Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
RIMVYDAS NORKUS
esitatud 10. aprillil 2025(1)
Kohtuasi C‑343/23 P
Jean-Marc Colombani
versus
Euroopa välisteenistus
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa välisteenistus – Ametnikud – Personalieeskirjade artikkel 24 – Abitaotlus – Personalieeskirjade artikli 12a lõige 3 – Psühholoogiline ahistamine – Abitaotluse rahuldamata jätmine – Mõiste „ahistamine“ – Passiivne ahistamine – Kollektiivne ahistamine – Ahistamise ärahoidmiseks sekkumata jätmine – Süüline tegevusetus – Süüteost osavõtt
Sissejuhatus
1.        Jean-Marc Colombani (edaspidi „apellant“) palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul muu hulgas tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 22. märtsi 2023. aasta otsuse Colombani vs. Euroopa välisteenistus.(2) Selles kohtuotsuses jättis Üldkohus rahuldamata apellandi ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi, milles paluti tühistada Euroopa välisteenistuse 15. juuni 2021. aasta otsuse, millega jäeti osaliselt rahuldamata apellandi 18. veebruari 2021. aasta abitaotlus (edaspidi „vaidlusalune otsus“), mis põhines Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade käesolevas kohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „personalieeskirjad“) artiklil 24.
2.        Käesolevas ettepanekus analüüsin kooskõlas Euroopa Kohtu sooviga, kas personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 määratletud ahistamise mõiste hõlmab peale aktiivse ja individuaalse käitumise ka passiivset ja kollektiivset käitumist ning eelkõige nende kahe mõiste koosmõju käesoleva menetluse kontekstis. Selle asemel et analüüsida, kas konkreetne tegevus või tegevusetus võib kujutada endast ahistamist, keskendutakse käesolevas ettepanekus peamiselt küsimusele,(3) kas see, kui jäetakse sekkumata, et hoida ära teiste toimepandavat ahistamist, võib iseenesest kujutada endast ahistamist.(4)
3.        Käesolevas kohtuasjas tõstatatakse olulisi küsimusi selle kohta, mil määral võivad ametnikud või teenistujad, kelle individuaalne tegevus või tegevusetus ei kujuta endast iseenesest ahistamist, olla sellele käitumisele kaasa aidanud ja seega ise ahistamises süüdi, kui nad ei sekku teise isiku käitumisse ega seisa sellele vastu. Mil määral on ametnikel või teenistujatel positiivne kohustus astuda vastu sellele, kui üks kolleeg ahistab teist? Kas ametniku või teenistuja võib sekkumata jätmise korral lugeda ahistamises kaasvastutajaks, ja kui see on nii, siis mis tingimustel?
Õiguslik raamistik
4.        Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 31 lõikes 1 on sätestatud, et „[i]gal töötajal on õigus töötingimustele, mis on tema tervise, ohutuse ja väärikuse kohased“.
5.        Personalieeskirjade artiklis 12a on sätestatud:
„1.      Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.
2.      Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise ohver. Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt.
3.      Psühholoogiline ahistamine – sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne‑ või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust.
[…]“.
6.        Personalieeskirjade artikli 24 esimeses lõigus on nähtud ette, et „[Euroopa] Liit aitab iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu“. Selles artiklis on sätestatud, et Euroopa Liit „kompenseerib ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult“.
Vaidluse taust
7.        Käesoleva vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–20. Leian, et käesolevas ettepanekus on asjakohased järgmised asjaolud.
8.        Apellant on Euroopa välisteenistuse ametnik. 18. veebruaril 2021 esitas ta personalieeskirjade artikli 24 alusel abitaotluse (edaspidi „abitaotlus“). Apellant väitis muu hulgas, et C, D, E ja F kui tema otsesed järjestikused ülemused ahistasid teda psühholoogiliselt. C on Euroopa välisteenistuse endine tegevpeasekretär, D on üks Euroopa välisteenistuse endiseid asepeasekretäre, E on üks Euroopa välisteenistuse praeguseid asepeasekretäre ning F on praegune eelarve ja halduse peadirektor.(5)
9.        28. aprillil 2021 saatis Euroopa välisteenistuse personalidirektor apellandile tema abitaotluse esialgse analüüsi. Apellant saatis oma märkused selle esialgse analüüsi kohta Euroopa välisteenistuse personalidirektorile 7. mail 2021. Ametisse nimetav asutus võttis 15. juunil 2021 vastu vaidlusaluse otsuse ja jättis rahuldamata apellandi abitaotluse seoses D ja F-iga. Selles osas leidis ametisse nimetav asutus, et apellant ei olnud esitanud esmapilgul usutavaid tõendeid selle kohta, et ta oli D ja F-i psühholoogilise ahistamise ohver.
10.      Ametisse nimetav asutus algatas apellandi abitaotluse alusel C ja E suhtes haldusuurimise.(6)
Menetlus Üldkohtus, vaidlustatud kohtuotsus ja apellatsioonkaebus
11.      Apellant esitas 3. märtsil 2022 ELTL artikli 270 alusel muu hulgas vaidlusaluse otsuse vastu tühistamishagi ja Euroopa välisteenistuse tegevusega tekitatud kahju hüvitamise hagi. Apellant esitas seitse väidet, millest esimesed viis olid suunatud vaidlusaluse otsuse tühistamisele. Teises väites märkis apellant sisuliselt, et Euroopa välisteenistus tegi ilmse vea, kui ta järeldas vaidlusaluses otsuses, et ta ei olnud esitanud esmapilgul usutavaid tõendeid D ja F-i toimepandud ahistamise kohta.
12.      Üldkohus jättis talle esitatud hagi vaidlustatud kohtuotsusega tervikuna rahuldamata. 31. mail 2023 esitas apellant selle otsuse peale apellatsioonkaebuse. Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks mitu väidet. Võtan siiski lühidalt kokku apellandi tähelepanekud passiivse ja kollektiivse ahistamise kohta.(7)
13.      Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta hindas tema abitaotlust vastavalt personalieeskirjade artiklile 24, piirates ahistamise mõistet „autonoomse ja aktiivse individuaalse käitumisega“ ning jättes sellest mõistest välja passiivse ja kollektiivse ahistamise.
