62001CJ0467_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-467/01,
jonka Corte d'appello di Genova (Italia) on saattanut EY 234 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Ministero delle Finanze
vastaan
Eribrand SpA, aiemmin Eurico Italia SpA,
ennakkoratkaisun maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 (EYVL L 351, s. 1) 47 ja 48 artiklan tulkinnasta, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 26.7.1994 annetulla komission asetuksella N:o 1829/94 (EYVL L 191, s. 5),
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Wathelet sekä tuomarit P. Jann ja A. Rosas (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: C. Stix-Hackl,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
- Eribrand SpA, edustajinaan avvocato S. Turci ja avvocato M. Turci,
- Ranskan hallitus, asiamiehinään G. de Bergues ja A. Colomb,
- Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään M. Niejahr ja A. Aresu,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen 14.1.2003 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Corte d'appello di Genova on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 15.11.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 6.12.2001, EY 234 artiklan nojalla viisi ennakkoratkaisukysymystä maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 (EYVL L 351, s. 1) 47 ja 48 artiklan tulkinnasta, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 26.7.1994 annetulla komission asetuksella N:o 1829/94 (EYVL L 191, s. 5; jäljempänä asetus N:o 3665/87).
2 Nämä kysymykset on esitetty riita-asiassa, jossa asianosaisina ovat Ministero delle Finanze (Italian valtiovarainministeriö) ja Eribrand SpA (jäljempänä Eribrand), aiemmin Eurico Italia SpA, ja jossa on kysymys tukien maksamisesta asetuksen N:o 3665/87 mukaisesti kyseisen yrityksen suorittamasta kolmen riisierän viennistä Israeliin vuonna 1995.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
3 Asetus N:o 3665/87 tuli voimaan 1.1.1988, ja sitä muutettiin useita kertoja ennen kuin se kumottiin ja korvattiin maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 15 päivänä huhtikuuta 1999 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 800/1999 (EYVL L 102, s. 11). Viimeksi mainittu asetus tuli voimaan 24.4.1999, ja sitä on sovellettu 1.7.1999 lähtien. Asetuksen N:o 800/99 54 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla asetusta N:o 3665/87 sovelletaan kuitenkin edelleen vientiin, jonka osalta vienti-ilmoitukset on vastaanotettu ennen 1.7.1999.
4 Asetusta N:o 3665/87 sovelletaan sen 1 artiklan mukaan muun muassa riisin vientiin.
5 Asetuksen N:o 3665/87 47 artiklassa säädetään seuraavaa:
"1. Tuki maksetaan ainoastaan viejän kirjallisesta hakemuksesta ja sen maksaa jäsenvaltio, jonka alueella vienti-ilmoitus on hyväksytty.
- -
2. Lukuun ottamatta ylivoimaista estettä, tuen maksamiseen tai vakuuden vapauttamiseen liittyvät asiakirjat on annettava vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavien 12 kuukauden kuluessa.
- -
4. Kun 18 artiklan mukaisesti vaadittavia asiakirjoja ei ole voitu esittää 2 kohdassa vahvistetun määräajan kuluessa, vaikka viejä on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen ne tämän määräajan kuluessa, viejälle voidaan myöntää lisäaikaa kyseisten asiakirjojen esittämistä varten.
5. Edellä 3 kohdassa tarkoitettu vastaavuushakemus, johon on liitetty tai johon ei ole liitetty todistusasiakirjoja, sekä 4 kohdassa tarkoitettu lisäaikaa koskeva hakemus on jätettävä 2 kohdassa vahvistetun määräajan kuluessa.
- - "
6 Asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdassa todetaan seuraavaa:
"Kun todiste kaikkien yhteisön säännöksissä annettujen vaatimusten noudattamisesta esitetään 47 artiklan 2, 4 ja 5 kohdassa säädettyjä määräaikoja seuraavien kuuden kuukauden kuluessa, maksettava tuki vastaa 85:tä prosenttia tuesta, joka olisi maksettu, jos kaikkia vaatimuksia olisi noudatettu."
7 Asetuksen N:o 3665/87 18 artiklassa, joka mainitaan kyseisen asetuksen 47 artiklan 4 kohdassa, ilmoitetaan asiakirjat, joiden avulla on todistettava maataloustuotteiden kulutukseen saattamista kyseessä olevassa kolmannessa maassa koskevien muodollisuuksien täyttyminen. Tätä säännöstä on muutettu useita kertoja, jotta viejien olisi helpompi hankkia todisteet, joilla osoitetaan kulutukseen saattaminen kolmannessa maassa.
8 Kyseisen asetuksen 22 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Jäsenvaltioiden on viejän hakemuksesta maksettava tuki kokonaisuudessaan tai osa tuesta ennakolta välittömästi, kun vienti-ilmoitus on hyväksytty, jos on annettu kyseisen 15 prosentilla lisätyn ennakkomaksun suuruinen vakuus.
Jäsenvaltiot voivat määrittää edellytykset, joilla on mahdollista hakea tuen osan ennakkomaksua."
9 Kyseisen asetuksen 23 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Kun ennakkomaksun määrä on suurempi kuin kyseiseen tai vastaavaan vientiin tosiasiallisesti sovellettava määrä, viejän on palautettava näiden määrien erotus, johon lisätään 15 prosenttia.
