62008CC0393_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio [Lacio reģiona Administratīvā tiesa] (Itālija) (turpmāk tekstā – “Administratīvā tiesa”) izskata strīdu starp E. Sbaridžu [ E. Sbarigia ] un Romas pašvaldības administrāciju par reģionālajiem tiesību aktiem, kas reglamentē aptieku darba laiku, tostarp par aizliegumu atteikties no pienākuma katru gadu slēgt aptieku uz noteiktu laikposmu. Šajā saistībā iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai divus prejudiciālus jautājumus, no kuriem pirmais attiecas uz EKL 49., 81., 82., 83., 84., 85. un 86. panta interpretāciju, bet otrais – uz EKL 152. un 153. panta interpretāciju (2) .
2. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai ir šaubas par attiecīgo reģionālo tiesību aktu saderību ar brīvas konkurences politikas pamatprincipiem. Starp Savienības tiesību normām, kas minētas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, un debatēm, kas attiecībā uz konkurenci risinātas valsts un pat reģionālā līmenī, nav skaidras saiknes. Tas rada jautājumus par iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu pieņemamību un iespējamo vajadzību tos pārformulēt.
II – Atbilstošās tiesību normas
3. Itālijā aptieku pakalpojumi galvenokārt tiek sniegti atbilstoši sabiedrisko pakalpojumu koncesijai, un sakarā ar to ir jāsaņem atļauja.
4. Lai nodrošinātu aptieku pakalpojumu turpinātību, kas uzskatāma par sabiedrības veselības aizsardzības pamatelementu, aptieku darba laiku, dežūras un atvaļinājumus reglamentē reģionālie likumi. Lacio reģionā tas ir 2002. gada 30. jūlija Reģionālais likums Nr. 26 ( Legge regionale Lazio
Nr. 26/2002, turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 26/2002”) (3) .
5. Reģionālā likuma Nr. 26/2002 2.–8. pantā ir iekļauti noteikumi par aptieku darba laiku, brīvprātīgo dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanu, iknedēļas brīvdienām un ikgadējo atvaļinājumu. Šajos noteikumos tostarp ir noteikts maksimāli pieļaujamais darba laiks, pienākums slēgt aptiekas svētdienās un vienreiz nedēļā uz pusi dienas, kā arī svētku dienās, un minimālais ikgadējais atvaļinājums. Vairāku Reģionālā likuma Nr. 26/2002 pantu piemērošana ir atkarīga no nosacījumiem, kas saistīti ar attiecīgo pašvaldību ģeogrāfiskām īpatnībām vai [aptieku] atrašanās vietu.
6. Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. pantā ir noteikts:
“1. Romas pašvaldībā katrs Vietējais veselības aprūpes dienests ( ASL ) veic pasākumus, kas paredzēti šajā likumā un ietilpst attiecīgā dienesta kompetencē, vienojoties ar citiem ASL .
2. Īpašajās pašvaldības zonās aptieku iknedēļas darba laiku, pilsētu aptieku atvaļinājumus un iknedēļas atpūtu pusdienas apmērā [..] var grozīt ar lēmumu, ko attiecīgajā teritorijā kompetentā ASL pieņem, vienojoties ar attiecīgās pašvaldības mēru, provinces farmaceitu asociāciju un provinces vispārstāvētākajām publisko un privāto aptieku apvienībām.”
III – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
7. E. Sbaridža ir īpašniece sen izveidotai aptiekai, kas atrodas īpašajā tā sauktajā “del Tridente” zonā Romas vēsturiskajā centrā. Šis pilnībā gājējiem atvēlētais kvartāls atrodas galvaspilsētas tūrisma zonas centrā.
8. Tādēļ, ka viņas aptieka atrodas šajā vietā un ka vasaras periodā – jūlijā un augustā – šajā kvartālā pārvietojas ievērojami liels cilvēku skaits, E. Sbaridža 2006. gada 31. maijā lūdza attiecīgajā teritorijā kompetento Azienda ASL RM/A atļaut atbrīvojumu no pienākuma 2006. gada vasaras atvaļinājuma laikā slēgt aptieku.
9. Šis lūgums, kas tika iesniegts, pamatojoties uz Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. panta 2. punktu, vēlāk tika papildināts tādējādi, ka ar to tika lūgts atbrīvot no pienākuma slēgt aptieku visu ikgadējo atvaļinājumu laikā, atļaut uz visu gadu attiecināt iknedēļas darba laiku un neievērot pienākumu slēgt aptieku svētku dienās. Šajā saistībā E. Sbaridža norādīja, ka 2006. gada 8. septembrī šāda atļauja tika piešķirta citai aptiekai, kura atrodas tuvu dzelzceļa stacijai Termini
un kuras īpašā klientu kategorija ir tāda pati kā viņas aptiekai.
10. E. Sbaridžas pieteikumus Azienda ASL RM/A vairākkārt noraidīja saskaņā ar Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. panta 2. punktu, pamatojoties uz Romas pašvaldības, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (Romas provinces Farmaceitu asociācija), kā arī profesionālo apvienību Assiprofar ( Associazione Sindacale Proprietari Farmacia ) un Confservizi
nelabvēlīgajiem atzinumiem.
11. Administratīvā tiesa norāda, ka aptieku darba laiks, dežūras svētdienās, kā arī aptieku slēgšana svētku dienās un ikgadējā atvaļinājuma laikā nav jautājumi, ko atsevišķa aptieka var izlemt pēc saviem ieskatiem, un tie neietilpst uzņēmuma organizācijas prasību jomā. Atkāpes iespējas ir ierobežotas un vienmēr ir pakārtotas administratīvās iestādes diskrecionārai varai; lēmumus par atteikumu ir sarežģīti apstrīdēt.
12. Kā norādījusi Administratīvā tiesa, ar apsvērumu, ka aptieku pakalpojumi ir sabiedriskie pakalpojumi, ar kuriem tiek nodrošināta patērētāju veselības aizsardzība, nepietiek, lai attaisnotu šīs saistošās tiesību normas attiecībā uz aptieku darba laiku. Šā darba laika un laikposmu, kad aptiekas ir atvērtas, liberalizācija attiecībā uz visām aptiekām ļautu paplašināt vispārējo piedāvājumu, ar izvietojuma plāniem nodrošinot līdzsvarotu aptieku ģeogrāfisku izvietojumu par labu patērētājiem. Turklāt šādu reformu 2007. gada 1. februāra ziņojumā atbalstīja Valsts konkurences un tirgus nodrošināšanas iestāde.
