62024CJ0679
TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
2026. gada 19. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Ārvalsts valūtā izteikts aizdevuma līgums – Noteikums, ar kuru valūtas maiņas kursa risks ir uzlikts patērētājam – Šāda noteikuma negodīguma konstatēšanas sekas – Prasība atmaksāt summas, kas samaksātas atbilstoši negodīgajam noteikumam – Prasības par atmaksāšanu noilguma termiņa sākums – Noilguma termiņa atsākšana pēc apturēšanas perioda
Lietā C‑679/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija) iesniegusi ar 2024. gada 9. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 15. oktobrī, tiesvedībā
HL
pret
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Kondinanci [M. Condinanzi] (referents), tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] un R. Frendo [R. Frendo],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
UniCredit Bank Zrt. vārdā – Z. Lajer, ügyvéd,
–
Ungārijas valdības vārdā –D. Csoknyai un M. Z. Fehér, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel un Zs. Teleki, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 1. un 7. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp patērētāju HL un UniCredit Bank Zrt. un Momentum Credit Zrt., divām Ungārijas finanšu iestādēm, par HL celto prasību, pirmkārt, konstatēt ar UniCredit Bank noslēgtā aizdevuma līguma spēkā neesību, pamatojoties uz to, ka šajā līgumā esot ietverts negodīgs noteikums, un, otrkārt, saglabāt minētā līguma tiesiskās sekas, izņemot šo noteikumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 desmitajā apsvērumā teikts:
“tā kā efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā; [..]”.
4
Šīs direktīvas 1. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta b) punktu:
“Šajā direktīvā
[..]
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas.”
6
Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktā noteikts:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
7
Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktā teikts:
“Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.”
8
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums ar tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
9
Minētās direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Ungārijas tiesības
Iepriekšējais Civilkodekss
10
Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (1959. gada Likums Nr. IV par Civilkodeksu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “iepriekšējais Civilkodekss”), 209. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Līguma vispārīgie noteikumi vai patērētāju līguma noteikumi, par kuriem nav notikusi atsevišķa apspriešanās, ir negodīgi, ja, pretēji labticības un taisnīguma prasībām, tie vienpusēji un nepamatoti nosaka pušu tiesības un pienākumus, kas izriet no līguma, kaitējot līgumslēdzējai pusei, kurai otra puse ir noteikusi šo noteikumu.”
11
Saskaņā ar iepriekšējā Civilkodeksa 234. panta 1. punktu:
“Ja vien likumā nav paredzēts citādi, ikviena persona var atsaukties uz spēkā neesoša līguma spēkā neesību bez ierobežojuma laikā. Spēkā neesību var konstatēt, neuzsākot atsevišķu tiesvedību.”
12
Šā kodeksa 237. pants bija formulēts šādi:
“1.   Ja līgums nav spēkā, ir jāatjauno stāvoklis, kāds pastāvēja pirms līguma noslēgšanas.
2.   Ja nav iespējams atjaunot stāvokli, kāds pastāvēja pirms līguma noslēgšanas, tiesa var atzīt līgumu par spēkā esošu attiecībā uz laikposmu līdz brīdim, kad tā ir pasludinājusi nolēmumu. Spēkā neesošu līgumu var atzīt par spēkā esošu, ja var izslēgt spēkā neesības cēloni, it īpaši tāda līguma gadījumā, kad notikusi ļaunprātīga atkarības izmantošana vai pušu saistības acīmredzami nav līdzvērtīgas. Šādā gadījumā ir jālemj par iespējami bez pretizpildījuma sniegtā pakalpojuma atlīdzināšanu.
[..]”
13
Atbilstoši minētā kodeksa 321. pantam:
“1.   Persona, kurai saskaņā ar līgumu vai likumu ir tiesības izbeigt līgumu, izmanto šīs tiesības ar otrai pusei adresētu paziņojumu. Līguma izbeigšana izbeidz līgumu.
2.   Ja izbeigšana nestājas spēkā nekavējoties, līgums paliek spēkā līdz līgumā vai likumā noteiktā uzteikuma termiņa beigām.”
14
Tā paša kodeksa 324. pants paredzēja:
“1.   Ja vien nav noteikts citādi, prasījumiem iestājas noilgums pēc pieciem gadiem.
2.   Noilgstot pamatprasījumam, noilgst arī no tā izrietošie papildu prasījumi. Papildu prasījumu noilgums neietekmē pamatprasījumu.
[..]”
15
Saskaņā ar iepriekšējā Civilkodeksa 326. pantu:
“1.   Noilguma termiņu sāk skaitīt no dienas, kad rodas prasījuma tiesības.
2.   Ja prasījuma īpašnieks nevar to izvirzīt pamatota iemesla dēļ, viņš var turpināt prasījuma izpildi viena gada laikā (vai trīs mēnešu laikā, ja noilguma termiņš nav ilgāks par vienu gadu) no šķēršļa izzušanas brīža, pat ja noilguma termiņš jau ir beidzies vai atlikušais termiņš ir īsāks par vienu gadu (vai trīs mēnešiem, ja noilguma termiņš nepārsniedz vienu gadu). Šis noteikums ir piemērojams pat tad, ja prasījuma turētājs pēc termiņa beigām piekrīt parādniekam pagarināt tā izpildes termiņu.”
16
Šā kodeksa 327. pantā bija paredzēts:
“1.   Rakstiska uzaicinājuma nosūtīšana parādniekam izpildīt saistības, prasība tiesā par parāda piedziņu, parāda grozīšana ar vienošanos (tostarp ar izlīgumu) un, visbeidzot, parādnieka veikta parāda atzīšana pārtrauc noilguma termiņu.
2.   Noilguma termiņu atsāk skaitīt no dienas, kad noilguma termiņš ir pārtraukts, vai no dienas, kad galīgi pabeigta tiesvedība, ar kuru tas ir pārtraukts.
[..]”
Likums DH1
17
Atbilstoši Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény (2014. gada Likums Nr. XXXVIII, ar ko tiek regulēti atsevišķi jautājumi saistībā ar Kúria (Augstākā tiesa) nolēmumu par tiesību vienveidīgu interpretāciju attiecībā uz aizdevuma līgumiem, kurus kredītiestādes noslēgušas ar patērētājiem; turpmāk tekstā – “Likums DH1”) 1. pantam:
“1.   Šis likums ir piemērojams aizdevuma līgumiem, kas noslēgti ar patērētājiem laikposmā no 2004. gada 1. maija līdz šā likuma spēkā stāšanās dienai. Šā likuma mērķiem par aizdevuma līgumiem, kas noslēgti ar patērētājiem, uzskata aizdevuma vai finanšu nomas līgumu līgumus, kas izteikti ārvalstu valūtā (kas ir reģistrēti ārvalstu valūtā vai piešķirti ārvalstu valūtā un tiek atmaksāti Ungārijas forintos) vai Ungārijas forintos un kas ir noslēgti starp finanšu iestādi un patērētāju, ja šajā līgumā ir iekļauti tipveida līguma noteikumi vai līguma noteikumi, par ko puses nav atsevišķi vienojušās, 3. panta 1. punkta vai 4. panta 1. punkta izpratnē.
