62022CC0261
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 13. července 2023 (
1
)
Věc C‑261/22
GN
za účasti:
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnuti 2002/584/SVV – Postupy předávání mezi členskými státy – Respektování soukromého a rodinného života – Práva dítěte – Matky žijící ve společné domácnosti s nezletilými dětmi – Důvody pro odmítnutí výkonu či odložení předání“
I. Úvod
1.
Do vězení chodí i matky.
2.
Odsouzená osoba skutečně někdy může být matkou malých dětí. Situací, kdy byl proti jedné takové matce vydán evropský zatýkací rozkaz (dále jen „EZR“) za účelem výkonu trestu odnětí svobody, se Soudní dvůr zabývá poprvé. Je pro výkon takového EZR relevantní nejvlastnější zájem dítěte?
3.
Předkládající soud [Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie)] zde žádá o výklad rámcového rozhodnutí o EZR (
2
): je možné odmítnout nebo odložit výkon EZR, pokud je vyžádanou osobou matka, která žije ve společné domácnosti se svými nezletilými dětmi?
II. Okolnosti projednávané věci, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
4.
Dne 26. června 2020 vydal belgický justiční orgán EZR proti GN za účelem výkonu trestu odnětí svobody v délce pěti let, který byl uložen za trestné činy obchodování s lidmi a napomáhání k nedovolenému přistěhovalectví. GN byla odsouzena v nepřítomnosti a podle belgického práva byla o řízení řádně informována.
5.
Byla zatčena v Boloni (Itálie) dne 2. září 2021. Po zatčení byl její nezletilý syn, který byl do té doby s ní, svěřen do péče sociálních služeb. Vzhledem k tomu, že GN nesouhlasila se svým předáním, byla vzata do vazby, jež byla později nahrazena domácím vězením, v jehož rámci se znovu shledala se svým synem.
6.
Na jednání konaném dne 17. září 2021 si Corte d’appello di Bologna (odvolací soud v Boloni, Itálie) vyžádal podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR informace od vystavujícího justičního orgánu. Dotazoval se na způsob výkonu trestu matek žijících ve společné domácnosti s nezletilými dětmi v Belgii, na vězeňské zacházení, kterému bude GN podrobena, na opatření, jež budou přijata ve vztahu k jejímu synovi, a na možnost obnovy řízení, které skončilo vynesením rozsudku v její nepřítomnosti. Státní zastupitelství v Antverpách odpovědělo, že zodpovězení položených otázek je v Belgii záležitostí Federálního úřadu pro spravedlnost. Poté již k žádné další komunikaci mezi oběma justičními orgány nedošlo.
7.
Rozsudkem ze dne 15. října 2021 Corte d’appello di Bologna (odvolací soud v Boloni) odmítl předání GN, jelikož se jedná o matku dítěte mladšího tří let, které s ní v době zatčení žilo ve společné domácnosti samo, a nařídil její okamžité propuštění. Podle tohoto soudu není při absenci odpovědi vystavujícího justičního orgánu jisté, že v belgickém právním řádu jsou uznány způsoby zajištění srovnatelné se způsoby zajištění italského státu, které chrání právo matky na to, aby nebyla zbavena vztahu se svými dětmi, a zajišťují dětem nezbytnou mateřskou a rodinnou pomoc zaručenou italskou ústavou, článkem 3 Úmluvy o právech dítěte (
3
) a článkem 24 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
8.
Proti výše uvedenému rozsudku podali samostatné kasační opravné prostředky Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (vrchní státní zástupce u odvolacího soudu v Boloni, Itálie) a sama GN. Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), který tyto kasační opravné prostředky projednává, se rozhodl položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 1 odst. 2 a 3 a články 3 a 4 rámcového rozhodnutí [o EZR] vykládány v tom smyslu, že neumožňují vykonávajícímu justičnímu orgánu odmítnout nebo v každém případě odložit předání matky, se kterou žijí ve společné domácnosti nezletilé děti?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, jsou čl. 1 odst. 2 a 3 a články 3 a 4 rámcového rozhodnutí [o EZR] slučitelné s článkem 7 a čl. 24 odst. 3 Listiny […], a to také s ohledem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 8 [Evropské úmluvy o lidských právech (EÚLP), podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950] a ústavní tradice společné členským státům, v rozsahu, v němž ukládají předání matky s následným zpřetrháním jejích vazeb s nezletilými dětmi, které s ní žijí ve společné domácnosti, bez zohlednění nejvlastnějšího zájmu dítěte?“
9.
Písemná vyjádření předložili GN, vrchní státní zástupce u odvolacího soudu v Boloni, vlády Maďarska, Nizozemska a Itálie, Rada Evropské unie a Evropská komise. Na jednání konaném dne 28. března 2023 přednesly svá ústní vyjádření GN, vlády Nizozemska a Itálie, Rada a Evropská komise.
III. Analýza
10.
S cílem poskytnout Soudnímu dvoru užitečnou odpověď navrhuji otázky položené předkládajícím soudem přeformulovat. Tento soud si v první řadě přeje zjistit, zda je oprávněn odmítnout výkon EZR, pokud předáním riskuje porušení základních práv matky, jejíž předání je požadováno, a základních práv nezletilých dětí, které s ní žijí ve společné domácnosti. Podpůrně si pak přeje zjistit, zda by mohl takové předání odložit. Dotčenými základními právy jsou právo na rodinný život zaručené článkem 7 Listiny a nejvlastnější zájem dítěte zaručený článkem 24 Listiny.
11.
Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je slučitelnost rámcového rozhodnutí o EZR s oběma dotčenými základními právy, pokud by bylo vykládáno tak, že za takových okolností, jako jsou okolnosti, které nastaly v původním řízení, brání odmítnutí nebo odložení výkonu EZR. Tato otázka se tak stává relevantní pouze tehdy, pokud Soudní dvůr možnost odmítnout výkon EZR vyloučí. Vzhledem k odpovědi na první otázku, kterou navrhnu Soudnímu dvoru, však nebude nutné na druhou otázku odpovídat.
12.
Otázka, kterou předkládající soud nastolil, je standardní a zároveň nová. Standardní je proto, že se jedná o další z řady předběžných otázek, jejichž podstatou je to, zda riziko porušení základního práva může být důvodem pro odmítnutí výkonu EZR mimo povinné nebo nepovinné důvody pro odmítnutí výkonu výslovně uvedené v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí o EZR (
4
).
13.
Je však rovněž zcela nová, neboť poprvé by mohlo být důvodem pro odmítnutí výkonu možné porušení základních práv nejen vyžádané, ale také třetí osoby: nezletilého dítěte matky, jejíž předání je požadováno.
14.