Jos ylivoimaisen esteen vuoksi:
- tässä asetuksessa tuen saamiseksi säädettyjä todisteita ei kuitenkaan voida esittää
tai
- tuote kuitenkin saapuu muuhun määräpaikkaan kuin siihen, jolle ennakkomaksu on laskettu,
15 prosentin suuruista lisää ei veloiteta."
10 Lisäksi asetuksen N:o 3665/87 toiseksi viimeisessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
"moitteettoman hallinnon vuoksi olisi vaadittava, että hakemus ja kaikki muut tuen maksamiseen tarvittavat asiakirjat jätetään kohtuullisen määräajan kuluessa, lukuun ottamatta ylivoimaista estettä, erityisesti kun määräaikaa ei ole voitu noudattaa viejästä riippumattomien hallinnollisten viivästysten vuoksi."
11 On todettava, että asetuksen N:o 800/1999 49 ja 50 artiklassa toistetaan suurelta osin asetuksen N:o 3665/87 47 ja 48 artiklan sisältö tekemättä viimeksi mainittuihin artikloihin olennaisia muutoksia. Asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 5 kohdassa, joka vastaa asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 5 kohtaa, säädetään seuraavaa:
"Jos kyseiset hakemukset kuitenkin jätetään kuuden kuukauden kuluessa määräajan päättymisestä, sovelletaan 50 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan säännöksiä."
12 Asetuksen N:o 800/1999 50 artiklan 2 kohdan ensimmäinen alakohta vastaa asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohtaa.
Oikeudenkäynti pääasiassa ja ennakkoratkaisukysymykset
13 Eribrand vei maalis- ja huhtikuussa 1995 Israeliin kolme riisierää, jotka lastattiin laivoihin, jotka lähtivät Ravennan satamasta Italiasta ja joiden määränpäänä oli Haifan satama Israelissa.
14 Heinäkuussa 1995 Italian hallintoviranomaiset maksoivat Eribrandille ennakolta noin 33 miljoonaa Italian liiraa (ITL) myöntämänään vientitukena.
15 Israelilainen ostaja ei sille osoitetuista toistuvista pyynnöistä huolimatta lähettänyt Eribrandille tullin antamia maahantuontitodistuksia, joita tarvittiin osoittamaan, että tavarat on saatettu kulutukseen Israelissa. Koska Eribrand katsoi, että se ei pysty noudattamaan asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa kyseisten asiakirjojen esittämiselle vahvistettua 12 kuukauden määräaikaa, se jätti 6.3.1996 Ministero delle Finanzelle kaksi hakemusta lisäajan myöntämiseksi. Nämä hakemukset tehtiin ajoissa eli kyseisen asetuksen 47 artiklan 5 kohdassa säädetyssä määräajassa.
16 Ministero delle Finanze hylkäsi kyseiset hakemukset 19.10.1996 päivätyillä kirjeillään. Se katsoi, että silloin kun Eribrand pyysi lisäajan myöntämistä, sillä oli edelleen käytössään kuusi kuukautta puuttuvien asiakirjojen esittämiseksi. Ministero delle Finanze totesi toisaalta, ettei näitä asiakirjoja ollut vieläkään esitetty ja että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa ja 48 artiklan 2 kohdassa säädetyt enimmäisajat olivat tällä välin päättyneet. Tämän perusteella Ministero delle Finanze katsoi, että vientitukien maksamista koskevia hakemuksia ei voida hyväksyä.
17 Ministero delle Finanze pyysi lisäksi 18.12.1996 Eribrandia palauttamaan sille maksetun ennakon. Koska kyseisen yhtiön myöhemmin tekemät valitukset hylättiin 16.9.1997, se maksoi vaaditun määrän eli saamansa rahamäärän lisättynä 15 prosentilla.
18 Vasta Italian Israelissa olevan suurlähetystön ja Istituto per il Commercio Esteron (Ulkomaankaupan instituutti; jäljempänä ICE) paikallistoimiston toimenpiteiden avulla sekä annettuaan asian italialaisten asianajajien ja heitä avustavien israelilaisten asianajajien hoidettavaksi Eribrand onnistui saamaan tullin antamat maahantuontitodistukset. Se toimitti ne Ministero delle Finanzelle 3.12.1997.
19 Eribrand nosti 4.12.1997 Tribunale di Genovassa (Italia) kanteen, jossa se vaati Ministero delle Finanzen velvoittamista maksamaan sille noin 103 miljoonaa ITL sille kuuluvana vientitukena.
20 Hylättyään Ministero delle Finanzen tekemät asiallisen ja alueellisen toimivallan puuttumista koskevat väitteet Tribunale di Genova hyväksyi 3.2.2000 antamassaan tuomiossa Eribrandin vaatimukset asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Se katsoi, että "yhtiö vetoaa oikeuteensa saada lisäaikaa esittääkseen markkinoille saattamista koskevan asiakirjan, jota se ei ollut voinut esittää 12 kuukauden kuluessa vienti-ilmoituksen hyväksymisestä, vaikka se on toiminut mahdollisimman nopeasti sen hankkimiseksi (tämä seikka on näytetty toteen nyt esillä olevassa asiassa, sillä Eurico on - - diplomaattiteitse ja ICE:n avulla vaatinut Israelin tulliviranomaisia toimittamaan korvaavan asiakirjan)".
