62023CJ0452
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 29. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Koncesijas – In house subjektam piešķirtas koncesijas – Direktīva 2014/23/ES – 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Izmaiņas koncesijā, kas veiktas laikā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa – Izmaiņas, kas “ir vajadzīgas” neparedzamu apstākļu dēļ – Direktīva 89/665/EEK – Koncesijas sākotnējās piešķiršanas papildu pārbaude
Lietā C‑452/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija) iesniegusi ar 2023. gada 16. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 19. jūlijā, tiesvedībā
Fastned Deutschland GmbH & Co. KG
pret
Die Autobahn GmbH des Bundes,
piedaloties:
Autobahn Tank & Rast GmbH,
Ostdeutsche Autobahntankstellen GmbH,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], S. Rodins [S. Rodin], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un D. Gracijs [D. Gratsias] (referents), tiesneši J. Regans [E. Regan], I. Ziemele un J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretāre: N. Mundhenke [N. Mundhenke], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 9. jūlija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Fastned Deutschland GmbH & Co. KG vārdā – R. Ader, P. Friton un F. Wolf, Rechtsanwälte,
–
Die Autobahn GmbH des Bundes vārdā – C. Bauer, N. Schleper un F. Siebler, Rechtsanwälte,
–
Autobahn Tank & Rast GmbH un Ostdeutsche Autobahntankstellen GmbH vārdā – H.‑G. Kamann un M. Schweda, Rechtsanwälte,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller, R. Kanitz un P.‑L. Krüger, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – B. De Meester un G. Wils, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 17. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV 2014, L 94, 65. lpp.) 72. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Fastned Deutschland GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Fastned”) un Die Autobahn GmbH des Bundes par tādām izmaiņām koncesijas līgumos par palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu ekspluatāciju uz Vācijas federālajiem autoceļiem, ar kurām šajos līgumos iekļauta arī transportlīdzekļu lieljaudas uzlādes infrastruktūras izbūve, uzturēšana un ekspluatācija.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2014/23/ES
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (OV 2014, L 94, 1. lpp.) 8., 18., 75., 76. un 81. apsvērums formulēti šādi:
“(8)
Attiecībā uz koncesijām, kas sasniedz vai pārsniedz noteiktu vērtību, ir atbilstīgi nodrošināt minimālu to valsts procedūru koordinēšanu, kuras nosaka šādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, pamatojoties uz LESD principiem, tā, lai nodrošinātu koncesiju atvērtību konkurencei un atbilstīgu juridisko noteiktību. Šiem koordinējošiem noteikumiem nevajadzētu būt plašākiem, nekā nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš minētos mērķus un nodrošinātu zināmu elastību. [..]
[..]
(18)
[..] Koncesijas galvenā iezīme – tiesības ekspluatēt būves vai pakalpojumus – vienmēr nozīmē, ka koncesionāram tiek nodots ekonomiska rakstura operacionālais risks, kas saistīts ar iespējamību, ka normālos apstākļos var netikt atlīdzināti piešķirto būvju vai pakalpojumu ekspluatācijas laikā veiktie ieguldījumi un radušās izmaksas, pat ja daļu no riska uzņemas līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs. Nebūtu pamatoti piemērot īpašus noteikumus, kas reglamentē koncesiju piešķiršanu, ja līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs atbrīvotu ekonomikas dalībnieku no jebkādiem iespējamiem zaudējumiem, garantējot minimālos ieņēmumus, kas vai nu atbilst veiktajiem ieguldījumiem un izmaksām, kas ekonomikas dalībniekam rodas saistībā ar līguma izpildi, vai tos pārsniedz. [..]
[..]
(75)
Koncesijas līgumi parasti ietver sarežģītus ilgtermiņa tehniskus un finansiālus nosacījumus, kas bieži vien ir pakļauti mainīgiem apstākļiem. Tāpēc, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas attiecīgo judikatūru, ir jāprecizē nosacījumi, kuri rada nepieciešamību pēc jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras, ja koncesijas īstenošanas laikā rodas grozījumi. Jauna koncesijas piešķiršanas procedūra ir vajadzīga gadījumā, ja sākotnējā koncesijā tiek ieviestas būtiskas izmaiņas, jo īpaši pušu savstarpējo tiesību un pienākumu apjomā un saturā, tostarp intelektuālā īpašuma tiesību sadalījumā. Šādas izmaiņas norāda uz pušu nodomu pārskatīt minētās koncesijas būtiskus noteikumus. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, ja grozītie nosacījumi būtu ietekmējuši procedūras rezultātu, ja tie būtu bijuši spēkā sākotnējās procedūras laikā. Līdz noteiktai pakāpei vienmēr vajadzētu būt iespējai – bez nepieciešamības īstenot jaunu koncesijas piešķiršanas procedūru – veikt grozījumus koncesijā, kuru rezultātā nedaudz tiek mainīta līguma vērtība līdz noteiktam līmenim. Tādēļ un lai nodrošinātu juridisko noteiktību, šajā direktīvā būtu jāparedz de minimis robežvērtības, kuras nesasniedzot nav vajadzīga jauna piešķiršanas procedūra. Koncesiju grozījumus virs minētajām robežvērtībām vajadzētu varēt izdarīt, neuzsākot jaunu piešķiršanas procedūru, tādā apmērā, kādā šādi grozījumi atbilst noteiktiem nosacījumiem. Tas varētu būt, piemēram, gadījums, kad grozījumi ir nepieciešami, lai izpildītu līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēja pieprasījumu attiecībā uz drošības prasību un ņemot vērā šādu darbību specifiku, piemēram, kalnu sporta un tūrisma objektu pārvaldības gadījumā, kad tiesību aktos paredzēta saistīto apdraudējumu novēršana, tādā apmērā, kādā šādi grozījumi atbilst šajā direktīvā izklāstītiem attiecīgiem nosacījumiem.
(76)
Līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji var saskarties ar ārējiem apstākļiem, ko tie nevarēja paredzēt, piešķirot koncesiju, jo īpaši tad, ja koncesijas izpilde attiecas uz ilgu laikposmu. Minētajos gadījumos ir vajadzīga zināma elastība, lai pielāgotu koncesiju šiem apstākļiem, neīstenojot jaunu piešķiršanas procedūru. Neparedzamo apstākļu jēdziens attiecas uz tādiem apstākļiem, ko nevarēja paredzēt, neraugoties uz to, ka līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs ir ar pienācīgu rūpību sagatavojis sākotnējo piešķiršanas procedūru, ņemot vērā tam pieejamos līdzekļus, konkrētā projekta iezīmes un raksturlielumus, paraugpraksi attiecīgajā jomā un nepieciešamību nodrošināt atbilstīgu saistību starp piešķiršanas procedūras sagatavošanā izlietotajiem resursiem un tās prognozējamo vērtību. Tomēr to nevar piemērot gadījumos, kad grozījumu dēļ mainās visas koncesijas raksturs, piemēram, ja būvdarbi, kas jāīsteno, vai pakalpojumi, kas jāsniedz, tiek aizstāti ar kaut ko atšķirīgu vai ja būtiski mainīts koncesijas veids, jo šādā situācijā var pieņemt, ka grozījumi būtiski ietekmētu koncesijas rezultātu. [..]
[..]
(81)
Lai koncesiju piešķiršanas procedūru laikā nodrošinātu kandidātu un pretendentu atbilstīgu tiesisko aizsardzību, kā arī lai nodrošinātu šīs direktīvas un LESD principu efektīvu ieviešanu, pakalpojumu koncesijām un būvdarbu koncesijām, kuras piešķir līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji, būtu jāpiemēro arī Padomes Direktīva 89/665/EEK [(1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.)] un Padomes Direktīva 92/13/EEK [(1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV 1992, L 76, 14. lpp.)]. Tādēļ Direktīvā [89/665] un Direktīvā [92/13] būtu jāizdara attiecīgi grozījumi.”
