62014CC0267_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kādi nosacījumi un ierobežojumi ir Komisijas pilnvarām, pieņemot lēmumu, pieprasīt uzņēmumiem sniegt informāciju saistībā ar izmeklēšanu par iespējamiem ES konkurences noteikumu pārkāpumiem?
2. Būtībā tie ir galvenie jautājumi, kas izvirzīti Buzzi Unicem SpA
(turpmāk tekstā – “ Buzzi Unicem ” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) iesniegtajā apelācijas sūdzībā par Vispārējās tiesas spriedumu, ar kuru tā noraidīja prasību atcelt Komisijas lēmumu, kurš pieņemts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2) 18. panta 3. punktu, un kurā šim uzņēmumam ir pieprasīts sniegt ievērojamu informācijas daudzumu.
3. Ļoti līdzīgi jautājumi ir uzdoti arī trīs citās apelācijas sūdzībās, ko citi uzņēmumi, kuri darbojas cementa tirgū, iesnieguši par trim Vispārējās tiesas spriedumiem, kuros minētā tiesa arī lielākoties ir noraidījusi to pārsūdzības par Komisijas lēmumiem, kas ir analogi Buzzi Unicem
apstrīdētajam lēmumam. Arī pārējās trīs tiesvedībās šodien sniegšu savus secinājumus (3) . Tādējādi secinājumi šajā lietā ir jālasa kopā ar minētajiem pārējiem secinājumiem.
I – Atbilstošās tiesību normas
4. Regulas Nr. 1/2003 preambulas 23. apsvērumā ir noteikts:
“Komisijai jāpiešķir pilnvaras visā Kopienā pieprasīt sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai tiktu atklāts jebkāds līgums, lēmums vai saskaņota darbība, kas aizliegta ar [LESD 101. pantu], vai jebkāda dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas aizliegta ar [LESD 102. pantu]. Ja ir atbilstība Komisijas lēmumam, uzņēmumus nevar piespiest atzīt, ka tie izdarījuši pārkāpumu, bet jebkurā gadījumā tiem ir pienākums atbildēt uz jautājumiem par faktiem un sniegt dokumentus, pat ja šo informāciju var izmantot, lai attiecībā pret tiem vai citu uzņēmumu konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu.”
5. Regulas Nr. 1/2003 18. panta (“Informācijas pieprasījumi”) attiecīgajā daļā ir paredzēts:
“1. Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju.
2. Ja tiek nosūtīts vienkāršs pieprasījums pēc informācijas uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija, un sodus, kuri paredzēti 23. pantā par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu.
3. Ja Komisija pieprasa uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju ar lēmumu, tā paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz. Tā arī norāda sodus, kas paredzēti 23. pantā, un norāda vai uzliek sodus, kas paredzēti 24. pantā. Turklāt tā norāda Eiropas Kopienu Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu.
[..]”
II – Tiesvedības priekšvēsture
6. Komisija, rīkojoties saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu, 2008. un 2009. gadā veica vairākas pārbaudes vairāku cementa rūpniecībā strādājošu uzņēmumu telpās, tostarp Buzzi Unicem
telpās, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzējas tieši vai netieši kontrolētu divu uzņēmumu Dyckerhoff AG
un Cimalux SA
telpās. Šīm pārbaudēm 2009. un 2010. gadā sekoja vairāki informācijas pieprasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu.
7. 2010. gada 5. novembra vēstulē Komisija informēja Buzzi Unicem
par savu nodomu nosūtīt tai lēmumu par informācijas pieprasīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un nosūtīja jautājumu lapas projektu, ko tā plānoja pievienot šī lēmuma pielikumā. Buzzi Unicem
Komisijai iesniedza savus apsvērumus 2010. gada 17. novembrī.
8. 2010. gada 6. decembrī Komisija paziņoja Buzzi Unicem
par savu lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu un Regulas (EK) Nr. 773/2004 2. pantu (4) uzsākt lietu pret Buzzi Unicem, kā arī septiņiem citiem uzņēmumiem aizdomās par LESD 101. panta pārkāpumiem saistībā ar ierobežojumiem importa precēm, kas EEZ tikušas ievestas no valstīm ārpus EEZ, tirgus sadali, cenu saskaņošanu un saistīto pret konkurenci vērsto praksi cementa tirgū un ar to saistīto produktu tirgos.
9. 2011. gada 30. martā Komisija pieņēma 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2356, galīgā redakcija, procedūrā saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
10. Apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, lai izpildītu savus pienākumus atbilstoši šai regulai, tā ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju (apstrīdētā lēmuma preambulas 3. apsvērums). Pēc tam, norādot, ka prasītāja ir informēta par Komisijas nodomu pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un ka prasītāja jau ir iesniegusi savus apsvērumus par šo jautājumu lapas projektu (apstrīdētā lēmuma preambulas 4. un 5. apsvērums), Komisija ar lēmumu pieprasīja apelācijas sūdzības iesniedzējai atbildēt uz I pielikumā iekļauto jautājumu lapu. I pielikumu veidoja 79 lappuses un 11 jautājumu kopas. Norādījumi par atbildēm uz šīs jautājumu lapas jautājumiem bija iekļauti II pielikumā, bet atbildes veidnes bija iekļautas III pielikumā.
11. Komisija arī vērsa uzmanību uz iespējamiem pārkāpumiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērums), ko tā aprakstīja šādi: “iespējamie pārkāpumi skar tirdzniecības plūsmu ierobežojumus Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), ieskaitot ierobežojumus importa precēm, kuras EEZ ievestas no valstīm ārpus EEZ, tirgus sadali, cenu saskaņošanu un ar tām saistīto pret konkurenci vērsto praksi cementa tirgū un saistīto produktu tirgos”. Atsaucoties uz pieprasītās informācijas raksturu un apjomu, kā arī iespējamo konkurences noteikumu pārkāpumu nopietnību, Komisija uzskatīja par lietderīgu dot apelācijas sūdzības iesniedzējai 12 nedēļu laiku, lai tā atbildētu uz pirmajām 10 jautājumu kopām, un 2 nedēļas, lai tā atbildētu uz 11. kopu (apstrīdētā lēmuma preambulas 8. apsvērums).
12. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas saturs ir šāds:
“1. pants
Buzzi Unicem SpA
un tās meitasuzņēmumiem, kuri atrodas Eiropas Savienībā un kurus tā tieši vai netieši kontrolē, ir jāiesniedz šī lēmuma I pielikumā minētā informācija, ievērojot tā II un III pielikumā norādīto formu, par 1. līdz 10. jautājumu – ne vēlāk kā divpadsmit nedēļu laikā, bet par 11. jautājumu – divu nedēļu laikā no šī lēmuma paziņošanas dienas. Visi pielikumi ir šī lēmuma neatņemama sastāvdaļa.
2. pants
Šis lēmums ir adresēts Buzzi Unicem SpA un tās meitasuzņēmumiem, kuri atrodas Eiropas Savienībā un kurus tā tieši vai netieši kontrolē.”
III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
13. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2011. gada 10. jūnijā, Buzzi Unicem
cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
14. Ar atsevišķu pieteikumu tajā pašā dienā Buzzi Unicem
lūdza lietu izskatīt paātrinātā procesā, kas paredzēts Vispārējās tiesas Reglamenta 76.a pantā. Ar 2011. gada 14. septembra lēmumu Vispārējā tiesa šo pieteikumu noraidīja.
15. Ar 2014. gada 14. marta spriedumu lietā T‑297/11 Buzzi Unicem /Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) (5) Vispārējā tiesa prasību noraidīja un piesprieda Buzzi Unicem
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV – Tiesvedība Tiesā un prasījumi
16. Apelācijas sūdzībā, kas Tiesā iesniegta 2014. gada 23. maijā, Buzzi Unicem
prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt spriedumu lietā T‑297/11;
– atcelt Komisijas Lēmumu C(2011) 2356, galīgā redakcija, procedūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti);
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmās un apelācijas instances tiesā.
17. Savukārt Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– noraidīt apelācijas sūdzību;
– piespriest Buzzi Unicem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Apelācijas sūdzības pamatu vērtējums
18. Buzzi Unicem izvirza piecus apelācijas pamatus. Vispārīgi runājot, šie apelācijas pamati ir saistīti ar to, vai Vispārējā tiesa pareizi interpretējusi Komisijas pilnvaras pieprasīt informāciju saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003.
19. Galvenās tiesību normas un judikatūra, kas attiecas uz Komisijas pilnvarām pieprasīt informāciju, ir aplūkotas manos secinājumos lietā HeidelbergCement /Komisija (6), kas arī tiek sniegti šodien.
20. Šajā kontekstā izvērtēšu apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos apelācijas pamatus.
A – Informācijas pieprasījuma nolūks
1) Lietas dalībnieku argumenti
21. Pirmajā apelācijas pamatā Buzzi Unicem
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, noraidot Buzzi Unicem
pamatu, kurā ir pārmests neatbilstošs apstrīdētā lēmuma pamatojums, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. It īpaši apstrīdētajā lēmumā esot pietrūcis pietiekamas informācijas par Komisijas izmeklēšanas aptvertajiem iespējamajiem pārkāpumiem un laikposmu. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, Vispārējā tiesa tāpat ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo uzskatīja, ka vienkārša atsauce uz lēmumu par procedūras uzsākšanu ir pietiekama, lai izpildītu prasību norādīt pamatojumu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzēto spriedumu ir ietekmējis arī neatbilstošs pamatojums, ciktāl daži argumenti par šo jautājumu ir tikuši noraidīti bez pieņemama skaidrojuma.
22. Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo patiesībā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza jautājumus par faktiem, kas maskēti par tiesību jautājumiem. Pakārtoti Komisija apgalvo, ka šis pamats ir jānoraida. Komisija uzsver, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu, un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru esot pareizi uzskatījusi, ka ES tiesību akta pamatojumā var atsaukties arī uz citiem tiesību aktiem.
2) Vērtējums
23. Vispirms, manuprāt, ir jākonstatē, ka Komisijas ierosinātais pamats par nepieņemamību ir noraidāms. Ar savu pirmo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz divām kļūdām, kuras abas ir saistītas ar pamatojuma atbilstību attiecīgi apstrīdētajā lēmumā un pārsūdzētajā spriedumā. Lai izskatītu šos prasījumus, Tiesai nav vēlreiz jāvērtē pirmajā instancē konstatētie fakti vai pierādījumi, kas iesniegti šīs t iesvedības kontekstā, bet tikai jāizskata tiesību jautājumi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu un LESD 296. pantu.
24. Uzskatu arī, ka ir jānoraida šī apelācijas pamata otrā daļa. Pārsūdzētā sprieduma 31.–38. punktā ir ietverts atbilstošs paskaidrojums par iemesliem, kāpēc Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietverts atbilstīgs pamatojums.
25. Un pretēji, uzskatu par pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmā apelācijas pamata pirmo daļu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
26. Sākumā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības iestāžu aktu pamatojumam, kas prasīts LESD 296. pantā, ir jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami jāuzrāda tās iestādes argumentācija, kas pieņēmusi attiecīgo aktu, tādā veidā, lai ieinteresētās personas varētu saprast veiktā pasākuma pamatojumu un ES tiesas – veikt šā pamatojuma tiesiskuma pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā visus konkrētā gadījuma apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas LESD 296. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (7) .
27. Par lēmumiem, kuros dots rīkojums veikt pārbaudi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu, Tiesa nesen apstiprināja, ka Komisijai šādu lēmumu adresātiem nav jāpaziņo visa tās rīcībā esošā informācija par iespējamajiem pārkāpumiem un nav jāsniedz šo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija, tomēr tai ir skaidri jānorāda pieņēmumi, ko tā ir paredzējusi pārbaudīt. Lai gan Komisijai ar visu iespējamo precizitāti ir jānorāda, kas tiek meklēts, un apstākļi, uz kuriem attiecas pārbaude, no otras puses, lēmumā par pārbaudes veikšanu nav precīzi jānorāda konkrētais tirgus, iespējamo pārkāpumu juridiskā kvalifikācija vai laikposms, kurā šie pārkāpumi notikuši, ja vien lēmumā ir ietverti iepriekš jau norādītie būtiskie apstākļi. Patiešām, pārbaudes parasti tiek veiktas izmeklēšanas sākumposmā, tātad Komisijai šajā posmā vēl arvien nav precīzas informācijas par šiem aspektiem. Pārbaudes mērķis tieši ir savākt pierādījumus par iespējamo pārkāpumu tā, lai Komisija varētu pārbaudīt savas aizdomas un sniegt konkrētāku juridisko vērtējumu (8) .
28. Man šķiet, ka šie principi mutatis mutandis
ir piemērojami lēmumiem, kuros tiek pieprasīta informācija saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu. Acīmredzot, abu veidu pasākumiem ir viens mērķis un tos veido faktu apkopošana. Lai gan šie noteikumi nav formulēti identiski, šķiet, ka arī abu to relatīvā līdzība atbalsta to vienotu interpretāciju (9) .
29. Šajos apstākļos ir būtiski noteikt, vai Vispārējā tiesa ir pareizi izvērtējusi apstrīdētajā lēmumā ietvertā pamatojuma atbilstību. Citiem vārdiem sakot, jautājums ir šāds: vai, ņemot vērā procedūras stadiju, kurā apstrīdētais lēmums tika pieņemts, attiecīgais pamatojums ir pietiekami skaidrs, lai ļautu tā adresātam īstenot savas tiesības uz aizstāvību un izvērtēt savu pienākumu sadarboties ar Komisiju, no vienas puses, un ļautu ES tiesām veikt pārbaudi, no otras puses?
30. Manuprāt, uz šo jautājumu ir jāatbild noliedzoši.
31. Pārsūdzētā sprieduma 36. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums bija formulēts “ļoti vispārīgi, ko labāk būtu darīt detalizētāk, un šajā sakarā kritika [ir pamatota]”. Manuprāt, tas diez vai var tikt apstrīdēts: pamatojuma trīs nozīmīgi aspekti faktiski nav pietiekoši detalizēti. It īpaši jāatsaucas uz iespējamo pārkāpumu aprakstu, to ģeogrāfisko darbības jomu un precēm, ar kurām saistīti šie pārkāpumi.
32. Par iespējamiem pārkāpumiem apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērumā ir teikts: “iespējamie pārkāpumi attiecas uz tirdzniecības plūsmu ierobežojumiem [..], tostarp importa ierobežojumiem [..], tirgus sadali, cenu saskaņošanu un saistīto pret konkurenci vērsto praksi”. Šis iespējamo pārkāpumu apraksts šķiet ne tikai ļoti nenoteikts (“tirdzniecības plūsmu ierobežojumi”, “tostarp importa ierobežojumi”), bet arī visaptverošs (“saistītā pret konkurenci vērstā prakse”). Ar atsauci uz “tirgus sadali” un “cenu saskaņošanu”, kas ir tik vispārīga, gandrīz nemaz netiek precizētas darbības, par kurām Komisijai ir aizdomas. Faktiski vairums karteļu ietver tirgus sadales un cenu noteikšanas apstākļus. Praksē šis apraksts, šķiet, aptver lielāko daļu LESD 101. pantā aizliegto nolīgumu veidu.
33. Runājot par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko darbības jomu, apstrīdētajā lēmumā ir minēti tirdzniecības plūsmu ierobežojumi EEZ ietvaros, tostarp ierobežojumi to preču importam uz EEZ, kas tiek ievestas no valstīm ārpus EEZ. Taisnība, ka konkrētā tirgus ģeogrāfiskais komponents nav jānosaka lēmumā saskaņā ar 18. pantu (10), tomēr būtu jābūt iespējai minēt vismaz dažas no ietekmētajām valstīm. Sevišķi nav skaidrs, vai iespējami ietekmētais tirgus ir visa EEZ vai tikai daļa no tās, un, ja tikai daļa, tad kura daļa.
34. Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā vēl izvairīgāk ir sniegts skaidrojums par precēm, uz kurām attiecas izmeklēšana. Praksē tikai cements ir identificēts kā konkrētā prece, jo pārējā daļā lēmums attiecas uz “ar [cementu] saistītu produktu tirgiem”. Šis apraksts atkal ir ne tikai ļoti nenoteikts (cik cieši “saistītiem” ar cementu jābūt šiem produktiem?), bet, iespējams, aptver visu veidu preces, ar kurām strādā apelācijas sūdzības iesniedzēja (kā pārdevēja vai pircēja).
35. Lai gan neuzskatu, ka lēmumā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu noteikti ir jānorāda laikposms, kurā uzskatāms, ka iespējamais pārkāpums ir noticis, kā, šķiet, norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, tomēr šāda norāde būtu lietderīga apstrīdētajā lēmumā. Ņemot vērā iepriekš minēto vispārīgo aprakstu un to, ka jautājumi aptvēra veselus desmit gadus, detalizētāka informācija par attiecīgo laikposmu būtu varējusi palīdzēt apelācijas sūdzības iesniedzējai labāk izprast Komisijas veiktās izmeklēšanas apmēru.
36. Saskaņā ar Vispārējās tiesas norādīto (11) nepietiekami detalizētas informācijas ietekme apstrīdētajā lēmumā tiek daļēji mazināta ar to, ka tajā ir skaidra atsauce uz Komisijas lēmumu par procedūras uzsākšanu, kurā ir iekļauta papildu informācija par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko apjomu un aptverto preču veidu.
37. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd, ka apstrīdētā lēmuma trūkumi varētu tikt novērsti, tikai atsaucoties uz iepriekšējo lēmumu, un uzsver, ka katrā ziņā arī lēmumam par procedūras uzsākšanu piemīt tāds pats detalizētas informācijas trūkums.
38. Manuprāt, ES tiesību aktiem, ar ko noteikti pienākumi, kas skar privātpersonu vai uzņēmumu privāto sfēru un kuri, ja netiek izpildīti, var draudēt ar ievērojamiem finansiāliem sodiem, principā ir jābūt ar patstāvīgu pamatojumu (12) . Patiešām, ir svarīgi šiem indivīdiem vai uzņēmumiem dot iespēju izprast šī tiesību akta pamatojumu bez pārmērīga skaidrojošā darba (13), tā, lai tie efektīvi un laikus varētu īstenot savas tiesības. Tas ir sevišķi patiesi attiecībā uz tiesību aktiem, kuros ir ietvertas skaidras atsauces uz iepriekšējiem tiesību aktiem ar atšķirīgu pamatojumu. Jebkāda nozīmīga atšķirība starp šiem diviem tiesību aktiem adresātam var radīt šaubas.
