Väliaikainen versio
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
12 päivänä maaliskuuta 2026 (*)
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Direktiivi 2004/38/EY – 7 artiklan 3 kohdan b alakohta – Johdettu oleskeluoikeus – Kolmannen maan kansalainen, joka on eronnut unionin kansalaisesta, joka ei enää ole työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana – Käsite ”yli vuoden työskenneltyään joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan” – Yksi yhtäjaksoinen yhden vuoden ajanjakso – Henkilö, joka on saanut sosiaalietuuksia – Näyttö – Hakijan oikeus tutustua entisen puolisonsa sosiaaliasiakirjoihin – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla – Hyvän hallinnon periaate ja oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan
Asiassa C‑477/24 [Deldwyn](i),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Court of Appeal (ylioikeus, Irlanti) on esittänyt 28.6.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 9.7.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Minister for Justice
vastaan
I.T.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Biltgen (esittelevä tuomari) sekä tuomarit I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni ja M. Bošnjak,
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–        I.T., edustajinaan M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, ja I. Khan, solicitor,
–        Irlanti, asiamiehinään M. Browne, Chief State Solicitor, S. Finnegan, A. Joyce ja R. O’Donnell, avustajinaan D. Conlan Smyth, SC, ja S. J. Hillery, BL,
–        Saksan hallitus, asiamiehinään J. Möller ja N. Scheffel,
–        Euroopan komissio, asiamiehinään E. Montaguti ja J. Tomkin,
kuultuaan julkisasiamiehen 25.9.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77) 7 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja 13 ja 14 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan tulkintaa.
2        Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä I.T. (jäljempänä hakija), joka on kolmannen maan kansalainen, joka on eronnut unionin kansalaisesta, joka on muun jäsenvaltion kuin Irlannin kansalainen, ja toisaalta Minister for Justice (oikeusministeri, Irlanti; jäljempänä ministeri) ja joka koskee ministerin lopullista päätöstä, jolla hakijalta evättiin oleskelukortti, jonka perusteella hän olisi voinut oleskella Irlannissa toistaiseksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
3        Perusoikeuskirjan 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, määrätään seuraavaa:
”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.
Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. Jokaisella on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään.
– –”
Direktiivi 2004/38
4        Direktiivin 2004/38 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Unionin kansalaisille on perustamissopimuksessa myönnetty suoraan henkilökohtainen perusoikeus oleskella toisessa jäsenvaltiossa, eikä tämä edellytä hallinnollisten menettelyjen noudattamista.”
5        Direktiivin 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus oleskella yli kolme kuukautta”, säädetään seuraavaa:
”1.      Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan
a)      jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai
– –
2.      Edellä 1 kohdassa säädetty oleskeluoikeus koskee myös perheenjäseniä, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka tulevat unionin kansalaisen mukana vastaanottavaan jäsenvaltioon tai seuraavat häntä sinne myöhemmin, edellyttäen, että kyseinen unionin kansalainen täyttää 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset.
3.      Sovellettaessa 1 kohdan a alakohtaa unionin kansalainen, joka ei enää ole työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja, säilyttää työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan aseman
– –
b)      jos hän yli vuoden työskenneltyään joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan ja ilmoittautuu työnhakijaksi asianomaiseen työvoimatoimistoon;
c)      jos hän alle vuoden kestäneen määräaikaisen työsuhteen päätyttyä tai kahdentoista ensimmäisen kuukauden aikana joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan ja ilmoittautuu työnhakijaksi asianomaiseen työvoimatoimistoon. Tällöin hän säilyttää työntekijän asemansa vähintään kuuden kuukauden ajan;
d)      jos hän aloittaa ammatillisen koulutuksen. Työntekijän aseman säilyttäminen edellyttää, että ammatillinen koulutus liittyy asianomaisen henkilön aiempaan työskentelyyn, paitsi jos henkilö on työttömänä tahtomattaan.”
6        Direktiivin 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Oleskelukortin myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”1.      Sellaisten unionin kansalaisen perheenjäsenten oleskeluoikeus, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia, on osoitettava myöntämällä heille viimeistään kuuden kuukauden kuluttua hakemuksen jättämisestä asiakirja ’Unionin kansalaisen perheenjäsenen oleskelukortti’. Todistus oleskelukorttia koskevan hakemuksen jättämisestä on annettava välittömästi.
2.      Oleskelukortin myöntämistä varten jäsenvaltioiden on vaadittava seuraavien asiakirjojen esittämistä:
a)      voimassa oleva passi;
b)      asiakirja, joka osoittaa perhesuhteen tai rekisteröidyn parisuhteen;
c)      unionin kansalaisen, jonka mukana asianomaiset henkilöt tulevat tai jota he myöhemmin seuraavat, rekisteröintitodistus tai, rekisteröintijärjestelmän puuttuessa, muu todistus kyseisen unionin kansalaisen oleskelusta vastaanottavassa jäsenvaltiossa;
d)      edellä 2 artiklan 2 kohdan c ja d alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa asiakirjaselvitys siitä, että näissä alakohdissa tarkoitetut edellytykset täyttyvät;
e)      edellä 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa koti‑ tai lähtömaan asiaankuuluvan viranomaisen antama asiakirja, josta käy ilmi, että asianomaiset ovat unionin kansalaisesta riippuvaisia tai asuivat samassa taloudessa tämän kanssa, tai selvitys vakavista terveydellisistä syistä, jotka ehdottomasti edellyttävät, että kyseinen unionin kansalainen antaa asianomaiselle perheensä jäsenelle henkilökohtaista hoitoa;
f)      edellä 3 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa selvitys pysyvästä suhteesta asianomaiseen unionin kansalaiseen.”
7        Direktiivin 13 artiklan, jonka otsikko on ”Perheenjäsenten oleskeluoikeuden säilyminen avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen tai rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Unionin kansalaisen perheenjäsenet, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia, eivät menetä oleskeluoikeuttaan avioeron – – jälkeen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta toisen alakohdan soveltamista, jos
a)      avioliitto tai rekisteröity parisuhde on kestänyt ennen avioeron – – vireillepanoa vähintään kolme vuotta, joista yksi vuosi vastaanottavassa jäsenvaltiossa – –
– –
Ennen kuin asianomaiset saavat oikeuden pysyvään oleskeluun, heidän oleskeluoikeuteensa sovelletaan edelleen vaatimusta, jonka mukaan heidän on voitava todistaa olevansa työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia tai että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tai että he ovat nämä edellytykset täyttävän henkilön vastaanottavaan jäsenvaltioon jo muodostuneen perheen jäseniä. ’Riittävät varat’ on määritelty 8 artiklan 4 kohdassa.