21 Ministero delle Finanze on valittanut tästä tuomiosta Corte d'appello di Genovaan.
22 Ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta päätöksestä ilmenee, että Ministero delle Finanze kiistää pääasian aineellisoikeudellisen kysymyksen osalta Tribunale di Genovan tulkinnan asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdasta. Se väittää, että kyseisen säännöksen nojalla myönnettävän lisäajan pituus voi olla enintään kuusi kuukautta, koska enimmäisaika yhteisön säännöksissä edellytettyjen asiakirjojen esittämiselle ei voi missään tapauksessa olla pidempi kuin 18 kuukautta. Tämä johtuu asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdasta, jossa säädetään, että kun tarpeelliset todisteet esitetään 47 artiklan 2, 4 ja 5 kohdassa säädettyjä määräaikoja seuraavien kuuden kuukauden kuluessa, maksettava tuki vastaa 85 prosenttia tuesta, joka olisi maksettu, jos kaikkia vaatimuksia olisi noudatettu. Ministero delle Finanze korostaa, että Eribrand on täydentänyt tukien maksamista koskevat asiakirjat vasta noin 32 kuukautta vienti-ilmoitusten hyväksymisen jälkeen.
23 Eribrand vetoaa siihen, että Italian hallintoviranomaisten esittämällä tulkinnalla evätään virheettömästi toimineelta viejältä oikeus tukiin, jos este yhteisön säännöksissä vaadittavien asiakirjojen hankkimiselle jatkuu myönnettävissä olevan kuuden kuukauden lisäajan jälkeen. Eribrandin mukaan asetuksen N:o 3665/87 48 artiklasta ei voida päätellä, että kyseisen asetuksen 47 artiklan 4 kohdan nojalla myönnettävälle lisäajalle on säädetty enimmäispituus tai että kokonaisaika kyseisten asiakirjojen esittämiselle ei voi olla pidempi kuin 18 kuukautta.
24 Corte d'appello di Genova on ottanut huomioon asianosaisten kyseisessä tuomioistuimessa esittämät väitteet sekä yhteisön säännösten tulkitsemisen tarpeellisuuden sen ratkaistavaksi saatetun asian kannalta, ja se on päättänyt lykätä asian käsittelyä sekä esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Kun otetaan huomioon maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohta ja 48 artikla, onko katsottava, että
a) viejälle myönnettävissä oleva lisäaika ei saa missään tapauksessa olla pitempi kuin 18 kuukautta, vai että
b) 15 prosentin suuruista alentamista sovelletaan päinvastoin vain tilanteessa, jossa yleinen määräaika ja viejälle mahdollisesti myönnetty lisäaika ylitetään enemmän kuin kuudella kuukaudella?
2) Jos edellisen kysymyksen b kohdassa esitetty tulkintavaihtoehto on oikea, onko kahden edellä mainitun artiklan perusteella olemassa enimmäisaikoja, joiden puitteissa lisäaika voidaan myöntää, kun lisäksi otetaan huomioon erinäiset seikat, mukaan lukien tämän välipäätöksen perusteluissa ilmoitetut seikat, joilla voi olla asiassa merkitystä yhteisön oikeuden kannalta?
3) Jos ensimmäisen kysymyksen b kohdassa esitetty tulkintavaihtoehto on oikea, mitkä ovat nämä enimmäisajat ja mitkä ovat näin ollen lisäajat edellä mainittujen kahden artiklan perusteella?
4) Jos ensimmäisen kysymyksen b kohdassa esitetty tulkintavaihtoehto on oikea, voiko oikeussubjekti edellä mainittujen kahden artiklan nojalla vedota oikeudellisesti suojattuun oikeuteen saada lisäaika vahvistetuksi tietyn pituiseksi (eli sopivaksi katsottavaksi niihin vaikeuksiin nähden, joita vaadittavien asiakirjojen hankkimisessa on)?
5) Jos ensimmäisen kysymyksen b kohdassa esitetty tulkintavaihtoehto on oikea, voiko kansallinen tuomioistuin - jos hallintoviranomaiset ovat kieltäytyneet myöntämästä lisäaikaa - edellä mainittujen artiklojen nojalla katsoa viejällä (joka on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen asiakirjat ja esittääkseen ne kyseisen asetuksen 47 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa 12 kuukauden määräajassa) olevan oikeus saada lisäaikaa ja voiko se vahvistaa tämän lisäajan pituuden siitä ajasta riippuen, joka tosiasiallisesti tarvitaan vaadittavien asiakirjojen hankkimiseksi ja esittämiseksi?"
Kolme ensimmäistä kysymystä
25 Kolmella ensimmäisellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, kansallinen tuomioistuin haluaa ennen kaikkea tietää, onko viejälle 47 artiklan 4 kohdan nojalla myönnettävissä olevalle lisäajalle asetettu asetuksen N:o 3665/87 47 ja 48 artiklan kannalta enimmäispituus, ja jos vastaus on myöntävä, mikä on tämä enimmäispituus, vai onko sitä vastoin tällaisen lisäajan myöntäminen sellaisten asiakirjojen esittämiselle, joilla osoitetaan kulutukseen saattamista koskevien tullimuodollisuuksien täyttyminen, mahdollista siitä huolimatta, että 18 kuukauden pituinen kokonaisaika ylitetään.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
26 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneet Eribrand, Ranskan hallitus ja komissio katsovat, että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen esittämisen osalta kyseisessä säännöksessä ei aseteta minkäänlaista rajoitusta sen lisäajan pituudelle, joka viejälle voidaan myöntää kyseisen säännöksen nojalla. Kansallisten hallintoviranomaisten on vahvistettava tällaisen lisäajan pituus kunkin viejän erityistarpeista riippuen. Tätä varten hallintoviranomaisen on erityisesti otettava huomioon lisäaikaa pyytävän viejän osoittama nopeus, perusteet, jotka viejä esittää hakemuksensa tueksi, sekä kohtuullinen aika, joka on tarpeen niiden vaikeuksien voittamiseksi, joihin kyseinen viejä vetoaa.
