62024CC0076
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
DEANA SPIELMANNA
od 27. ožujka 2025. (
1
)
Predmet C‑76/24
Tradeinn Retail Services S. L.
protiv
PH
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Nacionalni žigovi – Direktiva (EU) 2015/2436 – Članak 10. stavak 3. točka (b) – Učinci žiga – Pravo da se svim trećim osobama zabrani držanje proizvoda u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište – Pojam ‚držanje proizvoda“ – Držanje proizvoda u drugoj državi članici – Načelo teritorijalnosti – Internetska trgovina – Slanje proizvoda u državu članicu u kojoj je žig zaštićen”
Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive (EU) 2015/2436 (
2
).
2.
Zahtjev je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), koji treba odlučiti u zadnjem stupnju nakon odluka koje su donijeli prvostupanjski i žalbeni sud u okviru spora između osobe PH, nositelja njemačkih žigova za ronilačku opremu, i društva Tradeinn Retail Services S. L. (u daljnjem tekstu: TRS), društva sa sjedištem u Španjolskoj, povodom tužbe za prestanak uporabe tih žigova.
3.
Od Suda se traži da razmotri pitanje prava povezanih s nacionalnim žigom zaštićenim na državnom području države članice, u slučaju kad treća osoba drži proizvode zaštićene tim žigom u drugoj državi članici u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište u državi članici u kojoj je žig zaštićen.
Pravni okvir
Pravo Unije
4.
Člankom 10. Direktive 2015/2436, naslovljenim „Prava koja proizlaze iz žiga”, određuje se:
„1.   Registracija žiga nositelju žiga daje isključiva prava koja proizlaze iz njega.
2.   Ne dovodeći u pitanje prava nositelja stečena prije datuma podnošenja prijave ili datuma prvenstva registriranog žiga, nositelj tog registriranog žiga ima pravo spriječiti sve treće strane koje nemaju njegovu suglasnost rabe u trgovačkom prometu, u vezi s proizvodima i uslugama, bilo koji znak ako je:
(a)
znak istovjetan žigu i rabi se u odnosu na proizvode ili usluge koji su istovjetni onima za koje je žig registriran;
(b)
znak istovjetan ili sličan žigu te se rabi u odnosu na proizvode i usluge istovjetne ili slične proizvodima ili uslugama za koje je žig registriran, ako postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u vezu tog znaka i žiga;
(c)
znak istovjetan ili sličan žigu, neovisno o činjenici jesu li proizvodi ili usluge u odnosu na koje se žig rabi istovjetni, slični ili nisu slični onima za koje je registriran žig, te ako taj žig ima ugled u državi članici i uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga ili im šteti.
3.   U skladu s odredbama stavka 2. osobito se može zabraniti sljedeće:
[...]
(b)
nuđenje proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište ili [držanje] u te svrhe pod tim znakom ili nuđenje i pružanje usluga pod tim znakom;
[…]
(e)
uporaba tog znaka na poslovnim dokumentima i u oglašavanju;
[…]”
Njemačko pravo
5.
Člankom 14., naslovljenim „Isključivo pravo nositelja žiga, pravo zahtijevati prestanak povrede, pravo na naknadu štete”, u stavcima 1. do 3. Gesetza über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (Zakon o zaštiti žigova i drugih razlikovnih znakova) od 25. listopada 1994. (BGBl. 1994. I, str. 3082.), kako je izmijenjen Gesetzom zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (Zakon o prenošenju Direktive 2015/2436) od 11. prosinca 2018. (BGBl. 2018. I, str. 2357.) (u daljnjem tekstu: MarkenG), prenosi se članak 10. stavci 1. do 3. Direktive 2015/2436.
6.
Na temelju članka 14. stavka 2. prve rečenice točke 1. MarkenG‑a, zabranjuje se trećim osobama da bez suglasnosti nositelja žiga za proizvode ili usluge u trgovačkom prometu rabe znak istovjetan tom žigu za proizvode ili usluge koji su istovjetni proizvodima ili uslugama za koje je žig zaštićen.
7.
U skladu s člankom 14. stavkom 3. točkama 2. i 6. MarkenG‑a, ako su ispunjeni uvjeti iz stavka 2. tog članka, osobito je zabranjeno pod tim znakom nuditi proizvode, stavljati ih na tržište ili ih držati u navedene svrhe, kao i upotrebljavati znak u poslovnim dokumentima i u oglašavanju.
8.
U skladu s člankom 14. stavkom 5. MarkenG‑a, nositelj žiga može, u slučaju opasnosti od ponavljanja povrede, protiv svake osobe koja znak upotrebljava protivno stavcima 2. do 4. podnijeti tužbu za prestanak povrede. To pravo postoji i kad se prvi put pojavi opasnost od povrede.
Činjenice, glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
9.
Osoba PH nositelj je dvaju njemačkih figurativnih žigova s verbalnim elementima, registriranih među ostalim za „ronilačke aparate, ronilačka odijela, ronilačke rukavice, ronilačke maske i ronilačku opremu za disanje”, kako su prikazani u nastavku:
10.
Društvo TRS, s sjedištem u Španjolskoj, na svojoj internetskoj stranici www.scubastore.com i preko platforme za internetsku trgovinu www.amazon.de oglašavalo je odnosno nudilo na prodaju ronilačku opremu, pri čemu je upotrebljavalo žigove osobe PH. Na nekim su fotografijama proizvodi bili prikazani s tim žigovima. To je bio slučaj s džepom za balast koji je osoba PH 8. lipnja 2019. kupila radi probe, ali je prilikom dostave utvrdila da navedeni žigovi nisu otisnuti ni na pakiranju ni na tom proizvodu.
11.
