null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. dubna 2026(1)
Spojené věci C‑142/25 a C‑143/25 [Pepach](i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
proti
Pensionsversicherungsanstalt
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Sociální zabezpečení migrujících pracovníků – Koordinace systémů sociálního zabezpečení – Nařízení (ES) č. 987/2009 – Článek 44 odst. 2 – Rozsah působnosti – Zkoumání nároku na starobní důchod – Zohlednění dob péče o dítě, které byly získány v jiném členském státě – Podmínky – Článek 21 SFEU – Volný pohyb občanů – Zásada rovného nakládání se skutečnostmi“
I.      Úvod
1.        Projednávané spojené věci se opětovně(2) týkají výkladu článku 21 SFEU a čl. 44 odst. 2 nařízení (ES) č. 987/2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení(3). Pro účely přiznání starobního důchodu určité osobě čl. 44 odst. 2 vyžaduje, aby orgány členského státu, v němž tato osoba pracovala (jako zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná) (členský stát A) před tím, než se věnovala péči o své děti v jiném členském státě (členský stát B), uplatňovaly za určitých podmínek své právní předpisy na takové doby péče o dítě a zohlednily je, jako by byly získány na jeho území.
2.        Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podal Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) v rámci sporů mezi LF (ve věci C‑142/25) a CV (ve věci C‑143/25) (dále společně jen „žalobkyně“) a Pensionsversicherungsanstalt (dále jen „PVA“), orgánem odpovědným za právní systém důchodového pojištění v Rakousku. Týkají se toho, že výše uvedený orgán odmítl zohlednit pro účely výpočtu starobního důchodu žalobkyň doby, které věnovaly péči o své děti v Belgii a Itálii.
3.        Vznesené otázky jsou dvojího druhu. Zaprvé se předkládající soud ve věci C‑142/25 táže na výklad jedné z podmínek uvedených v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, podle níž musí členský stát A
(v této věci Rakousko) zohlednit doby péče o dítě získané v zahraničí pro účely přiznání starobního důchodu pouze tehdy, pokud se „k době péče o dítě nepřihlíží“ v členském státě B (v této věci Belgie). Předkládající soud si klade otázku, zda z této podmínky vyplývá, že členský stát B nesměl přijmout právní předpisy, které by obecně umožňovaly zohlednění dob péče o dítě, nebo zda postačuje, že sporné doby nebyly zohledněny podle právních předpisů členského státu B v dané konkrétní situaci.
4.        Zadruhé Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) žádá v obou věcech C‑142/25 a C‑143/25 o objasnění kritéria „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“, které Soudní dvůr rozvinul ve své judikatuře na základě článku 21 SFEU(4) a které se uplatní v situacích, kdy nejsou splněny podmínky uvedené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, a to s cílem podpořit zohlednění dob péče o dítě pro účely výpočtu důchodových dávek(5). Podle tohoto kritéria musí členský stát A
(Rakousko) uplatnit své právní předpisy na doby péče o dítě získané v členském státě B (Belgie a Itálie) a považovat tyto doby za získané na jeho vlastním území, pokud mají „dostatečně úzkou vazbu“ nebo „dostatečnou vazbu“(6) k „dobám pojištění“ získaným dotyčnou osobou v členském státě A. Existuje taková vazba pouze tehdy, pokud tato osoba pracovala výlučně v členském státě A, a to jak před tím, než pečovala o své děti v členském státě B, tak
poté?
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Nařízení č. 883/2004
5.        Hlava II nařízení č. 883/2004, nadepsaná „Určení použitelných právních předpisů“, obsahuje mimo jiné článek 11, který stanoví:
„1.      Osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají právním předpisům pouze jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určí v souladu s touto hlavou.
[...]
3.      S
výhradou článků 12 až 16 se:
a)      na zaměstnance nebo osobu samostatně výdělečně činnou v členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
[...]
e)      na jinou osobu, na kterou se nepoužijí písmena a) až d)[,] vztahují právní předpisy členského státu bydliště, aniž jsou dotčena ostatní ustanovení tohoto nařízení, která jí zaručují dávky podle právních předpisů jednoho nebo více členských států.
[...]“
2.      Nařízení č. 987/2009
6.        Nařízením č. 987/2009 se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 883/2004, a to podle článku 89 nařízení č. 883/2004.
7.        Bod 14 odůvodnění nařízení č. 987/2009 uvádí:
„Za účelem stanovení právních předpisů použitelných pro započtení dob, během kterých se pojištěné osoby věnovaly výchově dětí v různých členských státech, je třeba stanovit určitá pravidla a postupy.“
8.        Článek 44 tohoto nařízení stanoví:
„1.      Pro účely tohoto článku se ‚dobou péče o dítě‘ rozumí každá doba, která se započítává podle právních předpisů členského státu v oblasti důchodů nebo která zakládá nárok na doplatek k důchodu výslovně z toho důvodu, že daná osoba pečovala o dítě, bez ohledu na způsob výpočtu těchto dob pojištění a bez ohledu na to, zda tyto doby vzniknou během péče o dítě nebo jsou přiznány zpětně.
2.      Pokud se podle práva členského státu, který je příslušný podle hlavy II [nařízení č. 883/2004], k době péče o dítě nepřihlíží, instituce členského státu, jehož právní předpisy podle hlavy II [nařízení č. 883/2004] se na dotyčnou osobu vztahovaly z důvodu výkonu činnosti formou zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti ke dni, kdy podle těchto právních předpisů doba péče o dítě začala být u dotyčného dítěte brána v úvahu, zůstává nadále odpovědná za zohlednění této doby jako doby péče o dítě podle jeho právních předpisů, jako by taková péče o dítě probíhala na jeho vlastním území.
[...]“
B.      Vnitrostátní právo
9.        Ustanovení § 16 odst. 3a Allgemeines Pensionsgesetz (všeobecný zákon o důchodech, dále jen „APG“) (BGBl. I, 142/2004) zejména stanoví, že pro účely splnění minimální doby pojištění podle § 4 odst. 1 této právní normy se za měsíce pojištění považují rovněž náhradní doby péče o dítě podle § 227a Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (všeobecný zákon o sociálním pojištění, dále jen „ASVG“) (BGBl.
189/1955) a § 116a Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz (zákon o sociálním pojištění živnostníků, dále jen „GSVG“)
(BGBl. 560/1978).
10.      Ustanovení § 227a ASVG stanoví:
„(1)      Za náhradní doby z doby po 31. prosinci 1955 a před 1. lednem 2005 se mimoto v odvětví důchodového pojištění, do kterého spadá poslední předchozí doba přispívání, resp. neexistuje-li taková doba, do které spadá první následující doba přispívání, u pojištěnky (pojištěnce), která (který) skutečně a převážně pečoval(a) o své dítě (odst. 2), považuje doba této péče v tuzemsku v rozsahu nejvýše 48 kalendářních měsíců, počítaných od narození dítěte. V případě vícečetného porodu se tato doba prodlužuje na 60 kalendářních měsíců.