4
Direktīvas 2014/23 2. panta “Publiskā sektora iestāžu administratīvās brīvības princips” 1. punktā paredzēts:
“Šī direktīva atzīst valsts, reģionālu un vietēju iestāžu administratīvās brīvības principu saskaņā ar valstu un Savienības tiesību aktiem. Minētās iestādes var brīvi izlemt, kā vislabāk pārvaldīt būvdarbu izpildi vai pakalpojumu sniegšanu, īpaši, lai nodrošinātu augstu kvalitātes, drošības un pieejamības līmeni, vienlīdzīgu attieksmi un vispārējas piekļuves un patērētāju tiesību veicināšanu sabiedriskajos pakalpojumos.
Minētās iestādes var izvēlēties vispārējas nozīmes uzdevumus veikt, izmantojot pašu resursus vai sadarbībā ar citām iestādēm, vai uzticēt tos ekonomikas dalībniekiem.”
5
Šīs direktīvas 5. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“koncesijas” ir būvdarbu koncesijas vai pakalpojumu koncesijas, kas definētas a) un b) apakšpunktā:
a)
“būvdarbu koncesija” ir finansiālās interesēs rakstiski noslēgts līgums, ar kuru viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji uzdod veikt būvdarbus vienam vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un kurā atlīdzība par to ir vai nu tikai tiesības ekspluatēt būves, kas ir līguma priekšmets, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu;
b)
“pakalpojumu koncesija” ir finansiālās interesēs rakstiski noslēgts līgums, ar kuru viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji uzdod sniegt un pārvaldīt pakalpojumus, kas nav a) apakšpunktā minēto būvdarbu veikšana, vienam vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un kurā atlīdzība par to ir vai nu tikai tiesības izmantot pakalpojumus, uz ko attiecas līgums, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.
Piešķirot būvdarbu vai pakalpojumu koncesiju, koncesionāram tiek nodoti operacionālie riski minēto būvdarbu vai pakalpojumu izmantošanā, ietverot pieprasījuma vai piedāvājuma risku vai abus. Tiek uzskatīts, ka koncesionārs ir uzņēmies operacionālo risku, ja normālos darbības apstākļos netiek garantēta būvju vai pakalpojumu, uz ko attiecas koncesija, ekspluatācijas laikā veikto ieguldījumu un radušos izmaksu atgūšana. Koncesionāram nodotā riska daļa ir pakļauta reāla tirgus mainīguma ietekmei, kas nozīmē, ka jebkādi iespējami paredzētie zaudējumi, kas radušies koncesionāram, nav tikai formāli vai niecīgi;
[..].”
6
Minētās direktīvas 17. panta “Koncesijas starp publiskā sektora subjektiem” 1. punktā paredzēts:
“Koncesijas, ko 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs piešķīris juridiskai personai, kura ir privāto vai publisko tiesību subjekts, neietilpst šīs direktīvas darbības jomā, ja ir izpildīti visi šādi nosacījumi:
a)
līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs pār attiecīgo juridisko personu īsteno līdzīgu kontroli tai, kādu tas īsteno attiecībā uz savām struktūrvienībām;
b)
vairāk nekā 80 % no kontrolētās juridiskās personas darbībām tiek veiktas, izpildot uzdevumus, ko tai uzticējusi kontrolējošā līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs vai citas juridiskas personas, ko kontrolē minētā līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs; un
c)
kontrolētajai juridiskajai personai nav tiešas privāta kapitāla līdzdalības, izņemot tādus privātā kapitāla līdzdalības veidus, kas neparedz kontroli un bloķēšanu, kā noteikts valsts tiesību aktu noteikumos, saskaņā ar Līgumiem, un kam nav izšķirošas ietekmes uz kontrolēto juridisko personu.
Uzskata, ka 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs attiecībā uz juridisko personu īsteno līdzīgu kontroli tai, kādu tas īsteno attiecībā uz savām struktūrvienībām šā punkta pirmās daļas a) apakšpunkta nozīmē, ja tam ir izšķiroša ietekme gan attiecībā uz kontrolētās juridiskās personas stratēģiskajiem mērķiem, gan svarīgiem lēmumiem. Minēto kontroli var īstenot arī cita juridiska persona, kuru pašu tādā pašā veidā kontrolē līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs.”
7
Direktīvas 2014/23 II sadaļā “Koncesiju piešķiršanas noteikumi: vispārīgi principi un procedūras garantijas” citstarp ir ietverts šīs direktīvas 38. pants “Kandidātu atlase un kvalifikācijas novērtēšana”, kura 1. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Līgumslēdzējas iestādes un līgumslēdzēji pārbauda nosacījumus dalībai attiecībā uz profesionālajām un tehniskajām spējām, kandidātu vai pretendentu finansiālo un ekonomisko stāvokli, balstoties uz viņu deklarācijām, atsauci vai atsaucēm, kas jāiesniedz kā pierādījums saskaņā ar prasībām, kas precizētas paziņojumā par koncesiju, kas nav diskriminējošas un ir samērīgas ar koncesijas priekšmetu. Dalības nosacījumi ir saistīti un samērīgi ar vajadzību nodrošināt koncesionāra spēju izpildīt koncesiju, ņemot vērā koncesijas priekšmetu un vajadzību nodrošināt īstu konkurenci.”
8
Šīs direktīvas III sadaļā “Koncesiju izpildes noteikumi” citstarp ir ietverts 43. pants “Līgumu izmaiņas to darbības laikā”, kurā noteikts:
“1.   Koncesijas bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras saskaņā ar šo direktīvu var grozīt šādos gadījumos:
[..]
b)
attiecībā uz sākotnējā koncesionāra veiktiem papildu būvdarbiem vai pakalpojumiem, kas kļuvuši nepieciešami un kas nebija iekļauti sākotnējā koncesijā, ja koncesionāra maiņu:
i)
nevar veikt tādu ekonomisku vai tehnisku iemeslu dēļ kā prasības par aizvietojamību vai sadarbspēju ar esošo aprīkojumu, pakalpojumiem vai iekārtām, kas iepirktas saskaņā ar sākotnējo koncesiju; un
ii)
tā līgumslēdzējai iestādei vai līgumslēdzējam radītu ievērojamas neērtības vai būtisku izmaksu pieaugumu.
Tomēr gadījumā, kad līgumslēdzēja iestāde piešķir koncesijas, lai veiktu darbību, kas nav kāda no II pielikumā minētajām darbībām, jebkurš vērtības pieaugums nepārsniedz 50 % no sākotnējās koncesijas vērtības. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, minēto ierobežojumu piemēro katras izmaiņas vērtībai. Šādas secīgas izmaiņas nevar iecerēt, lai apietu šo direktīvu;
c)
ja ir izpildīti visi šādi nosacījumi:
i)
izmaiņas ir vajadzīgas tādu apstākļu dēļ, ko rūpīga līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs nevarēja paredzēt;
ii)
izmaiņas nemaina koncesijas vispārējo raksturu;
iii)
gadījumā, kad līgumslēdzēja iestāde piešķir koncesijas, lai veiktu darbību, kas nav kāda no II pielikumā minētajām darbībām, jebkurš vērtības pieaugums nav lielāks par 50 % no sākotnējās koncesijas vērtības. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, šo ierobežojumu piemēro katras izmaiņas vērtībai. Šādas secīgas izmaiņas nevar iecerēt, lai apietu šo direktīvu;
d)
ja koncesionāru, kam līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs sākotnēji piešķīra koncesiju, aizstāj ar jaunu koncesionāru kāda turpmāk minēta iemesla dēļ:
[..]
ii)
pēc uzņēmuma pārstrukturēšanas, tostarp pēc pārņemšanas, apvienošanas, iegādes vai maksātnespējas, sākotnējā koncesionāra vietā pilnībā vai daļēji stājas cits ekonomikas dalībnieks, kas atbilst sākotnēji noteiktajiem kvalifikācijas atlases kritērijiem, ar noteikumu, ka tas nerada citas būtiskas līguma izmaiņas un nav iecerēts nolūkā apiet šīs direktīvas piemērošanu; [..]
[..]
e)
ja izmaiņas – neatkarīgi no to vērtības – nav būtiskas 4. punkta nozīmē.
[..]
4.   Koncesijas izmaiņas tās darbības laikā uzskata par būtiskām 1. punkta e) apakšpunkta nozīmē, ja to dēļ koncesijas raksturs kļūst būtiski atšķirīgs no sākotnēji noslēgtās. [..]
[..]
