62024TJ0351
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
29 päivänä lokakuuta 2025 (
*1
)
EU-tavaramerkki – Mitättömyysmenettely – EU-tavaramerkiksi rekisteröity sanamerkki DEVIN – Ehdottomat hylkäysperusteet – Kuvailevuus – Asetuksen (EU) 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta – Oikeus tulla kuulluksi unionin yleisen tuomioistuimen antaman kumoamistuomion johdosta – Käytön perusteella syntynyt erottamiskyky – Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 3 kohta ja 52 artiklan 2 kohta
Asiassa T‑351/24,
Devin EAD, kotipaikka Devin (Bulgaria), edustajinaan asianajajat B. Van Asbroeck, G. de Villegas ja R. Meys,
kantajana,
vastaan
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO), asiamiehenään T. Klee,
vastaajana,
joissa toisena asianosaisena EUIPO:n valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä oli ja väliintulijana unionin yleisessä tuomioistuimessa on
Haskovo Chamber of Commerce and Industry, kotipaikka Haskovo (Bulgaria), edustajinaan asianajajat D. Dimitrova ja I. Pakidanska,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),
toimien päätösneuvottelussa kokoonpanossa: puheenjohtaja M. J. Costeira sekä tuomarit U. Öberg (esittelevä tuomari) ja P. Zilgalvis,
kirjaaja: V. Di Bucci,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon, etteivät asianosaiset ole esittäneet istunnon järjestämistä koskevaa pyyntöä kolmen viikon kuluessa siitä, kun ilmoitus asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättämisestä on annettu tiedoksi, ja päätettyään unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 106 artiklan 3 kohdan nojalla ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantaja Devin EAD vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan muuttamaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) neljännen valituslautakunnan 7.5.2024 tekemää päätöstä (asia R 2535/2019-4) (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asian tausta
2
Väliintulija Haskovo Chamber of Commerce and Industry (HCCI, Haskovon kauppa- ja teollisuuskamari, Bulgaria) esitti 11.7.2014 EUIPO:lle vaatimuksen sanamerkkiä DEVIN koskevan 29.9.2010 jätetyn hakemuksen johdosta 21.1.2011 rekisteröidyn EU-tavaramerkin mitättömäksi julistamisesta.
3
Riidanalainen tavaramerkki kattaa tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 32 kuuluvat tavarat, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta: ”Alkoholittomat juomat; kivennäisvesi; seltterivesi; hedelmänmakuiset juomat; mehut; mehutiivisteet ja muut juomien valmistusaineet; aperitiivit, alkoholittomat; lähdevesi; maustettu vesi; alkoholittomat hedelmäuutteet; alkoholittomat hedelmämehujuomat; pullotettu vesi; vedet (juomat); seltterivesi; vihannesmehut (juomat); isotooniset juomat; cocktailit, alkoholittomat; hedelmänektarit, alkoholittomat; sooda (hiilihappovesi)”
4
Mitättömyysvaatimuksen tueksi vedottiin Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL 2009, L 78, s. 1) 52 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c, f ja g alakohdan kanssa, tarkoitettuihin perusteisiin siltä osin kuin riidanalainen tavaramerkki on kuvaileva sen kattamien tavaroiden osalta, yleisen järjestyksen tai hyvien tapojen vastainen ja omiaan johtamaan yleisöä harhaan.
5
Mitättömyysosasto hyväksyi 29.1.2016 mitättömyysvaatimuksen asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, perusteella. Se katsoi erityisesti, että maantieteellinen nimi Devin kuuluu näiden säännösten soveltamisalaan, koska Bulgarian suuri yleisö ja osa naapurimaiden yleisöstä ymmärtävät sen asianomaisten tavaroiden maantieteellisen alkuperän kuvaukseksi.
6
Kantaja valitti EUIPO:ssa mitättömyysosaston päätöksestä 24.3.2016.
7
Toinen valituslautakunta hylkäsi kantajan valituksen 2.12.2016 tekemällään päätöksellä.
8
Kantaja nosti valituslautakunnan 2.12.2016 tekemästä päätöksestä unionin yleisessä tuomioistuimessa 22.2.2017 kumoamiskanteen, joka rekisteröitiin asianumerolla T‑122/17.
9
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 25.10.2018 annetulla tuomiolla Devin v. EUIPO – Haskovo (DEVIN) (T‑122/17, EU:T:2018:719) 2.12.2016 tehdyn valituslautakunnan päätöksen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että valituslautakunta teki arviointivirheen katsoessaan, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee maantieteellistä alkuperää Bulgarian naapurimaiden eli Kreikan ja Romanian sekä kaikkien muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden, Bulgariaa lukuun ottamatta, keskivertokuluttajalle, ja rikkoi siten asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa.
10
Väliintulija teki unionin tuomioistuimen kirjaamoon 19.12.2018 toimittamallaan valituskirjelmällä valituksen 25.10.2018 annetusta tuomiosta DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719).
11
Unionin tuomioistuin hylkäsi valituksen 11.7.2019 antamallaan määräyksellä Haskovo v. Devin (C‑800/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:606).
12
Valituslautakuntien puheenjohtaja siirsi asian 11.11.2019 ensimmäisen valituslautakunnan käsiteltäväksi.
13
Valituslautakunta kumosi 28.5.2020 tekemällään päätöksellä mitättömyysosaston päätöksen siltä osin kuin riidanalainen tavaramerkki oli julistettu mitättömäksi luokkaan 32 kuuluvan ”[suojatun maantieteellisen merkinnän] (jäljempänä SMM) Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaisen kivennäisveden” osalta. Muiden tavaroiden osalta valituslautakunta vahvisti mitättömyysosaston päätöksen ja julisti riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi.
14
Kantaja nosti valituslautakunnan 28.5.2020 tekemästä päätöksestä unionin yleisessä tuomioistuimessa 12.8.2020 kumoamiskanteen, joka rekisteröitiin asianumerolla T‑526/20.