[...]“
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
A.      Věc C‑142/25
11.      LF je rakouská státní příslušnice narozená v roce 1963. V době mezi 1. listopadem 1980 a 30. dubnem 1984 získala v Rakousku na základě výkonu zaměstnání dobu pojištění v délce 30 měsíců v rámci povinného systému pojištění (jako učnice a zaměstnankyně) a následně v době mezi 1. květnem 1984 a 30. zářím 1984 náhradní doby v rozsahu pěti měsíců v tomtéž členském státě.
12.      Dne 23. července 1984 porodila LF v Rakousku první dítě. Do 30. dubna 1985 zůstala v tomto členském státě a věnovala čas výchově svého dítěte.
13.      V květnu 1985 se LF přestěhovala se svým dítětem do Belgie, kde dne 15. března 1986 porodila druhé dítě. Do roku 1993 bydlela se svými dětmi v Belgii. Během tohoto období nevykonávala žádnou výdělečnou činnost a věnovala se výchově svých dětí. Nezískala žádnou „dobu pojištění“, která by mohla být zohledněna pro účely přiznání starobního důchodu.
14.      V letech 1993 až 2013 byla LF zaměstnána v Německu (jako příhraniční pracovnice). Získala dobu pojištění v celkové délce 240 měsíců na základě odvádění příspěvků na povinné pojištění v Německu z důvodu svého zaměstnání. Během tohoto období nadále pobývala v Belgii.
15.      V dubnu 2013 se LF přestěhovala zpět do Rakouska a začala tam vykonávat výdělečnou činnost. Do dne 1. května 2023 získala další dobu pojištění v délce 120 měsíců na základě odvádění příspěvků na povinné pojištění v Rakousku.
16.      LF požádala PVA, aby stanovil „doby pojištění“, které získala v souladu s § 247 odst. 1 ASVG, pro účely jejího starobního důchodu.
17.      Rozhodnutím ze dne 15. května 2023 PVA stanovil, že LF získala celkem 162 měsíců pojištění podle rakouských právních předpisů. Nicméně pouze období od října 1984 do dubna 1985 bylo zohledněno jako doba péče o dítě a bylo považováno za rovnocenné dobám pojištění.
18.      LF napadla toto rozhodnutí u rakouských soudů s odůvodněním, že období od května 1985 do března 1990 mělo být rovněž zohledněno jako relevantní doby péče o dítě (dále jen „sporné doby ve věci C‑142/25“).
19.      PVA v rámci obhajoby namítl, že tyto doby péče o dítě nelze zohlednit podle čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, neboť byly získány v členském státě (Belgie), jehož právní předpisy v zásadě stanoví, že doby péče o dítě se zohledňují. Kromě toho tvrdil, že sporné doby nelze zohlednit ani podle článku 21 SFEU. Vzhledem k dlouholetému výkonu zaměstnání LF v Německu totiž nelze mezi těmito dobami a „dobami pojištění“ získanými LF v Rakousku prokázat „dostatečně úzkou vazbu“.
20.      Soud prvního stupně žalobě vyhověl. Měl za to, že podmínky stanovené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 byly splněny, protože Belgie v případě LF nepřihlédla ke sporným dobám. Kromě toho konstatoval, že skutečnost, že PVA odmítl zohlednit tyto doby, byla v rozporu s článkem 21 SFEU, jelikož pokud by LF nepřesunula své bydliště do Belgie a zůstala by v Rakousku, byly by v souladu s příslušnými rakouskými právními předpisy zohledněny všechny doby péče o dítě, které získala.
21.      PVA podal proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek. Soud druhého stupně opravnému prostředku vyhověl. Zaprvé uvedl, že doba, během níž LF pečovala o své první dítě v Belgii, nemohla být zohledněna podle rakouského práva, protože belgické právo již v zásadě umožňovalo zohlednění dob péče o dítě. Zadruhé nemohly být zohledněny ani doby, které LF věnovala péči o své druhé dítě, jelikož se dané dítě nenarodilo v Rakousku. Konečně konstatoval, že LF se nemůže dovolávat článku 21 SFEU, protože nebyla zaměstnána výlučně v Rakousku.
22.      LF podala opravný prostředek „Revision“ k Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud), který je předkládajícím soudem.
23.      Tento soud uvádí, že podle čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 může Rakousko zohlednit doby péče o dítě získané LF v Belgii ve vztahu k jejímu prvnímu dítěti pouze, pokud tyto doby Belgie nezohledňuje. Tuto podmínku lze vykládat dvěma způsoby: buď tyto doby podle belgického práva nesmějí být uznávány vůbec (v takovém případě by LF tuto podmínku nesplnila, jelikož belgické právo v zásadě umožňuje zohlednění těchto dob), nebo stačí, že tyto doby nebyly skutečně zohledněny v konkrétní situaci LF (v takovém případě by mohla mít nárok na uznání těchto dob podle rakouského práva).
24.      Kromě toho připomíná, že v rozsudcích Pensionsversicherungsanstalt a Deutsche Rentenversicherung Bund Soudní dvůr uvedl, že
pokud osoba pracovala a platila příspěvky nebo jiným způsobem získávala „doby pojištění“ pouze v členském státě, který je odpovědný za vyplácení jejího starobního důchodu, a to jak před, tak po přestěhování se do jiného členského státu, v němž se věnovala péči o děti, lze konstatovat existenci „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ mezi relevantními dobami péče o dítě a těmito „dobami pojištění“, v důsledku čehož se na dotčené doby péče o dítě použijí právní předpisy prvního členského státu. V projednávané věci si však předkládající soud klade otázku, zda lze takovou vazbu konstatovat vzhledem k tomu, že poté, co se věnovala péči o děti v Belgii, LF pracovala přibližně 20 let v Německu, než se vrátila do Rakouska.
25.      Za těchto podmínek se
ObersterGerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 44 odst. 2 první část první věty nařízení č. 987/2009 vykládán v tom smyslu, že členský stát, který je příslušný podle hlavy II nařízení č. 883/2004, k dobám péče o dítě podle svého práva nepřihlíží obecně, nebo k nim nepřihlíží pouze v konkrétním případě?
2)      Musí být článek 21 SFEU vykládán v tom smyslu, že členský stát odpovědný za poskytování starobního důchodu je v případě, že nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 […], avšak dotyčná osoba v uvedeném členském státě získala jak před, tak
po dobách péče o dítě doby pojištění z titulu zaměstnání, povinen zohlednit doby péče o dítě bez ohledu na skutečnost, že daná osoba po skončení dob péče o dítě získala doby pojištění z titulu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti rovněž ve třetím členském státě?“
B.      Věc C‑143/25
26.      CV je rakouská státní příslušnice narozená v roce 1962. V období od 1. srpna 1977 do 31. ledna 1988 pobývala v Rakousku. Získala dobu pojištění v celkové délce 126 měsíců v rámci povinného systému pojištění v Rakousku, a to na základě výkonu zaměstnání (122 měsíců) a získání náhradních dob (4 měsíce).
27.      V březnu 1988 se CV přestěhovala do Itálie. Od té doby žije v Itálii. Porodila dvě děti narozené dne 2. května 1989 a dne 21. dubna 1994. Od přestěhování se do Itálie nevykonávala žádnou výdělečnou činnost a nezískala žádnou dobu pojištění.
