgi no tā, vai tas faktiski pierāda šādus nosacījumus vai apstākļus.
e)      Par darbībām, kas kvalificētas par tādiem noziedzīgiem nodarījumiem, kuri apdraud Eiropas Savienības finanšu intereses.
f)      Par darbībām, kas kvalificētas par nodevību vai miera vai valsts neatkarības apdraudējumu un saistītas ar valsts aizsardzību, un iekļautas Kriminālkodeksa II daļas XXIII sadaļā, ar nosacījumu, ka ir bijuši faktiski un reāli draudi un faktiski pielietots spēks attiecībā uz Spānijas teritoriālo integritāti vai politisko neatkarību, kā noteikts Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos vai Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 1970. gada 24. oktobra Rezolūcijā 2625 (XXV), kurā ietverta Deklarācija par starptautisko tiesību principiem, kas attiecas uz draudzīgām attiecībām un sadarbību starp valstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem.
g)      Par noziedzīgiem nodarījumiem, kas kvalificēti par apdraudējumu starptautiskajai sabiedrībai un kas minēti Kriminālkodeksa II daļas XXIV sadaļā.”
33.      LOA
4. pants “Ietekme uz kriminālatbildību” ir formulēts šādi:
“Neskarot Konstitūcijas 163. pantu un [LESD] 267. pantu, pēc šī likuma stāšanās spēkā:
a)      Tiesu iestāde, kas izskata lietu, izdod rīkojumu nekavējoties atbrīvot amnestētās personas, kuras atrodas ieslodzījumā gan saistībā ar pirmstiesas apcietinājumu, gan soda izpildi.
Tiesu iestāde, kas izskata lietu, izdod arī rīkojumu nekavējoties atcelt jebkādus personiskus vai reālus aizsardzības pasākumus, kuri noteikti saistībā ar darbību vai bezdarbību, kas ietilpst šī likuma objektīvajā tvērumā, ievērojot vienīgi 8. panta 2. punktā paredzētos civiltiesiskos pasākumus.
b)      Tiesu iestāde, kas izskata lietu, aptur aresta orderus, kas izsniegti šajā likumā minētajām personām, kā arī valsts, Eiropas un starptautiskos apcietināšanas orderus.
c)      Kriminālvajāšanas apturēšana jebkādu iemeslu dēļ neliedz atcelt aizsardzības pasākumus, kas noteikti pirms šī likuma stāšanās spēkā un ietver pamattiesību un pilsoniskās brīvības īstenošanas aizliegumu.
d)      Tiesu iestāde, kas izskata lietu, izbeidz izpildīt visus tos brīvības atņemšanas, tiesību atņemšanas un naudas sodus, kuri piemēroti kā pamatsodi vai papildsodi un izriet no darbības vai bezdarbības, kam piemērota amnestija.
e)      Ja par nodarījumiem, kas ir izciestā soda pamatā, ir piemērota amnestija saskaņā ar šo likumu, brīvības atņemšanas sodus, kas ir pilnībā vai daļēji izciesti, nevar atskaitīt no citiem kriminālprocesiem. Tas pats noteikums attiecas uz pirmstiesas apcietinājuma laikposmiem, pēc kuriem nav pieņemts notiesājošs spriedums šī likuma spēkā stāšanās dēļ.
f)      Ierakstu sodu reģistrā attiecībā uz notiesāšanu par noziedzīgu nodarījumu, par kuru piemērota amnestija, dzēš.”
34.      LOA
9. pantā “Amnestijas piemērošanas kompetence” paredzēts:
“1.      Amnestiju par noziedzīgiem nodarījumiem šī likuma 11. pantā minētās tiesas piemēro pēc savas ierosmes vai pēc lietas dalībnieka vai Ministerio Fiscal [(Prokuratūra, Spānija)] lūguma un katrā ziņā pēc prokuratūras un lietas dalībnieku uzklausīšanas.
2.      Amnestiju attiecībā uz darbībām, kas ir administratīvi pārkāpumi vai par ko iestājas atbildība par valsts līdzekļiem, piemēro iestādes, kuras ir kompetentas uzsākt, izskatīt vai atrisināt procedūras saistībā ar šīm darbībām, atkarībā no izdarītā stadijas un pēc ieinteresētās personas uzklausīšanas.
3.      Konkrēta darbība, par kuru iestājas kriminālatbildība, administratīvā atbildība vai atbildība par valsts līdzekļiem, var tikt uzskatīta par amnestētu tikai tad, ja šāda amnestija ir atzīta ar kompetentās iestādes galīgu lēmumu saskaņā ar šī likuma tiesību normām.”
35.      LOA 10. pantā “Piemērošana prioritārā un steidzamības kārtā” paredzēts:
“Amnestiju visās lietā piemēro šajā likumā noteiktās tiesu, administratīvās vai finanšu iestādes, kas prioritārā un steidzamības kārtā pieņem atbilstošos lēmumus saskaņā ar šo likumu – neatkarīgi no administratīvā procesa, tiesvedības tiesā vai procesa par valsts līdzekļu pārvaldību stadijas.
Lēmumus pieņem ne vēlāk kā divu mēnešu laikā, neņemot vērā turpmākas prasības, kam nav apturoša spēka.”
36.      LOA 11. panta “Kriminālprocess” 1. punktā paredzēts:
“Tiesu iestādes piemēro amnestiju jebkurā kriminālprocesa stadijā.”
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
37.      Prokuratūra atbilstoši Ley de Enjuiciamiento Criminal (Kriminālprocesa likums), kas apstiprināts ar 1882. gada 14. septembra Real Decreto (Karaļa dekrēts) (24), 650. pantam, Juzgado Central de Instrucción n
o 6 de l’Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas 6. centrālā izmeklēšanas tiesa, Spānija) iesniedza provizorisku lēmumu par personas saukšanu pie kriminālatbildības, ar kuru tā uzsāka kriminālvajāšanu pret divpadsmit izmeklēšanā iesaistītām personām (25). Konkrēti – prokuratūra šīs divpadsmit personas apsūdz par noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar dalību teroristiskā organizācijā (26). Turklāt astoņām personām tā izvirza apsūdzību par noziedzīgu nodarījumu saistībā ar vielu vai ierīču, kas rada sprādzienu, vai sprāgstvielu vai to sastāvdaļu turēšanu īpašumā, uzglabāšanu un izgatavošanu, kam ir teroristiskas iezīmes, kā arī par mēģinājumu, par kur pienākas sods, veikt teroristiska rakstura iznīcināšanu (27).
38.      Vairākas Spānijas apvienības (28) un politiskā partija VOX saskaņā ar Konstitūcijas 125. pantu kriminālprocesā, ko virzīja prokuratūra, cēla
arī actio popularis
pret tām pašām personām, pret kurām tika veikta kriminālvajāšana, un tām tika izvirzītas tās pašas apsūdzības par tiem pašiem noziedzīgajiem nodarījumiem, kādas bija izvirzījusi prokuratūra, bet tajā tika lūgts noteikt bargākus sodus nekā tie, kurus bija pieprasījusi prokuratūra.
39.      It īpaši no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka gan prokuratūras lēmumā par personas saukšanu pie kriminālatbildības, gan actio popularis lēmumā par personas saukšanu pie kriminālatbildības apsūdzētajiem tiek izvirzītas apsūdzības, ka viņi esot bijuši Comité de Defensa de la República (Republikas aizsardzības komiteja; turpmāk tekstā – “CDR”), kā arī Equipo de Respuesta Táctica (Taktiskās reaģēšanas grupa, turpmāk tekstā – “ERT”) dalībnieki.
40.      Prokuratūra uzskata, ka CDR Katalonijā ir organizējusi daudzus aktus un darbības saistībā ar plānotu un organizētu stratēģiju, kuras mērķis ir graut konstitucionālo kārtību, un tie uzskatāmi par noziedzīgiem nodarījumiem. Šī stratēģija izpaužas kā atteikums izmantot valsts piedāvātos tiesiskos līdzekļus, lai izteiktu politiskas un sociālas prasības, un tiešs aicinājums nepakļauties, kā arī veikt darbības, kuru mērķis ir radīt masu nekārtības. Izvirzītais mērķis esot bijis radīt faktisku situāciju, pārņemot kontroli pār teritoriju un apdraudot stratēģiskās, ekonomiskās un apgādes nozares.
41.      Runājot par ERT, lēmumā par personas saukšanu pie kriminālatbildības tā attēlota kā pie dažādām CDR
piederoša
kopa, ko raksturo ekstrēms radikālisms. Dalībniekus vienojot ekstrēmas darbības, kuru mērķis bija panākt Katalonijas neatkarību, pielietojot vardarbību “visspēcīgākajā tās izpausmē”, lai piespiestu iestādes atzīt de facto Katalonijas atdalīšanos no pārējās Spānijas. Viņi esot piedalījušies vairākos visvardarbīgākajos nodarījumos, kuros tiek vainota CDR, mērķējot it īpaši uz sensitīvu infrastruktūru un atsevišķos gadījumos –
uz valsts drošības spēku un dienestu locekļiem. Actio popularis ir precizēts, ka ERT esot veikusi arī uzbrukumus īpaši svarīgām valsts iestādēm, piemēram, ieņēmusi pilsētas domes un plānojusi ieņemt Katalonijas parlamentu.
42.      No lēmuma par personas saukšanu pie kriminālatbildības izriet arī, ka apsūdzētie kā ERT locekļi esot veicinājuši CDR darbību koordinācijas centru izveidi un attīstību atbilstoši uzdevumam, ko tiem uzticējusi Katalonijas struktūra Centro Nacional de Inteligencia (Nacionālais izlūkošanas centrs). Šis uzdevums ietvēris tādas loģistikas infrastruktūras nodrošināšanu, lai veiktu darbību, kuras mērķis ir ieņemt un noturēt Katalonijas parlamentu, ņemot vērā grupas tehniskās un cilvēkresursu spējas. Viņiem tiek izvirzīta apsūdzība, ka tie esot izveidojuši paralēlu teroristisku organizāciju, kurai ir nelegāls un stabils raksturs un kura paredzēta vardarbīgu nodarījumu vai uzbrukumu veikšanai konkrētiem mērķiem, izmantojot sprāgstvielas vai degvielas, kas izgatavotas divās nelegālās laboratorijās, kuras atradās divās privātmājās.
43.      Pēc izmeklēšanas stadijas pabeigšanas lieta tika nodota iesniedzējtiesai, kas ir atbildīga par vidusdaļu un mutvārdu daļu.
44.      LOA stājās spēkā 2024. gada 11. jūnijā. Iesniedzējtiesai ir šaubas par šī likuma piemērošanu šajā gadījumā, it īpaši, ņemot vērā tādu nodarījumu
iekļaušanu amnestijas piemērošanas jomā, kurus saskaņā ar Direktīvu 2017/541 var kvalificēt par teroraktiem.
45.      2024. gada 27. jūnijā iesniedzējtiesa rīkoja tiesas sēdi, kas bija veltīta izņēmuma kārtā piemērotās amnestijas
pārbaudei, kas bija jāveic pirms lietas izskatīšanas pēc būtības. Apsūdzētās personas atkārtoja lūgumu piemērot amnestiju. Prokuratūra atbalstīja šo lūgumu, norādot, ka amnestija jāatzīst par piemērojamu attiecībā uz nodarījumiem, kas bija tiesvedības priekšmets, un to bija apstiprinājis Cortes Generales (Spānijas parlaments), ka tās laika un materiālais tvērums attiecas uz nodarījumiem, par kuriem tika izvirzīta apsūdzība, un ka LOA
2. panta c) punktā paredzētais izņēmums nebija piemērojams. Actio popularis
iebilda pret LOA piemērošanu, tostarp apgalvojot, ka tas pārkāpjot vienlīdzības, efektivitātes un tiesiskās drošības principus.
46.      Iesniedzējtiesa norāda, ka tagad tai jāizlemj, vai tā apmierina in limine litis izvirzīto iebildi vai arī – citiem vārdiem – vai tā piemēro vai nepiemēro amnestiju (29).
47.      Šajos apstākļos Audiencia Nacional
(Valsts mēroga lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīva [2017/541] jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas liedz veikt kriminālvajāšanu un – attiecīgā gadījumā – piemērot kriminālsodus personām, kuras aktīvi piedalās teroristu grupas darbībās, atbrīvojot tās no kriminālatbildības?
2)      Vai Direktīva [2017/541], konkrētāk – tās 13. pants, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas liedz veikt kriminālvajāšanu un attiecīgā gadījumā piemērot kriminālsodus personām, kas aktīvi piedalās teroristu grupas darbībās, atbrīvojot viņus no kriminālatbildības, un izvirza saukšanai pie atbildības ne tikai dalības teroristu grupā nosacījumu, bet arī papildu nosacījumu, ka šīs darbības faktiski un tīši ir izraisījušas smagus cilvēktiesību pārkāpumus?
3)      Vai Direktīva 2017/541 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas teroristiskus un noziedzīgus nodarījumus, kas saistīti ar teroristu grupu saskaņā ar minēto direktīvu, nošķir atkarībā no tā, vai tie ir vai nav faktiski un tīši izraisījuši smagus cilvēktiesību pārkāpumus, tādējādi, ka šis nošķīrums dara iespējamu to, ka par atsevišķiem teroristiskajiem vai noziedzīgajiem nodarījumiem, kas saistīti ar teroristu grupām, [personas] tiek atbrīvotas no kriminālatbildības?
4)      Vai Savienības tiesību tiesiskās drošības princips, kas nostiprināts [Tiesas] judikatūrā, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas pakļauj nosacījumiem atbrīvošanu no kriminālatbildības, piemērojot amnestiju personām, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par darbībām, kas iekļaujas Direktīvas 2017/541 tvērumā, jo tās nav ar nodomu izraisījušas smagus cilvēktiesību pārkāpumus, konkrētāk, tādus, kas noteikti [ECPAK] 2. un
3. pantā un starptautiskajās cilvēktiesībās, neprecizējot, kādas darbības veido šos pārkāpumus, un smaguma pakāpi, kas jāpārsniedz, lai uz tām neattiektos amnestija? Alternatīvi – vai Eiropas Savienības tiesību tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principi nepieļauj tādu regulējumu kā [LOA] 1. pantu, kurā norādītas neprecīzas robežas – gan objektīvas, gan subjektīvas –, lai noteiktu, vai persona ir vai nav saucama pie kriminālatbildības?
5)      Vai Direktīva 2017/541 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas liedz veikt kriminālvajāšanu un – attiecīgā gadījumā – piemērot kriminālsodus personām, kuras izgatavo, glabā, iegūst, transportē, piegādā vai lieto sprāgstvielas teroristiskā nolūkā, atbrīvojot tās no kriminālatbildības?
6)      Vai Direktīva 2017/541 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas liedz veikt kriminālvajāšanu un – attiecīgā gadījumā – piemērot kriminālsodus tām personām – atbrīvojot tās no kriminālatbildības –,
kuras terorisma nolūkā uzsāk vardarbīgas darbības veikšanu, nosakot objektus, kurus masveidā iznīcināt, jo tie ir pretrunā teroristu grupas ideoloģijai, iznīcināmo publisko vietu – konkrētāk – prokuratūras, valsts drošības spēku un dienestu, autonomās kopienas iestāžu vai policijas automašīnu atrašanās vietu – uzraudzību vai fotofiksāciju, lai nodrošinātu teroristu grupas paredzētā vardarbīgā plāna pienācīgu izpildi ar mērķi sekmīgi īstenot minēto iznīcināšanu?