15
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 14.12.2022 antamallaan tuomiolla Devin v. EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) EUIPO:n ensimmäisen valituslautakunnan 28.5.2020 tekemän päätöksen osittain siltä osin kuin tämä oli todennut, että riidanalainen tavaramerkki on julistettava mitättömäksi kaikkien tavaroiden osalta lukuun ottamatta ”[SMM:n] Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaista kivennäisvettä”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valituslautakunta teki oikeudellisen virheen, kun se ei arvioinut, oliko riidanalaisen tavaramerkin muodostavan maantieteellisen nimen Devin ja muiden luokkaan 32 kuuluvien tavaroiden kuin ”[SMM:n] Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaisen kivennäisveden” välillä yhteys kohdeyleisön näkökulmasta.
16
Väliintulija teki unionin tuomioistuimen kirjaamoon 13.2.2023 toimittamallaan valituskirjelmällä valituksen 14.12.2022 annetusta tuomiosta DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816).
17
Unionin tuomioistuin ei myöntänyt valituslupaa 27.6.2023 antamallaan määräyksellä Haskovo Chamber of Commerce and Industry v. EUIPO ja Devin (C‑77/23 P, ei julkaistu, EU:C:2023:519).
18
Valituslautakuntien puheenjohtaja siirsi asian 20.10.2023 neljännen valituslautakunnan käsiteltäväksi.
19
Valituslautakunta vahvisti riidanalaisella päätöksellä riidanalaisen tavaramerkin pätevyyden kahden luokkaan 32 kuuluvan tavaran eli ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta ja julisti mainitun tavaramerkin mitättömäksi muiden tavaroiden osalta asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 2 kohdan nojalla.
20
Valituslautakunta tarkasteli ensiksi asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan f ja g alakohdan kanssa, perustuvia ehdottomia mitättömyysperusteita. Valituslautakunta vahvisti näissä kohdissa mitättömyysosaston, joka katsoi, ettei ole osoitettu, että riidanalainen tavaramerkki on yleisen järjestyksen vastainen ja saattaisi johtaa kohdeyleisöä harhaan, päätöksen perustelut ja hylkäsi näin ollen mitättömyysvaatimuksen siltä osin kuin se perustui näihin perusteisiin.
21
Toiseksi valituslautakunta tutki asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, perustuvan ehdottoman mitättömyysperusteen. Se tarkisti 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) mukaisesti, mieltääkö kohdeyleisö tai voiko se tulevaisuudessa mieltää riidanalaisen tavaramerkin osoitukseksi mainitun tavaramerkin kattamien muiden tavaroiden kuin ”[SMM:n] Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaisen kivennäisveden” maantieteellisestä alkuperästä. Se totesi tältä osin, että riidanalaisen tavaramerkin hakemishetkellä kohdeyleisö saattoi mieltää kyseisen tavaramerkin kaikkien sen kattamien tavaroiden osalta viittaukseksi niiden maantieteelliseen alkuperään ja mahdollisesti terveysetuihin, jotka liittyvät Devinin kaupungista peräisin olevan kivennäis- ja lähdeveden käyttöön. Näin ollen riidanalainen tavaramerkki oli rekisteröintihakemuksen jättämispäivänä asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kuvaileva.
22
Käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä valituslautakunta katsoi, että kantaja oli vedonnut käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta vaatimatta tällaista erottamiskykyä muille riidanalaisen tavaramerkin kattamille tavaroille. Valituslautakunta viittasi asiakirja-aineistoon liitettyihin todisteisiin ja totesi näin ollen, että riidanalaisen tavaramerkin hakemispäivänä ja edelleen mitättömyysvaatimuksen tekopäivänä mainittu tavaramerkki oli tullut käytössä erottamiskykyiseksi luokkaan 32 kuuluvan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta.
Asianosaisten vaatimukset
23
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
muuttaa riidanalaista päätöstä kumoamalla mitättömyysosaston 29.1.2016 tekemän päätöksen ja hylkäämällä riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen kokonaan (tai toissijaisesti osittain) ja määrää näin ollen riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinnin pysyttämisestä seuraavien tavaroiden osalta:
–
ensisijaisesti kaikki mainitun tavaramerkin kattamat luokkaan 32 kuuluvat tavarat
–
toissijaisesti tavarat ”kivennäisvesi; seltterivesi; lähdevesi; pöytävesi; maustettu vesi; hedelmänmakuiset juomat; vesi [juomat]; seltterivesi; sooda (hiilihappovesi)”, jotka tämä tavaramerkki kattaa ja jotka kuuluvat luokkaan 32;
–
velvoittaa EUIPO:n vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut, ja velvoittaa väliintulijan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
24
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen ja
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos asiassa pidetään istunto.
25
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen ja
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeuden käyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
26
Kun otetaan huomioon kyseisen rekisteröintihakemuksen jättämispäivä eli 29.9.2010, joka on ratkaiseva mitättömyysvaatimuksen tutkimiseen sovellettavan aineellisen oikeuden määräytymisen kannalta, käsiteltävän asian tosiseikkoihin sovelletaan asetuksen N:o 207/2009 aineellisia säännöksiä (ks. vastaavasti tuomio 23.4.2020, Gugler France v. Gugler ja EUIPO, C‑736/18 P, ei julkaistu, EU:T:2020:308, 3 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleinen tuomioistuin soveltaa jäljempänä asetuksen N:o 207/2009 merkityksellisiä aineellisia säännöksiä.
27
Menettelysäännöistä on todettava, että koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelysääntöjä katsotaan yleensä voitavan soveltaa siitä päivästä alkaen, jona ne tulevat voimaan (ks. tuomio 11.12.2012, komissio v. Espanja, C‑610/10, EU:C:2012:781, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), oikeusriitaan sovelletaan Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1) menettelysäännöksiä. Koska valitus valituslautakunnalle tehtiin 24.3.2016, asetuksen 2017/1001 täydentämisestä ja delegoidun asetuksen (EU) 2017/1430 kumoamisesta 5.3.2018 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2018/625 (EUVL 2018, L 104, s. 1) V osaston menettelysäännöksiä ei sovelleta myöskään käsiteltävässä asiassa, joten valituslautakunnassa käytävään valitusmenettelyyn sovelletaan yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL 1995, L 303, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1041/2005 (EUVL 2005, L 172, s. 4), säännöksiä.
