62024CJ0016
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
27 februarie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Protecție jurisdicțională efectivă – Norme naționale privind modalitățile de repartizare a cauzelor între judecătorii unei instanțe – Repartizarea cauzelor de către responsabilul administrativ al unei instanțe – Competența judecătorului desemnat de a verifica legalitatea repartizării”
În cauza C‑16/24 [Sinalov] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Camera a șaisprezecea a Secției penale a Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), prin decizia din 11 ianuarie 2024, primită de Curte la 11 ianuarie 2024, în procedura penală împotriva
YR ș.a.,
cu participarea:
Sofiyska gradska prokuratura,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul S. Rodin, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei (raportoare) și domnul N. Fenger, judecători,
avocat general: doamna T. Ćapeta,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
pentru Comisia Europeană, de K. Herrmann, E. Rousseva și P. J. O. Van Nuffel, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale împotriva lui YR ș.a. pentru participarea la un grup infracțional organizat în scopul săvârșirii unor infracțiuni fiscale.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Tratatul privind Uniunea Europeană
3
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE prevede:
„Statele membre stabilesc căile de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii.”
Carta
4
Conform articolului 47 primul și al doilea paragraf din cartă:
„Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol.
Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. […]”
Dreptul bulgar
Legea privind puterea judecătorească
5
Articolul 9 alineatul 1 din Zakon za sadebnata vlast (Legea privind puterea judecătorească) prevede:
„Cauzele și dosarele sunt repartizate în cadrul organelor judiciare pe baza principiului selectării aleatorii, prin intermediul unei repartizări electronice uniforme în funcție de ordinea sosirii, cu respectarea cerințelor articolului 360b.”
6
Articolul 86 din această lege prevede:
„(1)   Președintele tribunalului regional exercită direcția generală de organizare și administrare a tribunalului regional, […]
[…]
2. organizând activitatea judecătorilor și a juraților;
[…]
(2)   Ordinele președintelui și normele privind organizarea activității instanței aprobate de acesta sunt obligatorii pentru toți judecătorii și membrii personalului instanței.”
7
Articolul 360b din legea menționată are următorul cuprins:
„(1)   Autoritățile judiciare utilizează sisteme informatice aprobate de Plenul [Visshia sadeben savet (Consiliul Judiciar Suprem, Bulgaria)] în acord cu ministrul justiției și cu ministrul guvernanței digitale.
[…]
(6)   Autoritățile judiciare utilizează un sistem unic de repartizare aleatorie în temeiul articolului 9 și al articolului 112 alineatul 6 și trebuie să fie posibil să se demonstreze public caracterul aleatoriu al repartizării prin mijloace criptografice definite prin ordin al ministrului justiției în acord cu ministrul guvernanței digitale.”
Metodologia uniformă
8
Consiliul Suprem al Magistraturii a adoptat Edinna metodika po prilozhenieto na printsipa za sluchayno razpredelenie na delata v rayonnite, okrazhnite, administrativnite, voennite, apelativnite i spetsializiranite sadishta (Metodologia uniformă privind aplicarea principiului repartizării aleatorii a cauzelor în tribunalele de raion, regionale, administrative, militare, de apel și specializate, denumită în continuare „metodologia uniformă”).
9
Punctul 1 litera (b) din metodologia uniformă, care reglementează repartizarea aleatorie, are următorul cuprins:
„Repartizarea cauzelor în toate instanțele se face în conformitate cu principiul selectării aleatorii prin repartizare electronică, în ordinea sosirii acestora, în funcție de materie și de tipul cauzei și cu respectarea termenelor procedurale care impun o examinare urgentă.”
10
În conformitate cu punctul 3 din metodologia uniformă, responsabilul administrativ al instanței sau președintele secției efectuează repartizarea.
11
Punctul 4.1.1 din metodologia uniformă, care reglementează „selectarea unui anumit judecător” în cauzele penale și administrative cu caracter penal, prevede:
„a)
Atunci când se pune capăt procedurii judiciare, iar cauza este trimisă procurorului pentru o anchetă suplimentară și apoi revine pentru examinare la instanță, cauza deschisă sub un nou număr se repartizează judecătorului raportor desemnat inițial.
b)
În urma anulării unei hotărâri judecătorești prin care se pune capăt procedurii din motive de competență, noua cauză se repartizează judecătorului raportor desemnat inițial.
c)
Atunci când o cauză este trimisă spre rejudecare la instanța de prim grad de jurisdicție ca urmare a administrării sale defectuoase și apoi revine în fața aceleiași instanțe, cauza se repartizează raportorului desemnat inițial.”
