Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 4. detsembril 2025(1)
Kohtuasi C‑440/25 [Ebilum](i)
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
versus
Minister van Asiel en Migratie
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagi esimese astme kohus, Zwolle kohtumaja, Madalmaad))
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Rahvusvaheline kaitse – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded – Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – Täielik ja ex nunc läbivaatamine – Kaebus rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale – Esimese astme kohtute pädevus lahendada taotlus sisuliselt – Mõiste „põhjendatud tagakiusamishirm“ – Tagakiusamise mõistlik tõenäosus
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas eelotsusetaotluses, mille on esitanud rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagi esimese astme kohus, Zwolle kohtumaja, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, palutakse tõlgendada nii varjupaigamenetluste direktiivi(2) kui ka miinimumnõuete direktiivi(3).
2.        Ent nagu Euroopa Kohus palus, keskendub käesolev ettepanek üksnes sellele, kuidas tõlgendada mõistet „põhjendatud tagakiusamishirm“, millele on viidatud miinimumnõuete direktiivi artikli 2 punktis d esitatud pagulase määratluses.
II.    Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
3.        Põhikohtuasja kaebajad, st Iraagi Kurdistani piirkonnast pärit perekond, kuhu kuuluvad ema, isa ja nende kolm tütart (edaspidi „kaebajad“), esitasid Madalmaades varjupaigataotluse Minister van Asiel en Migratiele (varjupaiga- ja rändeminister; edaspidi „minister“), kes on põhikohtuasja vastustaja.
4.        Varjupaigataotluse põhjendamiseks viitasid kaebajad muu hulgas probleemidele oma naabriga ning kartusele veritasu ja tütarde sundabielu ees, hirmule tütarde suguelundite moonutamise ees ning tõsiasjale, et tütred määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest.
5.        Eelotsusetaotlusest nähtub, et varjupaigamenetlus kestab juba alates 2017. aastast.
6.        Minister jättis 11. septembri 2023. aasta otsustega (edaspidi „vaidlustatud otsused“) kaebajate varjupaigataotlused ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata seetõttu, et nende avaldused ei olnud usutavad.
7.        Kaebajad esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule nimetatud otsuste peale kaebuse.
8.        Kohus vaatas kaebuse 26. märtsi 2024. aasta kohtuistungil läbi ja otsustas 30. aprillil 2024 uurimist uuesti alustada pärast seda, kui Euroopa Kohus oli teatanud, et teeb otsuse kohtuasjas K ja L(4).
9.        Pärast seda kohtuotsust kuulas minister kaebajad täiendavalt ära. Minister jättis oma 25. veebruari 2025. aasta täiendavate otsustega (edaspidi „täiendavad otsused“) varjupaigataotluste rahuldamata jätmise otsused muutmata. Seda tehes viitas minister siiski täiendavatele keeldumise alustele, mis puudutasid kaebajate väidetavat hirmu naissuguelundite moonutamise ja sundabielu ees ning enese määratlemist lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest.
10.      Täiendavate otsuste tõttu muutsid kaebajad eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud kaebust ja esitasid täiendavad kaebuse põhjendused lähtuvalt lisapõhjustest, mille tõttu minister jättis nende varjupaigataotlused rahuldamata.
11.      12. juunil 2025 tühistas minister eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimunud menetluse ajal täiendavad otsused, esitamata muid lisaselgitusi peale selle, et tal on vaja rohkem aega, et hinnata kohtuotsuse K ja L ning selle kohtuotsuse põhjal vastu võetud õigusnormide tagajärgi. Ta märkis, et kaebajad võivad jääda Madalmaadesse kuni uute otsuste tegemiseni.
12.      Kuna kaebajad ei soovinud ära oodata ministri uusi otsuseid, palusid nad eelotsusetaotluse esitanud kohtul nende kaebuse sisuliselt läbi vaadata ja seda hinnata ning viitasid märkimisväärsele stressile ja psühholoogilisele mõjule, mida pikk menetlus on neile ja eelkõige kolmele tütrele tekitanud.
13.      Esiteks väitsid kaebajad, et kolm tütart määratlevad ennast tõepoolest lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest ning et kui nad pöörduksid oma päritoluriiki tagasi, peetaks neid teistsugusteks, mistõttu võidaks neid taga kiusata.
14.      Minister ei pidanud seda argumenti usutavaks põhjusel, et kolm tütart ei ole tõendanud, et enda määratlemine teatud sotsiaalsesse rühma kuuluvana on nende identiteedi jaoks põhjapaneva tähtsusega.
15.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selle väitega nõus ja leiab muu hulgas, et ministri argument põhineb kohtuotsuse K ja L vääral tõlgendusel.
16.      Teiseks väitsid kaebajad, et nad kardavad tagakiusamist, kui nad pöörduvad tagasi oma päritoluriiki, kuna nad kuuluvad perekonda või klanni, kus naisi sunnitakse abielluma, neid peetakse meestega ebavõrdseks ja neid võidakse abikaasaga mittenõustumise eest tappa.
17.      Minister asus seisukohale, et nende hirm ei ole põhjendatud, kuna ta leidis sisuliselt, et tütarde vanemad on avatud meelega.
18.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei nõustu jällegi ministriga. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei ole minister piisavalt põhjendanud, miks kolmel tütrel – kui nad tõepoolest määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest – ei peaks olema põhjendatud hirmu, et neid hakatakse Iraaki tagasipöördumise korral taga kiusama. Sellega seoses leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et „tagakiusamise mõistliku tõenäosuse“ kriteeriumi, nagu minister seda varem kohaldas, tuleb hinnata „mõistliku ja ratsionaalselt mõtleva inimese“ seisukohast.