39. Neatkarīgi no iepriekš minētā, uzskatu, ka izņēmuma kārtā šajā lietā Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka pamatojums apstrīdētajā lēmumā var tikt lasīts kopā ar pamatojumu, kas iekļauts lēmumā par procedūras uzsākšanu. Abi lēmumi tika pieņemti vienas un tās pašas izmeklēšanas ietvaros un acīmredzot attiecas uz vieniem un tiem pašiem iespējamajiem pārkāpumiem. Tie tika pieņemti arī īsā laikposmā. Vēl svarīgāk ir tas, ka, šķiet, nav nozīmīgas atšķirības starp abos lēmumos ietverto pamatojumu. Tāpēc uzskatu, ka šajā lietā pirmais lēmums varētu tikt uzskatīts par otrā lēmuma “kontekstu”, kuru adresāts nevarēja nezināt (14) .
40. Tomēr, lai arī pirmajā lēmumā patiešām bija iekļauta detalizētāka informācija par iespējamo pārkāpumu ģeogrāfisko apmēru (uzskaitot iespējami aptvertās dalībvalstis), tas nebija tikpat precīzs attiecībā uz šo pārkāpumu raksturu un aptvertajām precēm. Sevišķi zemsvītras piezīmē šī lēmuma 4. lappusē iekļautais jēdziena “cements un saistītie produkti” skaidrojums attiecas uz potenciāli ļoti plašu un atšķirīgu preču kopumu.
41. Uzskatu, ka no tā, ka lēmuma pamatojums var būt pārāk vispārīgs vai zināmā mērā nenoteikts par dažiem aspektiem, neizriet tā spēkā neesamība, ja pārējā daļa ļauj saņēmējam un ES tiesām ar pietiekamu precizitāti saprast, kādu informāciju Komisija pieprasa un tā iemeslus (15) . Patiešām, no uzdoto jautājumu tematikas var gūt papildu skaidrību par pamatojumu, kas var būt izstrādāts bez nepieciešamās precizitātes, pat ja šāda skaidrība tiek gūta tikai aplinkus vai netieši. Galu galā, ļoti precīzi un mērķtiecīgi jautājumi neizbēgami atklāj Komisijas izmeklēšanas saturu. Tas man šķiet īpaši svarīgi attiecībā uz tiesību aktiem, kas pieņemti procesa sākuma stadijā, kad izmeklēšanas apmērs nav pilnīgi un galīgi noteikts, un pēc tam savāktās informācijas rezultātā turpmāk faktiski var būt jāierobežo vai jāpaplašina.
42. Tomēr šajā gadījumā pareizi faktiski ir apgalvot pretējo. Buzzi Unicem ir uzdots ārkārtīgi daudz jautājumu, kuri aptver ļoti dažāda veida informāciju. Manuprāt, ļoti grūti ir noteikt vienojošo saikni starp daudziem no jautājumu lapā iekļautajiem jautājumiem (16) . Turklāt šķiet, ka daži no uzdotajiem jautājumiem pilnībā nesaskan ar to, kas ticis noteikts iepriekšējā lēmumā par procedūras uzsākšanu: piemēram, 3. un 4. jautājums (kuros tiek pieprasīts īpaši ievērojams informācijas apjoms par vairāk nekā desmit gadu laikposmu) skar ne tikai dalībvalstis, kas identificētas kā, iespējams, saistītas ar lēmumu par procedūras uzsākšanu.
43. Starp citu, ja vienojošā saikne, kas saista šos jautājumus, būtu pilnīgs uzņēmuma ieņēmumu un izmaksu struktūras attēls, lai Komisija varētu to analizēt, izmantojot ekonometrijas metodes (salīdzinot to ar citiem uzņēmumiem, kuri darbojas cementa nozarē), tad varētu jautāt, vai tik plašs un visaptverošs informācijas pieprasījums vispār ir atbilstošs 18. panta izpratnē. Ja vien Komisijas rīcībā nav konkrētu norāžu, kas liecina par rīcību, pret kuru varētu iebilst un kurai šāda analīze varētu sniegt vajadzīgo atbalstu, tad šāds informācijas pieprasījums šķiet piemērotāks nozares izmeklēšanai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 17. pantu.
44. Ņemot vērā šos apstākļus, piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka Komisijas informācijas pieprasījuma mērķis nebija pietiekami skaidrs un nepārprotams. Tāpēc šim uzņēmumam bija pārmērīgi grūti izprast iespējamos pārkāpumus tā, lai izvērtētu, kādā mērā tam ir pienākums sadarboties ar Komisiju, un, ja vajadzīgs, īstenotu savas tiesības uz aizstāvību, piemēram, atsakoties atbildēt uz jautājumiem, ko tas uzskatīja par prettiesiskiem. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka daži jautājumi attiecās uz informāciju, kas nebija vienīgi faktiska, bet ietvēra novērtējumu (17), bet citi jautājumi bija samērā neskaidri (18) . Tādēļ par šiem jautājumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja viegli izslēgt pret sevi liecinošu atbilžu sniegšanas risku (19) .
45. Pretēji Komisijas apgalvotajam, detalizētas informācijas trūkums nevar tikt pamatots ar to, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts izmeklēšanas sākuma posmā. Patiešām, šis lēmums tika izdots gandrīz trīs gadus pēc izmeklēšanas uzsākšanas. Šajā laikā bija notikušas vairākas pārbaudes un Komisija jau bija izdevusi ļoti detalizētus informācijas pieprasījumus, uz kuriem atbildēja attiecīgie uzņēmumi. Faktiski dažus mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija uzskatīja, ka ir savākusi pietiekamus pierādījumus, lai uzsāktu procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu un Regulas Nr. 773/2004 2. pantu. Šiem pierādījumiem bija jāļauj Komisijai sniegt sīkāku pamatojumu apstrīdētajā lēmumā.
46. Piekrītu Komisijai, ka pamatojumā vajadzīgais detalizācijas apjoms inter alia
ir atkarīgs no Komisijas rīcībā esošās informācijas, kad tiek pieņemts lēmums saskaņā ar 18. pantu (20) . Tomēr, manuprāt, tas noteikti nozīmē, ka pamatojums, kas varētu būt pieņemams attiecībā uz izmeklēšanas sākumā pieņemto lēmumu (t.i., lēmumu, ar kuru tiek pieprasīts, lai uzņēmums pakļautos pārbaudei saskaņā ar 20. pantu, vai pašu pirmo lēmumu par informācijas pieprasīšanu saskaņā ar 18. panta 3. punktu), varētu nebūt tāpat pieņemams attiecībā uz lēmumu, kas pieņemts daudz vēlākā izmeklēšanas posmā, kad Komisijai ir plašāka informācija par iespējamajiem pārkāpumiem.
47. Šādos apstākļos, manuprāt, nav piedodami, ka, neraugoties uz visu to informāciju, kas jau bija iesniegta Komisijai iepriekšējo gadu laikā, un papildu pasākumiem, kas bija saistīti ar apstrīdēto lēmumu, Buzzi Unicem
vēl bija “neziņā” par precīzo Komisijas izmeklēšanas apmēru.
48. Turklāt uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pareizi apgalvo, ka ir tikusi ievērojami sarežģīta ES tiesu pārbaude par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Kā jau paskaidrots sīkāk manos secinājumos lietā HeidelbergCement (21), ņemot vērā nepietiekamo apstrīdētajā lēmumā ietverto informāciju par iespējamo pārkāpumu (pat ja to lasa kopā ar lēmumu par procedūras uzsākšanu), Tiesai kļūst grūti pārbaudīt pieprasījuma vajadzības un samērīguma prasību izpildi (22) . Par pirmo no minētajiem apstākļiem runājot, Tiesai būtu jāizvērtē, vai savstarpējā saistība starp iespējamo pārkāpumu un pieprasīto informāciju ir pietiekami cieša, lai pamatotu Komisijas pieprasījumu. Par otro apstākli runājot, Tiesai ir jānosaka, vai pūles, kas jāpieliek uzņēmumam, ir vai nav attaisnotas ar sabiedrības interesēm un vai tās nav pārmērīgas.
49. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi un piemērojusi LESD 296. pantu un Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu attiecībā uz nepieciešamo pamatojumu lēmumā par informācijas pieprasījumu. Pārsūdzētais spriedums tāpēc ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa minētā sprieduma 19.–39. punktā norādīto iemeslu dēļ ir nospriedusi, ka apstrīdētajā lēmumā bija ietverts atbilstošs pamatojums.
