62019CC0811
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MICHAL BOBEK
prezentate la 4 martie 2021 (
1
)
Cauzele conexate C‑811/19 și C‑840/19
Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție
împotriva
FQ,
GP,
HO,
IN
cu participarea:
JM (C‑811/19)
și
Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție
împotriva
NC (C‑840/19)
[cereri de decizie preliminară formulate de Înalta Curte de Casație și Justiție (România)]
„Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Articolul 325 alineatul (1) TFUE – Procedură penală în materie de corupție – Proiecte finanțate parțial din fonduri europene – Reglementare națională care prevede o condiție de specializare a completurilor de judecată în cauzele de corupție – Decizie a unei curți constituționale prin care se dispune rejudecarea în primă instanță a unor cauze soluționate prin hotărâri judecătorești pronunțate de completuri nespecializate – Dreptul la o instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege – Articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Independența judecătorilor – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Supremația dreptului Uniunii – Proceduri disciplinare împotriva judecătorilor”
I. Introducere
1.
Este compatibilă cu dreptul Uniunii o decizie a unei curți constituționale naționale prin care se constată neîndeplinirea de către instanța supremă națională a obligației legale a acesteia de a constitui completuri specializate care să soluționeze în primă instanță infracțiuni de corupție, ceea ce conduce la rejudecarea unor cauze de corupție legate de administrarea fondurilor Uniunii deja soluționate printr‑o hotărâre?
2.
Aceasta este în esență problema cu care este sesizată Curtea prin prezentele cauze. În raport cu aceste împrejurări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 325 alineatul (1) TFUE, precum și principiul independenței judecătorilor, consacrat la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), se opun adoptării unei asemenea decizii constituționale. Aceste cauze ridică totodată problema dacă articolul 47 al doilea paragraf din cartă include o condiție de specializare a judecătorilor.
3.
Unele dintre chestiunile ridicate în cauzele de față se suprapun cu cele abordate deja în cauzele paralele conexate C‑357/19 și C‑547/19, Euro Box Promotion și alții, în care prezentăm concluzii distincte astăzi (
2
). Prezentele cauze au de asemenea în comun o serie de elemente cu alte (numeroase) cereri de decizie preliminară adresate Curții de diferite instanțe române în cursul anului 2019, pentru care am prezentat anterior concluziile – principale – în cauza Asociația „Forumul Judecătorilor din România” și alții (
3
). În măsura în care problemele ridicate de prezentele cauze au fost abordate deja în concluziile menționate, ne vom baza pe analiza efectuată în acestea.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Convenția PIF
4.
Dispozițiile relevante ale Convenției elaborate în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană, privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene (denumită în continuare „Convenția PIF”) (
4
) sunt redate la punctele 4 și 5 din Concluziile Euro Box Promotion.
B.
Dreptul român
1. Codul de procedură penală
5.
Articolul 281 alineatul (1) litera a) din Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (denumită în continuare „Codul de procedură penală”), intitulat „Nulitățile absolute”, stabilește printre motivele care „determină întotdeauna aplicarea nulității” încălcarea dispozițiilor privind compunerea completului de judecată.
6.
Articolul 421 punctul 2 litera b) din Codul de procedură penală, intitulat „Soluțiile la judecata în apel”, prevede: „Instanța, judecând apelul, pronunță una dintre următoarele soluții:
[…]
desființează sentința primei instanțe și dispune rejudecarea de către instanța a cărei hotărâre a fost desființată pentru motivul că judecarea cauzei la acea instanță a avut loc în lipsa unei părți nelegal citate sau care, legal citată, a fost în imposibilitate de a se prezenta și de a înștiința instanța despre această imposibilitate, invocată de acea parte. Rejudecarea de către instanța a cărei hotărâre a fost desființată se dispune și atunci când există vreunul dintre cazurile de nulitate absolută, cu excepția cazului de necompetență, când se dispune rejudecarea de către instanța competentă”.
7.
Articolul 426, articolul 428 alineatul (1) și articolul 432 alineatul (1) din Codul de procedură penală sunt redate la punctele 12-14 din Concluziile Euro Box Promotion.
2. Codul penal
8.
Articolele 154 și 155 din Legea nr. 286/2009 privind Codul penal din 17 iulie 2009, cu modificările și completările ulterioare, sunt dispozițiile relevante în materia regimului termenelor de prescripție și sunt redate la punctele 15 și 16 din Concluziile Euro Box Promotion.
3. Legea nr. 78/2000
9.
În temeiul articolului 5 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea și sancționarea faptelor de corupție (denumită în continuare „Legea nr. 78/2000”), „[î]n înțelesul prezentei legi, sunt infracțiuni de corupție infracțiunile prevăzute la articolele 289-292 din Codul penal, inclusiv atunci când acestea sunt comise de persoanele prevăzute la articolul 308 din Codul penal”.
10.
Articolul 29 din Legea nr. 78/2000, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 161/2003, precizează că, „[p]entru judecarea în prima instanță a infracțiunilor prevăzute în prezenta lege, se constituie complete specializate”.
4. Legea nr. 304/2004
11.
În conformitate cu articolul 19 alineatul (3) din Legea nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (denumită în continuare „Legea nr. 304/2004”) (
5
), „[l]a începutul fiecărui an, Colegiul de conducere al Înaltei Curți de Casație și Justiție [(România), denumită în continuare «ÎCCJ»] […] poate aproba înființarea de complete specializate în cadrul secțiilor [ÎCCJ] […]”.
5. Legea nr. 303/2004
12.
Potrivit articolului 99 litera ș) din Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (denumită în continuare „Legea nr. 303/2004”) (
6
), constituie abatere disciplinară „nerespectarea deciziilor Curții Constituționale […]”.
III. Situațiile de fapt, procedurile naționale și întrebările preliminare
A.
Cauza C‑811/19
13.
Prin sentința din 8 februarie 2018, pronunțată de un complet de 3 judecători din cadrul Secției penale a ÎCCJ, inculpații din cauză au fost condamnați în primă instanță la pedepse cuprinse între 2 și 8 ani de închisoare, fiind găsiți vinovați de săvârșirea unor infracțiuni de corupție (trafic de influență), spălare de bani, infracțiuni de fals în înscrisuri și infracțiuni asimilate infracțiunilor de corupție.
14.
Acuzațiile aduse inculpaților aveau legătură cu o procedură de atribuire a trei contracte de achiziții publice care fusese inițiată în anul 2009 de SC Compania de Apă Olt SA și care privea executarea unor lucrări de reabilitare și de extindere a rețelei de apă și de canalizare din mai multe localități. Contractele de achiziții publice făceau parte dintr‑un proiect finanțat în principal (82 %) din fonduri europene în cadrul Programului Operațional Sectorial Mediu. S‑a constatat printre altele, în ceea ce privește infracțiunile de corupție, că primul inculpat, care avusese anterior calitatea de primar, senator și ministru, a acceptat promisiunea de a i se remite de către administratorul unei societăți o sumă egală cu 20 % din valoarea totală a celor trei contracte de achiziții publice în cauză. Astfel, acesta a primit efectiv suma totală de 6200000 de lei românești (RON) (1500000 de euro) în schimbul exercitării influenței pe lângă membrii comisiilor de licitație din cadrul SC Compania de Apă Olt SA, pe lângă funcționarii din cadrul Consiliului Național pentru Soluționarea Contestațiilor (România), precum și pe lângă judecătorii din cadrul unei curți de apel.
15.
Împotriva sentinței din 8 februarie 2018, patru din cei cinci inculpați (denumiți în continuare „apelanții” în procedura principală), precum și Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție (denumit în continuare „Ministerul Public”) au declarat apel în fața Completului de 5 judecători din cadrul Secției penale a ÎCCJ.
16.
În timpul judecării apelului, Curtea Constituțională a României (denumită în continuare „Curtea Constituțională”) a pronunțat Decizia nr. 417 din 3 iulie 2019 (denumită în continuare „Decizia nr. 417/2019”) (
7
). Prin această decizie, pronunțată în cadrul unei sesizări formulate de președintele Camerei Deputaților, Curtea Constituțională a constatat existența unui conflict juridic de natură constituțională între Parlament, pe de o parte, și ÎCCJ, pe de altă parte, generat de neconstituirea de către ÎCCJ a completurilor de judecată specializate pentru judecarea în primă instanță a infracțiunilor de corupție, contrar prevederilor articolului 29 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000.
17.
Curtea Constituțională a reținut că judecarea unei cauze de un complet nespecializat atrage desființarea hotărârii în temeiul articolului 281 alineatul (1) litera a) din Codul de procedură penală. Această din urmă dispoziție prevede în mod expres că încălcarea dispozițiilor privind compunerea completului de judecată determină aplicarea nulității. Prin urmare, cauzele înregistrate pe rolul ÎCCJ și soluționate de aceasta în primă instanță în completuri de 3 judecători anterior datei de 23 ianuarie 2019 (data la care au fost constituite completurile specializate), în măsura în care nu au devenit definitive, trebuie să fie rejudecate în primă instanță de completuri specializate, conform articolului 421 punctul 2 litera b) din Codul de procedură penală.
18.
După publicarea Deciziei nr. 417/2019, apelanții au solicitat să se constate că ea este obligatorie și că produce efecte asupra hotărârii apelate. Aceștia susțin că, potrivit Deciziei nr. 417/2019, hotărârea apelată este lovită de nulitate absolută. Completul de 3 judecători care a pronunțat hotărârea în primă instanță în cauza principală nu a fost specializat în materie de corupție.
19.
Instanța de trimitere consideră că Decizia nr. 417/2019 a Curții Constituționale, care are ca efect desființarea hotărârilor pronunțate în primă instanță de completurile de 3 judecători din cadrul Secției penale a ÎCCJ într‑o perioadă determinată, încalcă principiul efectivității sancțiunilor penale în cazul unor activități ilegale grave ce prejudiciază interesele financiare ale Uniunii. Astfel, pe de o parte, se creează aparența de impunitate și, pe de altă parte, apare un risc sistemic de impunitate prin intervenirea prescripției, dată fiind complexitatea și durata procedurilor până la adoptarea unei hotărâri definitive ca urmare a rejudecării.
20.
Mai mult, instanța de trimitere consideră că principiul independenței judecătorilor din dreptul Uniunii se opune stabilirii printr‑o decizie a unui organ jurisdicțional exterior puterii judecătorești a unor măsuri procedurale care impun rejudecarea în primă instanță a anumitor cauze, cu repunerea în discuție a unor acuzații penale în lipsa unor motive serioase. Nu se poate considera că formarea completurilor Secției penale a ÎCCJ din judecători specializați în judecarea proceselor penale afectează dreptul la un proces echitabil și accesul la justiție. Instanța de trimitere apreciază, așadar, că dreptul Uniunii se opune caracterului obligatoriu al efectelor unei decizii a unui organ jurisdicțional, fie și curte constituțională, care înlătură competența instanței naționale de a aprecia asupra incidenței principiului supremației.
21.