Podle mého názoru je třeba tuto otázku rozdělit na dvě části. Proto se budu nejprve zabývat okolnostmi, za nichž může právo matky na rodinný život zaručené článkem 7 Listiny odůvodnit odmítnutí jejího předání. Odpověď na tuto otázku lze poskytnout na základě již ustálené judikatury týkající se výkladu čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR. Následně rozeberu důsledky, které pro vykonávající orgán vyplývají z povinnosti jednat v nejvlastnějším zájmu dítěte, jak vyžaduje článek 24 Listiny. Budu argumentovat tím, že práva dítěte mohou odůvodnit odmítnutí předání. Nakonec se budu samostatně zabývat možností předání odložit.
A.
Riziko porušení práva matky na rodinný život a „dvoufázový test“
15.
Možnost odmítnout výkon EZR z důvodu, který není výslovně stanoven v samotném rámcovém rozhodnutí o EZR, Soudní dvůr uznal teprve v rozsudku Aranyosi a Căldăraru z roku 2016 (
5
).
16.
V uvedené věci Soudní dvůr konstatoval, že vážné riziko porušení zákazu nelidského a ponižujícího zacházení, absolutního základního práva zaručeného článkem 4 Listiny, může být důvodem pro odmítnutí předání. Soudní dvůr vycházel z čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR a rozhodl, že odmítnutí podléhá požadavku, aby vykonávající orgán zaprvé potvrdil, že ve vystavujícím členském státě existují systémové nebo celoplošné nedostatky, pokud jde o dodržování článku 4 Listiny, a zadruhé, že hrozí porušení práva konkrétní dotčené osoby (
6
).
17.
Jedná se o takzvaný „dvoufázový test“ (
7
). Soudní dvůr v několika následujících rozsudcích ve věcech, v nichž byl povětšinou žádán, aby objasnil rozsah šetření prováděného vykonávajícím justičním orgánem při použití tohoto testu, své stanovisko vyjádřené v rozsudku ve věci Aranyosi a Căldăraru potvrdil (
8
).
18.
V řadě dalších věcí, které byly založeny na stejné argumentaci, jako je argumentace použitá ve věci Aranyosi a Căldăraru, Soudní dvůr konstatoval, že odmítnutí předání za podmínek, že byl splněn „dvoufázový test“, je odůvodněné, pokud jde o možné porušení práva vyžádané osoby na spravedlivý proces, které je zaručeno čl. 47 Listiny. Takto rozhodl ve věci LM (
9
) a toto rozhodnutí potvrdil v řadě následujících věcí (
10
).
19.
Ve všech těchto věcech se bez výjimky jednalo o základní právo vyžádané osoby. V projednávané věci by vyvstala podobná otázka jako ve věcech uvedených v předchozích bodech, pokud by byl Soudní dvůr dotázán na to, zda se GN může na obranu proti předání dovolávat svého práva na rodinný život zakotveného v článku 7 Listiny.
20.
Možnost učinit výjimku z povinnosti vykonat EZR byla tedy doposud potvrzena pouze ve vztahu ke dvěma základním právům, a sice právům zaručeným články 4 a 47 Listiny (
11
). Není mi však zřejmý žádný zásadní důvod, proč by tentýž závěr neplatil, pokud by vzniklo podezření na systémové nebo obecné nedostatky v ochraně jiného základního práva (
12
), například práva na rodinný život, jako je tomu v projednávané věci.
21.
Výchozím bodem tohoto posuzování je skutečnost, že jak správně Komise zdůraznila na jednání, uložení trestu odnětí svobody nutně zasahuje do práva GN na rodinný život. Toto omezení je však v zásadě považováno za nezbytné pro dosažení jiného společenského zájmu, kterým je vyloučení beztrestnosti pachatelů trestných činů (
13
). Členské státy nicméně musí při používání svých donucovacích pravomocí vůči jednotlivcům dodržovat zásadu proporcionality. Proto jsou povinny omezovat právo na rodinný život matek ve vězení co možná nejméně. Při volbě způsobu, jakým tomuto právu dostojí, však mají prostor pro uvážení (
14
).
22.
Proto jsem toho názoru, že GN by se mohla dovolávat svého práva na rodinný život jakožto důvodu pro odmítnutí výkonu EZR pouze tehdy, pokud by měl vykonávající orgán důvodné podezření, že vystavující stát nebude respektovat její právo na rodinný život.
23.
Jak Soudní dvůr opakovaně uvedl (
15
), mechanismus EZR vychází z předpokladu, že členské státy dodržují základní práva.
24.
Výchozí postoj tedy v souladu s čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR je ten, že vystavující členský stát má v rámci svého právního systému a praxe zavedena taková opatření, která nepřiměřeně neomezují právo vězněných osob na zachování jejich rodinných vazeb. Tento předpoklad lze zpochybnit pouze tehdy, pokud má vykonávající orgán povědomí (
16
) o systémových nebo celoplošných nedostatcích v souvislosti se zajišťováním práva osob uvězněných ve vystavujícím státě na rodinný život.
25.
Zásadní je, že tento závěr nemůže být založen na poznatku, že vystavující členský stát učinil ohledně ochrany rodinného života vězněných osob jinou legislativní volbu než vykonávající členský stát.
26.
Bez výjimky ve všech věcech, v nichž byl vykládán čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR tak, že umožňuje odmítnutí předání, bylo spouštěcím mechanismem dvoufázového testu povědomí vykonávajícího orgánu o možných systémových nebo obecných nedostatcích v ochraně příslušného základního práva ve vystavujícím státě. Pouze v takovém případě se mohl tento orgán odchýlit od zásady vzájemné důvěry a zpochybnit ochranu základních práv ve vystavujícím státě uplatněním uvedeného testu.
27.
V projednávané věci není pro spuštění dvoufázového testu důvod. Neexistuje totiž nezbytný spouštěcí mechanismus – podezření, že Belgie systematicky porušuje právo matek, které jsou ve výkonu trestu odnětí svobody, na rodinný život.
28.
Za těchto okolností nemůže vykonávající orgán výkon EZR odmítnout z důvodu možného porušení práva GN na rodinný život.
29.
Přesto se lze oprávněně tázat, zda práva GN nemohou být ve výsledku až příliš omezena (například v hypotetické situaci, kdy pravidla věznice, v níž vykonává trest, povolují rodinné návštěvy pouze jednou týdně). Vyloučit individuální porušení v každé jednotlivé situaci je samozřejmě nemožné.
30.
Systém vzájemného uznávání, na němž je založen EZR a další podobné nástroje unijního práva (
17
), však nespočívá na (nepravděpodobném) očekávání, že základní práva nebudou nikdy porušována. Vychází spíše z předpokladu, že individuální porušení základního práva bude řešeno. To je však odpovědností vystavujícího státu (
18
). Jednotlivé případy porušení základních práv má řešit vystavující, a nikoli vykonávající členský stát, a to i prostřednictvím zajištění přístupu ke svým soudům (
19
).