B – Pilnvaru nepareiza izmantošana un apvērsts pierādīšanas pienākums
1) Lietas dalībnieku argumenti
50. Otrajā apelācijas pamatā Buzzi Unicem apstrīd Vispārējās tiesas veikto pārbaudi pamatam par pilnvaru nepareizu izmantošanu un apvērstu pierādīšanas pienākumu, kas izriet no apstrīdētā lēmuma. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, pieprasītās informācijas veida un daudzuma dēļ ir skaidrs, ka tad, kad Komisija izdeva apstrīdēto lēmumu, tās rīcībā nebija pietiekamu norāžu par LESD 101. panta pārkāpumu. Šis lēmums tādējādi varētu tikt uzskatīts par izpēti katram gadījumam (“fishing expedition”), kas nav pieļaujama saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu. Ja Komisijai bija nodoms veikt nozares izmeklēšanu, tai esot bijis jārīkojas saskaņā ar šīs pašas regulas 17. pantu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa nav pievērsusi pienācīgu uzmanību šiem argumentiem. It īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā nav devusi rīkojumu veikt jelkādus izmeklēšanas pasākumus, lai pārbaudītu, vai Komisijas rīcībā bija pietiekamas norādes, lai pieņemtu lēmumu saskaņā ar 18. pantu.
51. Komisija savukārt apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo tajā esot izteikti jautājumi par faktiem, un katrā ziņā ir nepamatots.
2) Vērtējums
52. Apelācijas otrajā pamatā, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 45.–48. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā kritizē, kā Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus par pilnvaru nepareizu izmantošanu un apvērstu pierādīšanas pienākumu.
53. Piekrītu Komisijai, ka šis apelācijas pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
54. Pirmkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, novērtējot pirmajā instancē iesniegtos pierādījumus apelācijas sūdzības iesniedzējas pamata attiecībā uz pilnvaru nepareizu izmantošanu pamatošanai, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā lūdz Tiesai veikt jaunu šo pierādījumu novērtēšanu. Tomēr tas apelācijas instancē nav pieļaujams.
55. Otrkārt, attiecībā uz kritiku par Vispārējās tiesas lēmumu ex officio nedot rīkojumu veikt izmeklēšanas vai procesa organizatoriskos pasākumus, lai pārbaudītu, vai faktiski bija pietiekamas norādes par pārkāpumu, arī šī kritika ir jānoraida. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Vispārējā tiesa vienīgā var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt informāciju, kas ir tās rīcībā par lietām, kuras tā izskata. To, vai pierādījumi ir pietiekami, izvērtē vienīgi Vispārējā tiesa pati, un uz to netiek attiecināta pārbaude Tiesā apelācijas tiesvedības ietvaros, izņemot Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas gadījumu vai ja Vispārējās tiesas veikto konstatāciju būtiska neprecizitāte izriet no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem (23) . Šis princips ir vēl jo vairāk pamatots, ja tas ir jautājums par izmeklēšanas vai procesa organizatorisko pasākumu pieņemšanu ex officio (24) .
56. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja lūgt Vispārējai tiesai noteikt jebkuru šādu pasākumu nolūkā pārbaudīt, vai Komisijas rīcībā bija pietiekamas norādes. Faktiski “paralēlajā” lietā Cementos Portland Valderrivas /Komisija Vispārējā tiesa, saņemot skaidru pieprasījumu no prasītājas, lika Komisijai uzrādīt tās rīcībā esošos pierādījumus, lai varētu pārliecināties, ka apstrīdētais lēmums nav bijis patvaļīgs (25) .
57. Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi šādu pieprasījumu. Tādējādi uzskatu, ka diez vai ir nosodāmi, ka Vispārējā tiesa, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas minētos vispārēja rakstura apstākļus (vērtējums, kurš nevar tikt pārskatīts apelācijas kārtībā) un tā kā nebija nekāda konkrēta pieteikuma, nolēma, ka nav jāizmeklē šis jautājums sīkāk (26) .
58. Treškārt, manuprāt, nav pamatota nekāda kritika par pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma atbilstību attiecībā uz iespējamo pilnvaru nepareizu izmantošanu un apvērstu pierādīšanas pienākumu. Pirmkārt, ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. un 47. punktā faktiski ir izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu, kas attiecas uz pilnvaru nepareizu izmantošanu. Šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. un nākamajos punktos ir izskatījusi arī apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu par apvērstu pierādīšanas pienākumu.
59. Tā ir taisnība, ka pārsūdzētajā spriedumā reizēm ir salīdzinoši kodolīgi norādīti iemesli, kādēļ konkrēti argumenti tiek noraidīti, vai vairāki argumenti apskatīti tikai kopā. Tomēr, manuprāt, Vispārējai tiesai tas nevar tikt pārmests, jo tai bija jāizskata pieteikums, kurā iekļauti vairāki pamati un argumenti, kuri reizēm atkārtojas vai nav uzrādīti ar vajadzīgo skaidrības pakāpi.
60. Tāpēc uzskatu, ka otrais apelācijas pamats ir jānoraida.
C – Pieprasītās informācijas raksturs
1) Lietas dalībnieku argumenti
61. Ar trešo apelācijas pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 54.–83. punktu, Buzzi Unicem
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un nav sniegusi pietiekamu pamatojumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu par Komisijas pilnvaru atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. pantam nepareizu izmantošanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav kritizējusi Komisijas pieprasījumu sniegt trīs veidu informāciju: pret sevi liecinošu informāciju, publiski pieejamu informāciju un informāciju, kuras nebija tās rīcībā. Attiecībā, konkrēti, uz pret sevi liecinošu informāciju apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, atzīstot, ka 5.R, 5.S, 5.T un 5.V jautājums bija tīri faktiski un ka 1.D jautājums nebija pret sevi liecinošs.
62. Komisija norāda, pirmkārt, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā atkārto tos pašus argumentus, kas tikuši izklāstīti Vispārējai tiesai. Šis apelācijas pamats, pēc Komisijas viedokļa, arī ir nepieņemams, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesai vēlreiz vērtēt dažu jautājumu būtību, kurus Vispārējā tiesa atzinusi par “tīri faktiskiem”. Otrkārt, Komisija piebilst, ka šis apelācijas pamats ir arī nepamatots, jo Vispārējā tiesa esot pareizi interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1/2003 18. pantu.
2) Vērtējums
63. Ar trešo apelācijas pamatu Buzzi Unicem
būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1/2003 18. pantu attiecībā uz tās informācijas raksturu, ko Komisija ir tiesīga pieprasīt uzņēmumam.
64. Pirms pēc būtības tiek apskatīts šis jautājums, ko uzskatu par visproblemātiskāko šajā kontekstā (kas attiecas uz liecināšanu pret sevi), man jāizskata daži iepriekšēji lietas dalībnieku izvirzīti argumenti.
65. Pirmkārt, par pieņemamību man jākonstatē, ka nav nozīmes tam, ka apelācijas sūdzībā par šo punktu iekļautie argumenti galvenokārt ir ņemti vārdu pa vārdam no Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja identificē konkrētus pārsūdzētā sprieduma fragmentus vai punktus, kuros, iespējams, ir kļūdas tiesību piemērošanā, un šo kļūdu iemeslus. Man šķiet, ka šajā lietā apelācijas sūdzība atbilst šīm prasībām saistībā ar trešo apelācijas pamatu.
66. Turklāt man arī ir jānorāda, ka tas, vai daži konkrēti jautājumi, kas iekļauti apstrīdētajā lēmumā, attiecas tikai uz faktiem, noteikti ir jautājums par faktu, kas nav pārskatāms apelācijas instancē. Un pretēji, tas, vai konkrēti jautājumi liek liecināt pret sevi ES tiesību izpratnē, ir jautājums, kas skar faktu juridisko kvalifikāciju, un kā tāds ir pārskatāms apelācijas instancē.
67. Šajos ietvaros apelācijas trešais pamats ir pieņemams (27) .
68. Otrkārt, runājot par šī apelācijas pamata būtību, man šķiet, ka tas daļēji var tikt noraidīts kā nepamatots.
69. Par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu attiecībā uz informācijas, kuras nav tās rīcībā, sniegšanu man šķiet, ka šī argumenta pamatā ir nepareiza pārsūdzētā sprieduma interpretācija. Patiešām, šajā spriedumā nekur nav konstatēts, ka Komisijai būtu atļauts pieprasīt uzņēmumam informāciju, kuras nav tā rīcībā. Pārsūdzētā sprieduma 80. un 81. punktā ir konstatēts, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1/2003 18. pantā netiek izslēgta iespēja, ka, lai reaģētu uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju, uzņēmumam var būt jāapkopo vai jāsakārto tā rīcībā esošie dati. Tomēr tā turpinājumā ir konstatēts, ka šis princips neattiecas uz datiem, kuru nav šī uzņēmuma rīcībā.
70. Acīmredzot, par šo jautājumu varu piekrist Vispārējai tiesai. Papildus labi zināmajam juridiskajam aforismam ad impossibilia nemo tenetur
gribētu arī lielā mērā pievienoties šādiem ģenerāladvokāta M. Darmona [ M. Darmon ] apsvērumiem: “Komisija var tikai prasīt, lai uzņēmums iesniegtu informāciju, kas jau ir tā rīcībā, lai arī tam, ja nepieciešams, var būt jāsakārto attiecīgā informācija. Informācijas pieprasījumā nevar tikt paredzēts pienākums uzņēmumam meklēt trešajām personām piederošo informāciju. Tādējādi tādas informācijas pieprasījums, par kuru Komisija zina, ka tās nav vai nevar būt attiecīgā uzņēmuma rīcībā, noteikti būtu neatbilstošs” (28) .