28.      Dne 26. září 2022 CV požádala PVA o přiznání starobního důchodu. Rozhodnutím ze dne 6. července 2023 PVA žádost CV zamítl z důvodu, že CV nedosáhla minimálního počtu 180 měsíců pojištění požadovaného rakouským právem pro přiznání takového důchodu. Rovněž vysvětlil, že nebyl povinen zohlednit doby péče o dítě získané CV
v Itálii.
29.      CV napadla toto rozhodnutí u rakouských soudů. Tvrdila, že doby, během nichž se věnovala péči o děti v Itálii (celkem 96 měsíců), měl PVA zohlednit (dále jen „sporné doby ve věci C‑143/25“).
30.      Soud prvního stupně žalobu zamítl. Zaprvé vysvětlil, že v době narození dětí již CV
nevykonávala žádnou výdělečnou činnost; podmínky pro použití čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 tedy nebyly splněny. Zadruhé nebyly splněny ani podmínky pro zohlednění sporných dob podle článku 21 SFEU, neboť CV odváděla příspěvky v Rakousku pouze před narozením dětí.
31.      CV podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek. Soud druhého stupně potvrdil rozsudek soudu prvního stupně.
32.      CV podala opravný prostředek „Revision“ k Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud), který je předkládajícím soudem.
33.      Tento soud konstatoval, že je zjevné, že CV nesplňuje třetí podmínku uvedenou v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, podle níž se na dotyčnou osobu musely nadále vztahovat právní předpisy členského státu A
z důvodu výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti ke dni, kdy podle právních předpisů tohoto členského státu začala být doba péče o dítě u dotyčného dítěte brána v úvahu. V projednávané věci se na CV ke dni narození prvního dítěte již nevztahovaly rakouské právní předpisy z důvodu výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti.
34.      Dodal, že podle judikatury Soudního dvora týkající se článku 21 SFEU existuje „dostatečně úzká vazba“, pokud dotyčná osoba pracovala a platila příspěvky (nebo získala doby pojištění) pouze v členském státě (členský stát A), a to jak před, tak po přestěhování se do jiného členského státu, v němž se věnovala péči o děti (členský stát B). Pokud by však „dostatečně úzká vazba“ existovala pouze v takovém případě, znamenalo by to, že s určitou osobou by orgány členského státu A
mohly zacházet méně příznivě pouze proto, že se z rodinných důvodů přestěhovala do členského státu B, aniž v členském státě A
někdy znovu vykonávala výdělečnou činnost. Tomuto důsledku by bylo možné zabránit, pokud by jediným rozhodujícím faktorem pro konstatování „dostatečně úzké vazby“ bylo získání dob pojištění v členském státě A
před získáním dob péče o dítě (nikoli poté).
35.      Za těchto podmínek se
ObersterGerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 21 SFEU vykládán v tom smyslu, že členský stát odpovědný za poskytování starobního důchodu je v případě, že není splněna podmínka stanovená v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, spočívající ve výkonu činnosti formou zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti v tomto členském státě ke dni, kdy u dotyčného dítěte začala být brána v úvahu doba péče o dítě, povinen zohlednit doby péče o dítě, ačkoli dotyčná osoba v uvedeném členském státě získala doby pojištění z titulu zaměstnání výlučně před dobami péče o dítě?“
IV.    Řízení před Soudním dvorem
36.      Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ze dne 11. února 2025 byly zapsány do rejstříku Soudního dvora dne 18. února 2025.
37.      Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 10. května 2023 byly věci C‑142/25 a C‑143/25 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
38.      Písemná vyjádření předložily PVA, rakouská a česká vláda, jakož i Evropská komise. Tyto strany a zúčastnění, jakož i Spolková republika Německo byli zastoupeni na jednání, které se konalo dne 26. února 2026.
V.      Posouzení
39.      Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(7),
čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 zavádí zvláštní pravidlo, které v situaci, kdy osoba pracovala a pečovala o děti v různých členských státech, určuje okolnosti, za kterých musí členský stát A
(členský stát, kde daná osoba pracovala) uplatnit své právní předpisy na doby péče o dítě(8) získané následně v členském státě B, a v takovém případě vyžaduje, aby s těmito dobami bylo nakládáno tak, jako by byly získány v členském státě A.
40.      Tato povinnost členského státu A nastane pouze v případě, že se „k době péče o dítě nepřihlíží“ podle právních předpisů členského státu B. Na dotčené doby péče o dítě by se totiž v zásadě měly vztahovat právní předpisy členského státu B, který je členským státem bydliště dotyčné osoby během těchto dob, a je tedy „členským státem, který je příslušný podle hlavy II nařízení č. 883/2004“(9).
41.      Právě o výklad této podmínky (a sice, že se „k době péče o dítě nepřihlíží“ podle práva členského státu B) žádá Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) Soudní dvůr v rámci první předběžné otázky ve věci C‑142/25.
42.      V rozsudku Pensionsversicherungsanstalt tento soud již položil otázku, zda je třeba tuto podmínku chápat v tom smyslu, že členský stát B nesměl přijmout pravidla, která by obecně umožňovala zohlednění dob péče o dítě získaných na jeho území, nebo tak, že pouze vyžaduje, aby k těmto dobám nebylo tímto členským státem přihlíženo v konkrétním případě. Soudní dvůr však o této otázce ve svém dřívějším rozsudku nerozhodl, neboť osoba dotčená v dané věci nesplňovala ostatní hmotněprávní podmínky pro použití čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 na její situaci.
43.      Tato otázka je tedy znovu vznesena ve věci C‑142/25. V projednávané věci LF pečovala o své děti v Belgii, tedy v členském státě, jehož právní předpisy obecně stanoví uznávání dob péče o dítě. Tyto právní předpisy však v případě LF nelze použít
na doby, během nichž se věnovala péči o děti, jelikož se neúčastnila belgického systému starobních důchodů. V Belgii závisí účast v systému starobních důchodů obecně na získání příslušných „dob pojištění“ nebo rovnocenných dob(10). Ačkoliv LF pečovala o své děti v Belgii, takovou „dobu pojištění“ v tomto členském státě nezískala.
44.      V oddíle A níže objasním rozsah podmínky týkající se nezohlednění dob péče o dítě členským státem B obsažené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009. Poté se budu zabývat druhou otázkou položenou ve věci C‑142/25 a jedinou otázkou položenou ve věci C‑143/25 (oddíl B). Tyto otázky se týkají závěru Soudního dvora obsaženého v rozsudku Pensionsversicherungsanstalt (který byl následně potvrzen v rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund), podle něhož čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 „[neupravuje] zohlednění dob péče o dítě [...] výlučným způsobem“(11). Proto platí, jak jsem poznamenal v úvodu, že jestliže osoba nesplňuje podmínky pro to, aby se mohla dovolávat uvedeného ustanovení, členský stát A
je stále povinen uplatňovat své právní předpisy na doby péče o dítě získané v členském státě B a tyto doby zohlednit, jako by byly získány na jeho vlastním území, pokud existuje „dostatečně úzká vazba“ (nebo dokonce pouhá „dostatečná vazba“)(12) mezi dotčenými dobami péče o dítě a „dobami pojištění“ získanými v členském státě A(13). Soudní dvůr shledal, že tato povinnost vyplývá přímo z článku 21 SFEU, který chrání právo občanů Evropské unie týkající se svobody pohybu a pobytu na území členských států.