5.   Jauna koncesijas piešķiršanas procedūra saskaņā ar šo direktīvu ir vajadzīga, lai koncesijas noteikumos tās darbības laikā veiktu kādas citas, nevis šā panta 1. un 2. punktā paredzētās izmaiņas.”
9
Atbilstoši minētās direktīvas 51. panta 1. punkta pirmajai daļai:
“Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2016. gada 18. aprīlim. Dalībvalstis tūlīt dara [Eiropas] Komisijai zināmus to noteikumus.”
10
Šīs direktīvas 54. panta otrajā daļā paredzēts:
“Šo direktīvu nepiemēro koncesiju piešķiršanai, par kurām iesniegti piedāvājumi vai kuras piešķirtas pirms 2014. gada 17. aprīļa.”
Direktīva 2014/24
11
Direktīvas 2014/24 122. apsvērumā noteikts:
“Direktīvā 89/665/EEK ir paredzētas dažas izskatīšanas procedūras, kam jābūt pieejamām vismaz ikvienai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu līgumu un kurai ir nodarīts kaitējums vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums, tādēļ, ka varētu būt pārkāpti Savienības tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai valsts noteikumi, ar kuriem transponē šos tiesību aktus. Šai direktīvai nevajadzētu ietekmēt minētās izskatīšanas procedūras. Taču pilsoņiem, attiecīgajām ieinteresētajām personām, organizētām vai ne, un citām personām vai struktūrām, kam nav pieejamas Direktīvā 89/665/EEK paredzētās izskatīšanas procedūras, kā nodokļu maksātājiem tomēr ir leģitīmas intereses atbilstīgās iepirkuma procedūrās. Tādēļ tiem vajadzētu dot iespēju – citādi, nevis ar izskatīšanas sistēmu saskaņā ar Direktīvu 89/665/EEK un bez tā, ka tiem katrā ziņā jāpiešķir statuss tiesu iestādēs, – norādīt kompetentai iestādei vai struktūrai uz šīs direktīvas iespējamiem pārkāpumiem. [..]”
12
Atbilstoši Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktam:
“Līgumus un pamatnolīgumus bez jaunas iepirkuma procedūras saskaņā ar šo direktīvu var grozīt šādos gadījumos:
[..]
c)
ja ir izpildīti visi šādi nosacījumi:
i)
izmaiņas ir vajadzīgas tādu apstākļu dēļ, ko rūpīga līgumslēdzēja iestāde nevarēja paredzēt;
ii)
izmaiņas nemaina līguma vispārējo raksturu;
iii)
cenas pieaugums nepārsniedz 50 % no sākotnējā līguma vai pamatnolīguma vērtības. Ja tiek veiktas vairākas secīgas izmaiņas, minēto ierobežojumu piemēro katras izmaiņas vērtībai. Šādas secīgas izmaiņas nevar iecerēt, lai apietu šo direktīvu;
d)
ja darbuzņēmēju, kam līgumslēdzēja iestāde sākotnēji piešķīra tiesības slēgt līgumu, aizstāj ar jaunu darbuzņēmēju kāda turpmāk minēta iemesla dēļ:
[..]
ii)
pēc uzņēmuma pārstrukturēšanas, tostarp pēc pārņemšanas, apvienošanas, iegādes vai maksātnespējas, sākotnējā darbuzņēmēja vietā pilnībā vai daļēji stājas cits ekonomikas dalībnieks, kas atbilst sākotnēji noteiktajiem kvalifikācijas atlases kritērijiem, ar noteikumu, ka tas nerada citas būtiskas līguma izmaiņas un nav iecerēts nolūkā apiet šīs direktīvas piemērošanu; [..]
[..].”
Direktīva 89/665
13
Direktīvas 89/665, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2014/23 (turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”), 1. pantā “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” paredzēts:
“1.   [..]
Šo direktīvu piemēro arī koncesijām, kuras piešķīrušas līgumslēdzējas iestādes un kuras minētas Direktīvā 2014/23/ES [..], izņemot gadījumus, kad šādas koncesijas ir izslēgtas no darbības jomas saskaņā ar minētās direktīvas 10., 11., 12., 17. un 25. pantu.
[..]
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2014/24/ES vai Direktīva 2014/23/ES, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un jo īpaši iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2.–2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Savienības tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar kuriem transponē minētos tiesību aktus.
[..]
3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.
[..]”
14
Atbilstoši Direktīvas 89/665 2.f panta 1. punktam:
“Dalībvalstis var noteikt, ka pārskatīšanas pieprasījums atbilstīgi 2.d panta 1. punktam ir jāiesniedz:
a)
pirms pagājušas vismaz 30 kalendārās dienas no nākamās dienas pēc dienas, kad:
–
līgumslēdzēja iestāde publicēja paziņojumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu saskaņā ar Direktīvas 2014/24/ES 50. un 51. pantu vai ar Direktīvas 2014/23/ES 31. un 32. pantu ar noteikumu, ka minētajā paziņojumā ir ietverts pamatojums līgumslēdzējas iestādes lēmumam līguma slēgšanas tiesības piešķirt bez paziņojuma par līgumu iepriekšējas publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, vai
–
līgumslēdzēja iestāde informēja attiecīgos pretendentus un kandidātus par līguma noslēgšanu ar noteikumu, ka minētajā informācijā ir kopsavilkums par attiecīgajiem iemesliem [..];
b)
un jebkurā gadījumā pirms ir pagājuši vismaz seši mēneši no nākamās dienas pēc dienas, kad ir noslēgts līgums.”
Vācijas tiesības
GWB
15
2013. gada 26. jūnijaGesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Likums par konkurences ierobežojumu novēršanu; BGBl. 2013 I, 1750. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “GWB”), 4. daļā paredzēti noteikumi par publisko iepirkumu un koncesijām un šajā daļā citstarp ietverts GWB 132., 135. un 154. pants.
16
GWB 132. pantā “Līgumu izmaiņas to darbības laikā” noteikts:
“(1) Būtiskām izmaiņām publiskā līgumā tā darbības laikā ir nepieciešama jauna iepirkuma procedūra. Būtiskas izmaiņas ir tādas, kuru dēļ šis līgums būtiski atšķiras no sākotnēji noslēgtā publiskā līguma. [..]
[..]
(2) Neskarot 1. punktu, publiska līguma izmaiņas, neizsludinot jaunu iepirkuma procedūru, ir atļautas, ja
[..]
3.
izmaiņas ir kļuvušas nepieciešamas tādu apstākļu dēļ, kurus līgumslēdzēja iestāde nevarēja saprātīgi paredzēt, un izmaiņas nemaina līguma vispārējo raksturu [..].
[..]
Pirmā teikuma 2. un 3. punktā minētajos gadījumos cenu nedrīkst palielināt vairāk kā par 50 % no sākotnējās līguma vērtības. [..]
[..]”
17
GWB 135. pantā “Spēkā neesamība” paredzēts:
“(1) Publisks līgums jau sākotnēji nav spēkā, ja līgumslēdzēja iestāde:
[..]
2.
līguma slēgšanas tiesības ir piešķīrusi bez iepriekšējas paziņojuma par līgumu publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar likumu,
un šis pārkāpums ir konstatēts pārskatīšanas procedūrā.
(2) Spēkā neesamību saskaņā ar šī panta 1. punktu var konstatēt tikai tad, ja pēc tam, kad līgumslēdzēja iestāde ir informējusi attiecīgos pretendentus un kandidātus par līguma noslēgšanu, bet ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc līguma noslēgšanas, pārskatīšanas procedūrā 30 kalendāro dienu laikā ir celta attiecīga prasība. Ja līgumslēdzēja iestāde ir paziņojusi par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, termiņš prasības par spēkā neesamību celšanai beidzas pēc 30 kalendārajām dienām no brīža, kad Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir publicēts paziņojums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.
[..]”
18
GWB 154. panta “Citi piemērojamie noteikumi” redakcija ir šāda:
“Turklāt koncesiju piešķiršanai [..] mutatis mutandis ir piemērojami šādi noteikumi:
[..]
3.
131. panta 2. un 3. punkts un 132. pants [..]
[..]
4.
133.–135. pants,
[..].”