Nämä perheenjäsenet säilyttävät oleskeluoikeutensa yksinomaan henkilökohtaisten perusteiden nojalla.”
8        Direktiivin 2004/38 14 artiklan, jonka otsikko on ”Oleskeluoikeuden säilyminen”, 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään on 7, 12 ja 13 artiklassa säädetty oleskeluoikeus sikäli kuin he täyttävät näissä artikloissa säädetyt edellytykset.
Yksittäisissä tapauksissa, joissa on perusteltua aihetta epäillä, täyttääkö unionin kansalainen tai hänen perheenjäsenensä 7, 12 ja 13 artiklassa säädetyt edellytykset, jäsenvaltiot voivat tarkistaa näiden edellytysten täyttymisen. Tällaista tarkistusta ei saa suorittaa järjestelmällisesti.
– –
4.      Poiketen siitä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, unionin kansalaista tai hänen perheenjäseniään koskevaa karkottamistoimenpidettä ei saa missään tapauksessa toteuttaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta VI luvun säännösten soveltamista, jos:
a)      unionin kansalainen on työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja; tai
b)      unionin kansalainen on tullut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle työnhakuun. Tässä tapauksessa unionin kansalaista tai hänen perheenjäsentään ei saa karkottaa niin kauan kuin unionin kansalainen voi esittää näyttöä siitä, että hän jatkaa työnhakua ja että hänellä on todellisia mahdollisuuksia löytää työtä.”
Irlannin oikeus
9        Säännöstö, jolla direktiivi 2004/38 on saatettu osaksi Irlannin oikeutta, sisältyy Euroopan yhteisöistä (henkilöiden vapaa liikkuvuus) vuonna 2015 annettuun asetukseen (European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015) (jäljempänä vuoden 2015 asetus).
10      Oleskeluoikeudesta Irlannissa säädetään vuoden 2015 asetuksen 6 §:ssä, jonka 3 momentin a kohdassa säädetään seuraavaa:
”Unionin kansalainen – – saa oleskella valtion alueella yli kolmen kuukauden ajan
i)      jos hän on työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja maassa
– –”
11      Vuoden 2015 asetuksen 6 §:n 3 momentin b kohdan mukaan perheenjäsen, joka ei ole minkään jäsenvaltion kansalainen, voi oleskella Irlannissa yli kolmen kuukauden ajan edellyttäen, että kyseinen unionin kansalainen työskentelee tai toimii itsenäisenä ammatinharjoittajana Irlannissa.
12      Vuoden 2015 asetuksen 6 §:n 3 momentin c kohdassa säädetään pääasiallisesti, että kun henkilö, johon sovelletaan kyseisen asetuksen 6 §:n 3 momentin a kohdan i alakohtaa, on lopettanut työskentelynsä tai itsenäisen ammatinharjoittamisensa, tätä säännöstä on edelleen sovellettava häneen muun muassa silloin, kun kyseinen henkilö i) joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan työskenneltyään yli vuoden ajan ja rekisteröidyttyään työnhakijaksi työ- ja sosiaaliturvavirastossa tai ii) joutuu alle vuoden pituisen määräaikaisen työsopimuksen päätyttyä asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan tai on ensimmäisen vuoden aikana joutunut työttömäksi tahtomattaan ja on ilmoittautunut työnhakijaksi työ‑ ja sosiaaliturvavirastossa.
13      Vuoden 2015 asetuksen 10 §:n, jonka otsikko on ”Perheenjäsenten oleskeluoikeuden säilyminen avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen tai rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen”, 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”a)      Jollei b kohdasta muuta johdu, perheenjäsen, joka ei ole jäsenvaltion kansalainen, voi säilyttää yksilöllisin ja henkilökohtaisin perustein oleskeluoikeuden valtion alueella, jos unionin kansalaisen avioliitto tai rekisteröity parisuhde puretaan tai julistetaan mitättömäksi ja hänellä oli purkamisen tai mitättömäksi julistamisen ajankohtana oleskeluoikeus valtion alueella tämän asetuksen nojalla.
b)      Edellä a kohdassa tarkoitetun perheenjäsenen oleskeluoikeus riippuu siitä, että ministeri varmistuu siitä, että
i)      avioliitto tai rekisteröity parisuhde on ennen purkamista tai mitättömäksi julistamista koskevan menettelyn aloittamista kestänyt vähintään kolme vuotta, joista vähintään yksi vuosi valtiossa,
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
14      Hakija saapui Irlantiin lokakuussa 2002 opiskelijaviisumilla. Heinäkuussa 2009 hän avioitui Irlannissa unionin kansalaisen, joka ei ole kyseisen jäsenvaltion kansalainen, kanssa ja haki tämän jälkeen useaan otteeseen oleskelukorttia direktiivin 2004/38 ja vuoden 2015 asetuksen nojalla sillä perusteella, että hän oli unionin kansalaisen puoliso. Kaksi ensimmäistä näistä hakemuksista hylättiin sillä perusteella, että niiden käsittelyn ajankohtana hänen puolisonsa ei ollut enää kyseisissä hakemuksissa yksilöidyn työnantajan palveluksessa. Kolmas oleskelukorttihakemus, joka jätettiin maaliskuussa 2013, hyväksyttiin, ja hakijalle myönnettiin näin ollen viiden vuoden oleskelukortti, joka oli voimassa syyskuuhun 2018 saakka.
15      Avioeromenettely pantiin vireille unionin kansalaisen kotijäsenvaltiossa kesäkuussa 2014, ja pariskunta tuomittiin siellä avioeroon heinäkuussa 2014. Avioliitto oli kestänyt viisi vuotta sen purkamispäivään mennessä. Hakijan oleskelukorttia ei peruutettu hänen avioeronsa jälkeen. Hakija jatkoi työskentelyä, ja hänen entinen puolisonsa, joka jatkoi oleskeluaan Irlannissa, sai Department of Employment Affairs and Social Protectionin (työ‑ ja sosiaaliturvavirasto, Irlanti; jäljempänä DEASP) toimittamien tietojen mukaan työnhakijan avustusta (jobseeker’s allowance) ja perheavustuksia (child benefit).