Nakon neuspješne opomene, osoba PH podnijela je Landgerichtu Nürnberg‑Fürth (Zemaljski sud u Nürnberg‑Fürthu, Njemačka) tužbu kojom je zatražila da se društvu TRS naloži da prestane u trgovačkom prometu u Njemačkoj upotrebljavati žigove za ronilačku opremu o kojima je riječ. Zahtijevala je, među ostalim, da se društvu TRS zabrani isticati te znakove na ronilačkoj opremi, njezinu pakiranju ili ambalaži, pod tim znakovima nuditi, proizvoditi, distribuirati ili na drugi način stavljati na tržište ronilačku opremu, oglašavati je ili je držati u prethodno navedene svrhe. Osoba PH zahtijevala je i da se društvu TRS naloži obveza naknade štete, pružanje određenih informacija i naknada troškova opomene uvećanih za kamate.
12.
Društvo TRS priznalo je tužbeni zahtjev da prestane nuditi ili oglašavati ronilačku opremu pod žigovima o kojima je riječ i da pruži određene informacije, kao i tužbeni zahtjev koji se temelji na utvrđenju njegove obveze naknade štete u tom pogledu.
13.
Presudom od 3. veljače 2022. Landgericht Nürnberg‑Fürth (Zemaljski sud u Nürnberg‑Fürthu) osudio je društvo TRS na osnovi njegova djelomičnog priznanja te je osobi PH usto dodijelio iznos troškova opomene uvećan za kamate. U preostalom dijelu tužbu je odbio.
14.
Povodom žalbe osobe PH, Oberlandesgericht Nürnberg (Visoki zemaljski sud u Nürnbergu, Njemačka) proširio je osuđujuću presudu za prestanak povrede te ju je dopunio, među ostalim, riječima „kao i distribuirati ili držati u navedenu svrhu”, te je žalbu odbio u preostalom dijelu.
15.
Revizijom podnesenom Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud), sudu koji je uputio zahtjev, društvo TRS pobija, među ostalim, osuđujuću presudu koju je Oberlandesgericht Nürnberg (Visoki zemaljski sud u Nürnbergu) donio zbog držanja ronilačke opreme kojom se povređuju žigovi osobe PH i zahtijeva da se potvrdi prvostupanjska presuda Landgerichta Nürnberg‑Fürth (Zemaljski sud u Nürnberg‑Fürthu).
16.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, za poduzimanje radnje neovlaštenog držanja proizvoda iz članka 14. stavka 2. i članka 14. stavka 3. točke 2. MarkenG‑a mora biti ispunjen uvjet materijalnog elementa, odnosno držanja proizvoda kojim se povređuje pravo žiga, i elementa namjere, odnosno namjere držanja proizvoda u svrhu njegova unošenja na tržište, na temelju bilo kakvog pravnog posla, uključujući njegovu ponudu. Budući da je cilj tih pravila prenošenje članka 10. stavka 2. točke (a) i članka 10. stavka 3. točaka (b) i (c) Direktive 2015/2436, treba ih tumačiti u skladu s tom direktivom.
17.
Dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se na materijalni element. Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je, na temelju načela teritorijalnosti, kojim se uređuje intelektualno vlasništvo, zaštita njemačkog žiga ograničena na državno područje Savezne Republike Njemačke te se mogu sankcionirati samo radnje poduzete na tom državnom području. S obzirom na to načelo, taj sud postavlja pitanje može li nositelj nacionalnog žiga na temelju članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436 zabraniti da treća osoba u inozemstvu drži proizvode kojima se povređuje njegov žig u svrhu nuđenja tih proizvoda ili njihova stavljanja na tržište u zemlji u kojoj je žig zaštićen.
18.
Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da se ta odredba može tumačiti na dva načina. Tako se u skladu s načelom teritorijalnosti može smatrati da osoba koja drži proizvode u inozemstvu ne povređuje nacionalni žig čak ni ako to čini u svrhu njihova nuđenja i stavljanja na tržište pod tim znakom na nacionalnom državnom području o kojem je riječ.
19.
Međutim, moguće je i, kao što je to učinio žalbeni sud, smatrati da je za povredu nacionalnog žiga dovoljno to da se držanje predmetnih proizvoda u inozemstvu odvija s ciljem njihova nuđenja i stavljanja na tržište pod tim znakom u zemlji u kojoj je žig zaštićen. U potporu tom tumačenju, sud koji je uputio zahtjev upućuje na presudu Suda (
3
) u kojoj je on u pogledu autorskog prava već odlučio da se pravo koje je zaštićeno samo na nacionalnom državnom području može povrijediti i radnjama koje se odvijaju u inozemstvu.
20.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li za pojam „[držanje]” u smislu članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436 („besitzen” u njemačkoj jezičnoj verziji) relevantna stvarna mogućnost pristupa proizvodima kojima se povređuje žig ili je dovoljna mogućnost utjecaja na osobe koje imaju stvarni pristup tim proizvodima.
21.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da pojam „Besitz” u njemačkom pravu ima širok doseg te obuhvaća „izravni posjed” i „neizravni posjed”. „Izravni posjed” uključuje stjecanje stvarne vlasti nad predmetom te završava kada posjednik odustane od te stvarne vlasti ili je izgubi. Suprotno tomu, ako netko posjeduje neki predmet na temelju odnosa u okviru kojeg mu se na određeno razdoblje dodjeljuje pravo ili nalaže obveza posjeda prema drugoj osobi, ta je druga osoba „neizravni posjednik“. Sud koji je uputio zahtjev tako daje primjer kupnje uz isporuku, u okviru koje prodavatelj koji isporučuje robu u trenutku predaje robe pružatelju logističkih usluga koji prevozi proizvod od prodavatelja do kupca postaje neizravni posjednik, dok navedeni prijevoznik postaje izravni posjednik.
22.
Iako bi se prema tome društvo TRS u skladu s njemačkim pravom moglo kvalificirati kao „neizravni posjednik“, sud koji je uputio zahtjev ima nedoumice obuhvaća li članak 10. stavak 3. točka (b) Direktive 2015/2436 posjed trećih osoba. U tom se pogledu oslanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Coty Germany (
4
), iz kojeg proizlazi da se izraz „posjedovanje” ne nalazi u svim jezičnim verzijama članka 9. Uredbe (EU) 2017/1001 (
5
), nego se u određenim jezičnim verzijama daje prednost glagolima ili imenicama koji označavaju „skladištenje” robe, kojim se zahtijeva izravan pristup proizvodima.