14.      Apellant rõhutas, et tema abitaotlus oli seotud ka eelarve ja halduse peadirektori F-i passiivse käitumisega, kes hoolimata oma võimupositsioonist sisuliselt tolereeris Euroopa välisteenistuse endise tegevpeasekretäri C õigusvastast diskrimineerivat käitumist või kavatsusi. F-i passiivne käitumine võimaldas tegelikult C-l apellandi ahistamist jätkata ja süvendas seda. Arvestades asjaomaste isikute arvu ja nende hierarhilisi seoseid(8) C-ga, sai viimase algatatud ahistamisest „asutuse töö“.
15.      D oli samuti teadlik sellest, et apellanti diskrimineeriti süstemaatiliselt. Hoolimata D silmapaistvast ametikohast Euroopa välisteenistuse asepeasekretärina ei sekkunud ta koos F-iga, et kõnealune diskrimineerimine peatada. Apellandi otsene ülemus D aitas ka kaasa tema marginaliseerimisele, kuna ta ei usaldanud talle ülesandeid ning jättis ta koosolekutest ja teabevoost kõrvale. Üldkohus tegi vea, kui ta asus seisukohale, et apellandi F-i ja D vastu esitatud kaebuse tagasilükkamine oli õiguspärane, ilma et oleks uurinud nende otsest ülemust ning ahistamise peamist toimepanijat ja sellele kihutajat C-d. Sellega seoses oli järeldus, et ahistamist ei saa omistada F-ile ja D-le eraldi, ebapiisav. Apellandi väitel on kohtuotsuse KF vs. EIP(9) põhjal selge, et ahistamine võib olla ka kollektiivne ja seda võivad toime panna mitu isikut, kes tegutsevad kooskõlastatult või vähemalt samal viisil. Selle kohtuotsuse alusel oleks tulnud hinnata nelja kõnealuse isiku üldist käitumist, et tuvastada ahistamise esinemine.
16.      Asjaolu, et üks isik käitub teataval viisil, ei tähenda, et sellist käitumist ei saa omistada teisele isikule, eelkõige juhul, kui tegemist on kaastäideviijatega.(10) Üldkohus analüüsis ahistamist individuaalselt. Ta ei analüüsinud üldist ega kollektiivset konteksti, milles F-i ja D tegevus toimus, et teha kindlaks, kas nad apellandi otseste ülemustena tegutsesid sobivalt ega väärkohelnud teda.(11)
17.      Teises väites heidab apellant Üldkohtule muu hulgas ette, et viimane ei võtnud arvesse, et kaastäideviija/osalemise mõiste ei eelda aktiivset tegutsemist. Kõrvalejätmine või marginaliseerimine ja seega ahistamine võib tuleneda tegevusetusest või passiivsusest. Apellant leiab, et D ja F olid C käitumises kaasosalised oma süülise passiivsuse tõttu.
18.      Euroopa välisteenistus on seisukohal, et apellatsioonkaebus on ilmselgelt vastuvõetamatu ja põhjendamatu.
Analüüs
19.      Käesolevas asjas väitis apellant personalieeskirjade artikli 24(12) alusel esitatud abitaotluses, et neli isikut ahistasid teda psühholoogiliselt. Seega pidi ta esitama esmapilgul usutavad tõendid sellise ahistamise kohta, arvestades personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 sätestatud määratlust. Sellised tõendid on personalieeskirjade artikli 24 kohase haldusuurimise algatamiseks vajalik tingimus.(13)
20.      Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 esitatud mõiste „psühholoogiline ahistamine“ määratlus on äärmiselt lai ja üldine.(14) See ei puuduta konkreetset käitumisviisi ega tegu, vaid viitab pigem(15) muu hulgas mis tahes „sobimatule käitumisele“, mis kahjustab „inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust“.(16) Asjaolu, et ametniku suhted kolleegide või ülemustega on keerulised või isegi konfliktsed, ei ole iseenesest tõend psühholoogilise ahistamise kohta. Lisaks ei kahjusta ametnikule või teenistujale suunatud negatiivsed märkused tingimata isiku isiksust, väärikust või terviklikkust, kui need on sõnastatud piiri pidades ega põhine alusetutel süüdistustel, mis ei ole seotud objektiivsete faktiliste asjaoludega.(17)
21.      Rõhutada tuleb psühholoogilise ahistamise ja selle kohta esitatud väidete tõsist laadi nii eeldatava ohvri kui ka selle toimepanija seisukohast.(18) Väidetava toimepanija puhul võib psühholoogilise ahistamise tuvastamine viia distsiplinaarmenetluse ja karistuse määramiseni.(19) Seega tuleb menetluses, mille eesmärk on teha kindlaks, kas ahistamine on toimunud, austada väidetava toimepanija kaitseõigusi. Isik, kelle vastu on esitatud väited psühholoogilise ahistamise kohta,(20) peab enne teda kahjustava otsuse vastuvõtmist saama kõik toimikus olevad dokumendid – nii süüstavad kui ka süüst vabastavad – ahistamise kohta ja tal peab olema võimalus esitada nendega seoses oma seisukoht.(21) Kui käitumine liigitatakse ekslikult psühholoogiliseks ahistamiseks(22), võidakse vähemalt analoogia alusel rikkuda nulla poena sine lege põhimõtet.(23)
22.      Psühholoogilisel ahistamisel on objektiivne element,(24) kuna käitumine peab olema selline, et erapooletu ja mõistlik vaatleja, kes on normaalselt tundlik, leiaks samas olukorras, et kõnealune käitumine või akt läheb liiale ning on laiduväärne. See võib oma määratluse kohaselt tuleneda eri käitumisaktide kogumist, mida eraldi võetuna ei pruugita iseenesest käsitada psühholoogilise ahistamisena, kuid mida tervikuna ja kontekstipõhiselt hinnates – sealhulgas nende ajalise kuhjumise tõttu – võib sellisena käsitada.(25) Seega on oluline, et sobimatu käitumine on korduv.(26)
23.      Puudub vajadus tuvastada, et käitumine, sõnad, teod, žestid või kirjutised oleksid toime pandud kavatsusega kahjustada isiku isiksust, väärikust, füüsilist või psühholoogilist terviklikkust. Psühholoogilise ahistamisega võib olla tegemist ka siis, kui ei ole tõendatud, et ahistaja kavatses oma tegudega tahtlikult ohvri mainet või tema töötingimusi kahjustada. Piisab sellest, kui need teod – tingimusel et need olid tahtlikud – tõid niisugused tagajärjed objektiivselt kaasa.(27)
24.      Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 sätestatud määratluse lai ulatus on ilmne ka komisjoni 26. aprilli 2006. aasta otsuse (milles käsitletakse komisjoni poliitikat inimväärikuse kaitsmiseks ning psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise vältimiseks) lisa punktis 2.1.(28)
25.      Järgnevalt analüüsin kordamööda kollektiivse ahistamise, passiivse ahistamise ja nende koosmõju mõisteid nii abstraktselt kui ka käesoleva apellatsioonkaebuse kontekstis.