SchnellLG
19
Saskaņā ar 2021. gada 25. jūnijaGesetz über die Bereitstellung flächendeckender Schnellladeinfrastruktur für reine Batterieelektrofahrzeuge (Likums par lieljaudas uzlādes infrastruktūras nodrošināšanu akumulatoru baterijas elektrotransportlīdzekļiem visā teritorijā; BGBl. 2021 I, 2141. lpp.; turpmāk tekstā – “SchnellLG”) 5. panta 3. punkta pirmo teikumu palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu, tostarp degvielas uzpildes stacijas ekspluatācijai uz federālajiem autoceļiem paredzētas koncesijas turētājam jāpiedāvā iespēja uz tā rēķina pārņemt attiecīgajā vietā plānoto lieljaudas uzlādes punktu izbūvi, uzturēšanu un ekspluatāciju, ciktāl tas ir nepieciešams un nav pretrunā GWB 4. daļai.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
20
Atbildētāja pamatlietā Die Autobahn des Bundes ir Vācijas Federatīvās Republikas neatsavināmā īpašumā esoša privāttiesību sabiedrība. Bundesministerium für Verkehr und digitale Infrastruktur (Federālā Transporta un digitālās infrastruktūras ministrija, Vācija) no 2021. gada 1. janvāra šai sabiedrībai piešķīra tiesības projektēt, izbūvēt, ekspluatēt, uzturēt, finansēt Vācijas federālos autoceļus un pārvaldīt ar tiem saistītos aktīvus.
21
Vācijas autoceļu tīklā ir vairāk nekā 400 apkalpes zonu, kurās pieejami tādi palīgpakalpojumu infrastruktūras objekti kā, piemēram, degvielas uzpildes stacijas un restorāni. Sākotnēji šo infrastruktūras objektu operators bija Gesellschaft für Nebenbetriebe der Bundesautobahnen mbH, ko 1951. gadā izveidoja Vācijas Federatīvā Republika. 1994. gadā šī sabiedrība tika pārdēvēta par Tank & Rast AG, un tās vienīgā akcionāre joprojām bija Vācijas Federatīvā Republika. Tajā pašā gadā Tank & Rast iegādājās Ostdeutsche Autobahntankstellengesellschaft mbH.
22
No 1996. līdz 1998. gadam Vācijas Federatīvā Republika, iepriekš neizsludinot iepirkumu, ar Tank & Rast noslēdza aptuveni 280 koncesijas līgumus par palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu ekspluatāciju uz Vācijas federālajiem autoceļiem; to maksimālais termiņš bija 40 gadi.
23
Šie joprojām spēkā esošie līgumi tika noslēgti, pamatojoties uz koncesijas modeli, kas koncesionāram dod tiesības noteiktā ekspluatācijas vietā izbūvēt un ekspluatēt palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu Vācijas federālo autoceļu lietotāju interesēs. Par to koncesionāram jāmaksā koncesijas maksa, kas atkarīga no apgrozījuma. Minētajos līgumos ir ietverta darbības koncepcija, kas paredz noteiktu degvielas sūkņu un stāvvietu skaitu, kā arī restorānu un sabiedriskās tualetes, un nosaka, ka katram palīgpakalpojumu infrastruktūras objektam jābūt pieejamam 24 stundas diennaktī.
24
1998. gadā Vācijas iestādes sāka Tank & Rast privatizācijas procesu, kurā piedalījās aptuveni 50 Vācijas un ārvalstu kandidātu. Šī procesa noslēgumā Tank & Rast iegādājās konsorcijs, ko veidoja LSG Lufthansa Service Holding AG, Allianz Capital Partners GmbH un trīs ieguldījumu fondi. Mainoties uzņēmuma nosaukumam, Tank & Rast kļuva par Autobahn Tank & Rast GmbH un Ostdeutsche Autobahntankstellen GmbH – pašreizējie koncesionāri un personas, kas iestājušās lietā iesniedzējtiesā.
25
No 1999. līdz 2019. gadam Autobahn Tank & Rast un Ostdeutsche Autobahntankstellen tika piešķirtas vēl aptuveni 80 koncesijas, no kurām, kā apgalvo šīs sabiedrības, 19 tika piešķirtas iepirkuma procedūrā. Tādējādi šīs sabiedrības kļuva par koncesionārēm aptuveni 90 procentiem visu esošo palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu.
26
2022. gada 28. aprīlīDie Autobahn des Bundes saskaņā ar SchnellLG 5. panta 3. punktu vienojās ar Autobahn Tank & Rast un Ostdeutsche Autobahntankstellen par visu attiecīgo aptuveni 360 koncesijas līgumu papildināšanu, Autobahn
Tank & Rast un Ostdeutsche Autobahntankstellen uzņemoties veikt lieljaudas uzlādes infrastruktūras izbūvi, uzturēšanu un ekspluatāciju attiecīgajās apkalpes zonās, un tas ietvēra arī pienākumu katrā zonā nodrošināt noteiktu skaitu uzlādes punktu (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotās izmaiņas”).
27
Die Autobahn des Bundes par šīm izmaiņām publicēja paziņojumu Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša pielikumā. Minētajā paziņojumā bija paskaidrots, ka atteikšanās no iepirkuma procedūras ir pamatota ar GWB 132. pantu. Proti, lieljaudas uzlādes infrastruktūras nodrošināšana esot papildpakalpojums, kas kļuvis nepieciešams saskaņā ar attiecīgajiem koncesijas līgumiem un to noslēgšanas dienā vēl neesot bijis paredzams.
28
Fastned un Tesla
Germany GmbH (turpmāk tekstā – “Tesla”), kas ekspluatē elektrotransportlīdzekļu uzlādes infrastruktūru, vērsās Vergabekammer des Bundes (Federālā Publisko iepirkumu palāta, Vācija), lūdzot sākt pārskatīšanas procedūru par pamatlietā aplūkotajām izmaiņām. Šī lūguma pamatojumam tās norādīja, ka minētās izmaiņas saskaņā ar GWB 135. panta 1. punkta 2. apakšpunktu nav spēkā, jo tās veiktas bez paziņojuma par iepirkumu Eiropas Savienības mērogā publicēšanas. Fastned un Tesla ieskatā minētās izmaiņas nevar pamatot ar GWB 132. pantu, jo tas nav piemērojams koncesijām, kuras nav piešķirtas iepirkuma procedūrā.
29
Ar 2022. gada 15. jūnija rīkojumu Federālā Publisko iepirkumu palāta šo lūgumu noraidīja.
30
Fastned un Tesla šo rīkojumu pārsūdzēja Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Pamatojumam tās norādīja, ka GWB 132. panta 1. un 2. punkts nav piemērojams tāda publiska līguma izmaiņām, kura slēgšanas tiesības, neizsludinot iepirkumu, sākotnēji piešķirtas in house subjektam. Šāds secinājums vēl jo vairāk esot spēkā tādas koncesijas gadījumā, kas, neizsludinot iepirkumu, sākotnēji bija piešķirta ar mērķi privatizēt koncesionāru un tātad – pārkāpjot šajā jomā piemērojamos noteikumus.
31
Šīs tiesas skatījumā izšķiroša nozīme tajā izskatāmā strīda izlemšanai ir tikai tam, vai pamatlietā aplūkotās izmaiņas ietilpst GWB 135. panta 1. punkta 2. apakšpunkta piemērošanas jomā un tādēļ nav spēkā.
32
Šajā ziņā minētās tiesas ieskatā GWB 132. panta 2. punkta 3. apakšpunktā paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi ir izpildīti. Proti, pirmkārt, vismaz laikā no 1996. līdz 1998. gadam noslēgto koncesijas līgumu gadījumā līgumslēdzēja iestāde nevarēja paredzēt, ka Vācijas federālo autoceļu apkalpes zonās būs nepieciešama lieljaudas uzlādes infrastruktūra vai ka tiks ieviests juridisks pienākums nodrošināt šādu infrastruktūru. Otrkārt, pamatlietā aplūkotās izmaiņas nemainot attiecīgo koncesiju vispārējo raksturu. Treškārt, sākotnējā līguma vērtības pieaugums neesot lielāks par 50 %.