23.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da se pravom Unije već dopustilo da se trgovcu pripišu radnje pružatelja logističkih usluga odnosno prijevoznika koje dovode do povrede nacionalnog prava intelektualnog vlasništva (
6
).
24.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li nositelj nacionalnog žiga u skladu s člankom 10. stavkom 3. točkom (b) Direktive [2015/2436] zabraniti da treća osoba u inozemstvu drži proizvode kojima se povređuje njegov žig u svrhu nuđenja ili stavljanja na tržište tih proizvoda u zemlji u kojoj je žig zaštićen?
2.
Je li za pojam držanja u smislu članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive [2015/2436] odlučujuća stvarna mogućnost pristupa proizvodima kojima se povređuje žig ili je dovoljna mogućnost utjecaja na osobe koje imaju stvarni pristup tim proizvodima?”
25.
Nositelj njemačkih žigova i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja.
Analiza
26.
Na temelju članka 10. stavka 1. Direktive 2015/2436, registracija žiga svojem nositelju daje isključivo pravo koje, u skladu s tim člankom 10. stavkom 2. točkom (a), ovlašćuje tog nositelja da spriječi sve treće osobe koje nemaju njegovu suglasnost da rabe u trgovačkom prometu znak istovjetan tom žigu u vezi s proizvodima ili uslugama koji su istovjetni proizvodima ili uslugama za koje je žig registriran. Stoga se u članku 10. stavku 3. te direktive na netaksativan način nabrajaju različite vrste uporabe koje nositelj žiga može zabraniti (
7
). Konkretno, člankom 10. stavkom 3. točkom (b) navedene direktive predviđa se da nositelj registriranog žiga može zabraniti nuđenje proizvoda zaštićenih njegovim žigom, njihovo stavljanje na tržište ili držanje u te svrhe.
27.
Najprije podsjećam na to da je zaštita žigova u okviru Europske unije obilježena supostojanjem nekoliko sustava zaštite. S jedne strane, zakonodavac Unije je u Direktivi 2015/2436 uložio napor kako bi uskladio nacionalna zakonodavstva o žigovima. S druge strane, u Uredbi 2017/1001 utvrdio je ujednačeno pravo žiga koje se primjenjuje na cijelom području Unije. Pravo Unije u području žigova ne zamjenjuje pravne propise država članica o žigovima, nego dopunjuje nacionalne sustave zaštite. Nacionalni žigovi i dalje postoje jer se smatra da su nužni poduzetnicima koji ne žele zaštititi svoj žig na razini Unije (
8
).
28.
Također podsjećam na to da su, na temelju načela teritorijalnosti (lex loci protectionis), pravni učinci nacionalnog žiga ograničeni na državno područje države u kojoj je on zaštićen (
9
). To načelo podrazumijeva da pravo države u kojoj je zatražena zaštita žiga određuje uvjete te zaštite. Osim toga, nacionalnim pravom mogu se sankcionirati samo radnje poduzete na nacionalnom državnom području o kojem je riječ. Iz toga proizlazi da se nositelj nacionalnog žiga u pravilu ne može pozivati na navedenu zaštitu izvan tog državnog područja (
10
). To načelo vrijedi i za žigove Europske unije, s obzirom na to da se zaštitom ishođenom na razini Unije načelno ne omogućuje pozivanje na zaštitu na državnim područjima izvan Unije (
11
).
29.
U ovom slučaju načelo teritorijalnosti samo po sebi nije predmet rasprave. S druge strane, postavlja se pitanje može li doći do posebnih situacija u kojima se smatra da radnje poduzete u inozemstvu predstavljaju povredu prava nacionalnog žiga, tako da se nositelj tog prava može pozivati na članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 kako bi zabranio da se proizvodi s njegovim nacionalnim žigom nude, stavljaju na tržište ili drže u te svrhe. Dvama upućenim prethodnim pitanjima nastoji se konkretnije utvrditi opseg jedne od tih radnji koju nositelj zaštićenog žiga može zabraniti, odnosno radnje koja uključuje „[držanje proizvoda] u te svrhe”.
30.
U tom pogledu dodajem da je Sud već imao priliku pojasniti da iz teksta članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436 proizlazi da se pojam „[držanje] u te svrhe” odnosi na držanje u svrhu nuđenja proizvoda ili njihova stavljanja na tržište. Iz toga slijedi da, kako bi se držanje proizvoda na kojima se nalaze znakovi istovjetni zaštićenom žigu moglo kvalificirati kao „uporaba“ tog znaka, u smislu članka 10. stavka 2. te direktive, i nositelju navedenog žiga omogućiti da ostvari svoja prava i da se poziva na članak 10. stavak 3. točku (b) navedene direktive, sam gospodarski subjekt treba nastojati ostvariti svrhu predviđenu tom odredbom, koja uključuje ponudu proizvoda ili njihovo stavljanje na tržište. Stoga je držanje proizvoda u svrhu njihova stavljanja na tržište radnja koja prethodi puštanju u potrošnju, koju je zakonodavac Unije izričito utvrdio kao takvu i kojoj se nositelj žiga može protiviti (
12
).
Prvo pitanje, vezano uz povredu prava nacionalnog žiga počinjenu držanjem izvan državnog područja
31.
Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 tumačiti na način da nositelj nacionalnog žiga može zabraniti da treća osoba drži u inozemstvu proizvode kojima se povređuje njegov žig u svrhu nuđenja ili stavljanja na tržište tih proizvoda u zemlji u kojoj je žig zaštićen.
32.
Smatram da se na temelju sudske prakse Suda na to pitanje može odgovoriti potvrdno.
33.