16      Hakija teki elokuussa 2018 henkilökohtaisen oleskeluoikeuden säilyttämistä koskevan hakemuksen. Hakemus perustui vuoden 2015 asetuksen 10 §:n 2 momenttiin, jossa säädetään johdetun oleskeluoikeuden säilymisestä avioeron jälkeen tietyissä olosuhteissa, kun avioliitto on kestänyt vähintään kolme vuotta ja puolisot ovat viettäneet vähintään yhden vuoden Irlannissa. Hakemukseen oli liitetty useita asiakirjoja, muun muassa useita hakijan entisen puolison palkkalaskelmia, jotka koskivat erillisiä ajanjaksoja vuoden 2011 ja vuoden 2013 välisenä aikana, sekä hänen veroilmoituksensa vuosilta 2010 ja 2012.
17      Ministeri hylkäsi hakemuksen 7.10.2019 tekemällään päätöksellä muun muassa sillä perusteella, että hakija ei ollut esittänyt todisteita entisen puolisonsa työskentelystä avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana eli kesäkuussa 2014, ottaen huomioon, että hänen johdetut oikeutensa riippuivat siitä, oliko hänen entinen puolisonsa, joka oli unionin kansalainen, edelleen käyttänyt unionin perussopimuksiin perustuvia oikeuksiaan Irlannissa kyseisenä ajankohtana. Hakijalle ilmoitettiin myös, että tämä päätös oli tehty ottaen huomioon muun muassa DEASP:ltä saadut tiedot, joiden mukaan hänen entinen puolisonsa unionin kansalaisena ei ollut käyttänyt näitä oikeuksia 13.9.2013–23.9.2017, koska hän ei ole työskennellyt palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, jatkanut opintoja tai ollut työtön tahtomattaan taikka esittänyt selvitystä riittävistä varoista vuoden 2015 asetuksen 6 §:n 3 momentin mukaisesti. Ministeri katsoi, että koska ei ollut osoitettu, että hakijan entisen puolison oleskelu Irlannissa oli avioeromenettelyn aloittamisajankohtana vuoden 2015 asetuksen säännösten mukaista, hakijalla ei ollut oikeutta vuoden 2015 asetuksen 10 §:n 2 momentin mukaisen oleskeluoikeuden säilymiseen.
18      Hakija pyysi kyseisen päätöksen uudelleenkäsittelyä ja pyysi tässä yhteydessä jäljennöstä tiedoista, jotka DEASP oli toimittanut ministerille. Uudelleenkäsittelyä koskevan pyyntönsä tueksi hakija vetosi siihen, että hänellä ei enää ollut suhteita entiseen vaimoonsa, joka on unionin kansalainen, mutta hän oli pyytänyt tätä toimittamaan hänelle yksityiskohtaiset tiedot työskentelystään Irlannissa ministerin mainitsemina ajanjaksoina ja toisti, että hänen entinen vaimonsa oli saanut sosiaalietuuksia kyseisenä ajanjaksona ainakin osan ajasta. Koska hakijan entinen puoliso ei noudattanut tätä kehotusta, hakija ilmoitti ministerille, että hän ei entisen puolisonsa yhteistyöhaluttomuuden vuoksi voinut toimittaa kaikkia tietoja ja asiakirjoja, jotka osoittaisivat, että hänen entinen puolisonsa oli avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana oleskellut laillisesti Irlannissa ja käyttänyt hänelle EUT‑sopimuksessa annettuja oikeuksia. Tältä osin hakija pyysi ministeriä luovuttamaan DEASP:n toimittamat tiedot.
19      Tämä uudelleenkäsittelyä koskeva pyyntö hylättiin ministerin marraskuussa 2021 tekemällä uudella päätöksellä. Tämän päätöksen tueksi ministeri katsoi, että avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana entinen puoliso ei käyttänyt hänelle EUT‑sopimuksessa annettuja oikeuksia, koska hänen tahdosta riippumatonta työttömyyttään
ei tuolloin ollut edeltänyt 12 kuukauden työskentelyjakso. Kyseisessä päätöksessä ministeri totesi muun muassa ensinnäkin, että entinen puoliso oli työskennellyt useissa työpaikoissa vuoden 2009 ja vuoden 2013 välisenä aikana silloin, kun oleskeluoikeutta koskevat hakemukset oli jätetty, ja toiseksi, että kyseinen henkilö oli saanut työnhakijan avustusta syyskuun 2013 ja syyskuun 2017 välisenä aikana, kolmanneksi, että asiakirja-aineistossa ei ollut mitään tietoja olosuhteista, joiden vuoksi hakijan entinen puoliso oli lähtenyt aiemmasta työstään, olipa hän lähtenyt omasta tahdostaan tai joutunut lähtemään, neljänneksi, ettei mikään asiakirja-aineistossa viittaa siihen, että kyseinen henkilö olisi työskennellyt yli vuoden tai että hänet olisi otettu palvelukseen alle vuoden pituisen määräaikaisen työsopimuksen perusteella ennen hänen rekisteröitymistään DEASP:hen, kun otetaan huomioon, että asiakirja-aineistoon sisältyvissä DEASP:n tiedoissa todettiin ainoastaan, että hän oli työskennellyt 37 viikon ajan vuonna 2013 ja kaksi viikkoa vuonna 2014, mikä oli lyhyempi aika kuin vuoden 2015 asetuksessa säädetty yhden vuoden kesto. Kyseisessä päätöksessä täsmennettiin vielä, että ”vaikka tiedetään, että unionin kansalaiselle maksettiin etuuksia vuonna 2014, [DEASP:n] päätökset eivät sido ministeriä, eikä sosiaalietuuksien maksamisen jatkaminen unionin kansalaiselle ole ratkaisevaa nyt ministerin käsiteltävänä olevassa asiassa, jossa on kyse unionin perussopimuksiin perustuvista oikeuksista”.
20      High Courtin (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) hyväksyttyä hakijan kyseisestä päätöksestä nostaman kanteen ministeri valitti tästä tuomiosta Court of Appealiin (ylioikeus, Irlanti), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
21      Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa tulee esiin ennen kaikkea kysymys siitä, olisiko ministerin pitänyt ottaa huomioon se, että DEASP oli myöntänyt hakijan entiselle puolisolle työnhakijan avustuksen, ratkaistakseen, oliko kyseisen henkilön tahdosta riippumaton työttömyys ”asianmukaisesti rekisteröity”, ja toiseksi, onko direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että siinä oleva ilmaisu ”yli vuoden” tarkoittaa yhden vuoden yhtäjaksoista ajanjaksoa, ja olisiko ministerin pitänyt muun muassa perusoikeuskirjan 41 artiklan määräykset huomioon ottaen toimittaa hakijalle tämän entistä puolisoa koskeva täydellinen asiakirja-aineisto.