În aceste împrejurări, Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 19 alineatul (1) [TUE], articolul 325 alineatul (1) [TFUE], articolul 58 din Directiva (UE) 2015/849 a Parlamentului European și a Consiliului din [20 mai 2015] privind prevenirea utilizării sistemului financiar în scopul spălării banilor sau finanțării terorismului, de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Directivei 2005/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului și a Directivei 2006/70/CE a Comisiei [(JO 2015, L 141, p. 73)], articolul 4 din Directiva (UE) 2017/1371 a Parlamentului European și a Consiliului din [5 iulie 2017] privind combaterea fraudelor îndreptate împotriva intereselor financiare ale Uniunii prin mijloace de drept penal […] [(JO 2017, L 198, p. 29)] trebuie interpretate în sensul că se opun adoptării unei decizii de către un organ exterior puterii judecătorești, [Curtea Constituțională], care să soluționeze o excepție procesuală care ar viza o eventuală nelegală compunere a completurilor de judecată, în raport de principiul specializării judecătorilor la [ÎCCJ] (neprevăzut de Constituția României) și să oblige o instanță de judecată să trimită cauzele, aflate în calea de atac a apelului (devolutivă), spre rejudecare, în primul ciclu procesual la aceeași instanță?
2)
Articolul 2 [TUE] și articolul 47 [al doilea paragraf] din [cartă] trebuie interpretate în sensul că se opun constatării de către un organ exterior puterii judecătorești a nelegalei compuneri a completurilor de judecată din cadrul unei secții a instanței supreme (completuri compuse din judecători în funcție, care la momentul promovării îndeplineau inclusiv condiția specializării solicitată pentru a promova la secția penală a instanței supreme)?
3)
Aplicarea prioritară a dreptului Uniunii trebuie interpretată în sensul că permite instanței naționale să înlăture aplicarea unei decizii a instanței de contencios constituțional, care interpretează o normă inferioară Constituției, de organizare a [ÎCCJ], inclusă în legea internă privind prevenirea, descoperirea și sancționarea faptelor de corupție, normă interpretată în mod constant, în același sens, de o instanță de judecată timp de 16 ani?
4)
Conform articolului[ui] 47 din [cartă][,] [p]rincipiul liberului acces la justiție include specializarea judecătorilor și înființarea unor completuri specializate la o instanță supremă?”
B.
Cauza C‑840/19
22.
Prin sentința din 26 mai 2017, un fost ministru și deputat în Parlamentul României a fost condamnat la pedeapsa de 4 ani închisoare pentru săvârșirea infracțiunii de corupție care implică fonduri ale Uniunii. Această sentință a fost pronunțată de un complet de 3 judecători din cadrul ÎCCJ.
23.
Inculpatul a promis să intervină pe lângă primarul municipiului Iași (România) în favoarea unui terț, care este în prezent martor denunțător în cauza principală. Inculpatul trebuia să îl determine pe primar să agreeze semnarea unui contract privind un proiect de management al traficului cu firma terțului și să asigure derularea în bune condiții a contractului în schimbul unui comision de 5 % din valoarea acestui contract. Contractul în cauză avea o valoare estimată la 69614309 RON (fără taxa pe valoarea adăugată). Acesta a fost finanțat, prin Programul Operațional Regional, din fonduri europene. Suma de aproximativ 3400000 RON i‑a fost remisă inculpatului. Prin această sentință s‑a dispus de asemenea confiscarea sumei de 303118 RON (aproximativ 68000 de euro) și de 30000 de euro de la inculpat.
24.
Într-o primă etapă, inculpatul (denumit în continuare „apelantul” din procedura principală) și Ministerul Public au declarat apel împotriva acestei sentințe la Completul de 5 judecători din cadrul Secției penale a ÎCCJ. Prin decizia din 28 iunie 2018, acest complet a admis în parte apelul formulat de apelant și a înlăturat dispoziția privind confiscarea sumei de 30000 de euro, însă a menținut condamnarea apelantului la pedeapsa de 4 ani închisoare.
25.
După rămânerea definitivă a acestei decizii, a fost publicată Decizia nr. 685/2018 a Curții Constituționale (
8
). Prin această din urmă decizie, Curtea Constituțională a constatat existența unui conflict juridic de natură constituțională între Parlament, pe de o parte, și ÎCCJ, pe de altă parte, ca urmare a faptului că doar patru din cei cinci membri ai completurilor de 5 judecători au fost desemnați prin tragere la sorți. În ceea ce privește efectele acestei constatări, Curtea Constituțională a arătat că Decizia nr. 685/2018 se aplică inclusiv hotărârilor definitive, în măsura în care justițiabilii se află încă în termenul de exercitare a unor căi de atac extraordinare.
26.
Ca urmare a publicării Deciziei nr. 685/2018 a Curții Constituționale, atât apelantul, cât și Ministerul Public au formulat împotriva deciziei din 28 iunie 2018 calea de atac extraordinară a contestației în anulare.
27.
Prin hotărârile din 25 februarie 2019 și, respectiv, din 20 mai 2019, Completul de 5 judecători al ÎCCJ, punând în aplicare Decizia nr. 685/2018 a Curții Constituționale, a admis contestațiile în anulare. El a desființat în totalitate decizia din 28 iunie 2018 și a dispus rejudecarea apelurilor declarate împotriva sentinței penale din 26 mai 2017 de apelant și de Ministerul Public.
28.
În cursul rejudecării acestor apeluri, Curtea Constituțională a pronunțat Decizia nr. 417/2019. Ca urmare a publicării acestei decizii, apelantul a solicitat să se constate că ea este obligatorie și că produce efecte asupra sentinței din 26 mai 2017 întrucât completul de 3 judecători care a pronunțat‑o nu ar fi fost specializat în materie de corupție.
29.
În aceste condiții, Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 19 alineatul (1) [TUE], articolul 325 alineatul (1) [TFUE] și articolul 4 din [Directiva 2017/1371], adoptată în temeiul articolului 83 alineatul (2) [TFUE], trebuie interpretate în sensul că se opun adoptării unei decizii de către un organ exterior puterii judecătorești, [Curtea Constituțională], care impune trimiterea spre rejudecare a cauzelor de corupție soluționate într‑o perioadă determinată și care se află în faza apelului, pentru neconstituirea la nivelul instanței supreme de completuri de judecată specializate în această materie, deși recunoaște specializarea judecătorilor care le‑au compus?
2)
Articolul 2 [TUE] și articolul 47 [al doilea paragraf] din [cartă] trebuie interpretate în sensul că se opun constatării de către un organ exterior puterii judecătorești a nelegalei compuneri a completurilor de judecată din cadrul unei secții a instanței supreme (completuri compuse din judecători în funcție, care la momentul promovării îndeplineau inclusiv condiția specializării solicitată pentru a promova la instanța supremă)?
3)
Aplicarea prioritară a dreptului Uniunii trebuie interpretată în sensul că permite instanței naționale să înlăture aplicarea unei decizii a instanței de contencios constituțional, pronunțată într‑o sesizare vizând un conflict constituțional, obligatorie în dreptul național?”
C.
Procedura în fața Curții
30.
Instanța de trimitere a solicitat judecarea cauzei potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții în ambele cauze, C‑811/19 și C‑840/19. Prin deciziile din 28 noiembrie 2019 și din 16 decembrie 2019, președintele Curții a dispus judecarea cauzelor C‑811/19 și C‑840/19 potrivit procedurii accelerate. Prin decizia președintelui Curții din 26 februarie 2020, aceste cauze au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
31.
În cauza C‑811/19 au depus observații scrise primul apelant, Ministerul Public, guvernele polonez și român, precum și Comisia Europeană.
32.
În cauza C‑840/19, au depus observații scrise apelantul, Ministerul Public, guvernele polonez și român, precum și Comisia.
33.
Primul apelant în cauza C‑811/19, apelantul în cauza C‑840/19, Ministerul Public, guvernul român și Comisia au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns scris adresate de Curte.
IV. Analiză
34.
Prezentele concluzii sunt structurate după cum urmează. În primul rând, vom aborda obiecțiile cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare adresate de persoanele interesate (A). În al doilea rând, vom prezenta pe scurt cadrul juridic al Uniunii, identificând dispozițiile relevante ale dreptului Uniunii aplicabile în prezentele cauze (B). În al treilea rând, vom proceda la examinarea pe fond a întrebărilor adresate Curții (C).
A.
Cu privire la admisibilitatea întrebărilor adresate
1. Cauza C‑811/19
35.
Guvernul polonez arată că întrebările adresate în cauza C‑811/19 sunt inadmisibile. Potrivit acestui guvern, instanța de trimitere nu solicită interpretarea dreptului Uniunii, ci solicită în realitate un control de fond al unei hotărâri pronunțate de o instanță națională. În cadrul procedurii preliminare, Curtea nu are competența să efectueze un control de fond al hotărârilor instanțelor naționale, statuând cu privire la aspectul dacă instanțele naționale sunt obligate să urmeze hotărârile altor instanțe naționale. În plus, guvernul polonez susține că răspunsul Curții la întrebările adresate nu este necesar pentru soluționarea litigiului principal. Astfel, litigiul principal privește o situație pur internă care nu are nicio incidență asupra niciunui domeniu în care Uniunea dispune de competență. Mai mult, carta este aplicabilă numai atunci când statele membre pun în aplicare dreptul Uniunii, ceea ce nu este cazul în speță.
36.
În opinia noastră, obiecțiile guvernului polonez nu pot fi reținute.
37.
În primul rând, argumentele referitoare la lipsa de competență a Uniunii în domeniul organizării judiciare privesc competența Curții, iar nu admisibilitatea unei cereri de decizie preliminară. În orice caz, este adevărat că Uniunea nu dispune de nicio competență legislativă directă în domeniul organizării judiciare în general. Cu toate acestea, este de asemenea evident că statele membre au obligația de a se conforma, printre altele, cerințelor prevăzute la articolul 2 și la articolul 19 alineatul (1) TUE, la articolul 325 alineatul (1) TFUE, precum și la articolul 47 din cartă atunci când își elaborează normele și atunci când adoptă practici care au impact asupra aplicării și asigurării respectării dreptului Uniunii la nivel național. Această logică nu depinde de domeniul vizat. În ceea ce privește limitele Uniunii în raport cu autonomia procedurală națională implicită, această logică depinde și a depins întotdeauna de efecte. Ea se poate raporta la orice element al structurilor sau al procedurilor naționale utilizate pentru asigurarea respectării la nivel național a dreptului Uniunii.
38.
Este suficient să se constate, așadar, că cererea de decizie preliminară privește în mod specific interpretarea domeniului de aplicare al dreptului Uniunii, mai precis a articolului 2 și a articolului 19 alineatul (1) TUE, a articolului 325 alineatul (1) TFUE, a Directivelor 2015/849 și 2017/1371, precum și a articolului 47 din cartă, motiv pentru care Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la această cerere în totalitate (
9
).
39.