Naime, kad je odlučivao o ponudama na prodaju ili internetskim oglasima proizvoda na kojima se nalazi znak istovjetan ili sličan zaštićenom žigu i koji su namijenjeni potrošačima u Uniji, Sud je utvrdio da se djelotvornost pravila o zaštiti prava žiga ugrožava ako se na uporabu znaka istovjetnog ili sličnog žigu registriranom u Uniji ne primjenjuju ta pravila samo zato što treća osoba koja je objavila tu ponudu ili oglas ima sjedište u trećoj državi, zato što se poslužitelj internetske stranice koju upotrebljava nalazi u takvoj državi ili pak zato što proizvod na koji se odnosi navedena ponuda ili navedeni oglas dolazi iz treće države. Sud je smatrao da se nositelj žiga prema tome može usprotiviti tim prodajama, ponudama na prodaju ili oglašavanjima na temelju članka 5. Prve direktive 89/104 ili članka 9. Uredbe br. 40/94 (
13
).
34.
Sud je dodao da sama mogućnost pristupa internetskoj stranici na području koje je obuhvaćeno zaštitom žiga nije dovoljna za zaključak da su ponude na prodaju upućene potrošačima koji se nalaze na tom području. Nacionalni sudovi stoga trebaju ocijeniti u svakom slučaju zasebno postoje li relevantne indicije za zaključak da je ponuda na prodaju, koja je oglašena na platformi za internetsku trgovinu dostupnoj na području obuhvaćenom zaštitom žiga, namijenjena potrošačima koji se na njemu nalaze, osobito uzimajući u obzir činjenicu da ponuda na prodaju sadržava pojašnjenja u pogledu zemljopisnih područja prema kojima je prodavatelj spreman poslati proizvod (
14
).
35.
Usto, u određenim predmetima koji se odnose na mjere na koje se nositelj prava intelektualnog vlasništva može pozivati u slučaju prodaje u Uniji proizvoda zaštićenih njegovim žigom i podrijetlom iz treće države, osobito ako su se ti proizvodi nudili ili prodavali dok su bili stavljeni u postupak vanjskog provoza ili u postupak carinskog skladištenja, Sud je u biti smatrao da se zaštićena prava intelektualnog vlasništva mogu povrijediti kad je roba podrijetlom iz treće države, čak i prije svojeg dolaska na državno područje obuhvaćeno tom zaštitom, predmet trgovačke aktivnosti usmjerene na potrošače na tom području, poput prodaje ili ponude na prodaju. Stoga se nositelj žiga može usprotiviti ponudi ili prodaji te robe ako ta ponuda ili prodaja nužno podrazumijeva stavljanje te robe na tržište u Uniji (
15
).
36.
Osim toga, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, Sud je, kad je odlučivao o zahtjevu za prethodnu odluku upućenom u okviru kaznenog postupka zbog sudioništva u komercijalnom iskorištavanju bez odobrenja djela zaštićenih autorskim pravom, naveo da se radnjama koje se odvijaju u inozemstvu može povrijediti pravo koje je zaštićeno samo na nacionalnom državnom području. Stoga je Sud u presudi Donner utvrdio da je trgovac, koji uputi oglas pripadnicima javnosti koji borave u određenoj državi članici, uspostavi ili im stavi na raspolaganje poseban sustav dostave i poseban način plaćanja ili to omogući trećoj osobi te ih tako dovede u mogućnost da si pribave primjerke djela zaštićenih autorskim pravom u toj državi članici, počinio u državi članici isporuke radnju kojom se povređuje navedeno pravo (
16
).
37.
Isto tako, Sud je u predmetu koji se odnosi na sudsku nadležnost sudova država članica u slučaju navodne povrede imovinskog prava autora smatrao da sudovi države članice u kojoj su zajamčena imovinska prava autora trebaju odlučiti o navodnoj povredi tih prava, čak i ako navodna povreda tih prava proizlazi iz radnji poduzetih u drugoj državi članici, ako bi navodna šteta mogla nastati na području nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak (
17
).
38.
Iz cijele te sudske prakse proizlazi da je ključni element za utvrđivanje može li se nositelj prava intelektualnog vlasništva pozivati na to pravo u slučaju radnji poduzetih u inozemstvu u biti činjenica da su te radnje, kao što su prodaja, ponuda na prodaju ili stavljanje na tržište proizvoda o kojima je riječ, upućene potrošačima koji se nalaze na državnom području na kojem je pravo intelektualnog vlasništva o kojem je riječ zaštićeno.
39.
Neovisno o konkretnom kontekstu tih presuda, razmatranja koja se odnose na pravna sredstva dostupna nositelju prava intelektualnog vlasništva u slučaju navodne povrede tog prava počinjene radnjama poduzetima u inozemstvu, izvan državnog područja na kojem je navedeno pravo zaštićeno, transverzalna su te se stoga, prema mojem mišljenju, mogu primijeniti na ovaj slučaj.
40.
Naime, slično tomu, u ovom predmetu treba izbjeći da se treća osoba koja rabi znak istovjetan nacionalnom žigu bez suglasnosti nositelja tog žiga u odnosu na proizvode koji su istovjetni onima za koje je on registriran može usprotiviti primjeni članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436 i tako dovesti u pitanje koristan učinak te odredbe pozivanjem na mjesto na kojem se drže proizvodi, ako namjerava nuditi ili stavljati na tržište te proizvode na državnom području na kojem je taj žig zaštićen.
41.
Budući da držanje proizvoda u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište jest jedan od načina uporabe, u smislu članka 10. stavka 2. Direktive 2015/2436, koji nositelj žiga može zabraniti, te se izričito navodi u stavku 3. točki (b) te odredbe, smatram da mu se nositelj nacionalnog žiga može usprotiviti na temelju isključivog prava koje mu se dodjeljuje tim žigom.
42.
Stoga članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da se njime jamči zaštita nacionalnog žiga od držanja proizvoda kojim se povređuju prava tog žiga izvan državnog područja na kojem je taj žig zaštićen, ako se taj proizvod drži u svrhu nuđenja ili stavljanja na tržište u zemlji u kojoj je navedeni žig zaštićen.
43.
