62023CC0019
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU
[NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 14. janvārī (
1
)
Lieta C‑19/23
Dānijas Karaliste
pret
Eiropas Parlamentu,
Eiropas Savienības Padomi
Prasība atcelt tiesību aktu – Direktīva (ES) 2022/2041 – Adekvāta minimālā alga Eiropas Savienībā – Direktīvas atcelšana pilnībā – Juridiskais pamats – LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Jēdziens “darba apstākļi” – LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Eiropas Parlamenta un Padomes kompetence pieņemt minimālās prasības – LESD 153. panta 5. punkts – Izņēmumi – “Darba samaksa” un “tiesības apvienoties” – Tieša iejaukšanās – Direktīvas 5. pants – Likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūra – To minimālo kritēriju saraksts, kas dalībvalstīm jāietver – 4. pants – Koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšana – 12. pants – Tiesības uz tiesisko aizsardzību – LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts – Jēdziens “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība” – Īpaša likumdošanas procedūra, kurā nepieciešama Padomes vienprātība – Neiespējamība pieņemt direktīvu, kas vienlaikus pamatojas uz LESD 153. panta 1. punkta b) un f) apakšpunktu – Direktīvas daļēja atcelšana – Direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta nodalāmība
I. Ievads
1.
Saskaņā ar LES 5. panta 2. punktā noteikto kompetences piešķiršanas principu, kas ir būtisks Eiropas Savienības tiesiskuma pīlārs (
2
), Eiropas Savienība darbojas tikai to kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis. Tiesas uzdevums nodrošināt šā principa ievērošanu ir šķietami vienkāršs, tomēr sarežģītību rada tas, ka dažas Līguma normas attiecībā uz kompetenču sadali starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm šķiet neskaidras vai pārklājas.
2.
Īpaši acīmredzams tas ir Savienības sociālās politikas jomā, kurā Līgumu autori ir vēlējušies, no vienas puses, veicināt kohēziju un konverģenci un, no otras puses, veidot Savienību, kurā tiek ņemta vērā valstu sistēmu daudzveidība un sociālo partneru būtiskā nozīme, – šos divus mērķus ne vienmēr ir viegli saskaņot. Proti, lai gan pirmā mērķa sasniegšana nozīmē lielākas varas piešķiršanu Eiropas Savienībai, otrais mērķis liecina par labu uzskatam, ka daži lēmumi sociālās politikas jomā ir tikai dalībvalstu kompetencē.
3.
Ar šo prasību, kas celta saskaņā ar LESD 263. pantu, Dānijas Karaliste, kuru atbalsta Zviedrijas Karaliste, galvenokārt lūdz Tiesu pilnībā atcelt Direktīvu (ES) 2022/2041 par adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “AMA direktīva”) (
3
). Abas dalībvalstis apgalvo, ka Eiropas Parlamentam un Padomei nebija kompetences pieņemt AMA direktīvu, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Minētās normas pilnvaro Eiropas Parlamentu un Padomi ar direktīvām noteikt minimālās prasības “darba apstākļu” jomā. Tomēr LESD 153. panta 5. punktā ir nepārprotami noteikts, ka šī kompetence inter alia neattiecas uz “darba samaksu”.
4.
Šādā kontekstā vissarežģītākais jautājums šajā lietā ir tieši par to, vai ar AMA direktīvas pieņemšanu Parlaments un Padome ir pārkāpuši LESD 153. panta 5. punktu, izdodami likumdošanas aktus jomā (“darba samaksa”), kura izslēgta no Savienības kompetences. Turpmāk šajos secinājumos paskaidrošu, ka, manuprāt, uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši.
II. Atbilstošais tiesiskais regulējums
A. Līgums par Eiropas Savienības darbību
5.
Saskaņā ar LESD 153. pantu:
“1.   Lai sasniegtu 151. pantā izvirzītos mērķus, Savienība atbalsta un papildina dalībvalstu darbību šādās jomās:
[..]
b) darba apstākļi;
[..]
f)
darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšana atbilstīgi 5. punktam;
[..].
2.   Lai to panāktu, Eiropas Parlaments un Padome var:
[..]
b)
šā panta 1. punkta a) līdz i) apakšpunktā minētajās jomās ar direktīvām noteikt minimālās prasības, kas pakāpeniski jāievieš, ievērojot nosacījumus un tehniskos noteikumus katrā dalībvalstī. Ar šādām direktīvām vairās uzlikt tādus administratīvus, finansiālus un juridiskus ierobežojumus, kas traucētu veidoties un attīstīties mazajiem un vidējiem uzņēmumiem.
Eiropas Parlaments un Padome pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu komiteju pieņem lēmumus.
1. punkta c), d), f) un g) apakšpunktā minētajās jomās Padome, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu un minētajām komitejām, lēmumu pieņem vienprātīgi un saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru.
[..]
5.   Šā panta noteikumi neattiecas uz darba samaksu, uz tiesībām apvienoties, uz tiesībām streikot vai uz tiesībām pieteikt lokautus.”
B. AMA direktīva
6.
AMA direktīvas 1. pantā noteikts:
“1.   Šī direktīva, ar mērķi Savienībā uzlabot dzīves un darba apstākļus darba ņēmējiem, jo īpaši minimālo algu adekvātumu, lai veicinātu augšupēju sociālo konverģenci un samazinātu algu nevienlīdzību, izveido regulējumu attiecībā uz:
a)
likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu nolūkā nodrošināt pienācīgus dzīves un darba apstākļus;
b)
koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu;
c)
darba ņēmēju efektīvas piekļuves tiesībām uz minimālo algu aizsardzību, ja to paredz valsts tiesību akti un/vai koplīgumi, veicināšanu.
2.   Šī direktīva neskar sociālo partneru autonomijas pilnīgu ievērošanu, kā arī to tiesības apspriest un slēgt koplīgumus.
3.   Saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu šī direktīva neskar dalībvalstu kompetenci noteikt minimālo algu līmeni, kā arī dalībvalstu izvēli noteikt likumā noteiktas minimālās algas, veicināt piekļuvi koplīgumos noteiktu minimālo algu aizsardzībai, vai abus.
4.   Šo direktīvu piemēro, pilnībā ievērojot tiesības uz koplīguma sarunām. Šajā direktīvā neko neinterpretē kā pienākumu nevienai no dalībvalstīm:
a)
kurās algu noteikšana notiek vienīgi ar koplīgumu starpniecību – ieviest likumā noteiktu minimālo algu; vai
b)
pasludināt jebkuru koplīgumu par vispārēji piemērojamu.
[..]”
7.
Minētās direktīvas 4. pantā “Koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšana” paredzēts:
“1.   Lai palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu un veicinātu to, ka tiek īstenotas tiesības uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu, dalībvalstis, iesaistot sociālos partnerus, saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi:
[..]
d)
nolūkā veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu vajadzības gadījumā veic pasākumus, lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, aizsargātu pret jebkādu otras puses vai tās pārstāvju vai biedru iejaukšanos to arodbiedrību vai darba devēju izveidē, darbībā vai pārvaldībā.
2.   Turklāt katra dalībvalsts, kurā koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni, nodrošina koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru vai nu ar tiesību aktiem pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem, vai arī vienojoties ar tiem. Šāda dalībvalsts arī izstrādā rīcības plānu, lai veicinātu koplīguma sarunas. Dalībvalsts izstrādā šādu rīcības plānu pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem vai vienojoties ar sociālajiem partneriem, vai – pēc sociālo partneru kopīga pieprasījuma – kā sociālie partneri savstarpēji vienojušies. Rīcības plānā nosaka skaidru grafiku un konkrētus pasākumus, lai pakāpeniski palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, pilnībā ievērojot sociālo partneru autonomiju. Dalībvalsts rīcības plānu regulāri pārskata un vajadzības gadījumā atjaunina. Ja dalībvalsts atjaunina savu rīcības plānu, tā do dara pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem vai vienojoties ar tiem, vai – pēc sociālo partneru kopīga pieprasījuma – kā sociālie partneri savstarpēji vienojušies. Jebkurā gadījumā šādu rīcības plānu pārskata vismaz reizi piecos gados. Rīcības plānu un jebkurus tā atjauninājumus publisko un dara zināmus Komisijai.
8.
AMA direktīvas 5. pantā “Likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūra” paredzēts:
“1.   Dalībvalstis, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, izveido procedūras, kas vajadzīgas, lai noteiktu un atjauninātu likumā noteiktas minimālās algas. Šādas noteikšanas un atjaunināšanas pamatā ir kritēriji, kas paredzēti, lai veicinātu minimālo algu adekvātumu nolūkā panākt pienācīgu dzīves standartu, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, kā arī veicināt sociālo kohēziju un augšupēju sociālo konverģenci un ierobežot vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības. Dalībvalstis minētos kritērijus nosaka saskaņā ar savu praksi attiecīgajos valsts tiesību aktos, kompetento iestāžu lēmumos vai trīspusējās vienošanās. Kritērijus nosaka skaidrā veidā. Dalībvalstis var lemt par minētajiem kritērijiem, tostarp par 2. punktā minēto elementu, salīdzinošo nozīmi, ņemot vērā valsts sociālekonomiskos apstākļus.
2.   Valsts kritēriji, kas minēti 1. punktā, ietver vismaz šādus elementus:
a)
likumā noteiktu minimālo algu pirktspēju, ņemot vērā dzīvošanas izmaksas;
b)
vispārējo algu līmeni un to sadalījumu;
c)
algu pieauguma tempu;
d)
ilgtermiņa valsts ražīguma līmeņus un attīstību.
3.   Neskarot šajā pantā noteiktos pienākumus, dalībvalstis var papildus izmantot automātisku mehānismu likumā noteiktu minimālo algu indeksācijai, pamatojoties uz jebkādiem atbilstīgiem kritērijiem un saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi, ar noteikumu, ka minētā mehānisma piemērošanas rezultātā netiek samazināta likumā noteikta minimālā alga.
4.   Dalībvalstis izmanto indikatīvās atsauces vērtības, lai novērtētu likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu. Šajā nolūkā tās var izmantot indikatīvās atsauces vērtības, ko parasti izmanto starptautiskā līmenī, piemēram, 60 % no mediānās bruto algas un 50 % no vidējās bruto algas, un/vai valsts līmenī izmantotās indikatīvās atsauces vērtības.
5.   Dalībvalstis nodrošina, ka likumā noteiktu minimālo algu regulāra un savlaicīga atjaunināšana notiek vismaz reizi divos gados vai – dalībvalstīm, kuras izmanto 3. punktā minēto automātisko indeksācijas mehānismu, – vismaz reizi četros gados.
6.   Katra dalībvalsts izraugās vai izveido vienu vai vairākas padomdevējas struktūras, kas konsultē kompetentās iestādes jautājumos, kuri saistīti ar likumā noteiktām minimālajām algām, un nodrošina minēto struktūru darbību.”
9.
AMA direktīvas 12. pantā “Tiesības uz tiesisko aizsardzību un aizsardzību pret nelabvēlīgu attieksmi vai nelabvēlīgām sekām” noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot īpašos tiesiskās aizsardzības un strīdu izšķiršanas veidus, kas attiecīgā gadījumā paredzēti koplīgumos, darba ņēmējiem, tostarp tiem, kuru darba tiesiskās attiecības ir beigušās, ir pieejama efektīva, savlaicīga un objektīva strīdu izšķiršana un tiesības uz tiesisko aizsardzību gadījumos, kad ir pārkāptas tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību, ja šādas tiesības ir paredzētas valsts tiesību aktos vai koplīgumos.”
III. Pašreizējās prasības pamatā esošie fakti
A. Priekšlikums AMA direktīvai
10.
Eiropas Komisija 2020. gada oktobrī pieņēma priekšlikumu AMA direktīvai (
4
). Priekšlikums tika ierosināts pēc tam, kad Komisijas priekšsēdētāja Urzula fon der Leiena paziņoja: “Cieņa darbavietā ir svēta. Savu pilnvaru pirmo 100 dienu laikā es ierosināšu juridisku instrumentu, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam Savienībā ir taisnīga minimālā alga. (
5
)”
11.
Priekšlikumā AMA direktīvai Komisija norādīja, ka “daudzus darbiniekus adekvāta minimālā alga Eiropas Savienībā pašlaik neaizsargā” un ka 2018. gadā “deviņās dalībvalstīs likumā noteiktā minimālā alga atsevišķam minimālās algas saņēmējam nenodrošināja ienākumus, kas ir pietiekami, lai pārkāptu nabadzības riska slieksni”. Tā arī norādīja, ka pēc Covid‑19 krīzes, “lai atbalstītu ilgtspējīgu un iekļautīgu ekonomikas atveseļošanos”, Eiropas Savienībā ir svarīgi darbiniekiem nodrošināt darba iespējas un adekvātu minimālo algu (
6
). Vairāki autori ir norādījuši, ka šie apgalvojumi atspoguļo nepārprotamas pārmaiņas Savienības līmenī attiecībā uz izpratni par adekvātu minimālo algu, proti, tā vairs netiek uzskatīta par šķērsli dalībvalstu konkurētspējai un ekonomikas izaugsmei, bet gan par ekonomikas attīstības priekšnoteikumu (
7
).
12.
Šajā kontekstā Komisija paskaidroja, ka tās priekšlikums izveido satvaru, kas “uzlabo minimālās algas adekvātumu un pastiprina darbinieku minimālās algas aizsardzību”. Tā arī norādīja, ka ierosinātā direktīva tiecas “visās dalībvalstīs veicināt kolektīvas līgumsarunas par algām”, vienlaikus “ņemot vērā un pilnīgi ievērojot sistēmu īpatnības dalībvalstīs, valsts kompetenci, sociālo partneru patstāvību un līgumslēgšanas brīvību” (
8
).
13.
AMA direktīva tika pieņemta pirmajā lasījumā 2022. gada 19. oktobrī. Visas dalībvalstis Padomē balsoja par šo instrumentu, izņemot Dānijas Karalisti un Zviedrijas Karalisti, kuras balsoja pret, un Ungāriju, kas atturējās (
9
).
14.
Dānijas parlaments 2020. gada 15. decembra pamatotajā atzinumā par priekšlikumu AMA direktīvai jau bija norādījis, ka tā ieskatā algas nosacījumus vislabāk var reglamentēt valsts līmenī (
10
). Likumdošanas procedūrā, kurā pieņemta direktīva, Dānijas valdība paziņojumā Padomei paskaidroja, ka “principā iebilst pret jebkāda saistoša regulējuma ieviešanu ES līmenī attiecībā uz minimālo algu”. Tā arī uzsvēra, ka “ir svarīgi saglabāt sociālo partneru autonomiju” un ka “algu noteikšana ir valstu kompetencē” (
11
).
B. AMA direktīvas galvenie aspekti šajā lietā
15.
Saskaņā ar Eurostat2022. gada 1. janvāra datiem likumā noteikta minimālā mēneša alga dažādās dalībvalstīs būtiski atšķīrās – no 332 EUR Bulgārijā līdz 2257 EUR Luksemburgā (
12
). “Ietekmes novērtējuma kopsavilkuma ziņojumā”, kas bija pievienots priekšlikumam AMA direktīvai (
13
), Komisija norādīja, ka faktori, kas rada darba ņēmēju nepietiekamu aizsardzību ar adekvātu minimālo algu, visā Eiropas Savienībā ir “skaidru un stabilu kritēriju trūkums minimālo algu noteikšanā un atjaunināšanā” un “nepietiekama sociālo partneru iesaiste”.
16.
AMA direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka ar šo instrumentu izveido regulējumu attiecībā uz a) likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu, b) koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu un c) darba ņēmēju efektīvas piekļuves tiesībām uz minimālo algu aizsardzību, ja to paredz valsts tiesību akti un/vai koplīgumi, veicināšanu. Tādējādi manā ieskatā AMA direktīvā ir izvirzīti trīs atšķirīgi mērķi – tie, kas norādīti 1. panta 1. punkta attiecīgi a), b) un c) apakšpunktā –, kas visi ir paredzēti, lai sekmētu virsmērķa “veicināt augšupēju sociālo konverģenci un samazināt algu nevienlīdzību” sasniegšanu (
14
).
17.
Lai gan AMA direktīvā kopumā ir 19 panti, kas ietverti četrās dažādās nodaļās, šajā lietā īpaši svarīgi ir trīs no tiem, proti, 4., 5. un 12. pants. Katrs no tiem attiecas uz vienu no trim šīs direktīvas 1. panta 1. punktā norādītajiem mērķiem.
18.
Pirmkārt, 4. pants attiecas uz koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu (1. panta 1. punkta b) apakšpunkts jeb otrais mērķis). Tas ietverts AMA direktīvas I nodaļā “Vispārīgie noteikumi”. 4. panta 1. punkts noteic visām dalībvalstīm vairākus pienākumus, “lai palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu un veicinātu to, ka tiek īstenotas tiesības uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu”. Šie pienākumi paredz “vajadzības gadījumā veikt pasākumus, lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, aizsargātu pret jebkādu otras puses vai tās pārstāvju vai biedru iejaukšanos to arodbiedrību vai darba devēju izveidē, darbībā vai pārvaldībā” (4. panta 1. punkta d) apakšpunkts). Turpretim pienākumi, kas noteikti 4. panta 2. punktā, attiecas tikai uz dalībvalstīm, kurās koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni. Šīm dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt “koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru” un izstrādāt “rīcības plānu, lai veicinātu koplīguma sarunas”, ko tās regulāri pārskata un atjaunina.