În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă răspunsul Curții este necesar pentru a permite instanței de trimitere să pronunțe o hotărâre în cauza principală, în sensul articolului 267 TFUE (
10
), trebuie arătat că toate întrebările în cauza C‑811/19 sunt adresate în cadrul analizei căilor de atac pendinte în fața instanței de trimitere. Din explicațiile furnizate de această instanță rezultă că decizia sa cu privire la constatarea nulității hotărârii pronunțate în primă instanță și trimiterea cauzelor în vederea rejudecării lor de către un complet de 3 judecători (la nivelul primei instanțe) depinde de răspunsurile date de Curte la întrebările adresate. Scopul acestor întrebări este tocmai acela de a stabili dacă decizia Curții Constituționale care impune rejudecarea cauzelor este conformă altor dispoziții ale dreptului Uniunii a căror interpretare se solicită (prima, a doua și a treia întrebare) și dacă o asemenea decizie poate fi lăsată neaplicată în temeiul principiului supremației dreptului Uniunii (a patra întrebare).
40.
Având în vedere considerațiile care precedă, rezultă că întrebările preliminare îndeplinesc cerința „necesității” în sensul articolului 267 TFUE. Ele sunt, așadar, admisibile.
2. Cauza C‑840/19
41.
În ceea ce privește admisibilitatea întrebărilor preliminare adresate în cauza C‑840/19, guvernul polonez prezintă observații care sunt în esență identice cu cele prezentate în cauza C‑811/19.
42.
Apelantul susține că nu este „necesară” o hotărâre preliminară în sensul articolului 267 TFUE. ÎCCJ este chemată să se pronunțe doar cu privire la o chestiune de procedură care constă în declararea nulității absolute a hotărârii apelate. Această chestiune nu necesită o decizie preliminară a Curții. În plus, în ceea ce privește a doua întrebare, apelantul arată că aceasta nu ridică probleme legate de interpretarea dreptului Uniunii aplicabil în litigiul principal. Argumente similare sunt prezentate și în ceea ce privește cea de a treia întrebare.
43.
Pe de altă parte, apelantul susține de asemenea prezentarea eronată a cadrului factual din decizia de trimitere prin includerea unor elemente exterioare dosarului cauzei principale pentru ca o legătură cu interesele financiare ale Uniunii să poată fi creată în vederea asigurării admisibilității cererii de decizie preliminară. Astfel, nici acuzațiile aduse împotriva sa, nici condamnarea sa în primă instanță nu privesc în mod specific o infracțiune de corupție în cadrul unor contracte de achiziții publice finanțate din fonduri ale Uniunii. Informațiile utilizate de instanța de trimitere provin dintr‑o altă cauză penală, la care acesta nu este parte. În aceeași ordine de idei, apelantul afirmă, în ceea ce privește prima întrebare, că instanța de trimitere a furnizat informații incomplete cu privire la cadrul juridic național. De asemenea, informațiile referitoare la Curtea Constituțională și la constatările acesteia din Decizia nr. 417/2019 sunt incomplete și parțial inexacte.
44.
În opinia noastră, niciunul dintre argumentele prezentate pentru a contesta admisibilitatea întrebărilor adresate nu poate fi reținut.
45.
În primul rând, considerațiile prezentate mai sus, la punctele 37-40 din prezentele concluzii, care privesc atât competența Curții, cât și „necesitatea” răspunsurilor oferite de Curte, în sensul articolului 267 TFUE, în cauza C‑811/19, sunt aplicabile și în ceea ce privește argumentele cvasiidentice invocate în cauza C‑840/19.
46.
În al doilea rând, nici argumentele suplimentare invocate de apelant cu privire la admisibilitatea întrebărilor nu pot fi primite.
47.
În ceea ce privește primul grup de argumente, trebuie amintit că procedura prevăzută la articolul 267 TFUE este întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte. Numai instanța de trimitere este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul cu care este sesizată, precum și să interpreteze și să aplice dreptul național. Nu revine Curții sarcina de a verifica exactitatea cadrului factual și normativ pe care instanța de trimitere îl stabilește sub propria răspundere (
11
). Mai mult, în ceea ce privește argumentele referitoare la lipsa unei legături între prezenta cauză și interesele financiare ale Uniunii, trebuie să se arate că obiectul primei întrebări este tocmai problema dacă articolul 325 alineatul (1) TFUE se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.
48.
În consecință, întrebările adresate în cauza C‑840/19 sunt admisibile.
B.
Dreptul Uniunii aplicabil
49.
Prin diferitele întrebări adresate în cele două cauze conexate cu care este sesizată Curtea, ÎCCJ ridică în esență problema interpretării articolului 2 și a articolului 19 alineatul (1) TUE, a articolului 47 din cartă, a articolului 325 alineatul (1) TFUE, precum și a Directivelor 2015/849 și 2017/1371. Vom începe prin a analiza care dintre aceste dispoziții ale dreptului Uniunii sunt relevante în scopul prezentei proceduri.
1. Articolul 2 și articolul 19 alineatul (1) TUE
50.
Astfel cum am arătat în Concluziile AFJR (
12
) și în Concluziile Euro Box Promotion (
13
), potrivit jurisprudenței actuale a Curții, articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE se aplică atunci când un organ național ar putea fi chemat să se pronunțe, în calitate de instanță judecătorească, asupra unor chestiuni privind aplicarea sau interpretarea dreptului Uniunii (
14
). Nu există nicio îndoială că ÎCCJ, care este organul judiciar a cărui independență ar putea fi eventual afectată de decizia Curții Constituționale în discuție în prezenta cauză, este un organ judiciar național care, în calitate de instanță judecătorească, ar putea fi chemat să se pronunțe cu privire la chestiuni privind aplicarea sau interpretarea dreptului Uniunii.
51.
Pe de altă parte, în ceea ce privește articolul 2 TUE, menționat în a doua întrebare atât în cauza C‑811/19, cât și în cauza C‑840/19, nu este necesar să se efectueze o analiză distinctă a acestei dispoziții în vederea soluționării prezentelor cauze. Statul de drept, ca una dintre valorile pe care se întemeiază Uniunea, este protejat prin garantarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă și a dreptului fundamental la un proces echitabil, acestea având la rândul lor principiul independenței judecătorilor drept una dintre componentele lor esențiale intrinseci (
15
). Articolul 47 din cartă, precum și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE concretizează, prin urmare, într‑o manieră mai precisă această dimensiune a valorii statului de drept afirmate la articolul 2 TUE (
16
).
2. Decizia MCV (și carta)
52.
La fel ca în cauza Euro Box Promotion și alții (C‑357/19 și C‑547/19), prin cele două decizii de trimitere din prezentele cauze nu au fost adresate întrebări specifice în raport cu Decizia 2006/928/CE a Comisiei din 13 decembrie 2006 de stabilire a unui mecanism de cooperare și de verificare a progresului realizat de România în vederea atingerii anumitor obiective de referință specifice în domeniul reformei sistemului judiciar și al luptei împotriva corupției (denumită în continuare „Decizia MCV”) (
17
). În schimb, această decizie a constituit fundamentul tuturor cauzelor anterioare examinate în primul grup de cauze (AFJR și cauza paralelă Statul Român – Ministerul Finanțelor Publice (
18
)). Ea este invocată și într‑o altă cauză care face parte din al doilea grup de cauze, și anume în cauza C‑379/19, DNA – Serviciul Teritorial Oradea, în care prezentăm concluzii paralele astăzi.
53.
Cu excepția primului apelant în cauza C‑811/19, toate persoanele interesate care au răspuns la întrebările cu solicitare de răspuns scris adresate de Curte sunt de acord cu privire la faptul că Decizia MCV, ținând seama în special de obiectivele de referință 1 și 3 din anexa la aceasta, este aplicabilă în ceea ce privește problemele ridicate în prezentele cauze, referitoare la combaterea corupției, statul de drept și garantarea independenței judecătorilor.
54.
Pentru motivele pe care le‑am expus în detaliu în Concluziile Euro Box Promotion (
19
), care sunt pe deplin aplicabile și în cauzele de față, inclusiv faptul că dispoziția națională în discuție este o decizie a unei curți constituționale naționale, Decizia MCV este aplicabilă și în aceste cauze. Articolul 47 din cartă devine de asemenea aplicabil, în virtutea faptului că domeniul său de aplicare este declanșat de Decizia MCV în temeiul articolului 51 alineatul (1) din cartă.
3. Articolul 325 alineatul (1) TFUE (și carta)
55.
În conformitate cu articolul 325 alineatul (1) TFUE, statele membre combat frauda și orice altă activitate ilegală care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri care descurajează fraudele și oferă o protecție efectivă în statele membre. Aplicabilitatea articolului 325 alineatul (1) TFUE presupune, așadar, existența unei fraude sau a oricărei alte activități ilegale susceptibile să aducă atingere intereselor financiare ale Uniunii. Aceasta ridică problema dacă situația menționată se regăsește în împrejurările aflate la originea prezentelor cauze.
56.
În opinia noastră, răspunsul la această întrebare este afirmativ. În primul rând, articolul 325 alineatul (1) TFUE se aplică infracțiunilor în materie de corupție legate de proiecte finanțate din fonduri ale Uniunii (a). În al doilea rând, faptul că acuzațiile aduse apelanților din litigiile principale nu privesc infracțiuni care să conțină o referire expresă la interesele financiare ale Uniunii nu este relevant în această privință (b).
a) Articolul 325 TFUE (și Convenția PIF) se aplică în ceea ce privește corupția legată de fondurile Uniunii
57.
În răspunsurile sale la întrebările adresate de Curte, primul apelant în cauza C‑811/19 susține că articolul 325 alineatul (1) TFUE nu se aplică în situația sa. Nu toate infracțiunile de corupție legate de proiecte finanțate din fonduri ale Uniunii aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. Articolul 325 alineatul (1) TFUE stabilește obligația de a aplica sancțiuni penale numai în cazurile de fraudă gravă vizate de Convenția PIF. Pe de altă parte, primul apelant arată că nu s‑a susținut că atribuirea contractelor cu privire la care a fost condamnat pentru săvârșirea infracțiunii de trafic de influență a încălcat, direct sau indirect, normele în materie de alocare a fondurilor sau de achiziții publice. În plus, el subliniază că Convenția PIF și protocoalele la aceasta nu se aplică întrucât situația sa nu prezintă nicio dimensiune transfrontalieră și nu a fost acuzat nici de săvârșirea unor infracțiuni de corupție pasivă prevăzute de Primul protocol la Convenția PIF, nici de săvârșirea unei infracțiuni de spălare de bani în legătură cu o fraudă gravă în sensul Convenției PIF.
58.
Apelantul în cauza C‑840/19, guvernul român, Ministerul Public și Comisia au susținut în răspunsurile lor la întrebările adresate de Curte că articolul 325 alineatul (1) TFUE și în special expresia „altă activitate ilegală” vizează infracțiuni de corupție în legătură cu proiecte sau contracte finanțate din fonduri ale Uniunii.
59.
Suntem întru totul de acord. Pentru motivele pe care le‑am expus în detaliu în Concluziile Euro Box Promotion (
20
), sintagma „altă activitate ilegală” din cadrul articolului 325 alineatul (1) TFUE poate acoperi orice infracțiuni de corupție săvârșite în legătură cu cheltuirea fondurilor Uniunii.
60.