19.      Kolmandaks jättis minister kaebajate varjupaigataotluse rahuldamata osas, milles see puudutas nende väidetavaid probleeme naabriga ning nende kartust veritasu ja sundabielu ees, kuna ta leidis, et mõned isa tehtud sellekohased avaldused olid vastuolulised.
20.      Kaebajad väidavad, et hoolimata nende isa põhjalikest vestlustest ei olnud tal piisavalt võimalust olla ära kuulatud, et väidetavad vasturääkivused ümber lükata.
21.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi vasturääkivusi isa avaldustes ei eitata, ei kahjusta ainuüksi vastuolud automaatselt tema avalduste usutavust. Seda kinnitab eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul asjaolu, et ema avaldusi naabriga seotud probleemide kohta võib kasutada isa avalduste kinnitamiseks.
22.      Eeltoodu põhjal leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal on piisavalt teavet, et võtta seisukoht kaebajate varjupaigataotluse põhjenduse usutavuse kohta, ning ta peab seda usutavaks. Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) senine kohtupraktika ei võimalda aga eelotsusetaotluse esitanud kohtul varjupaigataotlust ise sisuliselt läbi vaadata.
23.      Seetõttu kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) senine kohtupraktika on kooskõlas miinimumnõuete direktiivi ja varjupaigamenetluste direktiiviga.
24.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et kui liikmesriigi kohus, kellele on esitatud kaebus varjupaigataotluse rahuldamata jätmise otsuse peale, leiab, et talle on teada kõik vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, on liikmesriigi kohtul õigus pärast nende asjaolude täielikku ja ex nunc läbivaatamist siduvalt otsustada, kas kaebuse esitanud isik vastab rahvusvahelise kaitse andmise tingimustele, mis on miinimumnõuete direktiivis ette nähtud. Kohtu sellekohane otsus on siis pädevale asutusele siduv, kui ta lahendab varjupaigataotlust.
25.      Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et mõistet „põhjendatud hirm“ tuleb tõlgendada nii, et see tähendab tagakiusamise „mõistlikku tõenäosust“ või „tegelikku ohtu“, mille puhul võib otsustav kriteerium olla see, kas varjupaigataotleja olukorras oleva mõistliku ja ratsionaalselt mõtleva inimese seisukohast tundub päritoluriiki tagasipöördumine pärast kõigi teadaolevate asjaolude hindamist ebamõistlik.
26.      Neil asjaoludel otsustas rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagi esimese astme kohus, Zwolle kohtumaja) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kohus võib [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 46 lõikest 3, vajaduse korral koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 või muu liidu õigusnormi või liidu õiguse põhimõttega, tuletada õiguse hinnata ise varjupaigataotluse põhjenduse usutavust ja asendada ministri hinnangu enda omaga?
2.      Kas kohus võib mõnest eespool nimetatud sättest tuletada õiguse teha rahvusvahelise kaitse taotluse kohta sisuline ja lõplik otsus varjupaigataotluse põhjenduse nende osade alusel, mida peab usutavaks minister, ja – esimesele küsimusele jaatavalt vastamise korral – põhjenduse nende osade alusel, mida lisaks peab usaldusväärseks kohus? Kas kohus võib seejuures asendada ministri hinnangu küsimusele, kas tagakiusamishirm või suure kahju tekkimise reaalne oht on usutav, enda hinnanguga, eelkõige kui kohus peab end sellise hinnangu andmiseks piisavalt informeerituks, arvestades kättesaadavat, avalikkusele ligipääsetavat teavet asjaomase riigi kohta?
3.      Kas riigisisene kohtupraktika võib näiteks menetlusautonoomiale tuginedes piirata esimeses ja teises küsimuses osutatud õigusi selliselt, et need õigused on siiski üksnes ministril?
4.      Kas hinnates küsimust, kas sisulise otsuse tegemiseks on olemas piisavalt teavet, võib kohus arvesse võtta teavet, mis esitati kaebemenetluses, kuid mis ei olnud haldusmenetluses veel kättesaadav? Kas seejuures on oluline, kas pooled said juhtumi asjaolude kohta kirjalikult või kohtuistungil esitada täielikult oma seisukohad?
5.      Kas „põhjendatud hirm“ [miinimumnõuete direktiivi] artikli 2 punkti d tähenduses osutab olukorrale, kus esineb piisav tõenäosus, et tagasipöördumise korral ootab varjupaigataotlejat tagakiusamine? Kas mõistlik tõenäosus tuleb kindlaks teha „mõistliku ja ratsionaalselt mõtleva inimese“ kriteeriumi alusel, mille puhul on otsustav, kas varjupaigataotleja olukorras oleva mõistliku ja ratsionaalselt mõtleva isiku seisukohast tundub pärast kõigi teadaolevate asjaolude kaalumist tagasipöördumine päritoluriiki ebamõistlik? Kui ei, siis millist kriteeriumi tuleks kohaldada?“
27.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas taotluse lahendada käesolev kohtuasi kas Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 ette nähtud eelotsuse kiirmenetluses või kodukorra artikli 105 lõikes 1 ette nähtud kiirendatud menetluses.
28.      Kodukorra artikli 105 lõikes 1 on sätestatud, et kui kohtuasja laad nõuab asja lahendamist lühikese aja jooksul, võib Euroopa Kohtu president eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusel või erandkorras omal algatusel otsustada, olles ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ära kuulanud, lahendada eelotsusetaotluse kiirendatud menetluses.
29.      Euroopa Kohtu president otsustas 19. augustil 2025 pärast ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 105 lõike 1 alusel kiirendatud menetluses.
30.      Euroopa Kohtu president põhjendas oma otsust asjaoluga, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule konkreetsed, täpsed ja käegakatsutavad tõendid nii kaebajate tervise kui ka põhjusliku seose kohta nende tervise ja põhikohtuasja asjaoludest tingitud ebakindluse vahel. Nendest kaalutlustest tuleneb samuti, et Euroopa Kohtult lühikese aja jooksul saadav vastus võib tõenäoliselt oluliselt vähendada kahe asjaomase kaebaja tervisliku seisundi halvenemise ohtu.