31.
Kromě toho, i když nelze vyloučit jednotlivá porušení, bylo by nemožné, aby vykonávající orgán taková porušení předvídal, pokud by neexistoval náznak toho, že k nim ve vystavujícím členském státě dochází systematicky.
32.
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci chybí jakékoli náznaky systémových nebo obecných nedostatků v oblasti záruk vlastních rodinnému životu vězněných osob v Belgii, jsem toho názoru, že vykonávající orgán nemůže z tohoto důvodu předání odmítnout (
20
).
33.
Opačný závěr by zbavil zásadu vzájemné důvěry, na níž je vzájemné uznávání založeno, veškerého obsahu.
B.
Nejvlastnější zájem dítěte
34.
Dalšími osobami (vzhledem k tomu, že bylo oznámeno, že GN se po vydání EZR narodilo druhé dítě), jejichž základní práva jsou v projednávané věci dotčena, jsou děti GN.
35.
Ty rovněž požívají práva na rodinný život. Kromě toho, pokud jde o děti, jejich právo na rodinný život musí být vždy vykládáno ve světle jiného ustanovení Listiny, konkrétně jejího článku 24 (
21
).
36.
Článek 24 Listiny chrání práva dítěte. Jeho odstavec 2 má ve vztahu k projednávané věci zvláštní význam. Stanoví, že „při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány, nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte“. V odstavci 3 tohoto článku se dále uvádí, že „každé dítě má právo udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči, ledaže by to bylo v rozporu s jeho zájmy“ (
22
).
37.
Možné porušení základních práv dětí GN souvisí s EZR pouze nepřímo: jsou potenciálními vedlejšími poškozenými výkonem EZR, na jehož základě má být jejich matka vydána.
38.
Článek 24 Listiny se však vztahuje na všechny činnosti, které vyplývají z aplikace unijního práva, i když se dítěte přímo netýkají, ale mají pro něj závažné důsledky (
23
).
39.
Rozhodnutí o tom, zda vykonat EZR, proto může být ovlivněno obavami o nejvlastnější zájem dítěte.
40.
Avšak vzhledem k tomu, že děti jsou výkonem EZR dotčeny pouze nepřímo (
24
), je otázka ochrany jejich práv odlišného rázu než otázka, která byla podstatou předchozích věcí týkajících se čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR.
41.
Případné odmítnutí výkonu EZR za účelem ochrany nejvlastnějšího zájmu dítěte není otázkou vzájemné důvěry. Tomuto zájmu je třeba věnovat pozornost i v případě, že vystavující členský stát nabízí vysokou úroveň ochrany dětí, jejichž matky jsou ve vězení.
42.
Ochrana tohoto zájmu ze své podstaty vyžaduje odlišné posouzení: na počátku jakékoli analýzy stojí konkrétní situace dotčeného dítěte, a nikoli podmínky ve vystavujícím členském státě. Způsob, jakým vystavující stát zachází s vězni s malými dětmi, hraje při rozhodování vykonávajícího orgánu roli nikoli z důvodu nedůvěry ve vystavující členský stát, ale spíše jako faktor v rámci rozhodování o tom, jaké rozhodnutí je pro konkrétní dítě nejlepší.
43.
V tomto ohledu je dvoufázový test jakožto záštita zásady vzájemné důvěry pro zodpovězení otázky, zda lze výkon EZR odmítnout za účelem ochrany nejvlastnějšího zájmu dítěte, irelevantní (
25
).
44.
Dříve než se budu zabývat otázkou, zda nejvlastnější zájem dítěte může odůvodnit odmítnutí předání a jaké kroky musí vykonávající a vystavující orgány v tomto ohledu učinit, uvedu nejprve krátkou úvahu stran toho, jak bylo toto základní právo posuzováno v judikatuře Soudního dvora.
1. Nejvlastnější zájem dítěte v judikatuře Soudního dvora
45.
Nejvlastnější zájem dítěte byl v literatuře popsán jako „jeden z nejvíce neurčitých a nejméně srozumitelných právních pojmů“ (
26
). Ve stejném duchu se jiní odborníci zabývali zjišťováním přesné povahy povinností podle článku 24 Listiny (
27
) a zdůrazňovali potřebu blíže specifikovat způsob, jakým má být v unijním právu používána (
28
). Co se dozvídáme o nejvlastnějším zájmu dítěte z judikatury Soudního dvora?
46.
Jediným rozsudkem, který se konkrétně týkal systému EZR, je rozsudek Soudního dvora ve věci Piotrowski (
29
). V dané věci byla řešena možnost vykonat EZR v případě, že vyžádaná osoba je nezletilá. Soudní dvůr zdůraznil, že za účelem ochrany práv dítěte v takových situacích byla přijata směrnice 2016/800 (
30
). Ta stanoví minimální pravidla, která se konkrétně týkají procesních práv dětí, na něž se vztahuje EZR (
31
). Výkon EZR totiž nelze automaticky odmítnout, je-li vyžádaná osoba nezletilá, ledaže tato nezletilá osoba nedosáhla věku trestní odpovědnosti (
32
).
47.
Podle mého názoru však toto rozhodnutí není příliš užitečné v situacích, jako je tato: kdy dítě, jehož práva jsou dotčena, není samo vyžádanou osobou.
48.
Uvedený rozsudek nicméně odráží důraz Soudního dvora na nutnost provést konkrétní posouzení situace daného dítěte. Totéž bylo zdůrazněno i ve vztahu k jiným oblastem unijního práva. Například v oblasti azylu Soudní dvůr v souvislosti s navrácením nezletilé osoby bez doprovodu konstatoval, že „pouze celkové a důkladné posouzení situace dotčené nezletilé osoby bez doprovodu umožňuje určit ‚nejvlastnější zájem dítěte‘ “ (
33
).
49.
Kromě toho Soudní dvůr v souvislosti s rozhodnutím o navrácení otce nezletilé dcery uvedl zcela konkrétní okolnosti, které je třeba při rozhodování o navrácení vzít v úvahu. Jsou to mimo jiné věk dítěte, jeho fyzický a emoční vývoj, míru jeho citové vazby na oba rodiče, jakož i riziko, že by odloučení od rodiče ohrozilo psychickou rovnováhu dítěte (
34
).
50.