33
Tomēr iesniedzējtiesa šaubās, vai GWB 132. panta 2. punkta 3. apakšpunkts, ar kuru Vācijas tiesību sistēmā transponēts Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta c) apakšpunkts, ir piemērojams tādu līgumu izmaiņām, kas neietilpst GWB 4. daļas piemērošanas jomā un ir noslēgti ar līgumslēdzējas iestādes in house subjektu, ja šo izmaiņu dienā vairs nebija izpildīti kritēriji, lai varētu veikt līguma slēgšanas tiesību iekšēju (in house) piešķiršanu, jo koncesionāra kapitāls tad pilnībā piederēja privātiem ieguldītājiem.
34
Šis aspekts esot noteicošs minētajā tiesā izskatāmā strīda izlemšanai, jo iesniedzējtiesas ieskatā pamatlietā aplūkotās izmaiņas ir “būtiskas”GWB 132. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē. Tādējādi jānoskaidro, vai atbilstoši GWB 132. panta 2. punkta 3. apakšpunktam, lasot to kopā ar 154. panta 3. punktu, līgumslēdzēja iestāde varēja vienoties par šīm izmaiņām ar Autobahn Tank & Rast un Ostdeutsche Autobahntankstellen, nesākot jaunu piešķiršanas procedūru. Nedz no Direktīvas 2014/24 72. panta formulējuma, nedz no Tiesas judikatūras skaidra atbilde uz šo jautājumu neesot izsecināma.
35
Šajā ziņā iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka 2022. gada 12. maija sprieduma Comune di Lerici (C‑719/20, EU:C:2022:372) 41.–43. punktu varētu saprast tādējādi, ka no Direktīvas 2014/24 72. panta un tātad 72. panta 1. punkta c) apakšpunkta – šajā lietā nozīmīgās tiesību normas – piemērošanas jomas kopumā ir izslēdzami līgumi, kuru slēgšanas tiesības sākotnēji bija piešķirtas in house subjektam, ja šāda līguma grozīšanas brīdī vairs netiek izpildīti nosacījumi, lai varētu veikt līguma slēgšanas tiesību iekšēju (in house) piešķiršanu.
36
Šī tiesa tomēr uzskata, ka, piemērojot minēto 72. pantu, nav nozīmes, vai laikā no 1996. līdz 1998. gadam veiktā attiecīgo koncesiju sākotnējā piešķiršana atbilda publiskā iepirkuma tiesībām vai arī 1998. gadā īstenotā Tank & Rast privatizācija bija uzskatāma par būtiskām šo koncesiju izmaiņām. GWB 135. panta 2. punktā paredzētais sešu mēnešu termiņš Direktīvas 89/665 2.f panta 1. punkta transponēšanai Vācijas tiesību sistēmā jau sen esot beidzies. Šī noilguma termiņa mērķis – nodrošināt tiesisko drošību – tiktu apdraudēts, ja sākotnējā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas vai pirms minētā termiņa beigām veikto izmaiņu likumību pēc šī termiņa beigām varētu apstrīdēt, ceļot prasību par attiecīgā līguma vēlāko izmaiņu atcelšanu.
37
Šādos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst arī tādi publiski līgumi, kuru slēgšanas tiesības iepriekš ir piešķirtas in house subjektam ārpus šīs direktīvas piemērošanas jomas, taču līguma grozīšanas brīdī vairs netiek izpildīti nosacījumi, lai veiktu līguma slēgšanas tiesību iekšēju (in house) piešķiršanu?”
Tiesvedība Tiesā
38
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 16. panta trešo daļu Vācijas Federatīvā Republika 2024. gada 25. martā lūdza izskatīt šo lietu virspalātas sastāvā, un Tiesa tam 2024. gada 4. jūnijā piekrita.
39
2024. gada 17. jūlijā iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka Tesla ir izstājusies no iesniedzējtiesā notiekošās tiesvedības.
Par prejudiciālo jautājumu
Ievada apsvērumi
40
Iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par Direktīvas 2014/24, kas regulē publisko iepirkumu, 72. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.
41
Šajā ziņā jānorāda – tas, vai darījums ir kvalificējams kā “publisks līgums” Direktīvas 2014/24 izpratnē vai kā “koncesija” Direktīvas 2014/23 izpratnē, jāizvērtē vienīgi no Savienības tiesību viedokļa (spriedums, 2009. gada 15. oktobris, Acoset, C‑196/08, EU:C:2009:628, 38. punkts).
42
Šajā lietā iesniedzējtiesa citstarp ir norādījusi, ka, pirmkārt, līgumos, uz kuriem attiecas pamatlietā aplūkotās izmaiņas, Autobahn Tank & Rast un Ostdeutsche Autobahntankstellen ir piešķirtas tiesības izbūvēt, kā arī ekspluatēt palīgpakalpojumu infrastruktūras objektus Vācijas federālo autoceļu lietotāju interesēs un, otrkārt, ka šīm sabiedrībām par to jāmaksā apgrozījumam proporcionāla koncesijas maksa.
43
Jau pirms Direktīvas 2014/23 pieņemšanas ir atzīts – tas, ka atlīdzību līgumslēdzējas iestādes līgumpartnerim maksā nevis attiecīgā valsts iestāde, bet no trešo personu maksām par attiecīgo būvju vai pakalpojumu izmantošanu, nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas ar to saistīto ekspluatācijas risku un tādējādi norāda uz koncesiju, nevis publisku līgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 13. oktobris, Parking Brixen, C‑458/03, EU:C:2005:605, 40. punkts). Šis Direktīvas 2014/23 18. apsvērumā aprakstītais kritērijs koncesijas un publiska līguma nošķiršanai šobrīd ir nostiprināts tās 5. panta 1. punktā.
44
Tādējādi – ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegtās norādes un kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 32. punktā – jākonstatē, ka pamatlieta attiecas uz koncesijas līgumiem un ka šajā kontekstā iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kā interpretēt Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā paredzēti nosacījumi, ar kādiem koncesiju var grozīt bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar apstākļiem, kurus rūpīga līgumslēdzēja iestāde nevarēja paredzēt, un kura formulējums būtībā ir identisks Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumam.
45
Tādēļ jāuzskata, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, koncesiju bez jaunas tās piešķiršanas procedūras var grozīt arī tad, ja tā in house subjektam piešķirta, neizsludinot iepirkumu, un šīs koncesijas izmaiņas ir veiktas dienā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa.
Par Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nosacījumiem
– Par sekām, kādas ir tam, ka koncesionārs ir zaudējis “in house” subjekta statusu laikā no attiecīgās koncesijas piešķiršanas dienas līdz tās grozīšanas dienai
46
Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, jāprecizē, pirmkārt, to Savienības tiesību normu tvērums, kas regulē koncesijas piešķiršanu in house subjektam, un, otrkārt, sekas, kas saistībā ar šo normu piemērošanu izriet no tā, ka koncesionārs attiecīgās koncesijas izpildes laikā ir zaudējis in house subjekta statusu.
47
Pirmām kārtām, šajā ziņā jau pirms Direktīvas 2014/23 pieņemšanas bija atzīts, ka valsts iestāde var veikt tai uzticētos vispārējas nozīmes uzdevumus, izmantojot pati savus administratīvos, tehniskos un citus līdzekļus, un tai nav pienākuma pieaicināt ārējas struktūras, kas darbojas ārpus tās struktūrvienībām (spriedums, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, 48. punkts). Koncesiju jomā šī iespēja šobrīd ir nostiprināta un precizēta Direktīvas 2014/23 2. pantā “Publiskā sektora iestāžu administratīvās brīvības princips”.