7)      Vai Tiesas judikatūrā nostiprinātais Savienības tiesību pārākuma princips un LES 4. panta 3. punktā paredzētais lojālas sadarbības princips jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas atbrīvo no kriminālatbildības –
piemērojot tām amnestiju – personas, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2017/541?
8)      Vai [Hartas] 20. un 21. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas atbrīvo no kriminālatbildības – piemērojot tām amnestiju – personas, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti Spānijā un uz ko attiecas Direktīva 2017/541, šādu noziedzīgu darbību ideoloģiskā mērķa dēļ?
9)      Vai LES 4. panta 2. punkts un LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 21. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [LOA], kas atbrīvo no kriminālatbildības – piemērojot tām amnestiju – personas, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par terorismu, jo attiecīgās darbības ir veiktas, lai atdalītu daļu no attiecīgās dalībvalsts teritorijas?”
48.      Lietas dalībnieki, kuriem celta actio popularis, prokuratūra, Eiropas Komisija, kā arī Spānijas valdība iesniedza rakstveida apsvērumus. Minētie lietas dalībnieki 2025. gada 15. jūlija tiesas sēdē sniedza arī mutvārdu apsvērumus.
Juridiskā analīze
49.      Vispirms jānorāda, ka iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus var iedalīt divās dažādās grupās. Pirmā grupa, kurā ietverta lielākā daļa no tiem, attiecas uz LOA saderību ar Direktīvu 2017/541. Otrā grupa attiecas uz LOA atbilstību vairākiem vispārējiem Savienības tiesību principiem, piemēram, tiesiskās drošības, vienlīdzības likuma priekšā un Savienības tiesību pārākuma principam. Tādējādi ir lietderīgi izskatīt šos jautājumus secīgi atbilstoši šādam sadalījumam un šādā kārtībā.
Par pirmo, otro, trešo, piekto un sesto jautājumu
50.      Ar pirmo, otro, trešo, piekto un sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2017/541 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā LOA. Šajā likumā paredzēts no kriminālatbildības atbrīvot personas, kuras aktīvi piedalījušās teroristu grupas darbībās vai veikušas citas darbības, kas uzskaitītas minētajā direktīvā, tostarp sprāgstvielu izgatavošanu, turēšanu īpašumā, iegādi, transportēšanu, piegādi vai izmantošanu teroristiskos nolūkos vai vardarbīgu darbību īstenošanu, un kas sagatavotas, plānojot mērķus, to uzraudzīšanu vai fotofiksāciju. Tomēr tajā kriminālvajāšanas izbeigšana ir pakļauta nosacījumam, ka šīs darbības nav ar nodomu un faktiski izraisījušas smagus cilvēktiesību pārkāpumus, neprecizējot nedz darbību konkrēto raksturu, nedz attiecīgā smaguma pakāpi. Tādējādi šādi tiesību akti nošķir teroristiskus nodarījumus atkarībā no to sekām un varētu apdraudēt Direktīvas 2017/541 lietderīgo iedarbību, kā arī pienākumu veikt kriminālvajāšanu un piemērot efektīvu kriminālsodu.
51.      Citiem vārdiem sakot un rezumējot – galvenais secinājums, kas izriet no iepriekš minēto piecu jautājumu kopējā izvērtējuma, ir tas, ka šo jautājumu mērķis ir noteikt, vai LOA, saskaņā ar ko
par atsevišķām darbībām, uz kurām attiecas Direktīva 2017/541, piemēro amnestiju, nekaitē šīs direktīvas lietderīgajai iedarbībai (30). Tādējādi šis nav sākotnējs direktīvas transponēšanas trūkums, bet gan vēlāk pieņemts pasākums, kas iesniedzējtiesas ieskatā neitralizē to valsts tiesību normu piemērošanu, ar kurām direktīva jau ir transponēta, un galu galā arī pašu direktīvu. Tālab galvenais jautājums ir, vai, atbrīvojot no kriminālatbildības par šādām darbībām, šis amnestijas likums atņem direktīvai pilnīgu iedarbību.
52.      Lai atbildētu uz šo sarežģīto jautājumu, jāņem vērā vairāki faktori. Pirmām kārtām, jāprecizē, kā Savienības tiesībās tiek aplūkoti amnestijas pasākumi, proti, vai tā ir saskaņota joma vai ietilpst tikai dalībvalstu kompetencē. Raugoties no šīs perspektīvas, būs jāpārbauda, kā šis pasākums ir noteikts Savienības tiesībās, it īpaši instrumentos, kas attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību starp dalībvalstīm. Šajā ziņā ir svarīgi saprast, kas izriet no Tiesas judikatūras par amnestiju un tās ietekmi uz dalībvalstu pienākumu nodrošināt Savienības tiesību efektīvu piemērošanu.
53.      Otrām kārtām, pēc tam, kad ir iezīmēta Savienības tiesību vispārējā sistēma un amnestijai paredzētā vieta, jāpievēršas pašam Direktīvas 2017/541 tekstam un jāpārbauda, vai tajā ir vai nav paredzēta iespēja piemērot amnestiju, un, ja nav, tad kādi ir attiecīgie secinājumi, kas izriet no tās teksta, it īpaši no šīs direktīvas apsvērumiem.
54.      Trešām kārtām, minētā direktīva jāaplūko tās pieņemšanas tiesiskā regulējuma, proti, LESD 83. panta kontekstā, un jāpārbauda, kādā mērā šis normatīvais pamats izskaidro un ierobežo dalībvalstu pienākumu novērst jebkādu nesodāmību.
55.      Ceturtām kārtām, tā kā amnestija ir mehānisms, kas tieši skar valsts suverenitāti un tādējādi ietilpst dalībvalstu rīcības brīvībā, jāuzdod jautājums par to, kā ECT judikatūrā izstrādātie standarti nosaka pieļaujamās amnestijas tvērumu attiecībā uz starptautiskajām saistībām.
56.      Visbeidzot, piektām kārtām, jāizvērtē, vai visu šo elementu ņemšana vērā ļauj secināt, ka šajā lietā LOA pieņemšana apdraud Direktīvas 2017/541 lietderīgo iedarbību.
Savienības tiesību vispārējā sistēma un amnestijai paredzētā vieta
57.      Pirmām kārtām, jāatzīmē, ka Tiesa spriedumā AB u.c.
(Amnestijas atcelšana) ir norādījusi, ka „[Savienības] tiesības [..] neregulē amnestijas pieņemšanu un atcelšanu”(31). Tādējādi amnestija ir nesaskaņota joma, kas ietilpst tikai dalībvalstu kompetencē.
58.      Minētajā spriedumā Tiesa precizējusi veidu, kādā Savienības tiesības var būt saistītas ar valsts leģislatīvajiem aktiem par amnestijas atcelšanu. Tālab tā tostarp tika aicināta lemt par tāda valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām, ar kuru konstitucionālās tiesas veiktā pārbaude ir ierobežota tikai ar likuma par amnestijas atcelšanu atbilstību valsts konstitūcijai, nepārbaudot tā atbilstību Savienības tiesībām. Tiesa ir nospriedusi, ka šāda procedūra, tā kā tās mērķis nav īstenot Savienības tiesības, paliek ārpus to piemērošanas jomas un tāpēc neietilpst tās kompetencē (32).
59.      Lai gan pamatlieta un lieta, kurā pasludināts spriedums AB, attiecas uz amnestijas pasākumu, tās tomēr atšķiras, jo pirmā attiecas uz amnestijas likuma piemērošanu, bet otrā – uz tā atcelšanu.
60.      Tomēr spriedumā AB sniegtā informācija joprojām ir būtiska. Proti, amnestijas atsaukšana, kā arī iekšējā procedūra, lai pārbaudītu tās atbilstību valsts konstitūcijai, attiecas vienīgi uz valsts tiesībām un principā neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Līdz ar to, lai gan amnestijas izsludināšanas vai atcelšanas kārtība ietilpst valsts tiesību sistēmā, tomēr Savienības tiesai, kad tai jāizvērtē šāda pasākuma iedarbība uz atvasināto tiesību īstenošanu, jāpiešķir dalībvalstīm pietiekami plaša rīcības brīvība, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti no Savienības tiesībām izrietošie pienākumi.
61.      Turklāt, kā rakstveida un mutvārdu apsvērumos uzsvērusi Spānijas valdība, Savienības tiesībās amnestija ir plaši atzīta par pasākumu, ko var paredzēt un piemērot valstu tiesību sistēmās, tostarp tiesu iestāžu sadarbības kontekstā. Šajā ziņā Direktīvas 2011/99/ES par Eiropas aizsardzības rīkojumu (33) 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt šādu rīkojumu, ja aizsardzība izriet no tāda soda vai pasākuma izpildes, uz ko saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem attiecas amnestija un kas ir saistīts ar darbību vai rīcību, kura saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem ir tās kompetencē.
62.      Arī Pamatlēmuma 2002/584 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka izpildes dalībvalsts tiesas
iestāde atsaka Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu, ja uz nodarījumu, kas ir par iemeslu apcietināšanas orderim, attiecas amnestija izpildes dalībvalstī, un ja šīs valsts jurisdikcijā bija kriminālvajāšanas uzsākšana par attiecīgo nodarījumu saskaņā ar tās krimināllikumu. Visbeidzot – citos instrumentos, ar kuriem tiesu iestāžu sadarbībā krimināllietās piemēro savstarpējas atzīšanas principu, paredzēts, ka amnestiju vai apžēlošanu var piemērot gan izdevējvalsts, gan izpildes valsts (34).
63.      No tā izriet, ka Savienības tiesību sistēmā amnestija joprojām ir dalībvalstu prerogatīva. Savienības tiesības aprobežojas ar to, ka atzīst tās esību un ņem to vērā tiesu iestāžu sadarbības instrumentos, tomēr nesaskaņojot nedz tās saturu, nedz piemērošanas nosacījumus.
Direktīvas 2017/541 saturs un amnestijas noklusēšana
64.      Otrām kārtām, no Direktīvas 2017/541 teksta skaidri izriet, ka tās pieņemšana ir atbilde uz nepieciešamību pēc būtiskākas saskaņošanas nekā tā, kas panākta ar Pamatlēmumu 2002/475/TI par terorisma apkarošanu (35). Šāda
saskaņošana
ir pamatota ar terorisma draudu attīstību, no vienas puses, un ar Savienības un tās dalībvalstu juridiskajām saistībām saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, no otras puses. Ņemot vērā šīs parādības pārrobežu raksturu, Direktīvā 2017/541
ir skaidri uzsvērta prasība pēc koordinētas reakcijas un ciešākas sadarbības gan katrā dalībvalstī, gan starp tām (36).
65.      Jānorāda – lai gan Direktīvā 2017/541 kā viens no tās mērķiem ir minēta ciešākas un efektīvākas sadarbības stiprināšana starp dalībvalstīm, lai apkarotu terorismu, tajā nav nevienas īpašas normas par valsts mehānismiem atbrīvošanai no kriminālatbildības, piemēram, par amnestiju. Tātad tajā nekas nav teikts par dalībvalstu tiesībām regulēt šāda veida pasākumu.
66.      Tomēr šo klusēšanu nevar interpretēt kā ierobežojumu neesību. Šajā direktīvā būtībā ir precizēts, ka tās tiesību normas jāpiemēro, ievērojot LES 2. pantā noteiktās vērtības, kā arī Hartā garantētās pamattiesības un pamatbrīvības, it īpaši tās, kas minētas II, III, V un VI sadaļā (37). Tajā arī atgādināts, ka to īstenošanā jāņem vērā ECPAK, Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, kā arī citas dalībvalstu starptautiskās saistības cilvēktiesību aizsardzības jomā (38). Visbeidzot, tās 37. apsvērumā uzsvērts, ka šīs direktīvas piemērošanas rezultātā nebūtu jāmainās dalībvalstu tiesībām, pienākumiem un atbildībai saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, tostarp saskaņā ar starptautiskajām cilvēktiesībām. Citiem vārdiem – šajā apsvērumā ir skaidri noteikts Savienības likumdevēja īstenotās saskaņošanas ierobežojums.
67.      No tā izriet, no vienas puses, ka Direktīva 2017/541 atstāj dalībvalstīm iespēju savā tiesību sistēmā pieņemt vai saglabāt amnestijas pasākumu. Tā kā amnestija nav ar Savienības tiesību aktiem saskaņots instruments, tā ietilpst valsts kompetencē.
68.      No otras puses, manuprāt, šo brīvību nevar saprast kā neierobežotu. Protams, nevar apgalvot, ka nosacījumi, kas reglamentē Direktīvas 2017/541 piemērošanu, tostarp Hartā garantētās tiesības, ECPAK un starptautisko cilvēktiesību principi, tiek automātiski transponēti gadījumā, kad no amnestijas pasākuma izriet daļēja un pagaidu nepiemērošana. Tomēr fakts ir tāds, ka šādā kontekstā šīs prasības ir ārēji aizsardzības pasākumi, jo amnestija, lai arī netieši, ietekmē šīs direktīvas materiālo tvērumu. Citiem vārdiem – ja amnestija nav saskaņota, tās pieņemšana nenotiek likumdošanas pārrāvumā. Minētajā direktīvā ietvertās atsauces uz Hartu, ECPAK un starptautiskajām cilvēktiesībām veido atbilstošu atsauces sistēmu, lai novērtētu šādu pasākumu, ja tas skar darbības, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.
Direktīvas 2017/541 juridiskais pamats: LESD 83. pants un tā iedarbība
69.      Trešām kārtām, attiecībā uz nepieciešamību Direktīvu 2017/541 iekļaut tās pamatā esošā LESD 83. panta juridiskajā kontekstā jāatgādina, ka šis pants kopsakarā ar LESD 82. pantu par tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās regulē sadarbību krimināllietās Savienībā. LESD 83. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, pieņemot direktīvas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, var paredzēt noteikumu minimumu noziedzīgu nodarījumu un sodu definēšanai attiecībā uz īpaši smagiem noziegumiem ar pārrobežu dimensiju, piemēram, par terorismu. Šī pārrobežu dimensija var izrietēt no noziedzīgu nodarījumu būtības vai ietekmes, vai nepieciešamības tos apkarot kopīgi.
70.      Manuprāt, LESD 83. panta 1. punktā izmantotais jēdziens “noteikumu minimums” nozīmē, ka uz šī pamata pieņemto direktīvu mērķis nav pilnībā vienādot dalībvalstu krimināltiesības, bet gan veikt daļēju saskaņošanu, kas attiecas tikai uz aspektiem, kuri tiek uzskatīti par būtiskiem. Tādējādi dalībvalstis saglabā rīcības brīvību, kas tiek īstenota divos virzienos. No vienas puses, tās par noziedzīgiem nodarījumiem var atzīt darbības, uz kurām neattiecas Direktīva un, no otras puses, attiecībā uz saskaņotiem noziedzīgiem nodarījumiem var paredzēt bargākus sodus nekā tie, kas paredzēti direktīvā (39).