22      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kaksi ensimmäistä seikkaa herättävät direktiivin 2004/38 tulkintaa koskevia kysymyksiä, joista ei ole vielä olemassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kolmannen seikan osalta sitä, muodostavatko oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ja oikeus hyvään hallintoon, joka edellyttää muun muassa hallinnon yhteistyötä, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut muun muassa 22.11.2012 antamassaan tuomiossa M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), 8.5.2014 antamassaan tuomiossa N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), 8.5.2018 antamassaan tuomiossa K.A. ym. (Perheenyhdistäminen Belgiassa) (C‑82/16, EU:C:2018:308) ja 12.7.2018 antamassaan tuomiossa Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570), riittävän perustan sille, että hakijan esittämä pyyntö hänen entistä puolisoaan koskevan asiakirja-aineiston sisältämien tietojen ilmaisemisesta tulee hyväksyä.
23      Tässä tilanteessa Court of Appeal päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      a)      Tarkoittaako tai edellyttääkö [direktiivin 2004/38] 7 artiklan 3 kohdan b alakohdassa oleva ilmaus ’vuoden’ sitä, että kyseinen vuosi on yksi yhtäjaksoinen ajanjakso?
b)      Jos ensimmäisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi, jääkö unionin kansalainen kyseisen direktiivin 7 artiklan 3 kohdan b alakohdan soveltamisalan ulkopuolelle, jos työskentelyjaksot, joista kyseinen vuosi muodostuu, ovat mahdollisesti kertyneet tai jos ne on laskettu yhteen neljän tai viiden vuoden aikana?
2)      Tarkoittaako se, että unionin kansalainen sai työnhakijan tukea [DEASP:ltä], että hän joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan Irlannissa [direktiivin 2004/38] 7 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla?
3)      Velvoittaako unionin oikeuden yleinen periaate, joka pohjautuu perusoikeuskirjan 41 artiklaan, tai toissijaisesti tämän yleisen periaatteen perusteella tulkittu [direktiivi 2004/38] vastapuolen toimittamaan asiakirja-aineistonsa hakijalle (tarvittaessa asianmukaisesti peitellyssä muodossa) joko
a)      ennen oleskeluoikeuden/oleskelukortin säilyttämistä koskevan päätöksen tekemistä [direktiivin 2004/38] 14 artiklan mukaisesti direktiivin 13 artiklan ja/tai 7 artiklan 3 kohdan nojalla; ja/tai
b)      kun hakija päättää riitauttaa tällaisen päätöksen judicial review
‑menettelyssä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
24      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että siinä olevalla ilmaisulla ”yli vuoden” tarkoitetaan yhtä yhtäjaksoista ajanjaksoa, jonka aikana henkilö on työskennellyt työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yli vuoden ajan, vai siten, että sillä tarkoitetaan yli vuoden pituista aikaa, joka voi koostua useista lyhyemmistä työskentelyjaksoista, jotka ovat kertyneet useamman vuoden aikana.
25      Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan unionin kansalainen, joka ei enää ole työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja, säilyttää työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan aseman, jos hän yli vuoden työskenneltyään joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan ja ilmoittautuu työnhakijaksi asianomaiseen työvoimatoimistoon.
26      Kyseinen säännös ei sisällä mitään nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen ilmaisun ”yli vuoden” merkityksen ja ulottuvuuden määrittelemiseksi. Direktiivissä 2004/38 ei myöskään ole mitään määritelmää tälle ilmaisulle. Näin ollen sekä unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että samaa säännöstä on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ottaen huomioon paitsi sen sanamuodon tavanomainen merkitys myös säännöksen asiayhteys ja sen säännöstön tavoitteet, jonka osa säännös on (tuomio 15.9.2022, Minister for Justice and Equality (Kolmannen maan kansalainen, joka on unionin kansalaisen serkku), C‑22/21, EU:C:2022:683, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Ensinnäkin direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohdan sanamuodosta on todettava, että sanalla ”vuosi” tarkoitetaan sillä yleiskielessä olevan tavanomaisen merkityksen mukaan 12 kuukauden ajanjaksoa, joka ei välttämättä ole sama kuin kalenterivuosi ja joka perustuu Maan kiertoaikaan Auringon ympäri. Kyseisen säännöksen tai direktiivin 2004/38 muiden säännösten sanamuodosta ei kuitenkaan ilmene, että tämän yhden vuoden ajanjakson olisi välttämättä oltava 12 peräkkäistä kuukautta tai että sen olisi oltava yhtäjaksoinen.
28      Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 27 kohdassa, on niin, että koska direktiivin 2004/38 sanamuoto ei sisällä täsmennyksiä siitä, mitä ilmaisulla ”yli vuoden” on ymmärrettävä, kyseistä ilmaisua on toiseksi tulkittava ottaen huomioon sen asiayhteys.
29      Tältä osin on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdassa taataan, että kukin unionin kansalainen, joka on tilapäisesti lakannut työskentelemästä, säilyttää työntekijän asemansa ja siis oikeutensa oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa, säätämällä tässäkin tapauksessa kyseisen säilymisen edellytysten porrastamisesta, joka on toteutettu yhtäältä sen, ettei hän työskentele, syyn perusteella eli sen mukaan, onko kyseessä työkyvyttömyys sairauden tai tapaturman takia, omasta tahdosta riippumaton työttömyys tai ammatillinen koulutus, ja toisaalta hänen vastaanottavassa jäsenvaltiossa työskentelynsä alkuperäisen keston perusteella eli sen mukaan, onko työskentely kestänyt yli vai alle vuoden (tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 43 kohta).
30      Niinpä unionin kansalainen, joka on työskennellyt vastaanottavassa jäsenvaltiossa palkkatyöntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, säilyttää työntekijän asemansa ilman ajallista rajoitusta ensinnäkin, jos hän joutuu tilapäisesti työkyvyttömäksi sairauden tai tapaturman takia, kuten direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään; toiseksi, jos hän on työskennellyt palkkatyöntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli vuoden ennen joutumistaan työttömäksi tahtomattaan, kuten kyseisen direktiivin 7 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädetään, tai kolmanneksi, jos hän on aloittanut ammatillisen koulutuksen, kuten saman direktiivin 7 artiklan 3 kohdan d alakohdassa säädetään (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 44 kohta).
31      Sitä vastoin sellainen unionin kansalainen, joka on työskennellyt palkkatyöntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana vastaanottavassa jäsenvaltiossa alle vuoden ajan, säilyttää direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan työntekijän asemansa vain sen ajanjakson, jonka keston kyseinen jäsenvaltio voi vapaasti vahvistaa, kunhan se ei ole alle kuusi kuukautta (tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 45 kohta).