13. Turklāt minētā tiesa uzskata, ka attiecīgie noteikumi ir nesamērīgi un neattaisnojami. Ar aptieku pakalpojumu saistīto sabiedrības interešu un vajadzību aizsardzību varētu vēl labāk nodrošināt ar konkurenci, liberalizējot darba laika noteikumus.
14. Tādēļ Administratīvai tiesai ir šaubas par apstrīdēto ierobežojumu saderību ar noteiktiem Kopienu tiesību principiem.
15. Ņemot vērā šos apstākļus, Administratīvā tiesa nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Reģionālā likuma Nr. 26/2002 tiesību normas, saskaņā ar kurām aptiekas nedrīkst atteikties no ikgadējiem atvaļinājumiem, kurās ir paredzēti to darba laika ierobežojumi un saskaņā ar kurām atkāpe no minētajiem ierobežojumiem (10. panta 2. punkts) attiecībā uz aptiekām, kas darbojas Romas pašvaldībā, var tikt atļauta tikai tad, ja administrācija, izmantojot diskrecionāro varu (vienojoties ar iestādēm un organizācijām, kuras ir norādītas tajā pašā pantā), atzīst, ka aptieka atbilst īpašās pašvaldības zonas kritērijam, ir saderīgas ar Kopienu tiesību principiem attiecībā uz brīvu konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas cita starpā ir paredzēti [EKL] 49., 81., 82., 83., 84., 85. un 86. pantā?
2) Vai ierobežojumi, kas attiecībā uz aptieku sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu tiek piemēroti ar mērķi nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, tādi kā tie, kas ir noteikti Reģionālā likumā Nr. 26/2002 attiecībā uz aptieku dienas, nedēļas vai ikgadējo darba laiku, ir saderīgi ar [EKL] 152. un 153. pantu? (4) ”
IV – Tiesvedība Tiesā
16. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā reģistrēts 2008. gada 11. septembrī.
17. E. Sbaridža, Romas pašvaldība, Grieķijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus.
18. Pielikumā uzaicinājumam uz tiesas sēdi lietas dalībnieki saistībā ar jautājumu par pieņemamību tika aicināti savos mutvārdu paskaidrojumos izteikties par saikni ar Kopienu tiesībām un – attiecībā uz lietas būtību – ar EKL 28., 29., 30., 31. panta un 86. panta 2. punkta interpretāciju.
19. Tiesas sēdē, kas notika 2009. gada 17. decembrī, piedalījās E. Sbaridža, Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma, Grieķijas, Itālijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
V – Vērtējums
A – Ievads
20. Uzreiz jākonstatē, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizēts, saistībā ar kādiem aspektiem jāinterpretē iepriekš minētie deviņi EK līguma panti un divi Savienības tiesību principi. Šķiet, arī pašiem lietas dalībniekiem, kas iesnieguši rakstveida apsvērumus, ir radušās šaubas saistībā ar šo.
21. Vispirms vēlos atgādināt, ka lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu ir jānorāda precīzi iemesli, kas lika valsts tiesai šaubīties par Savienības tiesību interpretāciju un uzskatīt par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus (5) . Šajā kontekstā valsts tiesai ir vismaz minimāli jāpaskaidro, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Savienības tiesību normas, kuras tā lūdz interpretēt, kā arī jāizskaidro saikne, ko tā saskata starp šīm normām un pamata lietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (6) .
22. Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ierosinu analizēt šādi: izvērtējis jautājumu pieņemamību, izskatīšu otro jautājumu par EKL 152. un 153. pantu, bet pēc tam aplūkošu pirmo jautājumu par konkurences tiesībām (EKL 81.–86. pants) un pakalpojumu sniegšanas brīvību (EKL 49. pants).
B – Par pieņemamību
23. Saistībā ar šo lietu tika izvirzīti divi nepieņemamības pamati.
24. Pirmkārt, savos rakstveida apsvērumos Itālijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo tajā nav minēti tādi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai saprastu, kādēļ minētie noteikumi uzskatāmi par atbilstošiem šajā lietā.
25. Šajā saistībā pietiek konstatēt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (7) .
26. Taču, ņemot vērā iesniedzējtiesas minētos faktiskos un tiesību apstākļus, Tiesas rīcībā, manuprāt, ir pietiekama informācija, lai lemtu par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
27. Otrkārt, pēc Tiesas pieprasījuma pieņemamības jautājums tiesas sēdē tika izskatīts arī saistībā ar to, ka šajā strīdā trūkst jebkāda pārrobežu elementa.
28. Man šķiet skaidrs, ka šajā pamata lietā izskatāmajā faktiskajā situācijā nav ārvalstu elementa. Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka līdzīgā situācijā pārrobežu elementa neesamības dēļ Tiesai nevajadzētu atzīt, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams. Konkrētāk, aplūkojot jautājumus par EKL 49. panta interpretāciju, lai arī nav šaubu, ka visi iesniedzējtiesas izskatāmā strīda apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti – šajā gadījumā ar vienu valsts reģionu –, atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja valsts tiesībās ir noteikts, ka Itālijas pilsonim ir jābūt tādām pašām tiesībām, kādas citas dalībvalsts, kas nav Itālijas Republika, pilsonim izrietētu no Savienības tiesībām tādā pašā situācijā (8) .
29. Starp citu, man jāteic, ka tajās lietās par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuras attiecās tikai uz konkrēto valsti, Tiesa ir izmantojusi dažādas pieejas.
30. Pirmajā nolēmumu kopumā Tiesa, pasludinot spriedumu, konstatējusi, ka attiecīgos Līguma noteikumus nevar piemērot pasākumiem, kuros visi atbilstīgie apstākļi attiecas uz vienas dalībvalsts teritoriju (9), bet jautājums, vai tas tā ir konkrētā lietā, ir atkarīgs no faktu konstatējuma, kas jāveic valsts tiesai (10) .
31. Otrajā lēmumu kopumā Tiesa, izdodot rīkojumu, konstatējusi, ka attiecīgās Savienības tiesības nav pretrunā attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam (11) .
