62021CJ0567
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
8. lipnja 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članci 33. i 36. – Priznavanje odluke donesene u jednoj državi članici – Incidentalni zahtjev iznesen pred sudom druge države članice – Učinci koje ta odluka proizvodi u zemlji podrijetla – Dopuštenost tužbe podnesene u zamoljenoj državi članici nakon donošenja navedene odluke – Nacionalna postupovna pravila kojima se propisuje kumuliranje zahtjeva u jednom postupku”
U predmetu C‑567/21,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), odlukom od 8. rujna 2021., koju je Sud zaprimio 15. rujna 2021., u postupku
BNP Paribas SA
protiv
TR,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: K. Jürimäe, predsjednica vijeća, M. Safjan, N. Piçarra, N. Jääskinen (izvjestitelj) i M. Gavalec, suci,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za društvo BNP Paribas SA, V. Bringer, N. Coutrelis i M. Lévis, avocats,
–
za osobu TR, A. Lyon‑Caen, T. Lyon‑Caen i F. Thiriez, avocats,
–
za francusku vladu, A. Daniel i A.-L. Desjonquères, u svojstvu agenata,
–
za švicarsku vladu, N. Marville‑Dosen i J. Schickel‑Küng, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, S. Noë i W. Wils, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 16. veljače 2023.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 33. i 36. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva BNP Paribas SA i osobe TR vezano uz njezin otkaz, o kojem je odlučeno u odluci koju je donio engleski sud, a čiji učinci na dopuštenost postupka koji je naknadno pokrenut pred francuskim sudovima dovode do prijepora.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 44/2001
3
Uvodne izjave 2., 6., 16. i 19. Uredbe br. 44/2001 formulirane su ovako:
„(2)
Određene razlike između nacionalnih propisa kojima su uređeni [sudska] nadležnost i priznavanje sudskih odluka sprečavaju ispravno djelovanje unutarnjeg tržišta. Nužno je da države članice koje ova Uredba obvezuje usvoje propise za ujedinjavanje pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima te za pojednostavljivanje formalnosti s ciljem brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka.
[…]
(6)
Kako bi se postigao cilj slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potrebno je i prikladno da pravila kojima je uređena [sudska] nadležnost i priznavanje sudskih odluka te njihovo izvršenje budu uređena pravno obvezujućim i izravno primjenjivim pravnim instrumentom Zajednice.
[…]
(16)
Uzajamno povjerenje u zadovoljavanje pravde unutar Zajednice opravdava da sudske odluke donesene u nekoj državi članici automatski budu priznate bez potrebe bilo kakvog postupka osim u slučajevima njihova osporavanja.
[…]
(19)
Trebao bi biti osiguran kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.)] i ove Uredbe, pa bi s tim ciljem trebale biti donesene prijelazne odredbe. Isti kontinuitet treba biti osiguran s obzirom na tumačenje [odredaba te] [k]onvencije […] na Sudu […]”.
4
U članku 33. iste uredbe, koji se navodi u njezinu poglavlju III. koje uređuje priznavanje i izvršenje, i to u odjeljku 1. tog poglavlja, naslovljenom „Priznavanje”, predviđa se:
„1.   Sudska odluka donesena u nekoj državi članici priznaje se u drugoj državi članici bez potrebe za bilo kakvim posebnim postupkom.
2.   Svaka zainteresirana stranka koja pokrene pitanje priznavanja sudske odluke kao glavni predmet spora, može, u skladu s postupcima iz odjeljaka 2. i 3. ovog poglavlja, zatražiti priznavanje sudske odluke.
3.   Ako je rezultat postupka pred sudom države članice ovisan o odluci o priznavanju koja se donosi kao odluka o prethodnom pitanju, taj sud ima nadležnost za odlučivanje o tome pitanju.”
5
U tom odjeljku 1., članak 36. Uredbe br. 44/2001 određuje:
„Ni pod kakvim se uvjetima strane sudske odluke ne mogu preispitivati s obzirom na njihov meritum.”
6
Ta je uredba stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.). Međutim, u skladu s člankom 66. stavkom 2. Uredbe br. 1215/2012, Uredba br. 44/2001 nastavlja se primjenjivati na odluke donesene u sudskim postupcima koji su pokrenuti prije 10. siječnja 2015., a koji spadaju u područje primjene potonje uredbe.