32      Tämän tuomion 29 kohdassa mieleen palautettu toteamus, jonka mukaan direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdassa säädetty unionin kansalaiselle taatun työntekijän aseman säilyttämisen edellytysten porrastaminen tapahtuu vastaanottavassa jäsenvaltiossa työskentelyjakson ”alkuperäisen keston” mukaan, johtuu erityisesti siitä, että kyseisen säännöksen b alakohdassa viitataan unionin kansalaisen ”yli vuoden” kestäneeseen työskentelyyn ja että sen c alakohdassa viitataan työsopimuksiin, jotka ovat kestäneet ”alle vuoden”, tai tilanteeseen, jossa tällainen unionin kansalainen joutuu työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana vastaanottavassa jäsenvaltiossa työskentelynsä ”kahdentoista ensimmäisen kuukauden” aikana työttömäksi tahtomattaan.
33      Tämä viittaus ”kahteentoista ensimmäiseen kuukauteen” puoltaa direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan tulkintaa, jonka mukaan siinä tarkoitetun työskentely‑ tai ammatinharjoittamiskauden on aina oltava yksi yhtäjaksoinen työskentelykausi työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, joten kyseisen säännöksen b alakohdassa tarkoitettu ”yli vuoden” aika ei voi koostua useista lyhyemmistä työskentelyjaksoista, jotka ovat kertyneet useamman vuoden aikana.
34      On lisättävä, että tämä tulkinta noudattaa myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu jälkimmäinen tilanne kattaa kaikki tilanteet, joissa työntekijä on tahtomattaan joutunut lopettamaan työskentelynsä vastaanottavassa jäsenvaltiossa ”ennen yhden vuoden täyttymistä” riippumatta työskentelyn luonteesta ja tätä varten tehdyn työsopimuksen lajista (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 48 kohta). Tällä ilmaisulla ”ennen yhden vuoden täyttymistä” viitataan nimittäin väistämättä 12 peräkkäisen kuukauden yhtäjaksoiseen ajanjaksoon.
35      Siltä osin kuin on kolmanneksi kyse direktiivin 2004/38 tavoitteista, on muistutettava yhtäältä, että kyseisen direktiivin ensisijainen tavoite on tehostaa kaikkien unionin kansalaisten oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun, ja toisaalta, että direktiivin 7 artiklan 3 kohdan erityinen tavoite on säilyttämällä työntekijän asema varmistaa sellaisten henkilöiden oleskeluoikeus, jotka ovat lopettaneet ammattitoimintansa työn puutteen takia, joka on johtunut heistä riippumattomista syistä (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36      On lisättävä, että direktiivin 2004/38 tavoitteena on myös saattaa asianmukaiseen tasapainoon yhtäältä unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden takaaminen ja toisaalta sen varmistaminen, ettei vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmille aiheudu kohtuutonta rasitusta (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      On kuitenkin todettava julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 32 ja 33 kohdassa toteamin tavoin, että jos ilmaisua ”yli vuoden” tulkittaisiin niin, että sillä ei tarkoiteta yhtä ainoaa yhtäjaksoista ajanjaksoa vaan yhteensä yhden vuoden pituista aikaa, joka voi koostua usean vuoden aikana kertyneistä useista alle vuoden pituisista työskentelyjaksoista palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, tällä kyseenalaistettaisiin direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdassa säädettyjen työntekijän aseman säilyttämisen edellytysten porrastaminen, johon viitataan tämän tuomion 29 kohdassa, ja kyseenalaistettaisiin myös tämän tuomion 36 kohdassa mainittu tasapaino.
38      Erityisesti on todettava, että – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa – tällainen tulkinta voisi olla ristiriidassa direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdassa säädetyn erottelun kanssa siltä osin kuin on kyse siitä, kuinka kauan työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja säilyttää tällaisen aseman, eli sen mukaan, onko hänen työskentelynsä vastaanottavassa jäsenvaltiossa alun perin kestänyt yli vuoden vai alle vuoden.
39      Näin ollen on todettava, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohdassa olevaa ilmaisua ”yli vuoden” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan yhtä ainoaa yhtämittaista ajanjaksoa, jonka aikana henkilö on työskennellyt työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yli vuoden ajan.
40      Tämä tulkinta ei myöskään estä henkilöitä, jotka ovat tahtomattaan joutuneet lopettamaan palkkatyönsä tai itsenäisen ammatinharjoittamisensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa ennen alkuperäisen yhden vuoden ajanjakson päättymistä, saamasta työntekijän asemansa säilymisestä johtuvaa suojaa, koska jos he eivät voi kuulua direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohdan säännösten soveltamisalaan, he voivat hyötyä direktiivin 7 artiklan 3 kohdan c alakohdan säännöksistä, jos he ovat jossakin tämän tuomion 34 kohdassa tarkoitetuista tilanteista.
41      Tältä osin on lisättävä, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että muun muassa direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu kriteeri, joka antaa asianomaisille henkilöille yksiselitteiset tiedot heille kuuluvista oikeuksista ja velvollisuuksista, on näin omiaan takaamaan oikeusvarmuuden ja avoimuuden korkean tason perusturvaan kuuluvien sosiaaliavustusten myöntämisessä, minkä lisäksi se on suhteellisuusperiaatteen mukainen (tuomio 15.9.2015, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, 61 kohta).
42      Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että siinä olevalla ilmaisulla ”yli vuoden” tarkoitetaan yhtä yhtäjaksoista ajanjaksoa, jonka aikana henkilö on työskennellyt työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yli vuoden ajan.
Toinen kysymys
43      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että jos unionin kansalainen, joka oleskelee muun jäsenvaltion kuin sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalainen hän on, saa työttömyyskorvausta kyseiseltä jäsenvaltiolta, tämän jäsenvaltion oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltaisen viranomaisen on tunnustettava tämä seikka todisteeksi siitä, että kyseinen unionin kansalainen on kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla joutunut ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi tahtomattaan.
44      Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset rajoittuvat siihen, onko se, että tällainen unionin kansalainen saa toimivaltaiselta kansalliselta viranomaiselta työttömyyskorvausta, riittävä peruste katsoa, että työttömyyden riippumattomuus tahdosta on ”asianmukaisesti rekisteröity” mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla, eivätkä kysymykset koske kyseisessä säännöksessä mainittuja kahta muuta kumulatiivista edellytystä eli yhtäältä sitä, että hän on työskennellyt yli vuoden ajan, ja toisaalta rekisteröitymistä työnhakijaksi toimivaltaiseen työvoimatoimistoon.