45.      Všechny případy, v nichž Soudní dvůr dosud použil kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“, se tedy týkaly situace, kdy dotyčná osoba pracovala (nebo jinak získala „doby pojištění“) v členském státě A
(i) jak před tím, než se věnovala péči o své děti v členském státě B, tak
poté a (ii) výlučně. Situace dotčené v projednávaných věcech jsou odlišné: ve věci C‑142/25 pracovala LF v Rakousku před tím, než začala pečovat o své děti v Belgii. Nicméně poté, co získala sporné doby péče o dítě v Belgii, pracovala v Německu po dobu 20
let a až pak se vrátila do Rakouska a opět tam vykonávala výdělečnou činnost. Ve věci C‑143/25 se CV přestěhovala do Itálie za účelem péče o své děti a nikdy se nevrátila do členského státu, kde dříve získala „doby pojištění“ (Rakousko), ani nepracovala v žádném jiném členském státě. Tyto věci poskytují Soudnímu dvoru příležitost přezkoumat, zda kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ může být rozšířeno na takovéto situace.
A.      K první otázce ve věci C‑142/25
46.      Již na úvod podotýkám, že znění čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 je poněkud nejednoznačné(14), neboť podmínka týkající se nezohlednění dob péče o dítě členským státem B obsažená v tomto ustanovení je formulována následovně: „[p]okud se podle práva [členského státu B] k době péče o dítě nepřihlíží [...]“. Jak jsem již uvedl, předkládající soud vysvětluje, že by to mohlo znamenat buď to, že právní předpisy členského státu B obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě pro účely přiznání starobního důchodu (tento přístup budu nazývat jako „abstraktní nebo obecný přístup“), nebo že takové zohlednění obecně možné je, ale v konkrétním případě dotyčná osoba nesplňuje podmínky pro uznání takových dob podle právních předpisů členského státu B (dále jen „individuální přístup“).
47.      PVA, rakouská vláda a Komise podporují první výklad. Česká vláda, která se opírá o zprávu ad hoc skupiny o dobách péče o dítě Správní komise pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení(15) (která však nebyla touto komisí formálně přijata)(16), zastává druhý výklad. Tvrdí, že pokud by byl zvolen abstraktní nebo obecný přístup, čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 by byl do značné míry zbaven užitečného účinku, neboť by jej bylo možné použít jen zřídka. Je tomu tak proto, že ze zprávy Správní komise pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení vyplývá, že v praxi pouze jediný členský stát (Dánsko) nepřijal právní předpisy, které by obecně umožňovaly zohlednění dob péče o dítě.
48.      Na jednání Spolková republika Německo navrhla třetí výklad. Souhlasila s PVA, rakouskou vládou a Komisí v tom, že se čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 týká situace, kdy právní předpisy členského státu B obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě pro účely přiznání starobního důchodu. Doplnila však, že se toto ustanovení použije i v případě, kdy dotyčná osoba pečovala
o děti v členském státě, jehož právní předpisy obecně umožňují zohlednění dob péče o dítě (v projednávané věci Belgie), avšak nestala se účastníkem důchodového systému tohoto členského státu, jelikož tam nezískala žádné doby zakládající nárok na důchod. Právní předpisy členského státu B se na ni tedy nemohou vztahovat, pokud jde o předmětné doby péče o dítě.
49.      Právě v této situaci se LF nachází. Jak jsem vysvětlil v bodě 42 výše, pečovala o své děti v Belgii, kde vnitrostátní právní předpisy obecně umožňují zohlednění dob péče o dítě. Belgické právo však také stanoví, že osoba, která podobně jako LF získala v tomto členském státě pouze „doby pobytu“ (a nikoli „doby pojištění“), nemá nárok na starobní důchod, a nestává se tedy účastníkem belgického důchodového systému. Pokud tomu dobře rozumím, důvodem, proč příslušné belgické orgány v případě LF nezohlednily žádnou dobu péče o dítě, tedy je, že belgické právní předpisy o dobách péče o dítě nemohly být ve skutečnosti použity v případě LF, pokud jde o sporné doby ve věci C‑142/25, protože byla zcela vyloučena z belgického důchodového systému.
50.      Vysvětlím, proč se plně ztotožňuji se stanoviskem Spolkové republiky Německo.
51.      Nejprve připomínám, že ve svém stanovisku ve věci Pensionsversicherungsanstalt
(Doby péče o dítě získané v zahraničí)(17) jsem již uvedl, že podle mého názoru čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 nebyl přijat proto, aby mohli žadatelé o starobní důchod zkoušet štěstí u příslušných orgánů různých členských států a aby se na ně v souvislosti se stejnou dobou péče o dítě vztahovaly právní předpisy různých členských států.
52.      To je přímým důsledkem skutečnosti, že hlavním účelem nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009 je „vypracovat pouze systém koordinace“(18) a jednou ze základních zásad těchto nástrojů je, že osoba, na kterou se vztahují, „[podléhá] právním předpisům pouze jediného členského státu“(19).  Jak potvrzuje judikatura Soudního dvora, systém koordinace zavedený nařízeními č. 883/2004 a č. 987/2009 má za cíl zamezení současnému použití vnitrostátních právních předpisů více členských států a komplikacím, které z toho mohou vyplývat(20).
53.      V této souvislosti je tedy zřejmé, že čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, který stanoví výjimku z pravidel o příslušnosti zakotvených v hlavě II nařízení č. 883/2004 tak, aby členský stát, který již není podle těchto pravidel nadán příslušností (členský stát A), byl odpovědný za zohlednění dob péče o dítě získaných v jiném členském státě (členský stát B), musí být chápán v tom smyslu, že zavádí subsidiární,
nikoli dvojí příslušnost(21).
54.      Tyto úvahy mě již dovedly k závěru obsaženému v mém stanovisku ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí)(22),
že Soudní dvůr by neměl přistoupit k výkladu čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 způsobem navrhovaným českou vládou (individuální přístup), a sice v tom smyslu, že by určité osobě umožňoval nejprve požádat orgány členského státu B, aby v jejím případě v souvislosti s dobami péče o dítě, které tam získala, uplatnily své vnitrostátní právní předpisy, a poté, pokud by tyto doby skutečně nebyly zohledněny pro účely přiznání starobního důchodu (z hmotněprávních nebo procesních důvodů), obrátit se na orgány členského státu A a požádat, aby byly v jejím případě v souvislosti se stejnými dobami uplatněny právní předpisy tohoto členského státu. Vysvětlil jsem, že Soudní dvůr by měl naopak konstatovat, že toto ustanovení se použije v situaci, kdy právní předpisy členského státu B obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě (abstraktní nebo obecný přístup).
55.      Jsem
i nadále přesvědčen, že tento výklad je třeba upřednostnit před výkladem navrhovaným českou vládou.