[..]
6.   Attiecībā uz prasījumiem, kas izriet no patērētāju aizdevuma līgumiem, [iepriekšējā Civilkodeksa] noteikumi par noilgumu ir jāinterpretē tādējādi, ka šiem prasījumiem nav iestājies noilgums, kamēr līgums paliek spēkā, jo noilguma termiņš sākas tikai dienā, kad beidzas līgums.
7.   Noilguma termiņu 6. punktā minētajiem prasījumiem aptur no šī likuma spēkā stāšanās dienas līdz dienai, kas noteikta atsevišķā likumā saskaņā ar 3. panta 5. punktu un 4. panta 3. punktu.
[..]”
Likums DH2
18
Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (2014. gada Likums Nr. XL par noteikumiem, ar ko tiek regulēti norēķini, kuri minēti 2014. gada Likumā Nr. XXXVIII par atsevišķiem jautājumiem saistībā ar Kúria (Augstākā tiesa) nolēmumu par tiesību vienveidīgu interpretāciju attiecībā uz aizdevuma līgumiem, kurus kredītiestādes noslēgušas ar patērētājiem, un par citiem noteikumiem), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums DH2”), 9. pantā noteikts:
“[Likuma DH1] 1. panta 7. punktā paredzētais noilguma termiņš prasījumiem, kas izriet no aizdevuma līgumiem, kuri noslēgti ar patērētājiem, tiek apturēts līdz dienai, kad patērētājam tiek paziņots šajā likumā paredzētais norēķins, un vēlākais līdz 2015. gada 31. decembrim.”
19
Saskaņā ar šī likuma 37. panta 1. punktu:
“Ikvienai puses prasībai tiesā atzīt līguma, kas ietilpst šī likuma piemērošanas jomā, vai atsevišķu šī līguma noteikumu spēkā neesību (turpmāk tekstā – “daļēja spēkā neesība”) neatkarīgi no norādītā spēkā neesības pamata ir jāpievieno prasība tiesai piemērot spēkā neesības tiesiskās sekas, proti, atzīt līgumu par spēkā esošu vai tādu, kas rada sekas līdz dienai, kad tā pieņem nolēmumu. Ja šāda lūguma nav un ja puse nav izmantojusi iespēju novērst trūkumus prasības pieteikumā, tiesa nevar izlemt lietu pēc būtības. Ja puse lūdz, lai tiktu noteiktas ar līguma pilnīgu vai daļēju spēkā neesību saistītās juridiskās sekas, tai ir arī jānorāda, kādas juridiskās sekas šai tiesai tiek lūgts piemērot. Šajā ziņā ir jāformulē skaidrs un skaitliski precīzs prasījums, norādot arī starp pusēm veiktos norēķinus.”
Valsts judikatūra
20
Saskaņā ar 1/2010. (VI. 28.)
PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről (Legfelsőbb Bíróság (Augstākā tiesa, Ungārija) Civillietu palātas Atzinums Nr. 1/2010 (VI. 28) par spēkā neesības tiesiskajām sekām; turpmāk tekstā – “atzinums 1/2010”):
“[..]
2. Spēkā neesības juridiskās sekas vispārēji ir tādas, ka šāds darījums nevar radīt tiesības, t.i., nav iespējams panākt pušu paredzētās tiesiskās sekas. Šādas tiesiskās sekas tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāpiemēro spēkā neesības gadījumā, un uz tām bez termiņa ierobežojuma var atsaukties jebkura persona, ja vien likumā nav paredzēts izņēmums. Tomēr, ja līgums ir apstrīdams, šīs vispārējās tiesiskās sekas var piemērot tikai tad, ja līgumu sekmīgi apstrīd personas, kas ir tiesīgas to darīt.
Gan spēkā neesības, gan līguma apstrīdamības gadījumā tiesa nosaka ar spēkā neesību saistītās tiesiskās sekas (iepriekšējā Civilkodeksa 237. pants) tikai pēc puses lūguma un ievērojot noteikumus par noilgumu un iegūšanu ar noilgumu.
3. Sākotnējā stāvokļa atjaunošanu var veikt tikai natūrā. Tas, ka viena no pusēm var atdot saņemto lietu, tikai samaksājot tās ekvivalentu naudā, nav uzskatāms par sākotnējā stāvokļa atjaunošanu.
[..]”
21
2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat (Kúria (Augstākā tiesa) 2014. gada 16. jūnija lēmums 2/2014, kas pieņemts, lai nodrošinātu tiesību vienveidīgu piemērošanu civillietās) nosaka:
“[..] Gadījumā, ja līguma noteikumi un finanšu iestādes sniegtā informācija ir skaidri ļāvusi konkrētam patērētājam, kas tiek uzskatīts par “vidusmēra patērētāju”, saprast, ka viņš uzņemas valūtas maiņas risku viens pats un neierobežoti un ka valūtas kursa izmaiņas, kas viņam ir nelabvēlīgas, nav pakļautas nekādai maksimālajai robežai, pārbaudāmā noteikuma negodīgumu nevar konstatēt, pamatojoties uz iepriekšējā Civilkodeksa 209. panta 5. punktu.
Līdz ar to fakts, ka patērētājs ir saņēmis likumā noteikto informāciju un parakstījis paziņojumu par risku apzināšanos, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja vien nav pierādīts pretējais, patērētājam bija skaidrs un saprotams – vai arī viņam bija jābūt skaidram un saprotamam –, ka valūtas maiņas risks bez ierobežojumiem ir patērētājam. Finanšu iestādei ir jāpierāda, ka patērētājs šādi ticis informēts.
Savukārt, ja noteikums, kurā paredzēta neierobežota valūtas maiņas riska prezumpcija, nebija skaidri saskatāms vai patērētājam saprotams finanšu iestādes vainas dēļ, ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj konstatēt līguma negodīgumu.
[..]
Patērētājam ir jāpierāda, ka informācija bija neatbilstoša un ka līdz ar to līguma noteikuma par valūtas maiņas kursa risku formulējums viņam nebija skaidrs un saprotams.”