Kollektiivne psühholoogiline ahistamine
26.      Psühholoogiline ahistamine võib olla oma olemuselt kollektiivne, mitte üksnes individuaalne.(29) Seega võivad ahistamise toime panna mitu samasse institutsiooni kuuluvat isikut, kes tegutsevad kooskõlastatult või vähemalt samal viisil. Kohtuotsuses KF vs. EIP analüüsis Üldkohus mitte üksnes väidetavate ahistajate – A ja B – individuaalset käitumist, vaid pidas asjakohaseks ka A ja B mitmesuguste tegude üldist hindamist.(30) Kohtuotsuses XH vs. komisjon(31) analüüsis Üldkohus kollektiivse ahistamise väite kontekstis, kas väidetavate ahistajate vahel on seoseid. Sellega seoses leidis Üldkohus, et ei ole tõendatud, et väidetavad ahistajad oleksid tegutsenud ühe ja sama kollektiivse ahistamise raames.(32)
27.      Minu arvates järeldub sellest, et kollektiivse ahistamisega on tegemist siis, kui asjaomased isikud tegutsevad kooskõlastatult või kui objektiivselt võttes ühiselt, samal ajal, vahelduvalt või järjestikku vastavalt ühisele – ehkki võib-olla väljaütlemata või taktikalisele – raamistikule. Personalieeskirjade artikli 24 alusel esitatud abitaotluse korral, mis puudutab väidetavat kollektiivset ahistamist, peab ametisse nimetav asutus kontrollima, kas sellise ühise raamistiku kohta on esmapilgul usutavaid tõendeid, ja kui on, siis analüüsima üldiselt kõiki selle raamistiku alla kuuluvaid tegusid või käitumisviise, et teha kindlaks, kas need kujutavad endast (kokkuvõetult) ahistamist. Sellise ühise raamistiku puudumise korral ei saa üksikute teenistujate tegusid ega käitumist omavahel segi ajada.
28.      Kuigi ühe ametniku või teenistuja tegevus või tegevusetus ei pruugi olla piisav ahistamise tuvastamiseks, võib tema käitumine koos teise ametniku või teenistuja või teiste ametnike või teenistujate tegevuse või tegevusetusega kujutada endast ahistamist kõigi nimetatud isikute poolt ja sellega kaasneb nende individuaalne vastutus. Asjaolu, et kõnealused isikud on hierarhilises suhtes, ei vabasta neid süüst seoses sobimatu käitumisega ega välista kollektiivse ahistamise tuvastamist.
29.      Kuigi ahistamine võib olla kollektiivne, on vastutus sellise käitumise eest oma olemuselt individuaalne või isiklik ning lasub personalieeskirjade artikli 12a lõike 1 kohaselt üksikutel ametnikel või teenistujatel. Sellistel juhtudel sõltub individuaalne vastutus põhimõtteliselt sellest, kas ametnik või teenistuja on andnud kollektiivsesse ahistamisse asjakohase või arvestatava panuse.
Nn passiivne psühholoogiline ahistamine
30.      Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 kasutatud mõiste „sobimatu käitumine“ on piisavalt lai, et see hõlmaks käitumist, mis on oma olemuselt vaevu märgatav ning mis väljendub näiteks passiiv-agressiivses käitumises,(33) reaalsustajuga manipuleerimises,(34) varjatud vaenulikkuses ja suhtluse katkestamises, ametniku või teenistuja marginaliseerimises või teabevahetusest, töövoost, sotsiaalsest suhtlusest ja tööst endast kõrvalejätmises.(35) Need nn passiivse psühholoogilise ahistamise vormid, mida iseloomustab nii tegevus kui ka tegevusetus, ei ole vähem kahjulikud või salakavalad, sest on n‑ö vaiksemad. Nimelt võib sellise käitumise varjatuse tõttu jääda ohver ilma ilmsete või konkreetsete tõenditeta ja seega vastava õiguskaitsevahendita, mis omakorda põhjustab töökohal veel suuremat isoleeritust ning kannatusi.(36)
31.      Nn passiivne psühholoogiline ahistamine peab aga kujutama endast „sobimatut käitumist“ ja hõlmab seetõttu aktiivset või peaaegu aktiivset komponenti, mis eeldab toimepanija „positiivset“ sekkumist. Näiteks leian, et kellegagi suhtlemisest keeldumisel, tema eiramisel või isoleerimisel on aktiivne või peaaegu „aktiivne“ komponent, kuigi see on oma olemuselt „passiivne“.
32.      Apellant väidab näiteks, et D aitas kaasa tema ametialasele marginaliseerimisele, sest ei usaldanud talle ülesandeid ning jättis ta koosolekutest ja teabevoost kõrvale.(37) Leian, et ametniku või teenistuja ametialane marginaliseerimine võib juhul, kui see on tõendatud ning piisavalt tõsine ja pikaajaline, kujutada endast psühholoogilist ahistamist personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses. Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46–53 siiski üksikasjalikult, kas apellant oli esitanud sellise käitumise kohta esmapilgul usutavaid tõendeid, ja leidis, et ametisse nimetaval asutusel oli õigus asuda seisukohale, et selliseid tõendeid ei olnud esitatud. Seetõttu leian, et apellant taotleb Euroopa Kohtult faktiliste asjaolude uut hindamist, ilma et ta tõendaks, et Üldkohus oleks faktilisi asjaolusid moonutanud. See väide ei kuulu apellatsioonkaebuse kontekstis Euroopa Kohtu pädevusse ja on ilmselgelt vastuvõetamatu.(38)