Budući da mora postojati relevantna poveznica s nacionalnim državnim područjem na kojem je žig zaštićen, takvo tumačenje te odredbe u skladu je s načelom teritorijalnosti. Također je u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, koji je više puta podsjetio na to da je isključivo pravo nositelja žiga dodijeljeno kako bi mu se omogućilo da zaštiti svoje posebne interese kao nositelj tog žiga, odnosno kako bi se osiguralo da žig može ispunjavati svoje funkcije. Ostvarivanje tog prava treba biti ograničeno na slučajeve u kojima činjenica da treća osoba rabi znak negativno utječe ili može negativno utjecati na funkcije žiga, među kojima se ne nalazi samo glavna funkcija žiga, odnosno da se potrošaču ili krajnjem korisniku zajamči identitet podrijetla proizvoda koji nosi žig, na način da mu se omogući da bez mogućnosti dovođenja u zabludu razlikuje taj proizvod od proizvoda drugog podrijetla (
18
).
44.
S obzirom na prethodna razmatranja, zaključujem da članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da nositelj nacionalnog žiga može zabraniti da treća osoba u drugoj državi članici drži proizvode kojima se povređuje njegov žig u svrhu nuđenja ili stavljanja na tržište tih proizvoda u zemlji u kojoj je žig zaštićen.
Drugo pitanje, vezano uz pojam „držanje”
45.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati treba li članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 tumačiti na način da je za postojanje držanja u smislu te odredbe odlučujuća stvarna mogućnost pristupa proizvodima kojima se povređuje žig ili je dovoljna mogućnost utjecaja na osobe koje imaju stvarni pristup tim proizvodima.
46.
S obzirom na smisao koji pojam „Besitz” ima u njemačkom pravu, kao što to proizlazi iz točke 21. ovog mišljenja, prethodno pitanje valja shvatiti na način da se njime pita smatra li se pod držanjem, u smislu članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive (EU) 2015/2436 („besitzen” u njemačkoj jezičnoj verziji), samo „stjecanje stvarne vlasti” nad proizvodima, tako da završava kada držatelj više nema stvarnu mogućnost pristupa tim proizvodima, ili taj pojam obuhvaća, kao u njemačkom pravu, i situaciju u kojoj osoba „dodjeljuje pravo ili nalaže obveza posjeda” nad tim proizvodima trećoj osobi, tako da ta osoba ima odlučujući utjecaj u odnosu na tu treću osobu za potrebe odlučivanja o namjeni proizvoda.
47.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se pojmovi iz odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, moraju autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (
19
).
48.
Usto, potreba ujednačenog tumačenja različitih jezičnih verzija odredbe prava Unije zahtijeva i da se, u slučaju odstupanja između tih verzija, odredba o kojoj je riječ tumači ovisno o općoj strukturi i svrsi propisa kojeg je dio (
20
).
49.
Međutim, u članku 10. stavku 3. točki (b) Direktive 2015/2436 uopće se ne upućuje na pravo država članica za utvrđivanje njezina smisla i dosega te iz usporedbe različitih jezičnih verzija te odredbe proizlazi da između njih postoje određena odstupanja.
50.
Kao što je to pravilno naglasio sud koji je uputio zahtjev, Sud je pojam „[držanje]” razmatrao u presudi Coty Germany. Ta se presuda osobito odnosila na utvrđivanje može li se radnja skladištenja proizvoda kojima se povređuje pravo žiga, a da ih sama treća osoba nije nudila na prodaju ili ih stavila na tržište te ih nije imala namjeru nuditi na prodaju ili ih staviti na tržište, smatrati „uporabom” žiga u smislu članka 9. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i članka 9. stavaka 1. i 2. Uredbe 2017/1001 i osobito „[držanjem]” tih proizvoda u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište u smislu članka 9. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009, sadržaj kojeg je preuzet u članku 9. stavku 3. točki (b) Uredbe 2017/1001 (
21
).
51.
Nezavisni odvjetnik M. Campos Sánchez‑Bordona u tom je pogledu pravilno naveo da se izraz „posjedovanje” ne nalazi u svim jezičnim verzijama članka 9. stavka 3. točke (b) Uredbe 2017/1001. Tako su samo u francuskoj („détenir”) i njemačkoj („besitzen”) jezičnoj verziji upotrijebljene riječi koje su izravno povezane s pravnim institutom „possessio“. U drugim se jezičnim verzijama, poput španjolske, talijanske, portugalske, engleske i švedske („almacenarlos”, „stoccaggio”, „armazená-los”, „stocking” i „lagra”), daje prednost glagolima ili imenicama koji označavaju radnju skladištenja robe (
22
).
52.
Iako Sud u presudi Coty Germany naposljetku nije trebao odlučivati o tome što konkretno valja podrazumijevati pod pojmom „[držanje]” u smislu članka 9. stavka 3. točke (b) Uredbe 2017/1001 te se usredotočio na komercijalnu svrhu držanja „u svrhu nuđenja proizvoda ili njihova stavljanja na tržište”, u navedenoj se presudi kao i sudskoj praksi Suda pružaju korisne smjernice za odgovor na pitanje upućeno u ovom slučaju.
53.
Naime, kao što je to navedeno u točki 30. ovog mišljenja, držanje proizvoda na kojima se nalazi zaštićeni žig jedan je od načina „uporabe” žiga, u smislu članka 9. stavka 2. Uredbe 2017/1001 ili članka 10. stavka 2. Direktive 2015/2436, koji se na netaksativan način nabrajaju u stavku 3. tih odredbi, koje nositelj prava žiga Europske unije ili prava nacionalnog žiga može zabraniti, pod uvjetom da to držanje ima svrhu nuđenja proizvoda ili njihova stavljanja na tržište.
54.
