62022CJ0386
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 26. februārī (
*1
)
Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Kravu gaisa pārvadājumu tirgus – Eiropas Komisijas lēmums, ar ko konstatēts LESD 101. panta, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. panta pārkāpums – Kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu cenu elementu (degvielas piemaksas, drošības piemaksas un atteikuma maksāt komisijas maksu par piemaksām) saskaņošana – Ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi – Komisijas teritoriālā kompetence – Raksturīgās sekas
Lietā C‑386/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 13. jūnijā iesniegusi
Martinair Holland NV
, Hārlemmermēra [Haarlemmermeer] (Nīderlande), ko pārstāv F. Brouwer un R. Wesseling, advocaten,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv A. Dawes un C. Zois, pārstāvji, kuriem palīdz B. Doherty, BL,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Regans [E. Regan] un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretāre: R. Stefanova‑Kamiševa [R. Stefanova‑Kamisheva], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 19. aprīļa tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 5. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Martinair Holland NV (turpmāk tekstā – “Martinair”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 30. marta spriedumu Martinair Holland/Komisija (T‑323/17, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2022:174), ar ko minētā tiesa noraidījusi šīs sabiedrības prasību, ar kuru galvenokārt lūgts atcelt Komisijas Lēmumu C(2017) 1742 final (2017. gada 17. marts) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta AT.39258 – Kravu gaisa pārvadājumi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un pakārtoti – daļēji atcelt minēto lēmumu.
Atbilstošās tiesību normas
EK un Šveices gaisa transporta nolīgums
2
Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un attiecībā uz nolīgumu par zinātnisku un tehnoloģisku sadarbību arī Komisijas Lēmumu 2002/309/EK, Euratom (2002. gada 4. aprīlis) par septiņu nolīgumu noslēgšanu ar Šveices Konfederāciju (OV 2002, L 114, 1. lpp.; labojums – OV 2015, L 210, 38. lpp.) (turpmāk tekstā – “EK un Šveices gaisa transporta nolīgums”), stājās spēkā 2002. gada 1. jūnijā. Šā nolīguma 8. un 9. pants mutatis mutandis atbilst attiecīgi LESD 101. un 102. pantam.
3
Minētā nolīguma 11. pantā noteikts:
“1.   Nolīguma 8. un 9. panta noteikumus piemēro [..] Kopienas iestādes saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, kas noteikti šā Nolīguma pielikumā, ņemot vērā ciešākas sadarbības vajadzību starp Kopienas un Šveices iestādēm.
2.   Šveices iestādes saskaņā ar 8. un 9. panta noteikumiem lemj par visu nolīgumu, lēmumu un saistīto darbību pieņemamību [..] attiecībā uz maršrutiem starp Šveici un trešām valstīm.”
LESD
4
LESD 101. panta 1. punktā noteikts:
“Turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar iekšējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū, un jo īpaši darbības, ar kurām:
a)
tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas, vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus;
b)
ierobežo vai kontrolē ražošanu, tirgus, tehnikas attīstību vai investīcijas;
c)
sadala tirgus vai piegādes avotus;
[..].”
EEZ līgums
5
1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pants mutatis mutandis atbilst LESD 101. pantam.
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
6
Tiesvedības priekšvēsturi un strīdīgo lēmumu, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–47. punktā, šīs tiesvedības vajadzībām var rezumēt šādi.
7
Martinair ir aviosabiedrība, kas darbojas kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgū.
8
Kravu pārvadājumu nozarē aviosabiedrības nodrošina preču pārvadājumus pa gaisa ceļiem (turpmāk tekstā – “pārvadātāji”). Parasti pārvadātāji sniedz kravu pārvadājumu pakalpojumus ekspeditoriem, kuri organizē šo kravu sūtīšanu nosūtītāju vārdā. Savukārt šie ekspeditori maksā pārvadātājiem cenu, ko veido, pirmkārt, tarifi, kas aprēķināti par kilogramu, un, otrkārt, dažādas piemaksas.
Administratīvais process
9
2005. gada 7. decembrī Eiropas Komisija atbilstoši tās Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos [aizliegtu vienošanos lietās] (OV 2002, C 45, 3. lpp.) saņēma Deutsche Lufthansa AG un divu tās meitasuzņēmumu Lufthansa Cargo AG un Swiss International Air Lines AG pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Šajā pieteikumā bija ziņots par pretkonkurences saziņu starp vairākiem pārvadātājiem attiecībā uz kravu gaisa pārvadājumu tirgū sniegto pakalpojumu cenu veidojošiem elementiem, proti, par tā saukto “degvielas” un “drošības” piemaksu ieviešanu, kā arī par šo pārvadātāju atteikumu maksāt ekspeditoriem komisijas maksu par šīm piemaksām (turpmāk tekstā – “atteikums maksāt komisijas maksu”).
10
2006. gada 14. un 15. februārī Komisija vairāku pārvadātāju telpās veica nepieteiktas pārbaudes.
11
Pēc šīm pārbaudēm vairāki pārvadātāji, tostarp Martinair, iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar šā sprieduma 9. punktā minēto Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos [aizliegtu vienošanos lietās].
12
2007. gada 19. decembrī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem 27 pārvadātājiem, tostarp Martinair, kas pēc tam iesniedza rakstveida apsvērumus. Uzklausīšana notika no 2008. gada 30. jūnija līdz 4. jūlijam.
Sākotnējais lēmums
13
2010. gada 9. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2010) 7694, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta COMP/39258 – Kravu gaisa pārvadājumi) (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”). Šis lēmums bija adresēts 21 pārvadātājam, tostarp Martinair.
14
Minētā lēmuma pamatojumā bija norādīts, ka apsūdzētie pārvadātāji ir saskaņojuši savu rīcību kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas jomā, vienojoties par degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu, un tādējādi piedalījušies vienotā un turpinātā LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumā, kas aptver Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) un Šveices teritoriju.
2015. gada 16. decembra spriedumi
15
Ar 2015. gada 16. decembra spriedumu Martinair Holland/Komisija (T‑67/11, EU:T:2015:984) Vispārējā tiesa atcēla sākotnējo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz Martinair. Ar divpadsmit citiem tās pašas dienas spriedumiem Vispārējā tiesa arī pilnībā vai daļēji atcēla šo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz divpadsmit citiem pārvadātājiem vai pārvadātāju grupām.
16
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka minētajā lēmumā trūkst pamatojuma.
Strīdīgais lēmums
17
2016. gada 20. maijā Komisija sākotnējā lēmumā minētajiem pārvadātājiem, kuri par šo lēmumu bija cēluši prasību Vispārējā tiesā, nosūtīja vēstuli, informējot par savu nodomu no jauna pieņemt lēmumu, ar kuru tiktu konstatēta to dalība vienotā un turpinātā LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumā visos sākotnējā lēmumā minētajos maršrutos. Tiem tika dots viens mēnesis apsvērumu iesniegšanai. Visi šie pārvadātāji ir izmantojuši šo iespēju.
18
2017. gada 17. martā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kas adresēts 19 pārvadātājiem, tostarp Martinair.
19
Strīdīgajā lēmumā norādīts, ka apsūdzētie pārvadātāji saskaņoja savu rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu par kravu pārvadājumu pakalpojumiem visā pasaulē, izmantojot degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu (turpmāk tekstā – “strīdīgā aizliegtā vienošanās”), tādējādi izdarot vienotu un turpinātu LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumu.
20
Šā lēmuma 4. iedaļā “Faktu apraksts” Komisija tostarp norādīja, ka izmeklēšanā tika atklāta pasaules mēroga aizliegta vienošanās, kuras pamatā bija ilgstošā laikposmā uzturētas divpusējas un daudzpusējas saziņas tīkls starp konkurentiem attiecībā uz rīcību, ko tie bija nolēmuši, paredzējuši vai plānojuši īstenot saistībā ar dažādiem iepriekšējā punktā minētajiem kravu pārvadājumu pakalpojumu cenas elementiem. Tā uzsvēra, ka šā saziņas tīkla kopējais mērķis bija saskaņot konkurentu rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu vai mazināt nenoteiktību attiecībā uz to cenu politiku. Turpinājumā Komisija aprakstīja saziņu par attiecīgi degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu un izvērtēja faktiskos pierādījumus, kas attiecas, pirmkārt, uz strīdīgo aizliegto vienošanos kopumā un, otrkārt, uz katru minētā lēmuma adresātu.
21
Strīdīgā lēmuma 5. iedaļā “Atbilstošo konkurences tiesību normu piemērošana” Komisija lietas faktiem piemēroja LESD 101. pantu, vienlaikus precizējot, ka atsauces uz šo pantu jālasa arī kā atsauces uz EEZ līguma 53. pantu un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pantu, ņemot vērā, ka šīs tiesību normas ir piemērojamas mutatis mutandis, ja vien nav noteikts citādi.
22
Komisija šajā ziņā attiecībā uz tās kompetenci izvērtēja savas temporālās un teritoriālās kompetences robežas, lai konstatētu konkurences tiesību normu pārkāpumu konkrētajā gadījumā un uzliktu par to sodu.
23
Pirmkārt, strīdīgā lēmuma 822.–832. apsvērumā, kas veido tā 5.2. apakšiedaļu “Komisijas kompetence”, Komisija būtībā norādīja, ka LESD 101. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2004. gada 1. maija saistībā ar maršrutiem starp lidostām Eiropas Savienībā un lidostām ārpus EEZ (turpmāk tekstā – “maršruti starp Savienību un trešām valstīm”), EEZ līguma 53. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2005. gada 19. maija saistībā ar maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm un maršrutiem starp lidostām valstīs, kuras ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses un nav Savienības dalībvalstis, un lidostām trešās valstīs (turpmāk tekstā – “maršruti starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm” vai, ja tiek ietverti maršruti starp Savienību un trešām valstīm, “maršruti starp EEZ un trešām valstīm”) un visbeidzot – EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2002. gada 1. jūnija saistībā ar maršrutiem starp Savienībā esošajām lidostām un Šveices lidostām (turpmāk tekstā – “maršruti starp Savienību un Šveici”). Minētā lēmuma 832. apsvērumā tā precizēja, ka ar šo lēmumu tā “nekādi netiecas atklāt jelkādu [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. panta pārkāpumu saistībā ar kravu pārvadājumu pakalpojumiem [starp] Šveici [un] trešām valstīm”.
