62021CJ0245_RES
Spojené věci C‑245/21 a C‑248/21
Bundesrepublik Deutschland
v.
MAaPBaLE
(žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesverwaltungsgericht)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 22. září 2022
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) č. 604/2013 – Určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu – Články 27 a 29 – Přemístění dotyčné osoby do členského státu příslušného k posouzení její žádosti – Odklad přemístění z důvodu pandemie covidu-19 – Nemožnost provést přemístění – Soudní ochrana – Důsledky pro lhůtu pro přemístění“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu – Nařízení č. 604/2013 – Postupy při převzetí a přijetí zpět – Lhůta pro přemístění žadatele o udělení mezinárodní ochrany – Přijetí zrušitelného rozhodnutí o odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění příslušnými orgány členského státu – Rozhodnutí odůvodněné praktickou nemožností provést přemístění z důvodu pandemie covidu-19 – Přerušení lhůty pro přemístění – Nepřípustnost
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 604/2013, čl. 27 odst. 4 a čl. 29 odst. 1)
(viz body 47–50, 57, 59–62, 68–71 a výrok)
Shrnutí
Odklad výkonu rozhodnutí o přemístění žadatele o azyl do příslušného členského státu z důvodu pandemie covidu-19 nemá za následek přerušení šestiměsíční lhůty pro přemístění
Jakmile tato lhůta uplyne, stává se členským státem příslušným pro posouzení žádosti o azyl dožadující členský stát
V průběhu roku 2019 podali LE, MA a PB v Německu žádosti o azyl. LE však předtím podal žádost o mezinárodní ochranu v Itálii a MA a PB vstoupili neoprávněně na území tohoto posledně uvedeného členského státu, kde byli zaregistrováni jako žadatelé o mezinárodní ochranu. V důsledku toho požádal příslušný německý orgán italské orgány o přijetí LE zpět a o převzetí MA a PB na základě nařízení Dublin III (
1
). Následně tento orgán prohlásil žádosti o azyl dotyčných osob za nepřípustné a nařídil jejich vyhoštění do Itálie.
V únoru roku 2020 italské orgány informovaly německé orgány o tom, že z důvodu pandemie covidu-19 již nebudou do Itálie a z ní prováděna přemísťování podle nařízení Dublin III. Rozhodnutími přijatými v březnu a v dubnu roku 2020 příslušný německý orgán odložil, dokud nebude rozhodnuto jinak, výkon příkazů k vyhoštění dotyčných osob zejména na základě uvedeného nařízení (
2
), z důvodu, že tato přemístění nelze provést s ohledem na vývoj pandemie covidu-19.
Rozsudky vydanými v červnu 2020 a v srpnu 2020 zrušil Verwaltungsgericht (správní soud, Německo) rozhodnutí, jimiž uvedený orgán prohlásil žádosti dotyčných osob o azyl za nepřípustné a nařídil jejich vyhoštění. Tento soud konstatoval, že za předpokladu, že Italská republika byla příslušná k posouzení žádostí dotyčných osob o azyl, přešla tato příslušnost na Spolkovou republiku Německo z důvodu, že uplynula lhůta pro přemístění stanovená v nařízení Dublin III (
3
), neboť tato lhůta nebyla přerušena výše uvedenými rozhodnutími o odkladu.
Předkládající soud, k němuž byl podán opravný prostředek Revision proti těmto rozsudkům, pochybuje, zda rozhodnutí o odkladu výkonu příkazů k vyhoštění vydaných vůči dotyčným osobám mohou mít za následek přerušení běhu lhůty pro přemístění.
Soudní dvůr rozhodl, že lhůta pro přemístění stanovená v nařízení Dublin III (
4
) není přerušena, pokud příslušné orgány členského státu přijmou na základě tohoto nařízení (
5
) zrušitelné rozhodnutí o odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění z důvodu, že tento výkon je z praktického hlediska nemožný s ohledem na pandemii covidu-19.
Závěry Soudního dvora
V tomto ohledu Soudní dvůr na úvod upřesňuje, že pokud byl přiznán odkladný účinek odvolání podanému proti rozhodnutí o přemístění rozhodnutím přijatým příslušnými orgány za podmínek stanovených v nařízení Dublin III (
6
), začíná lhůta pro přemístění běžet od vydání konečného rozhodnutí o tomto odvolání, takže k výkonu rozhodnutí o přemístění musí dojít nejpozději do šesti měsíců od konečného rozhodnutí o uvedeném odvolání. Takové řešení však předpokládá, že rozhodnutí o odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění bylo těmito orgány přijato v mezích působnosti ustanovení, které stanoví takový odkladný účinek (
7
).