48
Tādējādi Savienības tiesību normas koncesiju jomā nebija piemērojamas, ja līgumslēdzējas iestādes īstenotā kontrole pār koncesionāru vienlaikus ir tāda pati kā tā, ko šī iestāde īsteno attiecībā uz savām struktūrvienībām, un ja koncesionārs būtisku darbības daļu veic kopā ar līgumslēdzēju iestādi, kurai tas pieder (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 13. oktobris, Parking Brixen, C‑458/03, EU:C:2005:605, 62. punkts, un 2009. gada 15. oktobris, Acoset, C‑196/08, EU:C:2009:628, 51. punkts). Proti, šādas in house piešķiršanas gadījumā tiek uzskatīts, ka līgumslēdzēja iestāde izmanto pati savus līdzekļus, un, pat ja koncesionārs juridiski ir no tās nošķirts, to praksē var pielīdzināt līgumslēdzējas iestādes iekšējām struktūrvienībām, tāpēc iepirkums nebija obligāti izsludināms (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Sea, C‑573/07, EU:C:2009:532, 36. punkts, un 2022. gada 12. maijs, Comune di Lerici, C‑719/20, EU:C:2022:372, 33. punkts). Šie principi šobrīd ir nostiprināti un precizēti Direktīvas 2014/23 17. pantā, kurā izklāstīti nosacījumi, ar kādiem starp publiskā sektora subjektiem noslēgta koncesija neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
49
Otrām kārtām, jānorāda, ka koncesijas līguma būtisku izmaiņu gadījumā Savienības tiesību akti, kuriem atbilstoši jāizvērtē šīs izmaiņas, ir akti, kas bija piemērojami minēto izmaiņu veikšanas dienā, un tam, ka sākotnējais koncesijas līgums noslēgts pirms Savienības tiesību normu šajā jomā pieņemšanas, šajā ziņā nav nekādas ietekmes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 19. decembris, Stanley International Betting un Stanleybet Malta, C‑375/17, EU:C:2018:1026, 34. un 35. punkts, kā arī 2021. gada 2. septembris, Sisal u.c., C‑721/19 un C‑722/19, EU:C:2021:672, 28. punkts).
50
No tā izriet, ka, tieši pamatojoties uz Direktīvas 2014/23 tiesību normām, jāizvērtē, vai tādām izmaiņām kā pamatlietā aplūkotās izmaiņas – kuras veiktas pēc 2016. gada 18. aprīļa, kas atbilstoši šīs direktīvas 51. panta 1. punkta pirmajai daļai ir tās transponēšanas termiņš, – bija nepieciešama jauna koncesijas piešķiršanas procedūra (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Comune di Lerici, C‑719/20, EU:C:2022:372, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 55. punktā, ja koncesijas līguma izmaiņu dienā koncesionārs atbilda Direktīvas 2014/23 17. pantā paredzētajiem nosacījumiem, šīs izmaiņas katrā ziņā var veikt bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras un neatkarīgi no šīs direktīvas 43. pantā minētajiem nosacījumiem. Savukārt, ja koncesionārs šajā dienā vairs neatbilda 17. pantā paredzētajiem nosacījumiem – kas ir situācija, par kuru iesniedzējtiesa vaicā Tiesai –, minētās izmaiņas bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras var veikt tikai tad, ja ir izpildīti 43. pantā paredzētie nosacījumi.
52
Pirmkārt, jākonstatē, ka Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumā – kura mērķis, kā izriet no šīs direktīvas 75. apsvēruma, tieši ir precizēt nosacījumus, kuri rada nepieciešamību pēc jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras, ja koncesijas īstenošanas laikā rodas grozījumi, – nav nevienas norādes par to, ka koncesiju bez šādas procedūras nevar grozīt neparedzamu apstākļu iestāšanās dēļ 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punkta izpratnē tad, ja tā sākotnēji bija piešķirta in house subjektam, neizsludinot iepirkumu, un attiecīgās izmaiņas ir veiktas dienā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa. Abi pārējie minētā 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) un iii) punktā ietvertie nosacījumi, kuriem šādām izmaiņām jāatbilst, paredz tikai to, ka šīs izmaiņas nedrīkst mainīt attiecīgās koncesijas vispārējo raksturu un to summa nedrīkst pārsniegt noteiktas robežvērtības, tieši vai netieši nenorādot uz šīs koncesijas sākotnējās piešķiršanas procedūras esamību pēc iepirkuma izsludināšanas.
53
Otrkārt, Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta kontekstā nekas neliecina par to, ka in house subjektam piešķirtu koncesiju bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras nevar grozīt pēc tam, kad ir iestājušies neparedzami apstākļi 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punkta izpratnē, ja attiecīgo izmaiņu dienā koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa.
54
It īpaši – šādu pieeju nevar pamatot ar to kontekstuālo elementu, kas ietverts Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta d) apakšpunkta ii) punktā, kura saturs būtībā ir identisks Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta d) apakšpunkta ii) punkta saturam, kā to interpretējusi Tiesa 2022. gada 12. maija spriedumā Comune di Lerici (C‑719/20, EU:C:2022:372), uz kuru norādījusi iesniedzējtiesa. Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta d) apakšpunkta ii) punktā paredzēts, ka koncesiju bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras var grozīt, ja sākotnējo koncesionāru aizstāj ar jaunu koncesionāru, it īpaši pēc tam, kad pēdējais minētais ir iegādājies pirmo minēto koncesionāru, ja jaunais koncesionārs atbilst sākotnēji noteiktajiem kvalifikācijas atlases kritērijiem un ar noteikumu, ka tas nerada citas būtiskas līguma izmaiņas un nav iecerēts, lai apietu Direktīvas 2014/23 piemērošanu.
55
Tiesa no Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta d) apakšpunkta ii) punkta formulējuma, nenoliedzami, ir secinājusi, ka šāda darbuzņēmēja aizstāšana ir iespējama tikai tad, ja saistībā ar aplūkoto publisko līgumu ir notikusi sākotnēja iepirkuma procedūra atbilstoši šajā direktīvā noteiktajām prasībām, un ka līdz ar to jauns darbuzņēmējs nevar bez jaunas iepirkuma procedūras aizstāt sākotnējo darbuzņēmēju, ja šis līgums sākotnēji piešķirts in house subjektam, neizsludinot iepirkumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Comune di Lerici, C‑719/20, EU:C:2022:372, 41. un 43. punkts).
56
Tomēr šī prasība, kas saskaņā ar Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta d) apakšpunkta ii) punktu uzskatāma par piemērojamu arī koncesiju jomā, ir izskaidrojama ar to, ka tad, ja šī sprieduma 47. un 48. punktā izklāstītajā izpratnē koncesija sākotnēji bija piešķirta iekšēji (in house) un tādā procedūrā, kas nav balstīta uz šīs direktīvas 38. pantā noteiktajiem kvalifikācijas atlases kritērijiem, sākotnējā koncesionāra aizstāšana ar citu ekonomikas dalībnieku, kas nav in house subjekts, ir pielīdzināma jaunai koncesijas piešķiršanai, uz kuru attiecināmi minētās direktīvas noteikumi.
57
Tas gan neattiecas uz tādām izmaiņām kā pamatlietā aplūkotās izmaiņas, jo tās – ciktāl tās skar lieljaudas uzlādes operatīvās infrastruktūras izbūvi, uzturēšanu un ekspluatāciju attiecīgajās apkalpes zonās – ir saistītas nevis ar to, ka koncesionārs 1998. gadā zaudēja in house subjekta statusu, bet gan ar koncesijas priekšmetu, un tādējādi uz tām nav attiecināms Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta d) apakšpunkts.
58
Runājot arī par Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta kontekstu, ir taisnība, ka atbilstoši 1. punkta ievadteikumam koncesijas var grozīt “bez jaunas koncesijas piešķiršanas procedūras saskaņā ar šo direktīvu”. Tomēr no šī teikuma nevar secināt, ka minētās direktīvas 43. pants būtu piemērojams tikai tādu koncesiju izmaiņām, kas sākotnēji piešķirtas saskaņā ar šo direktīvu. Proti, atbilstoši šī sprieduma 49. un 50. punktā atgādinātajai judikatūrai koncesijas izmaiņas, kas veiktas pēc Direktīvas 2014/23 transponēšanas termiņa beigām, var ietilpt tās 43. panta piemērošanas jomā, pat ja šī direktīva atbilstoši 54. panta otrajai daļai nav piemērojama tādu koncesiju piešķiršanai, par kurām iesniegti piedāvājumi vai kuras piešķirtas pirms 2014. gada 17. aprīļa, un tātad – nepiemērojot minētajai direktīvai atbilstošu koncesijas piešķiršanas procedūru. Tādēļ šī teikuma mērķis ir vienīgi noteikt, ka tad, ja uz koncesijas izmaiņām nav attiecināms neviens no minētajā 43. pantā uzskaitītajiem gadījumiem, attiecīgās izmaiņas ir veiktas šai direktīvai atbilstošā koncesijas piešķiršanas procedūrā.