71.      No iepriekš minētajiem secinājumiem par LESD 83. pantu var izdarīt divus secinājumus. Pirmkārt, Direktīvā 2017/541 ir paredzēts to noteikumu minimums attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu raksturu, kas jāievieš dalībvalstu tiesību sistēmā, transponējot šo direktīvu. Citiem vārdiem – ja dalībvalstis saglabā iespēju pārsniegt šo minimālo līmeni, atzīstot par noziedzīgu nodarījumu arī tādas darbības, uz kurām šī direktīva neattiecas, tajā skaidri uzskaitītie noziedzīgie nodarījumi ir nesamazināms apjoms, kas jāievēro.
72.      Otrkārt, tika apgalvots (40) –
it īpaši atsaucoties uz spriedumu I (41) –,
ka Tiesa sliecas uzskatīt, ka LESD 83. panta 1. punktā minētie noziedzīgie nodarījumi potenciāli apdraud sabiedrības pamatintereses. Ierobežojot Savienības saskaņošanas pilnvaras tikai attiecībā uz darbībām, kas apdraud sevišķi svarīgas intereses, ar šo tiesību normu ir izveidots aksioloģisks pamats kriminālatbildības noteikšanai, kas pamato saskaņošanu krimināllietās (42).
73.      Tāpēc nevar izslēgt, ka arī atbrīvošanai no kriminālatbildības par Direktīvā 2017/541 minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, tostarp izmantojot tādus mehānismus kā amnestija, jāatbilst aksioloģiskiem apsvērumiem. Tā kā šajā direktīvā šajā jautājumā nav īpašu noteikumu, dalībvalstīm būtu jānosaka tās piemērošanas nosacījumi un kārtība tām atzītās rīcības brīvības robežās un ar nosacījumu, ka tiek ievēroti atbilstošie standarti, it īpaši tie, kas izriet no starptautiskajām tiesībām, tostarp starptautiskajām cilvēktiesībām.
74.      No tā izriet, ka ikvienu valsts amnestijas pasākumu Tiesa var izvērtēt, tikai ņemot vērā tā pamatojuma “ārējās robežas”, proti, tā atbilstību pienākumiem, kas izriet no starptautiskajām tiesībām, it īpaši no cilvēktiesībām un Direktīvas 2017/541 37. apsvērumā minētajiem pamattiesību aizsardzības instrumentiem. Šajā jomā piemērojamo standartu analīze jāturpina, ievērojot šo nosacījumu.
Starptautiskie standarti un ECT judikatūra amnestijas jomā
75.      Ceturtām kārtām, turpinot iepriekš minēto, jāpārbauda veids, kādā amnestijas likumi šobrīd tiek interpretēti starptautiskajās tiesības, it īpaši ECT, lai to pamatojumam noteiktu “ārējo robežu”. Precīzāk – jānosaka dalībvalstīm šajā jomā atzītā rīcības brīvība, kā arī ierobežojumi, kādi izriet no saistošiem pienākumiem, kas rodas no starptautiskajiem standartiem. Šajā stadijā tātad ir svarīgi uzdot jautājumu par veidu, kādā amnestija tiek uztverta salīdzināmo starptautisko tiesību kontekstā.
76.      Kopumā jautājums par amnestiju uzskatāmi ilustrē spriedzi starp valstu krimināltiesisko suverenitāti un starptautiskajās tiesībās un ECT judikatūrā laika gaitā nostiprināto patieso pienākumu veikt kriminālvajāšanu par smagākajiem noziegumiem. Parasti amnestijas piemērošana ietilpst valsts rīcības brīvībā –
tā nacionālā izlīguma vai politiska kompromisa vārdā var lemt neveikt kriminālvajāšanu, tostarp par noteikta smaguma noziedzīgiem nodarījumiem. Ir arī norādīts, ka vēsturiski amnestijas tika uzskatītas par vērtīgu instrumentu konfliktu izbeigšanai vai demokrātiskas pārejas veicināšanai, kā tas bija, piemēram, Argentīnā, Čīlē un Dienvidāfrikā (43).
77.      Tomēr šī neierobežotas suverēnas aizmirstības loģika saskaras ar Eiropas un starptautisko tiesību attīstību, kas arvien stingrāk nostiprina principu, ka nekādi politiskās lietderības apsvērumi nevar attaisnot sodu nepiemērošanu par tādiem noziegumiem kā spīdzināšana, kara noziegumi, noziegumi pret cilvēci vai genocīds (44). Patiesībā starptautiskajās tiesībās tagad ir vispāratzīts, ka, lai gan neviens līgums skaidri neaizliedz valstij piemērot amnestiju par starptautiskiem noziegumiem, neatkarīgi no tā, vai tie ir vispārīgi vai konkrēti, nav pārspīlēti apgalvot, ka starptautiskās paražu tiesības vairs nepieļauj amnestijas piemērošanu par kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci, tostarp genocīdu (45).
78.      ECT judikatūras izvērtējums liecina par šo starptautisko tiesību attīstību (46). 1991. gada nolēmums lietā Dujardin u.c. pret Franciju vēl liecināja par zināmu iecietību. Eiropas Cilvēktiesību komisija neuzskatīja, ka amnestijas piemērošana par policistu slaktiņu pirms sprieduma pieņemšanas ir pretrunā ECPAK 2. pantam (47).
79.      Savukārt ECT judikatūras attīstība ir vedinājusi uzskatīt – kā spriedumā Abdülsamet Yaman pret Turciju –, ka, lai tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu efektīvs, ir “ļoti svarīgi”, ka kriminālvajāšanai par spīdzināšanu neiestājas noilgums un ka nevar piemērot amnestiju vai apžēlošanu (48). Lietā Yeşil un Sevim pret Turciju ECT apstiprināja, ka principā nav pieļaujams, ka kriminālvajāšanas iznākumu par šādām darbībām apdraud izņēmuma pasākumi vai lēna tiesvedības gaita, un tas ir pretrunā rūpības pienākumam (49). Spriedumā Yeter pret Turciju, kas attiecas uz spīdzināšanu līdz nāvei, ECT atkārtoti norādīja, ka amnestija vai apžēlošana nekad nebūtu jāatļauj, ja valsts amatpersona tiek apsūdzēta par darbībām, ar kurām pārkāpts ECPAK 3. pants (50). Šī prasība izriet no absolūta spīdzināšanas aizlieguma, kas rada stingru procesuālu pienākumu, proti, attiecīgajai valstij jāveic kriminālvajāšana, jānotiesā un jāsoda bez iespējas
šos pienākumus atcelt ar apžēlošanu.
80.      Lieta Ould Dah pret Franciju bija tam nepārprotams atgādinājums. Šajā lēmumā ECT atzina, ka amnestija “parasti nav savienojama ar valstu pienākumu izmeklēt spīdzināšanas darbības” (51). Tādējādi ECT cieši sasaista cilvēka dzīvības un neaizskaramības aizsardzības efektivitāti ar nepieciešamību novērst sodu nepiemērošanu.
81.      Jāuzsver, ka šī ECT pieeja iekļaujas ciešā judikatūras dialogā ar citām tiesām un starptautiskām iestādēm. Spriedumā Marguš pret Horvātiju ECT virspalāta nosprieda, ka bijušais kaujinieks, kuram sākotnēji bija piemērota amnestija par kara noziegumiem, nevarēja atsaukties uz šo pasākumu, jo tie bija smagi ECPAK 2. un
3. panta pārkāpumi (52). Lai to paveiktu, ECT tieši balstījās uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Cilvēktiesību komitejas, Starptautiskā Kara noziegumu tribunāla bijušajai Dienvidslāvijai un Amerikas Cilvēktiesību tiesas (53) judikatūru, lai secinātu, ka starptautiska vienprātība ir vērsta uz to, lai aizliegtu amnestijas piemērošanu par šādiem noziegumiem (54).
82.      Tomēr jānorāda, ka ECT principā neizslēdz, ka amnestijas pasākums varētu būt saderīgs ar ECPAK, ar nosacījumu, ka tas iekļaujas uzticamā pārejas tiesiskuma sistēmā. Spriedumā Marguš pret Horvātiju virspalāta precizēja, ka izņēmuma kārtā varētu pieļaut amnestiju, ja to papildina īpaši apstākļi, piemēram, patiess valsts izlīguma process un/vai efektīvi kompensācijas mehānismi cietušajiem. Tomēr šajā lietā piemērotā amnestija nebija saistīta ne ar kādu atlīdzību, proti, nebija paredzēts nekāds kompensācijas pasākums. ECT uzskatīja, ka šajos apstākļos, “izvirzot jaunu apsūdzību pret prasītāju un notiesājot viņu par kara noziegumiem pret civiliedzīvotājiem, Horvātijas iestādes rīkojās gan saskaņā ar [ECPAK] 2. un
3. pantā noteiktajiem pienākumiem, gan ar iepriekš minētajos starptautiskajos mehānismos un instrumentos noteiktajām prasībām un ieteikumiem”(55).
83.      Kā jau norādīts (56), šī nianse, manuprāt, atspoguļo ECT vēlmi ņemt vērā politisko kontekstu, kurā tiek piemērotas atsevišķas amnestijas, it īpaši sabiedrībās, kurās ir pārejas periods, lai izkļūstu
no bruņota konflikta vai autoritāra režīma. Tomēr ECT judikatūrā pastāvīgi tiek uzsvērts, ka krimināltiesiskā apžēlošana nedrīkst kļūt par sodu nepiemērošanas instrumentu. Lai gan tā atzīst, ka līdzsvara meklējumi starp miera nepieciešamību un pienākumu spriest tiesu var izrādīties sarežģīti, tā atgādina, ka beznosacījumu amnestija par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem būtībā ir nesaderīga ar ECPAK (57).
84.      Visbeidzot – iepriekš izklāstītā analīze liecina, ka ECT judikatūras attīstība ir balstīta uz trim nozīmīgām pastāvīgām iezīmēm. Pirmām kārtām, amnestija, kas piemērota par smagiem noziegumiem, piemēram, spīdzināšanas darbībām, kara noziegumiem vai tiesību uz dzīvību aizskārumu, apdraud no ECPAK 2. un
3. panta izrietošo procesuālo pienākumu pašu būtību. Otrām kārtām, šī pieeja ir daļa no plašākas starptautisko cilvēktiesību dinamikas, kuras pamatā ir sodu nepiemērošanas par vissmagākajiem pārkāpumiem noraidīšana. Visbeidzot, trešām kārtām, tikai stingri ierobežota amnestija, kas ir iekļauta patiesā tiesiskuma procesā, apvienojot kompensāciju cietušajiem un attiecīgā gadījumā izlīgumu, vēl var tikt uzskatīta par saderīgu ar dalībvalstu pozitīvajiem pienākumiem, kas noteikti ECPAK.
LOA saderības ar Direktīvu 2017/541 novērtējums, ņemot vērā analizētos elementus
85.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, tagad jāaplūko, vai visi izvērtētie elementi liek uzskatīt, ka Direktīvas 2017/541 lietderīgā iedarbība šajā lietā ir apdraudēta.
86.      Kā jau norādīju, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādu valsts tiesisko regulējumu kā LOA, kurā atbrīvošanai no kriminālatbildības izvirzīts nosacījums, ka attiecīgās darbības nav ar nodomu un faktiski izraisījušas smagus cilvēktiesību pārkāpumus, tādējādi nošķirot teroristiskus nodarījumus atkarībā no to sekām, var uzskatīt par saderīgu ar Direktīvu 2017/541. Šādu tiesību aktu sekas ir tādas, ka iespēja veikt kriminālvajāšanu un piemērot kriminālsodus tiek ierobežota, to attiecinot tikai uz noteiktām darbību kategorijām, kuras ietilpst šajā direktīvā, un tas rada jautājumu par to atbilstību tās mērķiem.
87.      Tomēr no iepriekš izklāstītās analīzes (58) izriet, ka Direktīvā 2017/541 nav nevienas tiesību normas, kas skaidri aizliegtu izmantot tādus mehānismus atbrīvošanai no kriminālatbildības kā amnestija. Turklāt tā loģiski nevar principā izslēgt šādus pasākumus, jo šāda vispārēja izslēgšana būtu grūti savienojama ar primāro tiesību struktūru un it īpaši ar LESD 83. panta juridiskajam pamatam raksturīgajām robežām.
88.      Tāpat ir svarīgi uzsvērt, ka LOA pat daļēji neatsauc Direktīvas 2017/541 noteikumus vai tās transponēšanas noteikumus valstu tiesību aktos. Šī direktīva paliek spēkā Spānijas tiesību sistēmā, nemainot tās normatīvo saturu. Tas ir izskaidrojams ar to, ka LOA daļēji un uz laiku “izbeidz” tās sekas, jo ar to tiek piešķirts atbrīvojums no kriminālatbildība par konkrētiem nodarījumiem, kas ir ierobežoti laikā un pēc to būtības, neapšaubot minētās direktīvas vispārējo piemērojamību citās situācijās.
89.      Tālab noteicošais kritērijs, lai novērtētu LOA saderību ar Direktīvu 2017/541, ir ne tikai amnestijas piemērošana, bet gan tās atbilstība minimālajām prasībām, kas izriet no starptautiskajām tiesībām, it īpaši cilvēktiesībām, kā arī tostarp no ECT judikatūrā noteiktajiem standartiem.
90.      Veiktā pārbaude liecina, ka šie standarti vispārīgi prasa, lai ikviens amnestijas pasākums tiktu pieņemts reālā politiskā un sociālā izlīguma kontekstā. Tomēr šķiet, ka šajā gadījumā tas tā ir, kā liecina LOA mērķis, kas izklāstīts tā oficiālajā nosaukumā: “Konstitutīvais likums 1/2024 par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā”.
91.      Šajā ziņā man šķiet lietderīgi šajā analīzes posmā
aplūkot jautājumu par autoamnestiju, kas tika izvirzīts tiesas sēdē, lai gan tas pats par sevi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav īpaša problēma. Manuprāt, šis jautājums tomēr īsi jāizskata, jo tas skar likumīgās robežas, ar kurām mehānisms atbrīvošanai no kriminālatbildības var saskarties tiesiskā valstī. Kā Venēcijas Komisija atgādināja atzinumā par Spānijas likumprojektu par amnestiju Katalonijai, autoamnestija nozīmē, ka nodarījumu izdarītāji vai atbildīgās iestādes sev vai saviem locekļiem piešķir imunitāti pret kriminālvajāšanu, un tas bieži vien notiek politisko pārmaiņu priekšvakarā (59). Proti, šo amnestijas veidu bieži vien aptraipa patvaļa, jo tas ļauj tiem, kas kontrolē likumdevēja vai izpildvaru, izvairīties no jebkāda veida atbildības, bez efektīvas tiesu iestāžu pārbaudes vai patiesas demokrātiskas līdzdalības (60).
92.      Tomēr, manuprāt, šajā lietā vairāku savstarpēji saistītu iemeslu dēļ nekas neļauj secināt, ka LOA ietver autoamnestiju. Pirmām kārtām, attiecīgais likums ir tādas parastas parlamentārās procedūras iznākums, kura tiek īstenota plurālistiskā demokrātiskā sistēmā. Tas izriet nevis no vienpusēja akta, ko noteikusi autoritāra vara, bet gan no demokrātiskām debatēm un balsojuma Cortes Generales (Spānijas parlaments).
93.      Otrām kārtām, tā piemērošana nav izslēgta no pārbaudes tiesā (61). Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesai pamatlietā ir jāpārbauda, vai ir izpildīti likumā paredzētie nosacījumi amnestijas piemērošanai un, it īpaši, vai uz attiecīgajiem nodarījumiem attiecas vai neattiecas LOA
2. panta c) punktā paredzētie izņēmumi.