19.
Otrkārt, 5. pants attiecas uz “likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu” (1. panta 1. punkta a) apakšpunkts jeb pirmais mērķis). Tā ir vissvarīgākā AMA direktīvas norma un ir ietverta direktīvas II nodaļā “Likumā noteiktas minimālās algas”, kuras normas ir piemērojamas tikai dalībvalstīm, kurās ir likumā noteikta minimālā alga. Konkrētāk – 5. panta 2. punktā ir noteikti četri minimālie kritēriji, kas veicina minimālo algu adekvātumu un kas dalībvalstīm jāņem vērā “likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūr[ā]”.
20.
Treškārt, AMA direktīvas 12. pants, kas ietverts III nodaļā “Horizontālie pasākumi”, attiecas uz darba ņēmēju efektīvu piekļuvi minimālās algas aizsardzībai (1. panta 1. punkta c) apakšpunkts jeb trešais mērķis). Šīs normas mērķis ir darba ņēmējiem nodrošināt piekļuvi efektīvai, savlaicīgai un objektīvai strīdu izšķiršanai un tiesībām uz tiesisko aizsardzību situācijās, kad valsts tiesību aktos un/vai koplīgumos viņiem paredzētās tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību ir pārkāptas.
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
21.
Dānijas Karaliste šo prasību cēla ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2023. gada 18. janvārī.
22.
Dānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pilnībā atcelt AMA direktīvu;
–
pakārtoti – atcelt AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu;
–
piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
23.
Parlaments lūdz Tiesu noraidīt prasību kā nepamatotu un piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
24.
Padome lūdz Tiesu:
–
noraidīt galvenos prasījumus kā nepieņemamus;
–
pakārtoti – pilnībā noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
25.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 26. aprīļa un 25. maija lēmumiem Beļģijas Karalistei un Portugāles Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
26.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 8. un 26. maija un 2023. gada 5. un 7. jūnija lēmumiem Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Luksemburgas Lielhercogistei un Komisijai tika atļauts iestāties lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam.
27.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 26. maija lēmumu Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Dānijas Karalistes prasījumu atbalstam.
V. Juridiskā analīze
28.
Daudzus gadus Savienības sociālā politika attīstījās Līgumu ietvaros; Savienības integrācijas virzītājspēks bija kopējā tirgus izveide (
15
). Māstrihtas līgumam pievienotā Protokola par sociālo politiku un Nolīguma par sociālo politiku (turpmāk tekstā – “Sociālā harta”) pieņemšana bija pirmais mēģinājums “konstitucionalizēt” Savienības sociālo politiku, un tikai ar Amsterdamas līgumu 1997. gadā Sociālās hartas saturs tika oficiāli iekļauts EK līgumā (
16
).
29.
Kopš tā laika ir skaidrs “ne vien tas, ka Savienība izveido iekšējo tirgu, bet arī ka tās darbība ir vērsta uz stabilu Eiropas attīstību, kā pamatā ir tostarp sociālā tirgus ekonomika ar augstu konkurētspēju, kuras mērķis ir panākt pilnīgu nodarbinātību un sociālo attīstību, un tā veicina tostarp sociālo aizsardzību” (
17
). Lai sasniegtu šos mērķus, Savienības likumdevējs ir pieņēmis vairākus instrumentus, pamatojoties uz LESD 153. pantu (vai šīs normas iepriekšējām redakcijām), piemēram, Direktīvu par pagaidu darba aģentūrām (
18
), Darba laika direktīvu (
19
) vai nesenāk – Direktīvu (ES) 2019/1152 par pārredzamiem un paredzamiem darba apstākļiem Eiropas Savienībā (
20
), kura tāpat kā AMA direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
30.
Tomēr, cik man zināms, AMA direktīva ir pirmais Savienības līmeņa juridiskais instruments minimālās algas jomā. Proti, lai gan Eiropas sociālo tiesību pīlāra (
21
) 6. principā jau ir noteikts, ka “darbiniekiem ir tiesības uz taisnīgu atalgojumu, kas nodrošina pienācīgus dzīves apstākļus”, un ka “nodrošina adekvātu minimālo algu, kas nodrošina darbinieka un viņa ģimenes vajadzību apmierināšanu [..]”, lai novērstu “nodarbinātu personu nabadzību”, šim tekstam nav juridiski saistoša spēka un tas drīzāk uzskatāms par vadlīnijām, kas palīdz sasniegt efektīvus rezultātus nodarbinātības un sociālajā jomā (
22
).
31.
Lai pamatotu savu galveno prasījumu, saskaņā ar kuru AMA direktīva ir pilnībā jāatceļ, Dānijas Karaliste izvirza divus pamatus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Parlaments un Padome ir pārkāpuši LESD 153. panta 5. punktu un tādējādi kompetences piešķiršanas principu, kas – kā atgādināju ievadā – ir nostiprināts LES 5. panta 2. punktā. Saistībā ar šo Dānijas valdība apgalvo, ka šī direktīva nav saderīga ar diviem izņēmumiem, kas paredzēti LESD 153. panta 5. punktā, proti, par darba samaksu un tiesībām apvienoties. Tā uzskata, ka AMA direktīva “tieši iejaucas” abos izņēmumos un tāpēc Savienības likumdevējs to nevarēja pieņemt, nepārsniedzot savas kompetences robežas. Proti, lai gan Parlaments un Padome ir kompetenti pieņemt direktīvas, ar kurām nosaka minimālās prasības attiecībā uz “darba apstākļiem” (saskaņā ar LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu), tiem nav likumdošanas pilnvaru darba samaksas un tiesību apvienoties jomā.
32.
Otrkārt, Dānijas valdība apgalvo, ka, pat pieņemot, ka uz AMA direktīvu neattiecas LESD 153. panta 5. punktā paredzētie izņēmumi par darba samaksu un tiesībām apvienoties, Parlaments un Padome nevarēja to atbilstoši pieņemt, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā ziņā Dānijas valdība norāda, ka AMA direktīvai ir divi vienlīdz svarīgi mērķi – tās regulējuma jomā ietverti ne tikai “darba apstākļi” (LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts), bet arī “darba ņēmēju [..] pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība” (LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts). Tā piebilst, ka šiem diviem juridiskajiem pamatiem ir nepieciešama atšķirīga likumdošanas procedūra, jo attiecībā uz LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu ir noteikta prasība par vienprātību Padomē, savukārt attiecībā uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktā šādas prasības nav. Tā kā šīs procedūras nav saderīgas, Dānijas valdība norāda, ka AMA direktīva ir jāatceļ pilnībā.
33.
Ja Tiesa nolemtu, ka AMA direktīva nav pilnībā jāatceļ, Dānijas Karaliste lūdz izskatīt pakārtotu prasījumu – atcelt minētā instrumenta 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu. Saistībā ar šo minētā dalībvalsts izvirza vienu pamatu, atkārtoti apgalvojot, ka, pieņemot šīs normas, Parlaments un Padome ir pārkāpuši LESD 153. panta 5. punktu un tādējādi kompetences piešķiršanas principu. Šajā kontekstā galvenais jautājums ir par direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta nodalāmību no citām tajā ietvertajām normām.
34.
Pirms šo dažādo prasījumu izskatīšanas vēlos sniegt ievada apsvērumu. Pašreizējā prasība nav radusies vakuumā, jo tā ir cieši saistīta ar Dānijas un citu Ziemeļvalstu pastāvīgiem iebildumiem pret Eiropas Savienības darbībām, kuras tās uzskata par iejaukšanos to darba tiesībās un darba attiecību sistēmās. Šo dalībvalstu reakcija uz Tiesas spriedumu Laval un Partneri (
23
), kas attiecās uz Latvijas uzņēmuma (Laval) veiktu Latvijas darba ņēmēju norīkošanu darbam Zviedrijas būvlaukumos un Zviedrijas arodbiedrības organizēto šo būvlaukumu blokādi, līdz šim ir spilgtākais šādas noraidošas nostājas piemērs. Gan Dānijas, gan Zviedrijas darba tiesību modeļiem ir raksturīga “laissez‑faire” pieeja, tas ir, augsta sociālo partneru autonomijas pakāpe – darba samaksas un darba apstākļus apspriež ar sociālajiem partneriem, nevis reglamentē tiesību aktos. Tiesas secinājumu minētajā spriedumā, ka kolektīva rīcība būtībā var radīt nepamatotus šķēršļus brīvai apritei, un tās stingro nostāju attiecībā uz darba apstākļu un nodarbinātības nosacījumu, tostarp darba samaksas, pārredzamības svarīgumu daži uzskatīja par apdraudējumu Dānijas un Zviedrijas autonomajai koplīguma sarunu sistēmai un šajās dalībvalstīs raksturīgajam principam par valsts neiejaukšanos arodbiedrību darbībās (
24
).
35.
Šajā kontekstā Dānijas valdības un Zviedrijas valdības šajā lietā izvirzītos argumentus var uzskatīt vienkārši par principiālu iebildumu, proti, par šo dalībvalstu stingro (radikālo) iebildumu pret jebkādu iejaukšanos sociālo partneru līgumiskajā autonomijā rezultātu (
25
), nevis par argumentiem, kas izriet no direktīvā pašā ietverto pienākumu būtības. Saistībā ar šo vēlos norādīt, ka, piemēram, Zviedrijas valdība ir atzinusi, ka uz to neattiecas AMA direktīvas 4. panta 2. punktā noteiktais pienākums, jo šī norma piemērojama tikai tām dalībvalstīm, kuru koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 %. Abas valdības arī piekrīt, ka lielākā daļa šajā instrumentā ietverto pienākumu ir tie paši, kas jau izriet no Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) 1970. gada Konvencijas par minimālās algas noteikšanu, kura tām ir saistoša (
26
). Tādējādi tās atzīst, ka no praktiskā viedokļa AMA direktīva būtiski neietekmēs to valsts sistēmas.
36.
Tomēr manā ieskatā šie apsvērumi nedrīkst ietekmēt šīs lietas iznākumu. Kompetenču sadalījums starp dalībvalstīm un Eiropas Savienību ir konstitucionāla rakstura jautājums, kurš, kā jau norādīts Ievadā, ir būtisks Eiropas Savienības tiesiskuma pīlārs. Ja Savienības likumdevējs ir pieņēmis direktīvu jomā, kurā tam nav likumdošanas pilnvaru, šādu direktīvu nedrīkst aizsargāt, tikai pamatojoties uz praktiskiem apsvērumiem, piemēram, tāpēc, ka tās pieņemšana tikai “mazliet” ietekmēs dažas (in casu divas) dalībvalstis, kuras balsoja pret. Uzskatu, ka šādiem apsvērumiem nevajadzētu ietekmēt Tiesas vērtējumu. Saistībā ar šo piebildīšu, ka dalībvalsts pamatojumam vai interesēm celt prasību par Savienības tiesību akta atcelšanu nav nozīmes tiesvedībā, kas pamatota ar LESD 263. pantu, jo saskaņā ar šo normu dalībvalstis ir priviliģētas prasītājas un tāpēc tām nav jāpierāda, ka tām ir interese celt prasību.
A. Galvenais prasījums: vai AMA direktīva ir pilnībā jāatceļ?
37.
No šo secinājumu 31. un 32. punkta izriet, ka Dānijas Karalistes galvenais prasījums būtībā attiecas uz Savienības likumdevēja izvēli izmantot LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu par AMA direktīvas juridisko pamatu – šo izvēli daži autori ir raksturojuši kā “visstrīdīgāko” jautājumu, kas rodas saistībā ar AMA direktīvu (
27
). Saistībā ar šo Tiesai tiek lūgts izskaidrot šo tiesību normu saikni, pirmkārt, ar LESD 153. panta 5. punktu (pirmais pamats) un, otrkārt, ar LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu (otrais pamats).
1.
Pirmais pamats: AMA direktīva ir pieņemta, pārkāpjot LESD 153. panta 5. punktu un tādējādi kompetences piešķiršanas principu
38.
Kā jau paskaidroju, AMA direktīvu Savienības likumdevējs pieņēma, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo tās mērķis ir reglamentēt darba apstākļus. Tomēr saistībā ar pirmo pamatu Dānijas valdība apgalvo, ka šis instruments nav saderīgs ar diviem LESD 153. panta 5. punktā paredzētajiem izņēmumiem, proti, darba samaksu un tiesībām apvienoties, attiecībā uz kuriem Savienībai nav kompetences.
39.
Saistībā ar šo Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 153. panta 5. punkts ir noteikums, kurā paredzēta atkāpe no minētā panta 1.–4. punkta, tāpēc tajā minētās jomas ir jāinterpretē šauri, gan lai nepamatoti neietekmētu citu punktu piemērojamību, gan lai neapšaubītu LESD 151. pantā izvirzītos mērķus (
28
).
40.
Turklāt Tiesa jau ir sniegusi norādes par to, kā jāsaprot izņēmums par darba samaksu. Proti, spriedumos Del Cerro Alonso (
29
), Impact (
30
), Bruno u.c. (
31
) un Specht u.c. (
32
) Tiesa ir konsekventi nospriedusi, ka šie izņēmumi jāinterpretē tādējādi, ka tie aptver pasākumus, kuri – līdzīgi kā visu vai daļas darba samaksu veidojošo elementu un/vai darba samaksas līmeņa dalībvalstīs vienādošana vai minimālās algas noteikšana – nozīmētu Savienības tiesību tiešu iejaukšanos darba samaksas noteikšanā Savienībā. Saistībā ar šo Tiesa ir skaidri norādījusi, ka izņēmumu par “darba samaksu” nedrīkst attiecināt uz jebkuru jautājumu, kas jebkādi ir saistīts ar atalgojumu, lai lielā mērā nemazinātu dažu LESD 153. panta 1. punktā minēto jomu nozīmi. Savukārt izņēmumu par tiesībām apvienoties Tiesa vēl nav interpretējusi.
41.
Ņemot vērā šo judikatūru, turpmākajās nodaļās pārbaudīšu, vai AMA direktīva pārkāpj LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par darba samaksu (a) sadaļa). Pēc tam analizēšu, vai šī direktīva ir saderīga ar minētajā normā ietverto izņēmumu par tiesībām apvienoties (b) sadaļa).
a)
Vai AMA direktīva ir saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”
1) Lietas dalībnieku argumenti
42.
Tiesā tika izvirzīti divu veidu argumenti attiecībā uz AMA direktīvas saderību ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”. Dānijas valdība un Zviedrijas valdība apgalvo, ka šī direktīva tieši iejaucas darba samaksas jautājumā un tāpēc nav saderīga ar šo normu, savukārt Parlamentam, Padomei, Komisijai un citām dalībvalstīm, kas iestājušās šajā lietā, ir pretējs viedoklis.
43.
Konkrētāk – Dānijas valdība un Zviedrijas valdība uzskata, ka, lai gan AMA direktīva neparedz vispārēju minimālo algu visā Eiropas Savienībā un tajā nav tieši noteikts darba samaksas līmenis, tomēr secinājums, ka Savienības likumdevējs bija kompetents pieņemt šo direktīvu, mazinātu LESD 153. panta 5. punkta jēgu. To ieskatā darba samaksa ir jānosaka sociālajiem partneriem, īstenojot līgumiskās autonomijas kompetenci valsts līmenī. Šā iemesla dēļ darba samaksa ir tieši izslēgta no Savienības kompetences jomas.
44.
Minētās valdības arī apgalvo, ka AMA direktīvas tiešais mērķis ir minimālās algas adekvātums. Proti, AMA direktīvas nolūks ir ietekmēt (paaugstināt) darba samaksas līmeni Savienībā un noteikt prasības dalībvalstīm tādā veidā, kas tieši iejaucas to algu noteikšanas mehānismos. Kā norādīts Komisijas sagatavotajā ietekmes novērtējumā, kas pievienots priekšlikumam AMA direktīvai (
33
), ar šo instrumentu paredzēts palielināt minimālo algu aptuveni pusē dalībvalstu un faktiski paaugstināt tās līmeni. Proti, minētās direktīvas 5. pantā dalībvalstīm, kurās ir likumā noteikta minimālā alga, noteikts pienākums piemērot minimālos kritērijus un izmantot indikatīvās atsauces vērtības. Šī norma ne tikai uzliek šīm dalībvalstīm juridiski saistošus pienākumus, bet tās mērķis ir nodrošināt arī tiešu augšupēju ietekmi uz darba samaksas līmeni un panākt saskaņošanu, izmantojot satvaru, kas dalībvalstīm jāpiemēro, nosakot minimālo algu.
45.
Parlaments un Padome, kurus atbalsta Komisija un citas personas, kas iestājušās lietā, savukārt apgalvo – kā skaidri izriet no Tiesas judikatūras, inter alia sprieduma Impact –, ka atbilstošais kritērijs ir tiešas iejaukšanās kritērijs un tas nav saistīts ar jautājumu, vai aplūkotajam instrumentam ir ietekme uz algu līmeni; pretējā gadījumā Savienības kompetence saskaņā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu tiktu nepamatoti ierobežota. Vācijas valdība apgalvo, ka izņēmuma par “darba samaksu” nolūks nav pilnībā izslēgt ar darba samaksu saistītos jautājumus no Savienības darbības jomas. Padome piebilst, ka izņēmuma par “darba samaksu” ievērošana nevar tikt izvērtēta, ņemot vērā tikai to, cik daudz normu konkrētajā instrumentā attiecas uz darba samaksu, bet ir jāizvērtē šo normu būtība.