24
Otrkārt, strīdīgā lēmuma 1036.–1046. apsvērumā, kas veido tā 5.3.8. apakšiedaļu “[LESD] 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērojamība ienākošajiem maršrutiem”, Komisija izklāstīja iemeslus, kuru dēļ tā noraidījusi vairāku apsūdzēto pārvadātāju argumentus, ka – no starptautisko publisko tiesību normu skatpunkta – Komisija esot pārsniegusi savas teritoriālās kompetences robežas, konstatēdama šo abu tiesību normu pārkāpumu maršrutos no trešām valstīm uz EEZ (turpmāk tekstā – “ienākošie maršruti” un, ja runa ir par kravu pārvadājumu pakalpojumiem šajos maršrutos, “ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi”) un uzlikdama par to sodu.
25
It īpaši minētā lēmuma 1045. apsvērumā Komisija norādīja, ka pretkonkurences darbībām attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem varēja “būt nepastarpinātas, būtiskas un paredzamas sekas Savienības un EEZ teritorijā, ņemot vērā, ka uz EEZ veikto gaisa pārvadājumu izmaksu palielināšanās un tātad augstākas importēto preču cenas pēc būtības var ietekmēt patērētājus EEZ teritorijā”. Tā piebilda, ka aplūkojamajā lietā šīm darbībām šāda ietekme varēja būt arī uz kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumiem, ko sniedz citi pārvadātāji EEZ teritorijā starp mezglpunktiem (“hubs”), kurus EEZ izmanto trešo valstu pārvadātāji, un šo sūtījumu galamērķa lidostām EEZ teritorijā, ko neapkalpo trešās valsts pārvadātājs.
26
Turklāt šā lēmuma 1046. apsvērumā Komisija norādīja, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās tika “īstenota pasaules mērogā”, ka vienošanās attiecībā uz ienākošajiem maršrutiem bija LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta vienota un turpināta pārkāpuma daļa un ka piemaksu vienveidīga piemērošana visā pasaulē bija šīs aizliegtās vienošanās pamatelements.
27
Strīdīgā lēmuma 5.3. apakšiedaļa, kas attiecas uz LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta piemērošanu konkrētajā lietā, ietver 833.–1052. apsvērumu. Pirmkārt, šā lēmuma 846. apsvērumā Komisija norādīja, ka apsūdzētie pārvadātāji bija saskaņojuši savu rīcību vai ietekmējuši cenu noteikšanu un ka “tas galu galā izpaudās kā cenu noteikšana saistībā ar” degvielas piemaksu, drošības piemaksu un jautājumu par komisijas maksas maksāšanu ekspeditoriem par piemaksām. Minētā lēmuma 861. apsvērumā tā secināja, ka “kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas saskaņošanas vispārējā sistēma”, kuras esība tika atklāta tās veiktajā izmeklēšanā, liecina par “saliktu pārkāpumu, kas sastāv no dažādām darbībām, kuras var kvalificēt vai nu kā nolīgumu, vai arī kā saskaņotu darbību, un šajā saistībā konkurenti varēja ar konkurenci saistītos riskus apzināti aizstāt ar savstarpēju praktisku sadarbību”.
28
Otrkārt, strīdīgā lēmuma 869. apsvērumā Komisija norādīja, ka “aplūkojamā rīcība ir [LESD] 101. panta vienots un turpināts pārkāpums”, 870.–902. apsvērumā precizējot, ka attiecīgajām darbībām bija vienots pretkonkurences mērķis kavēt konkurenci kravu pārvadājumu nozarē EEZ teritorijā, ka tās attiecās uz kravu pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu un to cenu noteikšanu, kā arī uz vieniem un tiem pašiem uzņēmumiem, ka tām bija vienots un turpināts raksturs un ka tās attiecās uz trim sastāvdaļām, proti, degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu. Šajā ziņā Komisija minētā lēmuma 881. apsvērumā norādīja, ka Martinair bija iesaistīta šajās trīs sastāvdaļās.
29
Treškārt, minētā lēmuma 903. apsvērumā Komisija secināja, ka konkrētās pretkonkurences rīcības mērķis bija ierobežot konkurenci vismaz Savienības, EEZ un Šveices teritorijā. Strīdīgā lēmuma 917. apsvērumā tā būtībā piebilda, ka tāpēc nav jāņem vērā šīs rīcības konkrētās sekas.
30
Ceturtkārt, strīdīgā lēmuma 972.–1021. apsvērumā Komisija izvērtēja tiesisko regulējumu septiņās trešās valstīs, par kurām vairāki apsūdzētie pārvadātāji apgalvoja, ka šis regulējums tiem licis vienoties par piemaksām, tādējādi liedzot piemērot atbilstošās konkurences tiesību normas. Komisija uzskatīja, ka šie pārvadātāji nav pierādījuši, ka tie ir rīkojušies šo trešo valstu radītā spiediena dēļ.
31
Piektkārt, šā lēmuma 1024.–1035. apsvērumā Komisija norādīja, ka vienotais un turpinātais pārkāpums varēja būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, starp EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm un starp EK un Šveices gaisa transporta nolīguma līgumslēdzējām pusēm.
32
Strīdīgā lēmuma 7. iedaļa “Pārkāpuma ilgums” ietver šā lēmuma 1146.–1169. apsvērumu. Kā izriet no minētā lēmuma 1146. apsvēruma, Komisija uzskatīja, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās sākusies 1999. gada 7. decembrī un ilgusi līdz 2006. gada 14. februārim. 1146. apsvērumā tā precizēja, ka ar šo aizliegto vienošanos ticis pārkāpts:
–
LESD 101. pants – no 1999. gada 7. decembra līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu starp lidostām Savienības teritorijā;
–
LESD 101. pants – no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp Savienību un trešām valstīm;
–
EEZ līguma 53. pants – no 1999. gada 7. decembra līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu starp lidostām EEZ teritorijā;
–
EEZ līguma 53. pants – no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm;
–
EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pants – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp Savienību un Šveici.
33
Šā lēmuma 1169. apsvērumā Komisija norādīja, ka attiecībā uz Martinair pārkāpums ildzis no 2001. gada 22. janvāra līdz 2006. gada 14. februārim.
34
Strīdīgā lēmuma 8. iedaļā Komisija, atsaucoties uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.), izvērtēja jautājumu par veicamiem korektīviem pasākumiem un uzliekamiem naudas sodiem.
35
Strīdīgā lēmuma rezolutīvās daļas 1., 3. un 4. pantā noteikts:
“1. pants
Saskaņojot rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu par kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu visā pasaulē saistībā ar degvielas piemaksu, [drošības piemaksu] un komisijas maksas maksāšanu par piemaksām, turpmāk minētie uzņēmumi ir izdarījuši šādu [LESD] 101. panta, [EEZ līguma] 53. panta un [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. panta vienotu un turpinātu pārkāpumu attiecībā uz šādiem maršrutiem šādos laikposmos.
1)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz maršrutiem starp EEZ esošajām lidostām šādos laikposmos:
[..]
n) [Martinair] – no 2001. gada 22. janvāra līdz 2006. gada 14. februārim;
[..].
2)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [LESD] 101. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm] šādos laikposmos:
[..]
n) [Martinair] – no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
[..].
3)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm] šādos laikposmos:
[..].
n) [Martinair] – no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
[..]
4)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp Savienību un Šveici] šādos laikposmos:
[..]
n) [Martinair] – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim;
[..].
3. pants
Par šā lēmuma 1. pantā minēto vienoto un turpināto pārkāpumu uzliek šādus naudas sodus [..]:
[..]
m) [Martinair]: 15400000 [EUR];
[..].
4. pants
Uzņēmumi, kas minēti 1. pantā, nekavējoties izbeidz minētajā pantā norādīto vienoto un turpināto pārkāpumu, ja tie vēl nav to izdarījuši.
Tāpat tiem ir jāatturas no jebkādas darbības vai rīcības, kurai būtu tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
36
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 29. maijā, Martinair cēla prasību, galvenokārt lūdzot pilnībā atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz šo sabiedrību, pakārtoti – atcelt šī lēmuma 1. panta 2. punkta n) apakšpunktu un 3. punkta n) apakšpunktu, ciktāl Komisija to atzinusi par atbildīgu par pārkāpumu ienākošajos maršrutos, kā arī atcelt minētā lēmuma 1. panta 1. punkta n) apakšpunktu, 2. punkta n) apakšpunktu, 3. punkta n) apakšpunktu un 4. punkta n) apakšpunktu, ciktāl Komisija atzinusi, ka vienotais un turpinātais pārkāpums ietver atteikumu maksāt komisijas maksu.
37
Šīs prasības pamatošanai Martinair izvirzīja trīs pamatus.
38
Otrais prasības pamats attiecās uz Komisijas kompetences neesību piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem. Turklāt Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes izvirzīja pamatu par to, ka Komisijai nav kompetences, ņemot vērā EK un Šveices gaisa transporta nolīgumu, konstatēt un sodīt EEZ līguma 53. panta pārkāpumu attiecībā uz maršrutiem starp lidostām, kas atrodas valstīs, kuras ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses un kuras nav Savienības dalībvalstis, un lidostām Šveicē.
39
Ar 2019. gada 1. jūlija lēmumu šī lieta tika apvienota ar lietu T‑325/17 KLM/Komisija tiesvedības mutvārdu daļā.