Ensimmäistä kertaa vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjen todisteiden tutkittavaksi ottaminen
28
Aluksi on tarkasteltava kantajan unionin yleiselle tuomioistuimille esittämien todisteiden tutkittavaksi ottamista, jonka EUIPO ja väliintulija kiistävät. Ne nimittäin väittävät, että kannekirjelmän liitteissä A.9.a–A.9.g olevat todisteet on jätettävä tutkimatta, koska ne on esitetty ensimmäisen kerran vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa.
29
Kantaja väittää tältä osin, että mainitut lisätodisteet voidaan ottaa tutkittavaksi, koska niillä pyritään riitauttamaan valituslautakunnan arviointi, jonka mukaan riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi yksinomaan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta ja joka on tehty viran puolesta ja ottamatta täysimääräisesti huomioon kantajan argumenttia, joka koskee riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntynyttä erottamiskykyä.
30
Liitteessä A.9.a esitetään lähde- ja kivennäisveden myyntimäärät vuosina 2011–2013. Liite A.9.b koskee vuonna 2010 päivättyä Market Linksin tutkimusta riidanalaisen tavaramerkin menestymisestä Bulgariassa. Liite A.9.c, joka koskee ajanjaksoa 2007–2011, ja liite A.9.d, joka koskee ajanjaksoa 2010–2014, sisältää Canadeanin laatimia kertomuksia, joiden otsikot ovat ”Yhteenveto alkoholittomien juomien markkinoista Bulgariassa”. Liite A.9.e koskee Nielsen Bulgarian vuonna 2014 päivättyä kertomusta veden myyntimääristä. Liite A.9.f sisältää bulgarialaisen alkoholittomien juomien yhdistyksen pääjohtajan 1.7.2024 päivätyn kirjeen, ja liite A.9.g sisältää jäljennöksen riidanalaisella tavaramerkillä varustetuista mauste- ja hiilihappovesien etiketeistä.
31
On todettava, että edellä 30 kohdassa mainitut todisteet esitettiin ensimmäisen kerran vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa.
32
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 188 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeusriidan kohde unionin yleisessä tuomioistuimessa”, määritetään sen valvonnan laajuus, jota unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa EUIPO:n tekemien päätösten osalta. Kyseisen määräyksen mukaan asianosaisten unionin yleisen tuomioistuimen menettelyssä toimittamilla kirjelmillä ei voida muuttaa oikeusriidan kohdetta siitä, mikä se oli valituslautakunnassa.
33
Tältä osin asianosaisten lausumien ja todisteiden, jotka voidaan pätevästi esittää unionin yleisen tuomioistuimen arvioitavaksi, tutkittavaksi ottaminen riippuu riidan kohteesta valituslautakunnassa.
34
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kantajalla on oltava oikeus riitauttaa valituslautakunnan toteamukset unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska SEUT 263 artiklan, tulkittuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, mukaisesti kantajan on voitava riitauttaa unionin tuomioistuimissa jokainen oikeudellinen seikka tai tosiseikka, johon unionin elin perustaa ratkaisunsa (tuomio 18.6.2020, Primart v. EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, 46 kohta).
35
Lisäksi kantajalla on oikeus esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa asiakirjoja yleisesti tunnetun seikan paikkansapitävyyden tueksi tai riitauttamiseksi unionin yleisessä tuomioistuimessa (tuomio 12.12.2014, Ludwig Schokolade v. SMHV – Immergut (TrinkFix), T‑105/13, ei julkaistu, EU:T:2014:1070, 128 kohta).
36
Näin ollen sellaisen oikeuskäytännön sovellettavuus, jonka mukaan todiste, jota ei ole aiemmin esitetty valituslautakunnassa, on jätettävä tutkimatta ilman, että on tarpeen tutkia sen todistusvoimaa, riippuu siis siitä, kuuluuko tällä uudella todisteella toteen näytetty seikka menettelyn tosiseikkoihin, sellaisina kuin asianosaiset ovat ne määritelleet valituslautakunnassa, vai pyritäänkö sillä päinvastoin kiistämään valituslautakunnan viran puolesta huomioon ottama tosiseikkojen arviointi, joka on esitetty ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä, jolloin tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa (ks. vastaavasti tuomio 26.4.2018, Convivo v. EUIPO – Porcesadora Nacional de Alimentos (M'Cooky), T‑288/16, ei julkaistu, EU:T:2018:231, 22–26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37
Koska kantajan oli tarvittaessa esitettävä kaikki pyyntönsä todisteiden esittämisestä sen väitteensä tueksi, jonka mukaan riidanalainen tavaramerkki oli tullut käytössä erottamiskykyiseksi kaikkien EUIPO:ssa käydyssä menettelyssä kyseessä olleiden tavaroiden osalta, käsiteltävässä asiassa on todettava, että kannekirjelmän liitteissä A.9.a–A.9.g esitetyt tosiseikat kuuluvat valituslautakunnassa käydyn menettelyn tosiseikkoihin eikä niillä pyritä riitauttamaan valituslautakunnan tosiseikoista tekemää arviointia eikä tukemaan tai kiistämään edellä 34 ja 35 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yleisesti tunnetun seikan paikkansapitävyyttä. Näin ollen nämä liitteet on jätettävä tutkimatta ilman, että on tarpeen tutkia niiden todistusvoimaa.
Kanteen kohde
38
Ensimmäisessä vaatimuksessaan kantaja vaatii riidanalaisen päätöksen muuttamista. Tältä osin asetuksen 2017/1001 72 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”kannetta voi ajaa kuka tahansa valituslautakunnan menettelyn osapuolista, joille päätös on vastainen”.