46.
Šīs iestādes un personas, kas iestājušās lietā, turklāt norāda, ka AMA direktīvas mērķis nav ieviest minimālo algu Savienības mērogā vai saskaņot algu noteikšanas mehānismus. Tie uzsver ka AMA direktīva nosaka tikai procesuālo regulējumu un tieši neiejaucas dalībvalstu algas noteikšanas mehānismos. Komisija piebilst, ka Savienības likumdevējs jau iepriekš ir pieņēmis vairākus Savienības tiesību aktus, kas attiecas uz darba apstākļiem. Šie tiesību akti nepārkāpa LESD 153. panta 5. punktu, jo – tāpat kā AMA direktīva – tie tikai netieši attiecās uz algām un nesaskaņoja algu līmeni visā Eiropas Savienībā.
47.
Parlaments papildus norāda, ka, ņemot vērā, ka viens no Savienības sociālās politikas mērķiem ir uzlabot dzīves un darba apstākļus un ka darba samaksa ir šo apstākļu neatņemama daļa, nav pārsteidzoši, ka AMA direktīva varētu pozitīvi ietekmēt algas līmeni. Padome, ko atbalsta Beļģijas valdība un Portugāles valdība, arī uzsver, ka AMA direktīvas 5. pantā minētais termins “adekvātums” nenozīmē, ka visā Eiropas Savienībā tiks saskaņotas minimālās algas. Proti, šī norma neliedz dalībvalstīm lemt par likumā noteiktas minimālās algas līmeni, kā arī nenosaka slieksni, zem kura minimālā alga tiek uzskatīta par neadekvātu. Turklāt tajā noteiktos kritērijus veido kvalitatīvi elementi, kas valstīm jāizmanto algu noteikšanas procesā. Saistībā ar šo Vācijas valdība piebilst, ka dalībvalstis var brīvi noteikt un izmantot citus kritērijus un pamatoties uz savu valsts praksi, tādējādi tām ir pietiekama rīcības brīvība. Francijas valdība norāda, ka AMA direktīvas 5. pantā paredzētajai procedūrai noteiktie kritēriji ir plaši un nav precīzi formulēti, proti, tie ir tikai daļa no neizsmeļošā saraksta, kuru dalībvalstis var papildināt.
2) Izvērtējums
48.
No izklāstītajiem argumentiem secinu, pirmkārt, ka visi lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, izņemot Dānijas Karalisti un Zviedrijas Karalisti, uzskata, ka LESD 153. panta 5. punktā minētais izņēmums par “darba samaksu” būtībā ietver tikai pasākumus, ar kuriem tiek saskaņots algu līmenis (
34
), nevis pasākumus, kas attiecas uz algu noteikšanas procedūru. Otrkārt, šķiet, ka šie lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, attiecībā uz šo izņēmumu uzskata, ka Tiesas izstrādātais tiešas iejaukšanās kritērijs būtībā attiecas uz iejaukšanās pakāpi vai intensitāti. Būtībā Eiropas Savienības kompetencē ir noteikt vispārīgas un plaši formulētas prasības dalībvalstu algu noteikšanas sistēmu organizēšanai, un tā var pat noteikt regulējumu, kas nodrošina darba ņēmējiem piekļuvi adekvātai minimālajai algai, bet tā nedrīkst iejaukties valstu sistēmu sīki izstrādātajos noteikumos, lai saglabātu katras valstu īpatnības (
35
). Treškārt, šķiet, ka šie lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “darba samaksu” ir noteikts, lai aizsargātu sociālo partneru autonomiju koplīgumu noslēgšanā. Ņemot to vērā, tie uzskata, ka AMA direktīva ir saderīga ar šo izņēmumu, ciktāl tā neiejaucas šajā autonomijā.
49.
AMA direktīvā ir ietverti vairāki apgalvojumi, kas liecina, ka, pieņemot šo direktīvu, arī Savienības likumdevējs izņēmumu par “darba samaksu” interpretēja šo secinājumu 48. punktā norādītajā veidā. Proti, 19. apsvērums paredz, ka saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu AMA direktīvas mērķis nav “nedz saskaņot minimālo algu līmeni visā Savienībā, nedz izveidot vienotu mehānismu minimālo algu noteikšanai”. Tajā arī paskaidrots, ka šajā instrumentā ir pilnībā ievērotas “valstu kompetences un sociālo partneru tiesības slēgt koplīgumus” un tas “nenosaka atalgojuma līmeni [..]” (
36
). Turklāt AMA direktīvas 1. panta 2. punktā noteikts, ka šī direktīva neskar sociālo partneru autonomijas pilnīgu ievērošanu (
37
), savukārt tās 1. panta 3. punktā ir īpaša atsauce uz LESD 153. panta 5. punktu un norādīts, ka saskaņā ar šo normu AMA direktīva “neskar dalībvalstu kompetenci noteikt minimālo algu līmeni” (
38
). Minētajā direktīvā ir ietvertas arī dažādas atsauces uz valstu prakses īpatnībām (
39
).
50.
Manā ieskatā no šo normu formulējuma un skaita ir acīmredzams, ka Savienības likumdevējs, pieņemot AMA direktīvu, nav ignorējis to, ka attiecībā uz LESD 153. panta 5. punktā ietverto izņēmumu par “darba samaksu” ir “staigājis pa plānu ledu” (vai, kā izteikušies daži autori, “balansējis uz virves”) (
40
). Nākamajā sadaļā paskaidrošu, kāpēc Savienības likumdevēja interpretācija par šo izņēmumu, proti, interpretācija, kuru – kā jau paskaidroju – ir norādījuši visi lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās šajā lietā, izņemot Dānijas Karalisti un Zviedrijas Karalisti, ir – manā ieskatā – pamatota ar trim kļūdainiem pieņēmumiem. Izklāstīšu arī, kā šis izņēmums, manuprāt, būtu jāsaprot, ņemot vērā Tiesas judikatūru.
i) LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma par “darba samaksu” tvērums
– Pirmais kļūdainais pieņēmums: izņēmums par “darba samaksu” ietver tikai pasākumus, ar kuriem saskaņo algu līmeni
51.
LESD 153. panta 5. punktā ir minēts plašs jēdziens “darba samaksa”. Visas iepriekšējās LESD 153. panta 5. punkta redakcijas, proti, EKL 137. panta 6. punkts un Sociālās harta 2. panta 6. punkts, cik man zināms, bija formulētas vienādi: tika lietots termins “darba samaksa”, nevis “darba samaksas līmenis”. Jēdziena “darba samaksa” izmantošana norāda, ka citi dalībvalstu atalgojuma sistēmas aspekti līdzās darba samaksas līmenim ir ietverti LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma tvērumā. Tāpēc uzskatu, ka Savienības līgumu izstrādātāji ir mēģinājuši no Savienības darbību tvēruma izslēgt pasākumus, kas ietver, bet neaprobežojas ar algu līmeņa saskaņošanu.
52.
Lai pamatotu pretēju viedokli, daži šīs lietas dalībnieki (piemēram, Portugāles valdība) atgādina, ka ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] secinājumos lietā Impact (
41
) ir norādījusi, ka šī tiesību norma “tikai nepiešķir [Savienības] likumdevējam kompetenci lemt par darba samaksas apmēru [līmeni]” (
42
). Saistībā ar šo vēlos norādīt, ka minētajā spriedumā ir ietverti apgalvojumi, no kuriem varētu šķist, ka arī Tiesa uzsver algas līmeni (pretēji darba samaksai vispārīgi). Proti, Tiesa piemin, ka Līgumu autori ir uzskatījuši par lietderīgu “nesaskaņot atalgojuma līmeņa noteikšanu”, jo “atalgojuma līmeni” līgumā valsts mērogā patstāvīgi nosaka sociālie partneri un dalībvalstis attiecīgajā jomā (
43
).
53.
Tomēr man ir skaidrs, ka spriedumā Impact Tiesa nav norādījusi, ka izņēmums attiecībā uz “darba samaksu” attiecas tikai uz algu līmeni (tas ir, uz precīzu skaitli vai summu). Patiesībā tā ir norādījusi, ka minētā atkāpe jāizprot tādējādi, ka tā “aptver pasākumus”, kuri ir “līdzīgi visu vai daļas darba samaksu veidojošo elementu un/vai darba samaksas līmeņa dalībvalstīs vienādošana[i] vai minimālās algas noteikšana[i]” Savienībā (
44
). Manā ieskatā vārdi “līdzīgi” un “un/vai darba samaksas līmeņa” liecina, ka Tiesa nav izslēgusi tiešas iejaukšanās darba samaksā iespēju, pat ja strīdīgā pasākuma galvenais mērķis nav “darba samaksas līmeņa” saskaņošana.
54.
Ņemot vērā šo spriedumu, neredzu nevienu iemeslu, kāpēc LESD 153. panta 5. punktā būtu iekļaujams ierobežojums (proti, ka izņēmums par “darba samaksu” patiesībā attiecas tikai uz darba samaksas līmeni), kas šajā normā expressis verbis nav ietverts. Manuprāt, termins “darba samaksa” paredz aptvert visus dalībvalstu algu noteikšanas sistēmu aspektus (tostarp darba samaksas līmeņa noteikšanas kārtību vai procedūras), nevis tikai darba samaksas līmeni.
55.
Saistībā ar šo atgādinu, ka, lai gan izņēmumi parasti ir jāinterpretē šauri, tos nedrīkst interpretēt tik šauri, ka tie zaudē lietderīgo iedarbību. Šo secinājumu 39. punktā jau vērsu uzmanību uz Tiesas norādīto, ka LESD 153. panta 5. punktā minētie aspekti, tostarp jēdziens darba samaksa, ir jāinterpretē šauri – gan lai nepamatoti neietekmētu 1.–4. punkta piemērojamību, gan lai neapšaubītu LESD 151. pantā izvirzītos mērķus (
45
). Tomēr, manuprāt, no šā apgalvojuma neizriet, ka jēdziens “darba samaksa” būtu jāattiecina tikai uz “darba samaksas līmeni”. Ja tas tā būtu, Savienības likumdevējs varētu saskaņot visus pārējos dalībvalstu algu noteikšanas sistēmu aspektus, ar nosacījumu, ka tas nesaskaņo algas apmēru, proti, nenosaka konkrētu formulu vai summu. Dānijas valdība un Zviedrijas valdība apgalvo, ka izņēmums par “darba samaksu” zaudētu lietderīgo iedarbību, jo Savienības likumdevējs, piemēram, varētu pieņemt direktīvas, ar kurām saskaņotu, cik bieži sociālajiem partneriem jārisina sarunas par darba samaksas jautājumu, vai paredzētu šādu sarunu kārtību – tas būtu pretēji minētā izņēmuma nolūkam, kas – kā uzskata Tiesa un kā esmu atgādinājis šo secinājumu 52. punktā – ir saglabāt sociālo partneru līgumisko autonomiju (
46
).
56.
Vēlos izteikt divas turpmākas piezīmes. Pirmkārt, Tiesa ir precizējusi (un visi lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās šajā lietā, piekrīt), ka darba samaksa ir darba apstākļu neatņemama daļa (
47
). Tādēļ ir neizbēgami, ka izņēmums par “darba samaksu” neatkarīgi no tā, cik plaši vai šauri to interpretē, ietekmē LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkta (kas attiecas uz Savienības likumdevēja kompetenci attiecībā uz “darba apstākļiem”) tvērumu, jo šī norma un LESD 153. panta 5. punkts acīmredzami pārklājas. Šāda pārklāšanās noteikti pastāv pat tad, ja šā izņēmuma tvērumu samazina līdz minimumam.
57.
Otrkārt, Tiesas secinājums, ka LESD 153. panta 5. punktā uzskaitītie izņēmumi, tostarp izņēmums attiecībā uz “darba samaksu”, ir jāsaprot šauri, ir formulēts īpašā kontekstā. Spriedumi Del Cerro Alonso, Impact, Bruno u.c. un Specht u.c. attiecās uz instrumentiem, kuru mērķis atšķirībā no AMA direktīvas bija nevis darba samaksas regulējums, bet gan cits jautājums. Konkrētāk – spriedumi Del Cerro Alonso un Impact attiecās uz Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (
48
) 4. klauzulu, kuras mērķis ir nodrošināt diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu attiecībā uz noteikta laika darba ņēmējiem, nevis reglamentēt darba samaksu. Savukārt spriedums Bruno u.c. attiecās uz Padomes Direktīvas 97/81/EK par nepilna darba laika darba ņēmējiem (
49
) interpretāciju, kuras mērķis inter alia ir novērst diskrimināciju attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem (nevis reglamentēt “darba samaksu”). Visbeidzot – spriedums Specht u.c. attiecās uz Padomes Direktīvu 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (
50
). Šajā spriedumā Tiesa skaidroja, ka ierēdņu atalgojuma nosacījumi ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, jo, “lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ”, nevis reglamentēt “darba samaksu”per se.
58.
No šīs judikatūras izriet, ka Tiesa, norādot, ka LESD 153. panta 5. punktā minētais izņēmums par “darba samaksu” ir jāinterpretē šauri, vienkārši centās nodrošināt, ka šīs normas dēļ nerodas situācija, ka instrumentus, kuru mērķis nav reglamentēt darba samaksu, ir neiespējami pieņemt tikai tādēļ, ka tie ietekmē darba samaksu. Tādējādi atbilstīgi kontekstam šā apgalvojuma mērķis nebija ierobežot to jomu tvērumu, kas veido darba samaksu (attiecinot to tikai uz darba samaksas līmeni), bet gan nodrošināt, ka var tikt pieņemti instrumenti, kas tikai netieši iejaucas šajā jomā.
59.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, secinu, ka LESD 153. panta 5. punktā ietvertais izņēmums par “darba samaksu” attiecas ne tikai uz pasākumiem, ar kuriem tiek saskaņots darba samaksas līmenis, bet arī uz pasākumiem, ar kuriem saskaņo citus dalībvalstu algu noteikšanas sistēmu aspektus (tostarp darba samaksas līmeņa noteikšanas kārtību vai procedūras). Pieņēmums, ka izņēmums par “darba samaksu” attiecas tikai uz pasākumiem, ar kuriem saskaņo algu līmeni, tādējādi ir kļūdains.
– Otrs kļūdainais pieņēmums: Savienības likumdevējs var pieņemt vispārīgas un plaši formulētas prasības attiecībā uz dalībvalstu algu noteikšanas sistēmām
60.
Kā paskaidroju šo secinājumu 40. punktā, Tiesa jau ir precizējusi, ka LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “darba samaksu” neattiecas uz ikvienu jautājumu, kam ir kaut kāda saikne ar darba samaksu. Turklāt no iepriekšējās sadaļas izriet, ka tiešas iejaukšanās kritērijs tika izstrādāts kontekstā, kur Tiesa centās nošķirt instrumentus, kuru mērķis ir reglamentēt/saskaņot darba samaksu, no tiem, kuru mērķis ir reglamentēt citu jautājumu, nevis samaksu (piemēram, diskriminācijas aizliegumu, kā tas ir spriedumu Bruno u.c. un Specht u.c. pamatā esošo direktīvu gadījumā), vienlaikus tikai netieši iejaucoties darba samaksas jautājumā (tikai ietekmējot algu līmeni).
61.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir skaidrs, ka noteiktas citas direktīvas, kuru tekstā ir minēta “darba samaksa”, piemēram, Direktīva 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (
51
), Padomes Direktīva 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (
52
), Direktīva par pagaidu darba aģentūrām (
53
), Direktīva par darba ņēmēju norīkošanu darbā (
54
), Darba laika direktīva (
55
) vai pat Direktīva 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
56
), arī tieši neiejaucas darba samaksas jautājumā LESD 153. panta 5. punkta izpratnē. Proti, šīs direktīvas ietilpst tādu instrumentu kategorijā, kuri – tāpat kā spriedumu Bruno u.c. un Specht u.c. pamatā esošās direktīvas – tikai netieši iejaucas darba samaksas jautājumā. Šajās direktīvās ir ietvertas normas, kas praksē skar vai ietekmē darba samaksas līmeni. Tomēr to mērķis nav reglamentēt darba samaksu, bet gan vienīgi nodrošināt noteiktām darba ņēmēju kategorijām tādus pašus darba apstākļus kā visiem citiem (
57
) vai arī noteikt, vai darba ņēmējam ir tiesības uz savu darba samaksu (neatkarīgi no darba samaksas līmeņa un tās noteikšanas kārtības) noteiktos īpašos kontekstos, piemēram, darbinieka ikgadējā atvaļinājuma vai darba devēja maksātnespējas gadījumā.
62.
Savukārt, ja tā mērķis ir reglamentēt “darba samaksu” neatkarīgi no tā, cik stingri vai elastīgi tas tiek darīts, uzskatāms, ka instruments tieši iejaucas darba samaksas jautājumā un tādējādi nav saderīgs ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”.
63.
Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka tieši tāpēc, ka Tiesa ir formulējusi tiešas iejaukšanās kritēriju, lai radītu iespēju pieņemt noteiktus instrumentus ar citu – nevis darba samaksas reglamentācijas – mērķi, šis kritērijs nebija izveidots ar nolūku ļaut pieņemt direktīvu, kuras mērķis ir reglamentēt kādu dalībvalsts algu noteikšanas sistēmas aspektu (piemēram, minimālās algas līmeni vai minimālās algas noteikšanas kārtību), pamatojoties tikai uz to, ka prasības, ko tā šajā ziņā nosaka, ir vispārīgas un plaši formulētas. Šis kritērijs nav arī vērsts uz to, lai ļautu pieņemt šādu direktīvu, pamatojoties uz to, ka tās mērķis ir panākt tikai daļēju saskaņošanu (
58
). Pretējais secinājums izraisītu tiešas iejaukšanās kritēriju aizstāšanu ar kritēriju, kas attiecas uz iejaukšanās apjomu, nevis uz tās tiešu vai netiešu ietekmi.
64.
Ņemot vērā šos apstākļus, šķiet skaidrs, ka attiecībā uz LESD 153. panta 5. punktā minēto izņēmumu par “darba samaksu” Tiesas izstrādāto tiešas iejaukšanās kritēriju interpretēt tādējādi, ka tas pieļauj Savienības likumdevējam pieņemt vispārīgas un plaši formulētas prasības vai īstenot daļēju saskaņošanu attiecībā uz darba samaksu, ir kļūdaini. Iejaukšanās var būt neliela vai ierobežota, tomēr tā joprojām būs tieša, ja instrumenta mērķis ir reglamentēt darba samaksu.
65.
Vēlos izteikt vēl vienu apsvērumu. Uzskatu, ka tiešas iejaukšanās kritērijs neļauj Savienības likumdevējam noteikt minimālās prasības darba samaksas jomā, atstājot dalībvalstīm iespēju pieņemt labvēlīgākas normas. Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, ka Savienībai vispār nav kompetences jomās, uz kurām attiecas LESD 153. panta 5. punkts. Otrkārt, kā jau paskaidroju, ir skaidrs, ka, pieņemot LESD 153. panta 5. punktu, Līgumu izstrādātāji būtībā centās noteikt izņēmumus (“darba samaksa”) jomai (“darba apstākļi”), uz kuru attiecas LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Tāpēc kritēriji, ko Tiesa piemēro, lai noteiktu, vai Savienības likumdevējs ir pārsniedzis savu kompetenci, abos gadījumos nevar būt vienādi; pretējā gadījumā izņēmumam par “darba samaksu” nebūtu jēgas.
66.
No tā izriet, ka, lai gan attiecībā uz darba apstākļiem, kuri nav darba samaksa, kritērijs ir minimālās prasības (un tas nozīmē, ka šajā jomā Savienībai ir kompetence, tomēr tā ļauj noteikt tikai minimālās prasības, tas ir, pienākumu minimumu), darba samaksas jomā saskaņošana nav atļauta, jo Savienībai šajā jomā nav kompetences. Ja Savienības likumdevējs paredzētu minimālās prasības attiecībā uz darba samaksu, tas jau pārsniegtu savu kompetenci un iejaucies dalībvalstu kompetencē. Turklāt, kā noteikts iepriekš, LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “darba samaksu” zaudētu jēgu, jo attieksme pret darba samaksu būtu tāda pati kā pret vienu no darba apstākļiem, kas ietilpst LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkta tvērumā.
– Trešais kļūdainais pieņēmums: ja pasākums neskar sociālo partneru līgumisko autonomiju, tajā ir ievērota prasība attiecībā uz izņēmumu par “darba samaksu”
67.
Kā jau paskaidroju, Tiesa ir precizējusi, ka izņēmuma par “darba samaksu” nolūks ir aizsargāt “sociālo partneru līgumslēgšanas brīvību” (
59
). Šis nolūks nav tieši minēts LESD 153. panta 5. punktā, un Tiesa nav norādījusi, uz kuru avotu tā ir pamatojusies, izsakot šādu apgalvojumu. Tomēr uzskatu, ka šo nolūku patiešām var izsecināt, pirmkārt, no tā, ka pārējie šajā normā ietvertie izņēmumi (proti, tiesības apvienoties, tiesības streikot vai tiesības pieteikt lokautus) attiecas uz sociālo partneru (precīzāk, arodbiedrību) prerogatīvām, un, otrkārt, no LESD 152. pantā ietvertās norādes par “sociālo partneru lomu”, ko Eiropas Savienība atzīst un veicina.
68.
Lai gan tas tā ir, nevaru izslēgt, ka izņēmums par “darba samaksu” paredzēts arī citiem nolūkiem. Par spīti visiem centieniem, pieejamos Līgumu travaux préparatoires man nav izdevies atrast nevienu izteikumu, kas apstiprinātu, ka Savienības Līgumu izstrādātājiem bija skaidrs un unikāls iemesls vai pamats (proti, aizsargāt sociālo partneru līgumisko autonomiju) nolemt, ka “darba samaksa” nav iekļaujama Savienības kompetences jomā. Patiesībā, kā ģenerāladvokāte J. Kokote norādījusi secinājumos lietā Impact (
60
), ir pilnīgi skaidrs, ka, neļaujot standartizēt katrā dalībvalstī spēkā esošo algu līmeni, izņēmums par “darba samaksu” palīdz saglabāt konkurenci, kas vienotā tirgū pastāv starp uzņēmumiem. Daži autori ir arī uzsvēruši, ka darba samaksas jomā nav kompetences tāpēc, ka algu politika vienkārši ir sensitīva joma un svarīgs iekšējās ekonomikas politikas un valsts darba tirgus darbības rīks, un tāpēc, ka dažādās dalībvalstīs atšķiras veids, kādā ierasti tiek organizēta darba koplīguma slēgšanas sistēma un darba attiecības (
61
).
69.
Tomēr šajā kontekstā ir skaidrs: Savienības instruments vai pasākums, kas ir saderīgs ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”, palīdz saglabāt sociālo partneru līgumisko autonomiju, taču tas, ka Savienības instruments vai pasākums neierobežo sociālo partneru līgumisko autonomiju, ne vienmēr nozīmē, ka tas atbilst šim izņēmumam. Šāda pretēja argumentācija, ko šajā lietā īpaši ir atbalstījusi Vācijas valdība, vienkārši nav pieņemama. Manā ieskatā tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka ir svarīgi saglabāt “valstu atšķirīgo praksi, it īpaši līgumattiecību jomā”, un “uzturēt Savienības ekonomikas konkurētspēju”ne tikai attiecībā uz “darba samaksu”, bet – kā skaidri norādīts LESD 151. pantā – tas ir būtiski, lai gan, iespējams, mazākā mērā, arī attiecībā uz visiem sociālās politikas jautājumiem, kuros Savienības likumdevējam ir kompetence papildināt dalībvalstu darbības.
70.
Tāpēc pieņēmums, ka tiešas iejaukšanās kritēriju var aizstāt ar kritēriju, kas paredz izvērtēt, vai instruments pietiekami garantē vai negarantē sociālo partneru līgumisko autonomiju, ir kļūdains. Tas ne tikai nozīmē, ka pats kritērijs tiek sajaukts ar tā nolūku, bet arī, manuprāt, liek pievērst pastiprinātu uzmanību tikai vienam šā izņēmuma nolūka aspektam.
ii) AMA direktīva nav saderīga ar izņēmumu par “darba samaksu”
71.
No iepriekšējām sadaļām izriet, ka daudzas AMA direktīvas normas un apsvērumi, uz kuriem atsaucas lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, lai pamatotu viedokli, ka šis instruments atbilst LESD 153. panta 5. punktā paredzētajam izņēmumam par “darba samaksu”, patiesībā nav būtiski attiecībā uz šo jautājumu. Tas īpaši attiecas uz AMA direktīvas 1. panta 2.–4. punktu, kuros noteikts, ka AMA direktīva dalībvalstīm neuzliek pienākumu ieviest likumā noteiktu minimālo algu (1. panta 4. punkts), atstāj “adekvātuma” definīcijas izstrādi, kā arī minimālās algas precīzas summas vai rādītāju noteikšanu dalībvalstu ziņā (19. un 28. apsvērums un 1. panta 3. punkts) un aizsargā valstu īpatnības un dalībvalstu prerogatīvu noteikt “darba samaksas”līmeni (1. panta 2. un 3. punkts, ko minēju šo secinājumu 49. punktā). Manā ieskatā uz šīm normām nevar atsaukties, lai apgalvotu, ka AMA direktīva ir saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”. Tās varētu izmantot tikai tam, lai noteiktu ar šo instrumentu veiktās saskaņošanas pakāpi un veidu, – tas ir jautājums, kas būtu jāprecizē tikai tad, ja netiktu apšaubīts, ka Savienības likumdevējs bija kompetents pieņemt AMA direktīvu. Tomēr tās nav tieši saistītas ar sākotnējo jautājumu par to, vai ar šo direktīvu ir pārkāpts LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “darba samaksu” un tādējādi arī LES 5. panta 2. punktā noteiktais kompetences piešķiršanas princips. Proti, kā jau paskaidroju, šajā ziņā svarīgi ir nevis tas, kādā mērā šī direktīva iejaucas valstu īpatnībās, bet gan tas, vai tās mērķis ir regulēt darba samaksu, jo tādā gadījumā šis instruments tieši iejaucas LESD 153. panta 5. punktā noteiktajā izņēmumā.
72.
Turklāt, kā paskaidroju šo secinājumu 67.–70. punktā, tas, ka Savienības instruments vai pasākums neierobežo sociālo partneru līgumisko autonomiju, ne vienmēr nozīmē, ka tas atbilst izņēmumam par “darba samaksu”. Tāpēc tas vien, ka AMA direktīvas mērķis kopumā ir veicināt vai sekmēt koplīgumu slēgšanu, par ko liecina tādas normas kā 13., 19. un 24. apsvērums, kā arī 1. panta 2. un 3. punkts un 7. pants, kuros dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai iesaistītu sociālos partnerus likumā noteiktās minimālās algas noteikšanā un atjaunināšanā (
62
), nav pietiekams iemesls uzskatīt, ka šis instruments ir saderīgs ar LESD 153. panta 5. punktu.
73.
Saistībā ar šo vēlos izteikt vienu papildu piezīmi, kas īpaši attiecas uz AMA direktīvas 1. panta 3. punktu, kurš paredz, ka “saskaņā ar LESD 153. panta 5. punktu šī direktīva neskar dalībvalstu kompetenci noteikt minimālo algu līmeni, kā arī dalībvalstu izvēli noteikt likumā noteiktas minimālās algas, veicināt piekļuvi koplīgumos noteiktu minimālo algu aizsardzībai, vai abus”. Manuprāt, ar šādu apgalvojumu nepietiek, lai mainītu citās AMA direktīvas normās skaidri pausto šīs direktīvas mērķi reglamentēt darba samaksu. Uzskatu, ka tas pats attiecas uz AMA direktīvas 19. apsvērumu, kurā lielā mērā atkārtots šā panta formulējums. Patiešām, tiešas iejaukšanās kritērija vajadzībām – kā norādījusi Padome – ir jāanalizē attiecīgā instrumenta būtība kopumā, un šajā ziņā Tiesa savā vērtējumā nevar ietvert tikai normas – tādas kā, in casu, AMA direktīvas 1. panta 3. punktu –, kurās ir tieša atsauce uz LESD 153. panta 5. punktu.
74.
Attiecībā uz AMA direktīvas priekšmeta definēšanu vispirms atgādināšu acīmredzamo. Atšķirībā no citām direktīvām, piemēram, tām, kas pamatā tika aplūkotas spriedumos Bruno u.c. un Specht u.c., proti, Padomes Direktīvas 97/81/EK par nepilna darba laika darba ņēmējiem un Padomes Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, kuru nosaukumos nav norādes uz “algu” vai “darba samaksu”, vai citām direktīvām, kuras pieminēju šo secinājumu 61. punktā, šajā lietā aplūkotā direktīva attiecas uz “adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā”. Jau tās nosaukumā ir ietverts vārds “algas”. Tas, manuprāt, ir skaidrs un pat acīmredzams apliecinājums tam, ka AMA direktīvas mērķis ir reglamentēt “darba samaksu”.
75.
Šādu pirmo iespaidu apstiprina tās 1. pants “Priekšmets”, kura 1. punkta a) un b) apakšpunktā nepārprotami norādīts, ka “ar mērķi uzlabot [..] darba ņēmējiem, jo īpaši minimālo algu adekvātumu, lai veicinātu augšupēju sociālo konverģenci un samazinātu algu nevienlīdzību”, ar minēto direktīvu izveido regulējumu attiecībā uz “likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu” un “koplīguma sarunu par algu noteikšanu” veicināšanu (
63
). Manuprāt, šī norma nerada ne mazākās šaubas par to, ka AMA direktīvas mērķis ir reglamentēt kādu darba samaksas aspektu, konkrētāk – minimālo algu adekvātumu un šo algu noteikšanas kārtību, jo – kā jau paskaidroju šo secinājumu 54. punktā – jēdziens “darba samaksa” LESD 153. panta 5. punkta izpratnē attiecas ne tikai uz darba samaksas līmeni, bet arī uz šā līmeņa noteikšanas kārtību un procedūrām. Turklāt tas liecina, ka Savienības likumdevējs nekad nav paredzējis minimālās algas līmeņa palielināšanu (konverģenci) visā Savienībā kā šīs direktīvas pieņemšanas papildu vai netiešas sekas, bet drīzāk kā šā instrumenta galīgo mērķi vai virsmērķi. Piebildīšu, ka AMA direktīvas 3. pants, kurā sniegts attiecīgo definīciju saraksts, sākas ar jēdzienu “minimālā alga” un “likumā noteikta minimālā alga” definīciju – tas uzskatāmi liecina, ka šie jēdzieni ir šā instrumenta centrālais elements.
76.
Ņemot vērā šīs normas, man jau ir skaidrs, ka atšķirība starp AMA direktīvu un direktīvām, kas ir pamatā spriedumiem Bruno u.c. un Specht u.c., vai citām šo secinājumu 61. punktā minētajām direktīvām, ir ne tikai virsrakstā, bet arī šo tiesību aktu mērķu uzstādījumā. Kā jau paskaidroju, visās šajās direktīvās ir ietvertas normas, kas ietekmē darba samaksas līmeni. Tomēr atšķirībā no AMA direktīvas to mērķis nav nedz reglamentēt darba samaksas noteikšanas kārtību (in casu ar koplīguma sarunām), nedz paaugstināt darba samaksas līmeni (izveidojot “regulējumu attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu”, lai veicinātu “augšupēju sociālo konverģenci un samazinātu algu nevienlīdzību”).
77.
Pēc šo piezīmju izteikšanas tagad paskaidrošu, kāpēc minētā instrumenta 5. pants, kura saturu īsumā aprakstīju šo secinājumu III nodaļas B iedaļā un kurš, manuprāt, ir vissvarīgākā AMA direktīvas norma, apstiprina, ka šīs direktīvas mērķis ir reglamentēt darba samaksu, tādējādi pārkāpjot LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu. Pēc tam analizēšu citas šā instrumenta normas.
– AMA direktīvas 5. pants
78.
AMA direktīvas 5. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstīm, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, skaidrā veidā jānosaka šo algu noteikšanas un atjaunināšanas kritēriji. Tās to var darīt saskaņā ar savu valsts praksi un var brīvi lemt par šo kritēriju salīdzinošo nozīmi. Tomēr tām arī jānodrošina, ka to noteiktie kritēriji veicina minimālo algu adekvātumu ar mērķi “panākt pienācīgu dzīves standartu, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, kā arī veicināt sociālo kohēziju un augšupēju sociālo konverģenci un ierobežot vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības”. Turklāt šīs direktīvas 5. panta 2. punktā ir norādīts saraksts ar četriem obligātajiem kritērijiem, kas dalībvalstīm jāņem vērā kā daļa no “likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūras” (
64
). Taisnība, ka principā šo pienākumu varētu uzskatīt par izpildītu pat tad, ja dalībvalstis šiem kritērijiem piešķirtu tikai nelielu nozīmi. Tomēr šāda pieeja pilnībā apdraudētu šīs direktīvas 5. panta 1. punktā norādīto mērķu sasniegšanu. Turklāt četru obligāto kritēriju precīza norādīšana AMA direktīvas 5. panta 2. punktā liecina, ka šiem kritērijiem faktiski būtu jāpiešķir īpaša nozīme (
65
).
79.
Ņemot vērā šos elementus, ir skaidrs, ka dalībvalstīm, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, AMA direktīvas 5. panta 2. punktā praktiski ir noteikts pienākums nodrošināt, ka minimālās algas līmenis tiek aprēķināts, pamatojoties vismaz uz četriem šajā normā norādītajiem kritērijiem. Tādējādi tās mērķis ir reglamentēt likumā noteiktas minimālās algas līmeni.
80.
Aizstāvot viedokli, ka AMA direktīva uzskatāma par spēkā esošu, vairāki šīs lietas dalībnieki norāda, pirmkārt, ka šīs direktīvas 5. panta 1. un 2. punktā dalībvalstīm nav paredzēts pienākums ieviest adekvātas minimālās algas un, otrkārt, ka šajā normā lietotajam jēdzienam “adekvātums” Savienības tiesībās nav autonomas nozīmes (
66
). Piekrītu šo lietas dalībnieku viedoklim, ka AMA direktīvas 5. panta pirmajos divos punktos nav expressis verbis ietverts pienākums ieviest adekvātu minimālo algu. Tomēr saskaņā ar šīm normām dalībvalstīm ir tieši noteikts pienākums nodrošināt, ka minimālās algas noteikšanas un atjaunināšanas pamatā esošie kritēriji veicina tās adekvātumu. Manuprāt, praktiski nav atšķirības starp šiem diviem pienākumiem.