45      Tältä osin on todettava yhtäältä julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa toteamin tavoin, että direktiivissä 2004/38 ei määritellä ilmaisua ”asianmukaisesti rekisteröity” eikä siinä ole säännöstä perusteista tai menettelytavoista, joiden mukaisesti olisi ”asianmukaisesti rekisteröitävä”, että henkilö joutuu työttömäksi tahtomattaan. Koska kyseessä olevasta asiasta ei ole olemassa unionin sääntöjä, kunkin jäsenvaltion asiana on antaa ne sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla, kunhan ne eivät ole epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat säännöt (vastaavuusperiaate) eikä niillä tehdä unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45 ja 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46      Toisaalta on niin, että direktiivin 2004/38 tavoitteena on, kuten sen johdanto-osan ensimmäisestä neljänteen perustelukappaleesta ilmenee, helpottaa unionin kansalaisille SEUT 21 artiklan 1 kohdassa suoraan myönnetyn henkilökohtaisen perusoikeuden, joka on liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, käyttämistä ja että mainitulla direktiivillä on erityisesti tarkoitus tehostaa kyseistä oikeutta (tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten tämän tuomion 36 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, sen tavoitteena on myös saattaa asianmukaiseen tasapainoon yhtäältä unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden takaaminen ja toisaalta sen varmistaminen, ettei vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmille aiheudu kohtuutonta rasitusta.
47      Sitä vastoin sekä direktiivin 2004/38 johdanto-osan että sen säännösten perusteella on selvää, ettei direktiivillä pyritä yhdenmukaistamaan työttömyyskorvausten myöntämistä, menettelytapoja työttömyyskorvausten myöntämisessä eikä perusteita, joiden mukaan unionin kansalaisen on todettava olevan työttömänä tahtomattaan. Tällaisessa tilanteessa on kuitenkin selvitettävä, onko kyseinen kansallinen lainsäädäntö omiaan loukkaamaan direktiivin 2004/38 tavoitteita tai viemään sen säännöksiltä niiden tehokkaan vaikutuksen.
48      Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että huolimatta siitä julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 52 ja 53 kohdassa toteamasta seikasta, että ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene täsmällisesti, minkä kriteerien mukaan pääasiassa kyseessä olevien työttömyyskorvausten eli työnhakijan avustuksen myöntämiseen toimivaltainen kansallinen elin myöntää tämän avustuksen, on riittävää todeta, että Irlanti on huomautuksissaan todennut samalla tavoin kuin ministeri on todennut High Courtissa, että sovellettavien kansallisten säännösten mukaan DEASP:llä, joka on tämän työnhakijan avustuksen myöntämiseen toimivaltainen kansallinen elin, ei ole velvollisuutta selvittää syitä, joiden vuoksi työtön henkilö on lähtenyt työstään, eikä sillä siten myöskään ole velvollisuutta tutkia, onko henkilö työttömänä ”tahtomattaan”.
49      Jos ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suoritettavaksi kuuluvan tarkistuksen perusteella osoittautuisi, että DEASP:llä ei tosiasiallisesti ole velvollisuutta selvittää syitä, joiden vuoksi henkilö on työttömänä, ja että se voi myöntää työnhakijan avustuksen ilman, että henkilön osoitetaan olevan työttömänä direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”tahtomattaan”, olisi pääteltävä, että tämän työnhakijan avustuksen myöntämisellä ei ole mitään yhteyttä siihen, onko asianomainen henkilö työttömänä tahtomattaan vai ei, eikä se voi missään tapauksessa olla näyttö siitä, onko hän menettänyt työpaikkansa tahtomattaan vai ei. Tällaisessa tilanteessa se, että oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen ei ole ottanut huomioon kyseisen avustuksen myöntämispäätöstä todisteena siitä, että kyseinen henkilö joutuu kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi, ei selvästikään ole omiaan kyseenalaistamaan direktiivin 2004/38 tavoitteita tai sen säännösten tehokasta vaikutusta.
50      Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sitä vastoin toteaa sen tehtäviksi kuuluvien tarkistusten jälkeen, että työnhakijan avustuksen myöntämiseen toimivaltainen kansallinen elin asettaa kyseisen avustuksen myöntämisen edellytykseksi sen, että nämä henkilöt joutuvat direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”työttömiksi tahtomattaan”, eli että asianomaisten henkilöiden palkkatyö tai itsenäinen ammatinharjoittaminen on päättynyt syistä, joihin he eivät voi vaikuttaa, tai olosuhteissa, joihin he eivät voi vaikuttaa (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 46–49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja että kyseinen elin tarkistaa tosiasiallisesti, että nämä syyt tai olosuhteet ovat kyseisten henkilöiden tahdosta riippumattomia, oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on otettava huomioon työnhakijan avustuksen myöntämistä koskeva päätös vähintäänkin todisteena, jolla pyritään osoittamaan, että asianomainen henkilö on kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla joutunut ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi.
51      Näin ollen ja koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt tarkempia tietoja siitä, onko oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen merkityksellisten kansallisten säännösten mukaisesti velvollinen ottamaan asianmukaisesti huomioon työnhakijan avustuksen myöntämistä koskevan päätöksen todisteena, jolla pyritään osoittamaan, että asianomainen henkilö on joutunut ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi tahtomattaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista oikeutta, on tarkistettava, onko näiden kansallisten säännösten soveltaminen unionin oikeuden vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteiden mukaista ja onko se näin ollen omiaan kyseenalaistamaan tämän direktiivin säännösten tehokkaan vaikutuksen.
52      Toiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että jos unionin kansalainen, joka oleskelee muun jäsenvaltion kuin sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalainen hän on, saa työttömyyskorvausta kyseiseltä jäsenvaltiolta, tämän jäsenvaltion oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltaisen viranomaisen ei ole tunnustettava tätä seikkaa sellaisenaan riittäväksi todisteeksi siitä, että kyseinen henkilö on kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla joutunut ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi tahtomattaan.