40
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja visus šos prasības pamatus, tostarp pamatu, ko tā bija izvirzījusi pēc savas ierosmes. Tomēr saistībā ar pēdējo minēto pamatu Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija bija atzinusi iespējamību, ka, nosakot naudas sodus, pārdevumu vērtībā tā“netīši” bija iekļāvusi apgrozījumu, ko daži apsūdzētie pārvadātāji attiecīgajā laikposmā bija realizējuši pēdējos minētajos maršrutos, vienlaikus secinot, ka tas ietekmēja tikai ieņēmumus, kas jāņem vērā, aprēķinot šo naudas sodu pamatsummu.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
41
Apelācijas sūdzībā Martinair lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā atzīts, ka Komisijas kompetencē ir piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem maršrutos starp EEZ un trešām valstīm;
–
atcelt strīdīgo lēmumu pilnībā vai – pakārtoti – atcelt šo lēmumu daļā, kurā konstatēts, ka Martinair ir pārkāpusi LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem maršrutos starp EEZ un trešām valstīm, un
–
katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tiesāšanās izdevumus, kas Martinair radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā.
42
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Martinair atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
pakārtoti – ja Tiesa apmierinātu apelācijas sūdzību, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
Par apelācijas sūdzību
43
Apelācijas sūdzības pamatojumam Martinair izvirza vienu pamatu, ar kuru tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, secinādama, ka ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi ietilpst LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas jomā.
44
Šis pamats sastāv no četrām daļām. Ar pirmo pamata daļu Martinair apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārkāpusi iepriekš minētās tiesību normas, uzskatīdama, ka ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi rada EEZ teritorijā atbilstošas sekas, lai noteiktu Komisijas kompetenci. Otrajā daļā Martinair norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tādus pašus pārkāpumus un tādu pašu tiesību kļūdu, nospriezdama, ka darbības saistībā ar ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem rada ticamas sekas EEZ teritorijā. Ar trešo pamata daļu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, aizstājot Komisijas pamatojumu ar savējo un prettiesiski apvēršot pierādīšanas pienākumu, lai secinātu, ka darbībām saistībā ar ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem ir raksturīgas sekas EEZ teritorijā. Ceturtajā pamata daļā šī sabiedrība apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārkāpusi minētās tiesību normas, secinādama, ka apstāklis, ka runa ir par vienotu un turpinātu pārkāpumu, var paplašināt Komisijas kompetenci attiecībā uz rīcību ārpus EEZ.
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz tādu atbilstošo seku esību EEZ teritorijā, kas lautu noteikt Komisijas kompetenci attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem
Lietas dalībnieku argumenti
45
Martinair apgalvo, ka, lai pierādītu pietiekami ciešas saiknes ar EEZ teritoriju esību, neraugoties uz pārsūdzētā sprieduma 139. punktā izdarīto konstatējumu, saskaņā ar kuru gandrīz visi ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumi ir veikti ārpus EEZ, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 141. punktā ir paudusi pieņēmumu, ka attiecīgās piemaksas varēja ne tikai ietekmēt kopējo ekspeditoriem rēķinā norādāmo cenu, bet arī – sekundārā līmenī – ietekmēt cenas, ko ekspeditori iekasē par saviem klientiem sniegtajiem pakalpojumiem, ciktāl tie no attiecīgās aizliegtās vienošanās izrietošās iespējamās papildu izmaksas pārnesīs uz savu pakalpojumu kopumu cenu. Minētā sprieduma 142. punktā Vispārējā tiesa no tā esot secinājusi, ka šo cenu pieaugums var ietekmēt arī tarifus, kurus nosūtītāji, kas iegādājas pakalpojumus no ekspeditoriem, piemēro precēm, kuras tiek nosūtītas gala klientiem EEZ teritorijā.
46
Tomēr šādas sekas neesot nedz pierādītas, nedz pat pietiekami nozīmīgas, lai konstatētu raksturīgās sekas 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) izpratnē. Proti, šīs sekas esot atkarīgas no ekspeditoru un nosūtītāju autonoma un prezumēta lēmuma pārnest papildu izmaksas uz saviem attiecīgajiem klientiem, lai gan Martinair neesot mudinājusi tos īstenot jebkādu rīcību EEZ teritorijā. Turpretim lietā, kurā taisīts minētais spriedums, ietekme uz konkurenci esot bijusi tikai tīšs Intel rīcības rezultāts. Turklāt šajā lietā runa esot nevis par pasaules tirgu, bet gan vairākiem vietējiem tirgiem, un konkurence ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu jomā neesot īstenota EEZ.
47
Bez tam sekas, kas izpaužas kā EEZ importēto preču sadārdzināšanās, pat ja tiktu pieņemts, ka tās ir ticamas, neesot nepastarpinātas un tādējādi esot nepietiekami saistītas ar ārpus EEZ īstenoto rīcību, lai varētu konstatēt pietiekamu saikni ar EEZ teritoriju. Ja tiktu pieņemta Vispārējās tiesas pieeja, jebkādai rīcībai, kas īstenota ārpus EEZ pasaules mēroga vērtības ķēdē, varētu būt ietekme EEZ teritorijā. Ja kritērijs, kas balstīts uz pretkonkurences darbību raksturīgajām sekām Savienībā (turpmāk tekstā – “raksturīgo seku kritērijs”), tiktu interpretēts tik plaši, tam zustu jēga globalizētas ekonomikas un izplatīšanas tīklu kontekstā.
48
Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka netiešas un katrā ziņā nebūtiskas sekas ir pietiekamas, lai konstatētu prasītās raksturīgās sekas iekšējā tirgū. Turklāt tā vietā, lai konstatētu pietiekamu un nepastarpinātu saikni starp attiecīgajām darbībām un EEZ, tā esot pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo esot balstījusies uz virkni prezumētu un spekulatīvu seku, kas tātad nav pārbaudāmas.
49
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī pamata daļa esot pieņemama, jo tās mērķis ir apstrīdēt nevis faktus, bet gan apgalvoto seku juridisko kvalifikāciju, kas lika Vispārējai tiesai secināt raksturīgo seku esību.
50
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz Vispārējās tiesas veiktajiem faktu vērtējumiem, un – pārējā daļā – kā nepamatota.
Tiesas vērtējums
51
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka raksturīgo seku kritērija – tāpat kā kritērija, kas balstīts uz pretkonkurences darbību īstenošanas vietu, – mērķis ir aptvert rīcību, kura, protams, nav īstenota Savienības vai attiecīgā gadījumā EEZ teritorijā, bet kuras pretkonkurences sekas var būt jūtamas Savienības vai EEZ tirgū. Tādējādi raksturīgo seku kritērijs ļauj pamatot Savienības vai EEZ konkurences tiesību piemērošanu no starptautisko publisko tiesību skatpunkta, ja ir paredzams, ka attiecīgā rīcība radīs nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā vai EEZ. Šajā ziņā, lai tiktu izpildīts nosacījums, kas attiecas uz paredzamības prasību, pietiek, ja tiek ņemta vērā rīcības ticamā ietekme uz konkurenci. Turklāt, lai tiktu izpildīta prasība par nepastarpinātu raksturu, pietiek ar to, ka attiecīgajai rīcībai “var” būt nepastarpinātas sekas Savienībā vai EEZ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 45., 49., 51. un 52. punkts).
52
Tādējādi, kā apgalvo Martinair, lai pierādītu, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, Komisijai jāpierāda, ka attiecīgajām darbībām ir paredzamas, nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā vai, kā tas ir konkrētajā gadījumā, EEZ teritorijā; šos kritērijus Vispārējā tiesa turklāt ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 122. un 143. punktā. Tomēr pretēji tam, ko Martinair apgalvo šajā vienīgā apelācijas sūdzības pamata daļā izklāstītajā argumentācijā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā nav noraidījusi šo kritēriju tādā ziņā, ka tā būtu uzskatījusi, ka ar sekām, kas ir tikai netiešas, pastarpinātas, spekulatīvas un katrā ziņā nebūtiskas, pietiek, lai konstatētu raksturīgo seku esību šā sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
53
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 117., 118., 121. un 134.–143. punkta, tos lasot kopā, 141. un 142. punkts iekļaujas analīzē, ko Vispārējā tiesa veikusi attiecībā uz pirmā motīva – uz kuru Komisija balstījusies strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā, lai pamatotu konstatējumu, ka raksturīgo seku kritērijs šajā lietā ir izpildīts, – nozīmīguma vērtējumu. Šis motīvs bija “uz EEZ veikto gaisa pārvadājumu lielākas izmaksas un līdz ar to augstākas importēto preču cenas, kas pēc savas būtības var ietekmēt patērētājus EEZ” (turpmāk tekstā – “ietekme uz importēto preču cenām”), un uz šo motīvu Vispārējā tiesa atsaucās kā uz “attiecīgajām sekām”, saistībā ar kurām Martinair apgalvoja, ka šī ietekme nav vienas no strīdīgās rīcības radītajām sekām, kuras Komisijai būtu pamats ņemt vērā raksturīgo seku kritērija piemērošanā.
54
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punkts tātad neattiecas uz jautājumu, vai ietekme uz importēto preču cenām bija paredzama, būtiska un nepastarpināta, nevar secināt, ka šajos punktos Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka netiešas, pastarpinātas, spekulatīvas un katrā ziņā nebūtiskas sekas būtu pietiekamas, lai konstatētu raksturīgo seku esību EEZ. Šīs pamata daļas atbalstam izvirzītās argumentācijas pirmā daļa, kas tātad ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni, jānoraida kā nepamatota.
55
Otrām kārtām, ciktāl Martinair vēlas apstrīdēt Vispārējās tiesas vērtējumu, kurš izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā un saskaņā ar kuru strīdīgā rīcība ir ietekmējusi importēto preču cenas, jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem.
56
Tātad situācijā, kad Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, Tiesas kompetencē saskaņā ar LESD 256. pantu tikai ir pārbaudīt to juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kas no tiem ir radušās (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 28. maijs, Deere/Komisija, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 21. punkts, kā arī 2024. gada 11. janvāris, Planistat Europe un Charlot/Komisija, C‑363/22 P, EU:C:2024:20, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Savukārt vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī vērtēt pierādījumus. Proti, ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, tikai Vispārējā tiesa var noteikt vērtību, kāda piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādējādi šo faktu un pierādījumu novērtēšana, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi būtu pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā (spriedumi, 1998. gada 28. maijs, Deere/Komisija, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 22. punkts, un 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija, C‑440/19 P, EU:C:2021:214, 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
58
Šajā lietā Martinair būtībā apgalvo, ka ietekme uz importēto preču cenām bija atkarīga tikai no ekspeditoru un nosūtītāju autonoma un prezumēta lēmuma no strīdīgās aizliegtās vienošanās izrietošās papildu izmaksas pārnest uz saviem attiecīgajiem klientiem un ka konkurence par ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem notika vietējos tirgos ārpus EEZ, tādējādi aplūkojamajā gadījumā liedzot iespēju konstatēt, ka pastāv sekas, uz kurām Komisija varētu balstīties, lai piemērotu raksturīgo seku kritēriju.