32. Trešajā nolēmumu kopumā atzīts, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums neietilpst Savienības tiesību reglamentētajā jomā un strīda priekšmets nekādi nav saistīts ne ar vienu no Līgumu noteikumos paredzētajiem gadījumiem. Šādos gadījumos Tiesa, izdodot rīkojumu, nolēmusi, ka atbildēt uz uzdoto jautājumu acīmredzami nav Tiesas kompetencē (12) .
33. Visbeidzot, ceturtajā lēmumu kopumā Tiesa pēc būtības izskata Savienības tiesību normas, kuru interpretācija ir lūgta, ciktāl attiecīgās valsts tiesību normas ir piemērojamas pārrobežu situācijā, pat ja visi pamata lietas apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (13) .
34. Ņemot vērā šīs pieejas, es konstatēju, ka izvēli starp spriedumu un rīkojumu Tiesa izdara atbilstīgi praksei, kas noteikta Tiesas Reglamenta 92. panta 1. punktā. Atbilde uz jautājumu par to, vai runa ir par vienas valsts situāciju, nekādā gadījumā nedrīkst ietekmēt Tiesas kompetenci lemt par Savienības tiesību normu piemērojamības kritērijiem un – vajadzības gadījumā – šo normu interpretāciju.
35. Man šķiet, ka šaubu gadījumā Tiesai galvenokārt jāpamatojas uz pieņēmumu, ka principā prejudiciāli jautājumi jāizskata pēc būtības, nevis jāatzīst par nepieņemamiem. Ja Tiesa tikai norādītu uz jautājuma nepieņemamību, valsts tiesas to varētu uztvert kā rīcību, kas ir pretrunā labas sadarbības ar minētajām tiesām principam, kas ir pamatprincips šajās attiecībās. Turklāt ievērojami atšķiras nepieņemamības jautājuma izskatīšana saistībā ar tiešo prasību vai apelācijas sūdzību, no vienas puses, un prejudiciālo jautājumu, no otras puses. Tiešas prasības gadījumā pieņemamības pārbaudes mērķis ir it īpaši aizsargāt atbildētāja intereses. Apelācijas sūdzībā ir svarīgi stingri piemērot pieņemamības kritērijus, lai varētu ievērot kompetences sadalījumu starp dažādu līmeņu tiesām. Šie iemesli neparādās tik lielā mērā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu gadījumā.
36. Attiecībā uz šo lietu man japiebilst, ka pārrobežu rakstura prasība nav vienlīdz nozīmīga saistībā ar dažādām pamatbrīvībām (14) . No tā izriet, ka Līguma noteikumu piemērojamība ir atkarīga no to interpretācijas. Ņemot vērā, ka tos pašus jautājumus Tiesa var izskatīt saistībā ar prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kurā, iespējams, pārrobežu elementa trūkums nemaz neietekmētu prasības pieņemamību, manuprāt, šī problēma, ko rada “tikai ar vienu valsti” saistītās situācijas raksturs, ir jāvērtē pēc būtības, interpretējot attiecīgos noteikumus, nevis kā Tiesas kompetences jautājums, ko izskata prejudiciālo jautājumu pieņemamības kontekstā.
37. Visbeidzot, kritēriji, kas ļauj novērtēt, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, no vienas puses, un kritēriji, kas izmantoti, lai pēc būtības izanalizētu, vai iesniedzējtiesa norādījusi pietiekamus faktiskos un tiesību apstākļus, no otras puses, ne vienmēr sakrīt, kā būs redzams tālāk.
38. Tādēļ es ierosinu Tiesai šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskatīt par pieņemamu.
C – Ievada apsvērumi par reģionālajiem tiesību aktiem
39. Itālijā pilnvaras izdot noteikumus, kas reglamentē aptieku darba laiku un laikposmus, kad tās ir atvērtas vai slēgtas, ir piešķirtas reģionālajām iestādēm. Tiesas sēdē lietas dalībnieki norādīja, ka izmantotie risinājumi dažādos reģionos atšķiras.
40. Itālijā brīvas konkurences principu piemērošana aptiekām šķiet pretrunīga. Katrā ziņā Itālijā ir tikusi liberalizēta zāļu izsniegšana bez receptes. Lai gan aptiekas ir uzņēmēji, tām tomēr ir jāsniedz vispārējas nozīmes pakalpojumi (15) .
41. Tomēr jāuzsver, ka šis pēdējais aspekts izriet arī no Reģionālā likuma Nr. 26/2002. Tas jāuzskata par publiskās varas aktu, kurā skaidri noteikti konkrēti uzdevumi atbilstīgi sabiedrisko pakalpojumu saistībām, kas noteiktas visām šajā likumā paredzētajām aptiekām. Reģionālā likuma Nr. 26/2002 2.–8. pantā detalizēti noteiktas sabiedrisko pakalpojumu saistības, kas attiecas uz aptieku darba laiku, diennakts dežūrām svētdienās un svētku dienās, proti, obligātajiem pakalpojumiem, kas aptiekām jānodrošina ārpus parastā darba laika, kurā tās ir atvērtas darba dienās, brīvprātīgo dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanu, brīvdienām nedēļas vidū un ikgadējiem atvaļinājumiem. Saistības, kuru mērķis ir garantēt nepārtrauktu, plašu un regulāru zāļu piegādi pacientiem, ierobežo aptieku uzņēmējdarbības brīvību, būtiski pārsniedzot parastos atļaujas izsniegšanas nosacījumus darbības veikšanai kādā konkrētā nozarē.
42. Reģiona likumdevējs, šķiet, uzskata, ka, lai nodrošinātu zāļu nepārtrauktu un efektīvu apgādi, aptiekām jāievēro zināmi noteikumi attiecībā uz darba laiku un ikgadējo atvaļinājumu noteikšanu.