27 Eribrand arvostelee Italian hallintoviranomaisten kantaa, jonka mukaan myönnetty lisäaika ei saa missään tapauksessa ylittää kuutta kuukautta ja jonka mukaan vientitukia pitää joka tapauksessa alentaa 15 prosentilla, vaikka pidennys myönnettäisiinkin. Eribrand katsoo, että yhteisön säännösten tällainen tulkinta ei ole pelkästään virheellinen, vaan se on myös vientitukien järjestelmän päämäärien vastainen sekä kohtuullisuus-, yhdenvertaisuus- ja suhteellisuusperiaatteen sekä luottamuksensuojan periaatteen vastainen.
28 Eribrandin mukaan asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tehty viittaus kyseisen asetuksen 47 artiklan 4 kohdassa säädettyyn määräaikaan tarkoittaa tapausta, jossa viejä ei ole noudattanut hallintoviranomaisen myöntämää lisäaikaa. Kun lisäaika myönnetään kyseisen 47 artiklan 4 kohdan mukaisesti, viejällä on edelleen mahdollisuus esittää asiakirjat näiden määräaikojen päättymisen jälkeen, edellyttäen että viivästys ei ylitä 48 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädettyä kuuden kuukauden määräaikaa ja uhalla, että tuen määrää, joka olisi maksettu, jos kaikkia vaatimuksia olisi noudatettu, alennetaan tällaisessa tapauksessa 15 prosenttia.
29 Eribrand vetoaa asiassa C-54/95, Saksa vastaan komissio, 21.1.1999 annettuun tuomioon (Kok. 1999, s. I-35, 146-148 kohta), josta ilmenee, että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan tavoitteena on nimenomaan estää se, että toimijalta, joka on toiminut virheettömästi ja mahdollisimman nopeasti hankkiakseen tulliasiakirjat, automaattisesti evätään tuet ainoastaan sen takia, että se ei ole onnistunut säädetyssä määräajassa esittämään todisteita toimesta, joka on tosiasiallisesti tehty. Tämän päämäärän mukaista ei ole se, että toimijalle, joka voi objektiivisesti perustella viivästyksen vaadittavien asiakirjojen esittämisessä, asetetaan seuraamukseksi se, että se menettää 15 prosenttia tuista.
30 Ranskan hallitus väittää, että juuri asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodosta seuraa, että tulkinta, jonka mukaan voidakseen vedota oikeuksiinsa viejällä on käytettävissään enintään 18 kuukauden määräaika vienti-ilmoituksensa hyväksymisestä lukien, on virheellinen. Konjunktion "ja" käyttö osoittaa, että 47 artiklan 2, 4 ja 5 kohdassa säädetyn kunkin määräajan on täytynyt päättyä, jotta 48 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty kuuden kuukauden määräaika alkaa kulua.
31 Kyseisen hallituksen mukaan asetuksen N:o 3665/87 47 ja 48 artiklan säännösten sellainen tulkinta, joka muodostuu kahden määräajan eli 12 kuukauden ja kuuden kuukauden määräaikojen pelkästä yhteenlaskusta, johtaa tämän asetuksen päämäärien sivuuttamiseen. Seurauksena olisi se, että jäsenvaltioille myönnetty harkintavalta poistettaisiin siltä osin kuin se koskee sen määräajan tai niiden määräaikojen pituutta, jotka jäsenvaltiot voivat myöntää mahdollisimman nopeasti toimineelle viejälle. Toisaalta tällainen tulkinta epäisi viimeksi mainitulta viejältä automaattisesti kaikki mahdollisuudet vedota oikeuksiinsa siinä tapauksessa, että 18 kuukauden määräaika ylittyy.
32 Ranskan hallitus väittää, että tällaisen tulkinnan seuraukset olisivat täydellisessä ristiriidassa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa. Yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Saksa vastaan komissio antamansa tuomion 146 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa maininnut toimivaltaisten kansallisten viranomaisten harkintavallan periaatteen, jonka mukaan kyseisten viranomaisten on tarkistettava, onko viejä osoittanut toimineensa mahdollisimman nopeasti, ja päätettävä, onko niiden syytä käyttää valtuuttaan myöntää lisäaikaa.
33 Edellä mainittujen viranomaisten velvollisuus arvioida konkreettisesti kunkin viejän tilannetta merkitsee Ranskan hallituksen mukaan velvollisuutta asettaa seuraamuksia viivyttelevästä toiminnasta kieltäytymällä myöntämästä sellaisen viejän hakemaa lisäaikaa, joka ei ole osoittanut toimineensa mahdollisimman nopeasti. Kansalliset viranomaiset ovat tässä yhteydessä velvollisia toimimaan myös siten, että mahdollisimman nopeasti toimineelle viejälle ei aseteta seuraamuksia siitä riippumattomien olosuhteiden takia. Asia olisi näin muun muassa sellaisessa tapauksessa, että kolmannessa maassa oleva tuoja ei ole toimittanut vaadittavia asiakirjoja ajoissa.