59
Šādi rīkojoties, Martinair apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 139.–142. punktā. Tomēr šajos punktos Vispārējā tiesa vienīgi izklāstīja un novērtēja faktus, kas izriet no strīdīgā lēmuma 14., 17. un 70. apsvēruma, kā arī no lietas dalībnieku atbildēm uz minētās tiesas veiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem, – vienīgi tālab, lai pārbaudītu, vai ir pierādīta ietekme uz importēto preču cenām, ko Komisija izmantojusi kā motīvu raksturīgo seku kritērija piemērošanai, bet neveicot nekādu to juridisko kvalifikāciju. Proti, kā izriet it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 143. punkta, Vispārējā tiesa tikai pēc tam pārbaudīja, vai šī ietekme var ietilpt jēdzienā “raksturīgās sekas” šā sprieduma 51. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
60
Tātad jākonstatē, ka ar šo argumentāciju Martinair patiesībā aicina Tiesu no jauna izvērtēt faktus, kurus Vispārējā tiesa izklāstījusi un izvērtējusi minētajā 139.–142. punktā, bet tas saskaņā ar šā sprieduma 57. punktā atgādināto judikatūru neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā, ņemot vērā, ka nav apgalvota šo faktu sagrozīšana. Tādēļ minētā argumentācija jānoraida kā nepieņemama.
61
Turklāt, ciktāl ar šo pašu argumentāciju, kas izklāstīta šā sprieduma 46.–48. punktā, Martinair vēlas apšaubīt arī šo seku būtisko un nepastarpināto raksturu minētā sprieduma 51. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, jānorāda, ka jautājumu par to, vai ietekmei uz importēto preču cenām tostarp bija šajā judikatūrā prasītais būtiskais un nepastarpinātais raksturs, Vispārējā tiesa izvērtēja attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 164.–174. punktā un 175.–183. punktā.
62
Attiecībā uz ietekmes uz importēto preču cenām būtisko raksturu Martinair tomēr tikai apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka “katrā ziņā nebūtiskas” sekas bija pietiekamas, lai konstatētu raksturīgo seku esību.
63
Saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 169. panta 2. punktu apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma pamatošanai, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami. Tātad apelācijas sūdzības elementi, kuros nav nekādu argumentu, lai konkrēti identificētu tiesību kļūdu pārsūdzētajā spriedumā, neatbilst šai prasībai un jānoraida kā nepieņemami (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Ferriere Nord/Komisija, C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
64
Tādējādi jākonstatē, ka šāds vispārīgs apgalvojums neatbilst šīm prasībām. Tātad, ciktāl Martinair argumentācija attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par ietekmes uz importēto preču cenām būtisko raksturu, tā jānoraida kā nepieņemama.
65
Attiecībā uz ietekmes uz importēto preču cenām nepastarpinātu raksturu Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 175.–178. punktā izklāstīja juridiskos kritērijus, pēc kuriem tā izvērtēs, vai šajā lietā šis raksturs ir pierādīts. Šajā ziņā tā tostarp norādīja, ka ekspeditoru iesaistīšanās pati par sevi nepārtrauc cēloņsakarības ķēdi starp strīdīgo rīcību un šīm sekām un tādējādi neatņem tām nepastarpinātu raksturu, jo šī iesaistīšanās objektīvi izrietēja no attiecīgās aizliegtās vienošanās atbilstoši normālai tirgus darbībai un tātad nevis izjauca šo ķēdi, bet gan to turpināja.
66
Pēc tam minētā sprieduma 179.–182. punktā Vispārējā tiesa noraidīja argumentus, ko Martinair tai bija iesniegusi, lai apstrīdētu ietekmes uz importēto preču cenām nepastarpināto raksturu.
67
Tādējādi minētā sprieduma 179. punktā tā noraidīja Martinair argumentāciju, saskaņā ar kuru pastāvēja konkrēti netieši pierādījumi, ka vismaz daļa no cenām, ko ekspeditori iekasēja no nosūtītājiem attiecīgajā laikposmā, bija tādu pretkonkurences darbību rezultāts, par kurām Komisija sodīja ekspeditorus. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka Martinair nav nedz pierādījusi, nedz pat apgalvojusi, ka šīs prakses ietvaros ekspeditori būtu veikuši prettiesisku saskaņošanu, lai pārnestu uz nosūtītājiem papildu izmaksas, kas ekspeditoriem bija jāsedz, un ka šī sabiedrība arī nepierāda, ka minētā prakse varēja radīt šķērsli ekspeditoriem pārnest šīs papildu izmaksas uz nosūtītājiem.
68
Pārsūdzētā sprieduma 180. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Martinair, no vienas puses, nav pamatojusi savu argumentu, saskaņā ar kuru to piemaksu līmenis, par kurām ekspeditori izraksta rēķinus nosūtītājiem, pārsniedz to piemaksu līmeni, kuras šie ekspeditori maksāja apsūdzētajiem pārvadātājiem, un, no otras puses, nav paskaidrojusi, kāpēc ekspeditori nevarēja vienlaikus gan pārnest papildu izmaksas, kas izriet no vienotā un turpinātā pārkāpuma, uz nosūtītājiem, gan nosūtītājiem izrakstītajos rēķinos iekļaut piemaksas par kopējo summu, kas būtu lielāka nekā piemaksas, kuras pašiem ekspeditoriem bija jāmaksā apsūdzētajiem pārvadātājiem.
69
Pārsūdzētā sprieduma 181. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka nevar uzskatīt, ka paredzamā papildu izmaksu pārnešana uz nosūtītājiem, kas iedibināti EEZ, izrietētu no pretkonkurences darbībām, par kurām Komisija esot sodījusi ekspeditorus, un tātad būtu prettiesiska vai nesaderīga ar normālu tirgus darbību.
70
Minētā sprieduma 182. punktā Vispārējā tiesa noraidīja arī Martinair argumentu par ekspeditoru īstenoto “iegādes varu”, jo Martinair par to nebija iesniegusi pierādījumus un pat nebija paskaidrojusi, kādā veidā šī vara varētu izjaukt cēloņsakarības ķēdi starp strīdīgo rīcību un ietekmes uz importēto preču cenām rašanos.
71
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 183. punktā Vispārējā tiesa no šiem elementiem secināja, ka ietekmei uz importēto preču cenām ir prasītais nepastarpinātais raksturs.
72
Pirmkārt, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 175.–178. punktā uzskatīdama, ka trešo personu, piemēram, ekspeditoru, iesaistīšanās pati par sevi neatņem strīdīgās rīcības sekām to nepastarpināto raksturu, jo šī iesaistīšanās objektīvi izriet no attiecīgās aizliegtās vienošanās atbilstoši normālai tirgus darbībai.
73
Šo vērtējumu neatspēko judikatūra, kas izriet no 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), uz kuru atsaucas Martinair.
74
Proti, no minētā sprieduma neizriet, ka tikai tāda ietekme uz konkurenci, kas ir vienīgi LESD 101. vai 102. panta pārkāpumā apsūdzēta uzņēmuma apzinātas rīcības rezultāts, var atbilst nepastarpinātības nosacījumam, kas prasīts, lai konstatētu, ka pretkonkurences rīcība atbilst raksturīgo seku kritērijam.
75
Turklāt no minētā sprieduma neizriet, ka Tiesa tajā būtu pieņēmusi tādu seku nepastarpinātības definīciju, kas der vienīgi pasaules tirgum, izslēdzot hipotēzi, kas Martinair ieskatā ir konstatējama šajā lietā, kurā runa esot par vairākiem vietējiem tirgiem.
76
Otrkārt, ciktāl Martinair apgalvo, ka šīs lietas apstākļos piemaksu pārnešana bija atkarīga no ekspeditoru un nosūtītāju neatkarīga lēmuma, tā patiesībā aicina Tiesu no jauna izvērtēt faktus, kurus Vispārējā tiesa ir izklāstījusi un novērtējusi pārsūdzētā sprieduma 179.–182. punktā, bet neapgalvo to sagrozīšanu. Ņemot vērā šā sprieduma 57. punktā atgādināto judikatūru, šī argumentācija tātad jānoraida kā nepieņemama.
77
No iepriekš minētā izriet, ka šā sprieduma 46.–48. punktā izklāstītā Martinair argumentācija daļā, kādā tā nav atzīstama par nepieņemamu šā sprieduma 58.–60., 62.–64. un 76. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, jānoraida kā nepamatota.