56.      Nicméně
i vzhledem k tomu, že v současné době mohu jen stěží najít jediný členský stát, jehož právní předpisy by v té či oné formě neumožňovaly zohlednit období, během nichž se osoba věnovala výchově svých dětí, pro účely přiznání starobního důchodu(23), souhlasím se Spolkovou republikou Německo, že čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 se použije nejen v situacích, kdy právní předpisy členského státu B obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě, ale i v takových případech, jako je případ LF ve věci v původním řízení, kdy dotyčná osoba pečovala o své děti v členském státě, jehož právní předpisy obecně umožňují zohlednění dob péče o dítě (v projednávané věci Belgie), ale tyto právní předpisy se v jejím případě v souvislosti s těmito dobami nemohou použít, protože nikdy nebyla účastníkem důchodového systému tohoto členského státu.
57.      V tomto ohledu připomínám, že Soudní dvůr uvedl, že systém koordinace zavedený nařízením č. 883/2004 (a tudíž nařízením č. 987/2009) má za cíl rovněž zajistit, aby osoby, které spadají do působnosti tohoto nařízení, nebyly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v důsledku skutečnosti, že se na ně nevztahují žádné právní předpisy(24). Právě k takovému důsledku by došlo v původním řízení ve věci C‑142/25, pokud by se Soudní dvůr neztotožnil s výkladem Spolkové republiky Německo.
58.      Pokud by byl totiž uplatněn jen „obecný nebo abstraktní“ přístup, taková osoba, jako je LF, by se ocitla v právním vakuu, pokud jde o sporné doby ve věci C‑142/25. Rakouské právní předpisy by se na ni ve vztahu k těmto dobám nevztahovaly pouze z toho důvodu, že Belgie přijala právní předpisy, které obecně umožňují zohlednění dob péče
o dítě. Nebylo by bráno v úvahu, že belgické právní předpisy samy o sobě nejsou v případě LF ve vztahu ke stejným obdobím použitelné.
59.      S ohledem na tyto skutečnosti mám za to, že
čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že se použije v situaci, kdy právní předpisy členského státu B obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě, jakož i v situaci, kdy právní předpisy tohoto členského státu obecně umožňují zohlednění dob péče o dítě, ale nelze je na dotyčnou osobu použít, pokud jde o doby péče o dítě, které získala v členském státě B, protože nikdy nebyla účastníkem důchodového systému tohoto členského státu.
60.      Nyní se budu podrobně věnovat argumentům předloženým českou vládou
a vysvětlím, proč jí navrhovaný výklad není nezbytný k zachování užitečného účinku čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009.
61.      V této souvislosti připomínám, že pokud lze ustanovení unijního práva vykládat několika způsoby, je třeba upřednostnit takový výklad, kterým se zachová jeho užitečný účinek(25).
62.      Jak jsem však zaprvé vysvětlil v bodě 52 výše, výklad české vlády je v rozporu s cílem nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009, kterým je zamezení současnému použití vnitrostátních právních předpisů více členských států a komplikacím, které z toho mohou vyplývat.
63.      Zadruhé diskuse o působnosti čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, a konkrétně o podmínce, že se „podle práva [členského státu B] k době péče o dítě nepřihlíží [...]“, doposud(26) probíhaly pouze ve dvou striktně vymezených rovinách: buď členský stát B nesmí mít žádný právní rámec, který by obecně umožňoval uznání těchto dob pro účely přiznání starobního důchodu, nebo takový rámec existuje a je na dotyčnou osobu použitelný, ale tato osoba nesplňuje (procesní nebo hmotněprávní) podmínky nezbytné pro to, aby byly tyto doby zohledněny.
64.      Jak jsem přitom vysvětlil, je možný třetí výklad čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 (a sice „kompromisní“ řešení, které zastává Spolková republika Německo). Pokud by Soudní dvůr
přijal tento výklad, jak navrhuji, vztahovalo by se toto ustanovení i na takové okolnosti, jako jsou okolnosti původního řízení ve věci C‑142/25, kdy dotčená osoba (v této věci LF) pečovala o své děti v členském státě, jehož právní předpisy obecně umožňují zohlednění dob péče
o dítě (v této věci Belgie), ale tyto právní předpisy na ni nemohou být v souvislosti s dotčenými dobami péče o dítě uplatněny, protože se nikdy neúčastnila důchodového systému tohoto členského státu.
65.      Tato situace může nastat častěji, než by se na první pohled mohlo zdát, přičemž Belgie je pouze jedním příkladem členského státu, v němž získání pouze dob pobytu nestačí k tomu, aby vznikla účast v systému starobních důchodů. Podle mého průzkumu ve skutečnosti jen několik členských států (včetně Nizozemska, Dánska, Švédska a Finska) zavedlo základní důchodové systémy založené na bydlišti (nebo převážně založené na bydlišti), v nichž jsou nároky převážně spojeny s bydlištěm. Ve většině ostatních členských států jsou důchodové nároky naopak založeny na „dobách pojištění“, včetně dob, které se považují za „doby pojištění“ (např.
doby, během nichž osoba pobírá dávku, která zakládá nárok na důchod). Osoba, která v těchto členských státech pouze pobývá, zatímco pečuje o své děti, aniž by získávala jakékoli takové „doby pojištění“, se tak může ocitnout v situaci podobné situaci LF.
66.      Ve svém stanovisku ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí)(27) jsem rovněž uvedl, že „individuální přístup“ (zastávaný
v této věci českou vládou) by měl být odmítnut, protože by bylo příliš problematické a nepraktické vyžadovat, aby orgány členského státu A posuzovaly, zda by žádost osoby o uznání dob péče o dítě byla podle právních předpisů členského státu B skutečně úspěšná, a to za účelem určení, zda jsou povinny na situaci této osoby použít své vlastní právní předpisy. Domnívám se však, že totéž neplatí v případě „kompromisního přístupu“ navrhovaného Spolkovou republikou Německo, neboť podle tohoto přístupu by orgány členského státu A
musely pouze určit, zda se dotyčná osoba účastní důchodového systému členského státu B, či nikoli.
67.      Podle mého názoru jsou obtíže, které jsem právě zmínil
v souvislosti s „individuálním přístupem“, ještě umocněny skutečností, jak podotkla Spolková republika Německo na jednání, že způsob zohledňování dob péče o dítě se v jednotlivých členských státech značně liší.
68.      Některé členské státy například omezují počet let, které lze zohlednit jako doby péče
o dítě, více než jiné (stanovením pevného počtu let na dítě nebo maximálního počtu let bez ohledu na počet dětí). Měly by být v takové situaci roky přesahující tyto meze považovány podle individuálního přístupu za doby péče o dítě, které nebyly zohledněny? Pokud ano, měla by mít dotčená osoba právo na posouzení těchto dodatečných dob podle právních předpisů členského státu A pouze proto, že tyto právní předpisy vedou k příznivějšímu výsledku? Jak jsem již vysvětlil, nedomnívám se, že unijní normotvůrce měl v úmyslu, aby čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 takový výsledek umožňoval. Rakouská vláda na jednání správně uvedla, že by to mohlo vést k nežádoucímu důsledku, kdy by členské státy s velkorysejšími právními předpisy o zohledňování dob péče o dítě mohly změnit svou právní úpravu tak, aby byla pro žadatele méně příznivá, a to za účelem zabránit nadměrné zátěži (účinek snížení úrovně).