Međutim, Sud je već imao priliku naglasiti da u svojem uobičajenom značenju izraz „rabe” podrazumijeva aktivno ponašanje i izravnu ili neizravnu kontrolu nad radnjom koja predstavlja uporabu. U tom pogledu, istaknuo je da se u članku 9. stavku 2. Uredbe br. 207/2009 i članku 5. stavku 3. Direktive 2008/95, čiji je sadržaj preuzet u članku 10. stavku 3. Direktive 2015/2436, u kojima se na netaksativan način nabrajaju vrste uporabe koje nositelj žiga može zabraniti, isključivo navode aktivni postupci treće osobe (
23
). U tom je kontekstu Sud podsjetio na to da je cilj članka 9. Uredbe br. 207/2009 i članka 5. Direktive 2008/95 staviti nositelju žiga Europske unije ili nacionalnog žiga na raspolaganje pravni instrument koji mu omogućava da zabrani i na taj način zaustavi svaku uporabu treće osobe tog žiga bez svoje suglasnosti. Međutim, samo ona treća osoba koja ima izravnu ili neizravnu kontrolu nad radnjom koja predstavlja uporabu zapravo može zaustaviti tu uporabu i na taj način postupiti u skladu s tom zabranom (
24
).
55.
Sud je prema tome razmatrao različite situacije u kojima je treći pružatelj usluga, operator internetske trgovine, oglašivač ili držatelj skladišta, upotrebljavao znak koji je istovjetan tuđem žigu kako bi utvrdio može li se smatrati da ta treća osoba „rabi” navedeni znak.
56.
Sud je tako smatrao da operatori internetske trgovine koji usluge skladištenja nude prodavateljima, koji posluju u toj trgovini i čiji cilj nije da sami nude robu koju skladište ili je sami stavljaju na tržište ne „rabe” znakove stavljene na uskladištenu robu. Sud je pojasnio da stvaranje tehničkih uvjeta potrebnih za uporabu znaka i dobivanje naknade za tu uslugu ne znači da onaj tko je pružio tu uslugu sam rabi navedeni znak. Osim ako se ne uspostavi veza između znaka o kojem je riječ i usluga koje pruža treći pružatelj usluga, navedena uporaba pripisuje se klijentima pružatelja usluga (
25
).
57.
Usto, prema mišljenju Suda, oglašivaču se ne može pripisati uporaba znaka ako su oglasi postupci drugih gospodarskih subjekata, kao što su operatori referentnih internetskih stranica, koji prekorače izričite upute tog oglašivača kojima se nastoji izbjeći takva uporaba ili s kojima oglašivač nema nikakve izravne ili neizravne veze i koji ne djeluju po narudžbi i za račun tog oglašivača, nego samoinicijativno i u svoje ime. Stoga članak 10. stavak 2. Direktive 2015/2436 nije moguće tumačiti na način da se osoba, neovisno o svojem postupanju, može smatrati onom koja rabi znak istovjetan ili sličan žigu druge osobe samo zato što joj ta uporaba može donijeti ekonomsku korist (
26
).
58.
Kad je riječ o držatelju skladišta koji je, u okviru uobičajenog obavljanja svoje djelatnosti, proizvode samo pohranio za treću osobu, Sud je također smatrao da njegovo pružanje usluge skladištenja robe zaštićene tuđim žigom ne predstavlja „uporabu” znaka. Posrednici, poput skladištara robe, koji pružaju usluge svojim klijentima stoga ne mogu snositi odgovornost za povrede prava žiga koje počine s obzirom na to da žig ne upotrebljavaju u okviru vlastite poslovne komunikacije ni u okviru svoje gospodarske djelatnosti. Suprotno tomu, isto ne vrijedi kad je riječ o gospodarskom subjektu koji isporuči tom držatelju skladišta i uskladišti robu zaštićenu žigom čiji nije nositelj s namjerom da je stavi na tržište. Stoga tog gospodarskog subjekta treba kvalificirati kao „[držatelja] u te svrhe”, u smislu članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2015/2436. U protivnom se radnje držanja u svrhu stavljanja na tržište, koje se navode u tom članku 10. stavku 3. i koje se obično ostvaruju bez izravnog kontakta s potencijalnim potrošačima, ne bi mogle kvalificirati kao „uporaba” u smislu navedenog članka i stoga ne bi mogle biti zabranjene, iako je zakonodavac Unije izričito odredio da ih se može zabraniti (
27
).
59.
Kako bi utvrdio rabi li treća osoba znak istovjetan ili sličan zaštićenom žigu, u smislu članka 10. stavka 2. Direktive 2015/2436, Sud je stoga uveo razliku među pružateljima usluga ovisno o uslugama koje nude i njihovu ponašanju. Do takve uporabe ne dolazi kad treća osoba samo pruža tehničko rješenje koje je nužno kako bi se znak mogao upotrebljavati ili kad je njezino ponašanje pasivno i nema izravnu ili neizravnu kontrolu nad radnjom koja predstavlja uporabu (
28
). Suprotno tomu, do uporabe dolazi u smislu te odredbe kad treća osoba o kojoj je riječ ima izravnu ili neizravnu kontrolu nad radnjom koja predstavlja zabranjenu uporabu. Može biti riječ o prodavatelju koji upotrebljava internetsku trgovinu u svrhu nuđenja ili stavljanja na tržište proizvoda zaštićenih žigom čiji nije nositelj, odnosno gospodarskom subjektu koji te proizvode isporučuje držatelju skladišta s namjerom da ih stavi na tržište i koji upotrebljava zaštićeni žig u okviru vlastite komercijalne komunikacije (
29
).
60.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je, s jedne strane, „[držanje]” u svrhu nuđenja proizvoda ili njihova stavljanja na tržište jedan od načina uporabe izričito navedenih u članku 10. stavku 3. točki (b) Direktive 2015/2436, koji nositelj zaštićenog žiga može zabraniti. S druge strane, Sud je u biti već naveo da gospodarski subjekt koji držatelju skladišta isporuči robu zaštićenu žigom čiji nije nositelj, s namjerom da je stavi na tržište, rabi taj žig i drži robu u smislu te odredbe. Stoga smatram da se člankom 10. stavkom 3. točkom (b) Direktive 2015/2436 nositelju zaštićenog nacionalnog žiga dodjeljuje pravo da pokrene postupak protiv svih trećih osoba koje imaju izravnu ili neizravnu kontrolu nad tim držanjem.