Argumentele suplimentare invocate de primul apelant în cauza C‑811/19 sunt în această privință lipsite de relevanță. În primul rând, nu există niciun element care să susțină afirmația acestuia potrivit căreia numai cazurile de fraudă gravă vizate de Convenția PIF intră în domeniul de aplicare al articolului 325 alineatul (1) TFUE. Dimpotrivă, sintagma „orice altă activitate ilegală” care figurează la articolul 325 alineatul (1) TFUE confirmă domeniul de aplicare mai larg al acestei dispoziții (
21
).
61.
În al doilea rând, sintagma „orice altă activitate ilegală” nu impune în sine ca în domeniul faptelor de corupție legate de gestionarea sau de atribuirea proiectelor finanțate din fondurile Uniunii să fi existat o încălcare suplimentară a normelor Uniunii referitoare la alocarea fondurilor Uniunii sau la atribuirea contractelor de achiziții publice. Astfel cum arată instanța de trimitere în cele două decizii de trimitere, primul apelant în cauza C‑811/19, precum și apelantul în cauza C‑840/19 au obținut, prin comportamentul lor aflat la originea infracțiunilor în cauză, un procent important din valoarea proiectelor publice finanțate (într‑o mare măsură) din fondurile Uniunii. În acest context, rezultă că infracțiunile de corupție în cauză aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii întrucât implică o ingerință serioasă în atribuirea legală a proiectelor finanțate din fondurile Uniunii și, prin urmare, în alocarea și utilizarea corectă a unor astfel de fonduri.
62.
În al treilea rând, articolul 325 alineatul (1) TFUE nu impune existența unei legături transfrontaliere pentru a fi aplicabil. În al patrulea rând, revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă infracțiunile în cauză intră sub incidența uneia dintre dispozițiile specifice ale Convenției PIF și ale protocolului la aceasta (în ceea ce privește infracțiunile legate de corupție). Indiferent de aplicabilitatea acestor din urmă instrumente, infracțiunile în cauză, în special traficul de influență cu privire la atribuirea unui contract de achiziții publice finanțat din fondurile Uniunii, sunt acoperite ca atare de sintagma „altă activitate ilegală” prevăzută la articolul 325 alineatul (1) TFUE, intrând astfel în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.
b) Legătura dintre acuzațiile penale și interesele financiare ale Uniunii
63.
Primul apelant în cauza C‑811/19 și apelantul în cauza C‑840/19 au susținut în răspunsurile lor scrise la întrebările adresate de Curte că articolul 325 alineatul (1) TFUE impune ca legătura dintre infracțiuni și interesele financiare ale Uniunii să rezulte în mod expres din definiția infracțiunii. Primul apelant în cauza C‑811/19 arată că numai o astfel de abordare ar putea garanta dreptul la apărare. Apelantul în cauza C‑840/19 susține că nici acuzațiile care îi sunt aduse, nici hotărârile pronunțate împotriva sa nu menționează în mod specific fraude referitoare la proiecte finanțate de Uniune. Deși în ordinea juridică română există infracțiuni specifice legate de interesele financiare ale Uniunii, apelantul nu a fost acuzat de săvârșirea unor asemenea infracțiuni (
22
).
64.
Nu suntem de acord cu acest punct de vedere.
65.
În primul rând, domeniul de aplicare al articolului 325 alineatul (1) TFUE nu poate fi limitat la urmărirea efectivă a infracțiunilor specifice introduse în ordinea juridică națională care fac referire expresă la interesele financiare ale Uniunii sau chiar la fondurile Uniunii. Aceasta ar face ca domeniul de aplicare al acestei dispoziții de drept primar al Uniunii să depindă de definiția dată la nivel național anumitor infracțiuni.
66.
Astfel cum au subliniat în mod corect Comisia, guvernul român și Ministerul Public, problema dacă s‑a adus sau nu atingere intereselor financiare ale Uniunii nu ar trebui să depindă de definiția expresă a unei anumite infracțiuni în dreptul național. Ea trebuie să fie apreciată ținând seama de cadrul factual mai larg. Astfel, după cum arată guvernul român, interesele financiare naționale și interesele financiare ale Uniunii sunt adeseori interconectate. În dreptul național, raportul dintre infracțiunile cu caracter general și cele privind în mod specific interesele financiare ale Uniunii nu poate face obiectul unei partajări nete, din moment ce fondurile sunt administrate de același organism și sunt interconectate în diferite proiecte cofinanțate.
67.
În al doilea rând, în ceea ce privește cerința respectării dreptului la apărare, nu vedem în ce mod eventuala aplicabilitate a articolului 325 alineatul (1) TFUE ar da naștere (în mod automat) (vre)unei încălcări a dreptului la apărare.
68.
În al treilea și ultimul rând, amintim că constatarea aplicabilității articolului 325 alineatul (1) TFUE, precum și, eventual, a articolului 2 alineatul (1) din Convenția PIF și, în cele din urmă, a articolului 2 alineatul (1) din protocolul la Convenția PIF conduce, ca o consecință directă, la aplicabilitatea cartei. Astfel, în măsura în care pedepsele și procesele penale care i‑au vizat sau îi vizează pe inculpații în cauzele principale constituie o punere în aplicare a articolului 325 alineatul (1) TFUE și, sub rezerva verificărilor pe care trebuie să le efectueze instanța națională, a Convenției PIF și a protocolului la aceasta, carta este aplicabilă, în conformitate cu articolul 51 alineatul (1) din aceasta (
23
).
4. Directiva 2015/849 și Directiva 2017/1371
69.
Prima întrebare adresată în ambele cauze, C‑811/19 și C‑840/19, face referire la articolul 4 din Directiva 2017/1371 printre dispozițiile dreptului Uniunii potențial aplicabile. În plus, prima întrebare adresată în cauza C‑811/19 face referire și la articolul 58 din Directiva 2015/849.
70.
În răspunsurile lor la întrebările adresate de Curte, persoanele interesate au prezentat puncte de vedere diferite în ceea ce privește aplicabilitatea Directivei 2015/849 și a Directivei 2017/1371. Cu toate acestea, astfel cum arată guvernul român, potrivit informațiilor furnizate Curții, faptele aflate la originea urmăririi penale în cauzele principale sunt anterioare intrării în vigoare a acestor două directive. Rezultă astfel că, din acest motiv, niciuna dintre cele două directive nu este aplicabilă împrejurărilor din cele două litigii principale.
5. Concluzie intermediară
71.
Pe scurt, Decizia MVC și articolul 325 alineatul (1) TFUE, împreună cu articolul 47 al doilea paragraf din cartă, precum și, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, Convenția PIF și protocolul la aceasta constituie dispozițiile relevante pentru ambele cauze, C‑811/19 și C‑840/19.
72.
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf și articolul 2 TUE se aplică de asemenea în prezentele cauze. Cu toate acestea, este dificil să se identifice care ar fi conținutul sau claritatea suplimentare pe care aceste dispoziții le‑ar aduce în prezentele cauze și care nu figurează deja în dispozițiile mai specifice citate mai sus (
24
). Pentru acest motiv, articolul 47 al doilea paragraf din cartă va fi considerat cadrul juridic pertinent, întrucât atât decizia MCV, cât și articolul 325 alineatul (1) TFUE determină aplicabilitatea cartei.
C.
Apreciere
73.
Pentru a răspunde la întrebările adresate în prezentele cauze, vom începe prin a prezenta pe scurt cadrul juridic național (1). În al doilea rând, vom examina a doua întrebare adresată în cauzele C‑811/19 și C‑840/19, precum și a patra întrebare adresată în cauza C‑811/19, referitoare la interpretarea articolului 47 din cartă. Vom examina în special dacă această dispoziție impune specializarea judecătorilor (2). În al treilea rând, vom examina prima întrebare adresată în cele două cauze, pe care o vom aborda în principal din perspectiva articolului 325 alineatul (1) TFUE (3), înainte de a analiza pe scurt principiul independenței judecătorilor (4). Vom încheia cu principiul supremației dreptului Uniunii, răspunzând astfel la a treia întrebare adresată în cele două cauze (5).
1. Cadrul juridic național
74.
Articolul 29 din Legea nr. 78/2000, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 161/2003, prevede că pentru judecarea în primă instanță a infracțiunilor de corupție prevăzute în această lege se constituie completuri specializate. Se pare că aceste completuri nu au fost constituite de ÎCCJ până la adoptarea Hotărârii nr. 14 din 23 ianuarie 2019 a Colegiului de conducere al ÎCCJ (denumită în continuare „Hotărârea nr. 14/2019”).
75.
Potrivit instanței de trimitere în cauza C‑840/19, din jurisprudența ÎCCJ referitoare la compunerea completurilor de judecată care judecă în primă instanță infracțiunile prevăzute în Legea nr. 78/2000 reiese că toți judecătorii Secției penale a ÎCCJ au competența de a judeca în primă instanță toate cauzele care intră sfera de competență a acestei instanțe (
25
). În consecință, și pe baza interpretării date de ea articolului 19 alineatul (3) din Legea nr. 304/2004 și articolului 29 din Legea nr. 78/2000, precum și în lumina jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), ÎCCJ a considerat că motivele referitoare la compunerea nelegală a completurilor de 3 judecători, întemeiate pe condiția specializării, sunt nefondate. Prin urmare, nu este necesar să se aplice sancțiunea nulității absolute.
76.
Prin Hotărârea nr. 14/2019, Colegiul de conducere al ÎCCJ a declarat că toate completurile ÎCCJ care judecă în materie penală sunt completuri specializate în judecarea cauzelor de corupție, astfel încât toate completurile de 3 judecători din cadrul ÎCCJ ar continua să funcționeze drept completuri specializate în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000.
77.
În urma unei sesizări formulate de președintele Camerei Deputaților, Curtea Constituțională a constatat, prin Decizia nr. 417/2019, existența unui conflict juridic de natură constituțională între Parlament și ÎCCJ. Acest conflict a fost generat de neconstituirea de către ÎCCJ a completurilor specializate în judecarea în primă instanță a cauzelor de corupție, contrar prevederilor articolului 29 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 161/2003. Refuzul ÎCCJ de a constitui completuri specializate ar nesocoti obligația acesteia de respectare a legilor, cu încălcarea exigențelor statului de drept și loialității constituționale, și ar constitui o ingerință în rolul instituțional al Parlamentului României de autoritate legiuitoare. De asemenea, Curtea Constituțională a declarat că acest refuz ar nesocoti prevederile Constituției României privind dreptul la un proces echitabil, în componenta sa referitoare la stabilirea prin lege a instanței judecătorești (
26
).
78.
În dispozitivul Deciziei nr. 417/2019 s‑a statuat că, în măsura în care nu au devenit definitive, cauzele înregistrate pe rolul ÎCCJ și soluționate de aceasta în primă instanță anterior Hotărârii Colegiului de conducere al ÎCCJ nr. 14/2019 urmau a fi rejudecate, în condițiile articolului 421 punctul 2 litera b) din Codul de procedură penală, de completurile specializate alcătuite potrivit articolului 29 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000.
79.
Curtea Constituțională a declarat că judecarea unei cauze de un complet nespecializat, în condițiile în care competența revenea unuia specializat, atrage sancțiunea nulității absolute a hotărârii. Potrivit articolului 281 alineatul (1) litera a) din Codul de procedură penală, determină întotdeauna aplicarea nulității încălcarea dispozițiilor privind compunerea completului de judecată (
27
).