71. Tad par argumentu, kurā apgalvots, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums nav atbilstošs jautājumā par to, vai Komisija ir tiesīga pieprasīt pusēm sniegt informāciju, kas ir publiski pieejama, būtu jāatzīmē turpinājumā minētais. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nepareizi norāda, ka Vispārējā tiesa nav skaidri izskatījusi šo argumentu. Patiesībā Vispārējā tiesa ir izskatījusi to no pieprasītās informācijas samērīguma un vajadzības viedokļa (29) . Tas, ka pārsūdzētais spriedums ir ļoti kodolīgs attiecībā uz šo aspektu, var tikt izskaidrots ar faktu, ka šis aspekts ticis minēts vienā vienīgā Buzzi Unicem prasības pieteikuma punktā un nav daudz vairāk izklāstīts Buzzi Unicem replikā. Šajos fragmentos apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā sūdzējās, ka zināms informācijas apjoms nebija “vienīgi tās rīcībā”, paziņojot, ka Komisija varēja iegūt šo informāciju “patstāvīgi”. Netika sniegts nekāds, pat īss, paskaidrojums par iemesliem, kāpēc Regulas Nr. 1/2003 18. pants būtu jāinterpretē tā, ka tajā būtu aizliegts Komisijai pieprasīt informāciju, kuru tā var iegūt no citiem avotiem, nemaz jau nerunājot par to, kur un kā šo informāciju varētu iegūt.
72. Šajos apstākļos pret Vispārējo tiesu nav vēršama nekāda kritika par to, ka tā nav izskatījusi šo argumentu sīkāk.
73. Tagad beidzot pievērsīšos, manuprāt, galvenajam jautājumam, kas izvirzīts šajā apelācijas pamatā, par to, kā Vispārējā tiesa interpretē un piemēro tiesības neliecināt pret sevi.
74. Sākumā šķiet noderīgi atcerēties, ka Regulas Nr. 1/2003 preambulas 23. apsvērumā ir atsauce uz uzņēmumu tiesībām neliecināt pret sevi, izpildot Komisijas lēmumu par informācijas pieprasīšanu. Šīs tiesības Tiesa bija atzinusi jau pat pirms šīs regulas pieņemšanas (30) . Tas patiešām ir viens no uzņēmuma tiesību uz aizstāvību pamatkomponentiem, kas jāapstiprina visā tās lietas izskatīšanas laikā, kuru Komisija uzsākusi saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003.
75. Šajā kontekstā tagad pārbaudīšu, pirmkārt, vai Vispārējā tiesa nav pārāk šauri interpretējusi tiesības neliecināt pret sevi un, otrkārt, vai šīs tiesības tika pareizi piemērotas izskatāmajā lietā.
76. Pārsūdzētā sprieduma 63. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka jautājumi, kuri var tikt klasificēti kā tīri faktiski, būtu jānošķir no jautājumiem, kuri tā nevar tikt klasificēti. Pēc šīs tiesas ieskata, tikai tad, ja jautājums nevar tikt klasificēts kā tīri faktisks, ir jānoskaidro, vai šāds jautājums nevarētu būt saistīts ar attiecīgā uzņēmuma atzīšanos par pārkāpuma esamību, ko Komisijai ir pienākums pierādīt. Nākamajos 64. un 65. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka noteiktiem jautājumiem, kuros uzņēmumam tika prasīts tikai apkopot datus, bija tīri faktiska dimensija un tādēļ ar tiem nevarēja tikt pārkāptas šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību.
77. Manuprāt, tā ir nepareiza tiesību neliecināt pret sevi interpretācija. Lai gan Regulas Nr. 1/2003 preambulas 23. apsvērums ir formulēts nedaudz neskaidri (31), tam, vai jautājumā uzņēmumam ir prasīts tikai sniegt informāciju par faktiem (piemēram, apkopot datus, paskaidrot faktiskos apstākļus, aprakstīt objektīva rakstura faktus u.c.), šajā ziņā ir svarīga loma, bet tas nebūt nav noteicošais. Tas, ka par uzņēmumu nav pieprasīta nekāda subjektīva rakstura informācija, neizslēdz iespēju, ka noteiktos apstākļos var tikt pārkāptas šī uzņēmuma tiesības neliecināt pret sevi.
78. Tiesa konsekventi ir atsaukusies uz jautājumiem, kas “varētu būt saistīti ar
pārkāpuma esamības atzīšanu no savas puses”. Tiesas izvēlētajiem izteicieniem ir sava nozīme. Spriedumā PVC II
Tiesa papildus paskaidroja par liecināšanas pret sevi pārbaudi: galvenais ir tas, vai atbilde no uzņēmuma, kuram jautājums ir adresēts, faktiski ir līdzvērtīga pārkāpuma atzīšanai (32) .
79. Šī judikatūra nozīmē, ka Komisija nedrīkst uzdot jautājumus, uz kuriem atbildes varētu nozīmēt
attiecīgā uzņēmuma vainas atzīšanu.
80. Piemēram, manuprāt, nav šaubu, ka Komisijai nav atļauts jautāt uzņēmumiem, vai noteiktā sanāksmē to pārstāvji ir vienojušies ar saviem konkurentiem par cenu paaugstināšanu vai piekrituši nekonkurēt noteiktos valstu tirgos. Lai gan šādi jautājumi varētu tikt aprakstīti kā tīri faktiski, ar tiem acīmredzami tiktu pārkāptas uzņēmuma tiesības nesniegt pret sevi liecinošu informāciju, jo atbilde varētu būt līdzvērtīga nepārprotamai LESD 101. panta pārkāpuma atzīšanai.
81. Piedāvātā tiesību neliecināt pret sevi interpretācija ir atbalstīta arī Tiesas judikatūrā, it īpaši spriedumos Orkem, Solvay
un SGL Carbon . Visās šajās lietās Tiesa par pret sevi liecinošiem un tādējādi nepieļaujamiem uzskatīja jautājumus, kas attiecās vienīgi uz faktiem (33) .
82. Tātad jautājums zināmos apstākļos var būt apstrīdams, jo atbilde uz to varētu nozīmēt vainas atzīšanu pat tad, ja tas attiecas tikai uz faktiem un netiek pieprasīts viedoklis par šiem faktiem. Tātad Vispārējā tiesa, interpretējot tiesības neliecināt pret sevi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
83. Vēl jo vairāk, atšķirībā no Komisijas norādītā, ar jautājumiem var tikt pārkāptas uzņēmuma tiesības neliecināt pret sevi pat tad, ja adresātam nav lūgts veikt juridisko vērtējumu vai sniegt juridisku atzinumu. Tas ļoti skaidri izriet no iepriekš 81. punktā minētās judikatūras: nevienā no Tiesas kritizētajiem jautājumiem attiecīgajiem uzņēmumiem netika pieprasīts sniegt juridisku novērtējumu. Tādēļ tas, ka 1.D jautājumā apelācijas sūdzības iesniedzējai netika prasīts izteikt juridiska rakstura atzinumus, nebūt neizslēdz iespēju, ka šajā jautājumā varēja būt tikušas pārkāptas tiesības neliecināt pret sevi.
84. Pēc šāda secinājuma, lai pilnīgi izskatītu šo jautājumu, tagad aplūkošu arī to, vai tiesības neliecināt pret sevi ir tikušas nepareizi piemērotas izskatāmajā lietā.
85. Pārsūdzētā sprieduma 73. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka vērtējums, kuru Buzzi Unicem
tika prasīts sniegt saskaņā ar 1.D jautājumu, bija “faktiski komentārs par t ā peļņas daļas līmeni” un ka tas varētu “būt pierādījums par pret konkurenci vērstu praksi”. Lai gan pārsūdzētā sprieduma teksts nav pilnīgi skaidrs, šķiet, ka tajā, atbildot uz šo jautājumu, ir konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski varēja tikt piespiesta atzīt savu līdzdalību iespējamajos pārkāpumos.
86. Tomēr Vispārējā tiesa pēc tam turpinājumā konstatēja, ka, neraugoties uz to, ka 1.D jautājums ir saistīts ar liecināšanu pret sevi, ir jāņem vērā arī tas, ka prasītājai bija tiesības vēlākā administratīvā procesa stadijā vai Komisijas galīgā lēmuma pārsūdzības gaitā izvirzīt alternatīvu skaidrojumu par savu atbildi uz šo jautājumu, skaidrojumu, kas varētu atšķirties no tā, ko, iespējams, pieņēmusi Komisija (34) . Šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
87. Vispārējās tiesas argumentācija ir diezgan neskaidra. Tas, ka Buzzi Unicem
varētu apstrīdēt arī to, ka 1.D jautājums ir saistīts ar liecināšanu pret sevi, ja un kad Komisija pieņemtu lēmumu par naudas soda uzlikšanu tai (vai nu par atbildes nesniegšanu uz šo jautājumu, vai par LESD 101. panta pārkāpumu), nenozīmē, ka ES tiesas nevarētu (un tām nebūtu) jākritizē Komisija par to, ka tā ir pārkāpusi šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību šīs tiesvedības kontekstā. Vispārējās tiesas argumentācijas šajā jautājumā dēļ lēmuma adresātam tiktu liegtas tiesības uz šī akta pārbaudi ES tiesās, kas skaidri paredzētas Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktā.
