62017TJ0330_RES
Asia T-330/17
Ceobus ym.
vastaan
Euroopan komissio
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 12.7.2019
Valtiontuet – Ranskan vuosina 1994–2008 toteuttama tukiohjelma – Région Île-de-Francen myöntämät investointiavustukset – Päätös, jolla tukijärjestelmä todetaan sisämarkkinoille soveltuvaksi – Voimassa olevan tuen ja uuden tuen käsitteet – SEUT 107 artikla – SEUT 108 artikla – Asetuksen (EU) 2015/1589 1 artiklan b alakohdan i ja v luetelmakohta – Vanhentumisaika – Asetuksen 2015/1589 17 artikla
Kumoamiskanne – Tutkittavaksi ottaminen – Kanteen hylkääminen asiasisällön osalta lausumatta kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisestä – Unionin tuomioistuinten harkintavalta
(SEUT 263 artikla)
(ks. 26 ja 27 kohta)
Valtiontuki – SEUT 108 artiklan 3 kohdan menettelysääntöjen vastaisesti myönnetty tuki – Kansallisten tuomioistuinten velvollisuudet
(SEUT 108 artiklan 3 kohta)
(ks. 32 ja 33 kohta)
Valtiontuki – Olemassa olevat tuet ja uudet tuet – Tuen luokittelu voimassa olevaksi tueksi – Edellytykset – Sisämarkkinoiden kehitys – Avustuksella hankittu kalusto, jota tuensaajat voivat käyttää kilpailulle avatuilla markkinoilla ennen tukiohjelman käyttöönottoa – Ei voimassa olevaa tukea
[SEUT 107 artikla; neuvoston asetuksen 2015/1589 1 artiklan b alakohdan v luetelmakohta]
(ks. 52–62 kohta)
Valtiontuki – Lainvastaisen tuen takaisinperiminen – Asetuksen 2015/1589 17 artiklan mukainen vanhentumisaika – Soveltamisala – Komission päätös, jolla sääntöjenvastaisesti toteutettu tukijärjestelmä todetaan sisämarkkinoille soveltuvaksi – Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen – Voimassa olevien vanhentumissääntöjen soveltaminen kansallisessa tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi tuen takaisinperintä on saatettu
(Neuvoston asetuksen 2015/1589 17 artikla)
(ks. 69–82 kohta)
Tiivistelmä
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi 12.7.2019 annetuissa tuomioissa Keolis CIF ym. v. komissio (T-289/17), Transdev ym. v. komissio (T-291/17), Région Île-de-France v. komissio (T-292/17), Optile v. komissio (T-309/17), Ceobus ym. v. komissio (T-330/17) ja STIF-IDF v. komissio (T-738/17) useita vaatimuksia, jotka koskivat Ranskan Île-de-Francen alueen linja-autoliikennealan yritysten hyväksi toteuttamista kahdesta tukiohjelmasta 2.2.2017 annetun komission päätöksen (
1
) osittaista kumoamista.
Kaikki nämä asiat liittyvät kahden tukiohjelman, jotka Île-de-Francen alue toteutti linja-autoliikennealan yritysten hyväksi, myöntämiseen; ensimmäisen niistä toteutti Île-de-Francen alue vuosina 1994–2008, ja toisen Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF) vuodesta 2008 alkaen. Näistä tukiohjelmista myönnetyillä tuilla pyrittiin edistämään Île-de-Francen alueen säännöllistä julkista liikennettä harjoittavien yritysten kaluston hankintaa ja korvaamaan näille aiheutuneita investointikustannuksia.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa riitautetussa päätöksessä komissio katsoi ensiksi, että nämä kaksi tukijärjestelmää olivat sisämarkkinoille soveltuvia. Toiseksi se kuitenkin totesi, että näistä ohjelmista myönnetyt tuet oli toteutettu sääntöjenvastaisesti, koska ne olivat ”uusia tukia” ja koska niistä ei ollut ilmoitettu sille. Tältä osin komissio on erityisesti todennut SEUT 108 artiklan 3 kohdan rikkomisen; kyseisen määräyksen mukaan jäsenvaltiot, jotka aikovat myöntää tai muuttaa valtiontukea, eivät saa toteuttaa suunniteltuja toimenpiteitä ennen kuin komissio on suorittanut hankkeita koskevan ennakkotarkastuksen. SEUT 108 artiklan 3 kohdassa määrätään näin ollen ns. standstill-velvollisuudesta, jota sovelletaan uusiin tukiin mutta ei voimassa oleviin tukiin.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tuomioilla Keolis CIF ym. v. komissio, Transdev ym. v. komissio, Optile v. komissio ja Ceobus ym. v. komissio useiden kyseisen alueen maanteiden henkilöliikennelinjastojen liikenteenharjoittajien nostamat kanteet, joilla vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin se koskee Île-de-Francen alueen vuosina 1994–2008 toteuttamaa tukiohjelmaa. Useat kantajat esittivät tässä yhteydessä väitteitä, joiden mukaan komissio oli laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, mutta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ne kaikki. Kanteidensa tueksi kantajat kiistivät lisäksi sen, että kuljetusalan yrityksille kyseenalaistetun tukiohjelman nojalla myönnetyt investointiavustukset olisi luokiteltava uusiksi tuiksi. Henkilöliikennelinjastojen liikenteenharjoittajat vetosivat lisäksi asetuksen 2015/1589 (
2
) 17 artiklassa säädettyjen vanhentumissääntöjen rikkomiseen.