43. Turklāt aptieku, kuru zāļu klāsts ir vienāds un kuras ir regulāri atvērtas reģionālā līmenī vienoti noteiktā darba laikā, ģeogrāfiska sadalījuma mērķis ir nodrošināt izolētu teritoriju apgādi, kas Tiesas judikatūrā ir atzīts par primāro vispārējo interešu iemeslu (16) . Tomēr darba laiku noteikšanai var būt divējādi trūkumi. Piemēram, aptieka, kurai ir laba atrašanās vieta, varētu to uzskatīt par ierobežojumu, ja tā savam īpaši rentablam uzņēmumam vēlētos noteikt ilgāku darba laiku, savukārt aptieka, kurai nav tik labas atrašanās vietas, tieši pretēji, to varētu uzskatīt par ierobežojumu, ja tā vēlētos saīsināt šos periodus, lai tādējādi samazinātu ar savu darbību saistītās izmaksas.
44. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi jāanalizē, ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus.
D – Par EKL 152. un 153. pantu
45. Vispirms esmu paredzējis aplūkot EKL 152. pantu (sabiedrības veselība) un 153. pantu (patērētāju aizsardzība), lai gan tie attiecas uz otro jautājumu.
46. E. Sbaridža uzskata, ka šie panti neļauj piemērot Reģionālajā likumā Nr. 26/2002 paredzētās prasības par aptieku dienas, nedēļas vai ikgadējo darba laiku. Savukārt atbildētāja pamata lietā apgalvo, ka attiecīgie noteikumi nav pretrunā šim reģionālajam likumam.
47. Komisija un valdības, kas iesniegušas rakstveida apsvērumus, izņemot Grieķijas valdību, būtībā apgalvo, ka EKL 152. un 153. pants ietver vienkāršus kompetences noteikumus, kas īpaši adresēti Kopienas likumdevējam un kas līdz ar to ir jāinterpretē tādējādi, lai tie nav pretrunā valsts tiesību aktiem, kuros aptiekām noteikti ierobežojumi attiecībā uz darba laiku un laikposmiem, kad tās ir atvērtas. Savukārt Grieķijas valdība uzskata, ka aptieku darba laika noteikšana nav pretrunā EKL 152. un 153. panta prasībām.
48. Vispirms es atzīstu, ka ir sarežģīti pamatot, ka EKL 153. panta interpretācija vajadzīga, lai atrisinātu iesniedzējtiesā ierosināto lietu. Šis pants, uz kuru atsauce iekļauta tikai prejudiciālajā jautājumā, attiecas uz patērētāju aizsardzību un cita starpā paredz Eiropas Savienības ieguldījumu saistībā ar mērķu īstenošanu šajā jomā. Iesniedzējtiesa nesniedz nekādus paskaidrojumus par to, kā ar šo jautājumu ir saistīta patērētāju aizsardzība, un tādēļ es uzskatu, ka šis jautājums patiesībā attiecas vienīgi uz EKL 152. pantu.
49. Attiecībā uz EKL 152. pantu es piekrītu Komisijas un dalībvalstu (izņemot Grieķijas Republiku) ierosinātajai interpretācijai, ka EKL 152. pants būtībā ietver konkurences noteikumu, kas īpaši adresēts Kopienas likumdevējam. EKL 152. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, nosakot un īstenojot visu Eiropas Kopienas politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis. Taču šajā gadījumā runa nav par Kopienas politikas un darbību īstenošanu.
50. Turklāt EKL 152. panta 5. punkts tiešā veidā nav saistīts ar šo jautājumu. Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un it īpaši pieņemt noteikumus par tādu veselības aprūpes dienestu organizēšanu kā aptiekas. Tomēr dalībvalstīm, īstenojot šīs tiesības, ir jāievēro Savienības tiesības, tostarp Līguma noteikumi par aprites brīvībām, tostarp brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas tiks analizēta tālāk (17) .
51. Tādējādi EKL 152. pants nav piemērojams šajā gadījumā.
E – Par EKL 81.–86. pantu
52. E. Sbaridža apgalvo, ka attiecīgie reģionālie tiesību akti nav saderīgi ar EKL 81.–86. pantu. Savukārt atbildētāja pamata lietā uzskata, ka reģionālie noteikumi atbilst Savienības tiesībām. Nīderlandes un Austrijas valdības uzskata, ka minētie panti nav piemērojami, savukārt Grieķijas valdība norāda, ka atsauce uz EKL 81.–86. pantu ir neprecīza, jo tiesa nav sniegusi paskaidrojumus par šo dažādo noteikumu atbilstību. Komisija, paužot šaubas par visu minēto noteikumu atbilstību, tomēr ierosina EKL 10. un 81. pantu interpretēt tādējādi, ka tie nav pretrunā valsts tiesību aktiem, kuri paredz provinces vispārstāvētāko publisko un privāto aptieku apvienību un provinces farmaceitu asociācijas konsultatīvu iesaistīšanos lēmumu pieņemšanas procesā attiecībā uz aptieku darba laiku un laikposmu, kad aptiekas ir atvērtas, noteikšanu.
53. Tāpat kā Komisija es uzskatu, ka šai pirmā prejudiciālā jautājuma daļai nav nozīmes pamata lietas atrisināšanā.
54. Uzreiz jākonstatē, ka EKL 83., 84. un 85. pantam nav nekādas nozīmes saistībā ar lietu, ko izskata iesniedzējtiesa, jo runa ir vai nu par pilnībā procesuāliem noteikumiem (EKL 83. un 85. pants), vai arī pārejas noteikumiem (EKL 84. pants).
55. Pēc tam jāpārbauda EKL 81. panta piemērojamība. Man šķiet, ka iesniedzējtiesas jautājums patiesībā paredz noskaidrot, vai tādi noteikumi kā tie, kas ietverti Reģionālajā likumā Nr. 26/2002, ir saderīgi ar EKL 81. pantu, skatot to kopā ar EKL 10. pantu.
56. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kaut arī EKL 81. pants attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos aktus, šis pants, skatot to kopā ar EKL 10. pantu, kas nosaka sadarbības pienākumu, uzliek dalībvalstīm pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, kas – pat ja tiem ir normatīvs raksturs –, var novērst uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību (18) .
57. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 10. un 81. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts vai nu nosaka pienākumu noslēgt, vai veicina tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai arī atņem savam tiesiskajam regulējumam valsts pasākuma raksturu, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (19) .
58. Tomēr jānorāda, ka tāds likums kā Reģionālais likums Nr. 26/2002, ciktāl tajā ir paredzēti noteikumi par laikposmu, kad aptiekas ir atvērtas, noteikšanu un par iespēju atkāpties no tiem, neattiecas ne uz vienu no situācijām, kad jāpiemēro EKL 10. un 81. pants, tos aplūkojot kopā.