22
Kúria (Augstākā tiesa) 2024. gada 14. februāra spriedumā Gfv.VI.30.382/2023/3 noteikts:
“26. Kúria atzīst, ka, lai gan saskaņā ar iepriekšējā Civilkodeksa 234. panta 1. punktu un izņemot likumā paredzētos izņēmumus, jebkura persona bez ierobežojuma laikā var atsaukties uz spēkā neesoša līguma spēkā neesību un spēkā neesību var konstatēt, neuzsākot atsevišķu tiesvedību, no spēkā neesības izrietošās tiesiskās sekas (iepriekšējā Civilkodeksa 237. pants) tiesa izsecina tikai pēc vienas no pusēm lūguma un ievērojot noteikumus par noilgumu un iegūšanu ar noilgumu (Atzinuma 1/2010 [2. punkta otrā daļa]). Kopš Likuma DH2 37. panta 1. punkta stāšanās spēkā 2014. gada 1. novembrī jebkuras puses prasība tiesā atzīt līguma, kas ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā, spēkā neesību ir jāpapildina ar lūgumu tiesai piemērot spēkā neesības tiesiskās sekas. Prasība tiesai atzīt līgumu par spēkā neesošu un izsecināt no tā izrietošās tiesiskās sekas ir nevis vairāku prasījumu kopums, bet gan vienots prasījums, kam pamatā ir judikatūra (Kúria (Augstākā tiesa) spriedums Gfv.VII.30.758/2017/10). Tiesvedībā, kurai ir šāds priekšmets, tiesai nav jālemj ar starpspriedumu par prasības juridisko pamatu.
27. Saskaņā ar speciālo tiesību normu, kas piemērojama strīdīgajam ārvalsts valūtā izteiktajam aizdevuma līgumam, proti, likuma DH1 1. panta 6. punktu, noilguma termiņa sākuma brīdis ir līguma termiņa beigas, nevis kreditoram dota iespēja turpināt izpildīt no līguma izrietošo bankas prasījumu. Saskaņā ar šo tiesību normu iepriekšējā Civilkodeksa noteikumi par noilgumu ir jāinterpretē tādējādi, ka prasījumiem, kas izriet no aizdevuma līgumiem, kuri noslēgti ar patērētājiem, noilgums neiestājas, kamēr līgums paliek spēkā, jo noilguma termiņš sākas tikai dienā, kad līgums beidzas. Ja līgums beidzas tāpēc, ka tas ir izpildīts, finanšu iestādei šajā datumā pēc definīcijas vairs nav nekādu prasījumu pret parādnieku, bet, ja tas izbeidzas tā tūlītējas izbeigšanas dēļ [iepriekšējā Civilkodeksa 321. panta 1. punkts], prasījums loģiski paliek spēkā pēc līguma beigām.
[..]
40. Ja tiek izvirzīta iebilde par noilgumu, šo jautājumu izskata pirms prasījuma izskatīšanas pēc būtības, jo prasījuma, kuram iestājies noilgums, izpildi tiesā nevar prasīt. Noilguma termiņš prasījumiem, kas izriet no aizdevuma līgumiem, kuri noslēgti ar patērētājiem, saskaņā ar speciālo tiesību normu sākas no dienas, kad beidzas līgums. Patērētāja prasības, kas vērsta uz to, lai tiesa izsecinātu tiesiskās sekas, kuras izriet no līguma spēkā neesības, noilgums tiek izvērtēts neatkarīgi no finanšu iestādes prasījuma noilguma.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
23
2008. gada 14. februārī HL ar UniCredit Bank noslēdza Šveices frankos (CHF) izteiktu hipotekārā aizdevuma līgumu par summu 5100000 Ungārijas forintu (HUF) (aptuveni 12750 EUR), kas jāatmaksā 360 mēnešu laikā Ungārijas forintos.
24
Šajā līgumā bija ietverts noteikums, saskaņā ar kuru risks, kas saistīts ar ārvalstu valūtas vērtības kāpumu attiecībā pret Ungārijas forintu, bija pilnībā jāuzņemas patērētājam (turpmāk tekstā – “noteikums par valūtas maiņas kursa risku”).
25
2012. gada 17. maijāUniCredit Bank izbeidza aizdevuma līgumu, jo kopš 2011. gada 15. novembra bija kavēti ikmēneša maksājumi.
26
2012. gada 28. decembrīUniCredit Bank saņēma izpildrakstu, uz kura pamata tā pret HL sāka izpildes procedūru, kas joprojām turpinās. 2017. gada 17. martāUniCredit Bank savu prasījumu, kas izriet no aizdevuma līguma, cedēja Momentum Credit.
27
2023. gada 4. aprīlī HL vērsās kompetentajā pirmās instances tiesā, lai galvenokārt panāktu, ka, ņemot vērā, ka banka nav izpildījusi savu informācijas sniegšanas pienākumu un sniegtā informācija par valūtas maiņas kursa risku ir nepietiekama, tiek konstatēta aizdevuma līguma spēkā neesība un, pamatojoties uz tiesiskajām sekām, kas izsecināmas no šī konstatējuma, tiek saglabātas šī līguma tiesiskās sekas, izņemot noteikumu par valūtas maiņas kursa risku, kas tiek uzskatīts par neesošu. HL arī lūdza veikt pušu norēķinu saskaņā ar Likuma DH2 3. pantu un ņemot vērā 2022. gada 31. marta spriedumu Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), apņemdamies no galīgā lēmuma pieņemšanas brīža atmaksāt savu 2012. gada 5. septembrī pastāvošo parādu, proti, 5223492 HUF (aptuveni 13058 EUR), pieskaitot procentus.
28
Pakārtoti HL lūdza tiesu, kurā celta prasība, atzīt aizdevuma līgumu par spēkā neesošu un – kā šīs spēkā neesības tiesiskās sekas – atzīt, ka šis līgums ir spēkā tikai līdz pieņemamā sprieduma pasludināšanas dienai saskaņā ar Likuma DH2 37. panta 1. punktu.
29
UniCredit Bank un Momentum Credit izvirzīja iebildi par HL prasības noilgumu un lūdza prasību noraidīt.
30
Pirmās instances tiesa HL prasību noraidīja, pamatojoties uz noilgumu. Tā nelēma par līguma spēkā neesību, uzskatot, ka jebkurā gadījumā ieinteresētās personas prasībai par to, lai tiesa izsecinātu spēkā neesības tiesiskās sekas, ir iestājies noilgums.
31
HL par pirmās instances spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija), kas ir iesniedzējtiesa, tostarp norādot uz strīdīgā aizdevuma līguma spēkā neesību, ņemot vērā nepietiekamo bankas sniegto informāciju par valūtas maiņas kursa risku. Turklāt viņš uzskata, ka viņa prasījumam nav iestājies noilgums, un, atsaucoties uz 2021. gada 10. jūnija spriedumu BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469) un 2021. gada 10. jūnija spriedumu BNP Paribas Personal Finance (no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470), viņš uzsvēra, ka, lai atgūtu summas, kas nepamatoti samaksātas, pamatojoties uz negodīgu noteikumu, pret patērētāju, kurš nezina par šāda aizdevuma līgumā ietvertā noteikuma negodīgumu, nevar atsaukties ne uz kādu noilguma termiņu.
32
UniCredit Bank un Momentum Credit lūdza apstiprināt pirmās instances spriedumu.
33
Iesniedzējtiesa atgādina, ka tai ir jālemj par to, kā rīkoties ar ārvalsts valūtā izteiktu aizdevuma līgumu, ja šajā līgumā ietverts noteikums, saskaņā ar kuru valūtas maiņas risku uzņemas vienīgi patērētājs, tiek atzīts par negodīgu, pamatojoties uz to, ka patērētājam nav sniegta pietiekama informācija par šā riska būtību, un ja šā noteikuma, kas nosaka šā līguma galveno priekšmetu, atcelšana izraisītu līguma spēkā neesību kopumā.