31.      Kaebajad, Tšehhi, Saksamaa ja Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule oma kirjalikud seisukohad.
32.      27. oktoobril 2025 toimus koos ühe teise, Euroopa Kohtus kohtuasjas C‑198/25(5) pooleli oleva eelotsuseasjaga ühine kohtuistung, kus kaebajad, Madalmaade valitsus ja komisjon esitasid oma suulised seisukohad.
III. Õiguslik analüüs
33.      Nagu ma juba selgitasin, keskendun käesolevas kohtuasjas oma ettepanekus üksnes viiendale eelotsuse küsimusele, mis puudutab miinimumnõuete direktiivi artikli 2 punktis d viidatud mõiste „põhjendatud hirm“ tõlgendamist.
34.      Osana Euroopa Liidu ühisest varjupaigapoliitikast on miinimumnõuete direktiivis ette nähtud, et õigus rahvusvahelisele kaitsele põhineb pagulasseisundi tunnustamisel.
35.      Sellega seoses on isiku „põhjendatud hirm“ tagakiusamise ees päritoluriiki tagasipöördumise korral määrava tähtsusega pagulasseisundi tunnustamisel.
36.      Miinimumnõuete direktiivi artikli 2 punktis d on pagulane määratletud kui „kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud, viibides väljaspool varasemat alalist elukohariiki ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 12“.
37.      See määratlus on üle võetud Genfi konventsiooni(6) artikli 1 jaotise A punktist 2, kusjuures liidu seadusandja tunnustab seda konventsiooni kui „pagulaste kaitse rahvusvahelise õigusraamistiku nurgakivi“, mida liit samuti järgib(7).
38.      Selles mõttes on see konventsioon(8), sealhulgas selles sisalduva mõiste „pagulane“ erinevad rahvusvahelised tõlgendused, samuti ÜRO egiidi all asutatud rahvusvaheliste institutsioonide, nagu ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti (UNHCR)(9) suunavad dokumendid, liidu õiguse tähenduses mõiste „pagulane“ tõlgendamisel asjakohased.
39.      Isikut käsitatakse pagulasena niipea, kui ta vastab Genfi konventsioonis sisalduvas pagulase määratluses seatud tingimustele.(10) Teisisõnu on pagulasseisundi tunnustamine deklaratiivne akt.(11)
40.      Kuna see määratlus hõlmab mõistet „põhjendatud tagakiusamishirm“, on selle tähendust ja meetodeid, mille abil tuvastada, kas see tingimus on täidetud, vaja mõista selleks, et teha kindlaks, kas isikule tuleb anda pagulasseisund.
41.      Kui menetlev ametiasutus või olenevalt olukorrast kohus otsustab selle üle, kas pagulasseisundi andmise tingimused on täidetud, peab ta kõigepealt kindlaks tegema pagulaseks tunnistamist taotleva isikuga seotud faktilised asjaolud ja tema päritoluriigis valitseva olukorraga seotud asjaolud. Teiseks peab ta otsustama, kas need asjaolud võimaldavad järeldada, et esineb põhjendatud tagakiusamishirm.(12)
42.      See on teine etapp, mida käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu viies küsimus käesolevas kohtuasjas. Esiteks küsib see kohus sisuliselt, kas selle hindamisel, kas miinimumnõuete direktiivi artikli 2 punktis d sätestatud „põhjendatud hirmu“ tingimus on täidetud, peavad liikmesriigi ametiasutused analüüsima, kas esineb „mõistlik tõenäosus“, et rahvusvahelist kaitset taotlevat isikut hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama. Teiseks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, milliste kriteeriumide alusel tuleb „mõistlik tõenäosus“ kindlaks teha. Eelkõige küsib ta, kas seda tuleks hinnata varjupaigataotleja olukorras oleva „mõistliku ja ratsionaalselt mõtleva inimese“ kriteeriumi või alternatiivsete kriteeriumide alusel.
43.      Saan nendest küsimustest aru nii, et sisuliselt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kinnitust, et „põhjendatud hirmu“ olemasolu nõue tähendab objektiivset hindamist ja see tuleb seega kindlaks määrata objektiivsete kriteeriumide alusel, ning sel juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus lisaks teada, milliseid kriteeriume tuleb kasutada.
44.      Analüüsin neid küsimusi järgmisel viisil. Kõigepealt esitan argumendid, miks „põhjendatud hirmu“ nõuet tuleb hinnata üksnes objektiivsete kriteeriumide alusel (A). Seejärel käsitlen eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõlgendust, millega ma soovitan Euroopa Kohtul nõustuda ja mille kohaselt tuleb põhjendatud tagakiusamishirmu mõista nii, et esineb tagakiusamise mõistlik tõenäosus (B). Lõpuks väidan, et põhjendatud hirmu võimaliku olemasolu hindamisel ei ole objektiivsuse suurendamiseks vaja kasutada „mõistliku isiku“ kriteeriumi (C).
A.      „Hirmu“ objektiivne hindamine
45.      Kuigi mõiste „põhjendatud hirm“ on pagulase määratluse keskmes, ei ole miinimumnõuete direktiivis ega ka Genfi konventsioonis selle tähendust täpsemalt käsitletud.
46.      Hirmu olemasolu kindlakstegemine selle üle otsustamisel, kas isikule tuleb anda pagulasseisund, on tingimata tulevikku suunatud hindamine. Menetlev ametiasutus peab kaaluma, kas hirm tagakiusamise ees, millega isik päritoluriiki tagasipöördumise korral silmitsi seisaks, on põhjendatud.