Sporazum o povlačenju
7
Sporazum o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 2020., L 29, str. 7., u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju) usvojen je 17. listopada 2019. i stupio je na snagu 1. veljače 2020.
8
Članak 67. tog sporazuma, naslovljen „Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka i s time povezana suradnja središnjih tijela”, u stavku 2. točki (a) određuje:
„U Ujedinjenoj Kraljevini i u državama članicama u situacijama koje uključuju Ujedinjenu Kraljevinu, u pogledu priznavanja i izvršenja sudskih [presuda], odluka, vjerodostojnih isprava, sudskih nagodbi i sporazuma primjenjuju se sljedeći akti [i odredbe]:
(a)
Uredba […] br. 1215/2012 primjenjuje se na priznavanje i izvršenje sudskih odluka donesenih u sudskim postupcima koji su pokrenuti prije isteka prijelaznog razdoblja […]”
9
U članku 126. navedenog sporazuma predviđa se prijelazno razdoblje koje počinje na dan stupanja na snagu tog sporazuma i završava 31. prosinca 2020., tijekom kojeg se, sukladno članku 127. stavku 1. prvom podstavku istog sporazuma, na Ujedinjenu Kraljevinu i unutar njezina državnog područja primjenjuje pravo Unije, osim ako Sporazumom o povlačenju nije predviđeno drukčije.
Nacionalno pravo
Francusko pravo
10
U članku L. 1234‑5 prvom stavku codea du travail (Zakonik o radu) određuje se:
„Kad zaposlenik ne odrađuje otkazni rok, ima pravo na kompenzacijsku naknadu, osim ako je počinio tešku povredu radne obveze.”
11
Sukladno odredbi članka L. 1234‑9 prvog stavka tog zakonika:
„Zaposlenik koji je sklopio ugovor o radu na neodređeno vrijeme i koji je otpušten […] ima pravo na otpremninu, osim u slučaju teške povrede radne obveze.”
12
Prema članku L. 1235‑3 navedenog zakonika, ako je zaposlenik otpušten bez stvarnog i ozbiljnog razloga, sud može predložiti vraćanje zaposlenika u poduzeće, uz zadržavanje stečenih povlastica, a ako jedna od strana odbije to vraćanje, sud priznaje zaposleniku novčanu naknadu na teret poslodavca.
13
U članku R. 1452‑6 istog zakonika, u verziji koja je bila na snazi prije nego što je stavljen izvan snage décretom no 2016‑660, du 20 mai 2016, relatif à la justice prud’homale et au traitement judiciaire du contentieux du travail (Uredba br. 2016‑660 od 20. svibnja 2016. o radnim sudovima i sudskom rješavanju radnih sporova) (JORF od 25. svibnja 2016., propis br. 30), navodilo se:
„U pogledu svih zahtjeva u vezi s ugovorom o radu između istih strana, neovisno o tome je li ih podnio tužitelj ili tuženik, provodi se samo jedan postupak.
To se pravilo ne primjenjuje ako je osnova zahtjevâ nastala ili se otkrila nakon pokretanja postupka pred radnim sudom.”
Pravo Ujedinjene Kraljevine
14
Employment Rights Act 1996 (Zakon o pravima iz radnog odnosa iz 1996., u daljnjem tekstu: ERA iz 1996.) sadržava dio X. naslovljen „Nezakoniti otkaz”.
15
Poglavlje I. iz tog dijela X., naslovljeno „Pravo osobe da ne bude nezakonito otpuštena”, sadržava odjeljak 98. koji je formuliran ovako:
„(1) Kad za potrebe ovog dijela utvrđuje je li otkaz zaposlenika opravdan ili nezakonit poslodavac treba dokazati:
(a)
razlog (ili, ako ih postoji nekoliko, glavni razlog) za otkaz, te
(b)
neovisno o tome je li riječ o razlogu obuhvaćenom pododjeljkom (2) ili nekom drugom materijalnom razlogu, tako da opravda otkaz zaposlenika koji je bio zaposlen na radnom mjestu na kojem je bio zaposlen dotični zaposlenik.
(2) Razlog je obuhvaćen ovim pododjeljkom ako:
[…]
(b)
se odnosi na ponašanje zaposlenika.