34
Tā precizē, ka tai ir šaubas par veidu, kādā ir jāaprēķina noilguma termiņš, kas piemērojams prasībai, ar kuru patērētājs lūdz tiesu izsecināt juridiskas sekas no aizdevuma līguma spēkā neesības.
35
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Ungārijas tiesībām, it īpaši Likuma DH1 1. panta 6. punktu, noilguma termiņš prasījumiem, kas izriet no līguma, kurš noslēgts ar patērētāju, principā sākas dienā, kad beidzas šis līgums.
36
Šajā ziņā pirmās instances tiesa, pamatojoties uz Atzinuma 1/2010 2. punktu, kā arī Kúria (Augstākā tiesa) 2024. gada 14. februāra spriedumu Gfv.VI.30.382/2023/3, uzskatīja, pirmkārt, ka uz HL celto prasību par to, lai tiesa izsecinātu strīdīgā aizdevuma līguma spēkā neesības tiesiskās sekas, attiecas noteikumi par noilgumu, it īpaši iepriekšējā Civilkodeksa 324. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru prasījumi noilgst pēc pieciem gadiem.
37
Otrkārt, attiecībā uz šīs prasības noilguma termiņa sākumu tā uzskatīja, ka tas bija sācies aizdevuma līguma noslēgšanas dienā, jo izvirzītie spēkā neesības pamati pastāvēja jau šī līguma noslēgšanas brīdī. Konkrētāk, pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Likuma DH1 1. panta 6. punkts šajā lietā nav piemērojams, jo līgums, kas ir spēkā neesošs un līdz ar to nav spēkā ar atpakaļejošu spēku, principā var tikt uzskatīts tikai par tādu, kas nekad nav radījis tiesiskas sekas, un tādējādi atšķiras no līguma, kas kādā dienā beidzas vai zaudē spēku.
38
Attiecībā uz noilguma apturēšanu iesniedzējtiesa norāda, ka pirmās instances spriedumā ir precizēts, ka tā ilgst tikai Likuma DH1 1. panta 7. punktā, kā arī Likuma DH2 9. pantā noteikto laiku, proti, līdz dienai, kad patērētājam tiek paziņots Likumā DH2 paredzētais norēķins, un vēlākais līdz 2015. gada 31. decembrim, pat pieņemot, ka šīs tiesību normas tiktu uzskatītas par piemērojamām prasījumiem, kas izriet no līguma spēkā neesības.
39
Iesniedzējtiesa norāda, ka, pēc pirmās instances tiesas domām, noilgums netika pārtraukts, jo, ja Likuma DH1 1. panta 6. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka noilguma termiņš bija piemērojams prasījumiem, kas izriet no līguma spēkā neesības, un tas sākās tikai no šī līguma beigām, būtu jākonstatē, ka ir beidzies iepriekšējā Civilkodeksā paredzētais piecu gadu termiņš, jo laikā no līguma izbeigšanas dienas, kas notika 2012. gada 17. maijā, līdz prasības celšanai pamatlietā, proti, 2023. gada 4. aprīlim, šis termiņš ir pagājis.
40
Pati iesniedzējtiesa uzskata, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kad negodīgais noteikums attiecas uz aizdevuma līguma galveno priekšmetu un izraisa līguma pilnīgu spēkā neesību, šis piecu gadu termiņš sākas no 2008. gada 14. februāra, kas ir līguma noslēgšanas datums, bez iespējas to pagarināt, eventuāli izmantojot noilguma apturēšanu, kas paredzēta Likumos DH1 un DH2, turklāt vēlākais līdz 2015. gada 31. decembrim. Šāda pagarināšana attiecīgā gadījumā būtu ļāvusi patērētājam atklāt līguma noteikuma par valūtas maiņas kursa risku negodīgumu.
41
Līdz ar to tā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā Kúria (Augstākā tiesa) 2014. gada 16. jūnija Lēmumu Nr. 2/2014 un Tiesas judikatūru par informācijas līmeni, kas bankai ir jāsniedz patērētājam, minētais noilguma termiņš ir pietiekams, lai ļautu patērētājam atklāt šī noteikuma negodīgumu un īstenot savas tiesības, ja tā sākumpunkts ir līguma noslēgšanas diena.
42
Šādos apstākļos Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 93/13 1. un 7. pantā noteiktie mērķi tiek sasniegti, ja patērētāja ierosinātā tiesvedībā, kuras pamatā ir ar patērētāju noslēgtā aizdevuma līguma galvenā priekšmeta negodīgums (it īpaši attiecībā uz informāciju par valūtas maiņas kursa risku), finansiālajam prasījumam ir piemērojams iepriekšējā Civilkodeksā noteiktais piecu gadu noilguma termiņš, sākot no brīža, kad var celt prasību, – ņemot vērā arī Likuma DH1 un Likuma DH2 noteikumus, kas paredz noilguma termiņa apturēšanas iespēju –, neraugoties uz to, ka līguma galvenā priekšmeta negodīgums padara to kopumā par spēkā neesošu un šī līguma vienpusēja izbeigšana nevar izraisīt līguma izbeigšanos, kā rezultātā noilguma termiņa sākumu nosaka līguma slēgšanas diena?
2)
Vai Eiropas Savienības Tiesas nolēmumiem par noilguma termiņiem attiecībā uz patērētāju prasījumu celšanas noilguma termiņu un Kúria (Augstākā tiesa) nolēmumiem, kas ir pieņemti pēc šiem Tiesas nolēmumiem un kas ir saistoši Ungārijas tiesām – vismaz kā vadlīnijas –, un tā rezultātā patērētājs var atpazīt noslēgtā līguma galvenā priekšmeta negodīgumu, ir nozīme, lai sasniegtu Direktīvā 93/13 noteiktos mērķus? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai šādu nolēmumu [pieņemšanas dienu] var uzskatīt par noilguma termiņa sākumu prasījumam par negodīguma atzīšanu, vai arī noilguma termiņu var uzskatīt tikai par apturētu laikā no līguma slēgšanas brīža līdz šādu nolēmumu pieņemšanas dienai?
3)
Vai papildus datumam, kurā tika pieņemti otrajā prejudiciālajā jautājumā minētie nolēmumi, brīdis, kad patērētājs uzzināja par šiem nolēmumiem, ir jāņem vērā kā noilguma termiņa sākums, vai arī tas ir uzskatāms par laikposma, kas sākās ar līguma noslēgšanu un kura laikā noilguma termiņš bija apturēts, beigām?
4)
Vai gadījumā, ja patērētāja prasījums ir balstīts uz līguma galvenā priekšmeta negodīgumu un noilguma termiņš sākas līguma noslēgšanas brīdī, ir pamatoti piešķirt patērētājam iespēju izvirzīt prasījumu līdz noslēgtā līguma termiņa beigām, ja līguma termiņš pārsniedz pašlaik spēkā esošo piecu gadu noilguma termiņu?”