81.
Turklāt arguments, ka AMA direktīvas 5. panta 1. punktā minētajam jēdzienam “adekvātums” nav un nekad nevarētu būt autonomas nozīmes Savienības tiesībās, ir samērā nepārliecinošs. Atgādinu, ka minētās direktīvas 3. apsvērumā ir atsauce uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka “ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem”. Turklāt AMA direktīvas 28. apsvērumā norādīts, ka, lai gan “likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu nosaka un novērtē katra dalībvalsts, ņemot vērā attiecīgās valsts sociālekonomiskos apstākļus”, “minimālās algas uzskata par adekvātām, ja tās ir taisnīgas attiecībā pret algu sadalījumu attiecīgajā dalībvalstī un ja tās nodrošina pienācīgu dzīves līmeni darba ņēmējiem [..]”.
82.
Ņemot vērā šos apsvērumus, piekrītu Dānijas valdības tiesas sēdē izteiktajam apsvērumam, ka varētu uzskatīt, ka AMA direktīvas 5. panta 1. un 2. punkta mērķis ir konkretizēt tiesības uz pienācīgu minimālo algu – daži komentētāji uzskata, ka tās izriet no Hartas 31. panta 1. punkta, jo atsauce uz “cieņu” šajā normā veido pamatu tiesībām uz pienācīgu darba samaksu, kas nodrošina apmierinošu dzīves līmeni darba ņēmējiem un viņu ģimenēm (
67
). Tātad kopumā AMA direktīvas 5. panta 1. un 2. punkts varētu tikt interpretēts tādējādi, ka tie nosaka dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai kritēriji, uz kuriem tās pamatojas darba samaksas līmeņa noteikšanā, būtu saderīgi ar Hartas 31. panta 1. punktu. Šādai interpretācijai būtu divas sekas: pirmkārt, AMA direktīvas 5. panta 1. punktā minētais jēdziens “adekvātums” dalībvalstīm būtu jāsaprot tādējādi, ka tas ir saskaņots ar Hartas 31. panta 1. punktā minēto jēdzienu “cieņa” (un tātad ir autonoms Savienības tiesību jēdziens). Otrkārt, ja dalībvalstis pārkāptu savu pienākumu nodrošināt, ka valsts kritēriji, ko tās piemēro likumā noteiktās minimālās algas noteikšanai un atjaunināšanai, veicina šādas algas “adekvātumu”, darba ņēmēji varētu atsaukties uz savām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. panta 1. punktu. Tas apstiprina viedokli, ka AMA direktīvas 5. panta 1. un 2. punkts varētu būtiski ietekmēt dalībvalstu algu noteikšanas sistēmas.
83.
Turklāt vēršu uzmanību, ka vairāki šīs lietas dalībnieki (ja ne visi), kas apgalvo, ka AMA direktīva ir spēkā esoša, norāda, ka šā instrumenta 5. pantā dalībvalstīm ir noteikti tikai procesuālie pienākumi, jo – kā liecina tā nosaukums – tajā tiek reglamentēta “likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūra” (
68
). Proti, Portugāles valdība apgalvo, ka AMA direktīvā esot tikai sīkāk izklāstīti līdzekļi noteikta rezultāta sasniegšanai attiecībā uz minimālās algas līmeni, bet šis līmenis nekādā veidā netiekot saskaņots. Es tam nepiekrītu.
84.
Patiešām nesaprotu, kā, piemēram, šīs direktīvas 5. panta 2. punkta c) apakšpunktā ietvertais pienākums, saskaņā ar kuru likumā noteiktas minimālās algas noteikšanas un atjaunināšanas procedūrā jāņem vērā algu pieauguma temps, varētu nozīmēt ko citu, nevis to, ka minimālās algas līmenis (apmērs) ir jānosaka, pamatojoties uz šo pieauguma tempu un atspoguļojot to. Tas, kas tiek raksturots kā procesuāls pienākums, patiesībā ir slēpts materiāltiesisks pienākums. Šādos apstākļos šķiet, ka AMA direktīvas 5. panta 1. un 2. punkta mērķis faktiski ir iejaukties minimālās algas līmenī, pat ja tajos “nav noteikti skaitļi euro un centos” (
69
). Šo interpretāciju apstiprina AMA direktīvas 18. apsvērums, kurā šis instruments raksturots kā direktīva, kurā noteiktas procesuālas saistības, vienlaikus arī norādot, ka tajā “nosaka minimālās prasības Savienības līmenī [..] attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu [..]”. Manā ieskatā tas liecina, ka AMA direktīvas 5. pantā ietvertajiem pienākumiem attiecībā uz “likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu” ir nevis procesuāls, bet gan materiāltiesisks raksturs.
85.
Neskarot 5. panta 1. un 2. punktu, vēršu uzmanību, ka AMA direktīvas 5. panta 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nevar izmantot indeksācijas mehānismu, ja tā piemērošanas dēļ tiek samazināta likumā noteikta minimālā alga. Šķiet acīmredzami, ka šis pienākums nav tikai procesuāls. Gan Komisija, gan Parlaments un Padome tiesas sēdē faktiski atzina, ka Komisija var sākt pārkāpuma procedūru par šajā normā noteikto pienākumu neizpildi, ja dalībvalsts ievieš indeksācijas mehānismu, kurā faktiski samazinās tās likumā noteiktā minimālā alga.
86.
Katrā ziņā, manuprāt, tas vien, ka pienākums ir procesuāls, nenozīmē, ka tas noteikti ir saderīgs ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”. Proti, kā paskaidroju šo secinājumu 51.–59. punktā, minētais izņēmums attiecas ne tikai uz darba samaksas līmeni, bet arī uz algas noteikšanas kārtību un metodi (vai procedūru), uz kuru dalībvalstis šajā ziņā pamatojas. Tādējādi pat vienkāršs procesuāls pienākums attiecībā uz “darba samaksu” ir jau viens solis par tālu un nav saderīgs ar šo izņēmumu.
87.
Šā iemesla dēļ uzskatu, ka tādi noteikumi kā minētās direktīvas 5. panta 4., 5. un 6. punkts, kas inter alia uzliek dalībvalstīm pienākumu izmantot indikatīvas atsauces vērtības, “lai novērtētu likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu” (proti, nosakot šo algu līmeni), arī tieši iejaucas darba samaksā, jo to mērķis ir reglamentēt algu noteikšanas kārtību un metodi, uz kuru dalībvalstis pamatojas šajā ziņā.
– Citas AMA direktīvas normas
88.
Neviena cita AMA direktīvas norma nav pretrunā konstatējumam, ka šī direktīva tieši iejaucas LESD 153. panta 5. punktā paredzētajā izņēmumā par “darba samaksu”. Proti, AMA direktīvas 2. pantā ir tikai noteikts, ka šo direktīvu piemēro “darba ņēmējiem”. Minētās direktīvas 6. panta mērķis ir nodrošināt, ka zemāku likmju noteikšana konkrētām darba ņēmēju grupām (diferencēšana) un samazinājumu piemērošana, pamatojoties uz aprīkojuma vērtību vai citām izmaksām (atskaitījumi), dalībvalstīs, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas, atbilst diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principiem. AMA direktīvas 7. pantā noteikts, ka dalībvalstīm jāveic nepieciešamie pasākumi, lai sociālos partnerus iesaistītu likumā noteiktu minimālo algu noteikšanā un atjaunināšanā, un minētā instrumenta 8. pantā aplūkota “darba ņēmēju efektīva piekļuve likumā noteiktām minimālajam algām”. Visas šīs normas (izņemot 2. pantu) attiecas uz “minimālo algu”, un nekas to formulējumā nav pretrunā konstatējumam, ka AMA direktīvas mērķis ir reglamentēt darba samaksu (
70
).
89.
Turklāt divu šā instrumenta normu, proti, 4. un 12. panta, mērķis, manuprāt, ir saskaņot dalībvalstu izmantoto darba samaksas noteikšanas metodi un tādējādi reglamentēt darba samaksu.
90.
Pirmām kārtām, 4. panta nosaukums ir “Koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšana” (
71
). Tā 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veicināt “sociālo partneru spēju veidošanu un stiprin[āt] to iesaistīšanos koplīguma sarunās par algu noteikšanu”, mudināt “sociālos partnerus [..] iesaistīties konstruktīvās, jēgpilnās un uz informāciju balstītās sarunās par algām” un veikt pasākumus, lai aizsargātu “tiesību īstenošanu uz koplīguma sarunām par algu noteikšanu” (
72
) un lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, aizsargātu pret iejaukšanos to izveidē, darbībā vai pārvaldībā (4. panta 1. punkta a)–d) apakšpunkts).
91.
Ir taisnība, ka šā punkta mērķis nav reglamentēt koplīgumu saturu attiecībā uz algas noteikšanu per se, bet tikai veicināt šādu līgumu noslēgšanu, izmantojot diezgan neskaidrus priekšrakstus, kurus daži uzskata par tādiem, ar ko tiek ievērotas valstu sistēmu īpatnības (
73
). Tomēr piekrītu Dānijas valdībai, pirmkārt, ka, neraugoties uz minēto, 4. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm vairākus pozitīvus pienākumus, kuru nolūks ir veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu, un, otrkārt, ka tādējādi tas nepārprotami ierobežo dalībvalstu iespēju izvēlēties, kādu algas noteikšanas metodi tās varētu izmantot. Turklāt atgādinu, ka pat tad, ja norma paredz tikai “ierobežotu” saskaņošanu (piemēram, tāpēc, ka ļauj ņemt vērā valsts īpatnības, vai tāpēc, ka nosaka ļoti vispārīgu satvaru), tā joprojām paredz saskaņošanu – procedūru, kas nav Savienības likumdevēja kompetencē jautājumos, uz kuriem attiecas LESD 153. panta 5. punkts.
92.
Līdzīgs secinājums, manuprāt, attiecināms uz AMA direktīvas 4. panta 2. punktu. Kā paskaidroju šo secinājumu 18. punktā, šī norma ir piemērojama tikai tām dalībvalstīm, kurās koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % slieksni. Šīm dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt “koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru” un izstrādāt “rīcības plānu, lai veicinātu koplīguma sarunas”, kas tām regulāri jāpārskata un jāatjaunina. Dānijas valdība pati atzīst, ka no šīs normas izrietošie pienākumi nav nedz ļoti “konkrēti”, nedz ļoti “ierobežojoši”, jo dalībvalstīm nav pienākuma sasniegt īpaši noteiktu koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītāju, bet tikai izstrādāt rīcības plānu, ja to koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 % (
74
). Tomēr to, ka šī norma diezgan neskaidri nosaka, piemēram, metodi, kā dalībvalstīm jānovērtē koplīguma slēgšanas aptvērums (
75
), nevar, manuprāt, uzskatīt par norādi par šīs tiesību normas saderību ar LESD 153. panta 5. punktu. Dalībvalstīm noteiktie neskaidrie pienākumi attiecībā uz algu noteikšanas sistēmu organizēšanu ir un paliek pienākumi. Tie joprojām veido darba samaksas regulējumu, pat ja nosacījumi ir neskaidri vai nenoteikti.
93.
Turklāt labi saprotu Dānijas valdības argumentu, ka, ciktāl AMA direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm, kurās koplīgumu slēgšanas rādītājs ir zemāks par 80 %, ir noteikts pienākums izveidot veicinošu nosacījumu satvaru koplīguma sarunām par algu noteikšanu, tas paredz zināmu valsts iejaukšanos algu organizēšanas kārtībā. Ir taisnība, ka šīs direktīvas 17. panta 3. punktā paredzēts, ka 4. panta 2. punkta īstenošanu, tostarp attiecībā uz rīcības plāna izstrādi koplīguma slēgšanas aptvēruma palielināšanai, var uzticēt sociālajiem partneriem, ja sociālie partneri to kopīgi pieprasa. Tomēr Dānijas valdība pareizi norāda, ka šo divu normu kopējā ietekme ir tāda, ka pienākumu saistībā ar rīcības plāna izstrādi valsts var nodot sociālajiem partneriem. Šāda pienākuma ieviešana sociālo partneru līmenī faktiski varētu ietekmēt to autonomiju “algu noteikšanas” jomā – tas ir pretrunā LESD 153. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma par “darba samaksu” mērķim (vismaz daļēji) (
76
).
94.
Otrām kārtām, saskaņā ar AMA direktīvas 12. panta 1. punktu ikvienam darba ņēmējam, kura tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību ir pārkāptas, ir pieejama “efektīva, savlaicīga un objektīva strīdu izšķiršana un tiesības uz tiesisko aizsardzību”. Manā ieskatā šī norma drīzāk ir bancale [nedroša]. Proti, ar to tiek ieviestas “tiesības uz tiesisko aizsardzību” gadījumos, kad ir pārkāptas tiesības saistībā ar likumā noteiktām minimālajām algām vai minimālo algu aizsardzību, bet tikai tad, “ja šādas tiesības ir paredzētas valsts tiesību aktos vai koplīgumos”. Manā ieskatā tas vāji korelē ar Hartas 47. panta loģisko pamatu, kas paredz, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību principā tiek atzītas vienīgi tad, kad tikušas pārkāptas Savienības tiesībās (nevis tikai valsts tiesībās vai koplīgumos) garantētās tiesības un brīvības. Tāpēc, manuprāt, AMA direktīvas 12. pantu varētu interpretēt tādējādi, ka tas nodrošina papildu atbalstu manam secinājumam par AMA direktīvas 5. pantu, proti, ka šīs normas mērķis ir konkretizēt tiesības uz pienācīgu minimālo algu – tiesības, kuras varētu izrietēt no Hartas 31. panta 1. punkta. Katrā ziņā AMA direktīvas 12. pants rada problēmas tādās dalībvalstīs kā Dānija un Zviedrija, kurās koplīgumu noteikumu ievērošanu tradicionāli un sistemātiski nodrošina sociālie partneri (nevis individuālie darba ņēmēji). Proti, minētajā normā ir skaidri noteikts, ka Savienības likumdevējs dod priekšroku individuālai darba ņēmēja rīcībai un tādējādi, manuprāt, šī norma iejaucas dalībvalstu darba samaksas noteikšanas sistēmu organizācijā.
iii) Secinājums par AMA direktīvas saderību ar izņēmumu par “darba samaksu”
95.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, uzskatu, ka AMA direktīvas mērķis ir reglamentēt “darba samaksu”, kā tas īpaši izriet no šīs direktīvas 1., 3., 4., 5. un 12. panta. Tādējādi tā tieši iejaucas LESD 153. panta 5. punktā paredzētajā izņēmumā par “darba samaksu”. No tā izriet, ka Savienības likumdevējam nebija kompetences pieņemt šo instrumentu un tādējādi tas ir pārkāpis LES 5. panta 2. punktā paredzēto kompetences piešķiršanas principu.
96.
Pēc manām domām, šo apsvērumu dēļ Tiesai būtu jāsecina, ka AMA direktīva ir pilnībā jāatceļ un nav jāanalizē nedz Dānijas Karalistes izvirzītā pirmā pamata otrā daļa (proti, vai AMA direktīva ir saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto “tiesību apvienoties” izņēmumu), nedz arī otrais pamats vai pakārtoti izvirzītais prasījums. Tomēr Tiesa varētu nepiekrist ierosinātajam risinājumam, tāpēc turpmākajās sadaļās izvērtēšu lietas dalībnieku un personu, kas iestājušās lietā, iesniegtos argumentus par citiem minētajiem jautājumiem.
b)
Vai AMA direktīva ir saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “tiesībām apvienoties”
1) Lietas dalībnieku argumenti
97.
Dānijas valdība un Zviedrijas valdība apgalvo, ka LESD 153. panta 5. punktā minētās “tiesības apvienoties” jāsaprot (tāpat kā vairākos tiesību instrumentos, tostarp Kopienas Hartā par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām) tādējādi, ka tās attiecas uz ikviena darba ņēmēja un ikviena darba devēja tiesībām pievienoties organizācijai vai arodbiedrībai un brīvi piedalīties koplīguma sarunās.
98.
Ņemot to vērā, šīs valdības uzskata, ka, tā kā AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums veikt pasākumus, lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās koplīguma sarunās, aizsargātu pret jebkādu iejaukšanos to izveidē, darbībā vai pārvaldībā, šī norma tieši iejaucas “tiesībās apvienoties” un tādējādi nav saderīga ar LESD 153. panta 5. punktu. Turklāt, tā kā AMA direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm, kuru koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 %, ir noteikts pienākums izveidot koplīguma sarunu veicinošu nosacījumu satvaru un kopīgi ar sociālajiem partneriem izstrādāt rīcības plānu, lai palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, šī norma ietekmē arī tiesisko regulējumu dalībai arodbiedrībās vai organizācijā un tādējādi arī tiesību apvienoties pašu būtību.
99.