59. Manuprāt, nekas neliecina par to, ka Reģionālais likums Nr. 26/2002 veicina, nostiprina vai kodificē aizliegtu vienošanos vai uzņēmumu lēmumu. Man drīzāk šķiet, ka apspriešanās ar aptieku apvienībām, kas paredzēta šajā reģionālajā likumā, atbilst vajadzībai nodrošināt dežūraptieku pakalpojumus. Tāpat no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu neizriet, ka attiecīgajiem likuma noteikumiem būtu atņemts valsts pasākuma raksturs, šai valstij deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses.
60. Visbeidzot, no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu neizriet, ka šīs lietas fakti liecinātu par jebkāda veida vienošanos uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību, kas varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū EKL 81. panta izpratnē.
61. EKL 82. panta 1. punktā ir noteikts:
“Vienam vai vairākiem uzņēmumiem, kam ir dominējošs stāvoklis kopējā tirgū vai būtiskā tā daļā, šāda stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ir aizliegta kā nesaderīga ar kopējo tirgu un tiktāl, ciktāl tā var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm.”
62. Tādējādi atsaucei uz EKL 82. pantu, kurā aizliegta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, nav nozīmes, jo no lietas materiāliem neizriet, ka E. Sbaridžas aptieka vai cits uzņēmums, kas būtu šīs aptiekas konkurents, atrastos šādā situācijā.
63. Saskaņā ar EKL 86. panta 1. punktu “attiecībā uz publiskiem uzņēmumiem un uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā šim Līgumam, it īpaši noteikumiem, kas ietverti 12. pantā un 81.–89. pantā”. Atbilstoši Tiesas judikatūrai dalībvalsts pārkāpj šajos noteikumos paredzētos aizliegumus tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums, tikai īstenojot tam piešķirtās īpašās vai ekskluzīvās tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli vai ja šīs tiesības var radīt situāciju, kad šis uzņēmums sāktu to ļaunprātīgi izmantot (20) .
64. Tomēr iesniedzējtiesas lēmumā nav nevienas norādes par attiecīgā tirgus noteikšanu, to tirgus daļu aprēķināšanu, kuras pieder dažādiem uzņēmumiem, kas darboja s šajā tirgū, un iespējamo dominējošā stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav minēti valsts, pat reģionālie, noteikumi par aptieku atrašanās vietu. Tajā nav informācijas par to, vai īpašajā atrašanās vietā, tā sauktajā Tridente
zonā vai stacijas Termini
apkārtnē, ir viena vai vairākas aptiekas. Turklāt tajā nav precizēts, vai ir tādi noteikumi, kas attiecas uz minimālo attālumu starp aptiekām.
65. Attiecībā uz EKL 86. panta 2. punktu vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar šo noteikumu “uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas šajā Līgumā ietvertie noteikumi un it īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure
vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Kopienas interesēm”.
66. EKL 86. panta 2. punktā paredzēts, ka Līguma noteikumi attiecas uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā fiskāli monopoli (21), tomēr tie pieļauj atsevišķus izņēmumus par labu šiem uzņēmumiem (22) . Taču, ja nav konstatēta nekāda nesaderība ar Līgumu, tad EKL 86. panta 2. punkta noteikumi nav piemērojami. Tādu pašu secinājumu var izdarīt attiecībā uz EKL 86. panta 1. punkta piemērojamību.
67. Pamatojoties uz iesniedzējtiesas sniegto informāciju, manuprāt, var secināt, ka šajā gadījumā runa drīzāk ir par minēto noteikumu nepiemērojamību pēc būtības, nevis par pirmā prejudiciālā jautājuma daļēju nepieņemamību. Kā jau iepriekš norādīju, šādās situācijās Tiesai nevajadzētu prejudiciālo jautājumu atzīt par nepieņemamu, bet tai ir jāizskata tas pēc būtības, lai noteiktu, vai attiecīgie noteikumi ir vai nav piemērojami (23) .
68. Tādēļ es ierosinu Tiesai atbildēt, ka EKL 10. un 81. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nav pretrunā reģionālajiem tiesību aktiem, kuros paredzēta provinces vispārstāvētāko publisko un privāto aptieku apvienību un provinces farmaceitu asociācijas konsultatīva iesaistīšanās lēmumu pieņemšanas procesā attiecībā uz aptieku darba laiku un laikposmu, kad tās ir atvērtas, noteikšanu. Citi iesniedzējtiesas minētie noteikumi nav piemērojami.
F – Par pakalpojumu sniegšanas brīvību (EKL 49. pants)
69. Attiecībā uz pamatbrīvībām iesniedzējtiesa ir lūgusi tikai EKL 49. panta interpretāciju.
70. EKL 49. pants Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus attiecībā pret dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
71. E. Sbaridža uzskata, ka Reģionālais likums Nr. 26/2002 un tā piemērošana nav saderīga ar EKL 49. pantu. Savukārt Grieķijas un Austrijas valdības apgalvo, ka šis pants nav piemērojams, jo nav nekāda pārrobežu elementa.
72. Komisija uzskata, ka atsauce uz EKL 49. pantu ir acīmredzami nepareiza. Tā norāda uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru uz dalībvalsts pilsoni, kas pastāvīgi un ilgstoši veic profesionālu darbību kādā citā dalībvalstī, attiecas Līguma nodaļa par uzņēmējdarbības veikšanu, nevis nodaļa par pakalpojumu sniegšanu (24) . Tādējādi šī pēdējā nodaļa, atšķirībā no pirmās, attiecas nevis uz situāciju, kad dalībvalsts pilsonis pastāvīgi iesaistās citas dalībvalsts ekonomiskajā dzīvē, bet tikai uz situāciju, kad pakalpojumu sniedzējs veic savu darbību citas dalībvalsts teritorijā pagaidu kārtā.
73. Es piekrītu Komisijas veiktajai analīzei. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka E. Sbaridža ir īpašniece aptiekai, kas atrodas Romā, kur viņa pastāvīgi un ilgstoši nodarbojas ar farmaceitisko un parafarmaceitisko preču tirdzniecību.
