62018CJ0390_RES
Lieta C‑390/18
Kriminālprocess
pret
X
(Juge d’instruction du tribunal de grande instance de Paris lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2019. gada 19. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2000/31/EK – Informācijas sabiedrības pakalpojumi – Direktīva 2006/123/EK – Pakalpojumi – Sakaru nodibināšana starp profesionāliem vai privātiem izmitinātājiem, kuru rīcībā ir izīrējamas izmitināšanas vietas, un personām, kas šādas vietas meklē – Kvalifikācija – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti vairāki ierobežojumi darbam nekustamā īpašuma aģenta profesijā – Direktīva 2000/31/EK – 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums – Pienākums paziņot pasākumus, ar kuriem tiek ierobežota informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvība – Nepaziņošana – Iespēja atsaukties – Kriminālprocess ar civilprasītāja piedalīšanos
Tiesību aktu tuvināšana – Elektroniskā tirdzniecība – Direktīva 2000/31 – Piemērošanas joma – Informācijas sabiedrības pakalpojums – Jēdziens – Tāds starpniecības pakalpojums kā Airbnb, kas ļauj nodibināt sakarus starp profesionāliem vai privātiem izmitinātājiem, kuru rīcībā ir izīrējamas izmitināšanas vietas, un personām, kas šādas vietas meklē – Iekļaušana – Starpniecības pakalpojums, kas ir nodalāms no izmitināšanas pakalpojuma
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkts, Direktīvas 2006/123 un Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 50., 52.–64., 66., 68. un 69. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Elektroniskā tirdzniecība – Direktīva 2000/31 – Informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšana – Dalībvalstu pienākums paziņot pasākumus, ar kuriem tiek ierobežota informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pienākuma neizpilde – Sekas – Nepaziņotā noteikuma neattiecināmība uz privātpersonām
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums)
(skat. 87., 90.–92., 94., 96.–98. un 100. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Francija nevar prasīt, lai Airbnb būtu nekustamā īpašuma aģenta profesionālās darbības apliecība, jo šo prasību Francija nav paziņojusi Komisijai atbilstoši Direktīvai par elektronisko tirdzniecību
Savā 2019. gada 19. decembra spriedumā Airbnb Ireland (C‑390/18) Tiesas virspalāta nosprieda, pirmkārt, ka tāds starpniecības pakalpojums, kura mērķis ir ar elektroniskas platformas palīdzību par atlīdzību nodibināt sakarus starp iespējamajiem īrniekiem un īslaicīgas izmitināšanas pakalpojumus piedāvājošajiem profesionālajiem vai neprofesionālajiem izīrētājiem, vienlaikus sniedzot arī vairākus ar šo pakalpojumu saistītus papildpakalpojumus, ir jākvalificē kā Direktīvas 2000/31 par elektronisko tirdzniecību (
1
) piemērošanas jomā ietilpstošs “informācijas sabiedrības pakalpojums”. Otrkārt, Tiesa uzskatīja, ka privātpersona var iebilst pret to, ka kriminālprocesā ar civilprasītāja piedalīšanos tai tiek piemēroti dalībvalsts pasākumi, kas ierobežo šāda pakalpojuma, kuru šī persona sniedz no citas dalībvalsts, brīvu apriti, ja šie pasākumi nav tikuši paziņoti atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrajam ievilkumam.
Pamatlieta ir saistīta ar kriminālprocesu, kas Francijā ierosināts, pamatojoties uz Association pour un hébergement et un tourisme professionnels [Profesionālās izmitināšanas un profesionālā tūrisma apvienības] iesniegtu pieteikumu par kriminālprocesa ierosināšanu ar civilprasītāja piedalīšanos pret Airbnb Ireland. Airbnb Ireland ir Īrijā dibināta sabiedrība, kas pārvalda elektronisku platformu, kura ļauj, samaksājot komisijas maksu, nodibināt sakarus, tostarp arī Francijā, starp profesionāliem un privātiem izmitinātājiem, kuri piedāvā īslaicīgas izmitināšanas pakalpojumus, un personām, kas šādu izmitināšanu meklē. Airbnb Ireland šiem izīrētājiem piedāvā arī tādus papildpakalpojumus kā veidne viņu piedāvājuma satura izklāstīšanai, civiltiesiskās atbildības apdrošināšana, rīks īres maksas apmēra aplēsei un ar šiem izmitināšanas pakalpojumiem saistītie maksājumu pakalpojumi.
Apvienība, kas iesniedza pieteikumu kriminālprocesa ierosināšanai pret Airbnb Ireland, apgalvoja, ka šī sabiedrība ne tikai nodibina sakarus starp diviem līdzējiem ar eponīmas elektroniskās platformas palīdzību, bet arī veic nekustamā īpašuma aģenta darbību bez profesionālās apliecības, tādējādi pārkāpdama t.s. Ogē likumu [loi
Hoguet], kas Francijā ir piemērojams personām, kuru profesionālā darbība ir darījumi ar nekustamo īpašumu. Savukārt Airbnb Ireland apgalvoja, ka šis tiesiskais regulējums katrā ziņā ir pretrunā Direktīvai 2000/31.