[…]
(4) Ako je poslodavac ispunio zahtjeve iz pododjeljka (1), odluka o tome je li otkaz opravdan ili nezakonit (s obzirom na razlog koji je poslodavac dokazao)
(a)
ovisi o činjenici je li poslodavac u određenim okolnostima (uključujući veličinu i administrativna sredstva poslodavčeva poduzeća) postupio razumno time što je smatrao da je to valjan razlog za otpuštanje zaposlenika, te
(b)
će biti donijeta u skladu s pravičnošću i osnovanošću predmeta.
[…]”
16
Poglavlje II. navedenog dijela X., naslovljeno „Pravni lijekovi u slučaju nezakonitog otkaza”, sadržava odjeljak 118. u kojem se određuje da, kada sud dosudi naknade za nezakoniti otkaz u skladu s odjeljcima 112(4) i 117(3), te naknade uključuju, s jedne strane, basic award (osnovnu naknadu) i, s druge strane, compensatory award (kompenzacijsku naknadu).
Glavni postupak i prethodna pitanja
17
Dana 25. kolovoza 1998., na temelju ugovora na koji se primjenjuje englesko pravo, društvo BNP Paribas, prije BNP SA, zaposlilo je tuženika iz glavnog postupka kako bi radio u podružnici tog francuskog društva smještenoj u Londonu (Ujedinjena Kraljevina).
18
Dana 2. travnja 2009. te su stranke potpisale ugovor o radu na neodređeno vrijeme na koji se primjenjivalo francusko pravo, a njime je bilo predviđeno upućivanje dotične osobe u Singapur. Na temelju dodatka koji je uz taj ugovor sklopljen dana 16. kolovoza 2010., on je potom bio raspoređen u londonsku podružnicu.
19
Dopisom od 30. rujna 2013. tuženik iz glavnog postupka je dobio otkaz zbog teške povrede radne obveze, i to zbog događaja koji su se dogodili za vrijeme dok je bio upućen na rad u Singapuru, a on je taj otkaz osporavao.
20
Iz spisa kojim Sud raspolaže razvidno je da je 20. prosinca 2013. taj zaposlenik pokrenuo postupak pred Employment Tribunalom, London Central (Radni sud u Središnjem Londonu, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: engleski sud), tražeći da se utvrdi da je otkaz bio nezakonit i da mu se dosudi naknada štete po toj osnovi, pri čemu je izrazio zadršku u pogledu mogućnosti da usto podnese i zahtjeve za isplatu u vezi s raskidom njegova ugovora o radu.
21
Presudom od 26. rujna 2014. (u daljnjem tekstu: britanska presuda) taj je sud utvrdio da je navedena tužba osnovana s gledišta prava Ujedinjene Kraljevine te je odredio da će se na idućoj raspravi odlučivati o ostalim pitanjima vezanima uz naknadu štete. Društvo BNP Paribas dotičnom je isplatilo iznos od 81175 britanskih funti (GBP) (oko 96517 eura) po osnovi kompenzacijske naknade. Navedeni je sud u toj presudi među ostalim naveo da je društvo BNP Paribas sankcioniralo svojeg zaposlenika u skladu s francuskim Zakonikom o radu, ali da je pravni savjetnik tog društva prihvatio da se spor rješava na temelju ERA‑e iz 1996. i sudske prakse Ujedinjene Kraljevine.
22
Dana 27. studenoga 2014. navedeni je zaposlenik pokrenuo postupak pred conseilom de prud’hommes de Paris (Radni sud u Parizu, Francuska), tražeći da se društvu BNP Paribas naloži da mu isplati različite iznose, i to konkretno naknadu štete zbog otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga, kompenzacijsku naknadu za otkazni rok i otpremninu te bonuse i dodatke predviđene njegovim ugovorom o radu. Presudom od 17. svibnja 2016. ti su zahtjevi proglašeni nedopuštenima zbog toga što je britanska presuda stekla svojstvo pravomoćnosti.
23
Presudom od 22. svibnja 2019. cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) je ukinuo presudu od 17. svibnja 2016. Smatrao je da je britanska presuda postala pravomoćna u dijelu u kojem je utvrđeno da se otkaz nije temeljio na stvarnom i ozbiljnom razlogu, ali da su zahtjevi koje je zaposlenik podnio u Francuskoj ipak dopušteni. Taj je sud istaknuo da se u tužbi koja je podnesena engleskom sudu izričito navodi da dotični potražuje „osnovnu i kompenzacijsku naknadu”, a ne „naknade i beneficije u vezi s raskidom njegova ugovora o radu” koje je pokušao ishoditi pokretanjem postupka pred drugim sudom. Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) je smatrao da imovinski zahtjevi koji su podneseni engleskom sudu nisu isti i da nemaju istu osnovu kao zahtjevi koji su njemu podneseni, tako da uopće nije moguće pozivati se na njihovu pravomoćnost. Naložio je društvu BNP Paribas da isplati naknadu štete zbog otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga, kompenzacijsku naknadu za otkazni rok, otpremninu te bonuse i dodatke na temelju francuskog prava i ugovora o radu iz glavnog postupka.