74. Jāizvērtē arī situācija attiecībā uz šo pakalpojumu izmantotājiem. Attiecīgie tiesību akti ierobežo iespēju tūristiem izmantot E. Sbaridžas aptiekas pakalpojumus laikposmos, kad aptiekai ir obligāti jābūt slēgtai. Tomēr šis ierobežojums nav uzskatāms par diskrimināciju pilsonības dēļ, un ikviens var izmantot citas aptiekas, kas ir atvērtas vai darbojas kā dežūraptiekas (25) .
75. Tādēļ es ierosinu Tiesai atbildēt, ka EKL 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā reģionālajiem tiesību aktiem, kuri ierobežo aptieku dienas, nedēļas vai ikgadējo darba laiku tādā situācijā kā pamata lietā.
G – Par prejudiciālo jautājumu iespējamu juridiskā pamata maiņu
76. Izskatījis visus iesniedzējtiesas uzdotos prejudiciālos jautājumus, uzskatu, ka Tiesai nevajadzētu turpināt analīzi.
77. Daži lietas dalībnieki, kuri iesnieguši Tiesai rakstveida apsvērumus, tiešām ir minējuši arī divus citus pantus, proti, EKL 43. pantu par brīvību veikt uzņēmējdarbību un EKL 28. pantu attiecībā uz preču brīvu apriti, un tiesas sēdē tiešām ir minēta šo pantu piemērojamība.
78. Tomēr man šķiet, ka Tiesai nav jālemj par šiem diviem noteikumiem, par kuriem iesniedzējtiesa tai nav uzdevusi jautājumus; to nosaka iemesli, kas iedalāmi divās grupās.
79. Pirmkārt, iesniedzējtiesai ir jānorāda Savienības tiesību normas, kuru interpretācija tai šķiet nepieciešama pamata lietas atrisināšanai. Savā lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu tā to izdarījusi tādā veidā, kas man šķiet izsmeļošs, skaidri minēdama īpašus principus, kuri ir pamatā visai daudzām Savienības tiesību normām. Šādā gadījumā Tiesai nav jāmeklē visas pārējās Savienības tiesību normas, kuru interpretācija iesniedzējtiesai varētu izrādīties noderīga. Pilnvaras, kādas Tiesa sev ir atzinusi, – pārformulēt prejudiciālos jautājumus, manuprāt, ļauj Tiesai palīdzēt iesniedzējtiesai atrast pareizo formulējumu Savienības tiesību interpretācijas problēmai, kurai ir nozīme saistībā ar lietu. No šāda viedokļa Tiesai ir jāprecizē, nevis jāpaplašina problemātika, kas izklāstīta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu (26) .
80. Otrkārt, šo ierobežojošo interpretāciju apstiprina arī Eiropas Savienības Tiesas Statūti. Atbilstoši Tiesas Statūtiem iesniedzējtiesas lēmumu – attiecīgās tiesas formulējumā – it īpaši paziņo dalībvalstīm un Savienības iestādēm. Pamatojoties tieši uz šo dokumentu, tās izvērtē, vai ir lietderīgi iesniegt rakstveida apsvērumus un piedalīties tiesvedībā Tiesā (27) . Arī Tiesai tas ir atsauces dokuments. Acīmredzot pārformulēšanas nolūkos ir nepieciešams, lai Tiesai būtu visa vajadzīgā un atbilstošā informācija, tostarp tāda, kas attiecas uz faktiem un atbilstošajām valsts tiesību normām.
81. Pilnības labad katrā ziņā vēlos atgādināt, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 28. pants neattiecas uz valsts tiesisko regulējumu jautājumā par veikalu slēgšanu, kas piemērojams visiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri veic darbību valsts teritorijā, un kas tādā pašā veidā juridiski un faktiski ietekmē vietējo preču un no citām dalībvalstīm ievesto preču tirdzniecību (28) .
82. Attiecībā uz EKL 43. pantu Tiesa nesen ir konstatējusi, ka ar Līgumu ir saderīgi diezgan ierobežojošie Itālijas noteikumi attiecībā uz aptiekām, kuriem bija daudz tiešāka saikne ar brīvību veikt uzņēmējdarbību nekā pamata lietā aplūkojamiem noteikumiem (29) .
83. Turklāt es neuzskatu, ka reģionālie tiesību akti, tādi kā Reģionālais likums Nr. 26/2002, kas vienādi piemērojams visām aptiekām, kuras atrodas attiecīgajā reģionā, pieder pie pasākumiem, kuri citu dalībvalstu uzņēmumiem aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu. Tādējādi runa nav par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas atbilstu Tiesas judikatūrā sniegtajai definīcijai (30) .
84. Manuprāt, pretējs secinājums būtu iespējams tikai tad, ja tiesību akti par darba laiku un atvaļinājumiem nepavisam nebūtu pārskatāmi vai ja to piemērošana vislielākā mērā būtu atkarīga no administrācijas diskrecionārās varas.
85. E. Sbaridža, kā arī Nīderlandes valdība un Komisija ir izvirzījušas jautājumu, vai lēmuma pieņemšanas kārtība attiecībā uz Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. panta 2. punktā paredzētajām atkāpēm patiešām ir saderīga ar EKL 28. un/vai 43. pantu, cita starpā ņemot vērā paredzēto apspriešanos un plašo diskrecionāro varu, kas piešķirta administrācijai.
86. Diskrecionārā vara, kas administrācijai piešķirta ar Reģionālo likumu Nr. 26/2002, man šķiet, it īpaši pastāv attiecībā uz Reģionālā likuma Nr. 26/2002 2. panta 6. punktā, 6. pantā, 7. panta 3. punktā, 8. panta 1. punkta d) un e) apakšpunktā un 10. panta 2. punktā noteikto atkāpju un izņēmumu piemērošanu.