47.      Selles suhtes on kristallkuuli puududes vastus niisugusele küsimusele tingimata hinnang selle kohta, kas on tõenäoline või võimalik, et selline tagakiusamine tulevikus aset leiab. See küsimus, mille juurde ma tulen tagasi, on seega sõnastatav järgmiselt: mil viisil tuleb tagakiusamise tõenäosust hinnata?
48.      Mõiste „hirm“ puhul tekib siiski veel üks küsimus, nimelt kas tagakiusamise tõenäosuse korral peab isik, kes teeb rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsuse, lisaks tuvastama, kas taotlejal ka tegelikult on tagakiusamishirm. Suunised otsuse tegemiseks „põhjendatud hirmu“ nõude selle subjektiivse elemendi kohta võib tuletada UNHCRi käsiraamatus antud juhistest.
49.      Selle dokumendi kohaselt sisaldab põhjendatud hirmu mõiste subjektiivseid ja objektiivseid elemente. Hirm on tunne ja seega subjektiivne asjaolu. UNHCRi käsiraamatus on siiski lisaks selgitatud, et täiendav „põhjendatuse“ kvalifitseerimine tähendab, et „isiku pagulasseisundit ei määra mitte ainult tema meeleseisund, vaid see meeleseisund peab põhinema objektiivsel olukorral. Väljend „põhjendatud hirm“ sisaldab seega subjektiivset ja objektiivset elementi ning põhjendatud hirmu olemasolu kindlakstegemisel tuleb arvesse võtta mõlemat elementi.“(13)
50.      See näib viitavat sellele, et enne pagulasseisundi andmist tuleb kindlaks teha nii subjektiivne hirmutunne kui ka see, et objektiivselt tuleb tunnistada, et nimetatud tunne on põhjendatud.
51.      Samas on mitmetes teaduslikes kommentaarides väidetud, et „põhjendatud hirmu“ kriteeriumi täitmiseks ei ole vaja taotleja subjektiivse hirmutunde olemasolu tuvastada.(14)
52.      Nõustun selle seisukohaga ja teen Euroopa Kohtule ettepaneku asuda seisukohale, et isikule pagulasseisundi andmiseks piisab, kui teha kindlaks, et tagakiusamise tõenäosus on objektiivselt olemas. See tähendab, et iga isikut, kellel on kaebajate
tunnused, võidakse päritoluriiki tagasipöördumise korral tõenäoliselt taga kiusata, arvestades selles riigis valitsevaid asjaolusid. Seega ei ole vaja kindlaks teha, kas see isik ka tegelikult sellist tagakiusamist kardab.
53.      Subjektiivse elemendi välistamist põhjendatud hirmu olemasolu hindamisel saab põhjendada mitmeti.
54.      Esiteks ei ole mitte ainult keeruline mõõta sellist tunnet nagu hirm, vaid inimesed on ka erinevad ja väljendavad oma tundeid erinevalt.
55.      Teiseks – mis veelgi olulisem – võib see, kui isik ei suuda oma hirmu piisavalt tõendada, viia menetleva ametiasutuse järelduseni, et tema varjupaigataotlus ei ole usutav. See võib omakorda kaasa tuua isikule pagulasseisundi andmisest keeldumise, ilma et see asutus oleks üldse hinnanud põhjendatud hirmu objektiivset elementi.
56.      Lõpuks ei pruugi mõned inimesed, näiteks lapsed, tunda hirmu, hoolimata objektiivsest tõenäosusest, et neid hakatakse päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama.(15)
57.      Kas selline tõlgendus, mille kohaselt peavad menetlevad ametiasutused võtma arvesse üksnes hirmu objektiivseid elemente, on vastuolus UNHCRi käsiraamatus esitatud juhistega? Mitte tingimata. Tuvastades, et on olemas objektiivne oht, et isikut hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama, võib menetlev ametiasutus ka kaudselt järeldada, et subjektiivne hirm on olemas. Seega ei ole vaja hirmu subjektiivset aspekti eraldi hinnata, isegi kui pagulase määratluses kasutatud mõistest „hirm“ tuleb aru saada nii, et sellel on subjektiivsed ja objektiivsed elemendid.
58.      Tuginemine üksnes objektiivsetele asjaoludele, et teha kindlaks, kas põhjendatud hirm on olemas, näib olevat praktika, mida paljud kohtud aktsepteerivad.(16)
59.      Näiteks teatud kohtud Ameerika Ühendriikides küsivad, kas „mõistlik inimene“, kes leiaks end samas olukorras kui varjupaigataotleja, tunneks hirmu. Kui jah, võib eeldada, et rahvusvahelise kaitse taotlejal on subjektiivne hirm.(17)
60.      Lisaks toetavad kohtud ja menetlevad ametiasutused teistes riikides, näiteks Austraalias, Prantsusmaal, Saksamaal ja Uus-Meremaal, objektiivset lähenemisviisi põhjendatud tagakiusamishirmu kindlakstegemiseks.(18)
61.      Euroopa Kohtul ei ole veel otseselt palutud võtta seisukohta küsimuses, kas ametiasutused, kes otsustavad rahvusvahelise kaitse taotluste üle, peavad pagulasseisundi andmise üle otsustamisel võtma arvesse taotleja subjektiivset hirmu.
62.      Kohtuotsuses Y ja Z märkis Euroopa Kohus teistsugusele küsimusele(19) vastates, et: „kui pädevad ametiasutused hindavad […], kas taotleja kartus tagakiusamise ees on põhjendatud, on nende eesmärk teada saada, kas tuvastatud asjaolud kujutavad endast sellist ohtu, millest tulenevalt asjaomasel isikul on põhjust tema isiklikku olukorda arvestades karta, et tagakiusamisaktid toimuvad tema suhtes ka tegelikult“.(20)
63.      Sellest lõigust võib järeldada, et Euroopa Kohus nõudis pädevatelt asutustelt, et nad tuvastaksid taotleja subjektiivse hirmu olemasolu, kuigi selle hirmu alust tuli ka objektiivselt tunnustada, nõudes, et taotlejal peaks olema põhjust karta tagakiusamist.