Par Tiesas kompetenci
43
UniCredit Bank apgalvo, ka Tiesas kompetencē nav atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem, jo ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa nelūdz interpretēt Savienības tiesību normu. Tā kā Direktīvā 93/13 nav ietverts neviens noteikums par noilgumu, jautājumi faktiski attiecoties uz valsts civiltiesību normu interpretāciju šajā jomā, un tas ietilpst dalībvalstu kompetencē.
44
Šajā ziņā jānorāda, ka Unicredit Bank izvirzītais arguments ir balstīts uz kļūdainu premisu, saskaņā ar kuru tas, kā dalībvalstis īsteno savas tiesības noteikt kārtību, kādā tiek konstatēts līgumā ietverta noteikuma negodīgums un materializējas šīs konstatācijas konkrētās juridiskās sekas, neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā (spriedums, 2023. gada 14. decembris, Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar Direktīvā 93/13 patērētājiem garantētās aizsardzības noteikšanu valsts tiesībās nebūtu grozāms šīs aizsardzības apjoms un tātad būtība un tādējādi apdraudēta šīs aizsardzības efektivitātes pastiprināšana, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā, ko, kā norādīts šīs direktīvas desmitajā apsvērumā, ir vēlējies Eiropas Savienības likumdevējs (spriedums, 2023. gada 14. decembris, Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Šajā kontekstā jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktā procedūra ir instruments sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ko Tiesa izmanto, sniedzot dalībvalstu tiesām vajadzīgās norādes par Savienības tiesību interpretāciju, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas. Šajā sadarbībā valsts tiesai, kura izskata pamatlietu un kurai vienīgajai ir precīzas zināšanas par tās pamatā esošajiem faktiem, un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jānovērtē gan tas, vai prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2023. gada 7. decembris, mBank (Patērētāja paziņojums), C‑140/22, EU:C:2023:965, 47. punkts).
47
Turklāt ar LESD 267. pantu izveidotajā procedūrā Tiesas kompetencē nav lemt nedz par valsts normatīvo un administratīvo aktu interpretāciju, nedz par šādu tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam Tiesa var interpretēt Savienības tiesības tikai Eiropas Savienībai piešķirtās kompetences robežās (spriedums, 2023. gada 14. decembris, Getin Noble Bank (Restitūcijas prasību noilguma termiņš) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
48
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par veidu, kādā ir jāaprēķina piecu gadu noilguma termiņš, kas piemērojams prasībai, ar kuru patērētājs lūdz valsts tiesu izsecināt juridiskas sekas no aizdevuma līguma spēkā neesības.
49
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai Direktīva 93/13 jāinterpretē tādējādi, ka tai ir vai nav pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru šis iepriekšējā Civilkodeksā paredzētais piecu gadu noilguma termiņš sākas ar patērētāju noslēgta aizdevuma līguma noslēgšanas dienā gadījumā, ja šī līguma noteikums tiktu atzīts par negodīgu un ja šī noteikuma, kurā noteikts līguma galvenais priekšmets, atcelšana izraisītu visa līguma kopumā spēkā neesību. Turklāt iesniedzējtiesa uzdod Tiesai papildu jautājumus par minētā noilguma termiņa sākuma datuma noteikšanu gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka termiņa aprēķins, sākot no attiecīgā līguma noslēgšanas dienas, nav saderīgs ar Direktīvas 93/13 mērķiem un uzdevumiem.
50
Tāpēc nevar piekrist tam, ka pirmais jautājums attiecas uz Ungārijas tiesību interpretāciju un tādēļ UniCredit Bank arguments par Tiesas kompetences neesību ir jānoraida.
51
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Tiesas kompetencē ir lemt par šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
52
UniCredit Bank apstrīd arī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, iesniedzējtiesa nav pierādījusi, ka pastāv saikne starp Ungārijas tiesībām un Savienības tiesībām. Otrkārt, juridiskie jautājumi, kas ir uzdoto prejudiciālo jautājumu pamatā, esot hipotētiski, jo uz šiem jautājumiem nav nepieciešams atbildēt, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par pamatlietu. Šajā ziņā UniCredit Bank apgalvo, ka nekas neliedz šai tiesai ievērot Kúria (Augstākā tiesa) judikatūru, kas turklāt šajā lūgumā nav pareizi izklāstīta.
53
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu ieviestās procedūras ietvaros tikai valsts tiesai, kura izskata lietu un kura ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā pamatlietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums (spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesas lūgtā Savienības tiesību interpretācija šķiet nepieciešama, lai lemtu par tajā izskatāmo strīdu.
56
Proti, iesniedzējtiesa pauž šaubas par noilguma termiņa aprēķinu, it īpaši ņemot vērā Tiesas judikatūru par Direktīvu 93/13 un, precīzāk, informācijas līmeni, kas bankai ir jānodrošina patērētājam par valūtas maiņas kursa risku.
57
Turklāt attiecībā uz iesniedzējtiesas atsaucēm uz Kúria (Augstākā tiesa) judikatūru Tiesai ar LESD 267. pantu iedibinātās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros nav jāpārbauda vai jāapšauba valsts tiesas veiktās valsts tiesību interpretācijas, kas ir vienīgi šīs tiesas kompetencē, pareizība. Tāpat gadījumā, kad valsts tiesa ir vērsusies Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem, Tiesai ir jābalstās uz minētās tiesas sniegto valsts tiesību interpretāciju (spriedums, 2024. gada 12. decembris, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
58
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
59
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 1. un 7. pants, aplūkojot tos efektivitātes principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju judikatūrā, saskaņā ar kuru tāda aizdevuma līguma spēkā neesības gadījumā, kas nevar pastāvēt bez negodīgā noteikuma, tāpēc ka šis noteikums attiecas uz līguma galveno priekšmetu, patērētājs uz šīs spēkā neesības konstatēšanas tiesiskajām sekām tiesā var atsaukties tikai piecu gadu noilguma termiņā, skaitot no šī līguma noslēgšanas dienas.
60
Sākumā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktu tās mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
61
Tās kontekstā šīs direktīvas 7. panta 1. punktā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums paredzēt adekvātus un efektīvus līdzekļus, “lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”.