94.      Trešām kārtām, paša likuma mērķis noliedz jebkādu līdzību ar autoamnestiju. LOA neattiecas uz visiem valsts darbiniekiem vai amatpersonām, bet ir piemērojama noteiktam darbību kopumam, kas ir ierobežots laikā un saistīts ar politiskās spriedzes periodu, neņemot vērā attiecīgo personu publisko vai privāto statusu. Vienā vārdā – tā darbojas in rem. Tāpēc tās mērķis nav aizsargāt politisko režīmu vai tā pārstāvjus no iespējamas kriminālvajāšanas, bet gan reaģēt uz ārkārtas situāciju, lai sasniegtu izvirzīto mērķi – institucionālo normalizāciju un izlīgumu.
95.      Visbeidzot – no lietas materiāliem neizriet, ka personas, kurām var piemērot amnestiju, pašas būtu valdības vai likumdevējas varas, kas iniciējušas
LOA pieņemšanu, locekļi vai pārstāvji, un tālab nepastāv tieša saikne starp politiskās varas īstenošanu un šī pasākuma piemērošanu. Tādējādi, manuprāt, nevar apgalvot, ka ar
LOA būtu noteikta autoamnestija.
96.      Turklāt ECT pastāvīgajā judikatūrā atzīts, ka amnestiju nekādā gadījumā nepiemēro par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem, tostarp vispirmām kārtām ar ECPAK 2. un
3. pantu aizsargāto tiesību uz dzīvību un fizisko neaizskaramību pārkāpumiem. No šī viedokļa raugoties, LOA
2. panta c) punkts nepārprotami izslēdz darbības, kas ir tīši izraisījušas šādus pārkāpumus, tostarp tās, uz kurām attiecas starptautiskās cilvēktiesības (62). Tāpēc šķiet, ka šajā lietā šī prasība ir izpildīta.
97.      No tā izriet, ka – tā kā LOA
paredzēts, ka amnestiju nepiemēro par
tīšiem un smagiem noziedzīgiem nodarījumiem, oficiāli neuzskaitot visus Direktīvā 2017/541 minētos noziedzīgos nodarījumus, šādu pieeju principā nevar uzskatīt par nesaderīgu ar šīs direktīvas mērķiem.
98.      Tālab, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz pirmo, otro, trešo, piekto un sesto jautājumu atbildēt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā LOA, kurā, ja ir izpildīti šajā likumā minētie subjektīvie, objektīvie un laika nosacījumi, amnestija tiek piemērota par darbībām, kuras to mērķa dēļ var kvalificēt par teroristiskiem nodarījumiem šīs direktīvas 3. panta 1. punkta d) un f) apakšpunkta izpratnē, vai par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar teroristu grupu minētās direktīvas 4. panta izpratnē, ja vien tie nav tīši izraisījuši smagus cilvēktiesību pārkāpumus, it īpaši tos, uz kuriem attiecas ECPAK 2. un
3. pants un starptautiskās cilvēktiesības, nav pretrunā Direktīvai 2017/541, ar nosacījumu, ka netiek apdraudēta Direktīvas 2017/541 lietderīgā iedarbība.
Par ceturto jautājumu
99.      Iesniedzējtiesas uzdotajam ceturtajam jautājumam ir divas daļas. Pirmkārt, jānosaka, vai tiesiskās drošības principam ir pretrunā tāds tiesību akts kā LOA, kurā atbrīvojums no kriminālatbildības par nodarījumiem, kas ietilpst Direktīvas 2017/541 tvērumā, ir pakārtots nodoma neesībai izdarīt smagus tādu cilvēktiesību pārkāpumus, kas it īpaši garantētas ECPAK 2. un
3. pantā, kā arī starptautiskajās cilvēktiesībās. Iesniedzējtiesa uzsver, ka LOA neprecizē nedz darbības, kas varētu būt šādi nodarījumi, nedz nepieciešamo smaguma pakāpi, lai izslēgtu amnestijas piemērošanu. Otrkārt – pakārtoti – tā vaicā par tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu saderību ar tādu tiesību normu kā LOA
1. pants, kura piemērošanas kritēriji šķiet objektīvi nenoteikti un subjektīvi neskaidri.
100. Turpinājumā jāizvērtē abas šīs daļas.
Pirmā daļa: izslēgšanas klauzula, kuras pamatā ir smagi cilvēktiesību pārkāpumi
101. Vispirms jānorāda, ka nedz no lēmuma par personas saukšanu pie kriminālatbildības, nedz no apsūdzības raksta neizriet, ka inkriminētie noziedzīgie nodarījumi, lai gan tie kvalificēti par teroristiskiem nodarījumiem, ir tikuši izdarīti ar nodomu izraisīt smagus cilvēktiesību pārkāpumus. Tādējādi LOA
2. panta c) punktā paredzētais nosacījums, saskaņā ar kuru amnestijas nepiemērošana ir atkarīga no šādu nodarījumu tīšas izdarīšanas, šajā lietā neesot izpildīts, un tālab minētā izslēgšanas klauzula neesot piemērojama. Kā norāda Spānijas valdība, šis apstāklis rada jautājumu par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu hipotētisko raksturu un līdz ar to par tā pieņemamību.
102. Taču, manuprāt, šādam iebildumam nevar piekrist. Iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu faktiski var saprast tādējādi, ka tā mērķis ir pārbaudīt, vai LOA izdarītā atsauce uz jēdzienu “smagi cilvēktiesību pārkāpumi”, it īpaši attiecībā uz ECPAK 2. un
3. pantā garantētajām tiesībām, atbilst Savienības tiesībās noteiktajām skaidrības un precizitātes prasībām. Šī tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šīs klauzulas formulējums ļauj novilkt pietiekami skaidru robežu starp nodarījumiem, par kuriem var piemērot amnestiju, un nodarījumiem, kuriem to smaguma dēļ, joprojām jāpiemēro ar Direktīvu 2017/541 ieviestais kriminālvajāšanas režīms. Neskaidrības par šīs klauzulas precīzo tvērumu ir pietiekamas, lai pamatotu pārbaudi pēc būtības.
103. Vispārīgi runājot, tiesiskās drošības princips prasa, ka tiesību normas ir formulētas skaidri, precīzi un nepārprotami, lai ikviens varētu paredzamā veidā zināt savu tiesību un pienākumu apjomu. Šī principa mērķis ir nodrošināt normatīvo stabilitāti un konsekvenci tiesību aktu piemērošanā. Šajā ziņā tas ir pamats tiesiskās paļāvības principam, kura mērķis ir aizsargāt tādu tiesisko situāciju stabilitāti, kas izveidotas, pamatojoties uz spēkā esošām tiesību normām (63).
104. Tiesa ir atzinusi, ka tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi prasa, pirmkārt, ka tiesību normām jābūt skaidrām un precīzām un, otrkārt, ka attiecīgajām personām jābūt iespējai paredzēt to piemērošanu (64). Tiesiskās drošības princips paredz, ka – it īpaši gadījumos, kad runa ir par normām, kas var radīt nelabvēlīgas sekas attiecīgajām personām, – piemērojamajiem noteikumiem jābūt pietiekami pieejamiem un saprotamiem, lai ikviena iesaistītā persona varētu saprātīgi paredzēt to juridiskās sekas. Tiesiskās drošības princips kā Savienības tiesību pamatprincips (65) iegūst īpašu nozīmi krimināltiesību jomā, kurā tas veicina pamattiesību aizsardzību un tiesiskuma efektivitāti, un LES 2. pantā tas ir identificēts gan kā Savienības pamatvērtība, gan kā dalībvalstīm kopīga vērtība (66).
105. Lai atbildētu uz šī jautājuma pirmo daļu, jānosaka, kuru personu labā var atsaukties uz tiesiskās drošības garantiju. Ja tā būtu jāizmanto par labu apsūdzētajiem, šajā stadijā arguments varētu šķist neefektīvs. Proti, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir skaidri norādīts, ka pamatlietā aplūkotie nodarījumi neietilpst LOA paredzēto izņēmumu piemērošanas jomā, t.i., apstākļos, kuros LOA paredz, ka nodarījumiem nevar piemērot amnestiju. Jānorāda arī, ka iesniedzējtiesa atbilstoši Spānijas procesuālajām tiesībām ir uzklausījusi lietas dalībniekus īpašā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā par lūgumu piemērot LOA par nodarījumiem, kas ir šīs tiesvedības priekšmets. Viens no apsūdzētajiem (QCR) tostarp apgalvoja, ka LOA neesot neskaidrs vai neprecīzs (67).
106. Savukārt, ja iesniedzējtiesa pati izvirza interpretācijas grūtības saistībā ar LOA
2. panta c) punkta klauzulas neprecizitāti (68), jānorāda, ka šī norma neaprobežojas tikai ar vispārīgu atsauci uz “smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem”. Tā skaidri atsaucas uz ECPAK 2. un
3. pantu, proti, pirmkārt, tiesībām uz dzīvību un, otrkārt, spīdzināšanas, kā arī necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegumu. Šo tiesību normu regulatīvais saturs ir ievērojami un pastāvīgi precizēts ECT judikatūrā. Tādējādi šī normatīvā atsauce, manuprāt, ļauj pietiekami noteiktā veidā ierobežot izslēgšanas klauzulas tvērumu. Citiem vārdiem –
LOA
2. panta c) punkts netieši, bet skaidri definē jēdzienu “smagi cilvēktiesību pārkāpumi”, tieši atsaucoties uz judikatūru par iepriekš minētajiem ECPAK pantiem.
107. Precīzāk – lai noteiktu, vai konkrētas darbības ir uzskatāmas par spīdzināšanu ECPAK 3. panta izpratnē, jāatgādina, ka ECT skaidri nošķir spīdzināšanu, necilvēcīgu izturēšanos un pazemojošu izturēšanos. Šīs nošķiršanas mērķis ir uzsvērt tādu darbību īpašo smagumu, ar kurām apzināti tiek radītas intensīvas un nežēlīgas ciešanas. Tā ir nostiprināta arī Konvencijas pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem (69) 1. pantā, kurā noteikts, ka spīdzināšana nozīmē jebkādu aktu, ar kuru tīši tiek nodarītas stipras sāpes vai ciešanas, lai iegūtu ziņas vai atzīšanos, sodītu vai iebiedētu (70).
108. Tas, kas galvenokārt nošķir spīdzināšanu no necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās, ir nodarīto ciešanu intensitātes pakāpe. Izturēšanās tiek uzskatīta par necilvēcīgu, ja tā izraisa stipras fiziskas vai garīgas sāpes, bieži vien tās ilguma vai iepriekšēja nodoma dēļ (71). Izturēšanās tiek uzskatīta par pazemojošu, ja tās mērķis ir nonicināt personu vai radīt šādu iespaidu, aizskarot tās cieņu vai izraisot bailes, nemieru vai mazvērtības sajūtu, kas var graut tās morālo stāju (72).
109. Lai izturēšanos varētu kvalificēt par pazemojošu, nav nepieciešams, lai trešās personas to par tādu uztvertu. Pietiek ar to, ka upura paša ieskatā ir notikusi pazemošana. Arī nodoms pazemot nav obligāts nosacījums, lai konstatētu nodarījumu. Tālab pat tad, ja nav nodoma pazemot upuri, ECPAK 3. pants var tikt pārkāpts, ja izturēšanās dēļ tas tiek faktiski nonicināts (73).
110. Attiecībā uz ECPAK 2. pantu tas uzliek divkāršu pienākumu: no vienas puses, aizliegumu ar nodomu atņemt cilvēkam dzīvību, izņemot ierobežotus gadījumos, un, no otras puses, pozitīvu pienākumu aizsargāt šīs tiesības ar likumu (74).
111. No tā izriet, ka LOA
2. panta c) punktā paredzētās izslēgšanas klauzulas piemērošanas joma ir pietiekami ierobežota, jo tajā ir atsauce uz ECPAK 2. un
3. pantu, kuru saturs pastāvīgi un detalizēti ir ticis precizēts ECT judikatūrā. Tā kā normatīvu neskaidrību nav, manuprāt, tiesiskās drošības principa pārkāpumu nevar konstatēt.
Otrā daļa: LOA 1. panta piemērošanas joma un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi
112. Attiecībā uz ceturtā jautājuma otro daļu, ko iesniedzējtiesa formulējusi pakārtoti, jāatgādina – un tas jau ir norādīts saistībā ar pirmo daļu –, ka iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri norāda, ka, ņemot vērā LOA materiālo un laika tvērumu, aplūkotie nodarījumi ietilpst tā 1. panta piemērošanas jomā. Šādā aspektā, tāpat kā pirmajā daļā ņemot vērā iespējamo galvenā strīda iznākumu, šis jautājums varētu šķist hipotētisks un tādējādi radīt šaubas par tā pieņemamību.
113. Tomēr, kā tiesas sēdē it īpaši uzsvēra Komisija, ja LOA
1. panta piemērošanas joma tiktu atzīta par pārāk neskaidru vai nenoteiktu, it īpaši saistībā ar aplūkoto darbību objektīvo un subjektīvo kvalifikāciju, tas varētu ietekmēt Direktīvas 2017/541 iedarbību. Līdz ar to iesniedzējtiesai varētu būt pamats šaubīties par šīs tiesību normas saderību ar Savienības tiesībām. Ja šo jautājumu interpretē šādi, tas jāizskata pēc būtības.
114. Pirmām kārtām, tāpat kā ceturtā jautājuma pirmajā daļā, jānosaka, kam par labu ir atsauce uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem. Ja runa ir par lietas dalībniekiem, pret kuriem tiek veikta kriminālvajāšana, nekas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu neļauj secināt, ka iespējamā LOA
tvēruma neprecizitāte šajā gadījumā būtu radījusi konkrētas nelabvēlīgas sekas to tiesiskajam stāvoklim. Gluži pretēji – kā jau norādīts – nekas neliecina, ka pašreizējā pamatlietas izskatīšanas stadijā būtu bijušas šaubas par to, vai LOA ir piemērojams attiecībā uz darbībām, kuras tiek inkriminētas apsūdzētajiem. Tālab nav acīmredzami skaidrs, kādā veidā tiesiskā drošība varētu tikt lietderīgi izmantota viņu labā.
115. Tas pats attiecas uz tiesiskās paļāvības principu, kas paredz tādu precīzu un likumīgu gaidu esību, kas balstītas uz nepārprotamām garantijām un ko sniedz kompetentās iestādes. Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverta nekāda informācija, kas saistībā ar iespējamību vai, gluži pretēji, neiespējamību pieņemt tiesību aktus par amnestiju, ar kuriem no kriminālatbildības tiek atbrīvotas konkrētas darbības, kas ietilpst Direktīvas 2017/541 piemērošanas jomā, bet kas konkrētajā materiālajā, personiskajā un laika kontekstā nav uzskatāmas par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem, ļautu noteikt, kādas konkrētas gaidas varētu būt radušās un attiecībā uz kādām personām.