87. Acīmredzot gadījumi, kuros administrācijai ir jālemj par atkāpi vai atbrīvojumu, atšķiras. Vispirms ir iespējams, ka pastāv vispārēji piemērojams aizliegums vai nosacījums, attiecībā uz kuru administrācija var noteikt atkāpes vai atbrīvojumus, ja ir izpildīti likumā paredzētie nosacījumi. Šādā gadījumā atkāpe vai atbrīvojums tiek noteikts gandrīz automātiski, administrācijai neizmantojot diskrecionāro varu. Otrā gadījumā pat tad, ja ir izpildīti atkāpes piemērošanai paredzētie nosacījumi, tā piešķiršana tomēr ir atstāta kompetentās administratīvās iestādes ziņā. Runa nav par ārkārtas gadījumu. Īstenot diskrecionāro varu saistībā ar vērtēšanu var būt nepieciešams, piemēram, tāpēc, ka nav iespējams apmierināt visus lūgumus par atkāpi. Trešajā gadījumā tiesību aktos nav precizēti atkāpes piešķiršanas nosacījumi. Šajā pēdējā gadījumā saistībā ar administrācijas diskrecionāro varu var veikt atbilstības pārbaudi tiesā, atsaucoties uz vispārējiem administratīvo tiesību principiem, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes principu, objektivitātes principu, samērīguma principu un jebkādas pilnvaru nepareizas izmantošanas aizlieguma principu.
88. Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. panta 2. punktā paredzētā atkāpes iespēja, šķiet, ir pa vidu starp diviem pēdējiem norādītajiem gadījumiem. Uz to attiecas noteikti ģeogrāfiski un procesuāli nosacījumi. Kā jau esmu konstatējis, lietas materiālos nav precīzas informācijas par iespējamiem noteikumiem jautājumā par ģeogrāfisko vietu, kurā atrodas aptiekas Lacio reģionā. Tas pats jānorāda attiecībā uz jautājumu, kādā veidā jēdziens “īpašā pašvaldības zona” ir interpretēts reģiona administratīvajā praksē, kā arī valsts tiesu praksē. Katrā ziņā, manuprāt, šis noteikums ir jāaplūko nevis nošķirti, bet gan saistībā ar visiem Reģionālā likuma Nr. 26/2002 noteikumiem. Šajā aspektā runa ir par normu, kurā, šķiet, paredzēti īpaši noteikumi precīzā gadījumā, kas cita starpā
nozīmē iespēju pielāgot darba laiku atkarībā no apstākļiem.
89. Aplūkojot Reģionālā likuma Nr. 26/2002 10. panta 2. punktu nošķirti, to, protams, var kritizēt par skaidrības un precizitātes trūkumu, bet, ņemot to vērā saistībā ar visiem attiecīgā reģionālā likuma noteikumiem, šis noteikums man šķiet saprātīgs un saprotams. Katrā ziņā nevēlos pievienoties kritikai, kas pausta tikai attiecībā uz vienu piemēru tam, kā piemērots šis, lietas materiālos minētais noteikums, proti, atbrīvojumu, kurš piešķirts aptiekai netālu no stacijas Termini, un kas analizē šo lēmumu kā norādi uz diskrecionāru, neobjektīvu vai diskriminējošu attieksmi. Iemesli piešķirt īpašu statusu aptiekai, kas atrodas Eiropas galvaspilsētas vietējās, valsts mēroga un starptautiskās dzelzceļa satiksmes krustpunktā, nav noteikti attiecināmi uz tūrisma zonu, kas aplūkota pamata lietā (31) .
90. Laika, kad aptieka ir atvērta vai slēgta, regulējums ir jāvērtē kopumā. Tiesas sēdē Assiprofar
pārstāvis ir sniedzis pamācošu piemēru attiecībā uz brīvprātīgu nakts dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanu, kas sākas apmēram pulksten 20.00. Posms no pulksten 20.00 līdz pulksten 22.00 atbilst nakts aptieku darbības aktīvākajam laikam, jo šajā reģionā liela daļa strādājošo atgriežas dzīvesvietā tad, kad pārējās aptiekas jau ir slēgtas. Iespējamā dienas darba laika pagarināšana radītu situāciju, kad būtu aizņemta niša, kurai atbilst rentablākais nakts aptieku darba laiks. Tas varētu atturēt brīvprātīgu nakts dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanas kandidātus, jo ar to saistītos ierobežojumus vairs nekompensētu labums, ko tie gūst no priekšrocības attiecībā uz darba laiku minētajā darba laika nišā. Saistībā ar privātās iniciatīvas mazināšanos vajadzētu atjaunot obligāto dežūru sistēmu.
91. Visbeidzot, attiecībā uz Reģionālajā likumā Nr. 26/2002 paredzēto procedūru, tostarp prasību apspriesties, ir acīmredzams, ka tā ir saistīta ar administrācijas diskrecionārās varas īstenošanu. Citu personu piedalīšanās pati par sevi nepadara šo procedūru par nesaderīgu ar Savienības tiesībām. Tomēr ir svarīgi, lai lēmumu varētu pārbaudīt tiesā, kā tas, šķiet, ir šajā lietā.
92. Tādējādi, ņemot vērā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu formulējumu, ierosinu Tiesai atbildēt uz tai uzdotajiem jautājumiem tiktāl, ciktāl tie ir atbilstīgi, un katrā ziņā nepaplašināt tos, pārsniedzot tai iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu robežas.
VI – Secinājumi
93. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka uz Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio
uzdotajiem jautājumiem jāatbild šādi:
1) EKL 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nav pretrunā reģionālajiem tiesību aktiem, kuri ierobežo aptieku dienas, nedēļas vai ikgadējo darba laiku tādā situācijā kā pamata lietā;
2) EKL 10. un 81. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav pretrunā reģionālajiem tiesību aktiem, kuros paredzēta provinces vispārstāvētāko publisko un privāto aptieku apvienību un provinces farmaceitu asociācijas konsultatīva iesaistīšanās lēmumu pieņemšanas procesā attiecībā uz aptieku darba laiku un laikposmu, kad tās ir atvērtas, noteikšanu;
3) citi iesniedzējtiesas minētie EK līguma noteikumi nav piemērojami tādā situācijā kā pamata lietā.
(1) .
(2)  –	Tā kā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegts 2008. gada 21. maijā, atsauces uz EKL noteikumiem tiks sniegtas saskaņā ar numerāciju, kas bija piemērojama, pirms stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienības darbību.
(3)  –	2003. gada 14. jūnija GURI
Nr. 24, Īpašais izdevums Nr. 3, un 2002. gada 20. augusta Boll. Uff. Lazio
Nr. 23, Supplemento ordinario
Nr. 5.
(4)  – Šis jautājums patiešām attiecas uz EK līgumu, lai gan otrajā jautājumā minēts Līgums par Eiropas Savienību. Acīmredzot tā ir pārrakstīšanās kļūda.