78
Trešām kārtām, jāatgādina, ka no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta, lasot to kopsakarā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu, izrietošais pienākums norādīt pamatojumu liek Vispārējai tiesai skaidri un nepārprotami darīt zināmu tās izmantoto argumentāciju, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (spriedumi, 2013. gada 11. aprīlis, Mindo/Komisija, C‑652/11 P, EU:C:2013:229, 29. punkts, kā arī 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija, C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 113. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
79
Tomēr šis pienākums neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku izteiktie argumenti. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt motīvus, uz kuriem pamatojas Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu kontroli apelācijas tiesvedībā (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 372. punkts, kā arī 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija, C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 114. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
80
Jāatgādina arī, ka minētais pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par motīvu pamatotību, kurš attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības (spriedumi, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 67. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, UPL Europe un Indofil Industries (Netherlands)/Komisija, C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
81
Apgalvojot, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā vietā, lai pierādītu pietiekamas un nepastarpinātas saiknes ar EEZ esību, esot balstījusies uz virkni prezumētu, spekulatīvu un tātad nepārbaudāmu seku, Martinair patiesībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 139.–143. punktā izklāstīto motīvu pamatotību. Tādējādi šāds apgalvojums nevar pamatot iebildumu par to, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
82
No iepriekš minētā izriet, ka vienīgā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otro pamata daļu, kas attiecas uz darbību, kuras saistītas ar ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, ticamām sekām
Lietas dalībnieku argumenti
83
Attiecībā uz sekām, kas jāaplūko raksturīgo seku kritērija pārbaudē, Martinair apgalvo, ka papildus prasībām par seku, ko rīcība rada konkurencei, paredzamību, būtiskumu un nepastarpinātību jāņem vēra prasība ar šādu seku ticamību. Ticamības prasība esot stingrāka nekā vienkāršs fakts, ka attiecīgajai rīcībai “var” būt sekas EEZ teritorijā. Lai Komisija varētu konstatēt savu kompetenci, esot prasīta ne tikai iespējamība, bet arī lai būtu vairāk ticams nekā neticams, ka sekas materializēsies EEZ teritorijā.
84
Šajā ziņā, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, esot pieļāvusi tiesību kļūdu un neesot ievērojusi LESD 101. pantu, pārsūdzētā sprieduma 128.–132. punktā uzskatīdama, ka attiecīgā pārkāpuma kvalificēšana par pārkāpumu “mērķa dēļ” padarīja lieku jebkādu novērtējumu par to, cik ticama ir seku rašanās EEZ. Tādējādi Vispārējā tiesa minētā sprieduma 133. punktā esot kļūdaini noraidījusi Martinair šajā ziņā izvirzīto argumentāciju.
85
No apstākļa, ka noteikta veida rīcības mērķis parasti ir ierobežot konkurenci, nevarot secināt, ka tā automātiski rada konkurences ierobežojumu iekšējā tirgū. Protams, neesot jāpierāda, ka pastāv reālas sekas EEZ teritorijā. Tomēr, lai konstatētu Komisijas kompetenci attiecībā uz rīcību ārpus EEZ, raksturīgo seku kritērijs tai liekot pierādīt, ka šai rīcībai ticami varētu būt sekas EEZ, un to Komisija neesot analizējusi strīdīgajā lēmumā, savukārt Vispārējā tiesa to arī neesot pārbaudījusi. To, ka attiecīgās rīcības mērķis bija ierobežot konkurenci iekšējā tirgū, Vispārējā tiesa esot konstatējusi, pirms tā ņēma vērā faktu, ka šī rīcība veikta un īstenota ārpus EEZ. Tā kā Martinair nekontrolē nedz cenas, ko ekspeditori piemēro nosūtītājiem, nedz cenas, kas noteiktas patērētājiem EEZ, tās “ienākošās rīcības” mērķis neesot bijis ierobežot konkurenci EEZ teritorijā.
86
Ja būtu atzīstams par pamatotu Vispārējās tiesas apgalvojums, ka konkurences ierobežojuma kvalifikācija par ierobežojumu “mērķa dēļ” nozīmē, ka pastāv ticamas sekas iekšējā tirgū, LESD 101. pants būtu piemērojams jebkurai koluzīvai rīcībai neatkarīgi no tā, kur tā notiek, vai tā tiek īstenota un vai tā rada sekas. Šāda LESD 101. panta interpretācija nevarot būt pareiza, un turklāt ar to tiktu pārkāpti vispārējie starptautisko tiesību principi.
87
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa esot kļūdaini atturējusies novērtēt ticamību pieņēmumiem, uz kuriem balstīts Komisijas secinājums par strīdīgajā lēmumā prezumētām netiešām sekām EEZ teritorijā.
88
Pārsūdzētā sprieduma 141. punktā tā esot konstatējusi, ka, ciktāl ekspeditori no strīdīgās aizliegtās vienošanās izrietošās iespējamās papildu izmaksas pārnes uz savu pakalpojumu kopumu cenu, šīs sekas var materializēties EEZ teritorijā. Taču Komisija neesot nedz izvērtējusi šīs Vispārējās tiesas norādītās sekas, nedz ņēmusi vērā šo pieņēmumu netiešos analītiskos un faktiskos apstākļus, un šo faktu Komisija pat neapstrīdot. Pirmkārt, Komisija neesot pārbaudījusi, vai strīdīgā rīcība ir izraisījusi gaisa pārvadājumu pakalpojumu cenu pieaugumu tirgos ārpus EEZ. Otrkārt, pat ja tiktu pierādīta ietekmes uz konkurenci esība, Komisija neesot ne pierādījusi, ne pat pārbaudījusi, vai runa ir par ekspeditoriem radušos kopējo izmaksu pieaugumu un – apstiprinošas atbildes gadījumā – kāds bija šo seku vai šī cenu pieauguma mērogs. Treškārt, pat ja tiktu pieņemts, ka ekspeditori būtu cietuši no izmaksu pieauguma, Komisija neesot nedz secinājusi, nedz pat pārbaudījusi iespējamību, ka ekspeditori šīs augstākas izmaksas būtu pārnesuši uz saviem klientiem, proti, nosūtītājiem, kas atrodas ārpus EEZ. Ceturtkārt, pat ja tiktu pieņemts, ka ir notikusi šāda izmaksu pārnešana, kas turklāt būtu hipotētiska un, iespējams, nenozīmīga, Komisija neesot pārbaudījusi, vai nosūtītāji būtu attiecīgi paaugstinājuši savas cenas. Civillietās par zaudējumu atlīdzību, kas tiek izskatītas valsts tiesās, nosūtītāji un ekspeditori, kuri atrodas ārpus EEZ teritorijas un EEZ teritorijā, turklāt apgalvojot, ka tie nav pārnesuši “papildu izmaksas”, kas eventuāli izrietētu no strīdīgās rīcības.
89
Tā kā nav veikta nekāda izmeklēšana par papildu izmaksu, kas rastos patērētājiem EEZ, ticamību un mērogu, sekas, uz kurām Komisija balsta savu kompetenci, jau pēc definīcijas esot hipotētiskas un spekulatīvas. Neesot pierādīts, cik lielā mērā rīcība ienākošo kravu pārvadājumu jomā palielināja kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējās cenas, par kurām izrakstīti rēķini ekspeditoriem, no vienas puses, un cik lielā mērā šis pieaugums izraisīja augstākas cenas nosūtītājiem un tika pārnests uz patērētājiem, kuri pērk EEZ importētās preces, no otras puses. Tomēr, neveicot rūpīgu novērtējumu, nevar pieņemt, ka augšupējo cenu pieaugums tieši izraisa lejupējo cenu pieaugumu.
90
Sekas, uz kurām atsaucas Komisija un kuras Vispārējā tiesa ir atzinusi bez atrunām, tātad esot tikai hipotētiskas vai katrā ziņā nenozīmīgas un to ticamība neesot pietiekama, lai radītu raksturīgās sekas. Vispārējās tiesas secinājumi esot balstīti uz pieņēmumu, ka ekspeditori ir pārnesuši izmaksas, kā arī uz prezumpciju, ka nosūtītāji veic papildu pārnešanu, bet neesot pamatota viena vai otra no šiem pieņēmumiem ticamība, lai gan ir ievērojams skaits pierādījumu, ar kuriem tā tiek apšaubīta. Uzskatīdama, ka rīcības ticamas sekas EEZ teritorijā var tikt konstatētas, pamatojoties uz spekulatīviem kritērijiem un vērtējumiem, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, katrā ziņā esot pieļāvusi tiesību kļūdu un esot pārkāpusi LESD 101. pantu.
91
Komisija uzskata, ka šī pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Tiesas vērtējums
92
Pirmām kārtām, jāuzsver, ka no šā sprieduma 51. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka nosacījums par raksturīgo seku “ticamību”, uz kuru atsaucas Martinair, neatšķiras no nosacījuma par šo seku paredzamību, jo saskaņā ar šo judikatūru, lai būtu izpildīts nosacījums par paredzamības prasību, pietiek, ja tiek ņemtas vērā rīcības iespējamās sekas uz konkurenci. Tātad Martinair kļūdaini apgalvo, ka ticamības prasība ir kritērijs, kas papildina paredzamības, būtiskuma un nepastarpinātības kritērijus. Tāpēc Martinair nav pamata pārmest Vispārējai tiesai, kā izklāstīts šā sprieduma 83. punktā, ka tā neesot pārbaudījusi ietekmes uz importēto preču cenām ticamību, lai gan pārsūdzētā sprieduma 144.–163. punktā Vispārējā tiesa ir analizējusi šīs ietekmes paredzamo raksturu.
93
Otrām kārtām, jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 128. punktā ir minējusi, ka tādas rīcības gadījumā, kuru Komisija, kā tas ir šajā lietā, uzskata par tik kaitīgu konkurencei iekšējā tirgū vai EEZ teritorijā, ka to var kvalificēt par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ” LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē, raksturīgo seku kritērija piemērošanai nevar būt nepieciešams pierādīt konkrētas sekas, kas vajadzīgas rīcības kvalificēšanai par konkurences ierobežojumu “seku dēļ” šo tiesību normu izpratnē.
94
Līdzīgi Vispārējā tiesa minētā sprieduma 132. punktā ir norādījusi, ka raksturīgo seku kritērija interpretācija, kādu šķietami piedāvā Martinair, proti, ka tas prasītu pierādījumu par strīdīgās rīcības konkrētām sekām pat tad, ja runa ir par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ”, nozīmētu, ka Komisijas kompetence konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu un sodīt par to tiktu pakļauta nosacījumam, kuram nav pamata minēto normu formulējumā.
95
Minētā sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Martinair, pirmkārt, nebija pamata pārmest Komisijai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, lai gan strīdīgā lēmuma 917., 1190. un 1277. apsvērumā Komisija bija norādījusi, ka tai nav pienākuma izvērtēt strīdīgās rīcības pretkonkurences sekas, ņemot vērā tās pretkonkurences mērķi, un, otrkārt, no šiem apsvērumiem nevarēja arī secināt, ka Komisija, lai piemērotu šo kritēriju, nav veikusi nekādu analīzi par minētās rīcības radītajām sekām iekšējā tirgū vai EEZ teritorijā.