Lai pamatotu pretējo viedokli, Padome, Parlaments un Komisija, kā arī visas pārējās personas, kas iestājušās lietā, pirmkārt, apgalvo, ka LESD 153. panta 5. punktā minētās “tiesības apvienoties” attiecas uz fiziskas personas brīvību iestāties apvienībā, izstāties no tās vai dibināt apvienību bez citu iejaukšanās. Tādējādi tas ir priekšnoteikums koplīguma sarunām, tas ir, iespējai darba ņēmēju apvienībām rīkoties kolektīvi, lai noteiktu darba noteikumus un apstākļus, uz ko attiecas LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts, bet abi koncepti nepārklājas. Šajā ziņā tie arī norāda, ka “tiesības apvienoties” un “tiesības uz koplīguma sarunām un rīcību” ir aizsargātas ar atsevišķām Hartas normām. Otrkārt, tie apgalvo, ka LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “tiesībām apvienoties” jāinterpretē šauri un būtībā attiecas tikai uz pasākumiem, kas tieši ietekmē darba ņēmēju iespēju apvienoties.
100.
Treškārt, minētie lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka AMA direktīva nepiemēro noteikumus tiesībām apvienoties, jo tajā tikai noteikts regulējums tiesībām uz koplīguma sarunām, neparedzot nekādus pienākumus par iestāšanos apvienībās vai arodbiedrībās, izstāšanos no tām vai to darbības izbeigšanu. Proti, minētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktā nav nedz paredzēti, nedz saskaņoti noteikumi par arodbiedrību organizāciju izveidi, nedz noteiktas šo organizāciju tiesības un pienākumi, nedz paredzēti īpaši noteikumi dalībai tajās, nedz arī izvirzīta prasība darba ņēmējiem / darba devējiem aktīvi iesaistīties arodbiedrībās. Tā vietā galvenā uzmanība ir pievērsta koplīguma sarunu pienācīgai nodrošināšanai. Katrā ziņā, pat ja uzskatītu, ka AMA direktīvas 4. pants paredz noteikumus attiecībā uz tiesībām apvienoties, tā nebūtu tieša iejaukšanās šajās tiesībās. AMA direktīvas 4. panta 2. punkts tieši neiejaucas tiesībās apvienoties, jo 80 % slieksnis tajā izmantots tikai kā rādītājs, nevis kā saistošs vai stingrs mērķis.
2) Izvērtējums
101.
Saistībā ar AMA direktīvas saderību ar LESD 153. panta 5. punktā ietverto izņēmumu par “tiesībām apvienoties” rodas divi galvenie jautājumi. Pirmkārt, lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, nav vienisprātis par šā izņēmuma nozīmi un tvērumu, it īpaši par tā saistību (un iespējamo pārklāšanos) ar Savienības kompetenci “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība[s] un kolektīva[s] interešu aizsardzība[s]” jomā (LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts). Šajā ziņā tie debatē par saikni starp “tiesībām apvienoties” un “tiesībām uz koplīguma sarunām”. Otrkārt, kā norādīju šo secinājumu 40. punktā, Tiesai vēl nav bijusi iespēja sīkāk analizēt LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “tiesībām apvienoties”, tāpēc jānoskaidro, vai tiešas iejaukšanās kritērijs, ko Tiesa izstrādājusi attiecībā uz šajā normā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”, ir piemērojams arī šajā kontekstā.
102.
Attiecībā uz pirmo jautājumu atgādināšu, ka tiesības apvienoties ir aizsargātas ar Hartas 12. pantu (
77
), savukārt tiesības uz koplīguma sarunām ir ietvertas tās 28. pantā (
78
). Dānijas valdība, pamatojot savu argumentu, ka tiesības apvienoties ietver tiesības uz koplīguma sarunām, pareizi norāda, ka EKL 137. panta 6. punkts (kura formulējums ir identisks LESD 153. panta 5. punkta formulējumam) tika pieņemts pirms Hartas pieņemšanas. Tādējādi minētā valdība uzskata: tas, ka tiesības apvienoties un tiesības uz koplīguma sarunām Hartā tiek uzskatītas par atšķirīgām tiesībām, nevar noteikt, kā tās ir jāsaprot LESD 153. panta izpratnē. Tomēr norādu, ka 1989. gada Kopienas Hartā par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām (
79
), uz kuras saturu ir tieša atsauce EKL 136. pantā (tagad – LESD 151. pants) un kura ir atspoguļota Hartā (
80
), tiesības apvienoties jau tika nošķirtas no tiesībām uz koplīguma sarunām (
81
). Turklāt vēršu uzmanību, ka LESD 156. pantā (kura formulējums ir identisks EKL 140. panta formulējumam) “tiesības apvienoties” un tiesības “rīkot kolektīvas sarunas starp darba devējiem un darba ņēmējiem” ir minētas līdzās, un tas, manuprāt, nebūtu bijis nepieciešams, ja šīs tiesības netiktu uzskatītas par autonomām un atšķirīgām tiesībām.
103.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, ir skaidrs, ka tiesības apvienoties neietver tiesības uz koplīguma sarunām. Gluži pretēji – šīs tiesības ir atšķirīgas: pirmās attiecas uz darba ņēmēju vai darba devēju tiesībām izveidot organizācijas (tostarp arodbiedrības) un pievienoties tām, lai aizstāvētu savas ekonomiskās un sociālās intereses, savukārt otrās attiecas uz konkrētu šo organizāciju pilnvaru daļu, proti, koplīgumu sarunām un to noslēgšanu.
104.
Šajā kontekstā mani nepārliecina Dānijas valdības un Zviedrijas valdības izvirzītie argumenti. Šīs valdības būtībā uzskata, ka, tā kā tiesību apvienoties īstenošana ir priekšnosacījums tiesību uz koplīguma sarunām īstenošanai, jomas, uz kurām attiecas LESD 153. panta 5. punktā paredzētais izņēmums par “tiesībām apvienoties”, kaut kādā veidā ietver un dublē jomas, uz kurām attiecas “darba ņēmēju kolektīva interešu aizsardzība” (LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts). Piekrītu, ka tiesību apvienoties aizsardzība ir nepieciešama, lai aizsargātu tiesības uz koplīguma sarunām, jo darba ņēmēju interešu kolektīva aizsardzība nozīmē tādu organizāciju izveidi, kuru mērķis ir kolektīvi aizstāvēt darba ņēmēju un/vai darba devēju ekonomiskās un sociālās tiesības. Tomēr atbalstu Parlamenta un Padomes viedokli, ka šī saikne nenozīmē, ka jomas, uz kurām attiecas pirmā norma, ietver jomas, kas ietilpst otrās normas tvērumā.
105.
Saistībā ar šo atgādinu jau šo secinājumu 39. punktā norādīto, proti, ka Tiesa ir nospriedusi, ka LESD 153. panta 5. punkts ir noteikums, kurā paredzēta atkāpe no minētā panta 1.–4. punkta, tāpēc tajā minētās jomas jāinterpretē šauri – gan lai nepamatoti neietekmētu 1.–4. punkta piemērojamību, gan lai neapšaubītu LESD 151. pantā izvirzītos mērķus (
82
). Manuprāt, no šā apgalvojuma izriet divi secinājumi. Pirmkārt, kā norāda Padome, ja uzskatītu, ka tiesības apvienoties ietver tiesības uz koplīguma sarunām, tad LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā darba ņēmēju un darba devēju pārstāvības un kolektīvas interešu aizsardzības jomā paredzētā kompetence būtībā zaudētu jēgu. Proti, jebkurš pasākums, kas tiktu pieņemts, piemērojot šo normu, būtu pretrunā LESD 153. panta 5. punktā paredzētajam izņēmumam attiecībā uz tiesībām apvienoties. Otrkārt, Tiesas apgalvojums, ka šajā normā paredzētie izņēmumi ir jāinterpretē šauri (kā tas parasti ir attiecībā uz lielāko daļu izņēmumu), vājina Dānijas valdības un Zviedrijas valdības argumentu, ka Savienības Līgumu izstrādātāji LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir nošķīruši ierobežotu kompetenci (jomās, kas attiecas uz darba ņēmēju kolektīvu interešu aizsardzību) no jomas, kas vispārīgi nav Savienības kompetencē (“tiesības apvienoties”) (
83
). Šajā ziņā vēlos piebilst, ka LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir tieši norādīta “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība, tostarp kopīgu lēmumu pieņemšana atbilstīgi 5. punktam”, tādējādi precizējot, ka šajā normā ietvertās jomas pilnībā nepārklājas ar jomām, uz kurām attiecas LESD 153. panta 5. punkts (
84
).
106.
Manuprāt, no tā izriet, ka Savienības likumdevēja pieņemtu normu vai pasākumu nevar uzskatīt par nesaderīgu ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “tiesībām apvienoties” tikai tāpēc, ka šī norma vai pasākums attiecas uz tiesībām uz koplīguma sarunām. Šajā lietā tas, piemēram, nozīmē, ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 4. panta 2. punktā noteiktais mērķis veicināt koplīguma sarunas pats par sevi nav pietiekams iemesls, lai secinātu, ka šī direktīva kopumā nav saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā ietverto izņēmumu par “tiesībām apvienoties”.
107.
Pievēršoties tagad otrajam jautājumam, atgādinu, ka Tiesa ir izstrādājusi tiešas iejaukšanās kritēriju attiecībā uz LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”, tieši nenorādot, vai tas ir piemērojams arī šajā normā ietvertā izņēmuma par “tiesībām apvienoties” kontekstā. Tomēr, manuprāt, šo kritēriju bez lielām grūtībām var piemērot šim izņēmumam. Proti, pamatojums ir viens un tas pats: tāpat kā izņēmuma par “darba samaksu”, arī izņēmuma par “tiesībām apvienoties” mērķis nav izslēgt no Savienības kompetences jomas jebkuru jautājumu, kas ir “jebkādā veidā saistīts” ar tiesībām apvienoties, bet izslēgt tikai instrumentus vai noteikumus, kuru mērķis ir reglamentēt šīs tiesības.
108.
Ņemot vērā šos apsvērumus, manā ieskatā būtu grūti secināt, ka AMA direktīvas mērķis ir reglamentēt tiesības apvienoties. Proti, kā tiesas sēdē norādīja Francijas valdība, šīs direktīvas normas neparedz nosacījumus kādas organizācijas (piemēram, arodbiedrības) izveidošanai vai dalībai tajā. Dažu tās normu mērķis ir veicināt darba koplīguma sarunas (4. pants) un iesaistīt sociālos partnerus likumā noteiktas minimālās algas noteikšanā un atjaunināšanā (7. pants). Tomēr, kā tikko paskaidroju, tiesības uz koplīguma sarunām atšķiras no tiesībām apvienoties, un saskaņā ar LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu Savienības likumdevējs ir kompetents pieņemt instrumentus par “darba ņēmēju un darba devēju pārstāvīb[u] un kolektīv[u] interešu aizsardzīb[u]”.
109.
Padome ir pareizi norādījusi, ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts attiecas uz tiesību apvienoties aspektiem, proti, arodbiedrību vai darba devēju organizāciju izveidi, darbību vai pārvaldību (
85
). Tomēr ir nepārprotami skaidrs, ka šīs normas mērķis nav iejaukties šajās tiesībās, bet vienīgi tās garantēt, aizsargājot arodbiedrības un darba devēju organizācijas no iejaukšanās. Turklāt, lai gan šīs direktīvas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm, kuru koplīguma slēgšanas aptvēruma rādītājs ir zemāks par 80 %, ir noteikts pienākums izstrādāt rīcības plānu aptvēruma palielināšanai, šis pienākums neliek dalībvalstīm mudināt darba ņēmēji pievienoties arodbiedrībai, bet vienīgi palielināt ar koplīgumiem aizsargāto darba ņēmēju skaitu.
110.
Visbeidzot vēršu uzmanību, ka Dānijas valdība un Zviedrijas valdības nostāja fokusējas ap AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu. Tās neiedziļinās citu šīs direktīvas normu saturā un pat apgalvo, ka minētās normas ir vissvarīgākās AMA direktīvas normas un atspoguļo tās “priekšmetu”, – tas katrā ziņā apgrūtina iespēju atbalstīt viņu prasījumu, ka AMA direktīva ir pilnībā jāatceļ tāpēc, ka tā nav saderīga ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “tiesībām apvienoties”.
111.
Uzskatu, ka no visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
2.
Otrais pamats: AMA direktīvu nevarēja pienācīgi pieņemt, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo tā attiecas arī uz jomām, uz kuram attiecas LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts
112.
Kā jau norādīju šo secinājumu 32. punktā, ar otro pamatu Dānijas valdība apgalvo, ka, pat pieņemot, ka uz AMA direktīvu neattiecas LESD 153. panta 5. punktā paredzētie izņēmumi par “darba samaksu” un par “tiesībām apvienoties”, Parlaments un Padome nevarēja pienācīgi pieņemt šo instrumentu, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Konkrētāk – minētā valdība uzskata, ka šai direktīvai ir divi vienlīdz svarīgi mērķi, jo tās regulējuma jomā ietverti ne tikai “darba apstākļi” (LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts), bet arī “darba ņēmēju [..] pārstāvība un kolektīva interešu aizsardzība” (LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts). Tā norāda, ka katram no šiem diviem juridiskajiem pamatiem ir piemērojama atšķirīga likumdošanas procedūra. Proti, attiecībā uz LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu ir noteikta prasība par vienprātību Padomē, savukārt attiecībā uz LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu šādas prasības nav. Tā kā šīs procedūras nav saderīgas, Dānijas valdība prasa atcelt AMA direktīvu pilnībā.
1)
Lietas dalībnieku argumenti
113.
Dānijas valdība un Zviedrijas valdība uzskata, ka AMA direktīva attiecas ne tikai uz “darba apstākļiem” (LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkts), bet arī uz darba ņēmēju kolektīvu interešu aizsardzību (LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunkts), jo daudzas šā instrumenta normas, tostarp 4. pants, faktiski attiecas uz šādu interešu aizsardzību. Šīs valdības uzskata, ka minētās normas varēja pieņemt tikai pēc vienprātīga balsojuma Padomē. Šajā ziņā tās norāda, ka AMA direktīvas 4. pants nav pakārtots citām šīs direktīvas normām, jo tajā ir noteikti vispārēji pienākumi visām dalībvalstīm un tādējādi tām var būt plašāka ietekme nekā normām – piemēram, 5.–8. pantam –, kas ir adresētas tikai noteiktām dalībvalstīm.
114.
Padome, Parlaments, Komisija un citas personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka AMA direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz pareizu juridisko pamatu. Šīs direktīvas virsmērķis attiecas uz “darba apstākļiem” LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, nevis uz LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktā minēto darba ņēmēju interešu kolektīvo aizsardzību. Proti, šā instrumenta nolūks ir uzlabot likumā noteikto minimālo algu adekvātumu darba ņēmējiem, inter alia veicinot koplīguma sarunu par algu noteikšanu aptvērumu. AMA direktīvas 4. pantā ir pievērsta uzmanība koplīguma sarunām tikai kā līdzeklim šā virsmērķa sasniegšanai.
2)
Izvērtējums
115.
Atgādinu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēle jāpamato ar objektīviem, tiesā pārbaudāmiem apstākļiem. Ja Savienības tiesību akta analīzē atklājas, ka tam ir divi mērķi vai ka tam ir divas sastāvdaļas, un ja viena no tām ir atzīstama par galveno, bet otrai ir tikai papildinošs raksturs, tad šis tiesību akts ir jābalsta tikai uz vienu juridisko pamatu, proti, uz to, ar ko ir saistīts galvenais vai izšķirošais mērķis vai sastāvdaļa. Izņēmuma kārtā, ja ir pierādīts, ka tiesību aktam vienlaikus ir vairāki mērķi vai vairākas sastāvdaļas, kas ir nesaraujami saistītas un kam attiecībā pret citām nav papildinoša rakstura, kālab ir piemērojamas dažādas Līgumu normas, šāds pasākums ir pamatojams uz vairākiem atbilstošajiem juridiskiem pamatiem (
86
). Taču divējāda juridiskā pamata izmantošana nav pieļaujama, ja procedūras, kas paredzētas vienam vai otram pamatam, nav saderīgas (
87
).
116.
Lai pamatotu Dānijas valdības un Zviedrijas valdības aizstāvēto viedokli, kas būtībā ir tāds, ka AMA direktīvai ir divi vienlīdz svarīgi mērķi (pirmais – noteikt regulējumu, kas nodrošinātu likumā noteikto minimālo algu adekvātumu, un otrais – veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu), varētu, tāpat kā minētās valdības, norādīt, ka šīs direktīvas 4. pants (kas attiecas uz koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu) ir svarīga norma, jo tā piemērojama visām dalībvalstīm, savukārt tās 5. pants (kas attiecas uz likumā noteiktu minimālo algu noteikšanas procedūru) piemērojams tikai dalībvalstīm, kurās ir likumā noteiktas minimālās algas. Tādējādi atšķirībā no 5. panta 4. pants ir transversāli piemērojama norma. To apstiprina fakts, ka šī norma ir ietverta AMA direktīvas I nodaļā “Vispārīgie noteikumi”, savukārt 5. pants ir daļa no šā instrumenta II nodaļas “Likumā noteiktas minimālās algas”.
117.
Varētu arī apgalvot, ka no AMA direktīvas 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta izriet, ka ar šo direktīvu izveido regulējumu attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu un koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu, un ka nekas šīs normas formulējumā neliecina, ka otrais mērķis ir mazāk svarīgs vai ka tam ir mazāka nozīme nekā pirmajam mērķim. Līdzīgā veidā šīs direktīvas 18. apsvērumā noteikts, ka ar šo instrumentu “nosaka minimālās prasības [..] un procesuālos pienākumus attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu”. Tajā pašā apsvērumā arī norādīts, ka AMA direktīva “veicina koplīguma sarunas par algu noteikšanu”. Arī šajā gadījumā var pieņemt, ka Savienības likumdevējs abus mērķus ir uzskatījis par vienlīdz svarīgiem.