Codul de procedură penală
12
Nakazatelno‑protsesualen kodeks (Codul de procedură penală) prevede la articolul 6 alineatul 1:
„Administrarea justiției în cauzele penale este asigurată numai de instanțele stabilite de Konstitutsia na Republika Bulgaria [(Constituția Republicii Bulgaria)].”
13
Articolul 10 din acest cod prevede:
„În exercitarea funcțiilor lor, judecătorii, jurații, procurorii și organele de cercetare sunt independenți și se supun numai legii.”
14
Potrivit articolului 42 alineatul 2 din codul menționat:
„În cazul în care instanța constată că o cauză este de competența unei alte instanțe de același rang, pune capăt procedurii și trimite cauza instanței respective. […]”
Procedura principală și întrebările preliminare
15
La 30 octombrie 2014, Spetsialisiran prokuratura (Parchetul Specializat, Bulgaria) a întocmit un rechizitoriu împotriva lui YR ș.a. pentru participarea la un grup infracțional organizat în scopul săvârșirii de infracțiuni fiscale, în speță neplata taxei pe valoarea adăugată (TVA) datorate pentru suma de 6364428 de leva bulgare (BGN) (aproximativ 3254080 de euro), din luna ianuarie 2008 până în luna martie 2012, și a sesizat Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria).
16
Potrivit unei indicații care figurează în decizia de trimitere, recunoașterea vinovăției lui YR ș.a. ar implica faptul că stabilirea pedepsei lor ar fi supusă Deciziei‑cadru 2004/757/JAI a Consiliului din 25 octombrie 2004 de stabilire a dispozițiilor minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri (JO 2004, L 335, p. 8, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 66) și Deciziei‑cadru 2008/841/JAI a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind combaterea criminalității organizate (JO 2008, L 300, p. 42).
17
Această cauză a fost repartizată judecătorului I. H.
18
Decizia intermediară pronunțată de completul de judecată compus din judecătorul I. H. și doi jurați în vederea examinării cauzei pe fond a fost anulată în apel pentru viciu de procedură la 21 iulie 2022, iar cauza a fost trimisă spre rejudecare acestui complet de judecată.
19
Prin ordonanța din 26 iulie 2022, judecătorul I. H. a pus capăt procedurii împotriva lui YR ș.a. în fața camerei respective a Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat), instanță care urma să se desființeze începând din ziua următoare, cauzele pendinte în fața sa trebuind să fie transferate către Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), căruia acest judecător i‑a trimis cauza.
20
La 28 iulie 2022, judecătorul I. H. a fost integrat în Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia).
21
La 4 august 2022, responsabilul administrativ al secției penale a acestei instanțe a repartizat cauza în discuție, privind pe YR ș.a., judecătoarei H. K. recurgând la sistemul de repartizare aleatorie.
22
La 27 septembrie 2023, camera prezidată de această judecătoare a trimis cauza judecătorului I. H., având în vedere intervenția anterioară a acestuia în respectiva cauză. Camera a șaisprezecea a Secției penale a Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia), prezidată de judecătorul I. H. și care, astfel cum rezultă dintr‑un addendum la cererea de decizie preliminară primit de Curte la 17 ianuarie 2024, trebuie considerată ca fiind instanța de trimitere, a acceptat să examineze cauza, apreciind că legalitatea repartizării unei cauze era o problemă juridică ce trebuia soluționată de ea, iar nu de responsabilul administrativ al secției penale a acestei instanțe, din moment ce modalitățile de repartizare a unei cauze ar intra sub incidența principiilor organizării judiciare și ar reveni fiecărui complet de judecată sarcina de a‑și verifica propria competență. În urma unei ședințe în cursul căreia inculpații au avut posibilitatea de a fi ascultați, judecătorul I. H. a acceptat să soluționeze cauza respectivă.
23
Ca urmare a respectivei trimiteri și a acceptării sale, responsabilul administrativ al Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a inițiat proceduri disciplinare împotriva judecătoarei H. K., în esență pentru că nu i‑a retransmis cauza în vederea unei noi repartizări, și împotriva judecătorului I. H., pentru că a acceptat să examineze această cauză deși nu îi fusese repartizată în mod legal.