88. Galvenais jautājums, uz kuru Vispārējai tiesai būtu bijusi jākoncentrē analīze šajā kontekstā, ir – vai atbildes sniegšana uz 1.D jautājumu Buzzi Unicem
varēja būt līdzvērtīga
pārkāpuma atzīšanai.
89. Tomēr šķiet, ka Vispārējā tiesa apiet šo jautājumu, nevis ieņem tajā stingru nostāju. Personīgi atzīmēšu, ka 1.D jautājuma redakcijai ir zināma līdzība ar diviem jautājumiem, kurus Tiesa uzskatīja par nepieņemamiem spriedumos Orkem un Solvay, jo ar tiem uzņēmumam varēja tikt likts atzīt savu līdzdalību nolīguma, kas bija aizliegts (toreizējā) EEK līguma 85. pantā, īstenošanā (35) . Arī izskatāmajā lietā nevar nepārprotami tikt izslēgts, ka, jautājot uzņēmuma viedokli par vislabāko metodi ceturkšņa bruto peļņas aprēķināšanai, Komisija ir mēģinājusi piespiest šo uzņēmumu atzīt slepenu norunu, nosakot vai saskaņojot cenas ar saviem konkurentiem.
90. Tomēr, tā kā ir skaidrs, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir nepareizi interpretējusi tiesības neliecināt pret sevi, uzskatu, ka nav vairāk jāiedziļinās šajā aspektā.
91. Tādēļ uzskatu, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tā 57.–79. punktā ir noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzējas pamats, kas saistīts ar tās tiesību neliecināt pret sevi pārkāpumu. Pārējā daļā šis apelācijas pamats būtu atzīstams par daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
D – Samērīgums un vajadzība
1) Lietas dalībnieku argumenti
92. Ar ceturto apelācijas pamatu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 84.–115. punktu, Buzzi Unicem
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot un piemērojot apstrīdētajā lēmumā pieprasītās informācijas vajadzības un samērīguma prasības, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
93. Komisija apgalvo, ka šis apelācijas pamats ir jānoraida: Vispārējā tiesa esot pareizi atzinusi, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lemjot, kāda informācija tai ir vajadzīga izmeklēšanai. Tā arī piebilst, ka Vispārējā tiesa esot pareizi secinājusi, ka apstrīdētais lēmums ir samērīgs.
2) Vērtējums
94. Šis apelācijas pamats loģiski būtu jāsadala divās atšķirīgās daļās, no kurām viena attiecas uz apstrīdētajā lēmumā pieprasītās informācijas vajadzību, bet otra – uz šī lēmuma samērīgumu kopumā. Šķiet, ka šīs divas pārbaudes ir komplementāras. No vienas puses, vajadzības prasības pārbaudei ir jāveic analīze par to, vai no Komisijas, kas rīkojas pieprasījuma pieņemšanas laikā, viedokļa, ir iespējams, ka no uzņēmuma prasītā informācija palīdz tai pārbaudīt, vai iespējamais pārkāpums ir noticis, un noteikt tā precīzu raksturu un apjomu. No otras puses, samērīguma prasības pārbaudei ir jāveic analīze, vai, no Komisijas lēmuma adresāta perspektīvas raugoties, pieprasītā informācija nav pārmērīgs un neizturams slogs.
95. Tomēr, detalizētāk pārbaudot apelācijas sūdzības iesniedzējas izteiktos argumentus šajā lietā, redzams, ka i) apelācijas sūdzības iesniedzēja gandrīz vienmēr uz abām prasībām atsaucas kopā un ii) būtībā apelācijas sūdzības iesniedzējas izteiktie argumenti galvenokārt ir paredzēti, lai pierādītu pārmērīgo un neizturamo slogu, kas ar apstrīdēto lēmumu uzlikts apelācijas sūdzības iesniedzējai.
96. Tāpēc procesuālās ekonomijas iemeslu dēļ atsevišķi neizskatīšu argumentus, kas varētu būt saistīti ar pieprasītās informācijas nevajadzīgumu. Vispārējos apsvērumus par šo jautājumu skat. manos secinājumos lietā HeidelbergCement, 70.–76. punkts.
97. Attiecīgi uzreiz izskatīšu argumentus, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma samērīgumu.
98. Sākumā jāatgādina Tiesas vairākkārt uzsvērtais, ka nepieciešamība aizsargāt privātpersonas pret valsts vai pašvaldības iestāžu patvaļīgu vai nesamērīgu iejaukšanos personas privātajā sfērā, tostarp, ja šīs iestādes īsteno konkurences noteikumus, ir vispārējs ES tiesību princips (36) . It īpaši izmeklēšanas pasākums ir nesamērīgs, ja tas ir pārmērīgs – un tāpēc nepieņemams – šo tiesību aizskārums (37) .
99. Acīmredzot, nav skaidri iezīmētas pārbaudes, lai noteiktu, vai konkrētais informācijas pieprasījums, kas adresēts konkrētam uzņēmumam, ir vai nav pārmērīgs. Atbildi uz šo jautājumu var rast, tikai izvērtējot katru konkrēto gadījumu, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus.
100. Lai vērtētu konkrēta informācijas pieprasījuma samērīgumu, īpaši ir jāizvērtē divi apstākļi (38) . No vienas puses, uz svariem ir liktas sabiedrības intereses, kādas ir Komisijas izmeklēšanas pamatā, un vajadzība šai iestādei saņemt informāciju, kas tai ļautu veikt uzdevumus, kuri tai uzticēti saskaņā ar Līgumu. Jo vairāk iespējamais pārkāpums kaitē konkurencei, jo vairāk Komisijai būtu jābūt tiesībām sagaidīt, lai uzņēmums pacenstos sniegt pieprasīto informāciju, pildot savu aktīvas sadarbības pienākumu. Otrajā svaru kausā ir darba slodze, kāda uzņēmumam tiek radīta ar informācijas pieprasījumu. Jo lielāka ir radītā darba slodze, kas novirza uzņēmuma darbinieku uzmanību no parastās uzņēmējdarbības uzdevumiem un pievieno papildu izmaksas, jo vairāk šis informācijas pieprasījums varētu tikt uzskatīts par pārmērīgu.
101. Izskatāmajā lietā Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iespējamā rīcība ir ļoti nopietns ES konkurences noteikumu pārkāpums. Lai gan apstrīdētajā lēmumā vai lēmumā par procedūras uzsākšanu par to nav daudz informācijas, laikam var pievienoties Komisija uzskatam, ka, ja iespējamie pārkāpumi tiktu apstiprināti, to varbūtējās kopīgās sekas Eiropas patērētājiem varētu būt īpaši nopietnas (39) .
102. Neraugoties uz to, ar apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai radītā darba slodze (kas pārsūdzētajā spriedumā aprakstīta kā tāda, kas rada “īpaši lielu darba slodzi”) (40) šķiet pārmērīga un nesamērīgi apgrūtinoša.
103. Nevar tikt nopietni apšaubīts, ka ar apstrīdēto lēmumu tika pieprasīts iesniegt ārkārtīgi daudz datu, kas aptver gandrīz visu apelācijas sūdzības iesniedzējas saimniecisko darbību divpadsmit dalībvalstīs desmit gadu laikā.
104. Buzzi Unicem
paziņoja, un Komisija pret to nav iebildusi, ka tikai dažu pieprasīto datu apkopošana radīja tās darbiniekiem nozīmīgu darba slodzi: dažos no jautājumiem tai tika likts pārskatīt gandrīz visus saimnieciskos darījumus, kas noslēgti pēdējo 10 gadu laikā, lai norobežotu pieprasītos datus. Tomēr daži no šiem datiem, it īpaši par vecākiem darījumiem, nebija iekļauti tās datu bāzēs. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai viens pēc otra bija jāpārbauda tūkstošiem finanšu dokumentu un pēc tam manuāli jākodē attiecīgie dati Excel
failos, kas formatēti saskaņā ar Komisijas norādījumiem.
105. Cits iemesls apstrīdētā lēmuma radītajai ievērojamai darba slodzei ir formāts, ko Komisija noteikusi pieprasītās informācijas iesniegšanai. Patiešām, digitalizācijas laikmetā faktam, ka informācijas pieprasījumā tiek pieprasīts iesniegt ļoti lielu informācijas daudzumu, bieži var būt sekundāra nozīme. Daudzos gadījumos darba slodze, ko rada informācijas pieprasījums, galvenokārt ir atkarīga no tā, kā Komisija pieprasa šī pieprasījuma adresātam iesniegt informāciju. Citiem vārdiem sakot, Komisijas noteiktais pieprasītās informācijas formāts bieži vien var būt tas, kas uzņēmumam rada vislielāko darba slodzi.
106. Šajā ziņā novēroju, ka apstrīdētā lēmuma II pielikums (detalizēti norādījumi par atbildēm uz jautājumu lapu) un III pielikums (atbilžu veidnes) kopā veido gandrīz 30 lappuses un ir ārkārtīgi sarežģīti. Noteiktais formāts ir ļoti stingrs, bet norādījumi – ārkārtīgi detalizēti.
107. Par parauga stingrību ir jāuzsver, ka pilnīgu atbilstību prasītajam formātam nodrošināja tieši soda draudi. Lodziņā jautājumu lapas sākumā Komisija raksta (treknrakstā un ar pasvītrotiem burtiem): “Lūdzu, ņemiet vērā, ka Jūsu atbildi var uzskatīt par nepareizu vai maldinošu, ja nav ievērotas šādas definīcijas un norādījumi”.