Stran této oblasti působnosti Soudní dvůr zaprvé uvádí, že použití tohoto ustanovení je úzce vázáno na podání opravného prostředku proti rozhodnutí o přemístění dotčenou osobou, neboť k odkladu, o němž rozhodly tyto orgány, musí dojít, „dokud nebude rozhodnuto o opravném prostředku“.
Zadruhé je toto ustanovení, pokud jde o jeho kontext, součástí oddílu nadepsaného „Procesní záruky“ (
8
). Kromě toho je uvedené ustanovení součástí článku nadepsaného „Opravné prostředky“ a následuje po odstavci věnovaném odkladnému účinku odvolání proti rozhodnutí o přemístění, který doplňuje tím, že povoluje členským státům, aby umožnily příslušným orgánům odložit výkon rozhodnutí o přemístění v případech, kdy odklad vykonatelnosti v návaznosti na podání odvolání nevyplývá ani ze zákona, ani ze soudního rozhodnutí.
Konečně, pokud jde o cíle sledované nařízením Dublin III, šestiměsíční lhůta pro přemístění, jež je stanovena v tomto nařízení, má zajistit, aby byla dotčená osoba co možná nejrychleji přemístěna do příslušného členského státu k posouzení její žádosti o mezinárodní ochranu. S ohledem na přerušující účinek odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění na lhůtu pro přemístění, by přitom výklad dotčeného ustanovení v tom smyslu, že povoluje členským státům, aby příslušným orgánům umožnily odložit výkon rozhodnutí o přemístění z důvodu, který nemá přímou souvislost se soudní ochranou dotyčné osoby, mohl vést k tomu, že by lhůta pro přemístění pozbyla veškeré účinnosti, že by došlo ke změně rozdělení příslušností mezi členskými státy vyplývajícího z nařízení Dublin III a k prodloužení vyřizování žádostí o mezinárodní ochranu.
Soudní dvůr má tedy za to, že příslušné orgány mohou nařídit odklad výkonu rozhodnutí o přemístění v rámci definovaném k tomuto účelu nařízením Dublin III pouze tehdy, pokud z okolností souvisejících s tímto výkonem vyplývá, že uvedené osobě musí být v zájmu zajištění její účinné soudní ochrany umožněno zůstat na území členského státu, který uvedené rozhodnutí přijal, dokud nebude přijato konečné rozhodnutí o tomto opravném prostředku. Zrušitelné rozhodnutí o odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění z důvodu, že tento výkon je z praktického hlediska nemožný, nelze proto považovat za rozhodnutí, které spadá do tohoto rámce. Okolnost, že praktická nemožnost provést výkon rozhodnutí o přemístění může znamenat nezákonnost tohoto rozhodnutí podle vnitrostátního práva dotčeného členského státu, nemůže tento závěr zpochybnit. Jednak totiž zrušitelnost rozhodnutí o odkladu výkonu rozhodnutí o přemístění vylučuje závěr, že tento odklad byl nařízen do doby, než bude rozhodnuto o opravném prostředku proti rozhodnutí o přemístění, a s cílem zajistit soudní ochranu dotčené osoby, neboť nelze vyloučit, že ke zrušení uvedeného odkladu dojde před rozhodnutím o tomto odvolání. Dále pak z různých ustanovení nařízení Dublin III vyplývá, že unijní normotvůrce neměl za to, že by praktická nemožnost vykonat rozhodnutí o přemístění měla odůvodňovat přerušení nebo odklad lhůty pro přemístění.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31, dále jen „nařízení Dublin III“).
(
2
) – Tato rozhodnutí byla přijata na základě čl. 27 odst. 4 nařízení Dublin III, podle něhož mohou členské státy stanovit, že příslušné orgány mohou z úřední moci rozhodnout o odložení výkonu rozhodnutí o přemístění do doby, než bude rozhodnuto o odvolání nebo o přezkumu.
(
3
) – Viz čl. 29 odst. 1 nařízení Dublin III, podle něhož se přemístění žadatele z dožadujícího členského státu do příslušného členského státu provádí po konzultaci dotyčných členských států v souladu s vnitrostátním právem dožadujícího členského státu, jakmile je to z praktického hlediska možné, avšak nejpozději šest měsíců od přijetí [vyhovění] žádosti jiným členským státem o převzetí dotyčné osoby nebo o její přijetí zpět nebo od vydání konečného rozhodnutí o opravném prostředku nebo o přezkumu, pokud má podle čl. 27 odst. 3 odkladný účinek.
(
4
) – Viz čl. 29 odst. 1 nařízení Dublin III.
(
5
) – Rozhodnutí je tedy založeno na čl. 27 odst. 4 nařízení Dublin III.
(
6
) – V souladu s čl. 27 odst. 4 nařízení Dublin III.
(
7
) – Jedná se o čl. 27 odst. 4 nařízení Dublin III.
(
8
) – Oddíl IV kapitoly VI nařízení Dublin III.