39
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 ja 2 kohdassa valituslautakunta hyväksyi osittain kantajan valituksen ja kumosi mitättömyysosaston päätöksen siltä osin kuin siinä todettiin riidanalainen tavaramerkki mitättömäksi luokkaan 32 kuuluvien ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta.
40
Näin ollen kantaja vaatii kanteellaan lähinnä riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 kohdan muuttamista siltä osin kuin valituslautakunta hylkäsi valituksen mitättömyysosaston päätöksestä muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2015, 9Flats v. SMHV – Tibesoca (9flats.com), T‑713/13, ei julkaistu, EU:T:2015:114, 16–19 kohta ja tuomio 4.5.2018, Bernard Krone Holding v. EUIPO (Mega Liner), T‑187/17, ei julkaistu, EU:T:2018:254, 15–18 kohta).
41
Kannekirjelmän sisältö huomioon ottaen riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 kohdan muuttamista koskevaa vaatimusta on tulkittava siten, että se sisältää välttämättä vaatimuksen mainitun päätöksen kumoamisesta siltä osin kuin se koskee tätä kohtaa (ks. vastaaavasti tuomio 27.2.2014, Advance Magazine Publishers v. SMHV – Nanso Group (TEEN VOGUE), T‑509/12, EU:T:2014:89, 15 ja 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiakysymys
42
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta teki oikeudellisen virheen todetessaan viran puolesta, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee ”lähdevettä”. Toinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä mainitun asetuksen 7 artiklan 3 kohdan tai asetuksen 2017/1001 59 artiklan 2 kohdan kanssa, rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta teki riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneen erottamiskyvyn osalta arviointivirheen. Kolmas kanneperuste koskee puolustautumisoikeuksien ja prosessiekonomian periaatteen loukkaamista siltä osin kuin valituslautakunta teki riidanalaisen päätöksen kehottamatta asianosaisia esittämään huomautuksensa. Neljäs kanneperuste koskee yhdenvertaisen kohtelun, oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamista siltä osin kuin valituslautakunta arvioi samoja todisteita eri tavalla kivennäisveden ja muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin valituslautakunta lausui viran puolesta riidanalaisen tavaramerkin kuvailevuudesta luokkaan 32 kuuluvan ”lähdeveden” osalta
43
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että valituslautakunta rikkoi asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, kun se tutki viran puolesta riidanalaisen tavaramerkin kuvailevuutta luokkaan 32 kuuluvan ”lähdeveden” osalta ja katsoi, että tavaramerkki kuvailee kyseistä tavaraa. Kantaja toteaa, että EU-tavaramerkkiin sovelletaan pätevyysolettamaa asetuksen 2017/1001 59 ja 62 artiklan nojalla.
44
Näin ollen kantajan mukaan mitättömyysvaatimuksen esittäneen henkilön on vedottava tosiseikkoihin, todisteisiin ja perusteluihin, jotka kyseenalaistavat kyseisen tavaramerkin pätevyyden. Väliintulija on kuitenkin ainakin implisiittisesti rajoittanut väitteensä riidanalaisen tavaramerkin kuvailevuudesta muihin mainitun tavaramerkin kattamiin tavaroihin kuin ”lähdeveteen”. Kun valituslautakunta totesi, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee kyseistä tavaraa, se kuitenkin lausui esitettyjen tosiseikkojen, todisteiden ja väitteiden ulkopuolelta.
45
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan argumentit.
46
Aluksi on todettava, että vaikka kantaja vetoaa asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, rikkomiseen, sen argumentteja on tulkittava siten, että ne koskevat asetuksen 2017/1001 95 artiklan rikkomista.
47
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen 2017/1001 95 artiklan, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta”, 1 kohdassa säädetään, että menettelyn aikana EUIPO tutkii tosiseikat viran puolesta. Saman asetuksen 59 artiklan mukaisessa mitättömyysmenettelyssä EUIPO:n on rajattava tutkimuksensa osapuolten esittämiin perusteisiin ja väitteisiin.
48
Käsiteltävässä asiassa väliintulija väitti mitättömyysvaatimuksessaan, että kohdeyleisö mieltää riidanalaisen tavaramerkin sen kattamien tavaroiden osalta Devinin kylän maantieteelliseksi nimeksi, Devin-kivennäisesiintymän nimeksi ja luontaisen kivennäisveden rekisteröidyksi maantieteelliseksi merkinnäksi ja että tästä johtuu, että kohdeyleisön näkökulmasta merkin ja kaikkien luokkaan 32 kuuluvien tavaroiden välillä on riittävän suora ja erityinen yhteys.
49
Toisin kuin kantaja väittää, väliintulija väitti mitättömyysvaatimuksessaan, että kohdeyleisö katsoo, että maantieteellisen nimen Devin ja kaikkien riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden välillä on yhteys, ja vetosi näin ollen mitättömyysperusteeseen, joka liittyy mainitun tavaramerkin kuvailevuuteen kaikkien sen kattamien tavaroiden osalta, ”lähdevesi” mukaan lukien.
50
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa kantajan argumentilla, jonka mukaan väliintulija rajoitti ainakin implisiittisesti väitettään kyseisen tavaramerkin kuvailevuudesta esittämällä erityisiä tosiseikkoja, todisteita ja perusteluita kaikkien muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden kuin ”lähdeveden” osalta. Kuten EUIPO perustellusti väittää, nämä erityiset tosiseikat, todisteet ja perustelut vain täydensivät väliintulijan väitteitä ja todisteita, jotka koskivat kaikkia riidanalaisen tavaramerkin kattamia tavaroita.