Île-de-Francen alueen vuosina 1994–2008 toteuttamastaan tukiohjelmasta myöntämien tukien uudeksi tueksi luokittelemisen osalta unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä hylkäsi väitteet, jotka koskivat asetuksen 2015/1589 1 artiklan b alakohdan i luetelmakohdan, jonka mukaisesti ennen EUT-sopimuksen voimaantuloa jäsenvaltiossa olemassa olleet tuet katsotaan voimassa olevaksi tueksi, rikkomista. Kantajat eivät nimittäin olleet esittäneet unionin yleisessä tuomioistuimessa riittäviä todisteita osoittaakseen, että kyseinen tukiohjelma on otettu käyttöön ennen Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen voimaantuloa Ranskassa 1.1.1958. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi väitteet, jotka koskivat asetuksen 2015/1589 1 artiklan b alakohdan v luetelmakohdan rikkomista; kyseisen säännöksen mukaan voimassa olevaksi tueksi voidaan katsoa tuet, jotka eivät vielä olleet tukia käyttöönottohetkellä, mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi sisämarkkinoiden kehityksen johdosta ilman, että jäsenvaltio olisi muuttanut niitä. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin on tuonut esiin, että kuljetusalan yritykset, joille oli myönnetty tukia, saattoivat käyttää kyseisillä tuilla rahoitettua kalustoa kilpailulle avatuilla henkilöliikenteen markkinoilla kyseisen tukiohjelman käyttöönotosta lähtien. Siltä osin kuin on kyse ajanjaksosta 1994–2008, kyseiset kuljetusalan yritykset eivät myöskään olleet kiistäneet myönnettyjen avustusten katsomista SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi. Lisäksi komission päätelmä, jonka mukaan kaikki kyseisen määräyksen edellytykset täyttyivät kyseisen ajanjakson osalta, vastasi arviointia, joka on esitetty useissa tätä kysymystä koskevissa kansallisten tuomioistuinten ratkaisuissa.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi väitteet asetuksen 2015/1589 17 artiklan, jossa säädetään tuen takaisinperintään sovellettavasta kymmenen vuoden vanhentumisajasta, rikkomisesta. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tältä osin, että kyseisessä säännöksessä määritellyt vanhentumissäännöt liittyivät yksinomaan komission toimivaltuuksiin, minkä vuoksi niitä ei voida soveltaa käsiteltävän asian kaltaisissa tapauksissa, joissa komissio on tunnustanut sääntöjenvastaisesti maksettujen tukien soveltuvan sisämarkkinoille niiden myöntämisen jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin muistuttanut, että tällaisten tukien mahdollista takaisinperintää koskevaan kansallisten viranomaisten oikeuteen sovelletaan ainoastaan kansallisessa tuomioistuimessa sovellettavia kansallisen lainsäädännön mukaisia vanhentumissääntöjä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tuomiollaan Région Île-de-France v. komissio Région Île-de-Francen nostaman kanteen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei kantaja voi arvostella komissiota perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä vuosina 1994–2008 toteuttamansa tukiohjelman valikoivuuden eikä toisaalta kyseisen ohjelman edunsaajille aiheutuneen taloudellisen edun arvioinnin yhteydessä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi, että riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen, taloudellisen edun olemassaoloa ja järjestelmän valikoivuutta koskevien arviointien perusteltavuutta ei ollut syytä kyseenalaistaa. Unionin yleinen tuomioistuin selvensi tältä osin, että muiden jäsenvaltioiden tai Ranskan muiden alueiden yrityksillä ei ollut mahdollisuutta saada riidanalaisia avustuksia, joista ainoastaan säännöllisen henkilöliikenteen markkinoilla toimivat ja kantajan alueella toimintaansa harjoittavat yritykset saattoivat hyötyä. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi asetuksen 2015/1589 1 artiklan b alakohdan i ja v luetelmakohdan rikkomista koskevan kanneperusteen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tuomiollaan STIF-IDF v. komissio kanteen, jonka STIF-IDF oli nostanut riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi siltä osin kuin se koskee viimeksi mainitun vuodesta 2008 alkaen toteuttamaa tukiohjelmaa. Riidanalaisen päätöksen tämä osa koski erityisesti joukkoa STIF-IDF:n ja säännöllistä julkista henkilöliikennettä Région Île-de-Francen alueella harjoittavien yksityisten yritysten välillä tehtyjä sopimuksia, joiden mukaan STIF-IDF maksaa rahamääräisen osuuden sopimuksen allekirjoittaneille yrityksille korvauksena kyseisille yrityksille sopimuksen mukaisesti kuuluvien julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä.