64.      Kohtuotsuses Y ja Z leidis Euroopa Kohus seejärel siiski, et „[o]hu tõsiduse kaalumisel, mis igal juhul peab toimuma tähelepanelikult ja ettevaatlikult […], lähtutakse ainult konkreetsest hinnangust, mis on faktidele ja asjaoludele antud eelkõige [miinimumnõuete] direktiivi artiklis 4 sisalduvate normide kohaselt“.(21)
65.      Minu hinnangul viitab see sellele, et Euroopa Kohus leidis, et ainult valitsevate asjaolude objektiivne hindamine võib viia järelduseni, et tagakiusamishirm on mõistlik – mis on nii vajalik kui ka piisav, et kindlaks teha, kas isik on pagulane või mitte.
66.      Hiljutisem kohtupraktika kinnitab minu arvates seda järeldust. Kohtuotsuses K ja L ühendas Euroopa Kohus kohtuotsuse Y ja Z kaks punkti üheks, mis on sõnastatud järgmiselt: „[…] taotleja tagakiusamiskartuse põhjendatuse hindamine pädevate riigiasutuste poolt [peab] olema individuaalne ning see tuleb läbi viia igal üksikjuhul tähelepanelikult ja ettevaatlikult, tuginedes üksnes faktide ja asjaolude konkreetsele hindamisele, et teha kindlaks, kas tuvastatud faktid ja asjaolud kujutavad endast niisugust ohtu, et asjaomane isik võib põhjendatult karta, et tema isiklikku olukorda arvestades võib ta oma päritoluriiki tagasipöördumise korral langeda tegelikult tagakiusamise ohvriks […].(22)
67.      Seega on Euroopa Kohus minu arvates juba asunud seisukohale, et ametiasutused peavad objektiivselt hindama, kas taotleja olukorras oleval isikul on tema päritoluriigis valitsevaid asjaolusid arvestades mõistlikult kardaks tagakiusamist.
B.      Põhjendatud hirmu mõistmine tagakiusamise mõistliku tõenäosusena
68.      Selle kindlakstegemine, kas taotleja võib mõistlikult karta tagakiusamist, sõltub menetleva ametiasutuse riskianalüüsist selle kohta, kas on tõenäoline, et asjaomast taotlejat hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama. Selline riskianalüüs on tingimata subjektiivne, välja arvatud juhul, kui on võimalik luua matemaatiline valem, mille saaksid praegused tehisarumudelid otsuseid tegevate inimeste kontrolli all välja arvutada.
69.      Sellega seoses on hulk tegureid, mida tuleb sellise analüüsi tegemisel arvesse võtta, ja need võivad üksteist mitmeti mõjutada. Ei ole võimatu, et tehisarumudel suudaks varjupaigataotleja tagakiusamise tõenäosust edukamalt prognoosida, st saavutada täpsema tulemuse kui inimesed. Ent puuduvad piisavad andmed varasemate sündmuste kohta – eelkõige selliste olukordade arvu kohta, milles rahvusvahelise kaitse taotlejaid on taga kiusatud tulenevalt sellest, et neile keelduti rahvusvahelist kaitset andmast ja nad pöördusid seetõttu oma päritoluriiki tagasi –, et treenida sellist tehisarumudelit ja seejärel võrrelda selle mudeli täpsust otsuseid tegevate inimeste omaga. Isegi kui oleks võimalik selline mudel välja töötada, nõuaks see ikkagi inimesepoolset järelevalvet ja seda saaks parimal juhul kasutada täiendava vahendina selle üle otsustamisel, kas isik vastab pagulaseks tunnistamiseks vajalikele tingimustele.
70.      Igal juhul ei ole sellist mudelit minu teada veel välja töötatud. Järelikult saavad tagakiusamise tõenäosust praegu hinnata üksnes inimesed, kelle antav hinnang on tingimata subjektiivne selles mõttes, et kaks erinevat menetlevat ametiasutust võivad sama asjaolude kogumit hinnates jõuda erinevale järeldusele.
71.      Arvestades võimalust, et menetlevad asutused teevad erinevad otsused kahe sarnases olukorras oleva taotleja kohta, on oluline sellist ohtu minimeerida.
72.      Seetõttu tekib küsimus, kuidas muuta objektiivseks subjektiivne otsus konkreetse isiku tagakiusamise tõenäosuse kohta?
73.      Miinimumnõuete direktiiv sisaldab teatud elemente, mis aitavad muuta otsustusprotsessi seoses tagakiusamise tõenäosust käsitlevate otsustega objektiivseks. Nagu Euroopa Kohus on juba selgitanud, tuleb põhjendatud hirmu olemasolu kindlaks teha „vastavalt eelkõige [miinimumnõuete] direktiivi artikli 4 lõigetes 3–5 sätestatud eeskirjadele“.(23)
74.      Miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõige 3 nõuab kõigepealt, et taotlus vaadataks läbi individuaalselt. See tähendab, et iga taotlus nõuab omaette analüüsi, mis peab olema juhtumipõhine. Selle analüüsi raames peab otsuse tegev asutus võtma arvesse kahte liiki faktilisi asjaolusid. Esimest liiki on asjaolud, mis võimaldavad menetlevatel ametiasutustel jõuda järeldusele päritoluriigis valitseva olukorra, sealhulgas selle riigi seaduste ja määruste kohta ning selle kohta, kuidas neid praktikas kohaldatakse. Teist liiki asjaolud puudutavad otseselt taotlejat; need hõlmavad taotleja isiklikke omadusi, nagu tema taust, sugu, usutunnistus ja identiteet, mida saab tõendada taotleja esitatud dokumentide või avaldustega. Juhuks, kui teatud fakte ei ole võimalik esitatud dokumentide või muude tõenditega tõendada, on selle direktiivi artikli 4 lõikes 5 ette nähtud asjaolud, mille korral tuleb kahtlusi tõlgendada taotleja kasuks.(24)
75.      Üldjuhul tehakse kõik asjakohased faktid kindlaks taotluse läbivaatamise ajal. Menetlev ametiasutus peaks siiski arvesse võtma ka tõendeid selle konkreetse taotleja varasema tagakiusamise kohta, kui seda on esinenud(25), ning riigist lahkumisele järgnevat taotleja tegevust, mis võis aidata kaasa tagakiusamishirmu tekkimisele.(26)
76.      Alles pärast taotleja isikliku olukorra kombineerimist asjaoludega, mis on tuvastatud seoses võimalike tagakiusamise põhjustega päritoluriigis, peaks menetlev ametiasutus otsustama, kas taotleja tagakiusamishirm on tõepoolest „põhjendatud“.