62
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu ir jāparedz procesuālie noteikumi tādu prasību celšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību, kuras tiesību subjektiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, tomēr ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas ir piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, D.B.P. u.c. (Ārvalsts valūtā izteikts hipotekārais kredīts), no C‑80/21 līdz C‑82/21, EU:C:2022:646, 86. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
63
Attiecībā uz efektivitātes principu, kas ir vienīgais šajā lietā aplūkojamais princips, jānorāda, ka katrs gadījums, kad rodas jautājums par to, vai valsts procesuālo tiesību norma nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu visā procedūrā, šīs procedūras norisi un īpatnības dažādās valsts tiesu instancēs. Šādā kontekstā vajadzības gadījumā ir jāņem vērā tādi valsts tiesu sistēmas pamatā esošie principi kā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Caixabank (Noilguma termiņš), C‑484/21, EU:C:2024:360, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
64
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstu pienākums nodrošināt to tiesību efektivitāti, kuras tiesību subjektiem izriet no Savienības tiesībām, it īpaši attiecībā uz tiesībām, kuras izriet no Direktīvas 93/13, nozīmē prasību par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir paredzēta arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā un kas tostarp attiecas uz procesuālo noteikumu definēšanu saistībā ar prasībām tiesā, kuras pamatotas ar šādām tiesībām (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
Runājot par noilguma termiņa piemērošanu prasībai, ko patērētājs ir cēlis, lai atgūtu nepamatoti samaksātās summas, pamatojoties uz negodīgiem noteikumiem Direktīvas 93/13 izpratnē, Tiesa jau ir vairākkārt nospriedusi, ka ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā – lai gan tajā ir paredzēts, ka prasībai atzīt par spēkā neesošu starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtā līgumā iekļautu negodīgu noteikumu, nav piemērojams noilgums, – ir noteikts noilguma termiņš prasībai, ar ko paredzēts izvirzīt šī konstatējuma ar atmaksāšanu saistītās sekas, ja vien tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (spriedums, 2024. gada 25. janvāris, Caixabank (Hipotekāro kredītu izdevumu atmaksas noilgums), no C‑810/21 līdz C‑813/21, EU:C:2024:81, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Tādējādi ir jāuzskata, ka noilguma termiņa piemērošana prasībām ar atlīdzinājuma raksturu, ko iesnieguši patērētāji, lai īstenotu tiesības, kuras tiem izriet no Direktīvas 93/13, pati par sevi nav pretrunā efektivitātes principam, ja vien šī piemērošana nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar šo direktīvu piešķirto tiesību īstenošanu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Caixabank (Noilguma termiņš), C‑484/21, EU:C:2024:360, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Attiecībā uz pamatlietā aplūkotā noilguma termiņa īpašību analīzi Tiesa ir precizējusi, ka šai analīzei ir jāattiecas uz šāda termiņa ilgumu, kā arī tā piemērošanas kārtību, tostarp kārtību, kādā sāk skaitīt šo termiņu (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Attiecībā uz noilguma termiņa sākumu no Tiesas judikatūras izriet, ka piecu gadu noilguma termiņa, kas sākas no attiecīgā līguma noslēgšanas brīža, piemērošana, ciktāl tā nozīmē, ka patērētājs var prasīt atmaksāt maksājumus, kas ir veikti, izpildot par negodīgu atzītu līgumisku noteikumu, tikai pirmo piecu gadu laikā pēc līguma parakstīšanas neatkarīgi no tā, vai viņš zināja vai varēja saprātīgi zināt par šī noteikuma negodīgumu, var pārmērīgi apgrūtināt Direktīvā 93/13 paredzēto šī patērētāja tiesību īstenošanu, un tādējādi ar to var tikt pārkāpts efektivitātes princips, skatot to kopsakarā ar tiesiskās drošības principu (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 91. punkts).
69
Tādējādi līguma, kurā ir ietverts negodīgs noteikums, noslēgšanas datums kā tāds nevar būt noilguma termiņa sākums (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Caixabank (Noilguma termiņš), C‑484/21, EU:C:2024:360, 31. punkts).
70
Šai ziņā ir jāņem vērā, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā attiecībā gan uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu, gan uz informācijas daudzumu, un šī situācija liek viņam piekrist pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu. Jāatgādina arī, ka patērētāji var nezināt par hipotekārā aizdevuma līgumā iekļauta noteikuma negodīgumu vai arī neapzināties savu no Direktīvas 93/13 izrietošo tiesību apjomu (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Jāņem vērā arī, ka Tiesa ir nospriedusi, ka tādi kredītlīgumi kā pamatlietā parasti tiek izpildīti ilgstošā laikposmā un līdz ar to nevar izslēgt, ka vismaz attiecībā uz daļu no veiktajiem maksājumiem noilgums ir iestājies vēl pirms attiecīgā līguma izbeigšanās, un tādējādi ar šādu noilguma tiesisko regulējumu patērētājiem var būt sistemātiski liegta iespēja pieprasīt to maksājumu atmaksu, kas veikti saskaņā ar līguma noteikumiem, kuri ir pretrunā Direktīvai 93/13 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, D.B.P. u.c.(Ārvalsts valūtā izteikts hipotekārais kredīts), no C‑80/21 līdz C‑82/21, EU:C:2022:646, 95. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
72
Tādējādi, runājot par pamatlietā aplūkotā noilguma termiņa sākumu, pastāv ievērojams risks, ka, ņemot vērā tā noteikšanas veidu valsts judikatūrā, patērētājs nevar lietderīgi atsaukties uz tiesībām, kas viņam ir piešķirtas ar Direktīvu 93/13.
73
Proti, saskaņā ar to, kas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, ja tiktu apstiprināta valsts tiesību interpretācija judikatūrā, kuras rezultātā pirmās instances tiesa noteica noilguma termiņa dies a quo datumā, kad tika noslēgts aizdevuma līgums starp UniCredit Bank un HL, proti, 2008. gada 14. februārī, šis termiņš būtu sācies neatkarīgi no apstākļa, vai HL zināja vai varēja zināt par noteikuma par valūtas maiņas kursa risku negodīgumu un lietderīgi atsaukties uz viņam ar Direktīvu 93/13 piešķirto tiesību apjomu. Šajā ziņā iesniedzējtiesas nolēmumā nekas nenorāda uz to, ka līguma noslēgšanas brīdī patērētājs būtu zinājis vai būtu varējis zināt par noteikuma par valūtas maiņas kursa risku negodīgumu un tādējādi varēja lietderīgi atsaukties uz tiesībām, kas viņam piešķirtas ar šo direktīvu, bet tas jebkurā gadījumā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
74
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 93/13 1. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, aplūkojot tos efektivitātes principa gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju judikatūrā, saskaņā ar kuru tāda aizdevuma līguma spēkā neesības gadījumā, kas bez negodīgā noteikuma nevar pastāvēt tādēļ, ka tas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, patērētājs var atsaukties tiesā uz šīs spēkā neesības atzīšanas tiesiskajām sekām tikai piecu gadu noilguma termiņā, skaitot no šī līguma noslēgšanas dienas, ja šajā datumā patērētājs nezināja vai nevarēja zināt par attiecīgā līgumiskā noteikuma negodīgumu un tādējādi nevarēja lietderīgi atsaukties uz tiesībām, kas viņam piešķirtas ar Direktīvu 93/13.