33.      Asun nüüd käsitlema apellandi tõstatatud õigusküsimust, mis on käesoleva ettepaneku peamine ese.
Passiivse ja kollektiivse ahistamise koosmõju
34.      Apellandi väited põhinevad eeldusel, et D ja F olid teadlikud C ja E ebasobivast käitumisest, mis kujutab endast ahistamist, ega sekkunud.(39) Minu arvates ei ole pelgalt teadmine ja suutmatus sekkuda, et hoida ära teiste ebasobivat käitumist, põhimõtteliselt psühholoogiline ahistamine, kui väidetavad ahistajad ei tegutse kooskõlastatult.(40)
35.      Leidub hulgaliselt võimalikke (õiguspäraseid) põhjusi, miks ametnikud ja teenistujad võivad hoiduda teiste isikute tegevusele või tegevusetusele vastu seismisest. Võib juhtuda, et nad ei sekku, kartes, et neil ei ole asjast täielikku ülevaadet või teavet. Nad võivad karta, et on olukorda valesti tõlgendanud, ega pruugi seega tegutseda täiesti erapooletult. Lisaks võivad nad suhtuda sekkumisse ettevaatlikkusega kartusest probleemi süvendada ega sellele põhjendamatult tähelepanu tõmmata. Kuigi see, et ahistamisele tunnistajaks olevad ametnikud või teenistujad ei sekku, võib teatavatel juhtudel olla moraalselt või isegi õiguslikult taunitav,(41) ei saa seda „passiivsust“ põhimõtteliselt muuta millekski, mis see ei ole, nimelt psühholoogiliseks ahistamiseks.
36.      Seega ei saa ahistamise ärahoidmiseks sekkumata jätmist põhimõtteliselt segi ajada sellise sobimatu käitumisega, sest sellisel tegevusetusel puudub vajalik „aktiivne“ või „peaaegu aktiivne“ komponent. Sekkumata jätmine on põhimõtteliselt oma olemuselt ahistamisest erinev ning seda tuleb vastavalt käsitleda ja hinnata.
37.      Käesolev juhtum ei puuduta aga mitte lihtsalt kõrvalseisjaid või ahistamise tunnistajaid, vaid isikuid, kes on väidetava ahistamisohvri suhtes hierarhiliselt kõrgemal ametikohal või kes on Euroopa välisteenistuse struktuuris teataval määral hierarhiliselt tähtsal positsioonil. Seega tuleb veel kindlaks teha, kas see, kui väidetava ohvri otsene ülemus (käesoleval juhul D) või ametnike või teenistujate suhtes juhtimiskohustusi täitev isik (käesoleval juhul F) teab teiste toimepandavast ahistamisest ega sekku, et sellist käitumist ära hoida, on käsitatav ahistamisena.
38.      Ma ei näe ühtegi kaalukat põhjust, miks minu eelmist hinnangut tuleks muuta ja miks peaks muu hulgas isiku otsese ülemuse(42) sekkumata jätmine kujutama endast sellistel asjaoludel ahistamist, samas kui teiste ametnike või teenistujate sekkumata jätmine seda ei oleks.(43) Personalieeskirjade artikli 12a lõige 3 on siduv kõigile ametnikele ja teenistujatele, olenemata nende palgaastmest ning ametikohast. Psühholoogilise ahistamise määratlus ja selle keelamine kehtivad nende kohta võrdselt.(44)
39.      Sellest hoolimata leian, et seda hinnangut tuleks täpsustada.
40.      Ei saa välistada, et väga erilistel asjaoludel, mida ei ole seni ELi kohtute kohtupraktikas käsitletud, võib sekkumata jätmine, eelkõige isiku otsese ülemuse poolt, kujutada endast psühholoogilist ahistamist, kui see on tingitud pahatahtlikust kavatsusest, mille eesmärk on kahjustada isiku isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.(45) Lisaks peab sekkumata jätmine aitama ahistamisele kaasa või seda soodustama, näiteks andes „aktiivsele“ ahistajale karistamatuse või „vaba voli“ tunde, kuna asjaomane isik ei mõista tema käitumist hukka. Sellega seoses võib n-ö passiivse ahistaja palgaaste või ametikoht Euroopa avalikus teenistuses olla asjakohane selleks, et hinnata ahistamisele vastu seismata jätmise tegelikke asjaolusid ja seda, mil määral sellega aidati sellele kaasa või õhutati seda.
41.      Kuigi apellant väidab, et D ja F järgisid ning võtsid omaks apellandi halvustamisel C käitumisviisi, leian ma – arvestades Üldkohtu hinnangut väidetele D ja F –,(46) et nende sellist käitumist või pahatahtlikku kavatsust ei saa tuvastada.(47)
42.      Oluline on rõhutada, et psühholoogilise ahistamise vältimiseks sekkumata jätmine – eriti juhtivatel ametikohtadel olevate isikute puhul – võib siiski olla süüline tegevus, millega rikutakse personalieeskirjade muid põhimõtteid või sätteid.
43.      Sellisel asutusel nagu Euroopa välisteenistus on kohustus hoolitseda selliste ametnike nagu apellandi heaolu eest. See kajastab vastastikuste õiguste ja kohustuste tasakaalu, mis on kehtestatud personalieeskirjades seoses avaliku sektori asutuse ja tema töötajate suhetega. Nii nagu õigus heale haldusele, tähendab see tasakaal eelkõige seda, et kui asjaomane asutus teeb otsuse teenistuja olukorra kohta, peab ta arvestama kõiki asjaolusid, mis seda otsust võivad mõjutada, ja seda tehes ei arvesta ta mitte üksnes teenistust, vaid ka teenistuja huve.(48) Selle kohustuse täitmata jätmisega võib teatavatel asjaoludel kaasneda liidu lepinguväline vastutus.(49) Seega võib vaenulik või ebasoodne töökeskkond, mis ei ole iseenesest ahistamine, kuid mille tagajärjeks on kutsehaigus, tuua kaasa Euroopa Liidu lepinguvälise vastutuse.