61.
Stoga držanje proizvoda u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište treba shvatiti na način da uključuje sve situacije u kojima treća osoba koju optužuje nositelj zaštićenog žiga sama skladišti proizvode u svrhu njihova nuđenja ili stavljanja na tržište na državnom području na kojem je žig zaštićen ili ih za njezin račun u te svrhe skladišti druga osoba, a ta treća osoba ima odlučujući utjecaj na tu osobu, s obzirom na to da čak i neizravno može odlučiti o namjeni tih proizvoda.
62.
Takvo tumačenje članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436 također je u skladu s ciljem članka 10. te direktive, a to je staviti na raspolaganje nositelju žiga pravni instrument koji mu omogućava da zabrani i na taj način zaustavi svaku uporabu tog žiga od treće osobe bez svoje suglasnosti. Kao što je to pravilno istaknula Komisija, tim se tumačenjem nositelju žiga može osigurati djelotvorna zaštita. U protivnom treća osoba koja neizravno izvršava kontrolu posredstvom druge osobe može izbjeći pravne posljedice članka 10. stavka 3. točke (b) Direktive 2015/2436, čak i ako ima kontrolu, makar neizravnu, nad robom u svrhu njezina nuđenja ili stavljanja na tržište na državnom području na kojem je žig zaštićen.
63.
Stoga zaključujem da članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da držanje u smislu te odredbe uključuje činjenicu da osoba koja ima stvarnu mogućnost pristupa proizvodima ima odlučujući utjecaj za odlučivanje, makar neizravno, o namjeni tih proizvoda.
Zaključak
64.
Slijedom navedenih razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 10. stavak 3. točku (b) Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima
treba tumačiti na način da:
–
nositelj nacionalnog žiga može zabraniti da treća osoba drži u drugoj državi članici proizvode kojima se povređuje njegov žig u svrhu nuđenja tih proizvoda ili njihova stavljanja na tržište u zemlji u kojoj je žig zaštićen;
–
držanje u smislu te odredbe uključuje mogućnost odlučujućeg utjecaja na osobu koja ima stvaran pristup proizvodima u pogledu odlučivanja, makar neizravnog, o namjeni tih proizvoda.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2015., L 336, str. 1. i ispravak SL 2016., L 110, str. 5.)
(
3
)	Presuda od 21. lipnja 2012., Donner (C‑5/11, u daljnjem tekstu: presuda Donner, EU:C:2012:370, t. 30.)
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, t. 46. i 47.
(
5
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)
(
6
)	Vidjeti presudu Donner (t. 27.).
(
7
)	Vidjeti presude od 17. studenoga 2022., Merck Sharp & Dohme i dr. (C‑224/20, u daljnjem tekstu: presuda Merck Sharp & Dohme i dr., EU:C:2022:893, t. 112. i navedena sudska praksa) i od 17. studenoga 2022., Impexeco i PI Pharma (C‑253/20 i C‑254/20, EU:C:2022:894, t. 44.).
(
8
)	Vidjeti u tom smislu uvodne izjave 5., 6., 7. i 8. Uredbe 2017/1001. Vidjeti i presudu od 22. ožujka 2012., Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, t. 30. i 31.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, t. 31. do 33.).
(
9
)	Vidjeti uvodnu izjavu 5. Uredbe 2017/1001; vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, t. 29.), kao i, među ostalim, Wertheimer, H. W., „The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries”, International and Comparative Law Quarterly, 1967., sv. 16., br. 3, str. 630. i Dinwoodie, G. B., „Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model”, Notre Dame Law Review, 2017., sv. 92., br. 4, str. 1673.
(
10
)	Vidjeti u tom smislu presude od 22. lipnja 1994., IHT Internationale Heiztechnik i Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, t. 22.) i od 19. travnja 2012., Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, t. 25.).
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presude od 7. prosinca 2017., Coca‑Cola/EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, t. 81.) i od 21. prosinca 2022., International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Prikaz kutije cigareta) (T‑44/22, EU:T:2022:843, t. 78.).
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., TOP Logistics i dr. (C‑379/14, EU:C:2015:497, t. 38., 41. i 42.), u kojoj se upućuje na članak 5. stavak 3. Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.). Ta je direktiva zamijenjena Direktivom 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.), koja je sama pak zamijenjena Direktivom 2015/2436. Međutim, tekst, kontekst ili cilj članka 5. stavaka 1., članka 5. stavka 2. i članka 5. stavka 3. točke (b) Prve direktive 89/104 ni na koji način nisu bitno izmijenjeni u odnosu na istovjetnu odredbu iz Direktive 2008/95 – članak 5. stavak 1., članak 5. stavak 2. i članak 5. stavak 3. točku (b) – i istovjetnu odredbu iz Direktive 2015/2436 – članak 10. stavak 1., članak 10. stavak 2. i članak 10. stavak 3. točku (b). Iz toga slijedi da su upućivanja na sudsku praksu koja se odnosi na te odredbe Prve direktive 89/104 i Direktive 2008/95 i dalje relevantna za potrebe tumačenja članka 10. Direktive 2015/2436.
Vidjeti i presudu od 2. travnja 2020., Coty Germany (C‑567/18, u daljnjem tekstu: presuda Coty Germany, EU:C:2020:267, t. 44. i 45.), u kojoj je bila riječ o članku 9. stavku 2. točki (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu [Europske unije] (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.). Budući da je tekst članka 9. Uredbe 2017/1001, čiji je sadržaj preuzet iz članka 9. Uredbe br. 207/2009 i članka 9. Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (SL 1994., L 11, str. 1.), gotovo istovjetan tekstu članka 10. Direktive 2015/2436, rasuđivanja u pogledu tih odredbi uredbi o žigu Europske unije mogu se primijeniti mutatis mutandis na tu odredbu Direktive 2015/2436. Vidjeti u tom pogledu presudu Merck Sharp & Dohme i dr. (t. 112. do 116.); vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu ÖKO‑Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, t. 26.).