34 Ranskan hallitus huomauttaa, että asetuksen N:o 3665/87 22 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan säännösten nojalla viejän, joka hakee tuen maksamista ennakolta, on asetettava vakuus, joka on kyseisen 15 prosentilla lisätyn ennakkomaksun suuruinen. Ranskan hallitus korostaa, että kyseiset säännökset kannustavat viejää toimimaan mahdollisimman nopeasti, sillä viivyttely vaadittavien tulliasiakirjojen esittämisessä on viejän etujen vastaista.
35 Mitä sitten tulee sen lisäajan pituuteen, jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat myöntää mahdollisimman nopeasti toimineelle viejälle, Ranskan hallitus korostaa, että kyseistä pituutta ei ole vahvistettu ainoassakaan asetuksen N:o 3665/87 säännöksessä. Kyseisen asetuksen toiseksi viimeinen perustelukappale sisältää kuitenkin tältä osin joitakin tietoja.
36 Komission mukaan vientitukea koskeviin asioihin liittyvien asiakirjojen jättämisen yleiseksi määräajaksi on asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa vahvistettu 12 kuukautta, jotta viejiä kannustettaisiin täyttämään velvollisuutensa mahdollisimman nopeasti ja jotta vältettäisiin se, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset olisivat velvollisia pitämään kyseiset asiat vireillä määräämättömän ajan. Tältä osin olisi järkevää ja kohtuullista poiketa tästä säännöstä silloin, kun viejä on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen vaadittavat asiakirjat, mutta se ei ole pystynyt noudattamaan tätä määräaikaa siitä riippumattomien syiden takia. Komissio korostaa, että 47 artiklan 4 kohdassa säädetään nimenomaisesti mahdollisuudesta myöntää lisäaikaa ja että viejän on tästä hyötyäkseen esitettävä tätä koskeva hakemus oikea-aikaisesti kyseisille viranomaisille. Tältä osin komissio viittaa myös kyseisen asetuksen toiseksi viimeiseen perustelukappaleeseen.
37 Komissio katsoo, että ainoatakaan tämän tulkinnan vastaista argumenttia ei voida johtaa asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdasta, jossa säädetään ainoastaan uusi ylimääräinen kuuden kuukauden määräaika, joka lisätään yleiseen määräaikaan ja jo myönnettyyn lisäaikaan. Komissio vetoaa lisäksi siihen, että asetuksen N:o 800/1999 49 artiklassa on säilytetty sama muotoilu kuin asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdassa.
38 Komission mukaan 48 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty tuen alentaminen 15 prosentilla jää lisäksi täysimääräisesti sovellettavaksi, kun viejä esittää vaadittavat asiakirjat myönnetyn lisäajan päätyttyä, mutta ylimääräisessä kuuden kuukauden määräajassa. Kyseessä on eräänlainen seuraamus viejälle, joka yleiseen 12 kuukauden määräaikaan saamastaan pidennyksestä huolimatta on kuitenkin esittänyt tarvittavat asiakirjat myöhässä, vaikka tätä viivästystä ei pidetäkään riittävän vakavana aiheuttaakseen sen, että oikeus vientitukiin menetetään kokonaan.
Yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu
39 Vientituen maksaminen riippuu asetuksen N:o 3665/87 mukaan muun muassa siitä, että viejä esittää yhden tai useampia asiakirjoja, jotka on lueteltu kyseisen asetuksen 18 artiklassa ja joilla osoitetaan, että kulutukseen saattamista kolmannessa maassa koskevat vienti-ilmoituksessa mahdollisesti mainitut tullimuodollisuudet on täytetty.
40 Tämän asetuksen 47 artiklan 2 kohdan mukaan ylivoimaista estettä lukuun ottamatta viejällä on käytössään vienti-ilmoituksen hyväksymisestä lukien laskettava 12 kuukauden määräaika tukihakemuksen ja kaikkien muiden tuen maksamiseen tarvittavien asiakirjojen toimittamiseksi toimivaltaisille kansallisille viranomaisille. Tällainen määräaika ottaa huomioon jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten intressin saattaa vientitukia koskevat asiat päätökseen kohtuullisessa ajassa, erityisesti silloin, kun tukea on maksettu ennakolta asetuksen N:o 3665/87 22 artiklan mukaisesti (ks. tältä osin maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 29 päivänä marraskuuta 1979 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 2730/79 (EYVL L 317, s. 1), jota sovellettiin ennen asetuksen N:o 3665/87 voimaantuloa, olevien vastaavien säännösten osalta asia C-155/89, Philipp Brothers, tuomio 12.7.1990, Kok. 1990, s. I-3265, 39 kohta).
41 Yhteisön säännöksissä otetaan kuitenkin huomioon myös se, että viejät ovat vaarassa törmätä vaikeuksiin saadakseen tulliasiakirjat tuojamaana olevan kolmannen maan viranomaisilta, joita vastaan heillä ei ole käytössään minkäänlaisia painostuskeinoja (edellä mainittu asia Philipp Brothers, tuomion 27 kohta).