24
Društvo BNP Paribas je protiv te presude podnijelo žalbu Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska), sudu koji je uputio zahtjev u ovom postupku. Konkretno, poziva se na članak 33. Uredbe br. 44/2001 tvrdeći da zbog britanske presude francuski sudovi nisu imali mogućnost razmatranja zahtjeva koje je podnio dotični zaposlenik. U tom smislu smatra, kao prvo, da je prigovor pravomoćnosti trebalo ocjenjivati imajući u vidu pravnu snagu i učinkovitost koje strana presuda uživa u državi članici u kojoj je donesena i da je trebalo istražiti priječi li ta presuda to da sudovi druge države članice odlučuju o zahtjevima koji su mogli biti izneseni od trenutka kad je pokrenut postupak u toj prvoj državi. Kao drugo, tvrdi da, u sporu iz glavnog postupka, zahtjevi koje je zaposlenik podnio u Francuskoj imaju isti predmet, odnosno otklanjanje posljedica njegova otkaza, i istu osnovu, odnosno ugovor o radu potpisan 2. travnja 2009., kao i zahtjevi povodom kojih je već pokrenut postupak pred engleskim sudom, tako da njihovo podnošenje priječi činjenica da je potonji sud donio pravomoćnu odluku, zbog čega su nedopušteni.
25
U tom pogledu, Cour de cassation (Kasacijski sud) se pita, prvo, može li u kontekstu članaka 33. i 36. Uredbe br. 44/2001 priznavanje odluke koju je donio sud jedne države članice učiniti nedopuštenim vođenje postupka između istih stranaka i zbog istog ugovora, a koji je naknadno pokrenut u drugoj državi članici radi odlučivanja o zahtjevima koji nisu bili izneseni pred navedenim stranim sudom, u okolnostima u kojima se u pravu države članice podrijetla, odnosno te prve države, predviđa pravilo o kumuliranju zahtjeva ili o jedinstvenosti postupka, dok se u pravu zamoljene države članice, odnosno te druge države, eventualno predviđa slično pravilo.
26
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u konkretnom slučaju, kada je riječ o pravu Ujedinjene Kraljevine, društvo BNP Paribas poziva na pravilo „abuse of process” iz odluke od 20. srpnja 1843., Henderson protiv Hendersona, koju je donio Court of Chancery (England and Wales) (Sud pravičnosti, Engleska i Wales, Ujedinjena Kraljevina), pravilo koje „strankama nalaže da, kada određeno pitanje postane predmet spora pred nadležnim sudom, svoj spor u cijelosti iznesu pred taj sud kako bi se mogli razriješiti svi aspekti tog pitanja i to, osim ako nije predviđena žalba, za sva vremena”. Sud koji je uputio zahtjev dodaje, referirajući se na francusko pravo, da je takozvano pravilo o „jedinstvenosti postupka” iz članaka R. 1452‑6 Zakonika o radu, koje je predviđalo da se svi zahtjevi u vezi s ugovorom o radu sklopljenim između istih stranaka moraju načelno rješavati u jednom postupku, prilikom pokretanja postupka pred conseilom de prud’hommes de Paris (Radni sud u Parizu) još uvijek bilo na snazi.
27
Drugo, u slučaju da se ocijeni da nedopuštenost ne proizlazi iz učinaka strane odluke u smislu članka 36. Uredbe br. 44/2001, sud koji je uputio zahtjev u takvim okolnostima postavlja pitanje utjecaja eventualne istovjetnosti „osnove” i „predmeta” u kontekstu primjene članaka 33. i 36. te uredbe, osobito imajući u vidu posebne zahtjeve koji su u ovom konkretnom slučaju bili podneseni pred engleskim sudom odnosno pred francuskim sudovima.
28
U tom pogledu, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li smatrati da imaju „isti predmet” svi zahtjevi koji imaju za cilj novčano sankcioniranje zbog neispunjavanja obveza koje proizlaze iz istog ugovora o radu, ili pak te zahtjeve treba razlikovati prema tome odnose li se na obveze vezane uz izvršenje tog ugovora ili na obveze specifično vezane uz njegov raskid.