59
Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta mērķi no tās 76. apsvēruma izriet, ka minētās tiesību normas nolūks ir sniegt līgumslēdzējām iestādēm zināmu elastību, lai pielāgotu spēkā esošu koncesiju ārējiem apstākļiem, kurus tās nevarēja paredzēt, piešķirot šo koncesiju, it īpaši tad, ja koncesijas izpilde skar ilgu laikposmu. Ja no minētās tiesību normas piemērošanas jomas tiktu izslēgti gadījumi, kad koncesija sākotnēji piešķirta in house subjektam un koncesionāram šīs koncesijas priekšmeta grozīšanas dienā vairs nav šāda statusa, tiktu ierobežota iespēja izmantot šo elastību, pamatojoties uz iemeslu, kas neizriet nedz no šīs tiesību normas formulējuma, nedz no tās konteksta, un ko šādos apstākļos nevar uzskatīt par tādu, kurš atspoguļotu Savienības likumdevēja gribu.
60
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, koncesiju bez jaunas piešķiršanas procedūras var grozīt arī tad, ja tā sākotnēji piešķirta in house subjektam, neizsludinot iepirkumu, un šīs koncesijas priekšmeta izmaiņas ir veiktas dienā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa.
– Par to, kādas sekas ir attiecīgās koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumībai
61
Tomēr jānoskaidro, vai, kā būtībā apgalvojušas Fastned un Komisija, Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana ir atkarīga no koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumības Savienības tiesību kontekstā. Iesniedzējtiesa šajā ziņā ir norādījusi, ka atbilstoši GWB 135. panta 2. punktam, ar kuru Vācijas tiesībās transponēts Direktīvas 89/665 2.f panta 1. punkts, termiņš, kurā varēja celt prasību par aktiem, kas saistīti ar šo koncesiju, jau sen ir beidzies. Tādēļ jānosaka, vai dalībvalstīm būtu jāatļauj valsts tiesām pakārtoti un pēc attiecīga pieprasījuma pārbaudīt koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumību saistībā ar prasību atcelt šīs koncesijas izmaiņas, ja šo prasību cēlis ekonomikas dalībnieks, kurš ieinteresēts saņemt tikai to šīs koncesijas daļu, kas ir šo izmaiņu priekšmets, un pēc tam, kad beidzies termiņš, kas paredzēts tiešas prasības celšanai par šīs koncesijas sākotnējās piešķiršanas atcelšanu.
62
Kā izriet gan no Direktīvas 2014/23 81. apsvēruma, gan no Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkta ceturtās daļas, pēdējā minētajā direktīvā ir paredzēti noteikumi, kas dalībvalstīm jāievēro, lai nodrošinātu, ka līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi pārskatīt.
63
Pirmkārt, jāatgādina, ka Direktīvas 89/665 mērķis ir nodrošināt, lai īpašajā publisko līgumu un koncesiju jomā tiktu pilnībā ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta pirmajai un otrajai daļai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 7. septembris, Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centras, C‑927/19, EU:C:2021:700, 128. punkts). Lai sasniegtu šo mērķi, šīs direktīvas 1. panta 3. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai pārskatīšanas procedūras būtu pieejamas vismaz katrai tādai personai, kura neatkarīgi no tās formālā pretendenta vai kandidāta statusa ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu publisko līgumu vai koncesiju un kurai ir nodarīts kaitējums vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums varbūtēja pārkāpuma dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, 40. punkts, kā arī 2020. gada 14. maijs, T‑Systems Magyarország, C‑263/19, EU:C:2020:373, 50. punkts).
64
No tā izriet, ka, lai tirgus dalībniekam būtu tiesības celt Direktīvā 89/665 nodrošināto prasību, tam jāpierāda ieinteresētība saņemt attiecīgo koncesiju jaunā tās piešķiršanas procedūrā (spriedums, 2021. gada 2. septembris, Sisal u.c., C‑721/19 un C‑722/19, EU:C:2021:672, 59. punkts).
65
Turklāt, lai gan ir taisnība, ka Direktīvā 89/665 dalībvalstīm nav aizliegts paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļus arī personām, kuras nav minētas šīs direktīvas 1. panta 3. punktā, tomēr tajā šāds pienākums valstīm nav arī noteikts, un tas, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 86. punktā un 61. zemsvītras piezīmē, ir apstiprināts Direktīvas 2014/24 122. apsvērumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Hungeod u.c., C‑496/18 un C‑497/18, EU:C:2020:240, 74. un 80. punkts).
66
Otrkārt, Direktīvas 89/665 1. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēts, ka dalībvalstīs jānodrošina efektīva un – jo īpaši – iespējami ātra tādu līgumslēdzēju iestāžu pieņemto lēmumu publisko līgumu vai koncesiju jomā pārskatīšana, ar kuriem var tikt pārkāptas Savienības tiesības vai valsts tiesību normas, ar ko transponētas šīs tiesības.
67
Šajā ziņā tādu saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā iestājas noilgums un kuri, piemērojot Direktīvas 89/665 2.f pantu, paredzēti valsts tiesībās, mērķis ir tiesiskās drošības interesēs nodrošināt, lai pēc šo termiņu beigām vairs nebūtu iespējams apstrīdēt līgumslēdzējas iestādes lēmumu vai norādīt uz iepirkuma procedūrā pieļautu pārkāpumu. Šo termiņu noteikšana ir saderīga ar pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un principā atbilst no Direktīvas 89/665 izrietošajai efektivitātes prasībai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 12. decembris, Universale‑Bau u.c., C‑470/99, EU:C:2002:746, 76. un 79. punkts, kā arī 2014. gada 11. septembris, Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, 58. punkts).
68
Tāpat no judikatūras izriet, ka pat tad, ja uzraudzības iestādei valsts tiesībās ir paredzēta iespēja izmantot pārskatīšanas procedūru, kas ļauj pakārtoti lemt par publiskā iepirkuma jomā pastāvošā tiesiskā regulējuma pārkāpumiem, lai attiecīgajām līgumslēdzējām pusēm piemērotu finansiālu sankciju, tiesiskās drošības princips, kas saskaņā ar Savienības tiesībām jāievēro ikvienai valsts iestādei, kura piemēro šīs tiesības, liedz uzsākt šādu procedūru pēc tam, kad beigušies dienā, kad veiktas iespējami nelikumīgās darbības, piemērojamajās valsts tiesībās paredzētie termiņi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Hungeod u.c., C‑496/18 un C‑497/18, EU:C:2020:240, 90. un 102. punkts).
69
Tādējādi nedz Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunktā, nedz Direktīvā 89/665 dalībvalstīm nav noteikts pienākums nodrošināt, lai valsts tiesas pakārtoti un pēc attiecīga pieprasījuma pārbaudītu koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumību saistībā ar prasību atcelt šīs koncesijas izmaiņas, ja šādu prasību pēc tā termiņa beigām, kas atbilstoši Direktīvas 89/665 2.f pantam paredzēts valsts tiesībās šīs sākotnējās koncesijas piešķiršanas apstrīdēšanai, cēlis ekonomikas dalībnieks, kurš ieinteresēts saņemt tikai to šīs koncesijas daļu, kas ir šo izmaiņu priekšmets.
– Par izmaiņu, kas “ir vajadzīgas” neparedzamu apstākļu dēļ, jēdzienu
70
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka, lai gan pamatlietā aplūkotās izmaiņas ir “būtiskas” attiecīgā tiesiskā regulējuma izpratnē, šīs izmaiņas bija nepieciešamas tādu apstākļu dēļ, kurus līgumslēdzēja iestāde nevarēja paredzēt, jo katrā ziņā vismaz 1996.–1998. gadā noslēgto koncesijas līgumu gadījumā tā nevarēja iepriekš paredzēt nedz to, ka radīsies vajadzība pēc papildu būvdarbiem un pakalpojumiem, kas ietver lieljaudas uzlādes infrastruktūras izbūvi, uzturēšanu un ekspluatāciju, nedz arī to, ka tiks noteikts juridisks pienākums ierīkot šādu infrastruktūru.