42 Tältä osin asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdassa annetaan toimivaltaisille kansallisille viranomaisille mahdollisuus myöntää kyseessä olevalle viejälle lisäaikaa, jos viimeksi mainittu viejä on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen vaadittavat asiakirjat kyseisen artiklan 2 kohdassa vahvistetussa 12 kuukauden määräajassa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa Saksa vastaan komissio antamansa tuomion 148 kohdassa, tämän säännön päämäärä on se, että yhteisön lainsäädännössä säädettyjä tukia ei evätä viejältä automaattisesti, kun viejä on objektiivisesti katsottuna estynyt esittämästä vaadittavia asiakirjoja 12 kuukauden määräajassa, vaikka se on tehnyt kaiken vaaditun ne saadakseen.
43 Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 3665/87 toiseksi viimeisen perustelukappaleen mukaan viejästä riippumattomat hallinnolliset viivästykset voivat muodostaa ylivoimaisen esteen, jolla voidaan perustella kyseisen asetuksen 47 artiklan 2 kohdassa vahvistetun 12 kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen.
44 Lisäksi asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohdasta johtuu selvästi, että jopa silloin, kun viejä ei esitä kyseisen säännöksen mukaista ylivoimaista estettä koskevaa väitettä, kyseisen 12 kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen ei välttämättä merkitse sen tuen menettämistä kokonaan, jota viejä voisi vaatia. Kyseisessä säännöksessä sen sijaan säädetään, että jos kaikki yhteisön säännöksissä vaadittavat asiakirjat esitetään toimivaltaisille kansallisille viranomaisille muun muassa 47 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa seuraavan kuuden kuukauden kuluessa, maksettava tuki vastaa 85:tä prosenttia tuesta, joka olisi maksettu, jos kaikkia vaatimuksia olisi noudatettu.
45 Mitä sitten tulee siihen kysymykseen, muodostaako asetuksen N:o 3665/87 48 artiklan 2 kohdan a alakohta kuitenkin esteen sellaisen lisäajan myöntämiselle, joka saattaa ylittää vienti-ilmoituksen hyväksymispäivästä laskettavan 18 kuukauden kokonaisajan, on syytä korostaa, että kyseisen säännöksen sanamuotoon ei sisälly minkäänlaista rajoitusta sen lisäajan pituudelle, joka voidaan myöntää tämän asetuksen 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Nimenomaisesta viittauksesta 47 artiklan 2, 4 ja 5 kohdassa säädettyihin määräaikoihin päinvastoin johtuu, että silloin, kun viejälle on myönnetty lisäaikaa kyseisen 4 kohdan mukaisesti, viejällä on edelleen käytössään tämän määräajan päättymistä seuraava kuuden kuukauden ajanjakso, jonka kuluessa hän voi täydentää asiakirjansa sekä saada siten 85 prosenttia tuesta, joka olisi pitänyt maksaa, jos kaikki vaatimukset olisi täytetty.
46 Tuen kokonaismäärään tällaisessa tapauksessa sovellettavan 15 prosentin alennuksen tarkoituksena on nimenomaisesti asettaa seuraamus siitä, että viejä ei pysty osoittamaan, että asiakirjojen toimittamiselle säädetyn lisäajan ylittävä viivästys on viejästä riippumaton. Näin ollen on todettava, että jos viejä osoittaa toimineensa mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen vaadittavat asiakirjat, yhteisön säännöksissä ei säädetä hänelle seuraamuksia.
47 Lisäksi on korostettava, että enimmäispituuden vahvistaminen mahdollisimman nopeasti toimineelle viejälle myönnettävissä olevalle lisäajalle, erityisesti mahdottomuus ylittää vienti-ilmoituksen hyväksymispäivästä laskettava 18 kuukauden kokonaisaika, vähentää merkittävästi kansallisille viranomaisille myönnettyä harkintavaltaa, ja se on vastoin asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan päämäärää. Kyseinen säännös sellaisenaan mahdollistaa sen, että sovitetaan yhteen sen intressin suojelua koskevat vaatimukset, joka viejällä on kaikkien niiden tukien saamiseksi, joihin sillä on oikeus, ja toisaalta hallintoviranomaisen intressi siihen, että se ei joudu pitämään vientitoimia koskevia asioita vireillä määräämättömän ajan.
48 Näin ollen on pääteltävä, että asetuksen N:o 3665/87 47 ja 48 artiklasta ei ilmene, että viejälle 47 artiklan 4 kohdan nojalla myönnettävissä olevalle lisäajalle olisi asetettu toimivaltaisia kansallisia viranomaisia sitova enimmäispituus.
49 Kolmeen ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksessa N:o 3665/87 ei vahvisteta minkäänlaista rajoitusta sen lisäajan pituudelle, joka voidaan myöntää viejälle kyseisen asetuksen 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on vahvistettava tämän lisäajan pituus kunkin tapauksen erityisolosuhteista riippuen ottamalla huomioon muun muassa lisäaikaa hakevan viejän toiminnan nopeus, viejän kohtaamien objektiivisesti arvioitavien vaikeuksien luonne sekä aikamäärä, joka on kohtuullisesti tarpeen näiden vaikeuksien voittamiseksi.