29
S druge strane, taj se sud konkretno pita postoji li istovjetnost „predmeta” između, s jedne strane, kompenzacijske naknade koja se isplaćuje u slučaju nezakonitog otkaza, poput one koja je u pravu Ujedinjene Kraljevine predviđena ERA‑om iz 1996., i, s druge strane, naknade koja se isplaćuje u slučaju otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga, poput one koja se u francuskom pravu predviđa člankom L. 1235‑3 Zakonika o radu, ili eventualno kompenzacijske naknade za otkazni rok i otpremnine, poput onih koje se predviđaju u članku L. 1234‑5 prvom stavku odnosno članku L. 1234‑9 prvom stavku tog zakonika.
30
Treće i konačno, on želi znati treba li smatrati da tužba kao što je ona zbog nezakonitog otkaza koja postoji u Ujedinjenoj Kraljevini i tužba za isplatu bonusa ili dodataka previđenih ugovorom o radu imaju „istu osnovu” i „isti predmet” ako se te dvije tužbe temelje na istom ugovornom odnosu između stranaka.
31
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članke 33. i 36. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da su – kad se zakonom države članice u kojoj je odluka donesena potonjoj odluci daje takva pravna snaga da je ona prepreka tomu da iste stranke pokrenu novi postupak kako bi se odlučilo o zahtjevima koji su se mogli podnijeti još u prvotnom postupku – učinci koje ta odluka ima u državi članici u kojoj se traži izvršenje protivni tomu da sud potonje države, čijim se zakonom primjenjivim ratione temporis u radnom pravu predviđala slična obveza kumuliranja zahtjeva, odlučuje o takvim zahtjevima?
2.
U slučaju niječnog odgovora na to prvo pitanje, treba li članke 33. i 36. [Uredbe br. 44/2001] tumačiti na način da postupak kao što je postupak zbog ‚unfair dismissala' u Ujedinjenoj Kraljevini ima istu osnovu i isti predmet kao i postupak kao što je onaj u slučaju otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga u francuskom pravu, tako da su nedopušteni zahtjevi zaposlenika za naknadu štete zbog otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga, kompenzacijsku naknadu za otkazni rok i otpremninu koje je zaposlenik podnio pred francuskim sudom nakon što je u Ujedinjenoj Kraljevini donesena odluka kojom se njegov otkaz proglašava kao ‚unfair dismissal' i kojom mu se na temelju toga dosuđuju novčane naknade (compensatory award)? Treba li u tom pogledu razlikovati naknadu štete zbog otkaza bez stvarnog i ozbiljnog razloga, koja može imati istu osnovu i isti predmet kao ‚compensatory award', od otpremnine i naknade za otkazni rok koje se u francuskom pravu isplaćuju kad se otkaz temelji na stvarnom i ozbiljnom razlogu, ali se ne isplaćuju u slučaju otkaza zbog teške povrede radne obveze?
3.
Isto tako, treba li članke 33. i 36. Uredbe [br. 44/2001] tumačiti na način da postupak kao što je postupak zbog ‚unfair dismissala' u Ujedinjenoj Kraljevini i postupak za isplatu bonusa ili dodataka [predviđenih] u ugovoru o radu imaju istu osnovu i isti predmet jer se ti postupci temelje na istom ugovornom odnosu između stranaka?”
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
32
Kao prvo, kada je riječ o primjenjivosti ratione temporis Uredbe br. 44/2001, treba napomenuti da je ta uredba stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 1215/2012, ali da se, na temelju članka 66. stavka 2. potonje, prva uredba i dalje primjenjuje na odluke donesene u sudskim postupcima pokrenutim prije 10. siječnja 2015.
33
Kako bi se u kontekstu zahtjeva za priznavanje ili izvršenje odluke donesene u drugoj državi članici utvrdilo koja se od tih dviju uredbi primjenjuje ratione temporis, kao kriterij treba dakle uzeti trenutak pokretanja postupka u kojemu je donesena odluka čije se priznavanje ili izvršenje zahtijeva (vidjeti u tom smislu presudu od 6. lipnja 2019., Weil, C‑361/18, EU:C:2019:473, t. 24.).