24
Potrivit instanței de trimitere, situația procedurii împotriva lui YR ș.a. nu corespunde exact unuia dintre cazurile de selectare a unui anumit judecător menționate la punctul 4.1.1 din metodologia uniformă, ci se aseamănă cu unul dintre aceste cazuri, și anume cel în care, după ce o hotărâre a unei instanțe de prim grad de jurisdicție a fost anulată de o instanță de apel, aceasta trimite cauza respectivă primei instanțe pentru ca procedura să fie reluată.
25
Pe de altă parte, din decizia de trimitere rezultă că alte două cauze pe care le examinase judecătorul I. H. în timp ce era în funcție în cadrul Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) au fost de asemenea repartizate de responsabilul administrativ al Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia), într‑o primă etapă, potrivit sistemului de repartizare aleatorie. Cu toate acestea, judecătorii astfel desemnați, apreciind că respectivele cauze ar fi trebuit repartizate judecătorului I. H., le‑au retransmis acestui responsabil, care le‑a repartizat din nou acestui din urmă judecător, recurgând la sistemul de selectare a unui anumit judecător.
26
Instanța de trimitere arată de asemenea că nici metodologia uniformă, nici Vatreshni pravila za sluchayno Razpredelenie na delata i za zamestvane na sadii v Nakazatelno otdelenie na Sofiyski gradski sad [Regulamentul de procedură privind repartizarea aleatorie a cauzelor și înlocuirea judecătorilor secției penale a Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia)] nu reglementează controlul metodei utilizate de responsabilul administrativ pentru repartizarea unei cauze, repartizarea aleatorie sau selectarea unui anumit judecător.
27
Instanța de trimitere consideră că acest control trebuie considerat ca fiind de natură jurisdicțională și, în consecință, trebuie exercitat în mod independent de către judecătorul căreia i‑a fost repartizată cauza de către responsabilul administrativ, după ascultarea părților și sub controlul instanței superioare. Ea se bazează în această privință pe articolul 6 alineatul (1) și pe articolul 10 din Codul de procedură penală, precum și, prin analogie, pe articolul 42 alineatul 2 din acest cod, referitor la trimiterea unei cauze de la o instanță la alta.
28
Instanța de trimitere arată totuși că alte instanțe consideră că, în caz de îndoială cu privire la legalitatea repartizării unei cauze potrivit sistemului de repartizare aleatorie, judecătorul care a fost sesizat trebuie să îl informeze despre aceasta pe responsabilul administrativ, care ar fi singurul competent să aprecieze legalitatea unei repartizări și ar trebui să decidă dacă trebuie eventual să recurgă la cealaltă metodă de repartizare, și anume selectarea unui anumit judecător.
29
În acest context, instanța de trimitere stabilește o legătură între situația sa și noțiunea de „instanță judecătorească independentă”, în sensul articolului 47 din cartă, și aceasta din două perspective. Astfel, ar trebui să se stabilească dacă principiul potrivit căruia orice persoană are dreptul la judecarea cauzei sale de către o asemenea instanță este respectat într‑o situație în care, pe de o parte, o instanță nu s‑ar putea pronunța cu privire la propria competență, ci ar trebui să se bazeze pe aprecierea unui responsabil administrativ, subliniindu‑se că el, în această calitate, nu exercită funcții jurisdicționale și este un element exterior completului de judecată sesizat cu o cauză sau chemat să o soluționeze și, pe de altă parte, faptul că un judecător al acestei instanțe se pronunță în această privință ar constitui o abatere disciplinară.
30
Instanța de trimitere consideră de asemenea că este posibil să se facă o paralelă între situația sa și jurisprudența Curții potrivit căreia, pe de o parte, garanțiile de independență și de imparțialitate impuse în temeiul dreptului Uniunii postulează în special existența unor norme care reglementează numirea judecătorilor și, pe de altă parte, este necesar ca, odată numiți, judecătorii să nu fie supuși niciunei presiuni și să nu primească instrucțiuni în exercitarea funcțiilor lor. Astfel, repartizarea unei cauze de către responsabilul administrativ unui judecător s‑ar asemăna cu o numire.