80.
Curtea Constituțională a constatat în continuare că nicio prevedere legală nu consacră specializarea de drept a judecătorilor ÎCCJ în materia judecării infracțiunilor de corupție și că rezulta o obligație de determinare a specializării judecătorilor sau a unora dintre aceștia. Curtea Constituțională nu a exclus ca toți judecătorii, prin prisma experienței lor profesionale sau a formării lor profesionale, să fie „specializați” în această materie, însă acest aspect trebuie dovedit. Prin urmare, chiar dacă toți judecătorii ÎCCJ ar putea fi considerați ca fiind specializați în materia infracțiunilor prevăzute de Legea nr. 78/2000 și ar putea intra în compunerea completurilor specializate, având aptitudinea profesională necesară, aceasta nu înseamnă că toate completurile în care aceștia sunt desemnați au și competența de a judeca infracțiunile menționate. Faptul că toți judecătorii sunt specializați nu înseamnă decât că alegerea componenței completurilor se va face dintre toți aceștia.
81.
Cu toate acestea, în ceea ce privește situația ulterioară adoptării Hotărârii nr. 14/2019 a Colegiului de conducere al ÎCCJ, Curtea Constituțională a reținut că, deși exista o lipsă de transparență în stabilirea specializării completurilor, generată de această hotărâre, în urma adoptării acestei decizii nu mai exista o încălcare a Constituției. Astfel, scopul legii a fost atins pentru perioada ulterioară adoptării Hotărârii nr. 14/2019 și nu mai există nicio încălcare (
28
).
82.
În ceea ce privește consecințele pe care le‑a produs din punct de vedere procedural, Decizia nr. 417/2019 a Curții Constituționale a avut ca efect faptul că toate cauzele de corupție soluționate în primă instanță de completuri de 3 judecători din cadrul ÎCCJ în perioada cuprinsă între intrarea în vigoare a regulii specializării prevăzute de Legea nr. 78/2000 (în anul 2003) și adoptarea Hotărârii nr. 14/2019 (în anul 2019), în măsura în care nu au devenit definitive, urmau a fi rejudecate în primă instanță. Cu toate acestea, după adoptarea Hotărârii nr. 14/2019, prin care s‑a statuat că toate completurile în materie penală ale ÎCCJ erau completuri specializate în materie de corupție, toate completurile de 3 judecători ale ÎCCJ urmau să continue să funcționeze în calitate de completuri specializate, în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) din Legea nr. 78/2000, după pronunțarea Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale.
83.
Pe scurt, presupunând că înțelegem corect contextul național, lipsa unei desemnări formale pare să se afle în centrul problemei. Însă, odată ce ÎCCJ a constatat în mod formal că toate completurile sale în materie penală sunt completuri specializate în materie de corupție, aceleași completuri, având exact aceeași compunere, au devenit legal constituite.
2. Specializarea judecătorilor și dreptul la o instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege
84.
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere în cauza C‑811/19 solicită să se stabilească dacă articolul 47 din cartă include o condiție de specializare a judecătorilor și de înființare a unor completuri specializate la o instanță supremă precum ÎCCJ. A doua întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19 privește în esență aspectul dacă articolul 47 al doilea paragraf din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale.
85.
Aceste întrebări cuprind două aspecte distincte. În primul rând, specializarea judecătorilor face parte din standardul (autonom) al articolului 47 din cartă, a cărei nerespectare ar determina o incompatibilitate cu dreptul Uniunii? În al doilea rând, articolul 47 din cartă se opune unei constatări a nelegalității întemeiate pe nerespectarea unei dispoziții de drept național care prevede specializarea judecătorilor, putându‑se astfel ridica probleme în raport cu dreptul la o definire la nivel național a noțiunii de „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege”?
86.
În opinia noastră, răspunsul la aceste întrebări este de două ori „nu”. Pentru a explica de ce considerăm că aceasta este situația, este necesar să se analizeze mai întâi care este în mod precis standardul care decurge din articolul 47 al doilea paragraf din cartă (a). Vom examina apoi dacă dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că se opune deciziei Curții Constituționale în discuție (b).
a) Standardul dreptului Uniunii
87.
În primul rând, considerăm că nu există nicio condiție în dreptul Uniunii referitoare la specializarea judecătorilor sau a completurilor de judecată care ar putea fi inclusă în articolul 47 din cartă, fie în materia corupției, în ceea ce privește protecția intereselor financiare ale Uniunii, fie în alte domenii ale dreptului Uniunii în materie.
88.
Desigur, ar trebui să se insiste ca printre cerințele necesare pentru numirea judecătorilor să figureze competențele și calificările juridice recunoscute. În caz contrar ar putea exista probleme de imparțialitate și de independență a judecătorilor. Este adevărat că, din punct de vedere tehnic, un judecător incompetent poate totuși să fie independent, uneori chiar remarcabil de independent. Este însă rezonabil să se presupună că judecătorii incompetenți nu sunt ideali pentru apărarea și prezervarea pe termen lung a independenței judecătorilor.
89.
Pare să existe o diversitate frapantă la nivel național cu privire la existența unei eventuale specializări a judecătorilor. Un anumit număr de state membre au adoptat efectiv niveluri avansate de specializare a judecătorilor. Altele nu au adoptat asemenea niveluri. În plus, normele ar putea varia în cadrul aceleiași ordini juridice: deseori, cu cât o cauză progresează spre vârful ierarhiei judiciare, cu atât mai puțin este probabil ca judecătorii să fie specializați. Cu toate acestea, anumite sisteme mențin în realitate un grad înalt de specializare a judecătorilor chiar și la nivelul instanței supreme.
90.
Aceeași diversitate se reflectă și în jurisprudență sau mai degrabă în tăcerea acesteia cu privire la specializarea judecătorilor, fie în temeiul articolului 47 din cartă, fie în temeiul articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”). Întrebat cu privire la existența unei jurisprudențe care să îi susțină argumentul potrivit căruia există un principiu juridic al specializării judecătorilor, apelantul în cauza C‑840/19 a citat în răspunsurile sale la întrebările Curții o hotărâre a Curții EDO referitoare la un subiect diferit (
29
), precum și mai multe documente fără caracter obligatoriu adoptate de organisme internaționale care laudă meritele și încurajează specializarea judecătorilor ca fiind utilă și de dorit în anumite împrejurări (
30
). Totuși, aceste documente sunt foarte departe de a constitui elemente care să susțină argumentul că specializarea completurilor de judecată este o cerință a cărei neîndeplinire ar constitui o încălcare a condițiilor prevăzute la articolul 47 din cartă (sau la articolul 6 din CEDO).
91.
În al doilea rând, această problemă are un alt aspect suplimentar: dreptul la o „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege”, conform articolului 47 din cartă. Astfel, în pofida faptului că condiția specializării completurilor de judecată nu face parte din standardul de protecție garantat de articolul 47 din cartă, atunci când o asemenea condiție este prevăzută de norme naționale, ea ar putea face parte din dreptul la o „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege”.
92.
Principalele elemente ale standardului de protecție al dreptului Uniunii care decurg din articolul 47 al doilea paragraf din cartă au fost prezentate la punctele 136-143 din Concluziile Euro Box Promotion. Ne vom limita aici să amintim două elemente esențiale.
93.
Primo, dreptul la o „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege” este determinat în mod necesar prin raportare la dreptul național. Astfel, normele naționale pot deveni efectiv relevante printr‑o referință încrucișată.
94.
Secundo, din punctul de vedere al Uniunii și în strânsă legătură cu abordarea adoptată de Curtea EDO în materie, nu rezultă că orice încălcare a normelor naționale care reglementează compunerea unui complet de judecată ar determina în mod automat o încălcare a articolului 47 din cartă. Astfel, după cum reiese din Hotărârea Reexaminare Simpson și HG/Consiliul și Comisia, anumite neregularități pot determina încălcarea articolului 47 al doilea paragraf prima teză din cartă, „cu precădere atunci când această neregularitate este de o asemenea natură și gravitate încât creează un risc real ca alte ramuri ale puterii, în special executivul, să poată exercita o putere discreționară nejustificată care să pună în pericol integritatea rezultatului la care conduce procesul de numire și să semene astfel în percepția justițiabililor o îndoială legitimă în ceea ce privește independența și imparțialitatea judecătorului sau a judecătorilor avuți în vedere […]”. Curtea a precizat că acesta ar fi cazul „atunci când sunt implicate norme fundamentale care fac parte integrantă din instituirea și din funcționarea acestui sistem judiciar” (
31
).
b) Analiză
95.
În primul rând, după cum s‑a arătat mai sus și în acord cu observațiile guvernului român, ale Ministerului Public și ale Comisiei, condiția specializării nu face parte, ca atare, din standardul articolului 47 din cartă. Sugestiile potrivit cărora există un principiu al specializării judecătorilor care ar face parte din standardul articolului 47 din cartă pot fi, așadar, lăsate deoparte.
96.
În al doilea rând însă, primul apelant în cauza C‑811/19 arată în răspunsurile sale la întrebările adresate de Curte că, din moment ce dreptul la o „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege” face trimitere la legislația națională, articolul 47 al doilea paragraf din cartă, care trebuie să respecte standardul minim garantat de articolul 6 din CEDO, nu poate impune un standard bazat pe criterii care diferă de garanțiile oferite la nivel național. În plus, acesta susține că prin Decizia nr. 417/2019 s‑a constatat că ÎCCJ a încălcat în mod vădit dispozițiile legale referitoare la condiția specializării.
97.
În opinia noastră, acest argument nu poate fi acceptat.
98.
Caracterul autonom și independent al conținutului articolului 47 din cartă, care trebuie, într‑adevăr, în temeiul articolului 52 alineatul (3) din cartă, să acorde o protecție identică sau mai ridicată decât cea acordată prin dispozițiile corespunzătoare ale CEDO, se îndepărtează tocmai de o apreciere pur automată și formală. Nu orice încălcare formală a oricărei norme (naționale) care ar putea privi un element de organizare judiciară constituie o încălcare a articolului 47 din cartă.
99.
Astfel cum au arătat guvernul român, Ministerul Public și Comisia, încălcarea normei în discuție în prezenta cauză nu constituie o încălcare a articolului 47 din cartă.
100.
În primul rând, condiția specializării pare să aibă un caracter eminamente formal. Astfel cum a arătat Ministerul Public, toate completurile ÎCCJ au devenit specializate de la o zi la alta ca urmare a adoptării Hotărârii nr. 14/2019 a Colegiului de conducere. Decizia nr. 417/2019 a Curții Constituționale a validat acest rezultat ca fiind conform normelor constituționale naționale. Aceasta înseamnă, după cum a arătat Comisia, că o desemnare pur formală a completurilor ca fiind specializate, fără niciun fel de modificare de fond, a fost considerată suficientă pentru respectarea normelor constituționale, inclusiv a cerințelor impuse de drepturile fundamentale consacrate de Constituție.
101.
În al doilea rând, această regulă pare a fi o excepție destul de limitată, care se aplică numai în domenii juridice specifice și în etapa primei instanțe.
102.