34
U konkretnom slučaju, postupak u kojem je donesena odluka o čijem je priznavanju riječ u glavnom predmetu pokrenut je 20. prosinca 2013. pred engleskim sudom. Prema tome, Uredba br. 44/2001 se primjenjuje ratione temporis u sporu koji je pokrenut pred sudom koji je uputio zahtjev.
35
Kao drugo, kada je riječ o mogućnosti primjene Uredbe br. 44/2001 ratione loci unatoč povlačenju Ujedinjene Kraljevine iz Europske unije, treba istaknuti da se u skladu s člankom 67. stavkom 2. točkom (a) Sporazuma o povlačenju u vezi s njegovim člancima 126. i 127., Uredba br. 1215/2012 primjenjuje – u Ujedinjenoj Kraljevini kao i u država članicama ako je riječ o situaciji koja uključuje Ujedinjenu Kraljevinu – na priznavanje i izvršenje odluka donesenih u sudskim postupcima pokrenutima prije isteka prijelaznog razdoblja, odnosno do 31. prosinca 2020.
36
Iz toga slijedi da se odredbe o priznavanju i izvršenju koje se navode u Uredbi br. 44/2001, koja je već bila stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 1215/2012 prilikom usvajanja Sporazuma o povlačenju, također i dalje primjenjuju pod istim uvjetima.
37
U konkretnom slučaju, budući da je britanska presuda čije se priznavanje traži u Francuskoj bila donesena u sudskom postupku pokrenutom 20. prosinca 2013., Uredba br. 44/2001 se primjenjuje ratione loci u sporu iz glavnog postupka.
38
Kao treće, kada je riječ o tumačenju Uredbe br. 44/2001, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 19. i s obzirom na to da ta uredba u odnosima među državama članicama zamjenjuje Konvenciju od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje uređuju pristup novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), tumačenje odredaba navedene konvencije koje je dao Sud primjenjuje i na odredbe te uredbe u slučajevima kada se odredbe tih akata mogu smatrati istovjetnima (presuda od 14. rujna 2017., Nogueira i dr., C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 45. i navedena sudska praksa).
39
Imajući u vidu odredbe na koje se konkretno odnosi predmetni zahtjev za prethodnu odluku, valja istaknuti da takva istovjetnost postoji između, s jedne strane, članaka 26. i 29. Briselske konvencije i, s druge strane, članaka 33. i 36. Uredbe br. 44/2001, zato što je tekst prvonavedenih članaka u osnovi preuzet u tim drugonavedenim člancima. Stoga tumačenje koje je Sud već dao u pogledu jednih također vrijedi i za druge.
40
Kao četvrto i posljednje, kada je riječ o dosegu pitanja upućenih u ovom predmetu, valja istaknuti, s jedne strane, da situacija iz glavnog postupka odgovara slučaju iz članka 33. stavka 3. Uredbe br. 44/2001, odnosno slučaju kad se priznavanje odluke donesene u jednoj državi članici, tzv. „državi članici u kojoj je sudska odluka donesena”, traži u okviru incidentalnog zahtjeva pred sudom druge države članice, tzv. „države članice u kojoj se traži priznanje”. S druge strane, iz Izvješća o Briselskoj konvenciji koje je izradio P. Jenard (SL 1979., C 59, str. 44.) vidljivo je da članak 26. treći stavak te konvencije, koji odgovara članku 33. stavku 3. te uredbe, „uređuje slučajeve kad se priznavanje traži u okviru incidentalnog zahtjeva odnosno kao prigovor pravomoćnosti istaknut tijekom drugog postupka”, kako bi se spriječilo da se podnošenjem zahtjeva u toj drugoj državi članici o istim pitanjima koja su već riješena u toj odluci, ona dovodi u pitanje.
Prvo pitanje
41
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 33. Uredbe br. 44/2001 u vezi s člankom 36. te uredbe tumačiti na način da mu se protivi to da je posljedica priznavanja, u zamoljenoj državi članici, odluke vezane uz ugovor o radu donesene u državi članici podrijetla, nedopuštenost zahtjeva podnesenih pred sudom zamoljene države članice zato što se zakonodavstvom države članice podrijetla predviđa postupovno pravilo o kumuliranju svih zahtjeva koji se odnose na taj ugovor o radu.