116. Otrām kārtām, lai gan iesniedzējtiesa pati atsaucas uz tiesiskās drošības principu, pamatojoties uz to, ka tās ieskatā LOA
1. panta tvērums ir nenoteikts – kā jau norādīts, pārbaudot šī likuma saderību ar Direktīvu 2017/541 –, jāņem vērā, ka attiecīgais kritērijs nenorāda nedz uz amnestijas materiālo vai laika tvērumu, nedz uz tās apjoma precizitātes pakāpi. Saskaņā ar ES tiesībām ir svarīga atbilstība starptautiskajās cilvēktiesībās noteiktajiem būtiskajiem ierobežojumiem un pienākumiem, kas izriet no ECPAK 2. un
3. panta, kā tos interpretējusi ECT. Citiem vārdiem – manuprāt, izšķiroša nozīme ir nevis LOA
1. panta abstraktajam tvērumam vai vispārīgajam formulējumam, bet drīzāk jautājumam, vai šī tiesību norma var pat netieši attiekties uz darbībām, kas ir smagi cilvēktiesību pārkāpumi (75).
117. Šī pieeja ir attaisnojama vēl jo vairāk tāpēc, ka Tiesas vērtējums par amnestijas pasākuma laika un materiālo tvērumu faktiski nozīmētu, ka tiek lemts par pašu šo pasākumu pēc būtības. Tomēr, kā jau pierādīts, šāds novērtējums ietilpst dalībvalstīm rezervētajā jomā, jo amnestijas noteikšana, apjoms un piemērošanas kārtība nav saskaņoti ar Savienības tiesībām un principā ir tikai valsts kompetencē.
118. Kā tiesas sēdē tostarp norādīja Komisija, varētu teikt, ka šajā gadījumā amnestijas īpaši plašais
tvērums var apdraudēt Direktīvas 2017/541 iedarbību, jo ar to tiktu izbeigta kriminālvajāšana par nodarījumiem, kas inkriminēti pamatlietā apsūdzētajām personām. Tomēr jāatgādina, ka amnestija ir pasākums, kura piemērošanas kārtība atšķiras atkarībā no tiesiskā un politiskā konteksta. To var piemērot dažādās kriminālprocesa stadijās gan pirms, gan tā laikā (76) vai pēc tā, un tā var attiekties uz atsevišķu darbību vai vairākām darbībām, kas veiktas noteiktā laika periodā (77). Kopumā runa ir par pasākumu, ko var pielāgot dažādām politiskām un tiesiskām situācijām.
119. Tālab, manuprāt, Tiesai nebūtu jāizvērtē pamatlietā minētās amnestijas politiskā pamatotība vai materiālā vai laika tvēruma atbilstība. Tās pārbaudei jāaprobežojas ar Savienības tiesībās un starptautiskajos instrumentos, kas dalībvalstīm ir saistoši, noteikto ārējo robežu ievērošanas pārbaudi. It īpaši jānodrošina, ka minētais pasākums netiek attiecināts uz darbībām, kas ir smagi tādu pamattiesību pārkāpumi, starp kurām galvenās ir tiesības uz dzīvību un spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums, kā to garantē ECPAK 2. un
3. pants.
120. Taču, kā konstatēts iepriekš (78), šajā lietā tas tā nav. Runa ir nevis par tiesību aktiem, kas neitralizē atsevišķu Direktīvas 2017/541 normu piemērošanu kopumā, bet gan par ierobežotu amnestijas pasākumu, kas balstīts uz īpašiem politiskiem apsvērumiem. Tā kā šī direktīva pati par sevi neaizliedz piemērot amnestiju, šāds pasākums principā būtu jāuzskata par pieļaujamu neatkarīgi no tā materiālā vai laika tvēruma, ja vien tas atbilst iepriekš izklāstītajiem būtiskajiem nosacījumiem.
121. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka, lai gan pamatlietā aplūkotajai amnestijai ir acīmredzami plašs materiālais un laika tvērums, tā iekļaujas iekšējā loģikā, kas tai piešķir saskaņotību. Kā tiesas sēdē apgalvoja Spānijas valdība, LOA attiecas uz konkrētu laikposmu un precīzi identificētiem nodarījumiem, kas saistīti ar neatkarības procesu Katalonijā. Tāpēc pasākumam ir tieša saikne ar politisko mērķi, kas ir tā pieņemšanas pamatā, proti, institucionālā normalizācija un sociālais izlīgums Katalonijas krīzes kontekstā. Šis mērķis skaidri izriet gan no LOA nosaukuma, gan no tā preambulas.
122. Ņemot vērā šos apsvērumus, attiecībā uz ceturtā jautājuma pirmo daļu ierosinu Tiesai atbildēt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā LOA, kas no kriminālatbildības atbrīvo personu, kurai inkriminēti nodarījumi, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ar nosacījumu, ka šī persona nav ar nodomu izraisījusi smagus cilvēktiesību pārkāpumus, it īpaši tādus, uz kuriem attiecas ECPAK 2. un
3. pants un starptautiskās cilvēktiesības, nav pretrunā tiesiskās drošības principam kopsakarā ar Direktīvu 2017/541.
123. Attiecība uz šī jautājuma otro daļu, ierosinu atbildēt, ka tāds tiesiskais regulējums kā LOA
1. un
2. pantā paredzētais, lai noteiktu tā tvērumu, nav pretrunā tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem.
Par astoto jautājumu
124. Iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2017/541 kopsakarā ar Hartas 20. un 21. pantu nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā LOA, kas atbrīvo no kriminālatbildības personas, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem, kas ietilpst minētās direktīvas tvērumā, jo iesniedzējtiesas ieskatā šie noziedzīgie nodarījumi izdarīti ideoloģiska mērķa dēļ?
125. Manuprāt, šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, jo tajā nav ņemtas vērā aplūkotās amnestijas īpašās iezīmes. Šķiet, ka iesniedzējtiesa šo situāciju faktiski pielīdzina situācijai, kurā likumdevējs pieņem vispārēju noteikumu, lai atbrīvotu no kriminālatbildības par konkrētiem noziedzīgiem nodarījumiem tikai to ideoloģiskā mērķa dēļ. Šādā gadījumā varētu apgalvot, ka pastāv atšķirīga attieksme pret personām, kurām inkriminēti ar konkrētu ideoloģiju pamatoti noziedzīgi nodarījumi, par kuriem piemēro amnestiju, no vienas puses, un personām, kuras izdarījušas tādus līdzīgus noziedzīgus nodarījumus citā ideoloģiskā kontekstā, uz kuriem šis likums neattiecas, no otras puses. Šāda pieeja būtībā varētu radīt šaubas par tās saderību ar Hartas 20. un 21. pantu.
126. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Atbrīvojums no kriminālatbildība šajā gadījumā tiek piemērots, pamatojoties uz amnestijas likumu, proti, ārkārtas aktu, kura tiešais mērķis ir panākt politisko un sociālo izlīgumu. Šis mērķis pats par sevi attaisno atšķirīgu attieksmi pret noteiktiem nodarījumiem, jo šī attieksme ir balstīta uz objektīviem un racionāliem kritērijiem. Šajā gadījumā LOA ir skaidri noteikts tā tvērums, atsaucoties uz precīzi noteikto Katalonijas neatkarības procesa kontekstu. Tādējādi pasākums nav balstīts uz abstraktu vai subjektīvu noziedzīgo nodarījumu ideoloģiskā pamatojuma izvērtējumu, bet gan uz precīzu politisko un laika aspektu, kas ir tieši saistīts ar izvirzīto mērķi.
127. Kā Komisija apgalvoja uzklausīšanas laikā, pretējs viedoklis nozīmētu atņemt jebkuram amnestijas pasākumam leģitimitāti, noliedzot tā funkciju, proti, izņēmuma gadījumos ļaut pārvarēt šķelšanos pagātnē, lai kalpotu augstākām samierināšanas interesēm.
128. Tomēr tas nenozīmē, ka visas amnestijas ir leģitīmas. Kā esmu atgādinājis iepriekš (79), šādiem pasākumiem ir jāatbilst noteiktām prasībām. Tie nevar attiekties uz smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem, un to pamatā jābūt leģitīmam mērķim un objektīviem kritērijiem, kas saistīti ar izvirzīto mērķi. Manuprāt, LOA atbilst šīm prasībām, jo tas pamatots ar konkrētu politisko kontekstu un skaidru samierināšanās mērķi.
129. Tālab ierosinu Tiesai atbildēt, ka tāda valsts tiesību norma attiecībā uz amnestiju kā LOA
1. pants, kas nav piemērojama citiem nodarījumiem kā tikai tiem, kuri aprakstīti šajā pantā, pat ja tie izdarīti tajā pašā teritoriālajā zonā un laikposmā, nav pretrunā Hartas 20. un 21. pantam.
Par septīto jautājumu
130. Pēc tam iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par LOA saderību ar Savienības tiesību pārākuma principu, kā arī ar LES 4. panta 3. punktā nostiprināto lojālas sadarbības pienākumu. Tā būtībā vēlas noskaidrot, vai šie principi nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko personām, pret kurām tiek veikta kriminālizmeklēšana, tiek piemērota amnestija par nodarījumiem, kas ietilpst Direktīvas 2017/541 materiālajā tvērumā.
131. Tiesa 1964. gada 15. jūlija svarīgajā spriedumā Costa (80) jau ir nospriedusi, ka Savienības tiesības, kas izriet no autonoma avota, nevar tikt izslēgtas ar valsts tiesību normu neatkarīgi no tās būtības vai pieņemšanas laika, neapdraudot Savienības tiesību sistēmas saskaņotību un iedarbību. Tā precizēja, ka Savienības tiesību saistošais spēks dažādās dalībvalstīs nevar atšķirties, neapdraudot Līguma mērķu sasniegšanu un neradot diskrimināciju starp attiecīgajām personām.
132. Tiesa ir uzsvērusi – tā kā tai ir ekskluzīva kompetence sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju, tai, īstenojot šo kompetenci, jāprecizē Savienības tiesību pārākuma principa tvērums, ņemot vērā šo tiesību atbilstošās normas, jo šis tvērums nevar būt atkarīgs nedz no valsts tiesību normu interpretācijas, nedz no valsts tiesas sniegtas Savienības tiesību normu interpretācijas, kas neatbilst Tiesas sniegtajai interpretācijai (81).
133. Tādējādi šis princips uzliek par pienākumu visām dalībvalstu institūcijām nodrošināt Savienības tiesību normu pilnīgu iedarbību, jo dalībvalstu tiesības nedrīkst
apdraudēt iedarbību, kāda šīm tiesību normām ir atzīta minēto valstu teritorijā (82).
134. Attiecībā uz lojālas sadarbības principu, kas nostiprināts LES 4. panta 3. punktā, atgādināšu, ka dalībvalstīm un Savienības iestādēm ir noteikts pienākums ievērot savstarpēju cieņu vienai pret otru un palīdzēt veikt uzdevumus, kas izriet no Līgumiem. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šis princips prasa, ka dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu Savienības tiesību tvērumu un iedarbību (83).
135. Šajā lietā no analīzes neizriet, ka LOA pieņemšana pārkāptu [Savienības tiesību] pārākuma principu. Kā minēts iepriekš (84), Direktīvā 2017/541 nav noteikuma, kas skaidri liegtu amnestijas piemērošanu. Būtiski, ka tiek saglabāta direktīvas lietderīgā iedarbība, kamēr amnestijas likumā tiek ievērotas starptautiskajās cilvēktiesībās noteiktās robežas, it īpaši prasības, kas saistītas ar pamattiesību aizsardzību, un kamēr tas nenoved pie sodu nepiemērošanas vissmagāko pārkāpumu gadījumā.
136. Runājot par lojālas sadarbības pienākumu, to nevar izmantot autonomi, lai aizliegtu amnestijas pasākumu, jo no Direktīvas 2017/541 neizriet pozitīvs, skaidrs un precīzs pienākums, kas dalībvalstīm aizliedz izmantot šādu pasākumu. Tā kā Savienības tiesībās nav imperatīvas normas, kas aizliedz amnestiju, dalībvalstis saglabā kompetenci pieņemt šādus likumus ar nosacījumu, ka tie neapdraud
šīs direktīvas mērķi un neatbrīvo no soda par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem.
137. No tā izriet, ka [Savienības tiesību] pārākuma un lojālas sadarbības principus šajā gadījumā nevar uzskatīt par šķērsli LOA pieņemšanai.
138. Tālab ierosinu Tiesai atbildēt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā LOA, kas, īstenojot tikai dalībvalstu kompetenci, ar amnestiju no kriminālatbildības atbrīvo personas, kurām inkriminēti šīs direktīvas tvērumā ietilpstoši nodarījumi, ar nosacījumu, ka ir izpildīti konkrēti šajā likumā noteikti objektīvi, subjektīvi un laika nosacījumi, ciktāl netiek apdraudēti minētās direktīvas mērķi vai lietderīgā iedarbība, nav pretrunā Direktīvai 2017/541 kopsakarā ar Savienības tiesību pārākuma principu un LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu.
Par devīto jautājumu
139. Ar devīto, kas
ir pēdējais prejudiciālais jautājums, iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par LES 4. panta 2. punkta, kā arī LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkta un 21. panta 1. punkta interpretāciju. Tā vēlas noskaidrot, vai šīs tiesību normas nepieļauj tādu tiesisko regulējumu kā LOA, ciktāl ar to no kriminālatbildības tiek atbrīvotas personas, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana par noziedzīgiem nodarījumiem, kas kvalificēti par teroristiskiem nodarījumiem, jo darbības veiktas, lai atdalītu daļu attiecīgās dalībvalsts teritorijas. Iesniedzējtiesas ieskatā LOA radot šādu darbību atkārtošanas vai vispārināšanas risku, kas apdraudot dalībvalstu teritoriālo integritāti un Savienības pilsoņu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību.
140. Vispirms jāatgādina prejudiciālā nolēmuma tiesvedības mērķis, kāds tas izriet no LESD 267. panta. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai “ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, ar kuru pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas”. Tiesa piebilst, ka “lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu” (85).
141. Papildus, “kā izriet no paša LESD 267. panta formulējuma, lūgtajam prejudiciālajam nolēmumam ir jābūt “vajadzīgam”, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” lietā, kuru tā izskata” (86). Jāatzīmē, ka “prejudiciālā nolēmuma procedūras priekšnoteikums tostarp ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, kā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais nolēmums” (87).
142. Šajā lietā ir acīmredzams, ka devītajam jautājumam nav saistības ar risinājumu pamatlietā –
tas attiecas uz kriminālprocesu pret personām, pret kurām tiek
veikta kriminālvajāšana par nodarījumiem, kas var ietilpt Direktīvas 2017/541 un LOA apvienotajā tvērumā. Jautājumam par to, vai amnestijas pasākums vispārīgi varētu apdraudēt dalībvalsts teritoriālo integritāti vai Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību, šajā kontekstā nav tiešas saiknes ar strīda priekšmetu. Runa ir par vispārīgu, pat politisku jautājumu, kurš neattiecas uz konkrēto pamatlietas kontekstu.
143. Tālab devītā jautājuma formulējums, šķiet, ir cieši saistīts ar hipotētisku vai abstraktu strīdu, kas atšķiras no strīda, kuru faktiski izskata valsts tiesa. Pēdējam ir atvēlēta otršķirīga loma loģikā, kas ir šā jautājuma pamatā, un tādējādi prejudiciālā nolēmuma tiesvedība kļūst par līdzekli debatēm, kas ir atrautas no pamatlietas faktiskajiem apstākļiem.