Soudní dvůr v souvislosti se sloučením rodin státních příslušníků třetích zemí rovněž konstatoval, že v rámci posouzení každého konkrétního rozhodnutí, kterým by mohlo být dítě dotčeno, musí být zohledněna jeho potřeba pravidelně udržovat osobní vztahy s oběma rodiči (
35
). Orgán, jenž přijímá rozhodnutí, jež se týká dítěte, musí rovněž zohlednit míru citových vztahů, které dítě navázalo se svými opatrovníky, jakož i míru závislosti dítěte na svých opatrovnících, neboť tito opatrovníci vykonávají rodičovskou zodpovědnost a nesou právní a finanční odpovědnost za dotčené dítě (
36
).
51.
Dalším důležitým hlediskem je schopnost rodiče převzít plnou zodpovědnost za péči o dítě (
37
) a závislost dítěte na rodiči (
38
).
52.
Těmto rozsudkům je společné to, že podle nich je při posuzování nejvlastnějšího zájmu dítěte vždy prvním krokem v rámci jakéhokoli rozhodování zjištění situace tohoto, přičemž je třeba zjistit jeho konkrétní situaci (
39
).
53.
Uvedené vypovídá o požadavku vyjádřeném v čl. 24 odst. 2 Listiny, podle něhož musí být prvořadým hlediskem zájem dítěte: vždy, když se jedná o děti, musí být prvořadým posuzovaným hlediskem jejich zájmy, a to vždy s ohledem na konkrétní situaci dítěte (
40
).
54.
Teprve po provedení takového posouzení má příslušný orgán dostatek informací, aby mohl přistoupit k vydání příslušného rozhodnutí – v projednávané věci o tom, zda má být EZR vykonán.
55.
Znamená nejvlastnější zájem dítěte jakožto prvořadé hledisko také to, že jakékoli rozhodnutí orgánu veřejné moci, které do něj zasahuje, je výslovně zakázáno? Nebo nejvlastnější zájem dítěte vyžaduje, aby tyto zájmy byly vyvažovány s jinými veřejnými zájmy, o něž se v konkrétní věci jedná (
41
)?
56.
Jak doložím v následujícím oddíle, jsem toho názoru, že nejvlastnější zájem dítěte a priori nepředstavuje absolutní překážku pro výkon EZR. Přesto se jedná o poměrně značné omezení: jak naznačím, pro vykonávající justiční orgán, který v projednávané věci rozhoduje o EZR, je překážkou až příliš vysokou.
2. Co by měl vykonávající justiční orgán zohlednit při rozhodování o nejvlastnějším zájmu dítěte?
57.
Zaprvé čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR se nevztahuje pouze na vyžádané osoby, ale také na všechny ostatní osoby, které mohou být EZR dotčeny (
42
). Nic tedy nenasvědčuje tomu, že by toto ustanovení chránilo před porušením základních práv pouze vyžádané osoby. Zadruhé, i kdyby čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR neexistoval, v případě, že se použije unijní právo, platí i základní práva zakotvená v Listině (
43
).
58.
Vykonávající justiční orgán je tedy nepochybně povinen přijmout takové rozhodnutí, jež chrání nejvlastnější zájmy dětí GN.
59.
Prvním krokem v každé věci, která se týká práv dítěte, musí být konkrétní a podrobné posouzení individuální situace dotčeného dítěte (
44
). Vykonávající justiční orgán musí pro účely tohoto posouzení vzít v úvahu všechny relevantní informace.
60.
Pro fungování EZR je zásadní, že shromažďování těchto informací zahrnuje (
45
) komunikaci s vystavujícím justičním orgánem podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR (
46
).
61.
Vykonávající justiční orgán v projednávané věci skutečně předložil vystavujícímu justičnímu orgánu žádost o dodatečné informace podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR. Dotazoval se na vězeňské podmínky pro matky s malými dětmi v Belgii. Vystavující justiční orgán na tuto otázku neodpověděl, ale místo toho odkázal vykonávající justiční orgán na belgický Federální úřad pro spravedlnost, který je za tyto záležitosti zodpovědný. Vykonávající justiční orgán nepoložil žádné doplňující otázky.
62.
Jedná se o uspokojivé využití komunikačního mechanismu podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR?
63.
Rozhodně ne.
64.
Soudní dvůr při několika příležitostech zdůraznil význam komunikačního mechanismu mezi oběma justičními orgány při výkonu EZR. Uvedl, že je vyjádřením povinnosti loajální spolupráce, podle níž se „členské státy […] navzájem respektují a pomáhají si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv“ (
47
).
65.
To vedlo Soudní dvůr k závěru, že oba justiční orgány musí plně využívat nástroje stanovené rámcovým rozhodnutím o EZR (
48
), jakým je i komunikační mechanismus ve smyslu čl. 15 odst. 2 tohoto rozhodnutí.
66.
V projednávané věci to znamená, že dotčené justiční orgány musí využít čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR, aby byl vykonávající justiční orgán dostatečně informován o situaci, která by GN a její děti čekala v Belgii.
67.
Lze si představit, že během takového komunikačního procesu by vystavující justiční orgán poskytl informace o vězeňských podmínkách pro matky s malými dětmi nebo o existujících alternativách. Je však také možné, že děti GN odmítne přijmout. Možností je nekonečně mnoho. Všechny tyto informace jsou důležité pro určení toho, zda je výkon EZR ve vztahu ke GN v nejvlastnějším zájmu jejích dětí.
68.
Důležitou otázkou z pohledu vykonávajícího justičního orgánu, zejména v případě, o jaký se jedná v projednávané věci, je to, jaký důsledek bude mít ignorování žádosti o informace ze strany vystavujícího justičního orgánu. Mělo by to vést k automatickému odmítnutí výkonu EZR?
69.
Komise na jednání tvrdila, že pokud nebude odpověď poskytnuta v přiměřené lhůtě, důsledek by měl být skutečně takový (
49
).
70.
Nesouhlasím s tím, že rámcové rozhodnutí o EZR spojuje se situací, kdy od vystavujícího justiční orgánu nepřijde žádná odpověď, automatický důsledek v podobě odmítnutí výkonu.
71.
Nicméně nejvlastnější zájem dítěte jakožto prvořadé hledisko zde nabývá konkrétní podobu. Pokud vykonávající orgán neobdrží dostatečné informace, které by mu umožnily získat naprostou jistotu stran toho, že výkon EZR nebude v rozporu s tímto zájmem, měl by předání odmítnout.
72.
V takové situaci by nejvlastnější zájem dítěte skutečně představoval příliš vysokou překážku, kterou by vykonávající justiční orgán nemohl překonat.
3. Nástroje pro předcházení beztrestnosti zakotvené v rámcovém rozhodnutí o EZR
73.
Velká část judikatury, v níž je vysvětlován význam a účinky nejvlastnějšího zájmu dítěte, vznikla v oblasti azylu a migrace. Přestože je užitečná pro stanovení kritérií, která se tohoto zájmu týkají, nebezpečí beztrestnosti v této oblasti práva nevzniká.