69.      Než přistoupím
k posouzení druhé otázky ve věci C‑142/25 a jediné otázky ve věci C‑143/25, rád bych učinil dvě doplňující poznámky.
70.      Zaprvé
s ohledem na nejednoznačné znění čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 naléhavě vyzývám unijního normotvůrce, aby upřesnil význam podmínky týkající se nezohlednění dob péče o dítě členským státem B, jež je stanovena v tomto ustanovení, v souladu s výkladem, který navrhuji, a to případně přijetím nové právní úpravy.
71.      Zadruhé připomínám, že podle mého názoru se podmínka týkající se nezohlednění dob péče
o dítě členským státem B stanovená v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 použije mutatismutandis, pokud dotčená osoba nemůže založit svou žádost na tomto ustanovení a musí se naopak dovolávat článku 21 SFEU a kritéria „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“, které rozvinul Soudní dvůr ve své judikatuře(28). Důvody, které podporují tento výklad, jsem podrobně rozvedl ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(29). Není třeba je v tomto stanovisku znovu opakovat.
B.      Ke druhé otázce ve věci C‑142/25 a jediné otázce ve věci C‑143/25
72.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu ve věci C‑142/25 a jediné otázky ve věci C‑143/25 je, co představuje „dostatečně úzkou vazbu“ nebo „dostatečnou vazbu“ mezi dobami péče o dítě získanými v členském státě B a „dobami pojištění“ získanými v členském státě A, která podle článku 21 SFEU vede k povinnosti orgánů tohoto členského státu uplatňovat na tyto doby péče o dítě své právní předpisy a nakládat s nimi, jako by byly získány na území členského státu A.
73.      Připomínám, že kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ bylo rozvinuto Soudním dvorem v jeho judikatuře předcházející přijetí nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009 v rámci použití obecných pravidel obsažených v nařízení č. 1408/71, které neobsahovalo žádné zvláštní ustanovení týkající se dob péče o dítě(30).
74.      Soudní dvůr však následně v rozsudku Pensionsversicherungsanstalt a rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bundrozhodl, že kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ zůstává relevantní v rámci používání nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009 v situacích, kdy nejsou splněny podmínky uvedené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009. Připomínám, že podle tohoto ustanovení závisí povinnost členského státu A
uplatňovat své právní předpisy na doby péče o dítě získané v členském státě B a nakládat s nimi, jako by byly získány na jeho území, na kumulativním splnění následujících tří podmínek:
–        podle právních předpisů členského státu B se k žádné době péče o dítě nepřihlíží (touto podmínkou jsem se zabýval v oddíle A výše),
–        právní předpisy členského státu A se na dotyčnou osobu dříve vztahovaly z důvodu výkonu činnosti danou osobou formou zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti v tomto členském státě a
–        právní předpisy členského státu A
se na tuto osobu nadále vztahovaly z důvodu dotčené činnosti ke dni, kdy podle těchto právních předpisů doba péče o dítě začala být u dotyčného dítěte brána v úvahu.
75.      V projednávané věci se jeví, že LF ani CV
nesplňují třetí podmínku stanovenou v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, jelikož ke dni, kdy podle rakouských právních předpisů začaly být sporné doby brány v úvahu, se na ně již nevztahovaly právní předpisy členského státu A
(Rakousko) z důvodu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti. Pokud tomu dobře rozumím, v případě LF se nesplnění třetí podmínky uvedené v čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009 týká pouze dob péče o dítě, které získala v souvislosti s druhým dítětem.
76.      O podobné nesplnění této podmínky (a tedy nemožnosti dovolávat se čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009) se jednalo již v případech, které vedly k vydání rozsudku ve věci Pensionsversicherungsanstalt a rozsudku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund.
V obou těchto věcech přitom Soudní dvůr konstatoval, že mezi spornými dobami péče o dítě a dobami, během nichž dotyčná osoba pracovala a platila příspěvky v členském státě A, nebo „dobami pojištění“ nebo dobami, které mohly být považovány za „doby pojištění“ získané v tomto členském státě, existovaly „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“(31). Podle článku 21 SFEU se tedy na tyto doby péče o dítě měly vztahovat právní předpisy členského státu A.
77.      Ve výroku obou těchto rozsudků Soudní dvůr poukázal na to, že dotyčná osoba
platila příspěvky nebo jinak získala „doby pojištění“ výlučně v prvním členském státě (členský stát A), a to jak před, tak po získání relevantních dob péče o dítě.
78.      V
této souvislosti není jasné, zda je kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ splněno i tehdy, když jako ve věci v původním řízení tak dotyčná osoba neučinila výlučně (věc C‑142/25) nebo tak sice učinila výlučně, ale jen před tím, co byly sporné doby péče o dítě získány v členském státě B, a nikoli i poté (věc C‑143/25).
79.      Mám za to, jak jsem již vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(32), že kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ musí být založeno na dvou prvcích. Zaprvé dotyčná osoba musela „doby pojištění“ v členském státě A získat před tím (avšak nikoli nezbytně poté), než se věnovala péči o děti v členském státě B. Zadruhé členský stát A musí být posledním členským státem, ve kterém tato osoba takové „doby pojištění“ získala, než se věnovala péči o děti v členském státě B. Nemělo by být vyžadováno, aby dotyčná osoba získala relevantní „doby pojištění“ výlučně v členském státě A jak před tím, než se věnovala péči o děti v členském státě B, tak poté.
80.      Důvody, které mě vedou
k tomuto závěru, lze shrnout následovně.
81.      Zaprvé mám za to, že
i když Soudní dvůr konstatoval, že kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ zůstává relevantní v situaci, kdy se sice použijí nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009, ale podmínky uvedené v čl. 44 odst. 2 posledně uvedeného nařízení nejsou splněny, nikdy nepřistoupil k tomu, aby stanovil meze tohoto kritéria systematicky, a namísto toho zvolil fragmentární přístup založený vždy na okolnostech projednávané věci. V rozsudcích ve věcech Elsen, Kauer, Reichel-Albert a Pensionsversicherungsanstalt byly tudíž zdůrazněny různé faktory, včetně skutečnosti, že žalobkyně pracovaly výlučně v členském státě A, nebo že odváděly příspěvky výhradně v tomto členském státě, aniž by některý z nich byl označen za rozhodující(33). V důsledku toho nepovažuji skutečnost, že žalobkyně platila příspěvky nebo jinak získala „doby pojištění“ výlučně v prvním členském státě (členský stát A), a to jak před relevantními dobami péče o dítě, tak poté, za podmínku sine qua non.