Par otro un trešo jautājumu
75
Ar otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 93/13 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj to, ka datums, kurā Tiesa ir lēmusi par šīs direktīvas interpretāciju, vai datums, kurā valsts augstākā tiesa ir lēmusi par līgumos, kas noslēgti ar patērētājiem, iekļautu noteikumu negodīgumu, tiek izmantots, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu prasībai, ko patērētājs cēlis, lai panāktu tādu summu atlīdzināšanu, kas samaksātas, pamatojoties uz noteikumu, kurš ir analogs tam, par kuru Tiesa ir sniegusi minētās direktīvas interpretāciju vai kas ir valsts tiesas nolēmuma priekšmets, vai šī termiņa atsākšanai pēc tam, kad tas ir bijis apturēts.
76
Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem un ņemot vērā tiesvedības priekšvēsturi, kas aprakstīta iesniedzējtiesas nolēmumā, analīze ir jāattiecina tikai uz gadījumu, kad patērētājs ir cēlis prasību, lai norādītu uz sekām, kas saistītas ar atlīdzināšanu un izriet no līguma noteikuma negodīguma konstatēšanas.
77
Jāatgādina, ka, tostarp lai nodrošinātu no Direktīvas 93/13 patērētājam izrietošo tiesību efektīvu aizsardzību, viņam ir jāspēj jebkurā brīdī atsaukties uz līguma noteikuma negodīgumu ne tikai kā uz aizstāvības līdzekli, bet arī tālab, lai tiesa atzītu līguma noteikuma negodīgumu tādējādi, ka patērētāja celtai prasībai konstatēt starp pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā līgumā ietverta noteikuma negodīgumu nevar tikt piemērots nekāds noilgums (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 38. punkts).
78
Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka, ja prasības atmaksāt izdevumus, ko patērētājs samaksājis, pamatojoties uz negodīgu līguma noteikumu, noilguma termiņa sākums tiktu noteikts datumā, kurā valsts augstākā tiesa pasludinājusi spriedumus, ar kuriem par negodīgiem ir atzīti standarta noteikumi, kas atbilst strīdīgajā līgumā iekļautajam noteikumam, tas daudzos gadījumos ļautu pārdevējam vai piegādātājam paturēt – minētajam patērētājam par sliktu – nepamatoti, pamatojoties uz negodīgo noteikumu, iegūtās summas, un tas nebūtu saderīgi ar prasību, kas izriet no šā sprieduma 68. punktā atgādinātās judikatūras, saskaņā ar kuru šis sākuma punkts nevar tikt noteikts neatkarīgi no jautājuma, vai šis patērētājs zināja vai varēja saprātīgi zināt par šī pēdējā minētā noteikuma, ar kuru ir pamatotas tiesības uz atmaksu, negodīgumu, un neuzliekot pārdevējam vai piegādātājam pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un patērētāja informēšanas pienākumu, tādējādi vēl vairāk pasliktinot pēdējā minētā nelabvēlīgāko stāvokli, ko ir paredzēts novērst ar Direktīvu 93/13 (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 47. punkts).
79
Turklāt, tā kā pārdevējam vai piegādātājam šajā ziņā nav informēšanas pienākuma, nevar prezumēt, ka patērētājs varētu saprātīgi zināt, ka viņa līgumā ietvertam noteikumam ir tāds pats tvērums kā standarta noteikumam, kura negodīgumu ir konstatējusi valsts augstākā tiesa. Protams, šāda judikatūra, ja tā ir pietiekami publiskota, var ļaut vidusmēra patērētājam uzzināt, ka viņa līgumā ar pārdevēju vai piegādātāju iekļautais standarta noteikums ir negodīgs. Tomēr no šī patērētāja, kuru viņa – salīdzinot ar pārdevēju vai piegādātāju – nelabvēlīgākā stāvokļa dēļ ar Direktīvu 93/13 paredzēts aizsargāt, nevar sagaidīt, ka viņš veiks ar juridisko izpēti saistītus pasākumus (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 48. un 49. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
80
Šajā ziņā jāatgādina, ka no Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta formulējuma izriet, ka ar šo direktīvu piešķirtā aizsardzība ir atkarība no nolūkiem, kādos fiziska persona darbojas, proti, tai jādarbojas nolūkos, kas ir ārpus tās profesionālās darbības. Lai gan no pārdevējiem un piegādātājiem var prasīt, lai tie nodrošinātu, ka ir informēti par tādu noteikumu juridiskajiem aspektiem, kuri viņu ierastajā komercdarbībā pēc viņu iniciatīvas tiek iekļauti to ar patērētājiem noslēgtajos līgumos, ņemot vērā tostarp valsts judikatūru par šādiem noteikumiem, no patērētājiem šādu attieksmi nevar sagaidīt, jo viņi šādu noteikumu ietverošus līgumus noslēdz vien paretam vai pat izņēmuma kārtā (spriedums, 2024. gada 25. janvāris, Caixabank (Hipotekāro kredītu izdevumu atmaksas noilgums), no C‑810/21 līdz C‑813/21, EU:C:2024:81, 60. punkts).
81
Turklāt jāuzsver, ka šāda valsts judikatūra ne vienmēr ļauj ipso facto atzīt par negodīgiem visus šāda veida noteikumus, kas ir iekļauti visos līgumos starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju šajā dalībvalstī. Ja valsts augstākā tiesa ir atzinusi standarta noteikumu par negodīgu, principā – un saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu un 4. panta 1. punktu – katrā atsevišķā gadījumā vēl ir jānosaka, cik lielā mērā attiecīgā līgumā iekļauts noteikums atbilst šim standarta noteikumam un tāpat kā pēdējais minētais noteikums ir uzskatāms par negodīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 50. un 51. punkts).
82
No šiem apsvērumiem izriet, ka no samērā uzmanīga un apdomīga vidusmēra patērētāja nevar tikt prasīts nedz tas, lai viņš pēc savas iniciatīvas regulāri gūtu informāciju par valsts augstākās tiesas nolēmumiem par tāda paša rakstura līgumos kā tie, kurus viņš varēja noslēgt ar pārdevējiem vai piegādātājiem, ietvertiem standarta noteikumiem, nedz arī tas, lai viņš, pamatojoties uz valsts augstākās instances tiesas spriedumu, noteiktu, vai tādi noteikumi, kādi ir iekļauti konkrētā līgumā, ir negodīgi (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 52. punkts).
83
Tādējādi Direktīva 93/13 nepieļauj to, ka, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu patērētāja prasībai atmaksāt summas, kas nepamatoti samaksātas, izpildot negodīgu līguma noteikumu, var tikt uzskatīts, ka iedibināta valsts judikatūra par līdzīgu noteikumu spēkā neesību pierāda, ka ir izpildīts nosacījums, ka attiecīgajam patērētājam ir jāzina par minētā noteikuma negodīgumu un par tiesiskajām sekām, kādas no tā izriet (spriedums, 2024. gada 25. janvāris, Caixabank (Hipotekāro kredītu izdevumu atmaksas noilgums), no C‑810/21 līdz C‑813/21, EU:C:2024:81, 61. punkts).