31
Pe de altă parte, instanța de trimitere arată că procedurile disciplinare inițiate împotriva judecătorilor H. K. și I. H. au legătură cu conținutul unor decizii sau al unor acte adoptate de aceștia în cadrul funcțiilor lor jurisdicționale. Or, în conformitate cu jurisprudența Curții, în astfel de cazuri nu ar putea fi inițiate proceduri disciplinare decât în situații cu totul excepționale, de comportamente grave și total impardonabile din partea judecătorilor, care constau, de exemplu, în încălcarea deliberată și cu rea‑credință sau dintr‑o neglijență deosebit de gravă și de grosieră a normelor de drept național și de drept al Uniunii a căror respectare trebuie să o asigure sau în căderea în arbitrariu ori în denegare de dreptate.
32
În plus, procedurile disciplinare inițiate împotriva judecătorilor H. K. și I. H. ar privi situații în care aceștia au exercitat, în mod pretins eronat, o competență de care dispun instanțele, și anume aceea de a‑și verifica ele însele propria competență, situații în care, în conformitate cu jurisprudența Curții, astfel de proceduri nu ar putea fi inițiate.
33
În aceste condiții, Camera a șaisprezecea a Secției penale a Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Este conformă cu articolul 19 alineatul [(1) al doilea paragraf] TUE și cu articolul 47 din cartă interpretarea unei legi naționale care prevede ca principiu al administrării justiției selectarea aleatorie a judecătorului însărcinat să examineze și să soluționeze o cauză penală și potrivit căreia, în cazul în care există îndoieli că acest principiu a fost respectat într‑o cauză deja repartizată de responsabilul administrativ, aceste îndoieli se clarifică [considerând că] […] este vorba despre o chestiune judiciară asupra căreia se pronunță instanța care examinează cauza, inclusiv după ascultarea părților și în procedura căii de atac, [sau] este vorba despre o chestiune administrativă și numai responsabilul administrativ este competent să facă această apreciere
2)
[și], de asemenea, o interpretare [a aceleiași legi naționale] potrivit căreia, atunci când judecătorul căruia i s‑a repartizat cauza consideră că, potrivit principiului [de drept național privind selectarea aleatorie a judecătorului însărcinat să examineze și să soluționeze o cauză penală], cauza ar trebui examinată de un alt judecător și trimite cauza acestui judecător, iar al doilea judecător, care a primit cauza, decide mai întâi să asculte părțile într‑o procedură contradictorie și apoi să tranșeze autonom printr‑o hotărâre chestiunea competenței sale, acești doi judecători săvârșesc o abatere disciplinară în măsura în care prin comportamentul lor subminează prestigiul puterii judiciare și își încalcă obligațiile de serviciu?”
34
Printr‑un addendum la cererea de decizie preliminară primit de Curte la 29 aprilie 2024, instanța de trimitere i‑a transmis acesteia copia unei ordonanțe a președintelui Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) din 25 aprilie 2024, intervenită în cadrul procedurilor disciplinare împotriva judecătorilor H. K. și I. H., potrivit căreia acestora li s‑a atras atenția asupra faptelor menționate la punctul 23 din prezenta hotărâre.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
35
Prima întrebare privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și a articolului 47 din cartă.
36
Cu titlu introductiv, trebuie arătat, pe de o parte, că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE este aplicabil în contextul procedurii principale. Astfel, această dispoziție are vocația de a se aplica în privința oricărei autorități naționale care se poate pronunța, în calitate de instanță, cu privire la chestiuni referitoare la aplicarea sau la interpretarea dreptului Uniunii și care intră, așadar, în domeniile reglementate de acest drept (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 34, precum și jurisprudența citată). Întrucât instanța de trimitere constituie o asemenea autoritate, procedura în fața sa trebuie să îndeplinească cerințele care decurg din dreptul la protecție jurisdicțională efectivă astfel cum este prevăzut la această dispoziție.
37
Pe de altă parte, în măsura în care prima întrebare vizează interpretarea articolului 47 din cartă, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Rezultă că drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. ș.a. (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 78 precum și jurisprudența citată].
38
În ceea ce privește procedura penală împotriva lui YR ș.a., instanța de trimitere se limitează să menționeze că inculpații sunt acuzați de participarea la un grup infracțional organizat în scopul săvârșirii unor infracțiuni fiscale referitoare la neplata TVA‑ului datorat și că, dacă vinovăția lor este recunoscută, stabilirea pedepsei lor ar trebui să fie supusă Deciziilor‑cadru 2004/757 și 2008/841. Cu toate acestea, decizia de trimitere nu conține nicio indicație cu privire la cadrul factual în care se înscrie această procedură care să clarifice aceste afirmații și să permită Curții să verifice dacă procedura menționată implică efectiv o punere în aplicare a dreptului Uniunii.