96
Tomēr, kā liecina jau pārsūdzētā sprieduma 133. punktā otrām kārtām izklāstītie motīvi, no minētajiem Martinair apstrīdētajiem punktiem nevar secināt, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka attiecīgā pārkāpuma kvalificēšana par pārkāpumu “mērķa dēļ” padarītu lieku jebkādu vērtējumu par tādu iespējamo seku rašanos EEZ teritorijā, kas ļautu noteikt Komisijas kompetenci LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu piemērot rīcībai ārpus EEZ.
97
Proti, no pārsūdzētā sprieduma 124.–142. punkta kopumā izriet, ka minētajos apstrīdētajos punktos Vispārējā tiesa ir vienīgi noraidījusi argumentāciju, ko tai bija iesniegusi Martinair un kas īsumā izklāstīta minētā sprieduma 107. un 108. punktā. Tādējādi šajos punktos Vispārējā tiesa izklāstīja iemeslus, kuru dēļ Martinair kļūdaini apgalvo – tas, ka strīdīgā lēmuma 917. apsvērumā Komisija norādījusi, ka tā nav veikusi nekādu aplūkojamo pretkonkurences darbību pretkonkurences seku vērtējumu, nozīmējot, ka Komisija šo darbību rakstura dēļ nav izvērtējusi, vai tām bija tāda ietekme uz konkurenci Savienībā vai EEZ, kas ļautu pamatot Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem no raksturīgo seku kritērija skatpunkta.
98
Pirmkārt, būtībā atbildot, ka raksturīgo seku kritērijs, kas tiek izmantots, lai pamatotu Komisijas eksteritoriālo kompetenci, atšķiras no jautājuma par to, vai strīdīgo aizliegto vienošanos var kvalificēt kā konkurences ierobežojumu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Kā norādījis arī ģenerāladvokāts secinājumu 42. punktā, raksturīgo seku kritērijs, kas var būt pamats – atbilstoši starptautiskajām publiskajām tiesībām – Komisijas kompetencei eksteritoriāli piemērot Savienības un EEZ konkurences tiesību normas, nesakrīt ar materiāltiesisku kritēriju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ vai seku dēļ Savienības vai EEZ iekšējā tirgū, kuram ir pakļauta Komisijas kompetence konstatēt šo konkurences tiesību normu pārkāpumu un sodīt par to saskaņā ar Savienības tiesībām.
99
Otrkārt, Vispārējās tiesas analīze, kuras mērķis bija noteikt, vai Komisija pareizi uzskatījusi, ka raksturīgo seku kritērijs šajā lietā ir izpildīts, tika izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 144.–184. punktā attiecībā uz saskaņošanu saistībā ar ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, aplūkojot to atsevišķi, un 185.–196. punktā attiecībā uz vienoto un turpināto pārkāpumu kopumā.
100
Šajos apstākļos Martinair kļūdaini izprot pārsūdzēto spriedumu, kad apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, esot pieļāvusi tiesību kļūdu un neesot ievērojusi LESD 101. pantu, uzskatīdama, ka attiecīgā pārkāpuma kvalificēšana par pārkāpumu “mērķa dēļ” padarīja lieku jebkādu vērtējumu par iespējamo seku rašanos EEZ, lai noteiktu Komisijas kompetenci attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem. Tādēļ šā sprieduma 84.–86. punktā izklāstītā argumentācija jānoraida kā nepamatota.
101
Trešām kārtām, attiecībā uz šā sprieduma 87.–90. punktā izklāstīto argumentāciju vispirms jākonstatē, ka, ciktāl Martinair ar to apgalvo, ka strīdīgajā lēmumā ir pieļautas nepilnības, šī argumentācija ir vērsta nevis pret pārsūdzēto spriedumu, bet gan pret strīdīgo lēmumu. Tātad šajā daļā minētā argumentācija jānoraida kā nepieņemama (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 29. jūnijs, TUIfly/Komisija, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
102
Tālāk jākonstatē, ka pretēji tam, ko vedina domāt Martinair sniegtā argumentācija, Vispārējās tiesas veiktā analīze par pieņēmumiem, uz kuriem balstīts Komisijas secinājums par strīdīgās aizliegtās vienošanās raksturīgajām sekām EEZ teritorijā, neaprobežojas tikai ar pārsūdzētā sprieduma 141. punktā izdarīto konstatējumu, bet ir veikta 124.–142. punktā. Taču šie punkti konkrēti attiecas uz jautājumu, vai papildu izmaksas, kas nosūtītājiem varēja rasties, un EEZ teritorijā importēto preču sadārdzināšanās, kas varēja no tām izrietēt, ir vienas no sekām, kuras izraisīja strīdīgā rīcība un uz kurām Komisija varēja pamatoti balstīties, piemērojot raksturīgo seku kritēriju. Turklāt minētā sprieduma 144.–184. punktā Vispārējā tiesa, ņemot vērā argumentāciju, ko tai bija iesniegusi Martinair, analizēja, vai šīm sekām ir prasītais paredzamais, būtiskais un nepastarpinātais raksturs.
103
Tajā pašā laikā, runājot it īpaši par pārsūdzētā sprieduma 141. punktu, jāatgādina, ka šajā punktā Vispārējā tiesa no saviem iepriekšējos punktos izdarītajiem konstatējumiem secināja – ciktāl ekspeditori strīdīgās aizliegtās vienošanās rezultātā radušās iespējamās papildu izmaksas pārnes uz savu pakalpojumu kopumu cenām, vienotais un turpinātais pārkāpums, ciktāl tas attiecas uz ienākošajiem maršrutiem, it īpaši var ietekmēt konkurenci, kurā savstarpēji iesaistās ekspeditori, piesaistot šo nosūtītāju klientus, un tātad ietekme uz importēto preču cenām var materializēties iekšējā tirgū vai EEZ teritorijā.
104
Būtībā apgalvojot, ka minētais 141. punkts ir kļūdains, un šajā ziņā izvirzot šā sprieduma 88.–90. punktā izklāstītos argumentus, Martinair patiesībā vēlas no jauna apšaubīt Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru Komisijai, pirmkārt, raksturīgo seku kritērija piemērošanas nolūkā bija pamats ņemt vērā ietekmi uz importēto preču cenām un, otrkārt, Komisija bija pietiekami pierādījusi, ka šīm sekām bija nepieciešamās īpašības, lai tās varētu uzskatīt tostarp par būtiskām un nepastarpinātām. Tātad šī argumentācija neatšķiras no tās, kas izvirzītaMartinair vienīgā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas pamatojumam. No pirmās pamata daļas analīzes izriet, ka Martinair nav izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisijai šajā nolūkā bija pamats konstatēt šīs sekas.
105
Visbeidzot, ja tiktu pieņemts, ka ar tēzi, ka Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi ietekmes uz importēto preču cenām ticamību, Martinair patiesībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi šīs ietekmes paredzamību, pietiek ar norādi, ka jautājumu par to, vai šai ietekmei bija paredzams raksturs, kas prasīts, lai piemērotu raksturīgo seku kritēriju šā sprieduma 51. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, Vispārējā tiesa analizēja pārsūdzētā sprieduma 144.–163. punktā, uz kuriem šī pamata daļa neattiecas.
106
No iepriekš minētā izriet, ka vienīgā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par trešo pamata daļu, kas attiecas uz pamatojuma aizstāšanu un prettiesisku pierādīšanas pienākuma apvēršanu
Lietas dalībnieku argumenti
107
Martinair norāda, ka raksturīgo seku kritērija visaptverošs vērtējums ir ietverts tikai strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā. Savukārt pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa esot veltījusi 101.–197. punktu, lai apstiprinātu, ka šis kritērijs ir izpildīts, šajos punktos izvērsdama argumentāciju, kas balstīta uz pierādījumiem un argumentiem, kurus Komisija nebija sniegusi ne strīdīgajā lēmumā, ne tiesvedībā Vispārējā tiesā. Tomēr Vispārējai tiesai nekādi neesot atļauts novērst tās kontrolei nodotā tiesību akta pamatojuma nepilnības vai aizstāt šī tiesību akta autora pamatojumu ar savējo.
108
Šajā ziņā, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 144.–163. punktā Vispārējā tiesa – pamatojoties uz konstatējumu, ko Komisija nebija izdarījusi ne strīdīgajā lēmumā, ne tiesvedībā Vispārējā tiesā, – esot izvērtējusi, cik paredzams ir tas, ka cenas, kas it kā noteiktas ienākošajiem pakalpojumiem augšposmā, tiks pārnestas uz lejupējo nosūtīto preču tirgu. It īpaši fakts, ka minētajā lēmumā ir norādīts, ka kravu pārvadājumu pakalpojumu izmaksas ir resursu izmaksas, neesot pielīdzināms apgalvojumam, ka kravu pārvadājumu pakalpojumu cenas ir “mainīgās izmaksas, kas ietekmē robežizmaksas”. Tātad pārsūdzētā sprieduma 156. punktā Vispārējā tiesa esot aizstājusi Komisijas pamatojumu ar savējo.
109
Turklāt Vispārējā tiesa esot noraidījusi argumentu, saskaņā ar kuru savienoto trauku efekts papildu izmaksu pārnešanu padarītu neparedzamu, lai gan Komisija esot skaidri atteikusies pārbaudīt šo efektu. Tomēr Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā šo analīzes trūkumu un minētā efekta pierādīšanas pienākumu esot noteikusi Martinair, lai gan tieši Komisijai esot bijis jānosaka sava teritoriālā kompetence, pamatojoties uz paredzamām sekām. Tātad tieši Komisijai esot bijis jāpierāda, ka ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu izmaksas var tikt pārnestas uz EEZ patērētājiem. Tas, ka Martinair izvēlējās iesniegt ekonomisku pētījumu, neietekmējot jautājumu par šo pienākumu.