77.      Järelikult ja vastupidi Madalmaade valitsuse seisukohale ei ole menetlevatel ametiasutustel rahvusvahelise kaitse taotluste üle otsustamisel ulatuslikku kaalutlusruumi. Nad on hoopis miinimumnõuete direktiivi artikli 4 alusel kohustatud koostöös varjupaigataotlejaga hoolikalt kontrollima kõiki neile teatavaks saanud juhtumi asjaolusid kas seetõttu, et taotleja on need esile toonud, või seetõttu, et nad on neid omal algatusel põhjalikult hinnanud, et viia läbi võimalikult täielik hindamine, mis võimaldab neil asjas otsuse teha.
78.      Seega on menetleva ametiasutuse isikliku ja subjektiivse hindamise võimalused miinimumnõuete direktiivi artikli 4 kohaselt piiratud. Võttes arvesse kõiki nõutavaid asjaolusid, peab see ametiasutus siiski veel otsustama, kui tõenäoline on, et asjaomast taotlejat hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama.
79.      Sellega seoses teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus ettepaneku, et tõendamisstandard oleks tagakiusamise „mõistlik tõenäosus“.(27) See standard tähendab – nagu kõik käesoleva menetluse pooled nõustuvad –, et pelk tagakiusamise võimalus ei ole piisav.(28) Samal ajal ei tohiks standard olla liiga kõrge ega peaks kindlasti olema „väljaspool igasugust kahtlust“, nagu seda kohaldatakse karistusõiguses. Pooled ei ole siiski ühel meelel selles, kas mõistlik tõenäosus eeldab, et tagakiusamine on „pigem tõenäoline kui ebatõenäoline“. Kuigi EIK on näidanud valmisolekut sellist tõendamisstandardit aktsepteerida(29), nõustun komisjoniga, et 50/50 nõue tundub olevat liiga kõrge standard. Mõistlik tõenäosus, et isikut hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama, peaks olema piisav põhjendatud hirmu tõendamiseks, ilma et enne kehtestataks nõutav protsentuaalne tõenäosus.(30)
80.      Eespool toodut arvestades võib eelotsusetaotluse esitanud kohtu viienda küsimuse esimesele osale vastata järgmiselt: põhjendatud tagakiusamishirm on olemas, kui esineb mõistlik tõenäosus, et rahvusvahelise kaitse taotlejat hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama.
C.      „Mõistliku isiku“ kriteerium subjektiivsete otsuste objektiivseks muutmise meetodina
81.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on lisaks tekkinud küsimus, kas mõistlikku tõenäosust, et konkreetset taotlejat hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama, saab hinnata „mõistliku isiku“ õigusliku standardi alusel. Sellega seoses tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus Saksamaa kohtute praktikale, kes kasutavad rahvusvahelise kaitse taotluste lahendamisel „mõistliku ja informeeritud isiku“ standardit.(31)
82.      Oma kirjalikes seisukohtades toetavad nii Saksamaa valitsus kui ka komisjon seda praktikat ning teevad ettepaneku kohaldada varjupaigataotlejate olukorrale „mõistliku ja informeeritud isiku“ standardit.
83.      Kaebajad leiavad siiski, et varjupaigataotlust tuleb hinnata üksnes varjupaigataotleja seisukohast, võttes arvesse näiteks tema päritoluriigis valitsevat olukorda. Nad selgitavad, et ainult see lähenemisviis tagab, et kriteeriumiga
kaasneb neutraalne ja objektiivne hindamine kõikidel juhtudel, samas kui „mõistliku ja informeeritud isiku“ kriteerium võib kaasa tuua tervikliku hindamise puudumise. Nii selgitasid kaebajad
kohtuistungil, et „mõistliku ja informeeritud isiku“ standardi kasutamine võib hindamise teatud asjas kõne all olevatest konkreetsetest taotlejatest lahti siduda.
84.      Madalmaade valitsus leiab, et sellise kriteeriumi kasutamine ei tooks kaasa suuremat ühetaolisust, kuna see, kuidas väljamõeldud mõistlik isik kogeb teatud (subjektiivset) hirmu, sõltub ka sellest, kuidas menetlev ametiasutus ja/või kohus iga üksikjuhtumit tõlgendab. Seetõttu leiab Madalmaade valitsus, keda selles küsimuses toetab komisjon, et Euroopa Kohtul ei ole põhjust tagakiusamise mõistliku tõenäosuse standardit täpsemalt määratleda, vaid ta peaks jätma riigisiseste ametiasutuste ja kohtute ülesandeks seda igal üksikjuhtumil hinnata.