74.
V projednávané věci je tedy Soudní dvůr vyzván k tomu, aby nalezl rovnováhu mezi cílem zajistit nejvlastnější zájem dítěte, jenž by měl být prvořadým hlediskem, s cílem vyloučit beztrestnost, který je jedním z hlavních cílů systému EZR (
50
).
75.
Zúčastnění ve svých písemných vyjádřeních a na jednání diskutovali o dalších možnostech, jak k uvedenému zájmu přistupovat. Cílem těchto diskusí bylo najít alternativu k odmítnutí výkonu EZR (a zabránit tak beztrestnosti GN) a zároveň zajistit ochranu tohoto nejvlastnějšího zájmu.
76.
Zatímco zavedení jakéhokoli nového řešení je záležitostí unijního normotvůrce a nikoli Soudního dvora, mám za to, že určitá ustanovení rámcového rozhodnutí o EZR poskytují některé nástroje, jež jsou užitečné pro řešení takových situací, jako je tato. Podle mého názoru mohou snížit nebezpečí beztrestnosti vznikající při ochraně nejvlastnějšího zájmu dítěte. Mezi tato ustanovení patří konkrétně čl. 23 odst. 4, jakož i čl. 4 odst. 6 a čl. 5 odst. 3 uvedeného rozhodnutí.
a) Odložení předání: čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR
77.
Svou první předběžnou otázkou si předkládající soud přeje zjistit nejen to, zda lze výkon EZR odmítnout, ale také to, zda jej lze podpůrně odložit.
78.
Zúčastněné strany před Soudním dvorem diskutovaly o možnosti použití čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR v projednávané věci. Toto ustanovení zní následovně: „Předání lze výjimečně dočasně odložit ze závažných humanitárních důvodů, například existují-li závažné důvody domnívat se, že by to zřejmě ohrozilo život nebo zdraví vyžádané osoby. Výkon [EZR] se uskuteční, jakmile tyto důvody pominou. Vykonávající justiční orgán neprodleně informuje vystavující justiční orgán a dohodne s ním nové datum předání. V tomto případě se předání uskuteční ve lhůtě do deseti dnů od nového data“.
79.
Vrchní státní zástupce u odvolacího soudu v Boloni je toho názoru, a totéž uvedla na jednání také italská vláda, že výkon by v žádném případě neměl být odmítnut, ale pouze odložen podle čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR do doby, než dítě dosáhne vyšší úrovně zralosti. Rada navrhla, že vážné riziko pro dítě by mohlo být v některých případech vykládáno jako vážný humanitární důvod, který by odůvodnil použití čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR.
80.
Komise na jednání vyjádřila nesouhlas a dodala, že toto ustanovení lze použít až poté, co bude fakticky rozhodnuto o výkonu.
81.
Bez ohledu na skutečnost, že čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR odkazuje konkrétně na vyžádanou osobu, není podle mého názoru jeho použití v takové věci, jako je projednávaná věc, možné. Jeho samotný text poukazuje na závažné humanitární důvody a uvádí příklad zjevného ohrožení zdraví vyžádané (a nikoli třetí) osoby.
82.
V rozsudku ve věci E. D. L. Soudní dvůr konstatoval, že čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR lze použít, pokud má vykonávající justiční orgán závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že „předání vyžádané osoby, která je vážně nemocná, by ji vystavilo skutečnému nebezpečí podstatného zkrácení délky života nebo rychlého, podstatného a nenapravitelného zhoršení zdravotního stavu (
51
)“.
83.
Podle mého názoru je skutečně vhodné tento přístup použít ve vztahu k vyžádané osobě: ačkoli by nebyl dán důvod pro odmítnutí výkonu EZR, jeho odložení je vzhledem ke stavu této osoby nezbytné.
84.
V situaci, která nastala v projednávané věci, je nejvlastnější zájem dítěte nezbytným hlediskem ve vztahu k jiným osobám, než je samotná vyžádaná osoba – tedy ve vztahu k jejím dětem. Pokud existuje riziko, že by předání matky představovalo pro její děti vážné nebezpečí (například pro jejich zdraví nebo emoční vývoj), mělo by to být podle mého názoru důležitým hlediskem již před rozhodnutím o předání.
85.
I v případě odhlédnutí od znění čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR a za předpokladu, že by jej bylo možné použít ve vztahu k dětem vyžádané osoby, vyčkávání, až dítě dosáhne zralejšího věku, jak navrhla italská vláda, by nevyhovovalo standardu humanitárních důvodů ve smyslu výkladu poskytnutého Soudním dvorem v rozsudku E. D. L.
86.
To by podle mého názoru narušilo účel čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR.
87.
V projednávané věci tedy použití tohoto ustanovení není na místě.
b) Článek 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR
88.
Další možnost, kterou by vykonávající justiční orgány mohly využít, pokud by rozhodly, že je v nejvlastnějším zájmu dítěte ponechat matku i dítě ve vykonávajícím členském státě, skýtá čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR.
89.
Poskytuje vykonávajícímu justičnímu orgánu možnost odmítnout výkon EZR, byl-li vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, pokud se vyžádaná osoba zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště, přičemž tento stát se zaváže provést výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.
90.
Hlavní účel tohoto ustanovení spočívá v tom, že se vykonávajícímu justičnímu orgánu umožní přiznat zvláštní význam možnosti zvýšit vyhlídky na sociální znovuzačlenění vyžádané osoby po uplynutí trestu, ke kterému byla odsouzena (
52
).
91.
Neexistuje však žádný důvod, proč by toto ustanovení nemohlo být použito rovněž za účelem ochrany nejvlastnějšího zájmu dítěte a zároveň vyloučení beztrestnosti. Aktivace čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR by mohla být nejlepší možností, pokud by z jakéhokoli důvodu souvisejícího s dotčeným dítětem bylo v jeho nejvlastnějším zájmu neopouštět vykonávající členský stát, ale zároveň by bylo důležité, aby udržovalo častý a blízký vztah se svou matkou (například v situaci, kdy druhý rodič nebo širší rodina žije ve vykonávajícím členském státě).
92.
Podle předkládajícího soudu Itálie provedla čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR do svého právního řádu tím, že pro možnost využít toto ustanovení stanovila podmínku, že vyžádaná osoba má v Itálii trvalé bydliště již nejméně pět let.
93.
Soudní dvůr konstatoval, že pojmy „zdržuje se“ a „má trvalé bydliště“ obsažené v čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR jsou autonomní pojmy unijního práva, které nemohou být vymezovány členskými státy (
53
). Podle Soudního dvora se tyto pojmy „tudíž vztahují na situace, ve kterých osoba, vůči níž byl vydán [EZR], buď zřídila své skutečné bydliště ve vykonávajícím členském státě, nebo si v důsledku stálého pobytu po určitou dobu v témže státě vytvořila pouto k posledně uvedenému státu, které je srovnatelné s poutem vzniklým v důsledku bydliště“ (
54
).