51
Tästä seuraa, että tutkiessaan riidanalaisen tavaramerkin kuvailevuutta ”lähdeveden” osalta valituslautakunta rajoitti tutkimuksensa osapuolten esittämiin tosiseikkoihin, todisteisiin ja perusteluihin. Näin ollen valituslautakunta saattoi oikeudellista virhettä tekemättä lausua riidanalaisen tavaramerkin kuvailevuudesta ”lähdeveden” osalta.
52
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee tosiseikkojen virheellistä arviointia siltä osin kuin valituslautakunta katsoi virheellisesti, että kantaja vetosi käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn ainoastaan luokkaan 32 kuuluvan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta
53
Toisessa kanneperusteessaan kantaja väittää, että valituslautakunta katsoi virheellisesti, että kantaja oli vedonnut käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn ainoastaan luokkaan 32 kuuluvan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta. Kantaja on nimenomaisesti tai ainakin implisiittisesti mutta väistämättä esittänyt mitättömyysosastossa, että riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi Bulgariassa kaikkien sen kattamien tavaroiden osalta, ja esittänyt tältä osin todisteita. Kantaja väittää lisäksi, että koska valituslautakunta katsoi, että sen esittämät todisteet olivat riittävät sen toteamiseksi, että ”kivennäisvesi [ja] seltterivesi” olivat tulleet käytössä erottamiskykyisiksi, sen olisi pitänyt tehdä sama päätelmä muiden mainitun tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta.
54
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
55
Riidanalaisen päätöksen 80 kohdassa valituslautakunta katsoi aluksi, että kantaja oli vedonnut käytössä erottamiskykyiseksi tulemiseen ”kivennäisveden” ja ”hiilihappoveden tai seltteriveden” osalta mutta ei muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta. Valituslautakunta tarkasteli tämän jälkeen asiakirja-aineistoon liitettyjä todisteita ja totesi mainitun päätöksen 88 kohdassa, että riidanalaisen tavaramerkin hakemispäivänä ja vielä mitättömyysvaatimuksen tekopäivänä mainittu tavaramerkki oli tullut käytössä erottamiskykyiseksi kohdeyleisön keskuudessa näiden samojen tavaroiden osalta.
56
Unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 3 kohdan ja 52 artiklan 2 kohdan mukaan todistustaakka käytössä erottamiskykyiseksi tulemisesta on kyseisen tavaramerkin haltijalla (tuomio 22.3.2023, Beauty Biosciences v. EUIPO – Société de Recherche Cosmétique (BIO-BEAUTÉ), T‑750/21, ei julkaistu, EU:T:2023:147, 43 kohta). Erityisesti on katsottu, että kun kantaja vetoaa tavaramerkin käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn, sen on esitettävä konkreettiset ja perustellut tiedot siitä, että kyseinen tavaramerkki on erottamiskykyinen (tuomio 25.10.2007, Develey v. SMHV, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, 50 kohta).
57
Tästä seuraa, että kun tavaramerkki on rekisteröity asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdan vastaisesti, riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinti voidaan pysyttää ainoastaan niille tavaroille ja palveluille, joiden osalta mainitun tavaramerkin käytössä erottamiskykyiseksi tuleminen on näytetty toteen.
58
Näin ollen on tarkasteltava, onko valituslautakunta perustellusti rajoittanut riidanalaisen tavaramerkin käytössä erottamiskykyiseksi tulemista koskevan arviointinsa ”kivennäisveteen [ja] seltteriveteen”.
59
Aluksi on todettava, että väliintulija väittää lähinnä, että kaikki kantajan valituslautakunnassa esittämät argumentit, jotka koskevat riidanalaisen tavaramerkin käytössä erottamiskykyiseksi tulemista muiden tavaroiden kuin ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta, on jätettävä tutkimatta. Väliintulija tukeutuu tältä osin mitättömyysosaston väitettyyn oikeusvoimaiseen toteamukseen, jonka mukaan kantaja vaati käytön perusteella syntynyttä erottamiskykyä ainoastaan kivennäisvedelle.
60
Oikeusvoiman periaatteesta, joka edellyttää, että tuomioistuinratkaisun lopullisuutta ei kyseenalaisteta, on heti alkuun huomautettava, ettei sitä sovelleta EUIPO:n päätöksiin, jotka ovat luonteeltaan hallinnollisia eivätkä tuomioita (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2025, Alberts v. EUIPO – Techtex (Pahvilaatikot (pakkaukset)), T‑245/24, ei julkaistu, EU:T:2025:145, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61
Joka tapauksessa on niin, että jos väliintulijan argumentti olisi ymmärrettävä siten, että mitättömyysosasto totesi, että kantaja oli vedonnut käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn yksinomaan kivennäisveden osalta ja että koska tätä toteamusta ei ole riitautettu kantajan valituslautakunnassa tekemässä valituksessa, tästä toteamuksesta on tullut lopullinen ja oikeusvoimainen, on todettava, että väliintulija näyttää viittaavan mitättömyysosaston tekemään kantajan väitteiden yhteenvetoon, jota kantaja ei ole riitauttanut EUIPO:ssa käydyssä menettelyssä. Yhteenveto osapuolen väitteistä ei kuitenkaan ole tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskeva seikka, jonka mitättömyysosasto on ratkaissut, eikä sillä näin ollen voi olla oikeusvoimaa (ks. vastaavasti ja analogisesti määräys 28.11.1996, Lenz v. komissio, C‑277/95 P, EU:C:1996:456, 50 kohta).
62
Kantaja totesi käsiteltävässä asiassa useaan otteeseen mitättömyysosastolle esittämissään huomautuksissa, että riidanalainen tavaramerkki on tullut erottamiskykyiseksi luokkaan 32 kuuluvien tavaroiden eli kivennäisveden osalta. Kantaja toisti tämän väitteen riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä, joka rajoittui kivennäisveteen, mitättömyysosastossa esittämissään myöhemmissä huomautuksissa.