144. Līdz ar to un tā kā devītajam jautājumam nav nozīmes pamatlietas atrisināšanā, uzskatu, ka tas jāatzīst par nepieņemamu.
Secinājumi
145. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz Audiencia Nacional
(Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2017/541 (2017. gada 15. marts) par terorisma apkarošanu un ar ko aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/475/TI un groza Padomes Lēmumu 2005/671/TI
jāinterpretē tādējādi, ka
tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā 2024. gada 10. jūnija Konstitutīvais likums 1/2024 par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā, kas, ar nosacījumu, ka ir izpildīti šajā likumā minētie subjektīvie, objektīvie un laika nosacījumi, piemēro amnestiju par darbībām, kuras to mērķa dēļ var kvalificēt par teroristiskiem nodarījumiem šīs direktīvas 3. panta 1. punkta d) un f) apakšpunkta izpratnē, vai par nodarījumiem, kas saistīti ar teroristu grupu minētās direktīvas 4. panta izpratnē, ja vien tie nav ar nodomu izraisījuši smagus cilvēktiesību pārkāpumus, it īpaši tos, uz kuriem attiecas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 2. un
3. pants un starptautiskās cilvēktiesības, ciktāl netiek apdraudēta Direktīvas 2017/541 lietderīgā iedarbība.
2)      Tiesiskās drošības princips kopsakarā ar Direktīvu 2017/541
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Konstitutīvais likums 1/2024, kas atbrīvo no kriminālatbildības personas, kurām inkriminētas darbības, uz ko attiecas šī direktīva, ar nosacījumu, ka tās nav ar nodomu veikušas smagus cilvēktiesību pārkāpumus, it īpaši tos, uz kuriem attiecas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 2. un
3. pants un starptautiskās cilvēktiesības.
3)      Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi kopsakarā ar Direktīvu 2017/541
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā Konstitutīvā likuma 1/2024 1. un
2. pantā paredzētais, lai noteiktu tā tvērumu.
4)      Direktīva 2017/541 kopsakarā ar Savienības tiesību pārākuma principu un LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu
jāinterpretē tādējādi, ka
tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Konstitutīvais likums 1/2024, kas, īstenojot tikai dalībvalstu kompetenci, ar amnestiju no kriminālatbildības atbrīvo personas, kurām inkriminēti šīs direktīvas tvērumā ietilpstoši nodarījumi, ar nosacījumu, ka ir izpildīti konkrēti šajā likumā noteikti objektīvi, subjektīvi un laika nosacījumi, ciktāl netiek apdraudēti šīs direktīvas mērķi vai lietderīgā iedarbība.
5)      Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāda valsts tiesību norma par amnestijas kā Konstitutīvā likuma 1/2024 1. pants, ko nepiemēro citiem nodarījumiem kā tikai tiem, kuri uzskaitīti šajā pantā, pat ja tie notikuši tajā pašā teritoriālajā zonā un laikposmā.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Wuernet, J.‑L., Aristote: Œuvres complètes, Arvensa Éditions, 2017, skat. it īpaši XXXIX nodaļu “Accord entre les partisans des Trente et les démocrates dans Constitution d’Athènes”, tekstu tulkojis Haussoullier, B.
3      Vārds “amnestija” cēlies no senās grieķu valodas vārda ἀμνηστία (amnēstía), kas ietver aizmiršanas ideju (skat. Donnedieu de
Vabres, H., Traité de droit criminel et de législation pénale comparée, Librairie du Recueil Sirey, Parīze, 1947, 3. izd., 550.–560. lpp., Nr. 977–992, it īpaši 550. lpp., Nr. 977). Šis jēdziens ir veidots, izmantojot priedēkli ἀ- (noliegums) un sakni
μνήμη (mnêmê), kas nozīmē “atmiņa” vai “piemiņa”. Burtiski ἀμνηστία nozīmē “atmiņas neesība” vai, konkrētāk – “brīvprātīga aizmiršana” (šajā ziņā skat. Merle, R. un Vitu, A., Traité de droit criminel, II sēj.,
Procédure pénale, Éditions Cujas, Parīze, 2001, 5. izd., 1107. lpp., Nr. 942). Šie autori norāda, ka amnestija ir senākais kriminālsoda atcelšanas veids: “Ar vispārīgu un bezpersonisku noteikumu vara nolemj aizmirst atsevišķus noziedzīgus nodarījumus, par kuriem tiek vai tiks veikta kriminālvajāšana, vai atceļ atsevišķus jau pasludinātus spriedumus. Nodarījumi kā tādi nezūd, bet to krimināltiesiskās sekas gan.”[Brīvs tulkojums.] Viņi amnestiju definē kā “krimināltiesību pasākumu, kurš balstīts uz fikciju un kura mērķis ir nākotnē atcelt kriminālsodus par atsevišķiem noziedzīgiem nodarījumiem, aizliedzot par tiem veikt kriminālvajāšanu vai dzēšot par tiem piespriestos sodus” (Turpat; brīvs tulkojums.). Savukārt Jean Pradel norāda, ka tā esot “apzināta aizmiršana, ko veic likumdevēja, kuram ir pilnvaras noteikt, kas ir noziedzīgi nodarījumi un pilnvaras tos dzēst” [Brīvs tulkojums] (Pradel, J.
Droit pénal comparé, Dalloz, Parīze, 2008, 3. izd., 586. lpp., Nr. 559). Tādā pašā nozīmē un saistībā ar amnestijas likumiem Vācijas Federatīvajā Republikā pēc Otrā pasaules kara skat. Perels, J., “Amnestien für NS‑Täter in der Bundesrepublik”, Kritische Justiz, 28. sēj., Nr. 3, 1995, 382.–389. lpp., un Müller, I., Furchtbare Juristen. Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz, TIAMAT, Berlīne, 2014, 306.–315. lpp. Par amnestiju skat. arī Marxen, K., Rechtliche Grenzen der Amnestie, Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, C. F. Müller, Karlsrūe, 1984.
4      2001. gadā Roger Merle un André Vitu uzsvēra amnestiju skaita palielināšanos mūsdienās, neraugoties uz šī pasākuma izņēmuma raksturu tā būtības dēļ: “[..] šis
pasākums ir kļuvis tik ierasts, ka kopš Pirmā pasaules kara amnestija tiek izsludināta vidēji reizi divos gados: no 1919. līdz 1939. gadam divpadsmit reizes, bet kopš atbrīvošanas – vairāk nekā trīsdesmit reizes” [Brīvs tulkojums] (Merle, R. un Vitu, A., minēts iepriekš, 1108. lpp., Nr. 943). J. Pradel piebilst arī, ka Francijā amnestija tiek izsludināta bieži, ik pēc pieciem gadiem pieņemot likumu, kad tiek ievēlēts Republikas prezidents, un “vēl reizēm – vienu vai divus “nelielus” likumus katrā piecgadē [..]” [Brīvs tulkojums] (Pradel, J., minēts iepriekš, 586. lpp., 4. zemsvītras piezīme 4. lpp.).
5      Henri Donnedieu de Vabres norāda, ka “amnestijas mērķis ir pēc politiskiem satricinājumiem nomierināt prātu, atstājot pagātnē nodarījumus, kurus sabiedrība vēlas aizmirst, jo tie atgādina nežēlīgu laiku” [Brīvs tulkojums] (Donnedieu de Vabres, H., minēts iepriekš, 550. lpp., Nr. 978).
6      Šī iemesla dēļ amnestijas pasākumu bieži vien ieskauj skepticisms un aizdomas par patvaļu. Šajā ziņā Roger Merle un André Vitu ir precīzi novērojuši: “Bieži tiek uzsvērta izlīguma un apžēlošanas politiskā un sociālā nozīme, kāda pēc nemierīgiem laikiem ir amnestijai, jo ir svarīgi nomierināt prātus; atsevišķos gadījumos vara vairāk sekmē mieru un taisnīgumu, piedodot, nevis pieprasot turpināt rūpīgas un sīkumainas represijas. Taču nedrīkst aizmirst, ka tā ir akla iecietības forma, kas bez izvērtēšanas attiecas uz visiem, kuri atbilst amnestijas likumā paredzētajiem nosacījumiem, neatkarīgi no viņu nopelniem vai nekrietnuma” [Brīvs tulkojums] (Merle, R. un Vitu, A., minēts iepriekš, 1108. lpp., Nr. 942). Savukārt Klaus Marxen amnestijai veltītā darbā norāda, ka politisko nemieru laikā politiskie spēki amnestiju izmanto kā līdzekli varas paplašināšanai un nostiprināšanai (Marxen, K., minēts iepriekš, 3. lpp.).
7      Jānorāda, ka amnestijas problemātika var arī izraisīt debates par iespējamu spriedzi starp vienlīdzības likuma priekšā principu un taisnīgumu prasību (skat. manus šodien saistītajā lietā C‑523/24 Sociedad Civil Catalana
sniegtos secinājumus, it īpaši 2. punktu).
8      1944. gada 10. jūnijā
SS Das Reich vienība noslaktēja 643 Haute‑Vienne ciema iedzīvotājus, sadedzinot sievietes, vīriešus un bērnus. 1953. gadā notikušajā tribunal militaire de Bordeaux
(Bordo kara tiesa, Francija) tiesas sēdē četrpadsmit apsūdzētie bija elzasieši, kuri piespiedu kārtā bija iesaukti Waffen‑SS (“Malgré‑nous”) un septiņi vācieši. Šo elzasiešu notiesāšana izraisīja spēcīgas emocijas Elzasā, kur daudzi viņus vispirms uzskatīja par okupācijas upuriem, kas bija spiesti rīkoties, tērpti vācu uniformā. Pēc 1953. gada 13. februāra sprieduma likumdevējs pieņēma 1953. gada 20. februāra Likumu Nr. 53–112 par amnestijas piemērošanu francūžiem, kas piespiedu kārtā tikuši iesaukti ienaidnieka militārajos formējumos (1953. gada 21. februāra JORF, 1747. lpp.), kas atbrīvoja francūžus no jebkādas atbildības, atsaucoties uz nepieciešamību saglabāt mieru valstī un nacionālo vienotību. Nacionālās asamblejas priekšsēdētājs šajā kontekstā paziņoja: “Tēvzeme ir māte. Tā nevar pieļaut, ka tās bērni tajā cieš” [Brīvs tulkojums] (šajā ziņā skat. Boufigi, M., Hébras, P. un Hébras, A., Le dernier témoin d’Oradour‑sur‑Glane, Harper Collins, Parīze, 2024, it īpaši 118.–121. lpp.). Šis pasākums, kas citur tiek uztverts kā atteikums spriest tiesu par ārkārtīgi smagiem kara noziegumiem, pierāda grūtības, kuras raksturīgas jebkurai amnestijai, proti, soda par vissmagākajiem pārkāpumiem salāgošana ar miera un sociālās kohēzijas politiskajiem apsvērumiem. 1953. gada 20. februāra Likuma Nr. 53‑112 par amnestijas piemērošanu francūžiem, kas piespiedu kārtā tikuši iesaukti ienaidnieka militārajos formējumos, teksts ir ietverts grāmatā Verhaegen, J., La Protection pénalepret les excès de pouvoir et la résistance le autorité, Bruylant, Brisele, 1969, 429. lpp. Šeit runa ir par – retu – amnestijas likuma piemērošanu, kas darbojās in personam.
9      Piemēram, Luksemburgas Lielhercogistē kāds autors jau 1949. gadā apšaubīja amnestijas, apžēlošanas vai abu šo pasākumu apvienošanas piemērotību kolaborantiem, vismaz par noteiktiem nodarījumiem (skat. Metzler, L., Mélanges de Droit Luxembourgeois, Bruylant/Beffort, Brisele/Luksemburga, 1949, 377.–380. lpp.). Piecdesmitajos gados tika pieņemti trīs amnestijas likumi. Vispirms amnestija tika piemērota tiem, kuri līdz 1947. gada 1. janvārim “patriotisku jūtu vadīti” bija izdarījuši noziedzīgus nodarījumus pret kolaborantiem (1950. gada 24. marta likums par sodu piemērošanu par noteiktiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti patriotisku jūtu vadībā okupācijas vai atbrīvošanas laikā (Mémorial A, 1950, 533. lpp.). Šī likuma paskaidrojuma raksts un komentārs ir citēts grāmatā Spielmann, A., Des traîtres?, RTL Édition, Luksemburga, 1984, 80.–82. lpp. Pēc tam 1950. gada 11. aprīļa likums par amnestiju vispārējo tiesību jomā un par atsevišķu noteikumu interpretāciju vai grozīšanu 1948. gada 21. aprīļa Lielhercoga rīkojumā, ar ko konstatētas ienaidnieku veikto pasākumu sekas, 1911. gada 5. decembra likumā par to apsūdzēto reabilitāciju, kam piemēroti kriminālsodi vai policijas sodi, un 1924. gada 31. jūlija Vēlēšanu likumā (Mémorial A, 1950, 633. lpp.) attiecās uz vairākiem desmitiem pēckara laikā izdarītu noziedzīgu nodarījumu, tostarp draudiem un miesas bojājumiem, kuru dēļ cietušais bija zaudējis darbspējas. Visbeidzot likums, kas pieņemts desmit gadus pēc Otrā pasaules kara beigām, proti, 1955. gada 12. janvāra likums par amnestijas piemērošanu par atsevišķiem noziedzīgiem nodarījumiem un atsevišķu sodu par uzbrukumiem valsts ārējai drošībai vai līdzdalību ienaidnieka veiktajās atsavināšanas darbībās nomaiņu un apžēlošanas pasākumu noteikšanu administratīvās tīrīšanas jomā (Mémorial A, 1955, 161. lpp.) attiecībā uz kolaborantiem, jo ar to tika apžēloti tie, kuri pirms 1945. gada 1. jūnija bija izdarījuši noziedzīgus nodarījumus pret valsts ārējo drošību (skat. Wingerter, E., “La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après‑guerre (1940‑1950)”, no Histoire de la Justice au Luxembourg (1795 à nos jours). Institutions – Organisation – Acteurs, De Gruyter, Berlīne/Bostona, 2022, 179.–242. lpp., it īpaši 213.–214. lpp.).
10      Jacques Verhaegen min šādus tekstus, kuri parāda amnestijas problemātiku, piemēram, 1962. gada 22. marta Dekrētu Nr. 62‑328 par amnestijas piemērošanu par noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti, veicot kārtības uzturēšanas darbības sacelšanās laikā Alžīrijā (1962. gada 23. marta JORF, 3144. lpp.), un 1962. gada 14. aprīļa Rīkojumu Nr. 62‑428, ar ko visā Republikas teritorijā piemēro 1962. gada 22. marta Rīkojumu Nr. 62–328 par amnestijas piemērošanu par noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti, veicot kārtības uzturēšanas darbības sacelšanās laikā Alžīrijā (1962. gada 15. aprīļa JORF, 3892. lpp.), kas ar 1966. gada 17. jūnija Likumu Nr. 66‑396 par amnestijas piemērošanu par noziedzīgiem nodarījumiem pret valsts drošību vai saistībā ar notikumiem Alžīrijā (1966. gada 18. jūnija JORF, 4915. lpp.) ir attiecināti uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas veikti “administratīvu vai tiesu iestāžu veiktu kārtības uzturēšanas darbību laikā” (Verhaegen J., minēts iepriekš, 444. lpp., 159. zemsvītras piezīme).