(
13
)	Vidjeti presudu od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr. (C‑324/09, u daljnjem tekstu: presuda L’Oréal i dr., EU:C:2011:474, t. 62., 63. i 67.), koja se osobito odnosila na proizvode koji se nalaze u državi koja nije članica Europskog gospodarskog prostora, koji su zaštićeni žigom registriranim u državi članici Unije i koje je gospodarski subjekt oglašavao i nudio na prodaju na platformi za internetsku trgovinu, bez suglasnosti nositelja tog žiga, potrošačima koji se nalaze na području koje je obuhvaćeno zaštitom navedenog žiga.
Vidjeti u tom smislu i presudu od 5. rujna 2019., AMS Neve i dr. (C‑172/18, EU:C:2019:674, t. 47. do 49. i navedena sudska praksa), koja se odnosila na sudsku nadležnost sudova države članice za odlučivanje o tužbi zbog povrede žiga Europske unije kad su potrošačima iz te države upućene elektronički prikazane reklame i ponude na prodaju, neovisno o činjenici da je treća osoba donijela odluke i mjere radi tog elektroničkog prikaza u drugoj državi članici. Sud se u toj presudi osobito oslonio na rasuđivanje izneseno u presudi L’Oréal i dr.
(
14
)	Vidjeti presude L’Oréal i dr. (t. 64. i 65. i navedena sudska praksa) i od 5. rujna 2019., AMS Neve i dr. (C‑172/18, EU:C:2019:674, t. 56.).
(
15
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2005., Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, t. 58. do 61.), koja se osobito odnosila na tumačenje članka 5. stavka 1., članka 5. stavka 2. i članka 5. stavka 3. točke (b) Prve direktive 89/104 te članka 9. stavka 1. i članka 9. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 40/94; vidjeti također presudu od 1. prosinca 2011., Philips (C‑446/09 i C‑495/09, EU:C:2011:796, t. 56. do 58.), koja se odnosila na robu kojom su se mogla povrijediti isključiva prava koja proizlaze iz registriranog dizajna i određena autorska prava, kao i na žig Europske unije, te u kojoj je Sud uputio na presudu L’Oréal i dr. i presudu od 18. listopada 2005., Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Vidjeti i presudu od 6. veljače 2014., Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, t. 32. do 35.).
(
16
)	Presuda Donner (t. 30.). Konkretnije, Sud je zaključio da je taj trgovac počinio „javno distribuiranje” u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).
(
17
)	Vidjeti presudu od 3. listopada 2013., Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, t. 43. do 47.). Sud je pojasnio da je stoga sud pred kojim je pokrenut postupak nadležan samo u pogledu štete prouzročene na državnom području države članice kojoj pripada.
(
18
)	Vidjeti u tom smislu među ostalim presude od 27. listopada 2022., Soda‑Club (CO2) i SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, t. 35. i 36.); Merck Sharp & Dohme i dr. (t. 45.) i od 25. siječnja 2024., Audi (Nosač amblema na rešetki hladnjaka) (C‑334/22, EU:C:2024:76, t. 31.).
(
19
)	Vidjeti među ostalim presudu od 13. listopada 2022., Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, t. 32. i navedena sudska praksa).
(
20
)	Vidjeti presudu od 22. ožujka 2012., Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, t. 42. i navedena sudska praksa).
(
21
)	Presuda Coty Germany (t. 35.)
(
22
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, t. 46.).
(
23
)	Vidjeti presudu od 3. ožujka 2016., Daimler (C‑179/15, u daljnjem tekstu: presuda Daimler, EU:C:2016:134, t. 40.), „poput ‚isticanja’ znaka na proizvodima ili njihovim pakiranjima ili ‚uporabe’ na poslovnim dokumentima i u reklamiranju, ‚nuđenja’ proizvoda, njihova ‚stavljanja na tržište’, ‚[držanja]’ u te svrhe, njihova ‚uvoza’ ili ‚izvoza’ ili ‚nuđenja’ i ‚pružanja’ usluga pod tim znakom”.
(
24
)	Vidjeti presude Daimler (t. 39. do 41.); od 25. srpnja 2018., Mitsubishi Shoji Kaisha i Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, t. 38.); Coty Germany (t. 37. i 38.) i od 22. prosinca 2022., Louboutin (Uporaba znaka na internetskom tržištu kojim se nanosi povreda) (C‑148/21 i C‑184/21, EU:C:2022:1016, t. 27. i 28.).
(
25
)	Vidjeti u tom smislu presude od 23. ožujka 2010., Google France i Google (C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, t. 57. i 72.); L’Oréal i dr. (t. 92., 102. i 103.); od 15. prosinca 2011., Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, t. 29. i 32.) i presudu Coty Germany (t. 40. do 48.), u kojoj držatelj skladišta usto nije imao saznanja o skladištenju proizvoda kojima se povređuju prava žiga; vidjeti također rješenje od 19. veljače 2009., UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, t. 47.).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu presude Daimler (t. 34. do 36., 39. i 42.) i od 2. srpnja 2020., mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, t. 21. do 25.).
(
27
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., TOP Logistics i dr. (C‑379/14, EU:C:2015:497, t. 42. do 45.), u kojoj se upućuje na članak 5. stavak 3. Prve direktive 89/104.
(
28
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, t. 39.), u kojem se upućivalo na članak 9. stavak 2. Uredbe 2017/1001.
(
29
)	U tom pogledu vidjeti po analogiji i presudu Donner (t. 27.), u kojoj je Sud smatrao da je trgovac odgovoran za svaku radnju koju sam poduzima ili koja se poduzima za njegov račun, a koja dovodi do „javnog distribuiranja”, u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2001/29, u državi članici gdje je distribuirana roba zaštićena autorskim pravom. Dodao je da je odgovoran i za sve istovjetne radnje koje su izvršile treće osobe kada je navedeni trgovac namjerno odabrao javnost države odredišta i kada je morao biti svjestan djelovanja te treće osobe.