Iztaujāta, pirmkārt, par to, kā kvalificējams Airbnb Ireland sniegtais starpniecības pakalpojums, Tiesa, atsaukdamās uz spriedumu Asociación Profesional Elite Taxi (
2
), atgādināja, ka tad, ja starpniecības pakalpojums atbilst nosacījumiem, kas minēti Direktīvas 2015/1535 (
3
) 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2000/31 2. panta a) punktā, tas principā ir “informācijas sabiedrības pakalpojums”, kas atšķiras no ar to saistītā secīgā pakalpojuma. Tomēr citādi ir gadījumā, ja izrādās, ka šis starpniecības pakalpojums ir neatņemama sastāvdaļa tādā visaptverošā pakalpojumā, kura galvenais elements ir juridiski kā citādi kvalificējams pakalpojums.
Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka tāds starpniecības pakalpojums kā Airbnb Ireland sniegtais atbilst šiem nosacījumiem un ka starpniecības pakalpojumu ar izmitināšanas pakalpojumu vienojošo saišu iedaba nav tāda, kas ļautu izslēgt šā starpniecības pakalpojuma kvalificējamību par “informācijas sabiedrības pakalpojumu” un tādējādi – Direktīvas 2000/31 piemērojamību tam.
Lai uzsvērtu, ka šāds starpniecības pakalpojums pēc savas iedabas ir atdalāms no ar to saistītajiem izmitināšanas pakalpojumiem, Tiesa, pirmām kārtām, norādīja, ka šā pakalpojuma mērķis ir nevis vienīgi tūlītēji sniegt izmitināšanas pakalpojumus, bet gan būtībā nodrošināt rīku iepazīstināšanai ar izīrējamajiem mājokļiem un to meklēšanai, kas ļauj noslēgt īres līgumus nākotnē. Tādējādi šis pakalpojuma veids nav uzskatāms par visaptveroša izmitināšanas pakalpojuma gluži vienkāršu palīgpakalpojumu. Otrām kārtām, Tiesa uzsvēra, ka tāds starpniecības pakalpojums kā Airbnb Ireland sniegtais nekādā ziņā nav obligāti nepieciešams, lai varētu sniegt izmitināšanas pakalpojumus, jo šim nolūkam īrnieku un izīrētāju rīcībā ir daudzi citi kanāli, no kuriem daži pastāv jau izsenis. Trešām kārtām, Tiesa norādīja, ka no lietas materiāliem neizriet, ka Airbnb nosaka šo platformu izmantojošo izīrētāju prasīto īres maksu vai ierobežo tās apmēru.
Tiesa arī precizēja, ka pārējie Airbnb Ireland sniegtie pakalpojumi neliek apšaubīt šo konstatējumu, jo šie dažādie pakalpojumi gluži vienkārši papildina šīs sabiedrības sniegto starpniecības pakalpojumu. Turklāt tā norādīja, ka – atšķirībā no starpniecības pakalpojumiem, kas tika aplūkoti spriedumos Asociación Profesional Elite Taxi un Uber France (
4
) – nedz šis starpniecības pakalpojums, nedz Airbnb Ireland piedāvātie papildpakalpojumi neļauj konstatēt, ka šī sabiedrība īstenotu noteicošu ietekmi uz izmitināšanas pakalpojumiem, ar kuriem ir saistīta tās darbība, ne prasītās īres maksas apmēra noteikšanas, ne īrnieku vai tās platformā īrei piedāvāto mājokļu atlases ziņā.
Otrkārt, Tiesa izvērtēja, vai Airbnb Ireland var pamatlietā iebilst pret to, ka tai tiek piemērots tāds operatora iespēju brīvi no kādas citas dalībvalsts sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus ierobežojošs likums kā Ogē likums, tāpēc ka šo likumu Francija nebija paziņojusi saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu. Šajā ziņā Tiesa norādīja, ka apstāklis, ka šis likums bija pieņemts pirms Direktīvas 2000/31 stāšanās spēkā, neatbrīvo Francijas Republiku no pienākuma to paziņot. Pēc tam, iedvesmojusies no sprieduma CIA Security International (
5
) argumentācijas, tā uzskatīja, ka minētajam pienākumam, kas ir būtiska procesuāla prasība, ir jāatzīst tieša iedarbība. No šā apstākļa tā secināja, ka privātpersona uz dalībvalstij esošā šāda pasākuma paziņošanas pienākuma neizpildi var atsaukties ne tikai pret šo privātpersonu vērstā kriminālprocesā, bet arī saistībā ar kaitējuma atlīdzības prasību, ko cēlusi kāda cita privātpersona, kas šajā procesā piedalās kā civilprasītājs.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
(
2
)	Spriedums, 2017. gada 20. decembris, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981), 40. punkts.
(
3
)	Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV 2015, L 241, 1. lpp.).
(
4
)	Spriedums, 2018. gada 10. aprīlis, Uber France (C‑320/16, EU:C:2018:221).
(
5
)	Spriedums, 1996. gada 30. aprīlis, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172).