11      Skat. it īpaši šo secinājumu 77. un nākamos punktus.
12      2024. gada 11. jūnija
BOE Nr. 141, 67764. lpp.
13      1978. gada 29. decembra BOE Nr. 311, 29313. lpp.
14      Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa) spriedums 137/2025, Pleno (2025. gada 31. jūlija BOE Nr. 183, 103781. lpp. (ES:TC:2025:137)).
15      Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, to personu ieskatā, pret kurām tiek veikta kriminālvajāšana, runa ir par teroraktu sagatavošanas darbībām. Savukārt atbilstoši prokuratūrai un actio popularis
runa ir par noziedzīgu nodarījumu mēģinājumiem.
16      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2017/541 (2017. gada 15. marts) par terorisma apkarošanu un ar ko aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/475/TI un groza Padomes Lēmumu 2005/671/TI (OV 2017, L 88, 6. lpp.).
17      Parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”).
18      Pieņemta Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asamblejā 1966. gada 16. decembrī un stājusies spēkā 1976. gada 23. martā.
19      2019. gada 21. februāra BOE Nr. 45, 16698. lpp.
20      1995. gada 24. novembra BOE Nr. 281, 33987. lpp.
21      Turpmāk tekstā – “Venēcijas komisija”.
22      Venēcijas komisijas 2013. gada 11. marta Atzinums Nr. 710/2012 par amnestijas likuma noteikumiem attiecībā uz Gruzijas politiskajiem ieslodzītajiem (CDL‑AD(2013)009).
23      Turpmāk tekstā – “ECT”.
24      1882. gada 17. septembra BOE Nr. 260, 803. lpp.
25      Minētās divpadsmit personas ir EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA un CBE.
26      Darbības, par kurām piemēro sodus saskaņā ar Kriminālkodeksa 571. pantu un 572. panta 2. punktu.
27      Darbības, par kurām piemēro sodus saskaņā ar Kriminālkodeksa 574. panta 1. punktu, 573.bis panta 1. punkta 3. apakšpunktu un 346. panta 1. punktu, kā arī kopsakarā ar tā paša kodeksa 16., 62. pantu un 573. panta 1. punkta 1., 2. un 4. apakšpunktu.
28      Runa konkrēti ir par Associació Catalana de Víctimes de Organizatcions Terroristes (ACVOT) (Katalonijas teroristisko organizāciju upuru apvienība), Asociación de Víctimas del Terrorismo (AVT) (Terorisma upuru apvienība), Asociación Dignidad y Justicia (Apvienība “Cieņa un taisnīgums”), Asociación Española de la Guardia Civil (AEGC) (Spānijas civilas gvardes apvienība) un Asociación Unificada de la Guardia Civil (AUGC) (Vienotā civilās gvardes apvienība).
29      Šajā ziņā jānorāda – kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu –, ka iesniedzējtiesa uzklausīja lietas dalībniekus Spānijas tiesībās paredzētā prejudiciālā nolēmuma procedūrā par amnestijas piemērošanu nodarījumiem, kas ir šīs tiesvedības priekšmets. Viens no atbildētājiem (QCR) apgalvoja, ka LOA neesot bijis nekādā veidā nepilnīgs. Citi apsūdzētie (DBA, CBE un XBLL) apgalvoja, ka lēmumā par personas saukšanu pie kriminālatbildības un apsūdzības rakstā minētie fakti neļaujot kvalificēt apsūdzībā minētās darbības par teroraktiem, bet gan par sagatavošanās darbībām, par kurām pienākas sods. Savukārt atbilstoši actio popularis LOA neesot ievēroti efektīvas tiesību aizsardzības tiesā, varas dalīšanas, kā arī Savienības tiesību pārākuma un lietderīgās iedarbības principi.
30      Šajā ziņā jāatgādina 2008. gada 17. jūlija spriedums Komisija/Itālija (C‑132/06, EU:C:2008:412), kas pasludināts lietā, kura attiecas nevis uz krimināltiesisko amnestiju, kā tas ir šajā lietā, bet gan uz Itālijas Republikas īstenotu nodokļu amnestiju. Tiesa tajā nosprieda – ciktāl attiecīgās valsts tiesību aktu normas paredz vispārēju un nediferencētu atteikšanos no nodokļu pārbaudes attiecīgajos nodokļu periodos veiktajiem apliekamajiem darījumiem, tās padarīja nelietderīgu Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), 2. un 22. pantu, tādējādi apdraudot tās lietderīgo iedarbību.
31      2021. gada 16. decembra spriedums (C‑203/20, turpmāk tekstā – “spriedums AB”, EU:C:2021:1016, 40. punkts).
32      Tiesa, atbildot uz iesniedzējtiesas šajā lietā uzdoto trešo jautājumu, atzina arī, ka “valsts tiesību akti, kuros paredzēta likumdošanas procedūra attiecībā uz amnestijas atsaukšanu, kā arī tiesvedība, kuras mērķis ir pārbaudīt šīs atsaukšanas atbilstību Konstitūcijai, neīsteno Savienības tiesības, jo šādas procedūras neietilpst šo tiesību piemērošanas jomā” (spriedums AB, 74. punkts). Tomēr minētajā spriedumā Tiesai pirmajā iesniedzējtiesas uzdotajā jautājumā tika lūgts arī lemt par to, vai Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšana personai, attiecībā uz kuru kriminālvajāšana sākotnēji tika pārtraukta ar galīgu tiesas nolēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz amnestiju, un atsākta pēc tam, kad tika pieņemts likums, ar kuru tika atcelta šī amnestija un anulēts minētais tiesas nolēmums, ir saderīga ar ne bis in idem principu. Atbilstoši savai kompetencei Tiesa uzskatīja, ka pamatlieta, protams, attiecas uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas nav saskaņoti Savienības tiesībās, un ka minētās tiesības neregulē amnestijas pieņemšanu un atcelšanu. Tomēr – un tas ir svarīgi – tā atzina savu kompetenci, pamatojoties uz to, ka šis jautājums attiecas nevis uz valsts tiesību aktu par šiem noziedzīgajiem nodarījumiem vai šo amnestiju interpretāciju, bet gan uz ne bis in idem principa interpretāciju Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas procedūrā, kas ietilpst Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm
(OV 2002, L 190, 1. lpp.) (spriedums AB, 41. un 42. punkts).
33      Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīva (OV 2011, L 338, 2. lpp.).
34      Skat. Padomes Pamatlēmuma 2005/214/TI (2005. gada 24. februāris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (OV 2005, L 76, 16. lpp.) 11. panta 1. punktu; Padomes Pamatlēmuma 2006/783/TI (2006. gada 6. oktobris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu konfiskācijas rīkojumiem (OV 2006, L 328, 59. lpp.) 13. panta 1. punktu; Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), 19. panta 1. punktu un Padomes Pamatlēmuma 2008/947/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādiem spriedumiem un probācijas lēmumiem, kuri paredzēti probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju uzraudzībai (OV 2008, L 337, 102. lpp.), 19. panta 1. punktu.
35      Padomes pamatlēmums (2002. gada 13. jūnijs) (OV 2002, L 164, 3. lpp.). Kā minēts šo secinājumu 16. zemsvītras piezīmē, šis pamatlēmums tika aizstāts ar Direktīvu 2017/541.
36      Skat. Direktīvas 2017/541 6. un 7. apsvērumu:
“(6)      Ņemot vērā to, kā ir attīstījušies terorisma draudi un juridiskās saistības pret Savienību un dalībvalstīm saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, teroristu nodarījumu, nodarījumu, kas saistīti ar teroristu grupu, un nodarījumu, kas saistīti ar teroristu darbībām, definīcija būtu vēl vairāk jātuvina visās dalībvalstīs, lai tā vispusīgāk aptvertu rīcību, kas saistīta jo īpaši ar ārvalstu kaujiniekiem teroristiem un terorisma finansēšanu. Šāda veida rīcībai vajadzētu būt sodāmai arī tad, ja tā izdarīta, izmantojot internetu, tostarp sociālos plašsaziņas līdzekļus.
(7)      Turklāt – lai apkarotu terorismu – tā pārrobežu rakstura dēļ ir vajadzīga spēcīga un koordinēta atbildes rīcība un sadarbība dalībvalstīs un starp tām, kā arī ar un starp kompetentajām Savienības aģentūrām un struktūrām, tostarp Eurojust un Eiropolu. [..].”
37      Skat. Direktīvas 2017/541 35. apsvērumu. II sadaļa ir par brīvībām, III sadaļa – par vienlīdzību, V sadaļa – par pilsonību un VI sadaļa – par tiesiskumu.
38      Skat. šo secinājumu 37. zemsvītras piezīmi.
39      Šajā ziņā skat. Zoumpoulakis, K., “Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?”, New Journal of European Criminal Law, 13. sēj., Nr. 3, 2022, 333.–345. lpp., it īpaši 335. un 336. lpp. Autors it īpaši uzsver, ka jēdziens “noteikumu minimums” attiecas nevis uz pašu noteikuma būtību, bet gan uz principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jābūt zināmai rīcības brīvībai, lai pārsniegtu prasīto minimumu.
40      Skat. Wieczorek, I., The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, Oksforda, 2020. gads, 115.–116. lpp.
41      2012. gada 22. maija spriedums (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Skat. Wieczorek, I., minēts iepriekš, 116. lpp.:
“A value‑based criminalisation rationale for harmonisation.”
43      Skat. Siatista, I. M. un Wierda, M., “Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty”, no The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary, Oxford University Press, Oksforda, 2018, 258. lpp.
44      Par vēsturisku pārskatu par starptautisko cilvēktiesību attīstību saistībā ar amnestiju un sodu nepiemerošanu skatīt Puéchavy, M., “Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (ECT spriedums, Margus pret Horvātiju, 2012. gada 13. novembris)”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, Nr. 94, 2013, it īpaši 484. un turpmākās lpp.
45      Skat. O’Keefe, R., “11. Statutory Limitation and Amnesty”, International Criminal Law,  Oxford International Law Library, Oksforda, 2015, 461.–479. lpp., it īpaši 468. lpp.; skat. arī Mettraux, G., International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity, Oxford University Press, Oksforda, 2020, 177. lpp.
46      Par ECT judikatūras attīstību amnestijas jomā tostarp skat. Tulkens, F. un Van Drooghenbroeck, S., “La clémence pénale et les droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme”, Liber amicorum Michel van de Kerchove, Larcier, Brisele, 2011, 133–137. lpp.; Gallen, J., “The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies”, Human Rights Law Review, 19. sēj., Nr. 4, 2019, 675.–704. lpp.; Moulier, I., “La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international”, L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier, Bruylant, Brisele, 2013, 1. izd., 1365.–1396. lpp.
47      ECT spriedums, 1991. gada 2. septembris, Dujardin u.c. pret Franciju (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      ECT spriedums, 2004. gada 2. novembris, Abdülsamet Yaman pret Turciju (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, 55. punkts).  Skat. arī ECT spriedumu, 2009. gada 10. marts, Turan Cakir pret Beļģiju (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), kurā Tiesa konstatēja, ka pārkāpts ECPAK 3. pants, norādot, ka tad, “ja valsts amatpersona tiek apsūdzēta par darbībām, kas ir pretrunā 3. pantam, tiesvedību vai notiesāšanu nevar izbeigt noilguma dēļ un nevar piemērot tādus pasākumus kā amnestija vai apžēlošana [..]. Konkrēti – Tiesa uzskata, ka valsts iestādes nekādā gadījumā nedrīkst radīt iespaidu, ka tās ir gatavas atstāt šādas darbības nesodītas” (69. punkts).
49      ECT spriedums, 2007. gada 5. jūnijs, Yesil un Sevim pret Turciju (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, 38. punkts).
50      ECT spriedums, 2009. gada 13. janvāris, Yeter pret Turciju (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, 70. punkts).
51      ECT spriedums, 2009. gada 17. marts, Ould Dah pret Franciju (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  ECT šo formulējumu ir pārņēmusi 2011. gada 24. maija spriedumā Association “21 décembre 1989” u.c. pret Rumāniju (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, 144. punkts): “Amnestija parasti nav saderīga ar valstu pienākumu izmeklēt spīdzināšanas darbības (Ould Dah pret Franciju (lēmums), Nr. 13113/03, 2009. gada 17. marts) un cīnīties pret sodu nepiemērošanu par starptautiskiem noziegumiem. Tas pats attiecas uz apžēlošanu (Abdülsamet Yaman pret Turciju, Nr. 32446/96, 55. punkts, 2004. gada 2. novembris).”
52      ECT spriedums, 2014. gada 27. maijs, Marguš pret Horvātiju (CE:ECHR:2014 :0527JUD000445510; turpmāk tekstā – “spriedums Marguš pret Horvātiju”) (par šo spriedumu tostarp skat. Krenc, F. un Van Drooghenbroeck, S., “Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014”, Journal des tribunaux, 35. sēj., Nr. 6579, 2014, 677. lpp.).  Lieta attiecās uz bijušo Horvātijas armijas kaujinieku, kurš divās atsevišķās tiesvedībās tika notiesāts par kara noziegumiem pret civiliedzīvotājiem. Tā kā viņam tika piemērots vispārējās amnestijas likums, ar kuru tika izbeigta pirmā tiesvedība, prasītājs apstrīdēja kriminālvajāšanas atsākšanu, kā arī viņa vēlāko notiesāšanu, liekot ECT izvērtēt viņam sākotnēji piemērotās amnestijas spēkā esību. ECT tostarp atzina, ka “kriminālprocesi pret prasītāju tostarp bija saistīti ar apsūdzībām par civiliedzīvotāju slepkavībām un smagu miesas bojājumu nodarīšanu, tādējādi skarot viņu tiesības uz dzīvību, kas garantētas [ECPAK] 2. pantā, vai pat viņu tiesības, ņemot vērā 3. pantu” (124. punkts). Tā arī uzskatīja, ka “valstu pienākums veikt kriminālvajāšanu pret personām, kas veic spīdzināšanas darbības vai slepkavības, ir [..] vispāratzīts Tiesas judikatūrā. No tā izriet, ka amnestijas piemērošana personām, kas izdarījušas civiliedzīvotāju slepkavības vai nežēlīgi pret tiem izturējušās, būtu pretrunā pienākumiem, kas valstīm izriet no [ECPAK] 2. un 3. panta, jo šis pasākums kavētu šādu darbību izmeklēšanu un noteikti novestu pie tā, ka šis personas paliktu nesodītas” (127. punkts).
53      Turpmāk tekstā – “ACT”.
54      ECT it īpaši ir ņēmusi vērā ACT judikatūru par amnestijām, lai konstatētu, ka tās nav pieļaujama par smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem: “Tiesa ņem vērā arī [ACT] judikatūru, jo īpaši lietas Barrios Altos, Gomes Lund u.c., Gelman un El Mozote
un tās apkaimes slaktiņi [Massacres d’El Mozote et lieux voisins], visas iepriekš minētās lietas, kurās Augstākā tiesa, pamatojoties uz savu iepriekšējo judikatūru, kā arī Amerikas Cilvēktiesību komisijas, Apvienoto Nāciju Organizācijas iestāžu un citu vispārējo un reģionālo cilvēktiesību aizsardzības struktūru secinājumiem, ir paudusi stingru nostāju šajā jautājumā, norādot, ka amnestiju nevar piemērot par smagiem cilvēka pamattiesību pārkāpumiem. Tā paskaidroja, ka šādā gadījumā amnestija nopietni apdraudētu valstu pienākumu veikt izmeklēšanu par šādu pārkāpumu un to izdarītāju sodīšanu (Gelman, minēts iepriekš, 195. punkts, un Gomes Lund u.c., minēts iepriekš, 171. punkts). Tiesa [ACT] uzsvēra, ka šādi amnestijas pasākumi ir pretrunā starptautiskajās cilvēktiesībās (Gomes Lund u.c., 171. punkts) atzītajām neatņemamajām tiesībām” (spriedums
Marguš pret Horvātiju (138. punkts)).