85.      Minu arvates teeniks mõistliku isiku õiguslik standard juhul, kui seda kasutatakse õigesti, eesmärki muuta objektiivseks selle asutuse otsus, kes peab kindlaks tegema, kas konkreetsel juhul esineb tagakiusamise mõistlik tõenäosus. Nii on see juhul, kui seda normi mõistetakse ja kasutatakse selleks, et ajendada otsustajat, sealhulgas kohut, muutuma „teistest huvitatud sotsiaalseks olendiks“(32); teisisõnu mitte tuginema üksnes isiklikule vaatenurgale. Selles mõttes oleks „mõistliku isiku“ õigusliku standardi kasutamine täiendav meeldetuletus otsust tegevale isikule, et ta oma isiklikku seisukohta peale ei suruks.
86.      Kuna on aga ka võimalus, et mõistliku isiku standardit kasutatakse tegelikult ainult selleks, et tugevdada teatud seisukohta – esitledes seda seisukohta „mõistlikuna“, mis seega ei piira otsustaja subjektiivsust, vaid hoopis vastupidi, võimaldab subjektiivset otsust õigustada(33) –, nõustun kaebajate
ja Madalmaade valitsusega, et seda standardit ei ole vaja kasutada.
87.      Vastuseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu viienda küsimuse teisele osale: põhjendatud tagakiusamishirmu esinemise kindlakstegemisel on kriteerium, mida tuleb kasutada, see, kas taotleja tunnustega isik võiks olukorras, milles taotleja on – võttes eelkõige arvesse tema isiklike tunnuste ja päritoluriigis tagakiusamisega seotud tuvastatud asjaolude omavahelist suhet –, mõistlikult karta, et nimetatud riiki tagasipöördumise korral hakatakse teda taga kiusama.
88.      Selline hindamine tuleb läbi viia juhtumipõhiselt, võttes arvesse kõiki taotleja esitatud kättesaadavaid ja asjakohaseid tõendeid ning mis tahes muud teavet, mida menetleval ametiasutusel on võimalik koguda ja kasutada taotleja avalduste põhjendamiseks.
89.      See tõlgendus on kooskõlas seisukohaga – ja arendab seda edasi –, mida Euroopa Kohus on juba väljendanud mitmes kohtuotsuses, nagu on meenutatud käesoleva ettepaneku punktis 66.
IV.    Ettepanek
90.      Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Haagi esimese astme kohus, Zwolle kohtumaja, Madalmaad) viiendale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 2 punkti d
tuleb tõlgendada nii, et põhjendatud tagakiusamishirm on olemas, kui esineb mõistlik tõenäosus, et rahvusvahelise kaitse taotlejat hakatakse tema päritoluriiki tagasipöördumise korral taga kiusama.
Mõistliku tõenäosuse esinemise hindamisel peab menetlev ametiasutus küsima, kas taotleja tunnustega isik võiks olukorras, milles taotleja on – võttes eelkõige arvesse tema isiklike tunnuste ja päritoluriigis tagakiusamisega seotud tuvastatud asjaolude omavahelist suhet –, mõistlikult karta, et nimetatud riiki tagasipöördumise korral hakatakse teda taga kiusama.
Selline hindamine tuleb läbi viia juhtumipõhiselt, võttes arvesse kõiki taotleja esitatud kättesaadavaid ja asjakohaseid tõendeid ning mis tahes muud teavet, mida menetleval ametiasutusel on võimalik koguda ja kasutada taotleja avalduste põhjendamiseks.
1      Algkeel: inglise.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) (edaspidi „varjupaigamenetluste direktiiv“).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9) (edaspidi „miinimumnõuete direktiiv“).
4      11. juuni 2024. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (naised, kes määratlevad ennast lähtuvalt soolise võrdõiguslikkuse põhiväärtusest) (C‑646/21, edaspidi kohtuotsus „K ja L“, EU:C:2024:487).
5      Vt kohtuasi C‑198/25, Quotal – eelotsusetaotlus, mille esitas rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (Haagi esimese astme kohus, Zwolle kohtumaja) 11. märtsil 2025 – S versus Minister van Asiel en Migratie (ELT C, C/2025/3395), kättesaadav: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj.
6      Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioon, mis jõustus 22. aprillil 1954 (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 137), mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga (United Nations Treaty Series, 606. kd, lk 267), mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi koos „Genfi konventsioon“).
7      Vt miinimumnõuete direktiivi põhjendused 3 ja 4.
8      Vt nt 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl jt (Afganistani naised) (C‑608/22 ja C‑609/22, EU:C:2024:828, punkt 33 ning seal viidatud kohtupraktika).
9      Mõistest „pagulane“ arusaamiseks tuleks seega arvesse võtta ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti käsiraamatut pagulasseisundi kindlaksmääramise menetluse ja kriteeriumide kohta ning 2019. aasta rahvusvahelise kaitse suuniseid vastavalt pagulasseisundi 1951. aasta konventsioonile ja pagulasseisundit käsitlevale 1967. aasta protokollile (edaspidi „UNHCRi käsiraamat“).
10      Vt UNHCRi käsiraamatu punkt 28.
11      Vt miinimumnõuete direktiivi põhjendus 21.
12      Üksikasjalik kirjeldus meetmete kohta, mis tuleb võtta selleks, et otsustada, kas rahvusvahelist kaitset taotlev isik on pagulane, vt Euroopa Liidu Varjupaigaameti (EUAA) veebisait, „Well-founded fear“, trükises EASO Practical Guide: Qualification for international protection, jaanuar 2022, lk 20 ja 21; kättesaadav: https://euaa.europa.eu/easo-practical-guide-qualification-international-protection/well-founded-fear-0.
13      Vt UNHCRi käsiraamatu punkt 38 (kohtujuristi kursiiv).
14      Nt Hathaway, J. C. ja Foster, M., The Law of Refugee Status, Cambridge University Press, Cambridge, 2014, lk 92. Vt ka Storey, H., The Refugee Definition in International Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, ja selles raamatus esitatud kirjanduse ülevaade.