În al treilea rând, așa cum a arătat Comisia, alte elemente suplimentare, cum ar fi îndoielile referitoare la interpretarea reglementării aplicabile și la lipsa nerespectării intenționate, ar indica lipsa caracterului „flagrant” al încălcării.
103.
În plus, considerațiile de mai sus oferă ilustrări utile în ceea ce privește adevărata natură a unei condiții de specializare în cadrul unei instanțe naționale: astfel, este vorba în principal despre o chestiune de gestiune internă și de eficiență a muncii instanței. Desigur, nerespectarea flagrantă și intenționată a unei asemenea norme, dacă a fost înrădăcinată anterior și ferm în sistemul juridic național, nu este lipsită de consecințe juridice (
32
). Cu toate acestea, prin ea însăși, condiția specializării judecătorilor nu constituie o normă fundamentală a unui sistem judiciar în scopul aplicării standardului care decurge din articolul 47 al doilea paragraf din cartă, care va trebui să fie întotdeauna prezent pentru ca cerințele prevăzute la articolul 47 din cartă să fie îndeplinite.
104.
În sfârșit, există o altă chestiune esențială în ceea ce privește articolul 47 din cartă. După ce s‑a constatat că această dispoziție nu impune specializarea judecătorilor și că, prin urmare, nu a fost încălcat standardul său autonom prevăzut pentru stabilirea a ceea ce reprezintă o instanță constituită prin lege, subzistă încă problema dacă aceeași dispoziție se opune ca o curte constituțională națională să constate o asemenea încălcare în temeiul unor drepturi fundamentale sau al altor valori protejate din punct de vedere constituțional.
105.
Pentru motivele prezentate deja în detaliu în cuprinsul punctelor 145-156 din Concluziile Euro Box Promotion, răspunsul este negativ: articolul 47 din cartă nu se opune unei asemenea constatări.
106.
În ceea ce privește problemele juridice și situațiile care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, dar care nu sunt pe deplin reglementate de acesta, deși Curtea a constatat că articolul 47 din cartă este încălcat cu precădere atunci când neregularitățile sunt de o asemenea gravitate încât creează un risc real de exercitare a unei puteri discreționare nejustificate care să semene astfel o îndoială legitimă în ceea ce privește imparțialitatea și independența judecătorilor (
33
), aceasta nu se opune ca o curte constituțională națională să constate că dreptul constituțional la un proces echitabil a fost încălcat în temeiul unui standard național diferit și mai ridicat. În materiile și în situațiile care nu sunt reglementate în întregime de dreptul Uniunii, conform articolului 53 din cartă, aceasta din urmă constituie pragul (minim), însă nu plafonul (maxim). Astfel, o instanță națională ar putea adopta și aplica un standard național mai ridicat.
107.
Definirea unui asemenea standard constituțional național, desigur, în măsura în care există unul, este de competența autorităților naționale competente. Guvernul român și Ministerul Public au arătat că condiția specializării nu constituie un element al standardului național al dreptului la protecție jurisdicțională efectivă. Luăm act de această poziție, însă Curtea nu poate face nimic mai mult. Repetăm, o dată în plus, că definirea unui standard constituțional național este de competența instanțelor naționale și a actorilor naționali. Aceasta nu înseamnă însă în mod necesar că orice argument invocat ca aspect al unui standard național mai ridicat va fi în cele din urmă admis ca o justificare suficientă în dreptul Uniunii, chestiune pe care o vom analiza în secțiunea următoare.
c) Concluzie intermediară
108.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19, precum și la a patra întrebare adresată în cauza C‑811/19 că articolul 47 din cartă trebuie interpretat în sensul că nu include condiția specializării completurilor de judecată. Articolul 47 al doilea paragraf din cartă nu se opune însă unei decizii a unei curți constituționale naționale prin care se constată că, în aplicarea unui standard național efectiv și rezonabil de protecție a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă și pe baza interpretării date de aceasta dispozițiilor naționale aplicabile, compunerea unui complet de judecată este nelegală ca urmare a încălcării unei condiții legale naționale referitoare la specializarea completurilor de judecată.
3. Protecția intereselor financiare ale Uniunii
109.
Prezentele cauze ridică două probleme suplimentare: interpretarea articolului 325 alineatul (1) TFUE în legătură cu adoptarea și cu efectele Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale și interpretarea articolului 2 și a articolului 19 alineatul (1) TUE, precum și a articolului 47 din cartă în legătură cu aceeași decizie constituțională. În prezenta secțiune vom aborda problemele puțin mai specifice ridicate de impactul posibil al deciziei constituționale în discuție asupra protecției intereselor financiare ale Uniunii.
110.
Prin intermediul considerațiilor specifice formulate în legătură cu articolul 325 alineatul (1) TFUE, instanța de trimitere explică faptul că, în cele două cauze în discuție, rejudecarea impusă de Curtea Constituțională poate împiedica aplicarea unor sancțiuni penale efective și disuasive în cazuri care vizează activități ce aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii. Date fiind complexitatea și durata procedurilor până la adoptarea unei noi hotărâri definitive ca urmare a reluării judecății în primă instanță, există riscul prescrierii răspunderii penale. Aplicarea Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale, obligatorie în dreptul național, generează o reluare a judecății cauzei în primă instanță, ajungându‑se astfel la o dublă judecată în primă instanță și la o triplă judecată în apel în cadrul aceluiași proces. Mai precis, instanța de trimitere își demonstrează preocupările referindu‑se la împrejurările litigiului principal din cauza C‑840/19, în care urmărirea penală a început în urmă cu aproximativ patru ani, iar cauza se află deja într‑o procedură de rejudecare a căii de atac ordinare a apelului, ca urmare a admiterii căii extraordinare de atac a contestației în anulare (drept consecință a aplicării Deciziei nr. 685/2018 a Curții Constituționale).
111.
La punctele 173-184 din Concluziile Euro Box Promotion prezentăm în detaliu considerațiile care trebuie să ghideze criteriul referitor la compatibilitatea normativă a normelor și a practicilor naționale cu articolul 325 alineatul (1) TFUE. În primul rând, astfel cum este cazul în orice alt domeniu al dreptului Uniunii, el ar trebui să rămână un criteriu privind compatibilitatea normativă. Această analiză nu ar trebui să se transforme într‑un studiu mai degrabă subiectiv și potențial arbitrar al statisticilor care au fost selecționate cu privire la numărul de condamnări și de achitări obținute, care nu se află în mod normal la dispoziția unei instanțe naționale. În al doilea rând, în cadrul criteriului însuși, respectarea legalității și a drepturilor fundamentale este integrată deja în interpretarea întinderii obligațiilor care decurg din articolul 325 alineatul (1) TFUE. În al treilea rând, preocupări constituționale rezonabile și efective la nivel național, inclusiv orice protecție mai ridicată a drepturilor fundamentale naționale astfel definite, pot eventual să facă parte din ecuație.
112.
În termeni simpli, orientările în acest domeniu al dreptului ar trebui să fie oferite de abordarea logică și globală care rezultă din Hotărârile M.A.S. și M.B., Scialdone, și Dzivev (
34
), iar nu de cea care rezultă din Hotărârile Taricco și Kolev (
35
).
113.
În consecință, printre elementele care trebuie luate în considerare la aprecierea compatibilității unor dispoziții naționale cu cerințele articolului 325 alineatul (1) TFUE figurează, în primul rând, evaluarea normativă și sistematică a conținutului normelor în cauză, în al doilea rând, finalitatea acestora, precum și contextul național, în al treilea rând, consecințele lor practice, în mod rezonabil perceptibile sau așteptate, care decurg din interpretarea sau din aplicarea practică a unor astfel de norme (așadar, independent de orice estimare statistică a numărului de cauze afectate efectiv sau potențial), în al patrulea rând, drepturile fundamentale și legalitatea, care fac parte din echilibrul intern în interpretarea cerințelor materiale impuse de articolul 325 alineatul (1) TFUE. Orice preocupări la nivel național invocate în această privință trebuie să reflecte însă o preocupare rezonabilă și efectivă pentru un nivel mai ridicat de protecție a drepturilor. În plus, impactul lor potențial asupra intereselor protejate de articolul 325 alineatul (1) TFUE trebuie să fie proporțional.
114.
În opinia noastră, decizia națională în discuție în prezentele cauze nu îndeplinește aceste cerințe. Cu alte cuvinte, o desemnare mai degrabă secundară și pur formală impusă, după câte se pare, de dreptul național are un impact cu totul disproporționat asupra intereselor protejate ale Uniunii.
115.
În primul rând, din punctul de vedere al evaluării abstracte și sistematice a conținutului deciziei în discuție, Decizia nr. 417/2019 nu ridică, la prima vedere, preocupări speciale. Astfel, această decizie nu creează o cale de atac nouă și nici nu pare să eludeze cadrul juridic existent. Așa cum arată apelantul în cauza C‑840/19, decizia menționată impune aplicarea dispozițiilor Codului de procedură penală potrivit cărora o instanță de apel trebuie să fie sesizată cu o cauză pentru rejudecare, printre altele, în cazul unei încălcări referitoare la compunerea completului de judecată (
36
).
116.
În al doilea rând, în ceea ce privește finalitatea și contextul național în care se situează Decizia nr. 417/2019, arătăm că Curtea nu dispune de niciun element care să indice, prin intermediul unor elemente obiective, al contextului sau al unor efecte practice, că decizia în discuție a urmărit să eludeze sau să afecteze instrumentele juridice utilizate în combaterea corupției sau să aducă atingere protecției intereselor financiare ale Uniunii.
117.
Considerăm că nu este posibil să se ajungă la o concluzie diferită doar pentru motivul că, astfel cum reiese din deciziile de trimitere, sesizarea care a stat la baza Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale a fost formulată de președintele Camerei Deputaților, care la acel moment făcea obiectul unei anchete penale pentru fapte ce cădeau sub incidența Legii nr. 78/2000, cauza aflându‑se, în apel, la Completul de 5 judecători din cadrul ÎCCJ. După cum s‑a subliniat în mai multe rânduri în cadrul prezentelor cauze, nicio instanță – și în mod cert nu Curtea – nu este în măsură să se întemeieze pe insinuări și pe presupuneri (
37
).
118.
În al treilea rând, în conformitate cu argumentele invocate de Comisie și de Ministerul Public, ar putea efectiv să se ridice îndoieli serioase în ceea ce privește al treilea element menționat mai sus, referitor la consecințele practice, în general perceptibile sau așteptate, ale deciziei în discuție. Contrar deciziei Curții Constituționale în discuție în cauza Euro Box Promotion și alții (C‑357/19 și C‑547/19) și în concordanță cu argumentele invocate de Comisie, efectele Deciziei nr. 417/2019 par destul de extinse atunci când sunt apreciate din mai multe perspective.
119.