63
Tältä osin kantajan huomautuksissaan mitättömyysosastolle esittämiä yleisiä väitteitä, joiden mukaan riidanalainen tavaramerkki on Bulgarian alueella yleisesti tunnettu tavaramerkki ja on siis tullut käytössä erottamiskykyiseksi mutta jotka eivät liity mainitun tavaramerkin kattamiin tavaroihin, ei voida pitää vetoamisena asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun käytössä erottamiskykyiseksi tulemiseen.
64
Lisäksi on todettava, että kantajan EUIPO:ssa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä esittämät väitteet käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä sekä todisteet, joihin se tältä osin vetosi, liittyvät lähes kokonaisuudessaan ”kivennäisveteen [ja] seltteriveteen”.
65
Kuten edellä 56 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, kantajan tehtävänä on esittää konkreettiset ja perustellut tiedot riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä.
66
Näin ollen valituslautakunta ei voinut päätellä kantajan riidanalaisen tavaramerkin tunnistamisesta esittämistä yleisistä huomautuksista ja sitä, että sen mitättömyysosastossa esittämät todisteet eivät liittyneet yksinomaan ”kivennäisveteen [tai] seltteriveteen”, että vetoamisen pitäisi katsoa ulottuvan kaikkiin luokkaan 32 kuuluviin tavaroihin, vastoin kantaja tältä osin esittämiä nimenomaisia väitteitä.
67
Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan se on vedonnut riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn kaikkien sen kattamien tavaroiden osalta, on hylättävä.
68
Kantajan esittämät argumentit eivät horjuta tätä päätelmää.
69
Ensinnäkin kantajan argumentista, jonka mukaan sen väitteiden tiivistelmä valituslautakunnan 2.12.2016 tekemässä päätöksessä osoittaa, että se on vedonnut käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn kaikkien riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta, on riittävää todeta, että valituslautakunnan 2.12.2016 tekemä päätös poistettiin oikeusjärjestyksestä taannehtivasti 25.10.2018 annetulla tuomiolla DEVIN (T‑122/17, EU:T:2018:719) (ks. analogisesti tuomio 1.9.2021, Gruppe Nymphenburg Consult v. EUIPO (Limbic® Types), T‑96/20, EU:T:2021:527, 28 kohta).
70
Toiseksi kantajan argumentista, jonka mukaan se on 14.12.2022 annettuun tuomioon DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johtaneessa asiassa jättämässään kannekirjelmässä toistanut vetoamisensa käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn kaikkien riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta, on muistutettava, että työjärjestyksen 188 artiklan mukaan asianosaisten unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä esittämät kirjelmät eivät voi muuttaa riidan kohdetta siitä, mikä se oli valituslautakunnassa.
71
Kolmanneksi kantajan argumentista, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin vahvisti 14.12.2022 antamassaan tuomiossa DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) nimenomaisesti kantajan väitteen, joka koski riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntynyttä erottamiskykyä, ulottuvuuden, on EUIPO:n tavoin todettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin lausunut kyseisessä asiassa mainitun tavaramerkin käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn vetoamisen laajuudesta.
72
Lopuksi kantajan esittämiä lisätodisteita, joilla se pyrkii osoittamaan riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneen erottamiskyvyn muiden tavaroiden kuin kivennäisveden osalta (kannekirjelmän liitteet A.9.a–A.9.g), ei voida ottaa tutkittaviksi, kuten edellä 37 kohdassa todetaan.
73
Edellä esitetyn perusteella toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien, oikeuden tulla kuulluksi ja prosessiekonomian periaatteen loukkaamista
74
Kantajan kolmas kanneperuste koskee asetuksen 2017/1001 94 artiklan 1 kohdan, saman asetuksen 70 artiklan 2 kohdan ja delegoidun asetuksen 2018/625 27 artiklan 2 kohdan rikkomista. Tämä kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Kantaja väittää ensinnäkin, että valituslautakunta loukkasi sen puolustautumisoikeuksia, kun se kumosi mitättömyysosaston päätöksen kehottamatta osapuolia esittämään huomautuksensa. Toiseksi se väittää, että valituslautakunta loukkasi prosessiekonomian periaatetta, kun se teki riidanalaisen päätöksen viran puolesta ja antamatta osapuolille mahdollisuutta esittää huomautuksiaan 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johdosta.
– Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
75
Kantaja väittää, että valituslautakunta loukkasi sen puolustautumisoikeuksia kumotessaan mitättömyysosaston päätöksen kehottamatta osapuolia esittämään huomautuksensa 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johdosta. Kantajan mukaan riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä riidanalaisessa päätöksessä tehty arviointi olisi voinut johtaa erilaiseen lopputulokseen kuin se, johon lopulta päädyttiin, jos kantaja olisi voinut esittää huomautuksensa.
76
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan argumentit.
77
Asetuksen 2017/1001 94 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan EUIPO:n päätökset voivat perustua vain sellaisiin syihin, joihin osapuolet ovat voineet ottaa kantaa. Tämä säännös on erityinen ilmaus puolustautumisoikeuksien suojaa koskevasta yleisestä periaatteesta, joka on lisäksi vahvistettu perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, jonka mukaan henkilöille, joiden etuihin viranomaisten päätökset vaikuttavat, on annettava mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa (tuomio 13.12.2016, Guiral Broto v. EUIPO – Gastro & Soul (Café del Sol), T‑548/15, ei julkaistu, EU:T:2016:720, 30 kohta).