108. Par norādījumu ārkārtīgi detalizēto raksturu ir jāatsaucas vienīgi uz pārāk pedantiskiem priekšrakstiem par atbildēm, kuras Komisija lūdza sniegt Excel
failā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja varēja izmantot vienīgi III pielikumā iekļautās veidnes, un tai bija stingri jāseko norādījumiem, tostarp par iesniedzamo failu skaitu, katra faila izklājlapu skaitu, katras izklājlapas nosaukumu, lietojamajiem saīsinājumiem, aiļu vai rindu nosaukumiem un numuriem, datumu formātiem un atstarpju, speciālo rakstu zīmju vai simbolu izmantošanu (41) .
109. Turklāt daudzie un gandrīz mistiskie kodi, kas bija jālieto lēmuma adresātam – kā Komisija uzsvēra, “vienveidīgi” un “atbildēs uz visiem jautājumiem” (42) –, pilnīgi noteikti neuzlaboja apstrīdētā lēmuma lasāmību un draudzīgumu lietotājam, kā arī neatviegloja uzņēmuma uzdevumu apkopot atbildes.
110. Var droši teikt, ka pat pieredzējušam uzņēmējam izskatāmais formāts pirmajā mirklī šķistu atjautības uzdevums.
111. Kā jau izskaidroju savos secinājumos lietā HeidelbergCement, “informācijas” jēdziens Regulas Nr. 1/2003 18. panta izpratnē nevar tikt interpretēts kā tāds, kas ļauj Komisijai pieprasīt uzņēmumiem iesniegt pieprasīto informāciju atbilstoši noteiktam formātam. Informācijas pieprasījumu saņēmējiem acīmredzami ir pienākums atbildēt uz pieprasījumu, sniedzot informāciju, kas ir ne tikai pareiza un pilnīga, bet arī precīza un skaidra. Turklāt, ja informācija jāsakārto tā, lai sniegtu noderīgu atbildi, pamatojoties uz pienākumu aktīvi sadarboties, no tiem var tikt sagaidīta Komisijas pieprasītā formāta ievērošana. Tomēr Komisija nevar pieprasīt uzņēmumiem izpildīt tik plašus, sarežģītus un laikietilpīgus lietvedības un administratīvos uzdevumus, iesniedzot pieprasīto informāciju, ka lietas pret šo uzņēmumu sagatavošana un izveidošana reālā izteiksmē, šķiet, tiek izmantota kā to “ārpakalpojums”. Galu galā tā ir Komisija, kurai ir jāpierāda ES konkurences noteikumu pārkāpums (43) .
112. Lai būtu kā būdams, neatkarīgi no iespējamā 18. panta pārkāpuma (uz kuru prasītāja nav atsaukusies), manuprāt, apstrīdētā lēmuma noteiktais formāts apelācijas sūdzības iesniedzējai nepārprotami ir radījis ļoti lielu darba slodzi. Tas vēl mazāk ir pieņemami, jo Komisijas pieprasītās formatēšanas darbības bieži bija saistītas ar datiem, kuri jau bija Komisijas rīcībā vai arī publiski pieejami.
113. Par pirmo aspektu būtu jāievēro, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc tam, kad Buzzi Unicem bija atbildējusi uz citiem īpaši apgrūtinošiem informācijas pieprasījumiem (kas bija vienkāršu pieprasījumu formā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu). Šie iepriekšējie pieprasījumi galvenokārt bija saistīti ar tāda paša veida informāciju ar nedaudz atšķirīgām detaļām vai saskaņā ar atšķirīgu formātu.
114. Tāpēc ar apstrīdēto lēmumu – informācijas iesniegšanai prasītā formāta dēļ – apelācijas sūdzības iesniedzējai bija pienākums pielikt papildu pūles, lai tikai pārformatētu datus, kas jau bija iesniegti Komisijai. Nevaru konstatēt nekādu attaisnojumu šādam lūgumam. Šādos apstākļos Komisijas lūgums par ļoti liela datu apjoma pārformatēšanu mutatis mutandis varētu tikt salīdzināts ar pieprasījumu daudzus un garus uzņēmuma rīcībā esošus dokumentus pārtulkot citā valodā. Tas, ka Komisijas darbiniekiem, iespējams, nav vajadzīgo valodas zināšanu, pēc mana viedokļa, neattaisno šādu pieprasījumu.
115. Ja Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu izdotajos informācijas pieprasījumos jautājumus būtu formulējusi tā, kā tie bija formulēti apstrīdētajā lēmumā, vai pēc tam piekritusi tikai pieprasītās informācijas iesniegšanai jebkurā citā formātā, apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu aiztaupīts ievērojams darba apjoms.
116. Par otro aspektu jānorāda, ka ar apstrīdēto lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai tika pieprasīts sakārtot informāciju, kas bija publiski pieejama. Piemēram, apstrīdētā lēmuma II pielikuma 10. punktā ir rakstīts: “Visas monetārās vērtības jāizsaka euro valūtā. Ja izmantotā vietējā valūta nav euro, lūdzu, konvertēt uz euro valūtu, izmantojot Eiropas Centrālās bankas pārskata periodā publicēto valūtas maiņas kursu”. Nav skaidrs, kāpēc šos aprēķinus nevarēja veikt pašas Komisijas darbinieki (44) .
117. Visu šo iemeslu dēļ uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pareizi ir norādījusi, ka Vispārējā tiesa, interpretējot un piemērojot samērīguma principu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tātad apelācijas sūdzības iesniedzējas ceturtais apelācijas pamats attiecīgi ir jāapstiprina un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
E – Paraugprakse
1) Lietas dalībnieku argumenti
118. Ar piekto un pēdējo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, neaizstāvot apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības saskaņā ar “Ekonomikas rādītāju iesniegšanas un datu apkopošanas paraugpraksi lietās, kuras attiecas uz LESD 101. un 102. panta piemērošanu, un apvienošanās lietās (Dienesta darba dokuments)” (45) (turpmāk tekstā – “Parau gprakse”), Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto, ja Komisija izvēlas ievērot savu Paraugpraksi, konsultējoties ar uzņēmumu par informācijas pieprasījuma projektu, tad tai ir pienākums ņemt vērā uzņēmuma komentārus vai pieprasījumus par skaidrojumu. Tātad, neievērojot šo pienākumu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
119. Komisija uzskata, ka šī argumentācija ir jānoraida.
2) Vērtējums
120. Paraugprakses 3.4.3. pantā ir rakstīts šādi: “Ja tas ir vajadzīgi un noderīgi, tad Konkurences ģenerāldirektorāts nosūta Datu pieprasījuma “projektu” attiecībā uz kvantitatīvajiem datiem, lai atvieglotu formāta identifikāciju un ļautu veikt pamata atbilstības pārbaudes (skat. 3.3.2. pantu). Datu pieprasījuma projekta mērķis ir aicināt personas ierosināt jebkādas izmaiņas, kas varētu mazināt atbilstības slogu, sagatavojot nepieciešamo informāciju. Jebkura Datu pieprasījuma apjoma samazinājumu var pieņemt vienīgi tad, ja nepastāv risks, ka tas var kaitēt izmeklēšanai un, īpaši apvienošanās gadījumos, var izraisīt sākotnēji paredzētā atbildes termiņa samazināšanu”.
121. Manuprāt, Vispārējā tiesa ir pareizi atgādinājusi par judikatūru, kurā atzīts, ka, ja Komisija nosaka norādošo rīcības noteikumu, kas paredzēts ārējas iedarbības radīšanai, tā nedrīkst atkāpties no šā noteikuma, neminot iemeslus, kas ir saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu. Tomēr, kā arī norādījusi Vispārējā tiesa, Paraugpraksē ir skaidri noteikta Komisijas rīcības brīvība ņemt vērā piezīmes, “kad tas ir vajadzīgi un noderīgi”, un ievērot uzņēmuma piezīmes, ja tas nerada risku, ka tas varētu “kaitēt izmeklēšanai” (46) .
122. Tādēļ no Paraugprakses redakcijas nevaru secināt, ka Komisija šajā jautājumā bija paredzējusi rīkoties skaidri un nepārprotami.
123. Vēl svarīgāk, man šķiet arī negaidīts apgalvojums, ka, nosūtot lēmuma projektu potenciālajiem adresātiem, Komisija uzņemas pienākumu ievērot jebkuras to iesniegtās piezīmes. Šādam argumentam nav nekāda pamata, un tam arī nav loģiska pamatojuma. Nesaskatu nekādus citus iespējamos pienākumus, kas Komisijai izrietētu no Paraugprakses 3.4.3. panta, izņemot pienākumu pienācīgi ņemt vērā to uzņēmumu iesniegtās piezīmes, ar kuriem veiktas konsultācijas. Šai sakarā Buzzi Unicem
nav minējusi nekādus konkrētus apstākļus, kas norādītu, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā tās apsvērumus.