Astfel cum a arătat Comisia, efectele Deciziei nr. 417/2019 nu par a fi circumscrise unei perioade relativ limitate: Decizia nr. 417/2019 impune rejudecarea în primă instanță a tuturor cauzelor aflate în etapa apelului în care hotărârea primei instanțe a fost pronunțată între 21 aprilie 2003 (data la care modificările Legii nr. 78/2000 au introdus condiția specializării) și 22 ianuarie 2019 (data la care Colegiul de conducere al ÎCCJ a declarat că toate completurile trebuie considerate ca fiind completuri specializate). Este vorba despre un total de 16 ani. Așa cum arată în mod întemeiat Comisia, ținând seama de nivelul general de complexitate a cauzelor privind infracțiuni de corupție săvârșite de persoanele care intră în sfera de competență a ÎCCJ (persoane care exercită funcții publice sau funcționari de stat de rang înalt), precum și de probabilitatea declarării unui apel, efectele așteptate în mod rezonabil ale acestei hotărâri sunt foarte extinse.
120.
În plus, trebuie, desigur, să se adauge că efectele Deciziei nr. 417/2019 sunt destinate să se concentreze, atât ratione materiae, cât și ratione personae, într‑un domeniu de aplicare deosebit de îngrijorător din punctul de vedere al protecției intereselor financiare ale Uniunii. Astfel, după cum arată Comisia, această decizie afectează exclusiv cauzele de corupție în care persoanele urmărite intră în sfera de competență a ÎCCJ în primă instanță, ceea ce implică faptul că obligația rejudecării va afecta toate cauzele referitoare la infracțiuni de corupție săvârșite de titularii unor funcții publice de rang înalt.
121.
Chiar dacă aplicarea Deciziei nr. 417/2019 nu conduce la închiderea proceselor penale, este însă adevărat că riscurile ca răspunderea penală să se prescrie ca urmare a aplicării acesteia devin destul de presante. De altfel, după cum a arătat tot Comisia, chiar considerând că articolele 154 și 155 din Codul penal nu cuprind norme în materie de termene de prescripție care să trebuiască să fie considerate problematice prin ele însele, aplicarea Deciziei nr. 417/2019 implică faptul că dosarele aflate deja în calea de atac a apelului, care are un efect devolutiv, vor trebui rejudecate nu numai în această etapă, ci de la început. Aceasta presupune, prin urmare, reluarea tuturor etapelor procedurii, ceea ce sporește considerabil posibilitatea de a se depăși termenele de prescripție.
122.
În al patrulea rând, în special punerea în balanță a intereselor Uniunii și a acestor interese naționale, precum și rezultatul (dis)proporționat în ceea ce privește consecințele acestei puneri în balanță la nivel procedural sunt determinante în prezentele cauze, cel puțin în opinia noastră.
123.
S‑ar putea aminti că, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când dreptul Uniunii lasă statelor membre o marjă de apreciere, autoritățile și instanțele naționale sunt libere să protejeze drepturile fundamentale garantate de constituția națională, cu condiția ca aceasta să nu compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă și nici supremația, unitatea și caracterul efectiv al dreptului Uniunii (
38
). De asemenea, în prezentele concluzii s‑a arătat că un anumit standard constituțional național ar putea impune efectiv o specializare a judecătorilor, fie că este vorba despre un standard național independent, fie că ia forma unei norme naționale cu privire la ceea ce va reprezenta în cele din urmă o instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege (ori la un proces echitabil, la un judecător legal sau orice altă denumire sub care prevederile constituționale naționale ar putea plasa o astfel de normă) (
39
).
124.
Cu toate acestea, astfel cum am subliniat în Concluziile Euro Box Promotion (
40
), orice asemenea standard național trebuie să fie rezonabil și efectiv pentru a fi invocat în mod valabil ca interes național legitim în cadrul articolului 325 alineatul (1) TFUE, precum și, de altfel, ca standard național de protecție mai ridicat în temeiul cartei. Norma națională trebuie să reflecte o preocupare efectivă care va contribui în mod rezonabil la protecția drepturilor fundamentale și a valorilor naționale și va fi acceptabilă (în principiu, nu neapărat în grad și în expresie specifică) ca valoare în cadrul Uniunii întemeiate pe statul de drept, pe democrație și pe demnitatea umană.
125.
Mai mult, și mai degrabă decisiv în contextul prezentelor cauze, chiar dacă un asemenea standard național ar trebui admis în mod valabil în cadrul evaluării comparative efectuate în temeiul articolului 325 alineatul (1) TFUE, rezultatul acestei evaluări comparative trebuie să fie proporțional. Cu alte cuvinte, interesele legitime ale Uniunii (protecția efectivă a intereselor financiare ale Uniunii) trebuie să fie echilibrate într‑o manieră rezonabilă cu valorile și cu standardele legitime ale ordinii juridice naționale. În cazul în care aceste din urmă interese sunt efectiv acceptate, ele nu trebuie să aducă atingere intereselor Uniunii dincolo de ceea ce este necesar pentru protejarea intereselor naționale menționate.
126.
În cadrul prezentelor cauze, atât primul apelant în cauza C‑811/19, cât și apelantul în cauza C‑840/19 susțin că articolul 325 alineatul (1) TFUE nu ar trebui să conducă la înlăturarea aplicării deciziilor unei curți constituționale care reflectă norme de drept național adoptate la nivel constituțional și care urmăresc să garanteze în mod efectiv dreptul fundamental la un proces echitabil.
127.
Ministerul Public, guvernul român și Comisia au exprimat însă îndoieli cu privire la caracterul real al motivelor referitoare la drepturile fundamentale care stau la baza Deciziei nr. 417/2019. Abordarea pur formală adoptată de această decizie în privința condiției specializării conduce la concluzia practică potrivit căreia rejudecarea cauzelor de către exact aceleași completuri poate fi cu greu considerată ca determinând o încălcare perceptibilă a dreptului național.
128.
Împărtășim aceste îndoieli.
129.
În primul rând, nu reușim să înțelegem motivul pentru care un standard național referitor la specializarea judecătorilor, care este complet formal și care constă într‑o simplă desemnare automată a exact acelorași completuri și judecători, trebuie să fie considerat drept esențial. Este dificil de înțeles cum contribuie această condiție la un nivel mai ridicat de protecție jurisdicțională (efectivă).
130.
În al doilea rând, suntem de asemenea derutați de gradul aparent de „superspecializare” impus de dreptul național. Ne putem imagina că există o specializare judiciară în privința unor ramuri specifice ale dreptului (de exemplu, drept penal, drept fiscal, dreptul familiei, dreptul proprietății intelectuale etc.) (
41
). Putem înțelege și modul în care specializarea poate fi instituită dintr‑o chestiune de competență specială a anumitor instanțe, în funcție de un anumit tip de infracțiune și/sau de o anumită categorie de inculpați (
42
). Este însă efectiv neobișnuit să se constate că există o condiție de specializare în materia faptelor de corupție (penală), care ar impune, în raport cu conținutul sau cu complexitatea sa, o specializare (sau o experiență) care depășește cerințele necesare pentru a deveni judecător (specializat) în materie penală la nivelul unei instanțe naționale supreme.
131.
Cu toate acestea, s‑ar putea probabil susține că standardul național mai ridicat garantat prin Decizia nr. 417/2019 nu ar consta în condiția specializării ca atare, ci în aplicarea unei noțiuni stricte de „instanță constituită prin lege”. În acest mod, problema de a ști cine este „specializat” în materie de corupție penală nu ar fi atunci o chestiune de specializare per se, ci mai degrabă desemnarea grupului de judecători din care ar putea fi în fapt constituite completurile competente să judece în primă instanță, devenind astfel o problemă a compunerii legale a completului. Dacă aceasta ar fi efectiv situația, discuția va reveni la întrebarea dacă s‑ar aduce atingere dreptului fundamental la protecție jurisdicțională efectivă prin orice încălcare a oricărei norme, chiar a uneia cu caracter pur formal și lipsite de orice consecință și de orice impact material asupra dreptului la apărare sau asupra dreptului la un proces echitabil (
43
).
132.
În orice caz, dincolo de problema definirii standardului național și a finalității acestuia, subzistă încă aspectul rezultatului proporțional al valorilor puse în balanță în cadrul interpretării articolului 325 alineatul (1) TFUE. În această privință, norma națională în discuție eșuează destul de semnificativ. Mai direct spus, ar trebui să se permită ca, în temeiul unei cerințe naționale destul de îndoielnice, care este aplicată în mod pur formal (ca să nu spunem formalist) și a cărei contribuție la protecția individuală efectivă a drepturilor subiective nu este atât de evidentă, să se redeschidă în mod potențial cauze în care s‑a pronunțat o hotărâre în cursul ultimilor 16 ani?
133.
Dacă instanțele naționale ar trebui să rețină o astfel de interpretare, aceasta ar face, în opinia noastră, ca elementele de drept național menționate să fie incompatibile cu cerințele prevăzute la articolul 325 alineatul (1) TFUE.
a) Concluzie intermediară
134.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19, în măsura în care privește articolul 325 alineatul (1) TFUE, că această dispoziție trebuie interpretată în sensul că se opune unei decizii a unei curți constituționale naționale prin care se constată nelegalitatea compunerii completurilor de judecată ale unei instanțe supreme naționale care se pronunță în primă instanță asupra unor infracțiuni de corupție pentru motivul că aceste completuri nu sunt specializate în materie de corupție, deși judecătorilor care fac parte din completurile menționate le‑a fost recunoscută specializarea necesară, atunci când o astfel de constatare este susceptibilă să genereze un risc sistemic de impunitate în ceea ce privește infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.
4. Principiul independenței judecătorilor
135.
Prima întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19, în măsura în care se referă la articolul 19 alineatul (1) TUE, precum și a doua întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19 privesc problema dacă articolul 2 și articolul 19 alineatul (1) TUE, precum și articolul 47 al doilea paragraf din cartă trebuie interpretate în sensul că se opun adoptării de către Curtea Constituțională, calificată drept „organ exterior puterii judecătorești”, a unei decizii precum Decizia nr. 417/2019. În această dimensiune (sau la acest nivel de discuție), întrebările astfel formulate au legătură în principal cu structura instituțională și cu atribuțiile Curții Constituționale, precum și cu efectele deciziei sale asupra cauzelor soluționate de ÎCCJ.
136.
Deși se referă la o altă decizie a Curții Constituționale, apreciate în dimensiunea lor instituțională mai largă, prezentele întrebări se suprapun cu cele examinate deja în Concluziile Euro Box Promotion. Astfel cum am explicat în concluziile menționate, în opinia noastră, Curtea nu are rolul să se angajeze în dezbateri in abstracto privind alegerile instituționale făcute de un stat membru în ceea ce privește compunerea sau competențele unei curți constituționale naționale atât timp cât nimic nu indică faptul că o asemenea instituție nu mai îndeplinește din punct de vedere structural cerințele unei instanțe independente în sensul autonom al acestei noțiuni în dreptul Uniunii (
44
).
137.
Pe de altă parte, spre deosebire de decizia constituțională națională în discuție în cauza Euro Box Promotion și alții (C‑357/19 și C‑547/19), în speță, cel puțin în opinia noastră, elementele de drept național evidențiate în Decizia nr. 417/2019 a Curții Constituționale nu îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 325 alineatul (1) TFUE.
138.
Examinate în lumina acestui context de ansamblu, considerăm că nu este necesar să analizăm din nou întrebările adresate de instanța de trimitere în cadrul prezentelor cauze.
5. Principiul supremației
139.