94.
Z uvedeného plyne předkládajícímu soudu povinnost vykládat své vnitrostátní právo v souladu s autonomním výkladem těchto pojmů poskytnutým Soudním dvorem, z něhož nevyplývá požadavek zdržovat se ve státě po dobu pěti let.
95.
Je pravda, že čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR poskytuje vykonávajícímu justičnímu orgánu možnost volby a nezakládá povinnost vykonat trest odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě. Pokud však jde o zajištění nejvlastnějšího zájmu dítěte, může se tato možnost stát povinností, shledá-li vykonávající justiční orgán, že je v nejvlastnějším zájmu dítěte, aby neopouštělo vykonávající členský stát (
55
).
96.
Toto ustanovení proto dle mého názoru poskytuje další procesní nástroj, pomocí něhož může vykonávající justiční orgán zmírnit nebezpečí beztrestnosti a nalézt rovnováhu mezi ním a nejvlastnějším zájmem dítěte.
c) Článek 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR
97.
Článek 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR stanoví, že je-li EZR vydán za účelem trestního stíhání osoby, která je státním příslušníkem vykonávajícího členského státu nebo zde má trvalé bydliště (
56
), může být předání podmíněno tím, že osoba bude po vyslechnutí vrácena do vykonávajícího členského státu, aby zde vykonala trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody uložené ve vystavujícím členském státě.
98.
Toto ustanovení je podle všeho protipólem čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR: ať už je EZR vydán za účelem trestního stíhání (jako v případě čl. 5 odst. 3), nebo výkonu trestu (čl. 4 odst. 6), mohou osoby, které mají trvalé bydliště ve vykonávajícím státě, využít možnosti vykonat trest v členském státě svého trvalého bydliště.
99.
Článek 5 odst. 3 se týká situací, kdy je EZR vydán za účelem trestního stíhání, k čemuž v projednávané věci patrně nedošlo. GN byla odsouzena v Belgii a EZR byl vydán výslovně za účelem výkonu trestu odnětí svobody.
100.
Na jednání však GN a Komise vysvětlily, že vzhledem k tomu, že GN byla odsouzena v nepřítomnosti, existuje možnost obnovy řízení v Belgii, což by podle jejich názoru učinilo z tohoto EZR rovněž EZR vydaný za účelem trestního stíhání.
101.
V takovém případě by čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR umožnil vykonávajícímu justičnímu orgánu podmínit předání osob, které jsou státními příslušníky vykonávajícího členského státu nebo zde mají trvalé bydliště, tím, že tyto osoby budou následně vráceny k výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody do tohoto členského státu.
102.
Zaprvé skutkové okolnosti projednávané věci vyvolávají pochybnosti stran toho, že GN má trvalé bydliště v Itálii. Toto posouzení nicméně přísluší předkládajícímu soudu.
103.
Zadruhé čl. 5 první věta rámcového rozhodnutí o EZR stanoví, že vykonávající orgán může této možnosti využít. Článek 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR tedy představuje další možnost, kterou mají vykonávající justiční orgány, pokud dospějí k závěru, že je v nejvlastnějším zájmu dítěte ponechat matku i dítě ve vykonávajícím členském státě.
104.
Avšak vzhledem k tomu, že EZR proti GN byl vydán výslovně za účelem výkonu trestu odnětí svobody, mám za to, že toto ustanovení nelze v projednávané věci použít.
IV. Závěry
105.
Ve světle předcházejících úvah navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) odpověděl následovně:
„1)
Článek 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy v zásadě nebrání odmítnutí výkonu EZR vydaného proti matce malých dětí, pokud je to v nejvlastnějším zájmu dítěte.
2)
Takové odmítnutí je možné pouze v případě, že vykonávající orgán nemá po zjištění konkrétní situace dítěte a po využití komunikačního mechanismu podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR dostatek informací, které by mu umožnily získat naprostou jistotu stran toho, že výkon EZR nebude s nejvlastnějším zájmem dítěte v rozporu.
3)
Dočasné odložení předání podle čl. 23 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR není možné uplatnit ve vztahu k jiné osobě, než k té, která je vyžádanou osobou, a mimo závažné humanitární důvody, například když je zjevně ohrožen život nebo zdraví vyžádané osoby.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, kterým se mění rámcová rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a posilují se jím procesní práva osob a podporuje uplatňování zásady vzájemného uznávání rozhodnutí na rozhodnutí vydaná v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24) (dále jen „rámcové rozhodnutí o EZR“).
(
3
) – Přijaté Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 20. listopadu 1989 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 1577, s. 3).
(
4
) – Soudní dvůr zavedl možnost odmítnout výkon EZR mimo situace, které jsou uvedeny v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí o EZR, v rozsudku ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
5
) – Ještě před vydáním rozsudku Aranyosi a Căldăraru se vnitrostátní soudy obávaly, že výkonem EZR by riskovaly porušení základních práv vyžádané osoby chráněných EÚLP, a proto se opakovaně obracely na Soudní dvůr s předběžnými otázkami. V těchto dřívějších věcech však Soudní dvůr nepovažoval za nezbytné stanovit další možnosti pro odmítnutí předání. Viz například rozsudky ze dne 3. května 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261), ze dne 26. února 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107), a ze dne 30. května 2013F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358).
(
6
) – Rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 93 a 94).
(
7
) – Je namístě uvést poznámku k terminologii: pojem „dvoufázový test“ byl použit ve stanovisku generálního advokáta Bobka ve věci Gavanozov (C‑852/19, EU:C:2021:346, poznámka pod čarou 42). Soudní dvůr jej v rozsudcích ze dne 17. prosince 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, bod 53), ze dne 22. února 2022, Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, body 52, 54, 55, 62 a 66), a ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, body 98 a 101) označil rovněž za „dvoufázový přezkum“. Tentýž pojem byl použit také ve stanovisku generálního advokáta A. Rantose ve spojených věcech Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, body 37, 38, 42 a poznámka pod čarou 41), stanovisku generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2022:573, body 7, 88, 90, 92, 93, 97, 106, 108 a poznámka pod čarou 57) a stanovisku generálního advokáta N. Emilioua ve věci M. D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, body 3, 23, 26, 32, 33, 51, 67, 70 a 88 a výrok). Za „dvoufázový přezkum“ jej nakonec označil i generální advokát M. Campos Sánchez-Bordona ve svém stanovisku ve věci E. D. L. (Důvod odmítnutí výkonu EZR na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2022:955, body 35 a 39).