118.
Tomēr, manuprāt, šie apsvērumi nav pietiekami, lai atbalstītu Dānijas valdības un Zviedrijas valdības izvirzītos argumentus. Šo secinājumu 76. punktā jau vērsu uzmanību, ka AMA direktīvas virsrakstā ir norādīts, ka šī direktīva attiecas uz “adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā”, nevis uz koplīguma sarunu veicināšanu. Turklāt jau vairākkārt konstatēju, ka šīs direktīvas 5. pants (nevis 4. pants) nepārprotami ir vissvarīgākā šā instrumenta norma. Saistībā ar šo vēlos norādīt, ka AMA direktīvas 25. apsvērumā paskaidrots, ka šajā direktīvā ir uzsvērta koplīguma sarunu veicināšana tāpēc, ka “dalībvalstīs, kurās ir augsts koplīguma sarunu aptvērums, parasti ir neliels zemi atalgotu darba ņēmēju īpatsvars un augstas minimālās algas”. Šā instrumenta 22. apsvērumā tikpat nepārprotami norādīts, ka “labi darbojošās koplīguma sarunas par algu noteikšanu ir svarīgs līdzeklis, ar ko nodrošināt, ka darba ņēmēji tiek aizsargāti ar adekvātām minimālajām algām [..]” (
88
).
119.
No šiem apstākļiem izriet, ka, pirmkārt, AMA direktīvas virsmērķi vislabāk varētu raksturot ar frāzi “regulējuma izveidošana attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu”, nevis “koplīguma sarunu veicināšana” un, otrkārt, šā instrumenta 4. pants ir jāuzskata par līdzekli virsmērķa sasniegšanai. Tādējādi minētās direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktais mērķis “koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšan[a]” palīdz sasniegt direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā izklāstīto mērķi, proti, izveidot regulējumu attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu. Šo viedokli apstiprina arī Komisijas priekšlikumā AMA direktīvai izteiktā norāde, ka “[tās] mērķu sasniegšanai ierosinātā direktīva tiecas visās dalībvalstīs veicināt kolektīvas līgumsarunas par algām” (
89
). Visbeidzot jāatzīmē, ka ir arī citi Savienības sekundārie tiesību akti, ar kuriem līdztekus galvenajam mērķim cenšas veicināt sociālo partneru nozīmību un kuri, neraugoties uz šo faktu, nav tikuši pieņemti, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu (
90
).
120.
Šajos apstākļos uzskatu, ka AMA direktīva nebija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu, un ka otrais pamats ir jānoraida.
B. Pakārtoti izvirzītais prasījums: vai jāatceļ AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts?
121.
Ja Tiesa nolemtu, ka AMA direktīva nav pilnībā jāatceļ, Dānijas Karaliste lūdz izskatīt pakārtotu prasījumu – atcelt tikai minētā instrumenta 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un/vai 4. panta 2. punktu, pamatojoties uz to nesaderību ar LESD 153. panta 5. punktu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta daļēja atcelšana ir iespējama tikai tad, ja elementi, kurus lūdz atcelt, ir nodalāmi no tiesību akta pārējās daļas. Šī prasība nav izpildīta, ja attiecīga tiesību akta daļējas atcelšanas rezultātā tiek grozīta šī akta būtība (
91
).
122.
Kā paskaidroju šo secinājumu 90.–94. punktā, uzskatu, ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts dalībvalstīm uzliek vairākus pozitīvus pienākumus, kuru nolūks ir veicināt koplīguma sarunas par algu noteikšanu, un ka tādējādi tiek ierobežota dalībvalstu iespēja izvēlēties, kādu algas noteikšanas metodi tās varētu izmantot, veidā, kas nav saderīgs ar LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”. Tātad pēdējais izskatāmais jautājums attiecas uz to, vai AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu var nodalīt no citām šīs direktīvas normām.
1)
Lietas dalībnieku argumenti
123.
Pirmkārt, Dānijas valdība, Zviedrijas valdība un Vācijas valdība apgalvo, ka, atceļot tikai AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu, netiktu zaudēta AMA direktīvas lietderīgā iedarbība. Saistībā ar šo Dānijas valdība un Zviedrijas valdība vērš uzmanību, ka 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts nebija iekļauts priekšlikumā AMA direktīvai. Minētā norma tika pievienota tikai vēlākā likumdošanas procedūras posmā. Tādējādi to ieskatā citas šīs direktīvas normas var saglabāt to lietderīgo iedarbību, pat ja šīs normas nav. Turklāt šīs valdības norāda, ka Padome un Parlaments izsaka pretrunīgus viedokļus, no vienas puses, uzskatot AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu par neskaidriem, bet, no otras puses, apgalvojot, ka to atcelšanas rezultātā citas minētās direktīvas normas zaudētu lietderīgo iedarbību.
124.
Savukārt Vācijas valdība tiesas sēdē atgādināja, ka tās ieskatā AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts ir saderīgi ar LESD 153. panta 5. punktu. Tomēr šī valdība ir arī pārliecināta, ka tad, ja Tiesa secinātu citādi, šīs normas teorētiski varētu nodalīt no citām šīs direktīvas normām. Proti, to atcelšana neskartu šā instrumenta būtisko saturu. AMA direktīvas 4. pantu varētu pat pilnībā atcelt, neapdraudot citu šīs direktīvas normu lietderīgo iedarbību, jo tas tikai nodrošina noderīgu līdzekli minētās direktīvas virsmērķa sasniegšanai.
125.
Otrkārt, Parlaments, Padome, Komisija un citas personas, kas iestājušās lietā, uzskata, ka minētās direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta atcelšana būtiski mainītu šā instrumenta darbības jomu un būtību un ka tādējādi šīs normas nevar nodalīt no pārējās AMA direktīvas. Proti, koplīguma sarunu veicināšana ir svarīgs līdzeklis, kas darba ņēmējiem nodrošina iespēju saņemt adekvātu minimālo algu. Turklāt AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta atcelšanas rezultātā daži šīs direktīvas vispārīgie noteikumi (it īpaši tās 1. pants) zaudētu lietderīgo iedarbību. Padome un Francijas valdība piebilst, ka tad, ja AMA direktīvas 4. pants tiktu pilnībā atcelts, šī direktīva vairs neuzliktu pienākumus visām dalībvalstīm. Proti, tiktu noteikti pienākumi tikai tām dalībvalstīm, kurās ir likumā noteikta minimālā alga.
2)
Izvērtējums
126.
Runājot par jautājumu, vai AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu var nodalīt no citām šīs direktīvas normām, pirmkārt, piekrītu Dānijas valdībai un Zviedrijas valdībai, ka Parlamenta un Padomes argumenti par otro pamatu un pakārtoti izvirzīto prasījumu ir zināmā mērā pretrunīgi. Proti, no vienas puses, attiecībā uz otro pamatu šīs iestādes apgalvo (kā jau norādīju šo secinājumu 114. punktā), ka AMA direktīvas 4. pantā ir pievērsta uzmanība koplīguma sarunām tikai kā līdzeklim šīs direktīvas virsmērķa sasniegšanai. No otras puses, attiecībā uz pakārtoti izvirzīto prasījumu tās apgalvo, ka viens no AMA direktīvas pīlāriem ir koplīguma sarunu par algas noteikšanu veicināšana un ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 4. panta 2. punkta atcelšanas gadījumā tiktu zaudēta pārējo šā instrumenta normu lietderīgā iedarbība.
127.
Otrkārt, no šo secinājumu 115.–120. punktā veiktās analīzes izriet, ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts ir būtiski viena no šīs direktīvas mērķiem, proti, “koplīguma sarunu par algu noteikšanu veicināšanu”, kā noteikts šīs direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā, īstenošanai, tomēr šis mērķis faktiski tikai palīdz izveidot regulējumu attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu (AMA direktīvas 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts), un tas ir šā instrumenta virsmērķis.
128.
Proti, kā paskaidroju šo secinājumu 119. punktā, 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts ir tikai līdzeklis šā virsmērķa sasniegšanai, taču to var sasniegt pat tad, ja piemēro tikai pārējās šīs direktīvas normas. Kā pamatoti apgalvo Vācijas valdība, ciešā saikne, kas pastāv starp AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu, 4. panta 2. punktu un citām šā instrumenta normām, nenozīmē, ka tad, ja tiktu atcelts 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 4. panta 2. punkts, šī direktīva nevarētu izveidot regulējumu attiecībā uz likumā noteiktu minimālo algu adekvātumu. Tā izveide, iespējams, būtu sarežģītāka, bet ne neiespējama.
129.
Tādējādi no šiem apsvērumiem izriet, ka AMA direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu var nodalīt no pārējiem tās pantiem, kuri varētu pilnīgi palikt spēkā minēto normu atcelšanas gadījumā. Tāpēc, ja Tiesa nolemtu, ka AMA direktīva nav pilnībā jāatceļ, ierosinu tai apmierināt Dānijas Karalistes pakārtoti izvirzīto prasījumu un atcelt šīs direktīvas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 4. panta 2. punktu.
C. Nobeiguma piezīme
130.
Nobeigumā vēlos izteikt dažus apsvērumus par jautājumu, kas tika apspriests tiesas sēdē, proti, vai Savienības likumdevējs, pieņemot AMA direktīvu, varēja izmantot citu juridisko pamatu, in casu LESD 175. pantu, nevis LESD 153. panta 2. punkta b) apakšpunktu kopsakarā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
131.
Atgādinu, ka LESD 175. pantā ir piešķirta kompetence pieņemt pasākumus Savienības ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas stiprināšanai (
92
). Tomēr neesmu pārliecināts, ka tikai tāpēc, ka AMA direktīva samazinātu sociālekonomiskās atšķirības Savienībā, veicinātu augšupejošu konverģenci un sekmētu harmoniskāku Savienības attīstību, minēto direktīvu varēja pieņemt, pamatojoties uz šo normu.
132.
Proti, pirmkārt, LESD 175. pants galvenokārt attiecas uz Savienības līdzekļu piešķiršanu, tāpēc būtu nepieciešama diezgan radoša šīs normas interpretācija, lai to izmantotu AMA direktīvas pamatošanai.
133.
Otrkārt, Tiesa savā judikatūrā ir nepārprotami norādījusi: tas, ka attiecībā uz noteiktām LESD jomām ir tieši noteikts saskaņošanas izņēmums, ne obligāti nozīmē, ka saskaņošanas pasākumus nevar noteikt, pamatojoties uz citām šā Līguma normām, tomēr Savienības likumdevējs nevar pamatoties uz šīm citām normām, ja tādējādi tiek apiets tieši noteikts izņēmums (
93
). Uzskatu, ka tad, ja šajā lietā Savienības likumdevējs būtu pieņēmis AMA direktīvu, pamatojoties uz LESD 175. pantu, tas būtu apgājis LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu”. Proti, tas būtu pamatojies uz plašāku normu (LESD 175. pantu), lai atgūtu kompetenci (attiecībā uz darba samaksu), ko ar LESD 153. panta 5. punktu (lex specialis) ir nepārprotami paredzēts izņemt no Savienības kompetences jomas, un pieņemtu instrumentu, kura galvenais mērķis ir reglamentēt jomas, uz kurām attiecas šis izņēmums.
134.
Tāpēc uzskatu, ka Savienības likumdevējs nevarēja likumīgi pieņemt AMA direktīvu, pamatojoties uz LESD 175. pantu.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
135.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Dānijas Karalistes celtā prasība, manuprāt, ir pamatota un šī lietas dalībniece ir lūgusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad būtu jāpiespriež Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu Zviedrijas Karalistei, Beļģijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Luksemburgas Lielhercogistei, Portugāles Republikai un Komisijai, kas iestājušās lietā, būtu pašām jāsedz savi tiesāšanās izdevumi.
VII. Secinājumi
136.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–
pilnībā atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2022/2041 (2022. gada 19. oktobris) par adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā, jo tā nav saderīga ar LESD 153. panta 5. punktu un tādējādi ar LES 5. panta 2. punktā noteikto kompetences piešķiršanas principu;
–
piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
–
piespriest Zviedrijas Karalistei, Beļģijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Luksemburgas Lielhercogistei, Portugāles Republikai un Eiropas Komisijai pašām segt savus tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Skat. LES 2. pantu.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2022. gada 19. oktobra direktīva (OV 2022, L 275, 33. lpp.).
(
4
)	Skat. Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par adekvātu minimālo algu Eiropas Savienībā, COM(2020) 682 final, 28.10.2020. (turpmāk tekstā – “priekšlikums AMA direktīvai”).
(
5
)	Von der Leyen, U., Politikas pamatnostādnes nākamajai Eiropas Komisijai (2019–2024), Uzruna Eiropas Parlamenta plenārsēdē 2019. gada 16. jūlijā; Runa Eiropas Parlamenta plenārsēdē 2019. gada 27. novembrī, Eiropas Savienības Publikāciju birojs, Luksemburga, 2020., 10. lpp.
(
6
)	Priekšlikums AMA direktīvai, 2. punkts.
(
7
)	Skat. Schulten, T. un Müller, T., “A paradigm shift towards Social Europe? The proposed Directive on adequate minimum wages in the European Union?”, Italian Labour Law e‑journal, 14. sēj., Nr. 1, 2021, 7. lpp.
(
8
)	Priekšlikums AMA direktīvai, 2. punkts.
(
9
)	Skat. “Balsojuma rezultāti – Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par adekvātām minimālajām algām Eiropas Savienībā (pirmais lasījums)”. Dokuments ST_13171_2022_INIT, 2. punkts, pieejams https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/LV/TXT/?uri=consil%3AST_13171_2022_INIT.
(
10
)	Skat. “Reasoned opinion on the application of the Principles of Subsidiarity and Proportionality”, dokuments ST_14106_2020_INIT, 4. punkts, pieejams https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/EN/TXT/?uri=consil%3AST_14106_2020_INIT.
(
11
)	Skat. “Projekts – Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par adekvātu minimālo algu Eiropas Savienībā (pirmais lasījums) – leģislatīvā akta pieņemšana – paziņojumi”, dokuments ST_12616_2022_ADD_1_REV_2, 2. punkts, pieejams https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/LV/TXT/?uri=consil%3AST_12616_2022_ADD_1_REV_2.
(
12
)	Skat. “Out now: First 2022 data on minimum wages in the EU”, pieejams https://ec.europa.eu/eurostat/en/web/products‑eurostat‑news/-/ddn‑20220128‑2.
(
13
)	Komisijas dienestu darba dokuments “Ietekmes novērtējuma kopsavilkuma ziņojums. Pavaddokuments dokumentam. Priekšlikums “Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par adekvātu minimālo algu Eiropas Savienībā”” (SWD(2020) 246 final).
(
14
)	Skat. AMA direktīvas 1. panta 1. punktu. Skat. arī 5. panta 1. punktu, kurā norādīts, ka nolūks ir “panākt pienācīgu dzīves standartu, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, kā arī veicināt sociālo kohēziju un augšupēju sociālo konverģenci un ierobežot vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības”.
(
15
)	Protams, pastāvēja daži izņēmumi, piemēram, EEK dibināšanas līguma 119. pantā nostiprinātais vienlīdzīgas darba samaksas princips (skat. spriedumu, 1971. gada 25. maijs, Defrenne, 80/70, EU:C:1971:55).
(
16
)	Daži sekundārie tiesību instrumenti, kuriem bija sociālās politikas mērķi, jau bija pieņemti pirms Amsterdamas līguma, piemēram, Padomes Direktīva 93/104/EK (1993. gada 23. novembris) par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV 1993, L 307, 18. lpp.), kas tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 118.a pantu (skat. spriedumu, 1996. gada 12. novembris, Apvienotā Karaliste/Padome, C‑84/94, EU:C:1996:431).
(
17
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 76. punkts).
(
18
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/104/EK (2008. gada 19. novembris) par pagaidu darba aģentūrām (OV 2008, L 327, 9. lpp.).
(
19
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.).
(
20
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. jūnija direktīva (OV 2019, L 186, 105. lpp.).
(
21
)	OV 2017, C 428, 10. lpp.
(
22
)	Skat. Eiropas sociālo tiesību pīlāra 12. apsvērumu.
(
23
)	Skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
24
)	Skat. inter alia Rönnmar, M., “Free movement of services versus national labour law and industrial relations systems: Understanding the Laval case from a Swedish and Nordic perspective”, Cambridge Yearbook of European Legal Studies 2007‑2008, 10. sēj., Hart Publishing, 2008, 493.–524. lpp.
(
25
)	Kā to apliecināja Dānijas valdības reakcija – ko jau pieminēju šo secinājumu 14. punktā – likumdošanas procedūrā, kurā tika pieņemta AMA direktīva.
(
26
)	Skat. https://normlex.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.
(
27
)	Skat. Garben, S., “Choosing a tightrope instead of a rope bridge – The choice of legal basis for the AMW Directive”, no: Ratti, L., Brameshuber, E. un Pietrogiovanni, V. (red.) The EU Directive on Adequate Minimum Wages – Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, 25. lpp.