Kolmas kysymys
53      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko direktiiviä 2004/38, luettuna hyvän hallinnon yleisen periaatteen valossa, tulkittava siten, että se edellyttää, että oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen on velvollinen luovuttamaan hakijana olevalle kolmannen maan kansalaiselle häntä koskevan asiakirja-aineiston tarvittaessa asianmukaisesti peitellyssä muodossa joko ennen kuin se tekee päätöksen hänen oleskeluoikeutensa tai oleskelukortin säilyttämisestä kyseisen direktiivin 14 artiklan nojalla, luettuna yhdessä sen 7 ja 13 artiklan kanssa, tai vasta tämän päätöksen judicial review ‑menettelyn vaiheessa, kun kyseessä olevaan aineistoon kuuluvat asiakirjat, joihin toimivaltainen kansallinen viranomainen on nojautunut evätäkseen oleskelukortin ja joiden ilmaisemista kyseinen kansalainen on pyytänyt, sisältävät tietoja muun muassa hänen entisen puolisonsa, joka on unionin kansalainen, työskentelykausista ja kun kyseinen unionin kansalainen on kieltäytynyt toimittamasta näitä tietoja kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle tämän pyydettyä niitä.
54      Tältä osin on todettava ensinnäkin, että direktiivissä 2004/38 ja erityisesti sen 7 artiklassa, joka koskee oikeutta oleskella yli kolme kuukautta, sen 10 artiklassa, joka koskee oleskelukortin myöntämistä, sen 13 artiklassa, joka koskee perheenjäsenten oleskeluoikeuden säilymistä avioeron, avioliiton mitättömäksi julistamisen tai rekisteröidyn parisuhteen päättymisen jälkeen, ja sen 14 artiklassa, joka koskee oleskeluoikeuden säilymistä, säädetään lähinnä, että hakijoiden on esitettävä tiedot, jotka ovat tarpeen sen osoittamiseksi, että he täyttävät kyseisissä artikloissa tunnustettujen oikeuksien saamisen edellytykset, eikä siinä aseteta kansallisille viranomaisille nimenomaista velvollisuutta antaa hakijoille hallussaan jo olevia tietoja, joita hakijat saattavat tarvita osoittaakseen täyttävänsä mainitut edellytykset.
55      Näin ollen on todettava, että direktiivissä 2004/38 ei säädetä nimenomaisesti jäsenvaltioiden viranomaisille ”yhteistyövelvoitetta” niiden määrittäessä oleskelulupahakemuksen kannalta merkityksellisiä seikkoja, ja se eroaa tältä osin kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12) kaltaisesta direktiivistä, jonka 4 artiklan 1 kohdassa säädetään tällaisesta yhteistyövelvoitteesta (ks. vastaavasti tuomio 29.6.2023, International Protection Appeals Tribunal ym. (Pommi-isku Pakistanissa), C‑756/21, EU:C:2023:523, 48 kohta).
56      Toiseksi on muistutettava, että perusoikeuskirjan 41 artiklaa, jossa vahvistetaan oikeus hyvään hallintoon ja jonka 2 kohdassa määrätään, että tähän oikeuteen sisältyy muun muassa jokaisen oikeus tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti (a alakohta), jokaisen oikeutta tutustua itseään koskeviin asiakirjoihin ottaen huomioon oikeutetun luottamuksellisuuden, salassapitovelvollisuuden ja liikesalaisuuden vaatimukset (b alakohta) ja hallintoelinten velvollisuutta perustella päätöksensä (c alakohta), ei ole osoitettu jäsenvaltioille vaan ainoastaan unionin toimielimille, elimille ja laitoksille (ks. vastaavasti tuomio 5.11.2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Näin ollen oleskeluluvan hakija ei voi johtaa suoraan perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdasta oikeutta tulla kuulluksi kaikissa hakemustaan koskevissa menettelyissä tai oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon kansallisessa menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 17.7.2014, YS ym., C‑141/12 ja C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67 kohta ja tuomio 5.11.2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44 kohta).
58      Sitä vastoin perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettu oikeus hyvään hallintoon ilmentää unionin oikeuden yleistä periaatetta, jota on tarkoitus soveltaa jäsenvaltioihin niiden soveltaessa unionin oikeutta (ks. tuomio 13.7.2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59      On lisättävä yhtäältä, että oikeus tutustua asiakirja-aineistoon seuraa välttämättä puolustautumisoikeuksien tehokkaasta käyttämisestä (tuomio 13.9.2018, UBS Europe ym., C‑358/16, EU:C:2018:715, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja että jäsenvaltioiden hallintoviranomaisilla on unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia toimenpiteitä toteuttaessaan velvollisuus kunnioittaa sellaisten henkilöiden puolustautumisoikeuksia, joiden etuihin heille osoitetut päätökset vaikuttavat tuntuvasti (ks. vastaavasti tuomio 5.11.2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      Toisaalta perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattujen puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen tuomioistuinmenettelyssä edellyttää sitä, että muutoksenhakijalla on mahdollisuus tutustua paitsi hänen osaltaan tehdyn päätöksen perusteluihin myös kaikkiin niihin asian aineistoon sisältyviin seikkoihin, joihin hallinto on nojautunut, jotta hän voi tosiasiallisesti ottaa kantaa näihin seikkoihin (tuomio 25.4.2024, NW ja PQ (Turvallisuusluokitellut tiedot), C‑420/22 ja C‑528/22, EU:C:2024:344, 92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleva päätös on annettu vuoden 2015 asetuksen, jolla direktiivi 2004/38 saatettiin osaksi Irlannin oikeutta, nojalla. Koska vuoden 2015 asetuksella pannaan täytäntöön unionin oikeutta, pääasiassa sovelletaan vaatimuksia, jotka johtuvat oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojaan, puolustautumisoikeuksista ja oikeudesta hyvään hallintoon, mukaan lukien oikeus tutustua asiakirja-aineistoon, sellaisina kuin ne taataan unionin oikeudessa.
62      On lisättävä, että pääasiassa kyseessä olevalle tilanteelle on ominaista yhtäältä se, että hakija pyrkii saamaan johdetun oleskeluoikeuden sellaisten tietojen perusteella, joita hänellä ei ole hallussaan sillä perusteella, että ne koskevat toista henkilöä eli hänen entistä puolisoaan, joka ei ole antanut hänelle pääsyä tietoihin, ja toisaalta, että kansallisilla viranomaisilla, joilla on toimivalta myöntää oleskelukortti hakijalle, on jo nämä tiedot ja nämä viranomaiset ovat tukeutuneet niihin kieltäytyäkseen uusimasta hakijan oleskelukorttia.
63      Jos asia on ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella nähtävästi olevan käsityksen mukaisesti niin, että hakijalla ei ole mitään muuta keinoa saada näitä tietoja kuin pyytää oikeutta tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin, olisi katsottava, että kansallisilla menettelysäännöillä, joilla hakija tosiasiallisesti asetetaan tilanteeseen, jossa hänen on mahdotonta osoittaa, että hänen entinen puolisonsa täytti avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset ja että hakijalla on näin ollen johdettu oleskeluoikeus kyseisen direktiivin säännösten nojalla, kyseenalaistetaan niiden oikeuksien tehokas vaikutus, joita hakijalla voi olla kyseisen direktiivin perusteella, eikä niiden avulla voida taata hänen perusoikeuksiensa eikä varsinkaan hänen tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeutensa ja puolustautumisoikeuksiensa kunnioittamista.