55      Skat. spriedumu Marguš pret Horvātiju (140. punkts).
56      Skat. Pérez‑León‑Acevedo, J.‑P., “The European Court of Human Rights (ECtHR) vis‑à-vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states”, The International Journal of Human Rights, 26. sēj., Nr.6, 2022, 1107.–1137. lpp.
57      Skat. spriedumu Marguš pret Horvātiju (139. punkts): “[..] starptautiskās tiesības arvien vairāk tiecas šīs amnestijas uzskatīt par nepieņemamām, jo tās nav saderīgas ar valstu vispārēji atzīto pienākumu veikt kriminālvajāšanu un sodīt personas, kas izdarījušas smagus cilvēka pamattiesību pārkāpumus. Pieņemot, ka amnestija ir iespējama, ja to papildina tādi īpaši apstākļi kā izlīguma process un/vai kompensācija upuriem, prasītājam šajā lietā piemērotā amnestija tomēr būtu nepieņemama, jo nekas neliecina par šādu apstākļu esību šajā lietā.” Mans izcēlums.
58      Skat. it īpaši šo secinājumu 64.–68. punktu.
59      Venēcijas komisija, 2024. gada 18. marta Atzinums Nr. 1167/2023 un Nr. 1168/2023 par tiesiskuma prasībām attiecībā uz amnestiju, it īpaši ņemot vērā Spānijas parlamentārā likuma priekšlikumu “Par konstitutīvo likumu par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā” (CDL‑AD(2024)003, 74. punkts). Par autoamnestiju skat. arī Marxen, K., minēts iepriekš, 38.–45. lpp.
60      Šajā ziņā skat. ACT spriedumu, 2001. gada 14. marts, Barrios Altos pret Peru (C sērija, Nr. 75). Saistībā ar šo spriedumu skat. Cançado Trindade, A. A., Évolution du droit international au droits des gens. L’accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge,  Pedone, Parīze, 2008, it īpaši 123.–125. lpp.; Stahn, C., A Critical Introduction to International Criminal Law,  Cambridge University Press, Kembridža, 2019, it īpaši 259.–260. lpp. Skat. arī ACT spriedumu, 2006. gada 29. novembris, La Cantuta pret Peru (C sērija, Nr. 162),
ACT spriedumu, 2006. gada 26. septembris, Almonacid Arellano u.c. pret Čīli (C sērija, Nr. 154) un ACT spriedumu, 2011. gada 24. februāris, Gelman pret Urugvaju (C sērija, Nr. 221). Vispārīgi attiecībā uz
ACT judikatūru par amnestiju skat. Perez‑Leon‑Acevedo, J.‑P., “The control of the Inter‑American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment”, Leiden Journal of International, 33. sēj., Nr. 3, 2020, 667.–687. lpp; kā arī it īpaši par tiesneša Cançado Trindade ietekmi uz šīs jurisdikcijas amnestijas likumu interpretāciju, skat. tostarp, Chiari Gonçalves, V. un Albuquerque, L., “A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos : uma análise a partir do caso Herzog”, Revista da Faculdade de Direito. Número Especial: Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, Nr. 81, 2022, 299.–317. lpp.
61      Par amnestijas likumu pārbaudi tiesā skat. Venēcijas komisijas 2013. gada 11. marta Atzinumu Nr. 710/2012 par Gruzijas amnestijas likumā paredzētajiem noteikumiem attiecībā uz politiskajiem ieslodzītajiem (CDL‑AD(2013)009, 43.–46. punkts). Venēcijas komisija norāda, ka procedūra, saskaņā ar kuru tiesu varai ar Parlamenta lēmumu ir uzdots izlemt, vai konkrētas personas atbilst vispārējiem kritērijiem, ko Parlaments noteicis amnestijas piemērošanai, atbilst varas dalīšanas principam.
62      Šajā ziņā jāatgādina, ka šī klauzula tika iekļauta LOA pēc Venēcijas komisijas ieteikuma, kā norādīts šī likuma preambulā.
63      Kā uzsvērusi Francijas Conseil d’État (Valsts padome), tiesiskā drošība nozīmē, ka “[..] pilsoņiem jābūt iespējai bez nepārvaramām pūlēm noteikt, kas saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem ir atļauts un kas aizliegts. Lai sasniegtu šo iznākumu, pieņemtajām normām jābūt skaidrām un saprotamām, un laika gaitā tās nedrīkst pakļaut pārāk biežām vai, galvenais, neparedzamām izmaiņām” [Brīvs tulkojums] (skat. Conseil d’État, Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit, La Documentation française, Parīze, 2006. gada 15. marts, 281. lpp., pieejams tīmekļvietnē: https ://www.vie-publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Skat. spriedumu, 2020. gada 30. aprīlis, Hecta Viticol (C‑184/19, EU:C:2020:337, 52. punkts).
65      Jānorāda, ka ECT, interpretējot ECPAK, uzsver tiesiskās drošības principa fundamentālo funkciju. Personas tiesiskā drošība ir tieši viens no ECPAK mērķiem, jo tā ir cieši saistīta ar vienu no vispārējiem interpretācijas principiem, uz kuriem ECT judikatūrā bieži ir atsauce un kas turklāt ir pasludināta ECPAK preambulā, proti, “likumības mantojumu”. Pienācīga aizsardzība pret patvaļu ir jebkuras tādas valsts pienākums, kura vēlas nostiprināt “likumības mantojumu”. (skat. Salvia, M., “La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme”, Cahiers du Conseil Constitutionnel, Nr. 11, 2011. gads, pieejams tīmekļvietnē: https ://www.conseil-constitutionnel.fr/nouveaux-cahiers-du-conseil-constitutionnel/la-place-de-la-notion-de-securite-juridique-dans-la-jurisprudence-de-la-cour-europeenne-des-droits). Noteikumu par lietas taisnīgu izskatīšanu ievērošana bieži ir saistīta ar juridiskās drošības jēdzienu. Šajā ziņā ECT konkretizē: “[ECPAK] 6. panta 1. punktā garantētās tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu tiesā jāinterpretē, ņemot vērā [ECPAK] preambulu, kurā likumības mantojums noteikts kā līgumslēdzēju valstu kopējā mantojuma elements. Viens no likumības mantojuma pamatelementiem ir tiesiskās drošības princips, kas tostarp nozīmē, ka tiesas galīgais lēmums par jebkuru strīdu vairs netiek apstrīdēts” (ECT spriedums, 1999. gada 28. oktobris, Brumarescu pret Rumāniju (CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, 61. punkts)).
66      Skat. spriedumu, 2023. gada 24. jūlijs, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 114. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 161. un 162. punkts), kā arī 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome (C‑156/21, EU:C:2022:97, 136. un 223. punkts.
67      Skat. šo secinājumu 46. punktu un 29. zemsvītras piezīmi.
68      Šķiet, ka tā ir arī valsts apsūdzības nostāja pamatlietā (skat. šo secinājumu 45. punktu).
69      Pieņemta Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālajā asamblejā Ņujorkā 1984. gada 10. decembrī, Recueil des traités des Nations unies, 1465. sēj., 85. lpp., Nr. 24841 (1987).
70      Skat. tostarp ECT spriedumu, 1978. gada 18. janvāris, Īrija pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:1978:0118JUD000531071, 167. punkts); ECT spriedumu, 1999. gada 28. jūlijs, Selmouni pret Franciju (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, 96.–97. punkts) un ECT spriedumu, 2014. gada 24. jūlijs, Al Nashiri pret Poliju (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, 508. punkts).
71      Skat. ECT spriedumu, 2000. gada 6. aprīlis, Labita pret Itāliju (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, 120. punkts). “Tiesa konkrētu izturēšanos ir vienlaikus atzinusi par “necilvēcīgu”, konkrēti tāpēc, ka tā piemērota ar iepriekšēju nodomu stundām ilgi un radījusi, ja ne faktiskus miesas bojājumus, tad vismaz smagas fiziskas un garīgas ciešanas un “pazemojumu”, jo tā upuriem varēja radīt baiļu, nemiera un mazvērtības sajūtu, lai viņus pazemotu un nonicinātu. Lai sods vai ar to saistītā izturēšanās tiktu atzīta par “necilvēcisku” vai “pazemojošu”, ciešanām vai pazemojumiem katrā ziņā jāpārsniedz tas, kas neizbēgami ir saistīts ar noteiktu likumīgu attieksmi vai sodu”. Skat. arī ECT spriedumu, 2000. gada 26. oktobris, Kudła pret Poliju (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 92. punkts).
72      Skat. ECT spriedumu, 2010. gada 1. jūnijs, Gäfgen pret Vāciju (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, 89. punkts).
73      Skat. ECT spriedumu, 2011. gada 21. janvāris, M.S.S. pret Beļģiju un Grieķiju (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 220. punkts): “Var pietikt ar to, ka paša upura ieskatā ir notikusi pazemošana pat, ja citu ieskatā tā nav pazemojoša izturēšanās [..]. Visbeidzot, lai gan ir jāņem vērā, vai mērķis bija pazemot vai nonicināt upuri, tomēr šāda mērķa neesība nevar galīgi izslēgt 3. pantā minēta nodarījuma konstatēšanu [..].” Skat. arī ECT spriedumu, 2015. gada 28. septembris, Bouyid pret Beļģiju (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, 87. punkts). “Nežēlīga izturēšanās, kas sasniedz minimālo smaguma pakāpi, parasti ietver miesas bojājumus vai smagas fiziskas vai garīgas ciešanas. Tomēr, pat ja šāda veida vardarbība nav notikusi. ja izturēšanās pazemo vai nonicina indivīdu, iedragājot viņa cilvēka cieņu vai to nonicinot, vai izraisa viņā bailes, nemieru vai mazvērtības sajūtu, kas var graut viņa morālo un fizisko stāju, to var uzskatīt par pazemojošu un tādējādi tā arī ietilpst 3. pantā minētajā aizliegumā[..].”
74      Skat. ECT spriedumu, 2004. gada 20. decembris, Makaratzis pret Grieķiju (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, 50. punkts), un ECT spriedumu, 2011. gada 14. jūnijs, Trévalec pret Beļģiju (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, 55.–61. punkts).
75      Esmu informēts, ka 2024. gada 18. marta Atzinumā Nr. 1167/2023 un Nr. 1168/2023 par tiesiskuma prasībām attiecībā uz amnestiju, it īpaši ņemot vērā Spānijas parlamentārā likuma priekšlikumu “Par konstitutīvo likumu par amnestiju, lai veicinātu institucionālo, politisko un sociālo normalizāciju Katalonijā” (CDL‑AD(2024)003), Venēcijas Komisija atzīmēja, ka “attiecībā uz tiesisko drošību [Venēcijas] Komisija norāda, ka amnestijas materiālais un laika tvērums, kā noteikts Amnestijas likumprojekta 1. panta 1. punktā, ir pārāk plašs un nenoteikts”, un tālab “iesaka ierobežot un precīzāk definēt amnestijas materiālo un laika tvērumu, lai likuma iedarbību padarītu paredzamāku” (94. un 96. punkts). Tomēr jāatgādina, ka Venēcijas komisija izvērtē tiesiskās drošības principu no vispārīgas, abstraktas un normatīvas perspektīvas, lai noteiktu ideālus standartus, kas piemērojami jebkurā gadījumā. Taču Savienības tiesībās šis princips netiek vērtēts abstrakti, bet gan funkcionāli, ņemot vērā Savienības tiesību sistēmas mērķus un, it īpaši, lai noteiktu, vai ir apdraudēta Direktīvas 2017/541 lietderīgā iedarbība. Tieši to savos secinājumos pauda ģenerāladvokāts Dž. Hogans [G. Hogan], uzsverot, ka “[..] Venēcijas komisijas analīze, lai gan to papildina padziļināta juridiska un politiska analīze, galvenokārt ir politiska” un ka “Venēcijas komisijas atzinuma mērķis ir panākt ideālu sistēmu” (ģenerāladvokāta Dž. Hogana secinājumi lietā Repubblika (C‑896/19, EU:C:2020:1055, 88. punkts)). Tādējādi, lai gan regulējuma uzlabošanas nolūkā LOA 1. panta piemērošanas jomu varētu noteikt precīzāk, minētais apstāklis šajā lietā nevar tikt pielīdzināts Savienības tiesībās garantētā tiesiskās drošības principa pārkāpumam.
76      Runājot par amnestijas piemērošanu, kad krimināllieta jau ir iesniegta tiesā, H. Donnedieu de Vabres uzsver, ka, piemērojot amnestiju, tiek respektētas trešo personu tiesības, un tā neizbeidz prasību par zaudējumu atlīdzību; ja civillieta vēl nav ierosināta, to var izskatīt tikai civillietu tiesā (Donnedieu de Vabres, H., minēts iepriekš, 558. un 559. lpp., Nr. 991).
77      R. Merle un A. Vitu amnestijas vispārējo raksturu komentē tipiski un kritiski, norādot, ka “likuma par amnestiju izstrādātājiem nav nekādu ierobežojumu attiecībā uz to noziedzīgo nodarījumu noteikšanu, uz kuriem attieksies aizmiršanas pasākums [..]” [Brīvs tulkojums] (Merle, R. un Vitu, A., minēts iepriekš, 1111. lpp., Nr. 945). Runājot par personām, kam tiek piemērota amnestija, autori nodala “reālu amnestiju”, proti, “amnestiju, ko piemēro likumā uzskaitītajiem noziedzīgo nodarījumu izdarītājiem, neņemot vērā to konkrētās īpašības”, un “personisku amnestiju”, proti, amnestiju, ko piemēro, neņemot vērā izdarīto noziedzīgo nodarījumu veidu vai smagumu, bet gan “noteiktas personu kategorijas, kuru pagātne vai konkrētas īpašības padarīja viņus šī pasākuma cienīgus” (turpat, 1112.–1113. lpp., Nr. 946). Par amnestiju klasifikāciju atbilstoši to piemērošanas jomai skat. arī Siatista, I. M. un Wierda, M., minēts iepriekš, 259. lpp., kā arī Stahn, C., minēts iepriekš, 260. lpp.
78      Skat. šo secinājumu 88. punktu.
79      Skat. šo secinājumu 84. punktu.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Skat. spriedumus, 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 52. punkts) un 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 79. punkts).
82      Skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, (C‑573/17, EU:C:2019:530, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
83      Skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Slovēnija (ECB arhīvi) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, 119. punkts).
84      Skat. šo secinājumu 84. punktu.
85      Skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18; turpmāk tekstā – “spriedums Miasto Łowicz ”, EU:C:2020:234, 44. punkts).
86      Skat. spriedumu Miasto Łowicz (45. punkts).
87      Skat. spriedumu Miasto Łowicz (46. punkts).