78
Oikeus tulla kuulluksi ulottuu kaikkiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, jotka ovat päätöksen perusteena, mutta ei lopputulokseen, jonka hallintoviranomainen aikoo hyväksyä (ks. tuomio 3.12.2003, Audi v. SMHV (TDI), T‑16/02, EU:T:2003:327, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Tässä yhteydessä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuu, että asetuksen 2017/1001 94 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä ei millään tavoin edellytetä, että kun menettely EUIPO:ssa on aloitettu uudelleen sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut valituslautakunnan päätöksen, kantajaa olisi kehotettava uudelleen esittämään huomautuksensa oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, joista sillä oli jo ollut mahdollisuus lausua aiemmin käydyssä kirjallisessa menettelyssä, ja asiakirja-aineisto otetaan huomioon sellaisena, kuin se oli valituslautakunnan menettelyssä (ks. tuomio 25.11.2020, Group v. EUIPO – Iliev (GROUP Company TOURISM & TRAVEL), T‑57/20, ei julkaistu, EU:T:2020:559, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Toisaalta asetuksen 2017/1001 70 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tutkiessaan valitusta valituslautakunta kehottaa, niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa huomautuksia sen itsensä niille osoittamista ilmoituksista tai muiden osapuolien tiedonannoista.
81
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että valituslautakunta ei kehottanut 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johdosta asianosaisia esittämään lisähuomautuksia riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä muiden tavaroiden kuin ”[SMM:n] Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaisen kivennäisveden” osalta.
82
On kuitenkin todettava, että EUIPO:ssa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä kantajalla oli mahdollisuus esittää huomautuksensa väliintulijan mitättömyysmenettelyssä esittämistä näkökohdista, mukaan lukien riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntynyt erottamiskyky.
83
Näin ollen valituslautakunnalla ei ollut käsiteltävässä asiassa velvollisuutta kuulla kantajaa uudelleen riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä ja erityisesti erottamiskykyiseksi tulemisesta muiden tavaroiden kuin ”[SMM:n] Devin Natural Mineral Water eritelmien mukaisen kivennäisveden” osalta ennen kuin se esitti oman arviointinsa riidanalaisessa päätöksessä.
84
Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.
– Kolmannen kanneperusteen toinen osa, joka koskee prosessiekonomian periaatteen loukkaamista
85
Kantaja väittää, että valituslautakunta loukkasi prosessiekonomian periaatetta, kun se teki riidanalaisen päätöksen viran puolesta eikä antanut osapuolille mahdollisuutta esittää huomautuksia 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johdosta. Näin ollen valituslautakunta ei antanut kantajalle muuta vaihtoehtoa kuin kolmannen kanteen nostaminen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
86
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan argumentit.
87
Aluksi on todettava, että – kuten edellä 83 kohdassa on todettu – valituslautakunnalla ei ollut käsiteltävässä asiassa velvollisuutta kuulla kantajaa uudelleen riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä ennen kuin se esitti oman arviointinsa riidanalaisessa päätöksessä.
88
Lisäksi vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tunnustetaan prosessiekonomian periaatteen sovellettavuus EUIPO:ssa käytävässä hallinnollisessa menettelyssä, tämä oikeuskäytäntö näyttää rajoittuvan tiettyihin tilanteisiin. Unionin tuomioistuin on muun muassa katsonut, että olisi tämän periaatteen vastaista velvoittaa vastakanteen nostanut asianosainen aloittamaan EUIPO:ssa uusi menettely, jos pääkantaja peruuttaa kanteensa (tuomio 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen, C‑256/21, EU:C:2022:786, 56 kohta).
89
Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että olisi prosessiekonomian periaatteen vastaista katsoa, että asetuksen 2017/1001 7 artiklan 1 kohdan a–m alakohdassa tarkoitettuun mitättömyysperusteeseen perustuva vastakanne, joka koskee kaikkia kyseisen tavaramerkin rekisteröinnin kattamia tavaroita tai palveluja, voisi johtaa tavaramerkin, johon kyseinen loukkausta koskeva menettely perustuu, vain osittaiseen mitättömäksi julistamiseen (tuomio 8.6.2023, LM (Mitättömyyttä koskeva vastakanne), C‑654/21, EU:C:2023:462, 44 kohta).
90
Vaikka kantaja viittaa käsiteltävässä asiassa 8.6.2023 annettuun tuomioon LM (Mitättömyyttä koskeva vastakanne) (C‑654/21, EU:C:2023:462), on kuitenkin todettava, että sen kanne ei ole asetuksessa 2017/1001 tarkoitettu vastakanne, vaan siinä vedotaan riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn. Näin ollen oikeuskäytäntöä, johon kantaja tukeutuu, ei voida suoraan tai analogisesti soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa.
91
Tästä seuraa, ettei valituslautakunta loukannut käsiteltävässä asiassa prosessiekonomian periaatetta, kun se teki riidanalaisen päätöksen antamatta osapuolille mahdollisuutta esittää huomautuksiaan 14.12.2022 annetun tuomion DEVIN (T‑526/20, ei julkaistu, EU:T:2022:816) johdosta, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun mikään ei estänyt niitä esittämästä tällaisia huomautuksia omasta aloitteestaan.
92
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen kanneperusteen toinen osa ja siten kolmas kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
Neljäs kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaamista
93
Kantajan neljäs kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaamista, jakautuu kahteen osaan. Ensiksi kantaja moittii valituslautakuntaa siitä, että se loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se kohteli toisiinsa rinnastettavia tilanteita eri tavalla. Toiseksi kantaja moittii valituslautakuntaa siitä, että se loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta ja siitä seuraavaa luottamuksensuojan periaatetta, kun se katsoi, että kantajan esittämät todisteet riittävät osoittamaan, että riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta mutta ei muiden kyseisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta.
– Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
94
Kantaja vetoaa perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa vahvistettuun yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen. Kantaja väittää tältä osin, että se on vedonnut käytön perusteella syntyneeseen erottamiskykyyn kaikkien riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta ja esittänyt todisteita tältä osin. Kun valituslautakunta totesi, että riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi yksinomaan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta eikä muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta, se kohteli toisiinsa rinnastettavia tilanteita eri tavalla perustelematta sitä objektiivisesti. Tarkemmin sanottuna valituslautakunta katsoi, että samat todisteet, jotka sisälsivät vastaavia tietoja riidanalaisen tavaramerkin tulemisesta käytössä erottamiskykyiseksi Bulgariassa, riittävät osoittamaan erottamiskyvyn ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta mutta eivät mainitun tavaramerkin kattamien muiden tavaroiden osalta.