39
Or, potrivit articolului 94 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal. În această privință, trebuie amintit că această expunere, ca și expunerea sumară a faptelor pertinente impusă la articolul 94 litera (a) din acest regulament de procedură, trebuie să permită Curții să verifice, pe lângă admisibilitatea cererii de decizie preliminară, competența sa de a răspunde la întrebarea adresată (Ordonanța din 9 septembrie 2014, Parva Investitsionna Banka ș.a., C‑488/13, EU:C:2014:2191, punctul 25, precum și jurisprudența citată).
40
Această situație nu se regăsește în speță.
41
Articolul 47 din cartă trebuie să fie însă luat în considerare la interpretarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Astfel, din moment ce această din urmă dispoziție impune tuturor statelor membre stabilirea căilor de atac necesare pentru a asigura, în domeniile reglementate de dreptul Uniunii, o protecție jurisdicțională efectivă, în special în sensul articolului 47 din cartă, acest articol, chiar dacă nu este aplicabil în cauza principală, trebuie luat în considerare în mod corespunzător în vederea interpretării articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, punctul 45 și jurisprudența citată).
42
În consecință, trebuie să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că, atunci când un stat membru a instituit un sistem de repartizare a cauzelor în cadrul instanțelor care se întemeiază pe principiul selectării aleatorii a completului de judecată, însoțit de anumite excepții, și care este supus intervenției responsabilului administrativ al fiecărei instanțe, se opune ca, atunci când un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză are îndoieli cu privire la legalitatea acestei repartizări, judecătorul respectiv să fie împiedicat să se pronunțe el însuși cu privire la această chestiune și, dacă este cazul, să trimită cauza respectivă unui alt judecător al aceleiași instanțe pentru motivul că aceasta ar fi trebuit să îi fie repartizată, acest prim judecător trebuind să retransmită cauza respectivă responsabilului administrativ al acestei instanțe pentru ca el să verifice legalitatea repartizării inițiale a respectivei cauze și eventual să o repartizeze din nou.
43
În această privință trebuie amintit că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, acesta nu reglementează organizarea justiției în statele membre, în special în ceea ce privește instituirea, compunerea, competențele și funcționarea instanțelor naționale, astfel încât normele în această materie sunt, în principiu, de competența statelor membre. Totuși, în exercitarea acestei competențe, statele respective sunt ținute să respecte obligațiile care decurg pentru acestea din dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2021, Euro Box Promotion ș.a., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 și C‑840/19, EU:C:2021:1034, punctele 133 și 180, precum și jurisprudența citată).
44
Aceasta este situația în special în ceea ce privește obligațiile care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 36, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a., C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, EU:C:2024:594, punctul 44, precum și jurisprudența citată), dispoziție care impune statelor membre stabilirea căilor de atac necesare pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii.
45
Or, normele referitoare la repartizarea cauzelor în cadrul unei instanțe prezintă o legătură cu noțiunea de „protecție jurisdicțională efectivă”, în sensul acestei dispoziții.
46
Astfel, obligațiile care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE privesc în special existența unei instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege, având în vedere legăturile indisociabile care există între accesul la o asemenea instanță judecătorească și garanțiile de independență și de imparțialitate a judecătorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a., C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, EU:C:2024:594, punctul 55, precum și jurisprudența citată), garanții care sunt de asemenea impuse de articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.
47
Această obligație de constituire prealabilă prin lege a instanțelor care fac parte din sistemul căilor de atac în domeniile reglementate de dreptul Uniunii, care este de asemenea menționată la articolul 47 al doilea paragraf din cartă, privește nu numai temeiul juridic al existenței înseși a instanței judecătorești, ci și compunerea completului în fiecare cauză, precum și orice altă dispoziție de drept intern a cărei nerespectare face nelegală participarea unuia sau mai multor judecători la examinarea cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2022, Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2022:235, punctul 121 și jurisprudența citată).
48
Pe de altă parte, cerința de independență a instanțelor care decurge din dreptul Uniunii privește nu numai influențele nejustificate care pot fi exercitate de puterile legislativă și executivă, ci și pe cele care pot proveni din interiorul instanței în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a., C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, EU:C:2024:594, punctul 54, precum și jurisprudența citată).