82.      Zadruhé, jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(34), dřívější rozsudky, v nichž bylo kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ uplatněno, ukazují tendenci Soudního dvora počet situací, ve kterých může být členský stát A povinen uplatňovat své právní předpisy na doby péče o dítě získané v členském státě B, spíše rozšířit než omezit. Zatímco například v rozsudcích ve věcech Elsen a Kauer žalobkyně nadále podléhaly právním předpisům členského státu A až do začátku běhu doby péče o dítě získané v zahraničí(35), totéž neplatilo pro žalobkyně v rozsudcích ve věcech Reichel-Albert a Pensionsversicherungsanstalt(36), což však Soudnímu dvoru nebránilo v tom, aby dospěl v obou těchto věcech k závěru o existenci „dostatečně úzké vazby“. Na tomto základě mám za to, že skutečnost, že poté, co věnovaly čas péči o děti, žalobkyně v původním řízení buď pracovaly v jiném členském státě (Německo) před tím, než znovu nastoupily do zaměstnání v Rakousku (LF ve věci C‑142/25), nebo po narození dětí nenastoupily zpět do zaměstnání v Rakousku ani se tam nevrátily (CV ve věci C‑143/25), by Soudní dvůr nutně nepovažoval za faktor, který by jim bránil splnit kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“.
83.      Zatřetí požadavek, aby dotyčná osoba pracovala po celou dobu svého života
výlučně v jednom členském státě (členský stát A) (jak před tím, než se věnovala péči o děti v členském státě B, tak poté), by znevýhodňoval občany, kteří stejně jako LF vykonávali výdělečnou činnost v několika členských státech (v projednávané věci v Rakousku i v Německu), a využili tak práva na volný pohyb podle ustanovení SFEU. Podle mého názoru článek 21 SFEU, který chrání právo občanů Evropské unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, jak jsem již připomněl v bodě 43 výše, nemůže vést k situaci, kdy by byla určité osobě upřena možnost dovolávat se právních předpisů členského státu A ohledně dob péče o dítě, které získala v členském státě B, pouze proto, že poté pracovala v členském státě C, a nikoliv již v členském státě A. Opačný závěr by totiž vedl k neoprávněnému a nepřiměřenému zásahu do tohoto práva.
84.      Je pravda, že skutkový scénář,
z něhož unijní normotvůrce vycházel při přijímání čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, byl podle všeho, jak zdůraznila Komise na jednání, založen na tom, že dotyčná osoba přesouvá své bydliště pouze mezi dvěma členskými státy (členským státem A, tedy členským státem zaměstnání, a členským státem B, tedy členským státem, kde bylo o děti pečováno). To vyplývá z čl. 44 odst. 3 tohoto nařízení, který uvádí, že povinnost stanovená v odstavci 2 uvedeného článku se neuplatní, pokud „se na dotyčnou osobu vztahují nebo začnou vztahovat právní předpisy jiného členského státu z důvodu výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti“.
85.      To však neznamená, že stejné omezení musí platit
v případě, kdy se dotyčná osoba opírá naopak o kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“, které je založeno na článku 21 SFEU. Soudní dvůr totiž vycházel z tohoto kritéria právě v situacích, kdy nebyly splněny podmínky pro použití čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, a to aby vyplnil určité mezery v tomto ustanovení.
86.      Začtvrté, pokud jde
o situaci dotčenou ve věci C‑143/25, je mi jasné, že rozhodujícím faktorem pro vytvoření „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ musí být to, že dotyčná osoba získala „doby pojištění“ v členském státě A před tím, avšak nikoliv nezbytně poté, než se věnovala péči o děti v členském státě B. Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(37), skutečnost, že se dotyčná osoba vrátila do práce v členském státě A po skončení dob péče o dítě získaných v členském státě B, může posílit závěr o existenci takové vazby (jak tomu bylo podle všeho v rozsudcích ve věcech Reichel-Albert, Pensionsversicherungsanstalt a Deutsche Rentenversicherung Bund). Není to však podmínkou existence takové vazby.
87.      Pokud by totiž dotyčná osoba musela
v členském státě A znovu pracovat nebo získat další „doby pojištění“ poté, co se věnovala péči o děti v členském státě B, aby mohla využít právních předpisů členského státu A, byla by opět při výkonu práva svobodně se pohybovat a pobývat v jiných členských státech dotčena, a to způsobem, který by byl v rozporu s článkem 21 SFEU.
88.      S ohledem na tyto úvahy jsem toho názoru, že článek 21 SFEU musí být vykládán
v tom smyslu, že pro prokázání „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ nevyžaduje, aby „doby pojištění“ byly získány dotyčnou osobou výlučně v členském státě A, a to jak před tím, než se věnovala péči o děti v členském státě B, tak poté.
89.      Rád bych nicméně zdůraznil, že „rozšíření“ kritéria „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“, které Soudnímu dvoru navrhuji
v projednávaných věcech, nelze chápat jako výzvu k tomu, aby zvětšil stále se rozšiřující škálu situací spadajících do působnosti tohoto kritéria.
90.      Naopak ve svém stanovisku ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund(38) jsem Soudní dvůr pobídl k tomu, aby vymezil, respektive omezil rozsah tohoto kritéria, aby unijní normotvůrce mohl případně přijmout právní úpravu nahrazující čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009. Právě za tímto účelem jsem uvedl, že kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ závisí zaprvé na tom, zda dotyčná osoba získala „doby pojištění“ v členském státě A před tím (avšak nikoliv nezbytně poté), než se věnovala péči o děti v členském státě B, a zadruhé na tom, zda je členský stát A posledním členským státem, ve kterém tato osoba takové „doby pojištění“ získala, než se věnovala péči o děti v členském státě B(39). Můj postoj zůstává v tomto ohledu nezměněn.
91.      Mám zejména za to, že
s ohledem na tato kritéria může být kritérium „dostatečně úzké vazby“ nebo „dostatečné vazby“ v každém jednotlivém případě splněno pouze ve vztahu k jedinému členskému státu (v projednávaných věcech v obou případech Rakousku). Doporučuji Soudnímu dvoru, aby se neřídil návrhem Komise, podle něhož by měl ve věci C‑142/25 dospět k závěru, že taková žalobkyně, jako je LF, má nárok na to, aby sporné doby péče o dítě byly zohledněny Rakouskem i Německem na základě zásady pro ratatemporis, neboť „doby pojištění“ získala v obou členských státech buď před tím, než se věnovala péči o své děti v Belgii, nebo poté.
VI.    Závěry
92.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) takto:
„(1)      Článek 44 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení,
musí být vykládán v tom smyslu, že se použije nejen
v situacích, kdy právní předpisy členského státu, v němž se dotyčná osoba věnovala péči o své děti, obecně neumožňují zohlednění dob péče o dítě, ale i v takových případech, kdy taková osoba pečovala o děti v členském státě, jehož právní předpisy obecně umožňují zohlednění dob péče o dítě, ale tyto právní předpisy na ni nemohou být v souvislosti s těmito dobami péče o dítě uplatněny, protože se nikdy neúčastnila důchodového systému tohoto členského státu.
(2)      Článek 21 SFEU
musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát odpovědný za poskytování starobního důchodu je povinen použít své právní předpisy
a zohlednit doby péče o dítě získané v jiném členském státě, jako by byly získány na jeho území, za podmínky zaprvé, že dotyčná osoba získala ‚doby pojištění‘ v prvním členském státě před tím, než přesunula své bydliště do druhého členského státu, a zadruhé, že první členský stát byl posledním členským státem, v němž tato osoba před tímto přesunem bydliště získala takové ‚doby pojištění‘. Nemělo by být vyžadováno, aby dotyčná osoba získala relevantní ‚doby pojištění‘ výlučně v tomto členském státě jak před tím, než se věnovala péči o děti v druhém členském státě, tak poté.“
1      Původní jazyk: angličtina.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze
zúčastněných stran.