71
Šajā ziņā no Direktīvas 2014/23 76. apsvēruma izriet – ja līgumslēdzējas iestādes saskaras ar neparedzamiem ārējiem apstākļiem, tām ir jābūt zināmai elastībai, lai pielāgotu koncesiju šiem apstākļiem, neīstenojot jaunu piešķiršanas procedūru.
72
Tomēr, kā redzams no Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta, jākonstatē, ka iespēja grozīt koncesiju bez jaunas piešķiršanas procedūras saskaņā ar šo tiesību normu ir atkarīga no trīs dažādu nosacījumu ievērošanas. Pirmais no tiem, kas minēts 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktā, ietver divus elementus: pirmais skar tādu apstākļu iestāšanos, kurus rūpīga līgumslēdzēja iestāde nevarēja paredzēt, un otrais – to, ka attiecīgās koncesijas izmaiņas bija vajadzīgas šo apstākļu dēļ. Otrais nosacījums, kas ietverts minētā 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā, paredz, ka attiecīgās izmaiņas nedrīkst mainīt aplūkotā koncesijas līguma vispārējo raksturu. Trešais no 43. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punktā minētajiem nosacījumiem principā paredz, ka šī līguma summas palielinājums nedrīkst pārsniegt 50 % no sākotnējā koncesijas līguma summas.
73
Šajā kontekstā par pirmo no šiem nosacījumiem jāprecizē, ka – pretēji tam, kā šķietami uzskata iesniedzējtiesa, – izmaiņas koncesijā nevar atzīt par tādām, kas “ir vajadzīgas”, tikai tādēļ vien, ka koncesijas noteikumi neaptver situāciju, ko radījusi neparedzamu apstākļu iestāšanās.
74
Proti, kā redzams no Direktīvas 2014/23 76. apsvēruma pirmajiem diviem teikumiem, šīs direktīvas 43. panta 1. punkta c) apakšpunktā līgumslēdzējām iestādēm piešķirtā elastība ir paredzēta, lai nodrošinātu sākotnējās koncesijas darbību un attiecīgi – no tās izrietošo pienākumu pienācīgu izpildi.
75
Tādēļ, lai koncesijas izmaiņas varētu atzīt par tādām, kas “ir vajadzīgas” neparedzamu apstākļu iestāšanās dēļ, šiem apstākļiem jārada nepieciešamība pielāgot sākotnējo koncesiju, lai nodrošinātu no tās izrietošo pienākumu pienācīgas izpildes noturīgumu.
76
Turklāt, kā atgādināts šī sprieduma 72. punktā, sākotnējās koncesijas priekšmeta izmaiņas neparedzamu apstākļu dēļ nevar pamatot ar Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ja tās maina šīs koncesijas vispārējo raksturu. Kā izriet no šīs direktīvas 76. apsvēruma, tas tā citstarp ir tad, ja būvdarbi, kas jāīsteno, vai pakalpojumi, kas jāsniedz, tiek aizstāti ar kaut ko atšķirīgu vai ja tiek būtiski mainīts koncesijas veids.
77
Attiecīgi Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts ļauj veikt izmaiņas, kas saistītas ar sākotnējās koncesijas priekšmeta paplašināšanu, ja, pirmkārt, tādu apstākļu iestāšanās dēļ, kas šīs koncesijas piešķiršanas laikā nebija paredzami, šīs izmaiņas kļuvušas vajadzīgas, lai nodrošinātu no minētās koncesijas izrietošo pienākumu pienācīgu izpildi, un, otrkārt, būvdarbi vai pakalpojumi, uz kuriem attiecas šī paplašināšana, ņemot vērā to mērogu vai īpatnības salīdzinājumā ar būvdarbiem vai pakalpojumiem, kas bija šīs koncesijas priekšmets, neizraisa šīs koncesijas vispārējā rakstura izmaiņas.
78
Iesniedzējtiesai ir ne vien jāpārliecinās par šī sprieduma 72. punktā minētā trešā nosacījuma ievērošanu, bet arī jānosaka, vai pamatlietā aplūkotās izmaiņas atbilst šī sprieduma iepriekšējā punktā norādītajiem kritērijiem.
79
Ja iesniedzējtiesa secinātu, ka šīs izmaiņas neatbilst visiem Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem, tai būtu jāizvērtē, vai šīs izmaiņas var atbilst minētā 43. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertajiem nosacījumiem.
80
Šajā ziņā iesniedzējtiesai atbilstoši minētā 43. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) un ii) punktam citstarp jāpārbauda, vai būvdarbi un pakalpojumi, uz kuriem attiecas pamatlietā aplūkotās izmaiņas – no ekonomiskā un tehniskā viedokļa un neradot ievērojamas neērtības vai izmaksu pieaugumu līgumslēdzējai iestādei – nevarētu būt iepirkuma procedūrā piešķirtas patstāvīgas koncesijas priekšmets.
81
Jāpiebilst, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju SchnellLG 5. panta 3. punkta pirmajā teikumā, nenoliedzami, ir noteikts, ka palīgpakalpojumu infrastruktūras objektu, tostarp degvielas uzpildes stacijas, ekspluatācijai uz Vācijas federālajiem autoceļiem paredzētas koncesijas turētājam jāpiedāvā iespēja uz tā rēķina pārņemt attiecīgajā vietā plānoto lieljaudas uzlādes punktu izbūvi, uzturēšanu un ekspluatāciju. Tomēr šī tiesa tāpat ir norādījusi, ka atbilstoši šai tiesību normai līgumslēdzējas iestādes pienākums piedāvāt šim koncesijas turētājam pārņemt ar šo koncesiju saistītos būvdarbus un pakalpojumus pastāv tikai tad, ja tas ir ļauts GWB 4. daļā, ar kuru Vācijas tiesībās transponētas Direktīvas 2014/23 normas.
82
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2014/23 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka
–
tad, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, koncesiju bez jaunas piešķiršanas procedūras var grozīt arī tad, ja tā sākotnēji in house subjektam piešķirta, neizsludinot iepirkumu, un minētās koncesijas priekšmeta izmaiņas ir veiktas dienā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa;
–
tajā dalībvalstīm nav noteikts pienākums nodrošināt, lai valsts tiesas pakārtoti un pēc attiecīga pieprasījuma pārbaudītu koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumību saistībā ar prasību atcelt šīs koncesijas izmaiņas, ja šādu prasību pēc tā termiņa beigām, kas atbilstoši Direktīvas 89/665 2.f pantam paredzēts valsts tiesībās šīs sākotnējās koncesijas piešķiršanas apstrīdēšanai, cēlis ekonomikas dalībnieks, kurš ieinteresēts saņemt tikai to šīs koncesijas daļu, kas ir šo izmaiņu priekšmets;
–
koncesijas izmaiņas minētā 43. panta izpratnē “ir vajadzīgas”, ja, lai nodrošinātu sākotnējās koncesijas pienācīgas izpildes noturīgumu, tā neparedzamu apstākļu dēļ ir jāpielāgo.
Par tiesāšanās izdevumiem
83
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu 43. panta 1. punkta c) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
–
tad, ja ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, koncesiju bez jaunas piešķiršanas procedūras var grozīt arī tad, ja tā sākotnēji in house subjektam piešķirta, neizsludinot iepirkumu, un minētās koncesijas priekšmeta izmaiņas ir veiktas dienā, kad koncesionāram vairs nav in house subjekta statusa;
–
tajā dalībvalstīm nav noteikts pienākums nodrošināt, lai valsts tiesas pakārtoti un pēc attiecīga pieprasījuma pārbaudītu koncesijas sākotnējās piešķiršanas likumību saistībā ar prasību atcelt šīs koncesijas izmaiņas, ja šādu prasību pēc tā termiņa beigām, kas atbilstoši Padomes Direktīvas 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2014/23, 2.f pantam paredzēts valsts tiesībās šīs sākotnējās koncesijas piešķiršanas apstrīdēšanai, cēlis ekonomikas dalībnieks, kurš ieinteresēts saņemt tikai to šīs koncesijas daļu, kas ir šo izmaiņu priekšmets;
–
koncesijas izmaiņas minētā 43. panta izpratnē “ir vajadzīgas”, ja, lai nodrošinātu sākotnējās koncesijas pienācīgas izpildes noturīgumu, tā neparedzamu apstākļu dēļ ir jāpielāgo.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.