44.      Psühholoogiline ahistamine võib kujutada endast teatavatel juhtudel „liidu ametnike kohustuste täitmata jätmist“ personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 tähenduses.(50) Sellest järeldub, et ametnikud ja teenistujad, eelkõige need, kes töötavad vastutavatel ametikohtadel, peavad teatama tõsisest psühholoogilisest ahistamisest muu hulgas otsestele ülemustele või Euroopa Pettustevastasele Ametile, kui see on „liidu huve kahjustav“.(51) Kui teine isik jätab tõsisest ahistamisest teatamata, võib seega olla tegemist personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 rikkumisega.(52)
45.      Lisaks on personalieeskirjade artikli 7 lõikes 1 sätestatud, et ametisse nimetav asutus määrab iga ametniku „tegevusüksuse ametikohale, mis vastab selle ametniku palgaastmele“. Kui asutusele teatatakse, sealhulgas taotlusega, mille asjaomane isik on liigitanud abitaotluseks personalieeskirjade artikli 24 tähenduses, et ametnik või muu teenistuja on jäetud ilma tema palgaastmele ja ametikohale vastavatest kohustustest ja tal ei ole ülesandeid, mida täita, peab asutus sekkuma ning võtma vajalikke ja asjakohaseid meetmeid, et parandada seda olukorda, mis on vastuolus personalieeskirjade nõuetega. Sellega seoses ei ole oluline, kas selline olukord on tingitud psühholoogilisest ahistamisest või mitte. Sekkumata jätmine võib kujutada endast ametialast eksimust.(53)
Passiivse ja kollektiivse ahistamise mõistete koosmõju kohaldamine käesoleva apellatsioonkaebuse kontekstis
46.      Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuses üheski punktis jätnud personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 sätestatud psühholoogilise ahistamise määratlusest kõrvale passiivse ja kollektiivse ahistamise mõisteid. Lähtudes oma hinnangust passiivse ja kollektiivse ahistamise mõistetele ning nende koosmõjule, analüüsin vaidlustatud kohtuotsuse punkte 47, 53, 59 ja 60, mille apellant on sellise ahistamise kontekstis konkreetselt esile tõstnud.
47.      Vastupidi apellandi väidetele ei teinud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 viga, esitades tingimusena D aktiivse osalemise apellandi väidetaval ametialasel marginaliseerimisel, et saaks järeldada tema toimepandud ahistamist. Eelkõige leidis Üldkohus õigesti, et asjaolu, et D oli (pelgalt) teadlik apellandi väidetavast ahistamisest C ja E poolt, ei kujutanud endast ahistamist.(54) Üldkohus ei teinud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 viga, kui ta leidis, et C ja E poolt väidetavalt toime pandud psühholoogilist ahistamist ei saa D-le süüks panna seetõttu, et ta ei sekkunud, kuigi oli sellisest väidetavast käitumisest teadlik. Lisaks ei teinud Üldkohus viga, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59 ja 60, et kuigi F oli teadlik C ja E väidetavast väärkäitumisest, ei kujutanud tema passiivsus endast ahistamist, sest F selles tegevuses tegelikult ei osalenud. Viiteid individuaalsele ja isiklikule käitumisele, mille Üldkohus on esitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53 ja 60, ei tohiks tõlgendada kontekstiväliselt. Üldkohus ei välistanud nendes punktides iseenesest passiivse ja/või kollektiivse ahistamise võimalust, vaid vaidles sellise ahistamise esinemisele pigem vastu, sest D ja F ei olnud selle käitumisega mingil moel individuaalselt ega isiklikult seotud.
Ettepanek
48.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
–        lükata apellatsioonkaebuse esimene väide, teise väite esimese osa esimene ja seitsmes väide ning teise väite teise osa teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi.
1      Algkeel: inglise.
2      T‑113/22, EU:T:2023:154 (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“).
3      Vt siiski käesoleva ettepaneku punkt 32, milles analüüsin väidetavat aktiivset osalemist ahistamises.
4      Need küsimused tõstatati eelkõige apellatsioonkaebuse esimeses väites, teise väite esimese osa esimeses ja seitsmendas väites ning teise väite teise osa teises väites. Vt apellatsioonkaebuse punktid 20–29, 33–40 ja 51–52. Kuna apellatsioonkaebuse nendes osades esitatud argumendid kattuvad märkimisväärses ulatuses, pean vajalikuks analüüsida neid koos. Sellega seoses on käesoleva ettepaneku seisukohast eriti asjakohased vaidlustatud kohtuotsuse punktid 47, 53, 59 ja 60.
5      Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et E ja F võivad praegu olla teistel ametikohtadel.
6      Üldkohus ei olnud avalduse esitamise ajal teadlik selle uurimise tulemustest. Eelkõige ei olnud Üldkohtule teada, kas haldusuurimise käigus jõuti järeldusele, et C ja E olid rikkunud personalieeskirjade artikli 12a lõiget 3. Vt vaidlustatud kohtuotsus, punkt 53. Apellant märkis oma apellatsioonkaebuse punktis 11, et E-le ja C-le teatati vastavalt 25. oktoobril 2022 ja 17. novembril 2022, et neid puudutav haldusuurimine lõpetati edasisi meetmeid võtmata. Vt ka apellatsioonkaebuse A5 lisa punktid 16 ja 28. Euroopa välisteenistus sellele käesolevas apellatsioonkaebuses vastu ei vaidle.
7      Apellant seab eelkõige kahtluse alla väljendite „osales aktiivselt“, „väidetava ahistaja individuaalne ja isiklik käitumine“ ning „aktiivne tegevus“ kasutamise vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47, 53, 59 ja 60.
8      Kõnealused isikud olid C-ga alluvussuhtes.
9      30. märtsi 2022. aasta kohtuotsus (T‑299/20, edaspidi „kohtuotsus KF vs. EIP“, EU:T:2022:171, punktid 126 ja 127).
10      6. aprilli 2022. aasta kohtuotsus KU vs. Euroopa välisteenistus (T‑425/20, EU:T:2022:224, punkt 74).