Neljäs ja viides kysymys
50 Neljännellä ja viidennellä kysymyksellään, jotka on myös käsiteltävä yhdessä, kansallinen tuomioistuin kysyy yhteisöjen tuomioistuimelta viejälle myönnettävän oikeussuojan ulottuvuudesta, kun toimivaltaiset kansalliset viranomaiset virheellisesti kieltäytyvät myöntämästä viejälle lisäaikaa asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Kansallinen tuomioistuin haluaa ennen kaikkea tietää, voiko kansallinen tuomioistuin myöntää viejälle oikeuden saada lisäaikaa ja voiko se itse määrittää tämän lisäajan siitä ajasta riippuen, joka tosiasiallisesti tarvitaan vaadittavien asiakirjojen hankkimiseksi ja esittämiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
51 Eribrandin mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun hallintoviranomainen on perusteettomasti jättänyt myöntämättä asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua lisäaikaa, kansallinen tuomioistuin voi katsoa viejällä olevan oikeus saada tämä lisäaika ja se voi määrittää sen pituuden vaadittavien asiakirjojen hankkimiseksi ja esittämiseksi tosiasiallisesti tarvittavan ajan perusteella. Eribrand vetoaa tältä osin asiaan 222/86, Heylens ym., tuomio 15.10.1987 (Kok. 1987, s. 4097, Kok. Ep. IX, s. 225), asiaan C-213/89, Factortame ym., tuomio 19.6.1990 (Kok. 1990, s. I-2433, Kok. Ep. X, s. 453) ja asiaan C-97/91, Oleificio Borelli vastaan komissio, tuomio 3.12.1992 (Kok. 1992, s. I-6313, Kok. Ep. XIII, s. I-215).
52 Ranskan hallitus katsoo, että jos kaikki ne seikat ovat käsillä, joiden nojalla lisäajan myöntäminen voidaan katsoa perustelluksi, kansalliset viranomaiset ovat velvollisia myöntämään tällaisen lisäajan mahdollisimman nopeasti toimineelle viejälle. Sen tunnustaminen, että kansallisilla viranomaisilla olisi näissä olosuhteissa oikeus kieltäytyä myöntämästä lisäaikaa, johtaisi kyseisen hallituksen mukaan siihen, että kyseisille viranomaisille myönnettäisiin oikeus toimia mielivaltaisesti.
53 Mahdollisimman nopeasti toimineen viejän, joka katsoo, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan vastaisesti evänneet siltä lisäajan, on näin ollen voitava päästä vetoamaan tähän säännökseen kansallisessa tuomioistuimessa. Viejän on kansallisen oikeuden säännösten nojalla voitava saada kumotuksi tämä päätös, jolla kyseiset viranomaiset ovat virheellisesti evänneet siltä lisäajan. Viimeksi mainitut viranomaiset ovat siinä tapauksessa velvollisia tekemään uuden päätöksen, joka on yhteisön oikeudessa asetettujen vaatimusten mukainen.
54 Ranskan hallitus katsoo sitä vastoin, että asetuksessa N:o 3665/87 tai yleisemmin yhteisön oikeudessa kansallista tuomioistuinta ei velvoiteta itse vahvistamaan vaadittavien asiakirjojen hankkimiseksi ja esittämiseksi tarvittavan lisäajan pituutta. Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, että jos tietyllä alalla ei ole annettu yhteisön säännöksiä, kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on määriteltävä toimivaltaiset tuomioistuimet ja annettava menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuteen perustuvat oikeussubjektien oikeudet, eivätkä nämä menettelysäännöt saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia, eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
55 Kyseisen hallituksen mukaan sen seikan, että jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä ei säädetä, että kansallinen tuomioistuin voi korvata hallintoviranomaisen vahvistamalla itse lisäajan pituuden, ei voida katsoa tekevän mahdollisimman nopeasti toimineella viejällä asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan perusteella olevien oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
56 Komissio puolestaan katsoo, että viejä ei voi asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan perusteella vaatia varsinaista oikeutta saada lisäaikaa. Komissio korostaa, että kyseisessä säännöksessä todetaan, että "viejälle voidaan myöntää" tällaista lisäaikaa.
57 Komission mukaan toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on vapaa harkintavalta niiden tarkastellessa lisäajan myöntämistä koskevaa hakemusta jäsenvaltioissa noudatetun hallintotavan mukaisesti. Niiden kuuluu muun muassa tarkistaa niiden ylivoimaisten esteiden tosiasiallinen olemassaolo ja merkitys, joihin viejä on vedonnut perustellakseen hakemustaan, arvioida, onko viejä tosiasiallisesti toiminut mahdollisimman nopeasti pyrkiessään hankkimaan ja toimittamaan tarvittavat asiakirjat, sekä määritettävä mahdollisesti myönnettävän lisäajan pituus.
58 Komissio katsoo vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella, että jos viejä valittaa toimivaltaiseen kansalliseen tuomioistuimeen päätöksestä, jossa siltä on evätty lisäaika, kyseinen tuomioistuin käyttää samaa määräysvaltaa - johon sisältyy muun muassa hallintoviranomaisen korvaamiseen liittyvä määräysvalta - kuin se määräysvalta, joka sille on kansallisessa oikeusjärjestyksessä myönnetty samanlaisissa tapauksissa, joissa edellä mainitut viranomaiset kieltäytyvät myöntämästä lisäaikaa kansallisille taloudellisille toimijoille. Tämän menettelyn ei siten pitäisi olla viejälle epäedullisempi kuin se menettely, jota noudatetaan vastaavissa kansallisissa tapauksissa.
Yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu
59 Ensiksikin on todettava, että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdassa ei myönnetä viejälle oikeutta saada tietyn pituinen lisäaika, johon se voisi suoraan vedota kansallisessa tuomioistuimessa. Kuten komissio on perustellusti korostanut, kyseisessä säännöksessä säädetään, että "viejälle voidaan myöntää lisäaikaa", ja siinä jätetään toimivaltaisille kansallisille viranomaisille siten harkintavaltaa lisäajan myöntämisen ja sen pituuden osalta.