49
În plus, exercitarea funcției de a judeca trebuie să fie protejată nu numai de orice influență directă, sub formă de instrucțiuni, ci și de formele de influență indirectă susceptibile să orienteze deciziile judecătorești [Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată), C‑197/23, EU:C:2024:956, punctul 62 și jurisprudența citată].
50
Or, încălcarea normelor referitoare la desemnarea judecătorului chemat să se pronunțe într‑o anumită cauză poate avea un asemenea efect [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată), C‑197/23, EU:C:2024:956, punctul 55].
51
În speță, astfel cum reiese din decizia de trimitere, dreptul național a instituit un sistem de repartizare a cauzelor în cadrul instanțelor care este întemeiat pe principiul selectării aleatorii a completului de judecată, însoțit de anumite excepții, și care este supus intervenției responsabililor administrativi ai acestor instanțe, care sunt ei înșiși membri ai acestora. Un asemenea sistem de repartizare nu pare în sine de natură să expună completele de judecată unei influențe nejustificate. În special, o eroare în aplicarea normelor de repartizare nu implică în mod necesar existența unei astfel de influențe. Cu toate acestea, nu se poate exclude, printre altele, faptul că nerepartizarea unei cauze unui judecător care a examinat‑o într‑un stadiu anterior al procedurii, într‑o situație în care dreptul național prevede o astfel de repartizare, poate avea drept scop împiedicarea judecătorului respectiv să continue să judece această cauză.
52
În acest context, se ridică problema verificării corectei aplicări a unui astfel de sistem de repartizare într‑o anumită cauză.
53
În această privință, este necesar să se arate că posibilitatea de verificare a respectării garanțiilor aferente noțiunii de „instanță constituită în prealabil prin lege”, în sensul precizat la punctul 47 din prezenta hotărâre, este necesară pentru încrederea pe care instanțele dintr‑o societate democratică trebuie să o inspire justițiabilului. Astfel, controlul respectării cerinței potrivit căreia orice instanță trebuie, prin compunerea sa, să constituie o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege este o normă fundamentală de procedură a cărei respectare ține de ordinea publică [a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost și La Poste/UFEX ș.a., C‑341/06 P și C‑342/06 P, EU:C:2008:375, punctul 46, precum și Hotărârea din 8 mai 2024, Asociația Forumul Judecătorilor din România (Asociații de magistrați), C‑53/23, EU:C:2024:388, punctul 55 și jurisprudența citată]. Curtea a statuat că un astfel de control trebuie să poată fi efectuat în cadrul examinării unei căi de atac, eventual din oficiu, atunci când apare o îndoială serioasă cu privire la acest aspect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson/Consiliul și HG/Comisia, C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, punctele 57 și 58).
54
Astfel, o protecție jurisdicțională efectivă nu poate fi asigurată dacă, la cererea unei părți sau din oficiu în prezența unei îndoieli serioase, respectarea normelor care conferă unei instanțe judecătorești calitatea de „instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege” nu ar putea face obiectul unui control jurisdicțional și al unei eventuale sancțiuni în caz de nerespectare, cu riscul de a putea fi încălcate fără niciun efect subsecvent [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată), C‑197/23, EU:C:2024:956, punctul 66].
55
Rezultă că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă, impune ca respectarea normelor de drept intern referitoare la repartizarea cauzelor să poată face obiectul unui control jurisdicțional pentru a se stabili dacă completul de judecată căruia i‑a fost repartizată o anumită cauză constituie o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege.
56
Având însă în vedere competența statelor membre în ceea ce privește organizarea sistemului lor jurisdicțional, astfel cum a fost amintită la punctul 43 din prezenta hotărâre, dreptul Uniunii nu se opune faptului ca, atunci când un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză de către responsabilul administrativ al instanței în cauză are îndoieli cu privire la legalitatea acestei repartizări în raport cu normele dreptului național aplicabile, acesta să trebuiască să retransmită cauza respectivă acestui responsabil, având în vedere prerogativele sale legale, pentru verificarea acestei legalități și, dacă este cazul, să accepte să examineze cauza menționată în cazul confirmării repartizării inițiale. Cu toate acestea, legalitatea unei repartizări efectuate de responsabilul menționat trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional potrivit normelor dreptului național.