64      Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat tiedot, jotka sisältyvät jo hakijan asiakirja-aineistoon, eivät tosin liity suoraan hakijaan vaan koskevat hänen entistä puolisoaan, joten tällaisiin tietoihin liittyvää luottamuksellisuuden suojaa saatettaisiin loukata.
65      Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että perusoikeudet eivät ole ehdottomia vaan niitä voidaan rajoittaa, kunhan rajoitukset tosiasiassa palvelevat yleisen edun mukaisia kyseisellä toimenpiteellä tavoiteltuja tavoitteita eikä niillä puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä (tuomio 13.9.2018, UBS Europe ym., C‑358/16, EU:C:2018:715, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66      Tällaiset rajoitukset voivat nimittäin liittyä muun muassa luottamuksellisuuden tai salassapitovelvollisuuden vaatimusten suojaamiseen, jonka tiettyihin tietoihin ja asiakirjoihin pääsy saattaa vaarantaa (tuomio 13.9.2018, UBS Europe ym., C‑358/16, EU:C:2018:715, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67      Oikeutta tutustua asian aineistoon voidaan näin ollen rajoittaa punnitsemalla keskenään yhtäältä hyvän hallinnon yleistä periaatetta ja asianomaisen henkilön oikeutta tehokkaaseen oikeussuojakeinoon ja toisaalta etuja, joihin on vedottu sen perustelemiseksi, ettei tiettyä asian aineiston osaa luovuteta kyseiselle henkilölle (tuomio 25.4.2024, NW ja PQ (Turvallisuusluokitellut tiedot), C‑420/22 ja C‑528/22, EU:C:2024:344, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68      Tämä punninta ei kuitenkaan voi johtaa siihen, että asianomaisen henkilön puolustautumisoikeudet menettäisivät täysin tehonsa ja että hänen perusoikeuskirjan 47 artiklaan perustuva oikeutensa tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin menettäisi merkityksensä erityisesti siksi, että hänelle tai tarvittaessa hänen edustajalleen ei ilmoiteta edes niiden tietojen olennaista sisältöä, jotka koskevat hänen entisen puolisonsa työskentelykausia ja joihin häntä koskeva päätös perustuu (ks. analogisesti tuomio 25.4.2024, NW ja PQ (Turvallisuusluokitellut tiedot), C‑420/22 ja C‑528/22, EU:C:2024:344, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69      Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa oleskelukortin myöntämiseen toimivaltaisen kansallisen viranomaisen tai tarvittaessa sen kansallisen tuomioistuimen, jolta on haettu muutosta tämän myöntämisen yhteydessä, on siis otettava huomioon asianomaisten henkilöiden erilaiset intressit ja vertailtava kyseessä olevia intressejä kunkin tilanteen olosuhteiden ja kyseessä olevan menettelyn tyypin perusteella ja toimitettava hakijalle asiakirja-aineistoon sisältyvien sellaisten seikkojen keskeinen sisältö tai kyseiseen aineistoon sisältyvät sellaiset seikat peitellyssä muodossa, joihin hänellä ei muuten ole oikeutta tutustua ja jotka ovat ratkaisevia määritettäessä hänen oleskeluoikeutensa säilymistä.
70      Kolmanteen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiiviä 2004/38, luettuna hyvän hallinnon yleisen periaatteen ja perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden valossa, on tulkittava siten, että se edellyttää, että oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen on velvollinen luovuttamaan kolmannen maan kansalaiselle tai hänen edustajalleen häntä koskevan asiakirja-aineiston tarvittaessa asianmukaisesti peitellyssä muodossa, ennen kuin se tekee päätöksen hänen oleskeluoikeutensa säilymisestä tai oleskelukortin myöntämisestä kyseisen direktiivin 14 artiklan nojalla, luettuna yhdessä sen 7 ja 13 artiklan kanssa, kun kyseessä olevaan aineistoon kuuluvat asiakirjat, joihin toimivaltainen kansallinen viranomainen on nojautunut evätäkseen oleskelukortin ja joiden ilmaisemista kyseinen kansalainen on pyytänyt, sisältävät tietoja muun muassa hänen entisen puolisonsa, joka on unionin kansalainen, työskentelykausista ja kun kyseinen unionin kansalainen on kieltäytynyt toimittamasta näitä tietoja kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle tämän pyydettyä niitä.
Oikeudenkäyntikulut
71      Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
siinä olevalla ilmaisulla ”yli vuoden” tarkoitetaan yhtä yhtäjaksoista ajanjaksoa, jonka aikana henkilö on työskennellyt työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yli vuoden ajan.
2)      Direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
jos unionin kansalainen, joka oleskelee muun jäsenvaltion kuin sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalainen hän on, saa työttömyyskorvausta kyseiseltä jäsenvaltiolta, tämän jäsenvaltion oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltaisen viranomaisen ei ole tunnustettava tätä seikkaa sellaisenaan riittäväksi todisteeksi siitä, että kyseinen henkilö on kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla joutunut ”asianmukaisesti rekisteröidyksi” työttömäksi tahtomattaan.
3)      Direktiiviä 2004/38, luettuna hyvää hallintoa koskevan yleisen periaatteen ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun oikeuden tehokkaaseen oikeussuojaan valossa,
on tulkittava siten, että
se edellyttää, että oleskelukorttien myöntämiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen on velvollinen luovuttamaan kolmannen maan kansalaiselle tai hänen edustajalleen häntä koskevan asiakirja-aineiston tarvittaessa asianmukaisesti peitellyssä muodossa, ennen kuin se tekee päätöksen hänen oleskeluoikeutensa säilymisestä tai oleskelukortin myöntämisestä kyseisen direktiivin 14 artiklan nojalla, luettuna yhdessä sen 7 ja 13 artiklan kanssa, kun kyseessä olevaan aineistoon kuuluvat asiakirjat, joihin toimivaltainen kansallinen viranomainen on nojautunut evätäkseen oleskelukortin ja joiden ilmaisemista kyseinen kansalainen on pyytänyt, sisältävät tietoja muun muassa hänen entisen puolisonsa, joka on unionin kansalainen, työskentelykausista ja kun kyseinen unionin kansalainen on kieltäytynyt toimittamasta näitä tietoja kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle tämän pyydettyä niitä.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.