(5)  –	Skat. informatīvu materiālu par valsts tiesu ierosināto prejudiciālo tiesvedību (OV 2005, C 143, 1. lpp.), jaunākā versija (OV 2009, C 297, 1. lpp.).
(6)  –	Skat. it īpaši 1995. gada 7. aprīļa rīkojumu lietā C‑167/94 Grau Gomis u.c. ( Recueil, I‑1023. lpp., 9. punkts), 2005. gada 6. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA  u.c. (Krājums, I‑10423. lpp., 46. punkts), 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑380/05 Centro Europa 7
(Krājums, I‑349. lpp., 54. punkts), kā arī 2009. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑116/08 Meerts
(Krājums, I‑10063. lpp., 27. punkts).
(7)  –	Skat. 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑314/08 Filipiak
(Krājums, I‑11049. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(8)  –	Skat. it īpaši 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑448/98 Guimont
( Recueil, I‑10663. lpp., 23. punkts), 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
(Krājums, I‑2941. lpp., 29. punkts), kā arī 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04 Cipolla  u.c. (Krājums, I‑11421. lpp., 30. punkts).
(9)  –	Šajā ziņā it īpaši skat. 1992. gada 19. marta spriedumu lietā C‑60/91 Batista Morais
( Recueil, I‑2085. lpp., 8. punkts), kā arī 1995. gada 16. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C‑29/94 līdz C‑35/94 Aubertin  u.c. ( Recueil, I‑301. lpp., 9. punkts).
(10)  –	Skat. it īpaši 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑41/90 Höfner un Elser
( Recueil, I‑1979. lpp., 37. punkts), kā arī 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑332/90 Steen
( Recueil, I‑341. lpp., 9. punkts).
(11)  –	Skat. it īpaši 2004. gada 5. aprīļa rīkojumu lietā C‑3/02 Mosconi
un Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia, rezolutīvā daļa, un 2008. gada 19. jūnija rīkojumu lietā C‑104/08 Kurt, 24. punkts un rezolutīvā daļa.
(12)  –	Skat. 2005. gada 6. oktobra rīkojumu lietā C‑328/04 Vajnai
(Krājums, I‑8577. lpp., 13. punkts), 2007. gada 25. janvāra rīkojumu lietā C‑302/06 Koval’ský, 20. un 22. punkts, kā arī 2008. gada 16. janvāra rīkojumu lietā C‑361/07 Polier, 11. un nākamie punkti.
(13)  –	Skat. it īpaši 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑6/01 Anomar  u.c. (Krājums, I‑8621. lpp., 40. un nākamie punkti).
(14)  –	Piemēram, atšķirībā no pakalpojumu sniegšanas brīvības attiecībā uz preču brīvu apriti pārrobežu elementam nav jābūt tik ļoti izceltam.
(15)  –	Skat. arī 2009. gada 19. maija spriedumu lietā C‑531/06 Komisija/Itālija (Krājums, I‑4103. lpp., 76. punkts).
(16)  –	Skat. 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑254/98 TK‑Heimdienst
( Recueil, I‑151. lpp., 34. punkts).
(17)  –	Šajā ziņā skat. 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04 Watts
(Krājums, I‑4325. lpp., 92. un 146. punkts), 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07 Hartlauer
(Krājums, I‑1721. lpp., 29. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 35. punkts.
(18)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c., 46. punkts, kā arī 2008. gada 13. marta spriedumu lietā C‑446/05 Doulamis (Krājums, I‑1377. lpp., 19. punkts).
(19)  –	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Cipolla  u.c., 47. punkts.
(20)  –	Skat. it īpaši 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98 Pavlov  u.c. ( Recueil, I‑6451. lpp., 127. punkts), 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner
( Recueil, I‑8089. lpp., 39. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 23. punkts.
(21)  –	Tādu pakalpojumu piemēriem, ko uzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, skat. ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [ Ruiz‑Jarabo Colomer ] secinājumus, kas sniegti 2009. gada 20. oktobrī lietā C‑265/08 Federutility  u.c. (lieta tiek izskatīta Tiesā, 53. punkts).
(22)  –	Skat. it īpaši ģenerāladvokāta Ležē [ Léger ] secinājumus lietā C‑438/02 Hanner
(2005. gada 31. maija spriedums, Krājums, I‑4551. lpp., 135. un nākamie punkti).
(23)  –	Iespējams, ka mana pieeja attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīšanu pēc būtības šādā situācijā mazliet atšķiras no risinājumiem, ko izmantojusi Tiesa (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Centro Europa 7, 63. punkts).
(24)  –	Skat. it īpaši 1974. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑2/74 Reyners
( Recueil, 631. lpp., 21. punkts) un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard
( Recueil, I‑4165. lpp., 28. punkts).
(25)  –	Tātad šis ierobežojums ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu izmantotājiem, bet atbilst Savienības tiesībām, ja vien tas neaizliedz, netraucē un nepadara mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz analogus pakalpojumus. Šajā ziņā skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83 Luisi un Carbone ( Recueil, 377. lpp., 16. punkts), 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑76/90 Säger
( Recueil, I‑4221. lpp., 12. punkts), kā arī 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98 Corsten
( Recueil, I‑7919. lpp., 33. punkts).
(26)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Doulamis .
(27)  –	Šajā ziņā skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑94/07 Raccanelli
(Krājums, I‑5939. lpp., 24. un 25. punkts).
(28)  –	Skat. 1996. gada 20. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑418/93 līdz C‑421/93, no C‑460/93 līdz C‑462/93, C‑464/93, no C‑9/94 līdz C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 un C‑332/94 Semeraro Casa Uno  u.c. ( Recueil, I‑2975. lpp., 28. punkts), kā arī 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑110/05 Komisija/Itālija (Krājums, I‑519. lpp., 36. punkts).
(29)  –	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija.
(30)
–	Skat. it īpaši 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02 CaixaBank France
(Krājums, I‑8961. lpp., 11. punkts un tajā minētā judikatūra).
(31)  –	Tūrisms ir īpaši minēts Reģionālā likuma Nr. 26/2002 6. panta 2. punktā attiecībā uz brīvprātīgu dienas dežūraptiekas pakalpojumu sniegšanu.