11      Vt apellatsioonkaebuse punkt 28.
12      Personalieeskirjade artiklis 24 ette nähtud abistamiskohustus puudutab kaitset, mida institutsioonid pakuvad ametnikele kolmandate isikute tegevuse eest. 25. märtsi 1982. aasta kohtuotsus Munk vs. komisjon (98/81, EU:C:1982:111, punkt 21). Ehkki personalieeskirjade artikli 24 esimene lõik on mõeldud eelkõige ametnike kaitsmiseks kolmandate isikute rünnakute ja väärkohtlemise eest, kehtestatakse selles ka asutusele abistamiskohustus juhul, kui selles sättes kirjeldatud tegude toimepanija on teine ametnik. 14. juuni 1979. aasta kohtuotsus V. vs. komisjon (18/78, EU:C:1979:154, punkt 15). Vt ka Üldkohtu 12. juuli 2011. aasta otsus komisjon vs. Q (T‑80/09 P, EU:T:2011:347, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
13      7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus HV ja HW vs. ECDC (C‑615/22 P, EU:C:2023:961, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika). Erandlike asjaolude esinemine võib aga kohustada asjaomast asutust ilma isiku eelneva nõudeta omal algatusel abi osutama. 12. juuni 1986. aasta kohtuotsus Sommerlatte vs. komisjon (229/84, EU:C:1986:241, punkt 20). Vt ka Üldkohtu 13. juuli 2022. aasta otsus AI jt vs. ECDC (T‑864/19, EU:T:2022:452, punkt 147).
14      Psühholoogiline ahistamine, mis kahjustab ohvri tervist ja väärikust, kujutab endast töötajate õiguste rikkumist harta artikli 31 lõike 1 tähenduses. Vt selle kohta Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus SQ vs. EIP (T‑377/17, EU:T:2018:478, punkt 158). Vt selle kohta ka Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2013. aasta otsus Tzirani vs. komisjon (F‑46/11, EU:F:2013:115, punkt 142).
15      Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 1 kinnitatakse seda tõlgendust, sest ametnikud peavad hoiduma igasugusest psühholoogilisest ahistamisest.
16      Minu arvates võib ahistamine hõlmata rohkem kui ühte isikut. Vt selle kohta Avaliku Teenistuse Kohtu 11. juuli 2013. aasta otsus Tzirani vs. komisjon (F‑46/11, EU:F:2013:115, punkt 89).
17      Üldkohus tõstis selle küsimuse õigesti esile oma 6. aprilli 2022. aasta otsuses KU vs. Euroopa välisteenistus (T‑425/20, EU:T:2022:224, punkt 122 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt analoogia alusel Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus SQ vs. EIP (T‑377/17, EU:T:2018:478, punkt 156).
19      Vt personalieeskirjade IX lisa. Nagu Üldkohus sedastas: kui ametisse nimetav asutus leiab väidetava ahistamise tõttu esitatud abitaotluse korral, et tal ei ole haldusuurimise algatamiseks piisavalt tõendeid, tuleb selline uurimine lõpule viia, et asutus saaks uurimisaruande järelduste alusel võtta selle kohta lõpliku seisukoha, mis võimaldab tal jätta abitaotlus rahuldamata või juhul, kui väidetud asjaolude tegelik toimumine tuvastatakse ja need kuuluvad personalieeskirjade artikli 12a kohaldamisalasse, algatada eeskätt distsiplinaarmenetlus selleks, et vajaduse korral määrata eeldatavale ahistajale distsiplinaarkaristus. Vt kohtuotsus KF vs. EIP, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika. Arvestades asjaolu, et uurimise tulemuseks võib olla distsiplinaarmenetlus, on ahistamises süüdistataval isikul suuremad menetlusõigused kui kaebuse esitajal. Vt selle kohta Üldkohtu 23. septembri 2015. aasta otsus Cerafogli vs. EKP (T‑114/13 P, EU:T:2015:678, punkt 40).
20      Esmapilgul usutavate tõendite esitamise nõue tähendab, et institutsioonilt ei saa nõuda haldusuurimise läbiviimist pelgalt väidete alusel, mille kohta puuduvad tõendid. Hinnates seda, kas väidetavad asjaolud on tegelikult aset leidnud, ja nende ulatust, peab institutsioon samuti tagama, et kaitstakse nende isikute õigusi, kes on seotud abitaotlusega ning kelle suhtes võidakse algatada uurimine. Vt selle kohta Üldkohtu 19. detsembri 2019. aasta otsus ZQ vs. komisjon (T‑647/18, EU:T:2019:884, punkt 58).
21      Vt harta artikli 41 lõige 2. Vt ka 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus HF vs. parlament (C‑570/18 P, EU:C:2020:490, punktid 57–69) ning Üldkohtu 12. märtsi 2025. aasta otsus Semedo vs. parlament (T‑349/23, EU:T:2025:252, punkt 30) ja 3. veebruari 2021. aasta otsus Moi vs. parlament (T‑17/19, EU:T:2021:51, punktid 99–103 ja seal viidatud kohtupraktika). Nendes kohtuotsustes kohaldatakse harta selles sättes ette nähtud põhimõtteid konkreetselt ahistamisväidete kontekstis.
22      Mis võib viia distsiplinaarmenetluseni ja distsiplinaarmeetmete määramiseni personalieeskirjade IX lisa artikli 9 alusel.
23      Vt analoogia alusel ka harta artikli 49 lõige 1.
24      Üldkohtu praktikas on eritähelepanu pööratud tegevuse objektiivsusele ja „piisavusele“. Vt selle kohta Üldkohtu 13. juuli 2022. aasta otsus TL vs. komisjon (T‑677/21, EU:T:2022:456, punkt 57).
25      See tuleneb psühholoogilise ahistamise laiast määratlusest personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3. Vt ka Üldkohtu 13. juuli 2018. aasta otsus Curto vs. parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Vt personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 sõnastus. Vt selle kohta ka Üldkohtu 23. märtsi 2022. aasta otsus NV vs. eu-LISA (T‑661/20, EU:T:2022:154, punkt 113). Analüüsides küsimust, kas väidetavad käitumisaktid on käsitatavad psühholoogilise ahistamisena, tuleb neid asjaolusid järelikult analüüsida ühe teenistuja poolt teise suhtes toime pandud käitumisaktidega kujundatud töökeskkonna osadena nii eraldi võetuna kui ka koosmõjus. Vt selle kohta Üldkohtu 6. aprilli 2022. aasta otsus KU vs. Euroopa välisteenistus (T‑425/20, EU:T:2022:224, punkt 64). Minu arvates on kollektiivse ahistamise kontekstis oluline ka sobimatu käitumise korduvus.