110
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 164.–174. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apgalvotā cenu noteikšana ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem rada būtiskas sekas EEZ un ka šo konstatējumu pamato tādas pārkāpuma iezīmes kā ilgums, tvērums un raksturs. Taču nevienu no šīm īpašībām Komisija neesot norādījusi, lai pamatotu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu ietekmes uz konkurenci EEZ teritorijā būtisko raksturu.
111
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 172. punktā ietvertais Vispārējās tiesas konstatējums, saskaņā ar kuru kravu pārvadājumu pakalpojumu cena un tātad attiecīgās piemaksas ir svarīgs pārvadājamo preču izmaksu elements, kas ietekmē to pārdošanu, neesot pierādīts. Iepriekšējā šā sprieduma punktā minētās iezīmes, kas norādītas strīdīgajā lēmumā, attiecoties nevis uz sekām EEZ, ko rada ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu cenas, bet gan uz vienoto un turpināto pārkāpumu, kuram ir tieša ietekme EEZ, izmantojot preču pārvadājumus uz ārvalstīm. Minētajā lēmumā neesot ietverts neviens konstatējums par ietekmes būtisko raksturu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem EEZ teritorijā, un neesot minēts neviens pierādījums par apgalvotajām šīs rīcības sekām, kuras Vispārējai tiesai ļautu apgalvot to, kas nospriests pārsūdzētā sprieduma 172. punktā. Proporcionālai daļai, kādu piemaksas veido kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējā cenā, šajā ziņā neesot nozīmes, un neviens lietas materiālu elements nepierādot saikni starp piemaksām un importēto preču izmaksām. Tādējādi Vispārējā tiesa, lai nonāktu pie 172. punktā ietvertā konstatējuma, Komisijas argumentāciju – kas neeksistē – faktiski esot aizstājusi ar savējo.
112
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 175.–183. punktā Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka apgalvotā cenu noteikšana ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem rada nepastarpinātas sekas EEZ teritorijā, neraugoties uz tādu neatkarīgu dalībnieku iesaistīšanos dažādos vērtības ķēdes posmos, kuriem pašiem būtu jālemj par šo cenu pārnešanu. Kā jau norādīts pirmajā pamata daļā, Komisija strīdīgajā lēmumā neesot pierādījusi cēloņsakarības ķēdi, bet gan netiešas sekas esot balstījusi uz spekulatīviem un nepārbaudāmiem pieņēmumiem. Tā kā neesot pierādījumu par apgalvoto seku nepastarpinātību un šāda nepastarpinātība pat neesot minēta strīdīgajā lēmumā, Vispārējās tiesas secinājums neesot pamatots.
113
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa nav pamatota.
Tiesas vērtējums
114
Ir taisnība, ka atbilstoši judikatūrai LESD 263. pantā paredzētās tiesiskuma kontroles tvērums attiecas uz visiem elementiem Komisijas lēmumos par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa nodrošina gan tiesību, gan faktu ziņā padziļinātu kontroli – prasītāja izvirzīto pamatu gaismā un ņemot vērā visus prasītāja izvirzītos elementus kopā. Tomēr šajā kontrolē Savienības tiesas nekādā gadījumā nevar aizstāt aplūkojamā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (spriedums, 2024. gada 4. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie un Pampus Industriebeteiligungen/Komisija, C‑70/23 P, EU:C:2024:580, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
115
Tātad Vispārējā tiesa nedrīkst aizpildīt robu apstrīdētā akta pamatojumā ar savu pamatojumu tādējādi, ka tās pārbaude neattiecas ne uz vienu šajā aktā rodamo vērtējumu (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, UEFA/Komisija, C‑201/11 P, EU:C:2013:519, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
116
Tomēr, ja Vispārējā tiesa tikai atbild uz tajā notiekošajā tiesvedībā izvirzīto argumentāciju un tādējādi izskaidro apstrīdētā akta pamatojumu, nevar uzskatīt, ka tā ar savu pamatojumu aizstāj šī tiesību akta autora pamatojumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. jūnijs, Deltafina/Komisija, C‑578/11 P, EU:C:2014:1742, 56. punkts, un 2023. gada 23. novembris, Ryanair/Komisija, C‑209/21 P, EU:C:2023:905, 49. punkts).
117
Aplūkojamajā gadījumā jāatgādina, kā tas jau norādīts šā sprieduma 53. punktā, ka pirmais motīvs, uz kuru Komisija balstījusies strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā, lai pamatotu konstatējumu par raksturīgo seku kritērija izpildi šajā lietā, ir ietekme uz importēto preču cenām.
118
Šajā ziņā, pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumiem pret pārsūdzētā sprieduma 144.–163. punktu, kuros Vispārējā tiesa izvērtējusi nosacījumu par šīs ietekmes paredzamo raksturu, vispirms jānorāda, ka šajos punktos Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz strīdīgā lēmuma 14., 17., 70., 846., 874., 879., 899., 909., 1031., 1045., 1199. un 1208. apsvērumu, vienlaikus atbildot uz argumentāciju, ko tai bija iesniegusi Martinair, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka šis nosacījums šajā lietā neesot izpildīts. Tātad Vispārējā tiesa, balstīdamās uz visiem strīdīgā lēmuma apsvērumiem kopumā un savu vērtējumu par Martinair izvirzītajiem argumentiem, pārsūdzētā sprieduma 163. punktā pamatoja secinājumu, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka minētā ietekme bija paredzama.
119
Turpinot – saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 156. punktu, pret kuru konkrēti vēršas Martinair, ir taisnība, ka minētajā punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka kravu pārvadājumu pakalpojumu cena ir ražošanas faktors ekspeditoriem un ka runa ir par mainīgām izmaksām, kuru pieaugums principā izraisa to robežizmaksu pieaugumu, kuras ekspeditori ņem vērā, nosakot cenas. Tomēr Vispārējā tiesa šo konstatējumu ir balstījusi tieši uz strīdīgā lēmuma 14. un 70. apsvērumu un, izmantojot izteicienu “no tā izriet”, skaidri norādījusi, ka šis konstatējums nav šo apsvērumu formulējuma vienkārša pārņemšana, bet gan izriet no minētās tiesas izpratnes par šiem strīdīgā lēmuma fragmentiem. Martinair taču neapgalvo, ka ar šādu izpratni Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi minēto lēmumu. Tādējādi Vispārējā tiesa minētajā punktā ir tikai izskaidrojusi strīdīgā lēmuma pamatojumu un no tajā ietvertajiem elementiem izsecinājusi noteiktas norādes.
120
Visbeidzot jānorāda, kā to apgalvo Martinair, ka tieši Komisijai jāpierāda, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, un tātad jānosaka, ka attiecīgajām darbībām ir paredzamas, nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā vai, kā tas ir konkrētajā gadījumā, EEZ teritorijā. Taču Vispārējā tiesa nav pārkāpusi šo pierādīšanas pienākuma maiņas noteikumu, noraidīdama Martinair argumentu, saskaņā ar kuru savienoto trauku efekts papildu izmaksu pārnešanu padarītu neparedzamu, lai gan Komisija esot atteikusies pārbaudīt šo efektu.
121
Šajā ziņā, pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā izklāstījusi šīs paredzamības prasības tvērumu, Vispārējā tiesa 149. punktā konstatēja – izņemot, ja uzskata, ka degvielas piemaksas un drošības piemaksas pieaugumu pietiekami ticama savienoto trauku efekta dēļ kompensētu atbilstoša tarifu un citu piemaksu samazināšanās, šāds pieaugums principā varēja izraisīt ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējās cenas pieaugumu. Ir taisnība, ka Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka Martinair nav izdevies pierādīt, ka savienoto trauku efekts bija tik ticams, lai ietekmi uz importēto preču cenām padarītu neparedzamu. Tomēr pirms šī konstatējuma, konkrēti 146.–148. punktā, kā arī 149. punkta pirmajā teikumā ir ietverta analīze, kuras noslēgumā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz strīdīgā lēmuma 846., 909., 1199. un 1208. apsvērumā ietvertajiem elementiem, kas īsuma izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 146. un 147. punktā, secināja, ka apsūdzētie pārvadātāji varēja paredzēt, ka degvielas piemaksas un drošības piemaksas horizontāla noteikšana, kā arī atteikums maksāt komisijas maksu izraisīs ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējās cenas pieaugumu.
122
Tādējādi tikai pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija konstatējusi, ka strīdīgajā lēmumā Komisija ir pietiekami pierādījusi šāda pieauguma paredzamo raksturu, minētā tiesa pārbaudīja, vai Martinair, kas norādīja uz strīdīgā lēmuma prettiesiskumu šajā ziņā, iesniegusi pierādījumus, kuri ļautu atspēkot šo konstatējumu. Tā kā šajā nolūkā Martinair atsaucās uz ekonomisko ziņojumu un apgalvoja savienoto trauku efekta esību, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 151. punktā norādīja, ka šajā ekonomiskajā ziņojumā, pamatojoties uz pieņēmumiem par kravu pārvadājumu nozares darbību, ir secināts, ka teorētiski ir “iespējams”, ka šajā lietā šāds efekts materializēsies, bet minētā sprieduma 152. punktā – ka minētajā ekonomiskajā ziņojumā papildus neskaidriem un vispārīgiem apgalvojumiem nav ietverti nekādi konkrēti dati, kas varētu pamatot šo secinājumu.
123
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai jāsniedz pierādījumi, ar kuriem juridiski pietiekami var pierādīt konkurences tiesību pārkāpumu veidojošo faktu esību. Savukārt uzņēmumam, kas izvirza pamatu aizstāvībai pret šāda pārkāpuma konstatējumu, jāsniedz pierādījumi, ka šis aizstāvības pamats būtu jāapmierina. Tomēr, pat ja pierādīšanas pienākums saskaņā ar šiem principiem ir vai nu Komisijai, vai arī attiecīgajam uzņēmumam, viena lietas dalībnieka norādītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu un gadījumā, ja tas netiek izdarīts, var secināt, ka noteikumi par pierādīšanas pienākumu ir izpildīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
124
Šī judikatūra, kas balstīta uz vispārējiem pierādījumu iegūšanas noteikumiem, ir attiecināma uz situāciju, kurā Komisijai jākonstatē sava teritoriālā kompetence attiecībā uz rīcību, kuras izcelsme ir ārpus Savienības vai EEZ teritorijas.