60 Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin jo aikaisemmin todennut, että toimivaltaisille kansallisille viranomaisille täten myönnetyn harkintavallan käyttämisellä ei saada ylittää rajoja, joihin velvoittaa asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan päämäärä, eli se, että yhteisön säännöksissä säädettyjä tukia ei evätä mahdollisimman nopeasti toimineelta viejältä automaattisesti (edellä mainittu asia Saksa v. komissio, tuomion 148 kohta). Esillä olevan tuomion 49 kohdasta seuraa lisäksi, että kyseiset viranomaiset ovat myöntämänsä määräajan vahvistaessaan velvollisia ottamaan huomioon kunkin tapauksen erityisolosuhteet, muun lisäaikaa hakevan viejän toiminnan nopeus, viejän kohtaamien objektiivisesti arvioitavien vaikeuksien luonne sekä aikamäärä, joka on kohtuullisesti tarpeen näiden vaikeuksien voittamiseksi.
61 Toiseksi on todettava, että yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin kuuluva tehokkaan oikeussuojan periaate (ks. erityisesti asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 18 kohta; edellä mainittu asia Heylens ym., tuomion 14 kohta ja asia C-226/99, Siples, tuomio 11.1.2001, Kok. 2001, s. I-277, 17 kohta) edellyttää, että viejällä on mahdollisuus hakea tuomioistuimessa muutosta päätökseen, jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat tehneet asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Jäsenvaltioiden on taattava, että tuomioistuimet valvovat tehokkaasti yhteisön oikeuden sovellettavien säännösten noudattamista (edellä mainittu asia Johnston, tuomion 19 kohta).
62 Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön säännösten puuttuessa tämä tuomioistuinten suorittama valvonta riippuu kansallisen oikeuden säännöistä, jollei yhteisön oikeudessa asetetuista rajoista muuta johdu, siten että menettelysäännöt eivät saa tehdä yhteisön säännöstön täytäntöönpanoa käytännössä mahdottomaksi tai kohtuuttoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) ja että kansallista lainsäädäntöä on sovellettava tavalla, joka ei ole syrjivä niihin menettelyihin nähden, joita samantyyppisten kansallisten riita-asioiden ratkaisemisessa on tarkoitettu noudatettavan (vastaavuusperiaate) (ks. erityisesti yhdistetyt asiat 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor ym., tuomio 21.9.1983, Kok. 1983, s. 2633, Kok. Ep VII, s. 229, 19 kohta; asia C-298/96, Oelmühle ja Schmidt Söhne, tuomio 16.7.1998, Kok. 1998, s. I-4767, 24 kohta ja asia C-255/00, Grundig Italiana, tuomio 24.9.2002, Kok. 2002, s. 8003, 33 kohta).
63 Tästä seuraa, että kysymys siitä, onko kansallisen tuomioistuimen rajoituttava valvomaan toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tekemää päätöstä vai voiko se sitä vastoin itse vahvistaa sen lisäajan pituuden, jonka viimeksi mainitut viranomaiset virheellisesti epäsivät viejältä, on ratkaistava vastaaviin yksinomaan kansallista oikeutta koskeviin riitoihin sovellettavien kansallisen oikeuden sääntöjen mukaisesti, jolloin kyseisen päätöksen tehokas valvonta on kaikissa tapauksissa taattava.
64 Neljänteen ja viidenteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että viejä ei voi kansallisessa tuomioistuimessa suoraan vedota oikeuteen saada tietyn pituinen lisäaika. Sillä on kuitenkin oltava mahdollisuus hakea tuomioistuimessa muutosta päätökseen, jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat tehneet asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä on määritettävä tämän tuomioistuimessa tapahtuvan muutoksenhaun edellytykset ja menettelytavat tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteita noudattaen, sellaisina kuin kyseiset periaatteet on määritelty yhteisön oikeudessa.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
65 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut Corte d'appello di Genovan 15.11.2001 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) Maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 3665/87, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 26.7.1994 annetulla komission asetuksella N:o 1829/94, ei vahvisteta minkäänlaista rajoitusta sen lisäajan pituudelle, joka voidaan myöntää viejälle kyseisen asetuksen 47 artiklan 4 kohdan nojalla. Kansallisten viranomaisten on vahvistettava tämän lisäajan pituus kunkin tapauksen erityisolosuhteista riippuen ottamalla huomioon muun muassa viejän toiminnan nopeus, viejän kohtaamien objektiivisesti arvioitavien vaikeuksien luonne sekä aikamäärä, joka on kohtuullisesti tarpeen näiden vaikeuksien voittamiseksi.
2) Viejä ei voi kansallisessa tuomioistuimessa suoraan vedota oikeuteen saada tietyn pituinen lisäaika. Sillä on kuitenkin oltava mahdollisuus hakea tuomioistuimessa muutosta päätökseen, jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat tehneet asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 kohdan nojalla, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna asetuksella N:o 1829/94. Kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä on määritettävä tämän tuomioistuimessa tapahtuvan muutoksenhaun edellytykset ja menettelytavat tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteita noudattaen, sellaisina kuin kyseiset periaatteet on määritelty yhteisön oikeudessa.