95
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan argumentit.
96
Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. tuomio 15.7.2021, DK v. EUH, C‑851/19 P, EU:C:2021:607, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
97
Käsiteltävässä asiassa kantaja väittää, että valituslautakunta loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se katsoi, että samat todisteet, jotka sisälsivät vastaavia tietoja riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä Bulgariassa kaikkien niiden tavaroiden osalta, jotka kyseinen tavaramerkki kattoi, riittävät osoittamaan erottamiskyvyn vain ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta eivätkä muiden tämän saman tavaramerkin kattamien tavaroiden osalta.
98
Aluksi on todettava, kuten edellä 56–73 kohdassa on todettu, ettei kantaja ole väittänyt eikä varsinkaan osoittanut, että riidanalainen tavaramerkki olisi tullut käytössä erottamiskykyiseksi muiden sen kattamien tavaroiden kuin ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta.
99
Lisäksi on joka tapauksessa todettava, että kantaja ei selitä, mitä todisteita tai tietoja se tarkoittaa tämän väitteen yhteydessä. Tältä osin kantaja viittaa ainoastaan kannekirjelmän 41–47 kohtaan, joissa se ilmoittaa toimittaneensa näytön käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä.
100
Vaikka on totta, että kantaja on kannekirjelmän 41 kohdassa vedonnut tiettyihin todisteisiin, jotka se on esittänyt mitättömyysosastolle esittämiensä huomautusten yhteydessä ja jotka koskevat muun muassa lähdevettä ja pullotettua vettä, se ei kuitenkaan osoita, että kyseessä ovat ”samat todisteet, jotka sisältävät vastaavat tiedot” kuin todisteet, joiden perusteella valituslautakunta totesi käytön perusteella syntyneen erottamiskyvyn ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta.
101
Vaikka kannekirjelmässä esitetään kantajan väite, se ei kuitenkaan sisällä mitään väitettä tukevia perusteluja. Kannekirjelmän teksti ei näin ollen sisällä riittävän täsmällisiä seikkoja, jotta unionin yleinen tuomioistuin voisi harjoittaa valvontaansa ja jotta EUIPO voisi valmistella puolustuksensa.
102
Tästä seuraa yhtäältä, että unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei ole etsiä liitteistä, mikä voisi olla kantajan kyseistä väitettä koskeva perustelu (ks. tuomio 22.6.2017, Biogena Naturprodukte v. EUIPO (ZUM wohl), T‑236/16, EU:T:2017:416, 12 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja toisaalta, että väite on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 177 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla siltä osin kuin se ei sisällä olennaisia seikkoja, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa ja vastaaja puolustautua.
103
Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.
– Neljännen kanneperusteen toinen osa, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen ja siitä seuraavan luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
104
Kantaja väittää, että kun valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 85 kohdassa, että sen esittämät todisteet riittävät osoittamaan riidanalaisen tavaramerkin käytön perusteella syntyneen erottamiskyvyn luokkaan 32 kuuluvien tavaroiden osalta, se herätti kantajan perustellun luottamuksen mainitun tavaramerkin voimassa pysymiseen paitsi ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” myös muiden riidanalaisen tavaramerkin kattamien luokkaan 32 kuuluvien tavaroiden osalta. Valituslautakunta loukkasi tätä perusteltua luottamusta oikeusvarmuuden periaatteen vastaisesti.
105
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan argumentit.
106
Oikeusvarmuuden periaate, joka kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, edellyttää, että oikeussäännöt ovat selviä ja täsmällisiä ja että niiden vaikutukset ovat ennakoitavissa, jotta ne, joita asia koskee, tietäisivät, miten niiden tulee toimia niissä tilanteissa ja oikeudellisissa suhteissa, joihin unionin oikeusjärjestystä sovelletaan (tuomio 8.12.2011, France Télécom v. komissio, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, 100 kohta ja tuomio 9.10.2014, Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, 28 kohta).
107
Tästä periaatteesta voidaan johtaa luottamuksensuojan periaate, joka koskee jokaista yksityistä, jonka tilanteesta käy ilmi, että unionin hallintoviranomainen on antamalla hänelle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka ovat peräisin virallisesta ja luotettavasta lähteestä, synnyttänyt tämän mielessä perusteltuja odotuksia (ks. vastaavasti tuomio 9.7.2008, Reber v. SMHV – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, EU:T:2008:268, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108
Kantaja väittää muun muassa, että valituslautakunta loukkasi oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, kun se totesi riidanalaisen päätöksen 88 kohdassa, että riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi yksinomaan ”kivennäisveden [ja] seltteriveden” osalta, vaikka se oli katsonut riidanalaisen päätöksen 85 kohdassa, että mainittu tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi, rajoittamatta tätä toteamusta yhteen sen kattamista tavaroista.
109
Tältä osin on riittävää todeta, että riidanalaisen päätöksen 85 kohtaan ei sisälly mitään vakuutteluja – vielä vähemmän edellä 107 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuja täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja – siitä, että riidanalainen tavaramerkki on tullut käytössä erottamiskykyiseksi kaikkien sen kattamien tavaroiden osalta.
110
Tämän vuoksi neljännen kanneperusteen toinen osa ja näin ollen koko neljäs kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
111
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei yhtäkään kantajan esittämistä kanneperusteista voida hyväksyä ja että kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
112
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
113
Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan väliintulijan oikeudenkäyntikulut väliintulijan vaatimusten mukaisesti. Koska EUIPO on sitä vastoin vaatinut kantajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain, jos asiassa järjestetään istunto, on määrättävä, että EUIPO vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, koska istuntoa ei ole järjestetty.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Devin EAD vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Haskovo Chamber of Commerce and Industryn oikeudenkäyntikulut.
3)
EUIPO vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Costeira
Öberg
Zilgalvis
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä lokakuuta 2025.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.