2      Viz rozsudky ze dne 7. července 2022, Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí) (C‑576/20, dále jen „rozsudek Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), a ze dne 22. února 2024, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, dále jen „rozsudek Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
3      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. září 2009 (Úř. věst. 2009, L 284, s. 1).
4      Toto kritérium bylo poprvé rozvinuto v rozsudcích ze dne 23. listopadu 2000, Elsen (C‑135/99, dále jen „rozsudek Elsen“, EU:C:2000:647); ze dne 7. února 2002, Kauer (C‑28/00, dále jen „rozsudek Kauer“, EU:C:2002:82); a ze dne 19. července 2012, Reichel-Albert (C‑522/10, dále jen „rozsudek Reichel-Albert“, EU:C:2012:475), v souvislosti v použitím nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35). Toto nařízení bylo zrušeno a nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72 a oprava Úř. věst. 2013, L 188, s. 10) a nařízením č. 987/2009.
5      Viz rozsudky ze dne 7. července 2022, Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí) (C‑576/20, dále jen „rozsudek Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), a ze dne 22. února 2024, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, dále jen „rozsudek Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
6      Oba výrazy použil Soudní dvůr ve své judikatuře.
7      C‑283/21, dále jen „mé stanovisko ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2023:736, bod 29.
8      Pojem „doba péče o dítě“ je definován v čl. 44 odst. 1 nařízení č. 987/2009 (viz bod 8 výše).
9      Viz čl. 11 odst. 3 písm. e) nařízení č. 883/2004.
10      Pojmem „doba pojištění“ se podle čl. 1 písm. t) nařízení č. 883/2004 rozumí „doby přispívání, zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, jak jsou definované nebo uznané jako doby pojištění právními předpisy, podle kterých byly získány nebo považovány za získané, a veškeré doby za takové považované, jsou-li podle uvedených právních předpisů rovnocenné dobám pojištění“.
11      Viz rozsudek Pensionsversicherungsanstalt, bod 55.
12      Viz body 46 a 47 rozsudku Deutsche Rentenversicherung Bund.
13      Tamtéž, bod 66. Viz také mé stanovisko ve věci Deutsche Rentenversicherung Bund, bod 33.
14      Viz mé stanovisko ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí) [C‑576/20, dále jen „mé stanovisko ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí)“, EU:C:2022:75, bod 85]. Podotýkám, že další jazyková znění čl. 44 odst. 2 nařízení č. 987/2009, jako je české, francouzské, německé, řecké, italské a španělské znění, jsou rovněž nejednoznačná.
15      Správní komise pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení se skládá ze zástupců vlád každého členského státu a zástupce Komise. Zabývá se správními záležitostmi, otázkami výkladu vyplývajícími z ustanovení unijních nařízení o koordinaci systémů sociálního zabezpečení a podporuje a rozvíjí spolupráci mezi členskými státy. Složení, fungování a úkoly Správní komise jsou stanoveny v článcích 71 a 72 nařízení č. 883/2004.
16      Viz zejména internetové stránky věnované úředním dokumentům Správní komise pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení, k dispozici na adrese:
https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
17      Bod 88.
18      Viz mimo jiné bod 4 odůvodnění nařízení č. 883/2004.
19      Viz čl. 11 odst. 1 nařízení č. 883/2004.
20      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2020, Pensionsversicherungsanstalt (Rehabilitační příspěvek) (C‑135/19, EU:C:2020:177, bod 46).
21      Viz mé stanovisko ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí), bod 64.
22      Viz body 86 až 89 uvedeného stanoviska.
23      Dokonce i v Dánsku lze takové doby ve skutečnosti zohlednit, jelikož podle právních předpisů tohoto členského státu zakládá nárok na důchod jakákoli „doba pobytu“ získaná v tomto členském státě bez ohledu na to, zda taková „doba pobytu“ odpovídala či nikoli „době péče o dítě“.
24      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2020, Pensionsversicherungsanstalt (Rehabilitační příspěvek) (C‑135/19, EU:C:2020:177, bod 46).
25      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, bod 43 a citovaná judikatura).
26      Viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, bod 67) a mé stanovisko ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí) (bod 83), jakož  znění druhé otázky předložené vnitrostátními soudy v této posledně uvedené věci.
27      Viz body 86 až 89 uvedeného stanoviska.
28      Viz rozsudky uvedené v poznámkách pod čarou 4 a 5 výše.
29      Viz body 38 až 43 uvedeného stanoviska.
30      Pro přehled případů, které vedly ke vzniku této věci, viz mé stanovisko ve věci Pensionsversicherungsanstalt (Doby péče o dítě získané v zahraničí), body 38 až 47.
31      To bylo objasněno v rozsudku ve věci
Deutsche Rentenversicherung Bund, v níž dotyčná osoba získala doby, které mohly být považovány za „doby pojištění“ v členském státě A, pouze před tím, než se věnovala péči o děti v členském státě B, aniž platila příspěvky do systému zákonného pojištění tohoto prvního členského státu.
32      Body 49 až 72 uvedeného stanoviska.
33      Například v rozsudku ve věci Elsen Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k tomu, že existovala „úzká vazba“ mezi těmito dobami a dobami činnosti paní Elsen v Německu, nebylo možné na paní Elsen nahlížet tak, že ukončila veškerou „profesní činnost“, nebo že se na ni z tohoto důvodu vztahují právní předpisy členského státu, v němž má bydliště (Francie). Naproti tomu v rozsudku ve věci Reichel-Albert se mi jeví, že závěr Soudního dvora byl nějakým způsobem ovlivněn odlišnými úvahami. Zaprvé paní Reichel-Albert pracovala a platila příspěvky pouze v jednom členském státě (Německo), a to jak před, tak po dočasném přesunu svého bydliště do jiného členského státu (Belgie), kde nikdy nepracovala. Zadruhé se paní Reichel-Albert přestěhovala do Belgie z čistě rodinných důvodů, a to přímo z Německa, kde byla zaměstnána do doby jednoho měsíce před přestěhováním.
34      Bod 53 uvedeného stanoviska.
35      Viz rozsudky ve věcech Elsen(bod 26) a Kauer(bod 32).
36      V obou těchto věcech totiž žalobkyně přestala podléhat právním předpisům členského státu A několik měsíců, nebo dokonce více než rok před začátkem běhu těchto dob.
37      Body 68 a 69 uvedeného stanoviska.
38      Body 52 a 55 uvedeného stanoviska.
39      V uvedeném stanovisku (bod 70) jsem vysvětlil, že podle mého názoru „doby pojištění“ získané v členském státě A
nemusí bezprostředně předcházet dobám věnovaným péči o dítě. Pokud však určitá osoba získá „doby pojištění“ v členském státě A
a poté v členském státě C před tím, než se věnuje péči o děti v členském státě B, musí členský stát C, a nikoli členský stát A, uplatnit své právní předpisy na dotčené doby péče o dítě.