27      Vt selle kohta Üldkohtu 13. juuli 2022. aasta otsus TL vs. komisjon (T‑677/21, EU:T:2022:456, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et mõistet „psühholoogiline ahistamine“ tuleb muu hulgas mõista kui protsessi, mis toimub aja jooksul ja eeldab korduvaid või pidevaid tegusid, mis on „tahtlikud“ erinevalt „kogemata“ asetleidvatest tegudest. Vt selle kohta 12. novembri 2020. aasta kohtuotsus Pethke vs. EUIPO (C‑382/19 P, EU:C:2020:917, punkt 96) ja 2. juuni 2022. aasta kohtuotsus EM vs. parlament (C‑299/21 P, EU:C:2022:429, punkt 102). Kuigi selles määratluses välistatakse kogemata asetleidev käitumine, ei pea Avaliku Teenistuse Kohus väidetava ahistaja pahatahtlikku kavatsust vajalikuks, et tuvastada psühholoogilise ahistamise esinemine personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 alusel. 9. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Q vs. komisjon (F‑52/05, EU:F:2008:161, punktid 133–139) ja 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Tzirani vs. komisjon (F‑46/11, EU:F:2013:115, punkt 52).
28      Otsus C(2006) 1624/3 (edaspidi „komisjoni 2006. aasta otsus“). See otsus tunnistati kehtetuks komisjoni 12. detsembri 2023. aasta otsusega C(2023) 8630 (final) psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise ennetamise ja nende vastu võitlemise kohta (edaspidi „komisjoni 2023. aasta otsus“). Komisjoni 2006. aasta otsuse lisa punktis 2.1 on märgitud, et „psühholoogiline ahistamine võib avalduda eri vormides, eelkõige järgmiselt: solvavad või alandavad kommentaarid, eelkõige avalikult, kiusamine, vaenulikkus, surve avaldamine, solvav käitumine, isegi suhtlemisest keeldumine; solvangud, mis on seotud kellegi isikliku või ametialase pädevusega; solvavad või ähvardavad märkused, nii suuliselt kui ka kirjalikult; kellegi panuse ja saavutuste pisendamine; kellegi isoleerimine, eraldamine, kõrvalejätmine, tõrjumine, ignoreerimine, halvustamine või alandamine kolleegide poolt; tema sotsiaalsete suhete kahjustamine; ebareaalsete tööeesmärkide seadmine; kellelegi töö mitteandmine vastupidiselt ametikirjeldusele või süstemaatiliselt sellise töö andmine, mis ei vasta tema profiilile […]“. Vt analoogia alusel ka nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79), artikli 2 lõige 3, kus on sätestatud, et „[a]histamist peetakse üheks diskrimineerimise vormiks lõike 1 tähenduses, kui mõne artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud soovimatu käitumise eesmärk või selle tegelik toime on isiku väärikuse alandamine ja ähvardava, vaenuliku, halvustava, alandava või solvava õhkkonna loomine. Selles kontekstis võib ahistamise mõiste määratleda vastavalt liikmesriikide siseriiklikele õigusnormidele ja tavadele“. Rahvusvaheline Tööorganisatsioon märkis 24. juulil 2020 avaldatud dokumendi „Report summary: Safe and healthy working environments free from violence and harassment – The report at a glance“ („Aruande kokkuvõte: turvaline ja tervislik töökeskkond, mis on vaba vägivallast ja ahistamisest“) 3. leheküljel, et „vägivald ja ahistamine töömaailmas võib olla […] psühholoogiline (nt verbaalne väärkohtlemine, töökiusamine, kiusamine ja küberkiusamine; psühholoogiline ahistamine töökohal võib eelkõige hõlmata isiku mainega manipuleerimist, isiku isoleerimist, teabe varjamist, laimamist ja naeruvääristamist, õiguste ja arvamuste ümberlükkamist, võimatute eesmärkide ja tähtaegade seadmist, andekuse alakasutamist jne) […]“. Kättesaadav aadressil: https://www.ilo.org/publications/report-summary-safe-and-healthy-working-environments-free-violence-and, lk 3.
29      Vt kohtuotsus KF vs. EIP, punktid 126 ja 127 ning seal viidatud kohtupraktika. Kollektiivset ahistamist nimetatakse mõnikord – kuid mitte ainult – kiusamiseks. Vt Leymann, H., „Mobbing and psychological terror at workplaces“, Violence and Victims, 5. kd, nr 2, Springer Publishing Company, 1990, lk 120.
30      Vt ka 13. juuli 2022. aasta kohtuotsus TL vs. komisjon (T‑677/21, EU:T:2022:456, punkt 51), milles Üldkohus hindas apellandi otseste juhtide käitumist.
31      22. novembri 2023. aasta kohtuotsus (T‑613/21, EU:T:2023:739, punktid 126 ja 127). See kohtuasi on praegu Euroopa Kohtusse edasi kaevatud. Vt ELT C, C/2024/3148, 21. mai 2024.
32      Vt analoogia alusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. mai 2024. aasta direktiivi (EL) 2024/1385 (milles käsitletakse naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamist) (ELT L 2024/1385) artikli 7 punkt b ja põhjendus 24, milles käsitletakse muu hulgas küberahistamise kollektiivset laadi.
33      Mis ei tekita otseselt vastasseisu.
34      Manipuleeriv käitumine, millega õõnestatakse inimese enesehinnangut ja usku tema enda tähelepanekutesse.
35      Äärmuslikel juhtudel on kõrvalejätmise puhul tegemist tõrjumisega.
36      Sellele isikule, kes leiab, et teda ahistatakse, on väga oluline, et institutsioon selgitaks uurimise tulemusel välja faktilised asjaolud. Ahistamine – kui see on tõendatud – kahjustab ohvri isiksust, väärikust ja füüsilist või psühholoogilist terviklikkust ning psühholoogilise ahistamise olemasolu tunnistamine võib haldusuurimise tulemusel iseenesest mõjutada soodsalt ohvri tervenemist. Vt 4. juuni 2020. aasta kohtuotsus Euroopa välisteenistus vs. De Loecker (C‑187/19 P, EU:C:2020:444, punkt 74).