57
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că, atunci când un stat membru a instituit un sistem de repartizare a cauzelor în cadrul instanțelor care se întemeiază pe principiul selectării aleatorii a completului de judecată, însoțit de anumite excepții, și care este supus intervenției responsabilului administrativ al fiecărei instanțe, nu se opune ca, atunci când un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză are îndoieli cu privire la legalitatea acestei repartizări, judecătorul respectiv să fie împiedicat să se pronunțe el însuși cu privire la această chestiune și, dacă este cazul, să trimită cauza respectivă unui alt judecător al aceleiași instanțe pentru motivul că aceasta ar fi trebuit să îi fie repartizată, acest prim judecător trebuind să retransmită cauza respectivă responsabilului administrativ al acestei instanțe pentru ca el să verifice legalitatea repartizării inițiale a respectivei cauze și eventual să o repartizeze din nou. Legalitatea repartizării efectuate de acest responsabil trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional potrivit normelor dreptului național.
Cu privire la a doua întrebare
58
Prin intermediul celei de a doua întrebări, adresată în același context normativ național ca prima întrebare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 47 din cartă trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în cazul în care un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză potrivit sistemului de repartizare aleatorie consideră că, prin excepție, această cauză ar fi trebuit repartizată în mod special unui alt judecător de la aceeași instanță și, în consecință, trimite cauza menționată acestuia, iar acesta din urmă acceptă să se pronunțe cu privire la propria competență, să se poate considera că acești doi judecători au săvârșit o abatere disciplinară.
59
În această privință, trebuie amintit că, potrivit însuși modului de redactare a articolului 267 TFUE, decizia preliminară solicitată trebuie să fie „necesară” pentru a permite instanței de trimitere să „pronunțe o hotărâre” în cauza cu care este sesizată. Din această formulare, precum și din economia acestui articol reiese că, pe de o parte, un litigiu trebuie să fie pendinte în fața instanței care solicită o hotărâre preliminară, în cadrul căruia este chemată să pronunțe o decizie susceptibilă să ia în considerare această hotărâre [a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 martie 2022, Prokurator Generalny (Camera disciplinară a Curții Supreme – Numire), C‑508/19, EU:C:2022:201, punctul 62 și jurisprudența citată] și, pe de altă parte, Curtea nu se poate pronunța asupra unei întrebări preliminare atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal (Hotărârea din 21 septembrie 2023, Juan, C‑164/22, EU:C:2023:684, punctul 42 și jurisprudența citată).
60
În speță, instanța de trimitere este sesizată cu o procedură penală împotriva lui YR ș.a., iar nu cu o procedură disciplinară împotriva judecătorilor I. H. și H. K. Or, având în vedere decizia de trimitere, aspectul dacă adoptarea de către acești doi judecători a anumitor decizii privind repartizarea cauzei referitoare la această procedură penală poate constitui abateri disciplinare pare lipsit de interes pentru decizia care trebuie pronunțată în cadrul procedurilor menționate, decizia de trimitere nefurnizând nicio indicație întemeiată cu privire la o legătură efectivă între cele două proceduri.
61
Astfel, a doua întrebare nu putea avea un interes decât în legătură cu procedura disciplinară, care la data deciziei de trimitere era pendinte în fața unei alte instanțe decât instanța de trimitere și în cadrul căreia ar fi putut fi de altfel invocată (a se vedea prin analogie Ordonanța din 22 decembrie 2022, Sąd Najwyższy, C‑491/20-C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 și C‑511/20, EU:C:2022:1046, punctele 84 și 85).
62
A doua întrebare este, prin urmare, inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
63
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretat în sensul că
atunci când un stat membru a instituit un sistem de repartizare a cauzelor în cadrul instanțelor care se întemeiază pe principiul selectării aleatorii a completului de judecată, însoțit de anumite excepții, și care este supus intervenției responsabilului administrativ al fiecărei instanțe, nu se opune ca, atunci când un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză are îndoieli cu privire la legalitatea acestei repartizări, judecătorul respectiv să fie împiedicat să se pronunțe el însuși cu privire la această chestiune și, dacă este cazul, să trimită cauza respectivă unui alt judecător al aceleiași instanțe pentru motivul că aceasta ar fi trebuit să îi fie repartizată, acest prim judecător trebuind să retransmită cauza respectivă responsabilului administrativ al acestei instanțe pentru ca el să verifice legalitatea repartizării inițiale a respectivei cauze și eventual să o repartizeze din nou. Legalitatea repartizării efectuate de acest responsabil trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional potrivit normelor dreptului național.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.