Prin intermediul celei de a treia întrebări adresate în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiul supremației dreptului Uniunii permite unei instanțe naționale să înlăture aplicarea Deciziei nr. 417/2019 a Curții Constituționale. Aceste întrebări par să fie parțial motivate și de faptul că, în temeiul articolului 99 litera ș) din Legea nr. 303/2004, nerespectarea de către o instanță a unei decizii a Curții Constituționale constituie abatere disciplinară.
140.
Am abordat deja în detaliu aceste aspecte în Concluziile paralele Euro Box Promotion, concluzionând că, într‑adevăr, dreptul Uniunii permite unei instanțe naționale să nu urmeze dezlegarea în drept (altfel obligatorie) dată de o instanță superioară în cazul în care consideră că această interpretare juridică este contrară dreptului Uniunii. În plus, din perspectiva dreptului Uniunii, situația trebuie să fie aceeași și în privința oricărei sancțiuni naționale posibile pentru un astfel de comportament: în cazul în care, din punctul de vedere al dreptului Uniunii, acest comportament este corect, atunci nu este permisă sancționarea lui (
45
).
141.
Astfel, în cadrul prezentei cauze, la a treia întrebare în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19 trebuie să se răspundă afirmativ: principiul supremației trebuie interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale să înlăture aplicarea unei decizii a curții constituționale naționale, obligatorie în dreptul național, dacă instanța de trimitere ar considera că această înlăturare este necesară pentru a se conforma obligațiilor care decurg din dispozițiile direct aplicabile ale dreptului Uniunii.
142.
În loc de concluzie, merită menționate două aspecte. În primul rând, articolul 325 alineatul (1) TFUE are realmente un efect direct (
46
). În al doilea rând, atunci când înlătură, eventual, aplicarea dreptului național și a normelor naționale ca urmare a incompatibilității lor cu normele Uniunii direct aplicabile, o instanță națională acționează în mod firesc în cadrul domeniului de aplicare al dreptului Uniunii. Prin urmare, tot în contextul consecințelor legate de înlăturarea aplicării unor norme naționale incompatibile, ea trebuie să respecte standardele Uniunii în materie de drepturi fundamentale garantate de cartă (
47
).
V. Concluzie
143.
Propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Înalta Curte de Casație și Justiție (România) după cum urmează:
–
La a doua întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19, precum și la a patra întrebare adresată în cauza C‑811/19 trebuie să se răspundă că articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că nu include condiția specializării completurilor de judecată. Articolul 47 al doilea paragraf din cartă nu se opune însă unei decizii a unei curți constituționale naționale prin care se constată că, în aplicarea unui standard național efectiv și rezonabil de protecție a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă și pe baza interpretării date de aceasta dispozițiilor naționale aplicabile, compunerea unui complet de judecată este nelegală ca urmare a încălcării unei condiții legale naționale referitoare la specializarea completurilor de judecată.
–
La prima întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19 trebuie să se răspundă că articolul 325 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei decizii a unei curți constituționale naționale prin care se constată nelegalitatea compunerii completurilor de judecată ale instanței supreme naționale care se pronunță în primă instanță asupra unor infracțiuni de corupție pentru motivul că aceste completuri nu sunt specializate în materie de corupție, deși judecătorilor care fac parte din completurile menționate le‑a fost recunoscută specializarea necesară, atunci când o astfel de constatare este susceptibilă să genereze un risc sistemic de impunitate în ceea ce privește infracțiunile care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.
–
La a treia întrebare adresată în cauza C‑811/19 și în cauza C‑840/19 trebuie să se răspundă că principiul supremației trebuie interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale să înlăture aplicarea unei decizii a curții constituționale naționale, obligatorie în dreptul național, dacă instanța de trimitere ar considera că această înlăturare este necesară pentru a se conforma obligațiilor care decurg din dispozițiile direct aplicabile ale dreptului Uniunii.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	C‑357/19 și C‑547/19, denumite în continuare „Concluziile Euro Box Promotion” pentru a facilita referința.
(
3
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Asociația Forumul Judecătorilor din România și alții (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 și C‑355/19, EU:C:2020:746), denumite în continuare „Concluziile AFJR” pentru a facilita referința. A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în aceeași zi în cauza Statul Român – Ministerul Finanțelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
4
)	JO 1995, C 316, p. 49, Ediție specială, 19/vol. 12, p. 51.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 827 din 13 septembrie 2005.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 826 din 13 septembrie 2005.
(
7
)	Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 825 din 10 octombrie 2019.
(
8
)	A se vedea punctele 127-129 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
9
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 martie 2017, X și X (C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, punctul 37), Hotărârea din 26 septembrie 2018, Belastingdienst/Toeslagen (Efectul suspensiv al apelului) (C‑175/17, EU:C:2018:776, punctul 24), Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei Disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 74), sau Hotărârea din 9 iulie 2020, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, punctele 40 și 41).
(
10
)	Și în sensul Hotărârii din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctele 45-51).
(
11
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 5 decembrie 2013, TVI (C‑618/11, C‑637/11 și C‑659/11, EU:C:2013:789, punctul 21 și jurisprudența citată).
(
12
)	Punctele 204-211 din Concluziile AFJR.
(
13
)	Punctul 71 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
14
)	Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 29), Hotărârea din 24 iunie 2019, Comisia/Polonia (Independența Curții Supreme) (C‑619/18, EU:C:2019:531, punctul 50), Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei Disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 82), sau Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 33).
(
15
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2019, Comisia/Polonia (Independența Curții Supreme) (C‑619/18, EU:C:2019:531, punctul 58 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei Disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 120).
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2019, Comisia/Polonia (Independența Curții Supreme) (C‑619/18, EU:C:2019:531, punctul 47 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei Disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 167).
(
17
)	JO 2006, L 354, p. 56, Ediție specială, 11/vol. 51, p. 55. A se vedea punctele 214-224 din Concluziile AFJR.
(
18
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Statul Român – Ministerul Finanțelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
19
)	Punctele 75-85.
(
20
)	Punctele 91-100.
(
21
)	În ceea ce privește întinderea domeniului de aplicare al acestei dispoziții, a se vedea Hotărârea din 2 mai 2018, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, punctul 45). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în această cauză (C‑574/15, EU:C:2017:553, punctele 68 și 69).
(
22
)	În aceeași ordine de idei, a se vedea, la punctul 43 din prezentele concluzii, argumentele referitoare la admisibilitatea întrebărilor preliminare prezentate de această parte.
(
23
)	Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 27).
(
24
)	A se vedea de asemenea punctele 185-225 din Concluziile AFJR, precum și punctul 117 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
25
)	Prin referire la hotărârile din 12 decembrie 2013, din 30 ianuarie 2014 și din 27 mai 2019, pronunțate în cauze penale de completuri de 5 judecători ale ÎCCJ.
(
26
)	Punctele 161, 162 și 167 din Decizia nr. 417/2019.
(
27
)	Punctele 138 și 139 din Decizia nr. 417/2019.
(
28
)	Punctul 146 din Decizia nr. 417/2019.
(
29
)	Apelantul a invocat Hotărârea Curții EDO din 3 mai 2007, Bochan împotriva Ucrainei (CE:ECHR:2007:0503JUD000757702, § 71). În această hotărâre, Curtea EDO a ținut însă seama de calificarea judecătorilor drept criteriu de repartizare a cauzelor unui judecător. Această hotărâre nu presupune nicidecum că specializarea trebuie să fie considerată o cerință în cadrul articolului 6 din CEDO.
(
30
)	Apelantul citează Raportul Comisiei de la Veneția privind independența sistemului judiciar [CDL‑AD(2010) 004] din 16 martie 2010, punctele 80 și 81, precum și Concluziile nr. 1 (2001) ale Consiliului consultativ al judecătorilor europeni din 23 noiembrie 2001 [CCJE(2001) OP nr. 1], Raportul de evaluare al Grupului de state împotriva corupției (GRECO) privind România din 14 octombrie 2005, Recomandarea (iii) [care propune consolidarea capacităților parchetelor și ale instanțelor de a examina în mod eficient și într‑un termen rezonabil dosarele de corupție, în special prin intermediul unor specializări și formări] și Raportul de conformitate privind România din 7 decembrie 2007, punctul 23, în care GRECO salută inițiativele de sporire a resurselor și de specializare pentru procurori și judecători.
(
31
)	Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson și HG/Consiliul și Comisia (C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, punctul 75). Sublinierea noastră.
(
32
)	Dorim să subliniem foarte clar acest aspect: nu este vorba despre a afirma că problema specializării judecătorilor, dacă este consacrată efectiv în dreptul național, nu este relevantă din punct de vedere juridic. Ar putea fi pertinentă, desigur, în situații pornind de la repartizarea în mod corespunzător a cauzelor până la eventualul abuz de marjă de apreciere în repartizarea cauzelor de către un președinte de instanță, care „recompensează” anumiți judecători atribuindu‑le brusc cauze cu totul străine de specializarea și de competența acestora și fără consimțământul lor prealabil.
(
33
)	Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson și HG/Consiliul și Comisia (C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, punctul 75). Sublinierea noastră.
(
34
)	Hotărârea din 5 decembrie 2017, M.A.S. și M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936), Hotărârea din 2 mai 2018, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295), și Hotărârea din 17 ianuarie 2019, Dzivev și alții (C‑310/16, EU:C:2019:30).
(
35
)	Hotărârea din 8 septembrie 2015, Taricco și alții (C‑105/14, EU:C:2015:555), și Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții (C‑612/15, EU:C:2018:392).
(
36
)	Articolul 421 punctul 2 litera b) și articolul 281 alineatul (1) litera a) din Codul de procedură penală.
(
37
)	A se vedea în acest context punctele 243-248 din Concluziile AFJR, precum și punctele 227-229 din Concluziile Euro Box Promotion. În plus, astfel cum ar fi cazul în legătură cu indiferent ce alte fapte, ar reveni autorităților naționale sarcina de a dovedi orice elemente legate de un eventual abuz în serviciu.
(
38
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 60), și Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 29).
(
39
)	A se vedea punctele 103-107 din prezentele concluzii.
(
40
)	A se vedea punctele 149, 194 și 195 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
41
)	A se vedea punctul 5 din Avizul nr. 15 (2012) al Consiliului Consultativ al Judecătorilor Europeni (CCJE) privind specializarea judecătorilor [CCJE(2012) 4] din 13 noiembrie 2012 (denumit în continuare „Avizul CCJE privind specializarea judecătorilor”).
(
42
)	A se vedea de exemplu Comisia Europeană pentru Eficiența Justiției (CEPEJ), „Sisteme judiciare din Europa: Eficiența și calitatea justiției”, Studiile CEPEJ nr. 26, 2018, p. 198 și următoarele.
(
43
)	Acest aspect a fost examinat deja la punctele 95-103 din prezentele concluzii.
(
44
)	A se vedea punctele 198-229 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
45
)	Punctele 235-245 din Concluziile Euro Box Promotion.
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2017, M.A.S. și M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punctul 39).
(
47
)	A se vedea punctele 111-113 din prezentele concluzii, precum și punctele 174-176 din Concluziile Euro Box Promotion.