37      Vt käesoleva ettepaneku punkt 15.
38      20. mai 2022. aasta kohtumäärus Germann Avocats vs. komisjon (C‑233/21 P, EU:C:2022:409, punkt 16).
39      Tuleb siiski rõhutada, et teatavatel juhtudel – välja arvatud siis, kui isik kasutab mitteametlikult õiguskaitsevahendit või esitab abitaotluse – ei pruugi tema kolleegid ja/või otsesed ülemused olla teadlikud või on parimal juhul kuulduste põhjal vaid kaudselt teadlikud asjaomastest asjaoludest. Selline teave võib aga olla killustatud või ebatäielik ja ebausaldusväärne.
40      Vt käesoleva ettepaneku punkt 27.
41      Vt käesoleva ettepaneku punktid 42–45.
42      See kehtib eriti selliste juhtumite puhul nagu käesolev menetlus, sest on ebaselge, mil määral oleksid D ja F võinud oma otsese ülemuse C väidetavale käitumisele vastu seista.
43      Olen seega nõus Euroopa välisteenistuse vastuse punktis 65 esitatud kinnitusega, et „see, et ametnik väidab üldsõnaliselt, et ta on ahistamise ohver, ei tähenda, et tema otsene ülemus on selle ahistamise toimepanija“.
44      Oma 19. juuni 2024. aasta otsuses TO vs. EUAA(T‑831/22, EU:T:2024:404, punktid 142 ja 143) asus Üldkohus seisukohale, et hageja otsese ülemuse suutmatus lahendada tema ja kolleegi konflikti viitas kõige rohkem „kehvale juhtimisele“, kuid mitte tema otsese ülemuse sobimatule käitumisele. See oli nii hoolimata asjaolust, et teatavaid märkusi, mida kolleeg või tema otsene ülemus hagejale tegi, võis pidada ebasobivaks või ähvardavaks. Üldkohus leidis siiski, et need ei ole piisavad tekitamaks moraalse ahistamise õhkkonda. Selle kohtuotsuse punktist 134 nähtub, et apellandi otsene ülemus sekkus konflikti lahendamiseks vähemalt teataval määral (ehkki ebatõhusalt).
45      See erineb üldreeglist, mille kohaselt ei ole selline kavatsus psühholoogilise ahistamise tuvastamiseks vajalik. Vt käesoleva ettepaneku punkt 23.
46      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 46–54 ja 57–65.
47      Vt näiteks vaidlustatud kohtuotsuse punkt 51, milles Üldkohus märkis, et 2018. aasta hindamisaruandes rõhutas D vajadust pakkuda apellandile kutsealase arengu väljavaateid. Vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 59, milles Üldkohus märkis, et F-i vestlus teise kolleegiga selle üle, et apellandil puudusid väljavaated vastutavale ametikohale nimetamiseks, oli üksnes subjektiivne hinnang apellandi ametialasele olukorrale. Minu arvates ei tõenda need Üldkohtu tuvastatud asjaolud D ja F-i pahatahtlikku kavatsust.
48      Vt selle kohta 29. juuni 1994. aasta kohtuotsus Klinke vs. Euroopa Kohus (C‑298/93 P, EU:C:1994:273, punkt 38). Vt ka Üldkohtu 4. juuli 2024. aasta otsus EUIPO vs. KD (C‑5/23 P, EU:C:2024:575, punkt 66). Nõuded, mis tulenevad kohustusest hoolitseda oma ametnike heaolu eest, ei saa siiski takistada ametisse nimetavat asutust võtmast meetmeid, mida ta peab teenistuse huvides vajalikuks. Vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 12. märtsi 2008. aasta otsus Giannini vs. komisjon (T‑100/04, EU:T:2008:68, punkt 105).
49      Vt Esimese Astme Kohtu 3. märtsi 2004. aasta otsus Vainker vs. parlament (T‑48/01, EU:T:2004:61, punkt 125). Kuigi Esimese Astme Kohus leidis muu hulgas, et Euroopa Parlamendi „õigusnõuniku käitumist hr Vainkeri suhtes ei saa pidada ahistamiseks ja kiusamiseks“, ja asus seisukohale, et hr Vainker ei tõendanud, et see institutsioon oli pannud seoses tema kutsehaiguse tekkimisega toime õigusvastase teo, mõistis see kohus siiski hr Vainkerile välja hüvitise kahju eest, mida ta kandis õigusnormide rikkumiste tõttu, mille parlament oli pannud toime tema kutsehaiguse tunnustamise menetluses. Vt ka Avaliku Teenistuse Kohtu 18. novembri 2014. aasta otsus McCoy vs. Regioonide Komitee (F‑156/12, EU:F:2014:247, punktid 108–117 ja 126–129).
50      Vt 8. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Bermejo Garde vs. EMSK (T‑530/12 P, EU:T:2014:860, punkt 106) ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus DQ jt vs. parlament (T‑730/18, EU:T:2019:725, punkt 62). Esimesena nimetatud kohtuotsuse punktis 124 rõhutas Üldkohus, et kõnealused asjaolud ja käitumine peavad olema „tõsised“. Vt ka komisjoni 2023. aasta otsuse põhjendus 13, milles on sätestatud, et „teenistujad, kes on vahetult olnud tunnistajaks käitumisele, mida võib pidada ahistamiseks, peaksid tegutsema personalieeskirjade artikli 22a kohaselt“.
51      Ahistamise ohvril on personalieeskirjade artikli 22a kohaselt õigus, mitte kohustus teatada sellisest käitumisest. Vt selle kohta Üldkohtu 8. oktoobri 2014. aasta otsus Bermejo Garde vs. EMSK (T‑530/12 P, EU:T:2014:860, punkt 106).
52      Samuti on enesestmõistetav, et ametnik võib personalieeskirjade artikli 21a alusel keelduda psühholoogilises ahistamises osalemisest.
53      2. juuni 2022. aasta kohtuotsus EM vs. parlament (C‑299/21 P, EU:C:2022:429, punktid 128–132).
54      Tuleb rõhutada, et Üldkohus analüüsis eelnevalt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 üksikasjalikult apellandi väidetavat ametialast marginaliseerimist D poolt.