125
Tātad, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa iepriekš bija konstatējusi, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi attiecīgā cenu pieauguma paredzamību, nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa, nospriežot šā sprieduma 122. punktā minēto, būtu prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu.
126
Pārējā daļā, ciktāl Martinair vēlas apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 150.–152. punktā ietverto Vispārējās tiesas vērtējumu par ekonomisko ziņojumu, uz kuru atsaucas šī sabiedrība, pietiek ar norādi, ka šāda argumentācija ir nepieņemama atbilstoši šā sprieduma 57. punktā atgādinātajai judikatūrai, jo Martinair neapgalvo, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi šī ziņojuma saturu.
127
No iepriekš minētā izriet, ka šā sprieduma 108. un 109. punktā izklāstītā argumentācija jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
128
Otrām kārtām, attiecībā uz iebildumiem pret pārsūdzētā sprieduma 164.–174. punktu, kuros ietverts Vispārējās tiesas vērtējums par ietekmes uz importēto preču cenām būtisko raksturu, jānorāda, pirmkārt, ka minētā sprieduma 167. punktā Vispārējā tiesa, atsaucoties uz strīdīgā lēmuma 1146., 1215. un 1217. apsvērumu, konstatēja, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma ilgums bija 21 mēnesis, ciktāl tas attiecās uz maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm, un 8 mēneši, ciktāl tas attiecās uz maršrutiem starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm. Tā arī konstatēja, ka tāds bija arī visu apsūdzēto pārvadātāju – izņemot Lufthansa Cargo un Swiss International Air Lines – dalības ilgums.
129
Pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka no strīdīgā lēmuma 889. apsvēruma, kuru tā citējusi minētajā punktā, izriet, ka degvielas piemaksa un drošības piemaksa ir vispārpiemērojami pasākumi, kuri nav specifiski vienam maršrutam un kuru mērķis ir bijis tikt piemērotiem visos maršrutos pasaules līmenī, tostarp maršrutos uz EEZ. Minētā sprieduma 169. punktā tā papildus norādīja – no strīdīgā lēmuma 1030. apsvēruma izriet, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma mērķis bija ierobežot konkurenci starp apsūdzētajiem pārvadātājiem, tostarp maršrutos starp EEZ un trešām valstīm, un ka 1208. apsvērumā Komisija bija secinājusi, ka dažādu cenas elementu noteikšana ir viens no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem, un ka tāpēc Komisija bija atzinusi, ka vienotam un turpinātam pārkāpumam būtu jāpiemēro smaguma koeficients, kas šā sprieduma 34. punktā minētajās pamatnostādnēs atrodas paredzētā “diapazona augšdaļā”.
130
Tātad nav pierādīts, ka, lai secinātu, ka ietekme uz importēto preču cenām ir būtiska, Vispārējā tiesa ir balstījusies uz strīdīgajā lēmumā nenorādītajām strīdīgās aizliegtās vienošanās īpašībām. Apstāklis, ka Komisija uz pārsūdzētā sprieduma 164.–174. punktā norādītajiem elementiem nebija skaidri atsaukusies strīdīgā lēmuma daļā, kas veltīta tās teritoriālās kompetences noteikšanai, nevar atspēkot šo konstatējumu, ņemot vērā šā sprieduma 115. punktā atgādināto judikatūru. Proti, minētajā judikatūrā ir vienīgi prasīts, lai Vispārējās tiesas pārbaude būtu saistīta ar tās kontrolei nodotajā aktā ietvertajiem vērtējumiem. Turklāt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 117. un 134. punkta, strīdīgā lēmuma 1045. apsvēruma pirmajā teikumā – kaut arī kodolīgi – bija ietverti elementi, kas ļāva Vispārējai tiesai pārbaudīt, vai Komisija ir noteikusi savu eksteritoriālo kompetenci, ievērojot raksturīgo seku kritēriju. Proti, tieši šie apstākļi, aplūkojot tos kopsakarā ar citiem strīdīgā lēmuma apsvērumiem, kas minēti tostarp pārsūdzētā sprieduma 167.–169. punktā, ļāva Vispārējai tiesai pārliecināties, ka Komisija patiešām bija pierādījusi šādu seku esību un it īpaši to paredzamību.
131
Otrkārt, ciktāl Martinair konkrēti apstrīd pārsūdzētā sprieduma 172. punktā ietverto konstatējumu, pietiek ar norādi, ka šis punkts, kas turklāt balstīts uz strīdīgā lēmuma 1031. apsvērumu, ir noslēguma punkts analīzē, kuru Vispārējā tiesa veikusi minētā sprieduma 170. un 171. punktā, un ka šī analīze, kā Vispārējā tiesa norādījusi 170. punktā, tika veikta tikai pilnības labad. Tā kā ar minētā sprieduma 164.–169. punktu pietiek, lai pamatotu secinājumu, kuru Vispārējā tiesa izdarījusi 174. punktā un saskaņā ar kuru Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka ietekmei uz importēto preču cenām ir nepieciešamais būtiskais raksturs, šī argumentācija jānoraida kā neiedarbīga. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas nolēmuma ad abundantiam motīviem, nevar būt pamats šī nolēmuma atcelšanai un tātad ir neiedarbīgi (spriedumi, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 537. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, thyssenkrupp/Komisija, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 263. punkts un tajā minētā judikatūra).
132
Tādēļ šā sprieduma 110. un 111. punktā izklāstītā argumentācija jānoraida kā daļēji nepamatota un daļēji neiedarbīga.
133
Trešām kārtām, attiecībā uz iebildumu pret pārsūdzētā sprieduma 175.–183. punktu, kuros Vispārējā tiesa izvērtējusi, vai Komisija ir pietiekami pierādījusi ietekmes uz importēto preču cenām nepastarpināto raksturu, pietiek ar konstatējumu, ka šis iebildums būtībā ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru Martinair ar vienīgā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu ir pierādījusi, ka konstatējumu par raksturīgām sekām Komisija bija balstījusi uz spekulatīviem un nepārbaudāmiem pieņēmumiem. Tomēr no šā sprieduma 51.–82. punkta izriet, ka šī premisa nav pamatota. Tāpēc arī minētais iebildums nav pamatots.
134
No visa iepriekš minētā izriet, ka vienīgā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama, daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota.
Par ceturto pamata daļu, kas attiecas uz vienotu un turpinātu pārkāpumu kā Komisijas teritoriālās kompetences pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
135
Martinair apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 186. un 188. punktā uzskatīdama, ka Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem var noteikt, pamatojoties uz vienotā un turpinātā pārkāpuma sekām kopumā, tostarp no tāda atsevišķa šī pārkāpuma elementa sekām, kas tika īstenots tieši EEZ tirgos.
136
Jēdziens “vienots un turpināts pārkāpums” esot procesuāls noteikums, kura mērķis ir atvieglot konkurences iestāžu pierādīšanas pienākumu, ļaujot tām savākt pierādījumus par pārkāpumu, kas aptver ilgu laikposmu un apvieno dažādas darbības, kuras veido vispārēju shēmu. Tomēr šis jēdziens nevarot paplašināt LESD piemērošanas jomu, jo tad Komisijas teritoriālā kompetence tiktu paplašināta, to attiecinot uz jebkuru rīcību, kas iekļaujas vispārējā shēmā, neatkarīgi no šīs rīcības vai tās seku īstenošanas vietas. Vispirms būtu jāpierāda, ka noteiktas darbības ietilpst LESD 101. panta ģeogrāfiskajā piemērošanas jomā. Tikai pēc tam varētu tikt konstatēts, ka šīs darbības ir daļa no vienota un turpināta pārkāpuma.
137
Atsauce uz 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) 57. punktu, ko Vispārējā tiesa sniegusi pārsūdzētā sprieduma 193. punktā, neļaujot pamatot kritērija par vienota un turpināta pārkāpuma esību kopumā nozīmīgumu, lai pierādītu, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, jo lietā, kurā taisīts minētais spriedums, aplūkotā rīcība un konkrētais tirgus nav salīdzināmi ar šajā lietā aplūkotajiem.
138
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa nav pamatota.
Tiesas vērtējums
139
Kā izriet it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 81. punkta, tiesvedībā Vispārējā tiesā Martinair apstrīdēja tikai Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, ciktāl tā attiecās uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem.
140
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 184. punktā secināja, ka Komisijai bija pamats uzskatīt, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts attiecībā uz saskaņošanu par ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, aplūkojot to atsevišķi, tātad Komisijas kompetence piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, ciktāl tā tikusi apstrīdēta, ir pierādīta. No tā izriet, ka tikai pilnības labad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 185.–196. punktā pārbaudīja, vai Komisijai, nosakot savu kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, strīdīgā lēmuma 1046. apsvērumā bija arī pamats atzīt, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, ņemot vērā vienotā un turpinātā pārkāpuma sekas kopumā.
141
Turklāt, kā izriet no vienīgā apelācijas sūdzības pamata pirmo trīs daļu analīzes, Vispārējā tiesa, izdarīdama šo secinājumu pārsūdzētā sprieduma 184. punktā, nav pieļāvusi apgalvotās tiesību kļūdas vai pamatojuma aizstāšanu.
142
Šajos apstākļos jākonstatē, ka vienīgā apelācijas sūdzības pamata ceturtā daļa attiecas uz pārsūdzētā sprieduma ad abundantiam motīviem. Tāpēc šī daļa jānoraida kā neiedarbīga saskaņā ar šā sprieduma 131. punktā atgādināto judikatūru.
143
Tā kā neviena no Martinair vienīgā apelācijas sūdzības pamata daļām nav apmierināta, šis pamats un tādējādi apelācijas sūdzība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
144
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
145
Saskaņā ar šā reglamenta 138. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
146
Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest Martinair atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums šai sabiedrībai saistībā ar tās vienīgo apelācijas sūdzības pamatu ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Martinair Holland NV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.