15      Vt nt Hathaway, J. C. ja Hicks, W. S., „Is there a subjective element in the refugee convention’s requirement of „well-founded fear“?“, Michigan Journal of International Law, 2005, lk 505–562, eriti lk 512; ning Zimmermann, A. ja Herrmann, F. M., „Article 1 A, para. 2 1951 Convention – (Definition of the term „refugee“/définition du terme „réfugié“)“, teoses Zimmermann, A. jt (eds.), The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol, Oxford University Press, Oxford, 2024, lk 359–555, eriti lk 484–489.
16      Ülevaate saamiseks vt nt eespool 14. joonealuses märkuses viidatud Hathaway, J. C. ja Foster, M., lk 104; Anderson, A. jt, „A well-founded fear of being persecuted … But when?“, Sydney Law Review, 2020, lk 155–181, eriti lk 161 ja 162; ning eespool 15. joonealuses märkuses viidatud Zimmermann, A. ja Herrmann, F. M., eriti lk 413 ja 414.
17      Näiteks United States Court of Appeals for the Fifth Circuit’i (viienda ringkonna apellatsioonikohus, Ameerika Ühendriigid) sõnul „on välismaalasel põhjendatud tagakiusamishirm, kui tema olukorras olev mõistlik isik kardaks tagakiusamist, kui ta saadetaks tema kodumaale tagasi“ (Guevara Flores, Petitioner, v.
Immigration and Naturalization Service, Respondent (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), lk 1249).
18      Nende riikide selliste otsuste näidetena vt Austraalia: High Court (kõrge kohus), Chan v. Minister for Immigration and Ethnic Affairs (9.12.1989); Prantsusmaa: Cour nationale du droit d’asile (üleriigiline varjupaigaasjade kohus), kohtuasi nr 24009761 (17.7.2024); Saksamaa: Oberverwaltungsgericht, Niedersachsen (Alam-Saksi liidumaa kõrgeim halduskohus, Saksamaa), kohtuasi nr 2 LA 1584/17 (17.8.2018); Uus-Meremaa: Refugee Status Appeals Authority (pagulasseisundit puudutavate kaebuste lahendamise amet), Refugee Appeal nr 72635/01 (6.9.2002).
19      Selles kohtuasjas esitatud küsimus puudutas seda, kas taotleja hirm tagakiusamise ees on põhjendatud, kui selline isik saab vältida tagakiusamise ohtu oma päritoluriigis, kui ta hoidub teatud usutavadest. Vt selle kohta 5. septembri 2012. aasta kohtuotsus Y ja Z (C‑71/11 ja C‑99/11, edaspidi „kohtuotsus Y ja Z“, EU:C:2012:518, punkt 73).
20      Kohtuotsus Y ja Z, punkt 76 (kohtujuristi kursiiv).
21      Vt kohtuotsus Y ja Z, punkt 77 (viited kohtupraktikale välja jäetud ja kohtujuristi kursiiv).
22      Vt kohtuotsus K ja L (punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
23      21. septembri 2023. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (poliitilised vaated vastuvõtvas liikmesriigis) (C‑151/22, EU:C:2023:688, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
24      Sarnase seisukohaga nõustub ka Euroopa Inimõiguste Kohus (EIK). Vt selle kohta EIK 23. märtsi 2016. aasta kohtuotsus F. G. vs. Rootsi, (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, punkt 113 ja seal viidatud kohtupraktika), milles on leitud: „arvestades erilist olukorda, milles varjupaigataotlejad sageli on, on nende väidete ja nende toetuseks esitatud dokumentide usaldusväärsuse hindamisel tihti vaja kahtlusi tõlgendada taotleja kasuks. Kui aga esitatakse teavet, mis annab kaalukalt põhjust kahelda varjupaigataotleja väidete tõesuses, peab isik andma rahuldava selgituse väidetavate vasturääkivuste kohta […]“.
25      Miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõige 4.
26      Miinimumnõuete direktiivi artikli 4 lõike 3 punkt d.
27      See on ka EUAA pakutud tõendamisstandard; vt EUAA Practical Guide on Evidence and Risk Assessment, 2024, lk 8.
28      See on ka EIK seisukoht; vt EIK 30. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus Vilvarajah jt vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, punkt 111).
29      Vt EIK 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Saadi vs. Itaalia (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, punkt 140).
30      Vt selle kohta U.S. Supreme Courti (Ameerika Ühendriikide kõrgeim kohus) kohtuotsus Immigration and Naturalisation Service v.
Cardoza-Fonseca (480 U.S. 421 (1987), No 85‑782). Kohus märkis punktis 440: „ÜRO määratlus lihtsalt ei anna alust järeldada, et kuna on vaid 10% võimalus, et taotlejat tulistatakse, piinatakse või muul viisil taga kiusatakse, ei ole tal „põhjendatud kartust“ sündmuse toimumise ees.
[…] „põhjendatud kartuse“ kriteeriumi mõõdukas tõlgendus viitab sellele, „et niivõrd, kuivõrd objektiivne olukord on tõendite alusel kindlaks tehtud, ei ole vaja tõendada, et olukord toob tõenäoliselt kaasa tagakiusamise, vaid piisab, kui tagakiusamine on mõistlikult võimalik.““
31      Täpsemalt viitab see Oberverwaltungsgericht Niedersachseni (Alam-Saksi liidumaa kõrgeim halduskohus) 17. augusti 2018. aasta kohtuotsusele, kohtuasi nr 2 LA 1584/17. Vt eelotsusetaotluse 26. joonealune märkus (originaalkeeles ja prantsuse keeles).
32      Vt selle kohta Jeutner, V., The Reasonable Person, Cambridge University Press, Cambridge, 2024, lk 173.
33      Vt selle kohta uurimus, mille on avaldanud Jeutner, V., eespool 32. joonealuses märkuses viidatud teos.