(
8
) – V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 25. července 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Vězeňské podmínky v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, bod 62); ze dne 19. září 2018, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, bod 42); a ze dne 15. října 2019, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, body 52 a 55).
(
9
) – Rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, body 61 a 68).
(
10
) – Rozsudky ze dne 17. prosince 2020, Openbaar Ministerie (Nezávislost vystavujícího justičního orgánu) (C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, bod 52); ze dne 22. února 2022, Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, body 50 až 53); a ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, body 97 až 98).
(
11
) – V nedávné věci byl Soud dotázán na možnost odmítnout předání z důvodu možného porušení nedotknutelnosti lidské osobnosti a práva na zdraví (články 3 a 35 Listiny). Tato věc se však týkala jiné situace, kdy toto právo nebylo ohroženo systémovými nebo celoplošnými nedostatky ve vystavujícím státě, pokud jde o právo na zdraví osob zbavených osobní svobody, ale spíše tím, že samotné předání může vážně zhoršit zdraví vyžádané osoby. V tomto kontextu Soudní dvůr nepovažoval za nutné vykládat čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR ve světle článků 3 a 35 Listiny. Viz rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 54).
(
12
) – Stejný závěr lze dovodit také z přístupu generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony, který konstatoval, že ačkoli ve vztahu k vyžádané osobě mohl být použit článek 3 Listiny (právo na nedotknutelnost lidské osobnosti), odmítnutí předání by bylo odůvodněné pouze na základě „dvoufázového testu“. Viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci E. D. L. (Důvod odmítnutí výkonu EZR na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2022:955, body 58 a 59).
(
13
) – Pro potvrzení této zásady viz stanovisko generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony ve věci Presidente del Consiglio dei Ministri a další (EZR vydaný proti státnímu příslušníkovi třetí země) (C‑700/21, EU:C:2022:995, body 55 a 56) (kde konstatuje, že právo na rodinný život nemůže převážit nad výkonem trestu odnětí svobody). Předcházení nepokojům nebo trestné činnosti je navíc uvedeno jako jeden z možných veřejných zájmů, které mohou odůvodnit zásah do práva na rodinný život ve smyslu čl. 8 odst. 2 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „EÚLP“). Evropský soud pro lidská práva (dále jen „ESLP“) například v rozsudku ze dne 23. října 2014, Vintman v. Ukrajina (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, bod 78) rozhodl, že odloučení vězně od jeho rodiny je nevyhnutelným důsledkem jeho uvěznění. Porušení článku 8 EÚLP bylo naopak shledáno v situaci, kdy vězni byli posláni do trestanecké kolonie vzdálené tisíce kilometrů od jejich rodin. Viz rozsudek ESLP ze dne 25. července 2013, Chodorkovskij a Lebeděv v. Rusko (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, bod 850).
(
14
) – Viz čl. 52 odst. 1 Listiny. Viz rovněž například rozsudek ESLP ze dne 27. září 2022, Otite v. Spojené království (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, bod 39) (v němž ESLP konstatoval, že při posuzování toho, zda je zásah do práva chráněného článkem 8 v demokratické společnosti nezbytný a přiměřený sledovanému legitimnímu cíli, mají smluvní státy určitý prostor pro uvážení).
(
15
) – Standardní formulace, kterou Soudní dvůr používá ve všech svých rozsudcích, v nichž vykládá mechanismus EZR, zní: „zásada vzájemné důvěry zejména v souvislosti s prostorem svobody, bezpečnosti a práva každému z těchto států ukládá, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která unijní právo uznává“. Viz například rozsudky ze dne 25. července 2018, Generalstaatsanwaltschaft (Vězeňské podmínky v Maďarsku) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, bod 49), ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 36), ze dne 15. října 2019, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, bod 46), ze dne 22. února 2022, Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, bod 40), ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 93), a ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 30).
(
16
) – Tyto informace může soudu sdělit osoba, která se brání předání, nebo se může jednat o informace, jimiž soud již disponuje například z důvodu, že je zjistily jiné orgány. Například ve věci Aranyosi a Căldăraru měl vykonávající orgán podezření ohledně vězeňských podmínek v Maďarsku a Rumunsku na základě předchozích zjištění ESLP a zprávy vydané Evropským výborem pro zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání. Viz rozsudek ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 43,44 a 59 až 61).
(
17
) – Viz například rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. 2008, L 337, s. 102) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (Úř. věst. 2014, L 130, s. 1).
(
18
) – Rozsudek ze dne 13. ledna 2021, MM (C‑414/20 PPU, EU:C:2021:4, bod 61).
(
19
) – Viz například rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, bod 55) (v němž Soudní dvůr konstatoval, že dotyčná osoba se po předání může u soudů vystavujícího členského státu dovolávat jakéhokoli potenciálního porušení unijního práva, v dané věci konkrétně svých práv v trestním řízení). Na totéž jsem upozornila již dříve ve svém stanovisku ve spojených věcech Minister for Justice and Equality (Zrušení odkladů výkonu trestu) (C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2022:848, body 117 a 135).
(
20
) – Je zajímavé poznamenat, jak Soudnímu dvoru na jednání připomněla Rada, že pan Aranyosi byl rovněž otcem nezletilého dítěte. Jeho předání však nikdy nebylo zpochybněno na základě možného porušení jeho práva na rodinný život, ale pouze na základě možného porušení zákazu nelidského a ponižujícího zacházení.
(
21
) – Rozsudek ze dne 26. března 2019, SM (Dítě v péči zajišťované prostřednictvím alžírského institutu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 67).
(
22
) – Podle vysvětlení k Listině základních práv Evropské unie (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) je její článek 24 založen na Úmluvě o právech dítěte, podepsané v New Yorku dne 20. listopadu 1989 a ratifikované všemi členskými státy, zejména pak na článcích 3, 9, 12 a 13 uvedené úmluvy. Tato úmluva je tedy relevantní pro výklad článku 24 směrnice. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2021, Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, bod 63). Práva dítěte jsou rovněž zmíněna v čl. 3 odst. 3 SEU jako jeden z cílů, který EU podporuje.
(
23
) – Rozsudek ze dne 11. března 2021, État belge (Navrácení rodiče nezletilé osoby) (C‑112/20, EU:C:2021:197, body 36 a 38).
(
24
) – S výjimkou případů, kdy samy podléhají předání, což je možné, jakmile dosáhnou věku trestní odpovědnosti. Tak tomu bylo v rozsudku ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
25
) – Všichni zúčastnění na tomto řízení, kromě maďarské vlády a Rady, měli rovněž za to, že na první otázku předkládajícího soudu je třeba odpovědět způsobem, který se od dvoufázového testu poněkud odchyluje.