(
28
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223; turpmāk tekstā – “spriedums Impact”), 122. punkts. Atgādinu, ka LESD 151. pantā noteikts: “Savienība un dalībvalstis [..] par saviem mērķiem izvirza nodarbinātības veicināšanu, dzīves un darba apstākļu uzlabošanu nolūkā tos saskaņot, turpinot ieviest uzlabojumus, kā arī pienācīgu sociālo aizsardzību, dialogu starp darba devējiem un darba ņēmējiem, cilvēkresursu attīstību, kas vērsta uz pastāvīgi augstas nodarbinātības uzturēšanu un cīņu pret sociālo atstumtību.”
(
29
)	Spriedums, 2007. gada 13. septembris, (C‑307/05, EU:C:2007:509; turpmāk tekstā – “spriedums Del Cerro Alonso”, 41. punkts).
(
30
)	124. un 125. punkts.
(
31
)	Spriedums, 2010. gada 10. jūnijs (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329; turpmāk tekstā – “spriedums Bruno u.c.”, 37. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2014. gada 19. jūnijs (no C‑501/12 līdz C‑506/12, C‑540/12 un C‑541/12, EU:C:2014:2005; turpmāk tekstā – “spriedums Specht u.c.”, 33. punkts).
(
33
)	Komisijas dienestu darba dokuments “Ietekmes novērtējums. Pievienots dokumentam Priekšlikums “Eiropas Savienības un Padomes Direktīva par adekvātu minimālo algu Eiropas Savienībā”” (COM(2020) 682 final, 71. punkts). Šajā dokumentā Komisija norādīja, ka no LESD 153. panta 5. punkta un Tiesas judikatūras attiecībā uz šīs tiesību normas interpretāciju (inter alia spriedumi Del Cerro Alonso un Impact) izriet, ka, lai gan Savienības rīcības mērķis nav saskaņot minimālās algas līmeni visā Eiropas Savienībā vai izveidot vienotu mehānismu minimālās algas noteikšanai, tā var ietvert tāda regulējuma izveidi, kas “neiejaucas dalībvalstu un sociālo partneru kompetencē sīki izstrādāt kārtību minimālās algas noteikšanai, jo īpaši noteikt to minimālās algas līmeni [..]” (skat. 72. punktu).
(
34
)	Skat. arī priekšlikumu AMA direktīvai, kurā Komisija norādīja, ka, tā kā ierosinātajā direktīvā “nav pasākumu, kas tieši ietekmē algas apmērus, tā pilnīgi ievēro ierobežojumus, kas Savienības rīcībai noteikti LESD 153. panta 5. punktā”.
(
35
)	Skat. arī inter alia Eiropas Reģionu komitejas atzinumu “Adekvātas minimālās algas Eiropas Savienībā” (OV 2021, C 175, 89. lpp.), saskaņā ar kuru “juridiskais pamats, proti, LESD 153. pants [..] nepieļauj tiešu iejaukšanos atalgojuma noteikšanā Eiropas Savienībā”, tomēr tas ļauj nodrošināt procesu, “kurā ir izvirzīti mērķi, pilnībā atzīstot spēkā esošos valstu tiesību aktus attiecībā uz minimālo algu un sociālo partneru lomu”.
(
36
)	Mans izcēlums.
(
37
)	Mans izcēlums.
(
38
)	Mans izcēlums.
(
39
)	Skat., piemēram, AMA direktīvas 4. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu.
(
40
)	Skat. Garben, S., minēts iepriekš 27. zemsvītras piezīmē, 25. lpp.
(
41
)	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus (C‑268/06, EU:C:2008:2, 173.–176. punkts).
(
42
)	176. punkts, mans izcēlums.
(
43
)	Skat. spriedumu Impact, 123. punkts (mans izcēlums).
(
44
)	Turpat, 124. punkts.
(
45
)	Skat. šo secinājumu 39. punktu.
(
46
)	Skat. arī spriedumus Del Cerro Alonso (40. punkts), Impact (123. punkts) un Bruno u.c. (36. punkts). Šo jautājumu vēlreiz aplūkošu šo secinājumu 67.–69. punktā.
(
47
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 11. novembris, Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, 33. punkts). Skat. arī spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Gavieiro un Iglesias Torres (C‑444/09 un C‑456/09, EU:C:2010:819, 58. punkts).
(
48
)	Noslēgts 1999. gada 18. martā un pievienots pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.).
(
49
)	1997. gada 15. decembra Direktīva par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.).
(
50
)	2000. gada 27. novembra direktīva (OV 2000, L 303, 16. lpp.).
(
51
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija direktīva (OV 2006, L 204, 23. lpp.). Skat. it īpaši šīs direktīvas 1. panta otrās daļas b) punktu, kurā norādīts, ka “tajā ietverti noteikumi, lai īstenotu vienlīdzības principu”, inter alia attiecībā uz “darba nosacījumiem, tostarp darba samaksu”.
(
52
)	2000. gada 29. jūnija direktīva (OV 2000, L 180, 22. lpp.). Šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteikts, ka to “piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, to skaitā arī valsts iestādēs”inter alia attiecībā uz “nodarbinātības nosacījumiem un darba apstākļiem, to skaitā atlaišanu un apmaksu”.
(
53
)	Šīs direktīvas – tāpat kā Padomes Direktīvas 97/81/EK par nepilna darba laika darba ņēmējiem – mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, tostarp attiecībā uz algām, pret konkrētu darba ņēmēju kategoriju (šajā gadījumā – pagaidu darbiniekiem).
(
54
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 96/71/EK (1996. gada 16. decembris) par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.). Šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 8. decembris, Ungārija/Parlaments un Padome (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 71.–85. punkts), kurš attiecas uz Ungārijas lūgumu Tiesai atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/957 (2018. gada 28. jūnijs), ar ko groza Direktīvu par darba ņēmēju norīkošanu darbā, jo tā pārkāpj LESD 153. panta 5. punktu. Tiesa noraidīja šo pamatu, konstatējot, ka ar grozījumu direktīvu tiek tikai koordinēti dalībvalstu tiesību akti darba ņēmēju norīkošanas gadījumā, lai nodrošinātu, ka šiem darba ņēmējiem piemēro dažus vai gandrīz visus uzņemošajā dalībvalstī paredzētos darba noteikumus, tostarp attiecībā uz viņu atalgojumu.
(
55
)	Skat. it īpaši Vispārīgās darba laika direktīvas 7. panta “Gadskārtējais atvaļinājums” 1. punktu, kurā noteikts: “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.”
(
56
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra direktīva (OV 2008, L 283, 36. lpp.). Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt, ka tiek apmierināti darba ņēmēju prasījumi (tostarp attiecībā uz algām) darba devēja maksātnespējas gadījumā, bet tās mērķis nav reglamentēt “algas”.
(
57
)	Kā papildu piemēru šajā ziņā skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/1158 (2019. gada 20. jūnijs) par darba un privātās dzīves līdzsvaru vecākiem un aprūpētājiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 2010/18/ES (OV 2019, L 188, 79. lpp.), kuras 31. apsvērumā paredzēts, ka “dalībvalstīm būtu jānosaka pietiekama līmeņa [..] pabalsts attiecībā uz vecāku atvaļinājuma minimālo nenododamo laikposmu”. Tomēr jēdziens “pietiekams” [adekvāts] ir lietots tikai šīs direktīvas preambulā, nevis kādā tās normā. Turklāt tās 1. pantā precizēts, ka šā instrumenta mērķis nav noteikt šā maksājuma apmēru vai noteikšanas kārtību, bet gan “minimālās prasības, kas paredzētas tam, lai, darba ņēmējiem, kuri ir vecāki, vai aprūpētājiem atvieglojot darba un ģimenes dzīves saskaņošanu, panāktu vīriešu un sieviešu vienlīdzību attiecībā uz iespējām darba tirgū un attieksmi pret viņiem darbā”.
(
58
)	Tā tas būtu, piemēram, tādas direktīvas gadījumā, kas attiecas tikai uz viszemāko algu diapazonu, nevis uz visām algām.
(
59
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
60
)	Ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumi (C‑268/06, EU:C:2008:2, 173. punkts).
(
61
)	Skat. Menegatti, E., “Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages”, Italian Labour Law e‑journal, Nr. 1, 14. sēj., 2021, 29. lpp.
(
62
)	Varētu pieminēt arī AMA direktīvas 4. panta 2. punktu, kas paredz, ka “rīcības plānā nosaka skaidru grafiku un konkrētus pasākumus, lai pakāpeniski palielinātu koplīguma sarunu aptvērumu, pilnībā ievērojot sociālo partneru autonomiju”.
(
63
)	Mans izcēlums.
(
64
)	Kritēriji ir šādi: a) likumā noteiktu minimālo algu pirktspēja, ņemot vērā dzīvošanas izmaksas, b) vispārējais algu līmenis un to sadalījums, c) algu pieauguma temps un d) ilgtermiņa valsts ražīguma līmeņi un attīstība.
(
65
)	Šajā ziņā skat. arī AMA direktīvas 26. apsvērumu.
(
66
)	Skat. Sagan, A. un Schmidt, A., “The procedure for setting adequate statutory minimum wages (Article 5)”, no: Ratti, L., Brameshuber, E. un Pietrogiovanni, V. (red.). The EU Directive on Adequate Minimum Wages, Context, Commentary and Trajectories, Hart Publishing, 2024, 202. lpp.
(
67
)	Skat. arī Blanke, T., “Fair and just working conditions (Article 31)”, European Labour Law and the EU Charter of Fundamental Rights, Bercusson B., (red.), Nomos, Baden Baden, 2002, 537. lpp.; un Bogg, A., “Article 31: Fair and just working conditions”, no: Peers, S., Hervey, T, Kenner, J. un Ward, A. (red.), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Londona, 2014, 855. un 856. lpp. Tas, vai Hartas 31. panta 1. punkts attiecas uz tādiem darba apstākļiem kā “darba samaksa”, ir apspriests doktrīnā, jo šķiet, ka sākotnēji šī norma tika iekļauta tāpēc, lai nodrošinātu darba ņēmēju veselību un drošību, ko aizsargā Padomes Direktīva 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV 1989, L 183, 1. lpp.).
(
68
)	Mans izcēlums.
(
69
)	Skat. Sjödin, E., “European minimum wage: A Swedish perspective on EU’s competence in social policy in the wake of the proposed directive on adequate minimum wages in the EU”, European Labour Law Journal, 13(2). sēj., 2022, 283. lpp.
(
70
)	To pašu secinājumu var izdarīt attiecībā uz AMA direktīvas horizontālajiem pasākumiem (III nodaļa) un nobeiguma noteikumiem (IV nodaļa).
(
71
)	Mans izcēlums.
(
72
)	Mans izcēlums.
(
73
)	Skat. Menegatti, E., “Much ado about little: the Commission proposal for a Directive on adequate wages”, Italian Labour Law e‑journal, 14. sēj., Nr. 1, 2021, 25. lpp.
(
74
)	Saskaņā ar ESAO datiem tikai 8 no 27 dalībvalstīm šobrīd atbilst AMA direktīvas 4. panta 2. punktā noteiktajam 80 % slieksnim (šķiet, ka Dānija un Zviedrija šo slieksni pārsniedz; skat. https://www.oecd.org/en/data/datasets/oecdaias‑ictwss‑database.html).
(
75
)	Šķiet, ka nepastāv nedz vispāratzīta metode koplīguma slēgšanas aptvēruma novērtēšanai, nedz vispārēji atzīta datubāze par attiecīgo aptvērumu dažādās dalībvalstīs.
(
76
)	Skat. šo secinājumu 67.–69. punktu.
(
77
)	Hartas 12. panta 1. punkts noteic, ka “ikvienai personai ir tiesības uz mierīgas pulcēšanās un biedrošanās brīvību visos līmeņos, jo īpaši politiskajā, arodbiedrību un pilsoniskajā jomā, kas nozīmē tiesības ikvienam veidot arodbiedrības un stāties tajās savu interešu aizstāvībai” (mans izcēlums).
(
78
)	Hartas 28. pants “Tiesības uz kolektīvām sarunām un rīcību” noteic: “Darba ņēmējiem un darba devējiem vai attiecīgām to organizācijām saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi ir tiesības iesaistīties sarunās un slēgt koplīgumus attiecīgajos līmeņos, kā arī interešu konflikta gadījumā kolektīvi rīkoties, tostarp streikot, lai aizstāvētu savas intereses.”
(
79
)	Kopienas Hartu par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām pieņēma Eiropadome 1989. gada 9. decembrī sanāksmē Strasbūrā, un tā ir publicēta Komisijas dokumentā COM (89) 471, 2.10.1989. Tajā noteikti galvenie principi, kas ir Eiropas darba tiesību modeļa pamatā.
(
80
)	Skat. Hartas preambulu: “Šajā Hartā, ievērojot Savienības kompetences un uzdevumus, kā arī subsidiaritātes principu, no jauna ir apstiprinātas tiesības, kuru pamatā ir [..] Savienības un Eiropas Padomes pieņemtās Sociālās hartas.”
(
81
)	No vienas puses, Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām instrumenta 11. panta mērķis bija aizsargāt darba devēju un darba ņēmēju tiesības apvienoties, “lai izveidotu arodorganizācijas vai arodbiedrības pēc savas izvēles savu ekonomisko un sociālo interešu aizstāvībai”. No otras puses, tās 12. pants attiecās uz “tiesībām risināt sarunas un slēgt koplīgumus saskaņā ar valsts tiesību aktos un praksē paredzētajiem nosacījumiem”.
(
82
)	Skat. spriedumu Impact, 122. punkts. Atgādinu, ka LESD 151. pantā noteikts: “Savienība un dalībvalstis [..] par saviem mērķiem izvirza nodarbinātības veicināšanu, dzīves un darba apstākļu uzlabošanu nolūkā tos saskaņot, turpinot ieviest uzlabojumus, kā arī pienācīgu sociālo aizsardzību, dialogu starp darba devējiem un darba ņēmējiem, cilvēkresursu attīstību, kas vērsta uz pastāvīgi augstas nodarbinātības uzturēšanu un cīņu pret sociālo atstumtību.”
(
83
)	Atbilstoši manai izpratnei šo valdību ieskatā saikne starp LESD 153. panta 1. punkta f) apakšpunktu (“darba ņēmēju un darba devēju [..] kolektīva interešu aizsardzība”) un LESD 153. panta 5. punktā paredzēto izņēmumu par “tiesībām apvienoties” ir pretēja saiknei starp šajā normā paredzēto izņēmumu par “darba samaksu” un LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu (“darba apstākļi”). (Šajā ziņā skat. šo secinājumu 65. punktu.)
(
84
)	Mans izcēlums.
(
85
)	Šī norma dalībvalstīm noteic pienākumu veikt pasākumus, “lai arodbiedrības un darba devēju organizācijas, kas piedalās vai vēlas piedalīties koplīguma sarunās, aizsargātu pret jebkādu otras puses vai tās pārstāvju vai biedru iejaukšanos to arodbiedrību vai darba devēju izveidē, darbībā vai pārvaldībā” (mans izcēlums).
(
86
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 4. septembris, Komisija/Padome (nolīgums ar Kazahstānu) (C‑244/17, EU:C:2018:662, 36. un 37. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
87
)	Skat. atzinumu 1/15 (PDR nolīgums starp ES un Kanādu), 2017. gada 26. jūlijs (EU:C:2017:592, 78. punkts).
(
88
)	Mans izcēlums.
(
89
)	Priekšlikuma AMA direktīvai 2. lpp. (mans izcēlums).
(
90
)	Skat. it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/54/EK (2006. gada 5. jūlijs) par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (pārstrādāta versija) (OV 2006, L 204, 23. lpp.), kuras 21. panta 1. punktā noteikts, ka “dalībvalstis saskaņā ar valsts tradīcijām un praksi veic atbilstīgus pasākumus, lai veicinātu sociālo dialogu starp darba devējiem un darba ņēmējiem, lai sekmētu vienlīdzīgu attieksmi, piemēram, uzraugot praksi darba vietās saistībā ar nodarbinātības pieejamību, profesionālo izglītību un paaugstinājumu amatā, kā arī uzraugot koplīgumus, rīcības kodeksus, pieredzes un labas prakses izpēti un apmaiņu”.
(
91
)	Skat. inter alia spriedumu, 2020. gada 8. decembris, Polija/Parlaments un Padome (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
(
92
)	Šī norma noteic: “Dalībvalstis īsteno un koordinē savu ekonomikas politiku tā, lai turklāt sasniegtu 174. pantā noteiktos mērķus. Savienības politikas un rīcības noteikšanā un īstenošanā, kā arī iekšējā tirgus ieviešanā, ņem vērā 174. pantā izvirzītos mērķus, kā arī veicina to sasniegšanu. Šo mērķu sasniegšanu Savienība atbalsta arī ar darbībām, ko tā veic, izmantojot struktūrfondus [..], Eiropas Investīciju banku un citus pastāvošos finanšu instrumentus. [..] Ja izrādās, ka vajadzīga īpaša rīcība, kas nav fondu kompetencē, un neskarot pasākumus, par kuriem lēmumi pieņemti saskaņā ar Savienības politiku citās jomās, Eiropas Parlaments un Padome to var paredzēt saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu komiteju.”
(
93
)	Skat. spriedumu, 2000. gada 5. oktobris, Vācija/Parlaments un Padome (C‑376/98, EU:C:2000:544, 79. punkts).