84
Šī sprieduma 78. un 81. punktā izklāstītie iemesli, kas liek uzskatīt, ka valsts augstākās instances tiesas spriedumu, ar kuriem ir konstatēts noteiktu standarta noteikumu negodīgums, pastāvēšana pati par sevi nevar nozīmēt, ka patērētājs zina vai var saprātīgi zināt par līgumā, ko tas noslēdzis ar pārdevēju vai piegādātāju, ietverta līdzīga noteikuma negodīgumu, mutatis mutandis ir spēkā arī attiecībā uz prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā pasludinātiem Tiesas nolēmumiem par Direktīvas 93/13 interpretāciju.
85
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai gan prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā pasludināti Tiesas nolēmumi par Savienības tiesību interpretāciju ir publicēti tādējādi, lai tiem varētu viegli piekļūt tostarp patērētāji, Tiesa ar tiem nelemj par atsevišķu noteikumu negodīgumu un sistemātiski atstāj to konkrētu pārbaudi valsts tiesas vērtējumam, jo šāda pārbaude principā neietilpst Tiesas kompetencē. No tā izriet, ka patērētājs, pat ja viņš ir tieši skarts pamatlietā, no šāda Tiesas nolēmuma nevar izdarīt nekādu drošu secinājumu par līgumā, kuru tas ir noslēdzis ar pārdevēju vai piegādātāju, ietverta noteikuma negodīgo raksturu, līdz ar to iesniedzējtiesas minētie Tiesas spriedumi nevar tikt uzskatīti par informācijas avotu vidusmēra patērētājam par konkrēta līguma noteikuma negodīgumu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 58. un 59. punkts).
86
Savukārt tiesas nolēmums, kuram ir res judicata spēks un ar kuru konstatēts līguma noteikuma negodīgais raksturs un kurš atbilstoši piemērojamajām valsts tiesību normām ir pienācīgi paziņots attiecīgajam patērētājam kā šī nolēmuma adresātam, var būt noilguma termiņa sākums. Tiklīdz šāds lēmums ir kļuvis galīgs, tiek uzskatīts, ka patērētājs ir pilnībā informēts par noteikuma prettiesiskumu un tātad var pats izvērtēt iespēju celt prasību par saskaņā ar negodīgo noteikumu samaksāto summu atmaksu valsts tiesībās noteiktajā termiņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 36. un 37. punkts).
87
Tomēr ir jāprecizē, ka, lai gan Direktīva 93/13 nepieļauj to, ka prasības atmaksāt summas, ko patērētājs samaksājis saskaņā ar negodīgu līguma noteikumu, noilguma termiņš var sākties neatkarīgi no tā, vai šis patērētājs zināja vai varēja saprātīgi zināt par šā noteikuma negodīgumu, šī direktīva pieļauj, ka pārdevējam vai piegādātājam ir iespēja pierādīt, ka minētais patērētājs zināja vai varēja saprātīgi zināt par šo faktu, pirms ir pasludināts spriedums, ar kuru minētais noteikums ir atzīts par spēkā neesošu (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Caixabank (Noilguma termiņš), C‑484/21, EU:C:2024:360, 35. punkts).
88
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka nav neviena galīga tiesas nolēmuma, ar kuru tiktu konstatēts noteikuma par valūtas maiņas kursa risku negodīgums un spēkā neesība.
89
Šādos apstākļos, pat pieņemot, ka HL zināja par attiecīgajiem Kúria (Augstākā tiesa) nolēmumiem vai Tiesas spriedumiem, nedz datums, kurā šie nolēmumi un spriedumi tika pasludināti, nedz diena, kad HL par tiem faktiski uzzināja, nevar būt noilguma termiņa sākums.
90
Attiecīgā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai UniCredit Bank un Momentum Credit ir iesniegušas pierādījumus, ka HL zināja vai varēja saprātīgi zināt par noteikuma par valūtas maiņas kursa risku negodīgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, Banco Santander (Noilguma termiņa sākums), C‑561/21, EU:C:2024:362, 38. punkts).
91
Visbeidzot, runājot par jautājumu par noilguma termiņa atsākšanu pēc tā apturēšanas, jānorāda, ka noilguma apturēšanas mērķis ir nodrošināt, lai noilgums, kura pamatā ir tieši sods par tiesīgās personas bezdarbību, neradītu sekas situācijā, kura attaisno šo bezdarbību. Tādējādi apturēšana ir vērsta uz to, lai aizsargātu situācijas, kad likumā paredzētu objektīvu iemeslu dēļ tiesīgajai personai ir objektīvas grūtības, kas tai liedz izmantot šīs tiesības, izvairoties no tā, ka laika ritējums izraisa šo tiesību izbeigšanos.
92
No tā izriet, ka noilguma termiņa atsākšana pēc apturēšanas laikposma ir jāpapildina ar tādām pašām garantijām, kādas ir paredzētas šī termiņa dies a quo noteikšanai.
93
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīva 93/13 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj to, ka datums, kurā Tiesa ir lēmusi par šīs direktīvas interpretāciju, vai datums, kurā valsts augstākā tiesa ir lēmusi par līgumos, kas noslēgti ar patērētājiem, iekļautu noteikumu negodīgumu, tiek izmantots, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu prasībai, ko patērētājs cēlis, lai panāktu tādu summu atlīdzināšanu, kas samaksātas, pamatojoties uz noteikumu, kurš ir analogs tam, par kuru Tiesa ir sniegusi minētās direktīvas interpretāciju vai kas ir valsts tiesas nolēmuma priekšmets, vai šī termiņa atsākšanai pēc tam, kad tas ir bijis apturēts.
Par ceturto jautājumu
94
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
95
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, aplūkojot tos efektivitātes principa gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju judikatūrā, saskaņā ar kuru tāda aizdevuma līguma spēkā neesības gadījumā, kas bez negodīgā noteikuma nevar pastāvēt tādēļ, ka tas attiecas uz līguma galveno priekšmetu, patērētājs var atsaukties tiesā uz šīs spēkā neesības atzīšanas tiesiskajām sekām tikai piecu gadu noilguma termiņā, skaitot no šī līguma noslēgšanas dienas, ja šajā datumā patērētājs nezināja vai nevarēja zināt par attiecīgā līgumiskā noteikuma negodīgumu un tādējādi nevarēja lietderīgi atsaukties uz tiesībām, kas viņam piešķirtas ar Direktīvu 93/13.
2)
Direktīva 93/13 jāinterpretē tādējādi, ka
tā nepieļauj to, ka datums, kurā Tiesa ir lēmusi par šīs direktīvas interpretāciju, vai datums, kurā valsts augstākā tiesa ir lēmusi par līgumos, kas noslēgti ar patērētājiem, iekļautu noteikumu negodīgumu, tiek izmantots, lai noteiktu noilguma termiņa sākumu prasībai, ko patērētājs cēlis, lai panāktu tādu summu atlīdzināšanu, kas samaksātas, pamatojoties uz noteikumu, kurš ir analogs tam, par kuru Tiesa ir sniegusi minētās direktīvas interpretāciju vai kas ir valsts tiesas nolēmuma priekšmets, vai šī termiņa atsākšanai pēc tam, kad tas ir bijis apturēts.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.