124. Visbeidzot, jāatzīmē arī tas, ka Paraugprakses 7. un 8. pantā ir skaidri norādīts, ka Komisija var mainīt savu pieeju saskaņā ar šo praksi un ka šis dokuments nav paredzēts, lai radītu jaunas tiesiskās sekas vai grozītu Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi. Turklāt Paraugprakses nesaistošo raksturu apstiprina vēl arī tas, ka tā ir tikusi izdota tikai kā Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta “Dienesta darba dokuments”, nevis kā dokuments, kas jāpieņem visai Komisijai (t.i., jāsaskaņo Komisāru kolēģijai). Faktiski Paraugprakse nekad nav tikusi publicēta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Lai gan var brīnīties, kāpēc Komisija publicē paziņojumus, kuru vērtība pēc tam tiek mazināta, kad uz šiem paziņojumiem pēc tam tiesvedībā atsaucas cita persona, nemainīgs paliek tas, ka Paraugprakse nepārprotami nebija paredzēta, lai paredzētu saistošus noteikumus.
125. Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatu attiecībā uz Paraugprakses pārkāpumu, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tāpēc piektais apelācijas pamats ir jānoraida.
VI – Vērtējuma sekas
126. Saskaņā ar Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas spriedumu. Ja to ļauj tiesvedības stadija, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā. Tā var arī nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
127. Esmu secinājis, ka trīs no pieciem apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem apelācijas pamatiem pilnībā vai daļēji ir jāpieņem un pārsūdzētais spriedums attiecīgi jāatceļ.
128. Ņemot vērā pieejamos faktus un viedokļu apmaiņu Vispārējā tiesā un šajā Tiesā, uzskatu par iespējamu Tiesai taisīt galīgo spriedumu par šo jautājumu.
129. Savā prasības pieteikumā Vispārējai tiesai Buzzi Unicem bija iesniegusi piecus pamatus savas prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pamatošanai.
130. Ņemot vērā iepriekš izvērstos apsvērumus, uzskatu, ka apstrīdētais lēmums bija nelikumīgs divu galveno iemeslu dēļ: tajā bija iekļauts nepietiekams pamatojums saistībā ar pieprasījuma mērķi (skat. šo secinājumu 23.–49. punktu), un tas neatbilda samērīguma prasībai (skat. šo secinājumu 94.–117. punktu). Katra no šīm kļūdām tiesību piemērošanā pati par sevi ir pietiekama, lai pilnībā atceltu spriedumu. Tāpēc uzskatu, ka nav jāpārbauda, vai ir pamatoti citi apelācijas sūdzības iesniedzējas pamati, kas izvirzīti pirmajā instancē.
VII – Tiesāšanās izdevumi
131. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
132. Ja Tiesa piekrīt manam apelācijas sūdzības vērtējumam, tad saskaņā ar Reglamenta 137., 138. un 184. pantu Komisijai ir jāatlīdzina šīs tiesāšanās izdevumi gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
VIII – Secinājumi
133. Pamatojoties uz iepriekš minēto, iesaku Tiesai nolemt šādi:
– atcelt Vispārējās tiesas 2014. gada 14. marta spriedumu lietā T‑297/11 Buzzi Unicem /Komisija;
– atcelt Komisijas 2011. gada 30. marta Lēmumu C(2011) 2356, galīgā redakcija, procedūrā atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 18. panta 3. punktam (Lieta 39520 – Cements un saistītie produkti);
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
(1) .
(2)  –	Padomes 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(3)  – Lietas HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, Schwenk Zement /Komisija, C‑248/14 P, un Italmobiliare /Komisija, C‑268/14 P.
(4)  –	Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regula par lietas izskatīšanu saskaņā ar EK līguma 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.).
(5)  – EU:T:2014:122.
(6)  – C‑247/14 P, 22.–27. punkts.
(7)  –	Skat. spriedumu Nexans
un Nexans France /Komisija (C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 31. un 32. punkts un tajos minētā judikatūra).
(8)  –	Turpat, 34.–37. punkts un tajos minētā judikatūra.
(9)  –	Regulas Nr. 1/2003 18. pantā ir paredzēts, ka lēmumā “paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija”. Šīs pašas regulas 20. panta 3. punktā ir paredzēts, ka lēmumā “nosaka pārbaudes priekšmetu un mērķi, nozīmē datumu, kurā tā sāksies”.
(10)  – Ģenerāladvokātes J. Kokotes [ J. Kokott ] secinājumi lietā Nexans
un Nexans France /Komisija (C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 35.–38. punkts).
(11)  – Pārsūdzētā sprieduma 35. un 36. punkts.
(12)  –	Sal. ar ģenerāladvokāta F. Ležē [ Ph. Léger ] secinājumiem lietā BPB Industries
un British Gypsum /Komisija (C‑310/93 P, EU:C:1994:408, 22. punkts).
(13)  –	Sal. ar ģenerāladvokāta K. O. Lenca [ C. O. Lenz ] secinājumiem lietā SITPA
(C‑27/90, EU:C:1990:407, 59. punkts).
(14)  –	Skat. šo secinājumu 26. punktā minēto judikatūru.
(15)  –	Sal. ar ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumiem lietā Nexans
un Nexans France /Komisija (C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 52. punkts).
(16)  – Detalizētāku informāciju skat. manos secinājumos lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 46. un 47. punkts.
(17)  – 1.D jautājums. Skat. tālāk šo secinājumu 85. punktu.
(18)  – Skat. manus secinājumus lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 138.–146. punkts.
(19)  – Skat. tālāk šo secinājumu 73.–91. punktu.
(20)  – Skat. manus secinājumus lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 50. punkts.
(21)  – C‑247/14 P, 52.–54. punkts.
(22)  – Sal. ar ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [ F. J. Jacobs ] secinājumiem lietā SEP /Komisija (C‑36/92 P, EU:C:1993:928, 30. punkts).
(23)  –	Skat. spriedumu Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland /Komisija (C‑385/07 P, EU:C:2009:456, 163. punkts un tajā minētā judikatūra).
(24)  – 	Šai sakarā skat. spriedumu Chalkor /Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 65. un 66. punkts).
(25)  – T‑296/11, EU:T:2014:121, 41.–56. punkts.
(26)  – Pārsūdzētā sprieduma 45. punkts.
(27)  – Manuprāt, tāpēc Tiesai nav jāpārbauda, vai 5.S, 5.R, 5.T un 5.V jautājums ir saistīti tikai ar faktiem, kas katrā ziņā, šķiet, diez vai ir apstrīdami.
(28)  – Sal. ar ģenerāladvokāta M. Darmona secinājumiem lietā Orkem /Komisija (374/87, EU:C:1989:207, 55. punkts).
(29)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 87. un 88. punktu.
(30)  – It īpaši skat. spriedumus Orkem /Komisija (374/87, EU:C:1989:387, 35. punkts) un Solvay /Komisija (27/88, EU:C:1989:388, 32. punkts).
(31)  –	Kā minēts, 23. apsvērums attiecas uz “jautājumiem par faktiem”. Problēma, kā atrast labākos terminus tāda veida jautājumu apzīmēšanai, kuru faktiskā satura dēļ nevar tikt pārkāptas tiesības neliecināt pret sevi, ir redzama arī judikatūrā. Skat. manu secinājumu lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 94. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(32)  – Spriedums Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582 (turpmāk tekstā  – “ PVC II ”), 273. punkts) (mans izcēlums).
(33)  – Skat. manus secinājumus lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 157. punkts.
(34)  – Pārsūdzētā sprieduma 74. punkts.
(35)  – It īpaši skat. spriedumus Orkem /Komisija (374/87, EU:C:1989:387, 39. punkts) un Solvay /Komisija (27/88, EU:C:1989:388, 36. punkts).
(36)  – Skat. spriedumus Hoechst /Komisija (46/87 un 227/88, EU:C:1989:337, 19. punkts) un, Roquette Frères
(C‑94/00, EU:C:2002:603, 27., 50. un 52. punkts).
(37)  – Šai sakarā skat. spriedumu Roquette Frères
(C‑94/00, EU:C:2002:603, 76. un 80. punkts un tajos minētā judikatūra).
(38)  – Pārējie apstākļi tostarp ietver attiecīgā uzņēmuma līdzdalības raksturu, pieprasīto pierādījumu nozīmīgumu un noderīgās informācijas apjomu un veidu, par ko Komisija uzskata, ka tie ir attiecīgā uzņēmuma rīcībā.
(39)  – Tai skaitā jāņem vērā iesaistīto uzņēmumu skaits, iespējamo pārkāpumu ģeogrāfiskais apgabals un skaidri noteikti ierobežojumi, kas ietverti iespējamos nolīgumos.
(40)  – Pārsūdzētā sprieduma 129. punkts.
(41)  – Skat. III pielikuma 2., 6., 7., 8., 9., 13., 14. un 15. punktu. Par līdzīgiem sarežģītiem norādījumiem it īpaši skat. arī I pielikuma 1.A un 2. jautājumu.
(42)  – Skat. II pielikuma 16. un 17. punktu.
(43)  – Skat. Regulas Nr. 1/2003 2. pantu.
(44)  – Sal. ar maniem secinājumiem lietā HeidelbergCement /Komisija, C‑247/14 P, 120. punkts.
(45)  – Dokuments publicēts Eiropas Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta tīmekļa vietnē.
(46)  – Skat. pārsūdzētā sprieduma 140. un 141. punktu un tajos minēto judikatūru.