(
26
) – Smyth, C., „The best interests of the child in the expulsion and first-entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?“, European Journal of Migration and Law, sv. 17(1), 2015, od s. 70, zvláště s. 71.
(
27
) – Goldner-Lang, I., „Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of EU law in internal situations“ in Ziegler, K. S., Neuvonen, P. J., Moreno-Lax, V. (vyd.), Research Handbook on General Principles in EU Law. Constructing Legal Orders in Europe, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022.
(
28
) – Klaassen, M., a Rodrigues, P., „The best interests of the child in EU family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter“, European Journal of Migration and Law, sv. 19(2), 2017, s. 191.
(
29
) – Rozsudek ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
30
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (Úř. věst. 2016, L 132, s. 1).
(
31
) – Článek 17 této směrnice konkrétně stanoví, že práva přiznaná dětem, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami ve vnitrostátním trestním řízení, by se měla obdobně použít také v případě dítěte, na něž je vydán EZR, a to od okamžiku jeho zatčení ve vykonávajícím členském státě. Viz rozsudek ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 36).
(
32
) – Rozsudek ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 38). Je třeba dodat, že nedosažení hranice trestní odpovědnosti je v každém případě povinným důvodem pro odmítnutí výkonu EZR podle čl. 3 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR.
(
33
) – Viz rozsudek ze dne 14. ledna 2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Navrácení nezletilé osoby bez doprovodu) (C‑441/19, EU:C:2021:9, bod 46).
(
34
) – Rozsudky ze dne 11. března 2021, État belge (Navrácení rodiče nezletilé osoby) (C‑112/20, EU:C:2021:197, bod 27), a ze dne 10. května 2017, Chavez-Vilchez a další (C‑133/15, EU:C:2017:354, body 70 a 71).
(
35
) – Rozsudky ze dne 16. července 2020, État belge (Sloučení rodiny – nezletilé dítě) (C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577, bod 34), a ze dne 6. prosince 2012, O. a další (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 76).
(
36
) – Rozsudek ze dne 26. března 2019, SM (Dítě, jehož péče je zajišťována v režimu alžírského institutu kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248, bod 69).
(
37
) – Stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Chavez-Vilchez a další (C‑133/15, EU:C:2016:659, bod 101).
(
38
) – Rozsudek ze dne 10. května 2017, Chavez-Vilchez a další (C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 70).
(
39
) – To je další argument, proč nelze použít dvoufázový test. Tento test je nedostatečný, neboť v jeho prvním kroku by bylo vynecháno konkrétní posouzení nejvlastnějšího zájmu dítěte a místo toho by byla pozornost zaměřena na systémové nebo celoplošné nedostatky ve vystavujícím členském státě. Po zjištění, že žádné takové nedostatky neexistují, k čemuž by v projednávané věci zjevně došlo, by vykonávající justiční orgán vůbec nemohl posoudit konkrétní situaci dítěte. Právě toto posouzení je však pro určení nejvlastnějšího zájmu dítěte zásadní.
(
40
) – Jak poznamenala Cardona Llorens, nejvlastnější zájem dítěte je neurčitým pojmem, avšak nelze na něj aplikovat diskreční pravomoc: „V rámci téhož rozhodnutí by posouzení a určení nejvlastnějšího zájmu pěti různých dětí mělo vést k pěti různým závěrům (vzhledem k tomu, že žádné dvě děti nejsou za stejných okolností a ve stejné situaci stejné). Posouzení a určení nejvlastnějšího zájmu jednoho dítěte provedené pěti dospělými nezávisle na sobě v rámci přijímání rozhodnutí by však mělo vést ke stejnému výsledku.“ (viz Cardona Llorens, J., „Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in the drafting“ in The best interests of the child – A dialogue between theory and practice (Rada Evropy 2016), s. 12. Dostupné na adrese https://rm.coe.int/1680657e56.
(
41
) – Podrobněji o této otázce viz Lonardo, L., „The best interests of the child in the case-law of the Court of Justice of the European Union“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, sv. 29(5), 2022, od s. 596, zvláště s. 598. Podrobněji o nejlepším zájmu dítěte jako o „ochranné zásadě“, ve vztahu k níž by měly být vykládány ostatní nástroje unijního práva, viz Frasca, E., a Carlier, J. Y., „The best interests of the child in ECJ asylum and migration case-law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights?“, Common Market Law Review, sv. 60, 2023, s. 345.
(
42
) – Toto stanovisko na jednání zaujala také Komise.
(
43
) – Rozsudek ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 21). V souvislosti s článkem 24 Listiny viz rozsudek ze dne 6. června 2013, MA a další (C‑648/11, EU:C:2013:367, bod 59).
(
44
) – Italská vláda i Komise na jednání zdůraznily, že by mohlo zahrnovat také zapojení sociálních služeb ve vykonávajícím členském státě nebo komunikaci s těmito službami ve vystavujícím členském státě.
(
45
) – Vykonávající justiční orgán musí shromáždit veškeré dodatečné relevantní informace, jako jsou další rodinné vztahy dítěte, zejména s druhým rodičem, a může zapojit sociální služby nebo jiné příslušné instituce, které mají k dispozici informace týkající se daného dítě.
(
46
) – Ze skutkových okolností projednávané věci totiž vyplývá, že vystavujícímu justičnímu orgánu v okamžiku vydání EZR vůbec nebylo známo, že GN má dítě.
(
47
) – Například v rozsudcích ze dne 22. února 2022, Openbaar Ministerie (Soud zřízený zákonem ve vystavujícím členském státě) (C‑562/21 PPU a C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, bod 48), ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 131), a ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod pro odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 46).
(
48
) – Rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod pro odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 46).
(
49
) – Stejně jako vrchní státní zástupce u odvolacího soudu v Boloni a italská a nizozemská vláda.
(
50
) – Viz zejména článek 25 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27) (dále jen rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV). Viz rovněž rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Puig Gordi a další (C‑158/21, EU:C:2023:57, bod 141).
(
51
) – Rozsudek ze dne 18. dubna 2023, E. D. L. (Důvod pro odmítnutí na základě onemocnění) (C‑699/21, EU:C:2023:295, bod 42).
(
52
) – Rozsudky ze dne 29. června 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, bod 21), a ze dne 5. září 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 32).
(
53
) – Rozsudek ze dne 17. července 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, body 41 a 43). V tomto rozsudku Soudní dvůr zabránil členským státům v tom, aby těmto pojmům přiznávaly širší rozsah než rozsah stanovený unijním právem.
(
54
) – Rozsudek ze dne 17. července 2008, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 46).
(
55
) – Je třeba dodat, že tuto možnost mají členské státy rovněž podle rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV.
(
56
) – Podotýkám, že na rozdíl od čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR se toto ustanovení nevztahuje na osoby, které se zdržují ve vykonávajícím členském státě.