42
S tim u vezi valja istaknuti, baš kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 37. svojeg mišljenja, da se pojam „priznavanje” u Uredbi br. 44/2001 ne definira, već se u njezinom članku 33. stavku 1. samo navodi da se odluke koje su donesene u jednoj državi članici priznaju u drugim državama članicama bez potrebe provođenja bilo kakvog postupka, dok se u njezinu članku 36. određuje da se strana odluka ni u kojem slučaju ne može preispitivati u pogledu merituma.
43
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, odredbe Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti autonomno, polazeći od sustava i ciljeva te uredbe (presude od 15. studenoga 2012., Gothaer Allgemeine Versicherung i dr., C‑456/11, EU:C:2012:719, t. 25. te od 7. ožujka 2018., E.ON Czech Holding, C‑560/16, EU:C:2018:167, t. 25. i navedena sudska praksa).
44
Kada je riječ o ciljevima Uredbe br. 44/2001, iz uvodnih izjava 2., 6. i 16. te uredbe vidljivo je da je njezin cilj, među ostalim, osiguravanje slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima donesenih u državama članicama koje navedena uredba obvezuje, ujednačavanjem pravila o sudskoj nadležnosti te pojednostavnjivanjem formalnosti propisanih za priznavanje i izvršenje tih odluka (vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2018., Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, t. 45. i navedenu sudsku praksu, te od 12. prosinca 2019., Aktiva Finants, C‑433/18, EU:C:2019:1074, t. 25.).
45
Kada je riječ o sustavu uspostavljenom Uredbom br. 44/2001, u njezinoj uvodnoj izjavi 16. naglašava se značaj uzajamnog povjerenja u pravosuđe unutar Unije, tim prije kada sudovi država članica moraju primjenjivati zajednička pravila o nadležnosti. To uzajamno povjerenje opravdava automatsko priznavanje odluka donesenih u jednoj državi članici, kako to predviđa članak 33. stavak 1. te uredbe, te podrazumijeva da se takve odluke ne preispituju u pogledu merituma, kako to zahtijeva članak 36. navedene uredbe. Kao što proizlazi iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 44/2001, sustav priznanja i izvršenja predviđen tom uredbom zasniva se upravo na uzajamnom povjerenju u zadovoljavanje pravde unutar Unije. Takvo povjerenje među ostalim zahtijeva da su sudske odluke donesene u jednoj državi članici pravno priznate u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2012., Gothaer Allgemeine Versicherung i dr., C‑456/11, EU:C:2012:719, t. 28., 35. i 37.; od 26. rujna 2013., Salzgitter Mannesmann Handel, C‑157/12, EU:C:2013:597, t. 31. i 32., te od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 40.).
46
Navedeno povjerenje također pretpostavlja da se odredbe o načelu priznavanja takve odluke, poput onih iz članka 33. Uredbe br. 44/2001, ne smiju usko tumačiti, dok se odredbe u kojima se utvrđuju iznimke od tog načela moraju usko tumačiti (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2012., Gothaer Allgemeine Versicherung i dr., C‑456/11, EU:C:2012:719, t. 28. i 30.; od 16. srpnja 2015., Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 41., te od 20. lipnja 2022., London Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association, C‑700/20, EU:C:2022:488, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
47
U tom kontekstu, kao što je to Sud već podsjetio citirajući izvješće P. Jenarda spomenuto u točki 40. ove presude, priznavanje mora „imati za učinak da se odlukama daje pravna snaga i učinkovitost kakve uživaju u državi u kojoj su donesene”. Prema tome, strana odluka koja se priznaje na temelju članka 33. Uredbe br. 44/2001 mora u zamoljenoj državi načelno proizvoditi iste učinke kakve ima i u državi podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2012., Gothaer Allgemeine Versicherung i dr., C‑456/11, EU:C:2012:719, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
48
Kao što je nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točkama 42. do 52. svojeg mišljenja, iz te sudske prakse proizlazi da, kada se priznavanje odluke donesene u određenoj državi članici traži na temelju Uredbe br. 44/2001, načelno je potrebno, s jedne strane, referirati se samo na pravna pravila države članice podrijetla kako bi se utvrdilo koje učinke ta odluka treba proizvoditi u zamoljenoj državi članici i, s druge strane, dati takvoj odluci pravnu snagu i učinkovitost kakvu uživa u državi članici u kojoj je donesena.