STIF-IDF vetosi kumoamiskanteensa tueksi vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan SEUT 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea ei ole sellainen valtion toimenpide, joka on vastike edunsaajayritysten suorittamista sellaisista palveluista, jotka johtuvat julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä, siten, että kyseiset yritykset eivät todellisuudessa saa taloudellista etua ja että kyseinen toimenpide ei näin ollen aseta kyseisiä yrityksiä edullisempaan kilpailutilanteeseen suhteessa niiden kilpailijayrityksiin. Jotta tällaista korvausta ei tietyssä konkreettisessa tapauksessa luokiteltaisi valtiontueksi, ns. Altmark-kriteerien (
3
) on täytyttävä. Neljännen kriteerin mukaan valtion toimenpiteen taso on määritettävä tarkastelemalla sellaisia kustannuksia, joita hyvin johdetulle ja asetettujen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisen kannalta riittävillä välineillä varustetulle keskivertoyritykselle aiheutuisi kyseisten velvoitteiden täyttämisestä. Kanteessaan STIF-IDF arvosteli komissiota erityisesti siitä, että se on katsonut riidanalaisessa päätöksessä virheellisesti, ettei riidanalainen tukiohjelma täyttänyt kyseistä kriteeriä ja että komissio on tältä osin laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin oli vahvistanut, että komissio oli perustellut riittävän yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi se katsoi, ettei riidanalainen tukijärjestelmä täyttänyt neljättä Altmark-kriteeriä, se totesi, että STIF-IDF:n väitteidensä tueksi esittämät todisteet koostuivat pääasiallisesti viittauksista menettelyllisiin välineisiin, joita se oli käyttänyt sopimuksen allekirjoittaneille yrityksille maksettavien rahoitusosuuksien määrän vahvistamisprosessin alkuvaiheessa, ja erilaisiin jälkikäteen suoritettuihin tarkastuksiin, joilla se oli tarkistanut viimeksi mainittujen toteuttamat investoinnit. Koska nämä todisteet eivät olleet merkityksellisiä tai ainakaan riittäviä määritettäessä, oliko korvauksen määrä vahvistettu neljännen Altmark-kriteerin mukaisesti, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että STIF-IDF:n toimittamat tiedot eivät osoittaneet, että riidanalaisessa päätöksessä tehdyssä riidanalaisen tukiohjelman arvioinnissa olisi tapahtunut kyseisen kriteerin osalta oikeudellinen virhe tai arviointivirhe.
(
1
)	Tukiohjelmista SA.26763 2014/C (ex 2012/NN), jotka Ranska on toteuttanut Île-de-Francen alueen linja-autoliikennealan yritysten hyväksi, 2.2.2017 annettu komission päätös (EU) 2017/1470 (EUVL 2017, L 209, s. 24).
(
2
)	SEUT 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 13.7.2015 annettu neuvoston asetus (EU) 2015/1589 (EUVL 2015, L 249, s. 9).
(
3
)	Kyse on tämän oikeuskäytännön neljästä soveltamisperusteesta, jotka on mainittu 24.7.2003 annetussa tuomiossa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, EU:C:2003:415, 88–93 kohta.