49
U konkretnom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da pravo države članice podrijetla nalaže strankama da kumuliraju sve svoje zahtjeve u vezi s istim pravnim odnosom u jednom postupku, pod prijetnjom utvrđivanja nedopuštenosti. Stoga treba utvrditi je li takvo postupovno pravilo obuhvaćeno pravnom snagom i učinkovitošću odluke donesene u državi članici podrijetla kada se ona priznaje u zamoljenoj državi članici, pa bi stoga novi zahtjevi koji su naknadno podneseni pred sudom zamoljene države članice, između istih stranaka i na temelju istog pravnog odnosa, bili nedopušteni.
50
S tim u vezi valja istaknuti da je takvo nacionalno pravno pravilo o kumuliranju zahtjeva postupovne naravi i da mu je cilj izbjeći da zahtjevi koji su u vezi s jednim te istim pravnim odnosom između stranaka dovedu do mnoštva postupaka, i to kako u interesu dobrog sudovanja tako i u interesu predmetnih stranaka. Međutim, svrha takvog pravila nije uređivanje pravne snage i učinkovitosti koje odluka uživa u državi u kojoj je donesena, u smislu sudske prakse navedene u točki 47. ove presude. Dakle, svrha navedenog pravila nije da se primjenjuje prilikom utvrđivanja učinaka odluke čije se priznavanje traži radi osporavanja dopuštenosti postupka koji se vodi između istih stranaka i tiče se istog pravnog odnosa, a pokrenut je u drugoj državi članici nakon donošenja te odluke.
51
Kao što je nezavisni odvjetnik u bitnome naglasio u točkama 58. do 62. svojeg mišljenja, suprotno tumačenje moglo bi dovesti u pitanje primjenu odredbi o priznavanju navedenih u poglavlju III. te uredbe te bi isto tako mogla biti ugrožena provedba odredbi kojima se ujednačeno utvrđuje nadležnost sudova država članica, koje se navode u poglavlju II. navedene uredbe, zato što bi to moglo imati za posljedicu da je stranka spriječena u podnošenju novih zahtjeva pred sudom koji je tom uredbom ipak određen kao nadležan.
52
U svakom slučaju, Sud je podsjetio na to da iako posljedica priznavanja u načelu mora biti davanje stranim odlukama pravne snage i učinkovitosti koje one uživaju u državi članici u kojoj su donesene, drugačije je u stadiju izvršenja odluke zato što u slučaju izvršenja nema nikakva razloga da se toj odluci priznaju prava koje ona nema u državi članici podrijetla ili učinci koje ne bi proizvodila istovrsna odluka koja je donesena izravno u zamoljenoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 2009., Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 66. te od 4. listopada 2018., Società Immobiliare Al Bosco, C‑379/17, EU:C:2018:806, t. 40. i navedenu sudsku praksu).
53
Isto tako, kada se strana odluka priznaje u zamoljenoj državi članici, ona je integrirana u pravni sustav te države članice te se primjenjuju njezina postupovna pravila.
54
Sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi koja se postupovna pravila primjenjuju nakon priznavanja odluke donesene u državi članici podrijetla te kakve su moguće postupovne posljedice u slučaju naknadno istaknutih zahtjeva.
55
Slijedom svih navedenih razloga, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 33. Uredbe br. 44/2001 u vezi s člankom 36. te uredbe treba tumačiti na način da mu se protivi to da je posljedica priznavanja, u zamoljenoj državi članici, odluke vezane uz ugovor o radu donesene u državi članici podrijetla, nedopuštenost zahtjeva podnesenih pred sudom zamoljene države članice zato što se zakonodavstvom države članice podrijetla predviđa postupovno pravilo o kumuliranju svih zahtjeva koji se odnose na taj ugovor o radu, ne dovodeći u pitanje postupovna pravila zamoljene države članice koja se mogu primjenjivati nakon što je to priznavanje izvršeno.
Drugo i treće pitanje
56
Imajući u vidu odgovor na prvo pitanje, nema potrebe odgovarati na drugo i treće pitanje.
Troškovi
57
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
Članak 33. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, u vezi s člankom 36. te uredbe,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi to da je posljedica priznavanja, u zamoljenoj državi članici, odluke vezane uz ugovor o radu donesene u državi članici podrijetla, nedopuštenost zahtjeva podnesenih pred sudom zamoljene države članice zato što se zakonodavstvom države članice podrijetla predviđa postupovno pravilo o kumuliranju svih zahtjeva koji se odnose na taj ugovor o radu, ne dovodeći u pitanje postupovna pravila zamoljene države članice koja se mogu primjenjivati nakon što je to priznavanje izvršeno.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski