62023CC0572
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 4. septembrī (
1
)
Lieta C‑572/23 P
Carles Puigdemont i Casamajó,
Antoni Comín i Oliveres,
Clara Ponsatí i Obiols
pret
Eiropas Parlamentu
Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlamenta locekļi – Privilēģijas un imunitāte – Pieprasījums atcelt imunitāti, kas iesniegts kriminālprocesa ietvaros – Pieprasījuma izskatīšana Parlamentā – Objektivitāte – Imunitātes atcelšanas kritēriji – Parlamenta rīcības brīvība – Lēmums atcelt deputāta imunitāti – Atcelšanas prasība – Apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses celt prasību saglabāšanās pēc viņa deputāta pilnvaru izbeigšanās
I. Ievads
1.
Ar apelācijas sūdzību Carles Puigdemont i Casamajó un Antoni Comín i Oliveres, kā arī Clara Ponsatí i Obiols lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 5. jūlija spriedumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments (T‑272/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:373), ar kuru ir noraidīta viņu prasība atcelt Eiropas Parlamenta 2021. gada 9. marta lēmumus P9_TA(2021)0059, P9_TA(2021)0060 un P9_TA(2021)0061 par pieprasījumu atcelt viņu imunitāti (turpmāk tekstā – “strīdīgie lēmumi”) (
2
).
2.
Savu prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza desmit pamatus. Atbilstoši Tiesas vēlmēm šajos secinājumos koncentrēšos uz apelācijas sūdzības trešo, piekto un sesto pamatu. Turklāt ierosināšu Tiesai pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses celt prasību saglabāšanos pēc 2024. gada 15. jūlija, proti, pēc viņu deputāta pilnvaru termiņa beigām devītajā sasaukumā.
II. Savienības tiesības
3.
LES un LESD pievienotā Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā (
3
) (turpmāk tekstā – “Protokols Nr. 7”) 9. pants noteic:
“Eiropas Parlamenta sesijās tā locekļiem ir:
a)
savā valstī – imunitāte, ko piešķir attiecīgās valsts parlamenta locekļiem;
b)
visās citās dalībvalstīs – imunitāte attiecībā uz aizturēšanu un tiesvedību.
Imunitāte tāpat attiecas uz Eiropas Parlamenta locekļiem, kamēr viņi dodas uz Eiropas Parlamenta sanāksmes vietu un prom no tās.
Ja Eiropas Parlamenta locekli aiztur pārkāpuma izdarīšanas laikā, viņš nevar atsaukties uz imunitāti, un tā neliedz Eiropas Parlamentam izmantot tiesības kādam no tā locekļiem atņemt imunitāti.”
4.
Protokola Nr. 7 VII nodaļas “Vispārīgi noteikumi” 18. pants noteic:
“Lai piemērotu šo Protokolu, Savienības iestādes sadarbojas ar attiecīgo dalībvalstu atbildīgajām iestādēm.”
5.
Parlamenta iekšējo organizāciju reglamentē tā Reglaments. Reglamenta, kas piemērojams devītajam sasaukumam (2019.–2024. gads) (
4
) (turpmāk tekstā – “Reglaments”), 5. pants “Privilēģijas un imunitāte” noteic:
“1.   Deputāti izmanto privilēģijas un imunitāti, kas paredzētas Protokolā Nr. 7 [..].
2.   Īstenojot savas pilnvaras attiecībā uz privilēģijām un imunitāti, Parlaments rīkojas tā, lai saglabātu savu demokrātiskas likumdevējas asamblejas integritāti un nodrošinātu deputātu neatkarību, viņiem veicot savus pienākumus. Deputāta imunitāte nav viņa personīgā privilēģija, bet gan visa Parlamenta un tā deputātu neatkarības garantija.
[..]”
6.
Reglamenta 6. pants “Imunitātes atcelšana” noteic:
“1.   Visus pieprasījumus atcelt imunitāti izvērtē saskaņā ar Protokola Nr. 7 [..] 7., 8. un 9. pantu un saskaņā ar Reglamenta 5. panta 2. punktā minētajiem principiem.
[..]”
7.
Reglamenta 9. pants “Ar imunitāti saistītās procedūras” noteic:
“1.   Par visiem Parlamenta priekšsēdētājam adresētajiem dalībvalsts kompetentas iestādes pieprasījumiem atcelt deputāta imunitāti vai deputāta vai bijušā deputāta pieprasījumiem aizstāvēt privilēģijas un imunitāti paziņo plenārsēdē, un tos nodod atbildīgajai komitejai.
[..]
3.   Komiteja nekavējoties, bet ņemot vērā to salīdzinošo sarežģītību, izskata pieprasījumus atcelt vai aizstāvēt privilēģijas un imunitāti.
4.   Atbildīgā komiteja iesniedz pamatota lēmuma priekšlikumu, kurā ir ieteikums pieņemt vai noraidīt pieprasījumu atcelt imunitāti vai aizstāvēt imunitāti un privilēģijas. Grozījumi nav pieņemami. Ja priekšlikumu noraida, uzskata, ka ir pieņemts pretējs lēmums.
5.   Komiteja var pieprasīt, lai attiecīgā iestāde tai iesniedz visu informāciju un skaidrojumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai izlemtu par imunitātes atcelšanu vai aizstāvēšanu.
6.   Attiecīgajam deputātam dod iespēju tikt uzklausītam, un viņš var iesniegt jebkādu dokumentu vai cita veida rakstisku apliecinājumu, ko viņš uzskata par vajadzīgu.
Attiecīgais deputāts nepiedalās debatēs – izņemot uzklausīšanu – par pieprasījumu atcelt vai aizstāvēt viņa imunitāti.
[..]
7.   Ja pieprasījums atcelt vai aizstāvēt imunitāti attiecas uz vairākiem apsūdzības punktiem, par katru no tiem var pieņemt atsevišķu lēmumu. Izņēmuma kārtā komiteja savā ziņojumā var ierosināt, lai imunitātes atcelšana vai aizstāvība attiecas vienīgi uz kriminālvajāšanu un ka līdz galīgā sprieduma pasludināšanai pret deputātu nedrīkst piemērot apcietinājumu vai kādu citu līdzekli, kas viņam liegtu pildīt pienākumus, kurus paredz viņa pilnvaras.
8.   Komiteja var sniegt pamatotu atzinumu par attiecīgās iestādes kompetenci un par pieprasījuma pieņemamību, taču tā nekādā gadījumā neizsakās par deputāta vainīgumu vai nevainīgumu un par to, vai ir nepieciešama kriminālvajāšana par uzskatiem vai darbībām, kas deputātam piedēvēti, pat tad ne, ja pieprasījuma izskatīšana ļauj šai komitejai iegūt detalizētas ziņas par lietas materiāliem.
[..]
11.   Komiteja šos jautājumus risina un visus saņemtos dokumentus izskata, ievērojot visstingrākās konfidencialitātes prasības. Pieprasījumus saistībā ar imunitātes procedūru komiteja vienmēr izskata aiz slēgtām durvīm.
[..]
13.   Komiteja sagatavo šī panta piemērošanas principus.
14.   Jebkuru pieprasījumu attiecībā uz deputāta privilēģiju vai imunitātes piemērošanas jomu, ko iesniegusi kompetenta iestāde, izskata saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem.”
III. Tiesvedības priekšvēsture, pārsūdzētais spriedums, tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
A.
Tiesvedības priekšvēsture
8.
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–19. punktā. To var rezumēt šādi.
9.
C. Puigdemont i Casamajó (turpmāk tekstā – “pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs”) bija Generalitat de Cataluña (Katalonijas autonomās kopienas pašpārvalde, Spānija) priekšsēdētājs un A. Comín i Oliveres (turpmāk tekstā – “otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs”), kā arī C. Ponsatí i Obiols (turpmāk tekstā – “trešā apelācijas sūdzības iesniedzēja”) bija Gobierno autonómico de Cataluña (Katalonijas autonomās kopienas valdība, Spānija) locekļi laikā, kad tika pieņemts 2017. gada 6. septembraLey 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Katalonijas parlamenta Likums 19/2017 par pašnoteikšanās referendumu) (
5
) un 2017. gada 8. septembraLey 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoríedad jurídica y fundacional de la República (Katalonijas parlamenta Likums 20/2017 par juridisko pāreju un Republikas dibināšanu) (
6
), kā arī laikā, kad 2017. gada 1. oktobrī tika rīkots pašnoteikšanās referendums, kas bija paredzēts pirmajā no šiem abiem likumiem, kurā ietverto tiesību normu piemērošana pa šo laiku tika apturēta ar Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija) nolēmumu.
10.
Pēc tam, kad bija pieņemti minētie likumi un rīkots šis referendums, Ministerio fiscal (Prokuratūra, Spānija), Abogado del Estado (Valsts juridiskā dienesta pārstāvis, Spānija) un politiskā partija “VOX” ierosināja kriminālprocesu arī pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem, kuriem tika pārmests, ka viņi ir izdarījuši citstarp tādus noziedzīgus nodarījumus kā “dumpis” un “publisko līdzekļu nelikumīga piesavināšanās”. Ar 2018. gada 9. jūlija rīkojumu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pēc viņu aizbraukšanas no Spānijas izvairās no tiesas, un apturēja kriminālprocesu līdz brīdim, kad viņi tiks atrasti.
11.
Pēc tam apelācijas sūdzības iesniedzēji kandidēja 2019. gada 26. maijā Spānijā notikušajās [Eiropas] Parlamenta vēlēšanās, pēc kurām pirmais un otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs tika ievēlēts, sākot no 2019. gada 2. jūlija.
12.
2019. gada 14. oktobrīTribunal Supremo (Augstākā tiesa) Krimināllietu tiesas kolēģijas izmeklētājtiesnesis izsniedza valsts apcietināšanas orderi, Eiropas apcietināšanas orderi un starptautisko apcietināšanas orderi attiecībā uz pirmo apelācijas sūdzības iesniedzēju, lai viņu varētu tiesāt aplūkojamajā kriminālprocesā. 2019. gada 4. novembrī tas pats tiesnesis izsniedza līdzīgus apcietināšanas orderus attiecībā uz otro un trešo apelācijas sūdzības iesniedzēju.
13.
2020. gada 13. janvārīTribunal Supremo (Augstākā tiesa) priekšsēdētājs paziņoja Parlamentam 2020. gada 10. janvāra pieprasījumu, kurš tika nosūtīts šīs tiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas priekšsēdētāja vārdā un kurš izrietēja no šīs palātas izmeklētājtiesneša tās pašas dienas rīkojuma, par pirmā un otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja parlamentārās imunitātes atcelšanu.
14.
2020. gada 10. februārī Parlaments pēc 2020. gada 31. janvārī notikušās Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības pieņēma zināšanai trešās apelācijas sūdzības iesniedzējas ievēlēšanu Parlamentā no 2020. gada 1. februāra.
15.
Tajā pašā dienā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) priekšsēdētājs paziņoja Parlamentam 2020. gada 4. februāra pieprasījumu, kurš tika nosūtīts šīs tiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas priekšsēdētāja vārdā un kurš izrietēja no šīs palātas izmeklētājtiesneša tās pašas dienas rīkojuma, par trešās apelācijas sūdzības iesniedzējas imunitātes atcelšanu.
16.
Parlamenta priekšsēdētāja vietnieks plenārsēdē paziņoja par pieprasījumiem atcelt imunitāti un nodeva tos izskatīšanai Parlamenta Juridiskajai komitejai (turpmāk tekstā – “JURI komiteja”).
17.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza Parlamentam apsvērumus. 2021. gada 14. janvārī viņus uzklausīja arī JURI komiteja.
18.
2021. gada 23. februārī JURI komiteja pieņēma ziņojumus A 9‑0020/2021, A 9‑0021/2021 un A 9‑0022/2021 par pieprasījumiem atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti.
19.
Ar strīdīgajiem lēmumiem Parlaments apmierināja šo secinājumu 13. un 15. punktā minētos pieprasījumus.
B.
Pārsūdzētais spriedums
20.
2021. gada 19. maijā apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt strīdīgos lēmumus.
21.
Prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja astoņus pamatus. Četri pamati (
7
), kuriem ir nozīme šo secinājumu kontekstā, būtībā attiecās uz to, ka Parlaments neesot ievērojis objektivitātes un procesuālā taisnīguma principus (trešais pamats), uz tiesiskās drošības un lojālas sadarbības principu, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu strīdīgo lēmumu skaidrības trūkuma dēļ (piektais pamats), LESD 343. panta, Protokola Nr. 7 9. panta un Reglamenta 5. panta 2. punkta pārkāpumu, jo Parlaments neesot ievērojis savu pilnvaru atcelt deputātu imunitāti robežas (sestais pamats), kā arī uz labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, jo Parlaments bez pamatojuma esot atkāpies no savas iepriekšējās prakses vai pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā (septītais pamats).
22.
Ar Tiesas priekšsēdētāja vietnieka 2022. gada 24. maija rīkojumu Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments un Spānija (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413) strīdīgo lēmumu izpilde tika apturēta.
23.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos astoņus pamatus.
24.
Saistībā ar trešo atcelšanas pamatu Vispārējā tiesa visupirms noraidīja pirmās trīs daļas, kas attiecas uz viena vienīga referenta iecelšanu trīs imunitātes lietās (pārsūdzētā sprieduma 238. punkts), ieceltā referenta objektivitātes trūkumu (minētā sprieduma 257. punkts) un JURI komitejas priekšsēdētāja objektivitātes trūkumu (minētā sprieduma 262. punkts). Pēc tam tā uzskatīja, ka, tā kā šīs trīs daļas ir noraidītas, nav jāizvērtē šā pamata ceturtā daļa, kas attiecas uz JURI komitejas darba konfidenciālo raksturu (tā paša sprieduma 262. punkts).
25.
Saistībā ar piekto atcelšanas pamatu Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgie lēmumi nav neskaidri attiecībā uz procedūrām, ar kurām imunitāte tika atcelta (pārsūdzētā sprieduma 97. punkts), un ka Protokola Nr. 7 9. panta otrā daļa nepiešķīra apelācijas sūdzības iesniedzējiem aizsardzību, kas būtu neatkarīga no aizsardzības, kura uz tiem attiecās atbilstoši šā protokola 9. panta pirmajai daļai (minētā sprieduma 107. punkts).
26.
Saistībā ar sesto un septīto atcelšanas pamatu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 143. punktā visupirms noraidīja sesto pamatu, ciktāl tas attiecas uz LESD 343. panta, protokola Nr. 7 9. panta un Reglamenta 5. panta 2. punkta, kā arī atsevišķu apelācijas sūdzības iesniedzēju pamattiesību pārkāpumu. Pēc tam šā sprieduma 187. punktā tā noraidīja gan sesto pamatu, ciktāl tas attiecas uz faktu un tiesību kļūdām, ko Parlaments esot pieļāvis, vērtējot fumus persecutionis, gan septīto pamatu.
C.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
27.
2023. gada 15. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēji iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Parlaments un Spānijas Karaliste – kurai bija atļauts iestāties lietā Vispārējā tiesā Parlamenta prasījumu atbalstam – iesniedza savus atbildes rakstus. Ar Tiesas priekšsēdētāja lēmumu lietas dalībniekiem tika katram atļauts iesniegt replikas rakstu un atbildes rakstu uz repliku.
28.
Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgos lēmumus vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–
piespriest Parlamentam un Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai – pakārtoti – atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
29.
Parlamenta un Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
30.
Tiesa nolēma lietu izskatīt, nerīkojot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par apelācijas sūdzību
31.
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza desmit pamatus. Kā jau esmu norādījis, atbilstoši Tiesas vēlmēm savos secinājumos koncentrēšos uz apelācijas sūdzības trešo, piekto un sesto pamatu, kuri ir balstīti attiecīgi uz objektivitātes un taisnīguma trūkumu imunitātes atcelšanas procedūrā Parlamentā (trešais pamats), strīdīgo lēmumu skaidrības trūkumu (piektais pamats) un kļūdām noteikumu, kuri attiecas uz lēmumu atcelt parlamentāro imunitāti, interpretācijā un piemērošanā, it īpaši saistībā ar Parlamenta veikto fumus persecutionis vērtējumu (sestais pamats). Vispirms izvērtēšu trešo, pēc tam sesto un visbeidzot – piekto apelācijas sūdzības pamatu.
32.
Pirms attiecīgo trīs pamatu analīzes uzsākšanas, manuprāt, jāizdara dažas piezīmes, pirmkārt, par apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses celt prasību saglabāšanos pēc tam, kad ir beidzies devītais sasaukums, un, otrkārt, par Protokola Nr. 7 9. pantā minēto parlamentāro imunitāti un lēmuma par šīs imunitātes atcelšanu pārbaudi tiesā.
B.
Par apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses celt prasību saglabāšanos
33.
Nav strīda par to, ka Tiesai apelācijas tiesvedībā pēc savas ierosmes jāpārbauda prasības pieņemamība, tajā skaitā arī jautājums par apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses celt prasību saglabāšanos (
8
). Šajā gadījumā uzskatu, ka Tiesai pēc savas ierosmes būtu jāveic šāda pārbaude, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju situācija ir mainījusies, ņemot vērā viņu deputāta pilnvaru izbeigšanos pēc devītā sasaukuma beigām 2024. gada 15. jūlijā. Jānorāda, ka šo jautājumu lietas dalībniekiem tiesvedības rakstveida daļā iztirzāt liedza apstāklis, ka tā tika pabeigta 2024. gada 2. jūlijā, pirms bija beidzies devītais sasaukums.
34.
Šajā ziņā jāatgādina, ka interese celt prasību ir jebkuras prasības tiesā, kuru cēlusi fiziska vai juridiska persona, galvenais un pirmais nosacījums (
9
). Šai interesei jāpastāv prasības celšanas brīdī, pretējā gadījumā prasība ir nepieņemama, un tai jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas (
10
). Lai šāda interese būtu, apstrīdētā akta atcelšanai pašai par sevi jāvar radīt tiesiskas sekas un tādējādi prasības iznākumam jāvar dot labumu lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis (
11
).
35.
Šajā kontekstā jānorāda, pirmkārt, ka, tā kā ir beidzies pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja un trešās apelācijas sūdzības iesniedzējas deputāta pilnvaru termiņš, no 2024. gada 16. jūlija viņiem vairs nav imunitātes, kas paredzēta Protokola Nr. 7 9. pantā. Līdz ar to attiecībā uz viņiem pieņemto strīdīgo lēmumu iespējamā atcelšana viņiem nedotu nekādu labumu. Otrkārt, jāteic, ka Vispārējā tiesā notiekošajā tiesvedībā ar 2022. gada 24. maija rīkojumu (
12
) Tiesas priekšsēdētāja vietnieks uzdeva apturēt strīdīgo lēmumu izpildi, ka šis rīkojums līdz pārsūdzēta sprieduma pasludināšanai nav atcelts un ka pēc pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas – pat neraugoties uz to, ka Tiesā notiekošajā tiesvedībā netika īstenoti pagaidu noregulējuma pasākumi – strīdīgie lēmumi katrā ziņā netika īstenoti pirms deputātu pilnvaru izbeigšanās.
36.
Šajos apstākļos uzskatu, ka pirmajam apelācijas sūdzības iesniedzējam un trešajai apelācijas sūdzības iesniedzējai vairs nav intereses, lai attiecībā uz viņiem pieņemtie strīdīgie lēmumi (lēmumi P9_TA(2021)0059 un P9_TA(2021)0061) tiktu atcelti viņu deputāta pilnvaru izbeigšanās dēļ, un ka līdz ar to viņu apelācijas sūdzībai ir zudis priekšmets. Tādējādi, tā kā šīs apelācijas sūdzības iznākums nevar dot labumu šiem apelācijas sūdzības iesniedzējiem, jāuzskata, ka saistībā ar viņiem par šo apelācijas sūdzību nav jālemj. Šajos apstākļos ierosinu Tiesai saskaņā ar Tiesas Reglamenta 149. pantu izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas attiecībā uz apelācijas sūdzību, ko iesniedzis pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs un trešā apelācijas sūdzības iesniedzēja.
37.
Otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja gadījumā situācija ir atšķirīga. Proti, no Vispārējās tiesas lietas Comín i Oliveres/Parlaments (T‑477/24) materiāliem izriet, ka 2024. gada 9. jūnijā viņš tika atkārtoti ievēlēts par Parlamenta locekli desmitajā sasaukumā. Tomēr viņa uzvārds nav iekļauts Spānijā ievēlēto kandidātu sarakstā, kuru Spānijas Centrālā vēlēšanu komisija ir paziņojusi Parlamentam. Šī komisija esot norādījusi Parlamentam, ka otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs nav devis zvērestu vai solījumu ievērot Spānijas Konstitūciju, un tādējādi paziņoja, ka viņam piešķirtā Eiropas Parlamenta deputāta amata vieta ir brīva, kā arī uz laiku apturēja visas prerogatīvas saistībā ar viņa amata pienākumu pildīšanu līdz brīdim, kad viņš būs devis šo zvērestu vai solījumu (
13
). Tas nozīmē, ņemot vērā spriedumu Junqueras Vies (
14
), ka otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs jāuzskata par tādu, kuram joprojām ir imunitāte atbilstoši Protokola Nr. 7 9. pantam, un viņš saglabā savu interesi, lai attiecībā uz viņu pieņemtais strīdīgais lēmums (lēmums P9_TA(2021)0060) tiktu atcelts.
38.
Ņemot vērā otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses celt prasību saglabāšanos un gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manai nostājai par pirmā apelācijas sūdzības iesniedzēja un trešās apelācijas sūdzības iesniedzējas intereses celt prasību neesamību, izvērtēšu apelācijas sūdzības trešo, piekto un sesto pamatu.
C.
Par neaizskaramību un lēmuma par tās atcelšanu pārbaudi tiesā
39.
Saskaņā ar kontinentālās Eiropas jeb romāņu–ģermāņu tiesību saimes valstīs pastāvošo juridisko tradīciju, kas sakņojusies Franču revolūcijā (
15
), Protokolā Nr. 7 ir paredzētas divas parlamentārās imunitātes formas, proti, neatbildība (attiecībā uz pausto viedokli vai veikto balsojumu, pildot parlamentāros pienākumus) (šā protokola 8. pants) un neaizskaramība (aizsardzība pret aizturēšanu un tiesvedību attiecībā uz jebkuru citu rīcību) (minētā protokola 9. pants). Izskatāmajā lietā runa ir par šo otro formu.
40.
Lai gan Protokolā Nr. 7 skaidri noteikts, ka – atšķirībā no neatbildības – neaizskaramību var atcelt, tajā tomēr nav precizēts, kādiem materiāltiesiskajiem kritērijiem jābūt izpildītiem, lai varētu pieņemt šādu lēmumu, un tie turklāt nav skaidri noteikti ne primārajās tiesībās, ne juridiski saistošajos atvasināto tiesību aktos. Skaidri zināms ir vienīgi tas, ka parlamentārās imunitātes atcelšana ir Parlamenta kompetencē.
41.
Šajos apstākļos rodas jautājums par to, kāds pilnvaru apjoms ir Parlamentam, izskatot pieprasījumu atcelt kāda sava locekļa imunitāti, un cik lielā mērā Parlamenta lēmums var tikt pārbaudīts tiesā. Tā kā normatīvajos aktos šajā ziņā nav norāžu, atbilde jāmeklē parlamentārās imunitātes mērķī atbilstoši tam, kā šis mērķis ir interpretēts judikatūrā.
42.
Šajā ziņā Tiesa, balstoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru (
16
), jau ir nospriedusi, ka ar Eiropas Parlamenta deputātiem paredzētajām imunitātēm ir domāts nodrošināt šīs iestādes neatkarību savu uzdevumu izpildē (
17
). Kā jau esmu norādījis secinājumos lietā Junqueras Vies, lai arī parlamentārā imunitāte izpaužas kā katram Parlamenta loceklim personiski piešķirta aizsardzība, tā ir nevis deputāta privilēģija, kuras mērķis būtu izvairīties no vispārpiemērojamiem likumiem, bet gan mehānisms visa Parlamenta aizsardzībai kopumā (
18
). Šajos apstākļos no ECT judikatūras arī izriet, ka imunitāte pret tiesvedību ir izņēmums no vispārējām tiesībām, kuras reglamentē kriminālvajāšanu un prezumēto noziedzīgo nodarījumu iztiesāšanu, un tāpēc valstīm jānodrošina, lai tai būtu šaurs tvērums, kas ir labi definēts tā, lai politiskie pārstāvji to nevar izmantot kā instrumentu, lai izvairītos no tiesas (
19
).
43.
Ņemot vērā gan neaizskaramības kā paša Parlamenta aizsardzībai paredzēta mehānisma mērķi, gan to, ka primārajās tiesībās nav norāžu par to, kādiem materiāltiesiskajiem kritērijiem jābūt izpildītiem, lai atceltu parlamentāro imunitāti, gan arī to, ka lēmums par imunitātes atcelšanu ietilpst Parlamenta kompetencē, manuprāt, jāuzskata, ka šai iestādei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu. Tā ietver gan pilnvaras noteikt piemērojamos procesuālos noteikumus un imunitātes atcelšanas materiāltiesiskos kritērijus, gan pilnvaras brīvi lemt par iesniegto pieprasījumu.
44.
Protams, Parlamenta plašā rīcības brīvība nevar izslēgt to, ka tā lēmumi atcelt imunitāti tiek pārbaudīti tiesā. Proti, šāds lēmums ietekmē, pirmkārt, tiesisko stāvokli, kurā atrodas attiecīgais deputāts, kuram būtu jābūt iespējai izmantot savas tiesības. Otrkārt, tas ietekmē šā deputāta nodarījumos cietušo privātpersonu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
45.
Tomēr, ņemot vērā Parlamenta plašo rīcības brīvību, esmu vienisprātis ar Vispārējās tiesas judikatūru (
20
), saskaņā ar kuru, veicot lēmuma par imunitātes atcelšanu pārbaudi tiesā, Savienības tiesai principā jāpārbauda tikai tas, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, iestādes vērā ņemto faktu saturiskā pareizība un tas, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu vērtējumā vai nepareizi izmantotas pilnvaras (
21
). Proti, tikai Parlamenta kompetencē ir izvērtēt, vai, ņemot vērā visus attiecīgajā gadījumā nozīmīgos faktus, imunitātes atcelšana apdraud vai neapdraud tā neatkarību savu uzdevumu izpildē.
46.
Šie trīs apelācijas sūdzības pamati, manuprāt, jāizvērtē, ņemot vērā tieši šos principus.
D.
Par apelācijas sūdzības trešo pamatu
47.
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka nav tikušas pārkāptas viņu tiesības uz to, lai Parlaments objektīvi un godīgi izskatītu viņu lietas. Šis pamats ir iedalīts četrās daļās, no kurām pirmā daļa attiecas uz lēmumu iecelt vienu vienīgu referentu trīs imunitātes lietās, otrā – uz šā referenta objektivitāti, trešā – uz JURI komitejas priekšsēdētāja objektivitāti un ceturtā – uz JURI komitejā notiekošās procedūras konfidencialitāti.
48.
Iesākumā jāteic, ka procedūra, kas reglamentē to, kā Parlaments izskata pieprasījumus atcelt imunitāti, ir noteikta Reglamentā, proti, tā 9. pantā “Ar imunitāti saistītās procedūras”. Šā Reglamenta 9. panta 13. punkts noteic, ka JURI komiteja sagatavo šā panta piemērošanas principus. Devītā sasaukuma laikā šie principi bija ietverti 2019. gada 19. novembra paziņojumā locekļiem (11/2019) par principiem, kas piemērojami pieprasījumiem atcelt imunitāti (turpmāk tekstā – “Paziņojums Nr. 11/2019”).
49.
Šajā ziņā jāteic, ka Tiesa jau ir nospriedusi: vienam no paziņojumiem, kuri tika aizstāti ar Paziņojumu Nr. 11/2019, proti, 2003. gada 6. jūnija Paziņojumam Nr. 11/2003, kuru bija pieņēmusi Parlamenta Juridisko lietu un iekšējā tirgus komiteja, nebija juridiski saistoša spēka (
22
). Uzskatu, ka tas pats attiecas uz Paziņojumu Nr. 11/2019. Proti, runa ir par JURI komitejas darba organizācijas iekšēju dokumentu, kas Parlamentam nav saistošs. Tomēr šis apstāklis neizslēdz to, ka šis dokuments tiek ņemts vērā, izvērtējot tās procedūras likumību, kurā tiek pieņemts lēmums par imunitātes atcelšanu. Proti, Paziņojumā Nr. 11/2003 ir atspoguļota par imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanu un Parlamenta lēmuma projekta sagatavošanu atbildīgās JURI komitejas prakse. Turklāt šis paziņojums ir adresēts deputātiem, un tāpēc tas ir ne tikai informācijas avots par veidu, kā JURI komiteja izskata imunitātes lietas, bet arī dokuments, kas deputātiem var radīt tiesisko paļāvību attiecībā uz viņu procesuālajām tiesībām.
50.
Reglamentā un Paziņojumā Nr. 11/2019 paredzētajiem noteikumiem un tam, kā tos piemēro Parlaments, jāatbilst primārajām tiesībām. Šajā ziņā jāatgādina, ka tiesības uz labu pārvaldību, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantā, paredz, ka ikvienai personai ir konkrēti tiesības uz objektīvu un godīgu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs. Manuprāt, šīs tiesību normas piemērojamība imunitātes atcelšanas procedūrām nav izslēdzama (
23
).
51.
Savukārt objektivitātes prasība ietver, pirmkārt, subjektīvu objektivitāti tādā nozīmē, ka nevienam attiecīgās iestādes darbiniekam, kas atbildīgs par lietu, nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un, otrkārt, objektīvu objektivitāti, atbilstoši kurai attiecīgajai iestādei jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu novērst jebkādas leģitīmas šaubas par tās neitralitāti (
24
).
52.
Tomēr uzskatu, ka imunitātes lietu kontekstā, noskaidrojot, kas tieši ietilpst tiesībās uz lietu objektīvu izskatīšanu, jāņem vērā procedūras mērķis un attiecības, kas pēc definīcijas pastāv starp personām, kuras ir atbildīgas par lietu izskatīšanu, un konkrēto personu. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka katrā imunitātes atcelšanas procedūrā pēc definīcijas pastāv īpašas attiecības starp attiecīgo personu un personām, kas rīkojas tās iestādes vārdā, kuras kompetencē ir pieņemt lēmumu. Proti, šajās lietās Parlaments, kuram jālemj par kāda sava deputāta tiesībām, ir iestāde, kurai ir nevis tiesu iestādes, bet gan politiskas iestādes raksturs. Parlamentam ir raksturīgi tas, ka tā locekļi, kas piederīgi dažādām politiskajām grupām, ideoloģiski ir pretējās pozīcijās un šajā ziņā ir pastāvīgā politiskā konfliktā. Turklāt lēmumi par parlamentārās imunitātes atcelšanu ir tikai Parlamenta ziņā. Tātad tie jāpieņem saskaņā ar noteikumiem, kuri reglamentē šīs iestādes lēmumu pieņemšanas kārtību, proti, balsojot visiem Parlamenta locekļiem. No tā izriet, ka pat deputātiem, kuri ir konfliktā nepolitiskā līmenī, ir iespēja piedalīties galīgā lēmuma atcelt imunitāti Parlamenta loceklim pieņemšanā.
53.
Līdz ar to imunitātes lietu izskatīšanā iesaistītajiem deputātiem nav iespējams piemērot tādu pašu objektivitātes kritēriju, kāds tiek piemērots tiesām vai administratīvajām iestādēm, kuras izskata privātpersonu lietas. Proti, nosakot deputātiem, kuri ir atbildīgi par lēmuma atcelt imunitāti sagatavošanu, prasības, kas ir salīdzināmas ar tām, kuras noteiktas tiesnešiem vai personām, kas rīkojas administratīvo iestāžu vārdā, attiecībā uz objektīvo objektivitāti netiktu ņemta vērā Parlamenta specifika un imunitātes atcelšanas procedūras iedaba.
54.
Šādā situācijā uzskatu, ka vienīgi politiska rakstura konflikti starp personām, kuras ir atbildīgas par imunitātes atcelšanas procedūru, un personām, uz kurām attiecas šīs procedūras, jāuzskata par nenozīmīgiem, izvērtējot pirmo minēto personu objektīvo objektivitāti. Tas pats attiecas arī uz personām, kuras ir atbildīgas par imunitātes atcelšanas pieprasījuma izskatīšanu vai JURI komitejas darba organizāciju. Proti, šīm personām nav jālemj par šādu pieprasījumu, bet gan kopā ar citiem JURI komitejas locekļiem jāsagatavo lēmuma priekšlikums, ko pēc tam iesniedz Parlamentam apspriešanai un balsošanai. Ja nav paredzēts, ka deputāti, kuriem ir politisks konflikts, tiek atstatīti no Parlamenta balsojuma par pieprasījumu atcelt deputāta imunitāti, šāda rakstura konflikts a fortiori nevar pamatot to deputātu atstatīšanu, kuri ir atbildīgi par šāda pieprasījuma izskatīšanu un JURI komitejas darba organizāciju.
1. Par trešā pamata pirmo daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
55.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 229.–238. punktā uzskatīdama, ka procedūrā ir ievērota objektivitāte un taisnīgums, lai arī trim imunitātes lietām tika iecelts viens vienīgs referents. Pēc viņu domām, Parlaments tādējādi nav ievērojis Paziņojuma Nr. 11/2019 6. un 8. punktu un pārkāpis Hartas 41. panta 1. punktu, kā arī 39. panta 2. punktu, ņemot vērā it īpaši par referentu ieceltās personas objektivitātes trūkumu. Viņi apgalvo, ka vienīgais dokuments, kas pievienots Paziņojumam Nr. 1/2020, bija Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2019. gada 14. oktobra spriedums un ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, kvalificējot šo spriedumu kā “pavadvēstuli”. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē Vispārējās tiesas konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 237. punktā, saskaņā ar kuriem Paziņojuma Nr. 11/2019 6. un 8. punkts neradot tiesības Parlamenta locekļiem. Šajā ziņā viņi secina, ka tad, ja katrai imunitātes lietai būtu iecelts cits referents, vismaz viens no viņiem būtu varējis būt objektīvs. Viņuprāt, atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam tikai skaidra tiesību norma, kas pieņemta saskaņā ar Reglamenta 9. panta 13. punktu, būtu ļāvusi Parlamentam iecelt vienu vienīgu referentu.
56.
Parlaments, ko šajā jautājumā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo trešā pamata daļu un uzskata, ka tā ir nepieņemama nepietiekama pamatojuma dēļ, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji nav norādījuši, kāda bija kļūda Vispārējās tiesas argumentācijā, un tikai snieguši savu interpretāciju. Pēc Parlamenta domām, šī daļa, ja tā būtu pieņemama, nebūtu pamatota, jo Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Turklāt Parlaments uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 237. punktā izklāstītie Vispārējās tiesas konstatējumi pēc sava rakstura ir pakārtoti un ka tādēļ arguments par šo punktu ir neefektīvs.
b) Izvērtējums
57.
Vispirms, pārsūdzētā sprieduma 232. punktā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi Paziņojuma Nr. 11/2019 6.–8. punkta saturu. No šā izklāsta izriet: minētā paziņojuma 6. punkts noteic, ka atbildīgā komiteja ieceļ referentu “katram imunitātes atcelšanas pieprasījumam”. Saskaņā ar šā paziņojuma 7. punktu katrai politiskajai grupai jāizraugās viens deputāts, kurš pilda pastāvīgā referenta pienākumus imunitātes lietās, kā arī pilda koordinatora pienākumus, “lai nodrošinātu, ka imunitātes lietas skata pieredzējuši deputāti”. Minētā paziņojuma 8. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka katrai imunitātes lietai referenta amatu rotācijas kārtībā vienlīdzīgi ieņem politiskās grupas (
25
).
58.
Turpinot – pārsūdzētā sprieduma 236. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, pirmkārt, ka Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punktā minēto referenta pienākumu vienlīdzīgas rotācijas principu nedrīkst interpretēt kā tādu, kas liedz iecelt vienu referentu vairāku saistītu imunitātes lietu izskatīšanai tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, imunitātes atcelšanas pieprasījumi attiecas uz deputātiem, kuri ir iesaistīti vienā kriminālprocesā. Otrkārt, minētā sprieduma 237. punktā tā ad abundantiam it īpaši norādījusi, ka Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkts nerada tiesības deputātiem.
59.
Pretēji tam, ko apgalvo Parlaments, uzskatu, ka trešā pamata pirmā daļa ir pieņemama, ciktāl tā attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, interpretējot Paziņojuma Nr. 11/2019 6. un 8. punktu. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā (
26
). Savukārt šī daļa nav pamatota, jo šo punktu interpretācija, ko veikusi Vispārējā tiesa, ir pareiza.
60.
Jāteic, ka pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji it īpaši apgalvo, ka viņu lietu iedalīšana vienam referentam ir izraisījusi procedūras objektivitātes pārkāpumu. Tomēr savā apelācijas sūdzībā viņi nav pierādījuši saikni starp viena vienīga referenta iecelšanu un procedūras objektivitāti, bet gan tikai ir izvirzījuši argumentus par ieceltās personas objektivitātes trūkumu, un tas nav trešā pamata pirmās daļas priekšmets. Saistībā ar to šie argumenti ir neefektīvi. Savukārt nekas neliedz izvērtēt lēmumu par trīs lietu iedalīšanu vienam referentam no procedūras taisnīguma viedokļa.
61.
Šajā ziņā uzskatu, ka pārsūdzētā sprieduma 236. punktā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Piekrītu tās vērtējumam, ka Paziņojuma Nr. 11/2019 6. un 8. punkts neliedz iecelt vienu referentu vairākām ar pieprasījumu atcelt imunitāti saistītām lietām. Nosakot, ka katrai imunitātes lietai tiek iecelts referents un ka lietu iedalīšana referentiem tiek veikta saskaņā ar vienlīdzīgas rotācijas principu, šie punkti noteic nevis stingru lietu sadales sistēmu, bet gan vispārīgu noteikumu, kā organizējams darbs JURI komitejā. Proti, no tā neizriet aizliegums vienam un tam pašam referentam iedalīt imunitātes lietas, kuras ir cieši saistītas to savstarpējās saistības dēļ, un jāteic, ka tas, ka šādu lietu izskatīšana tiek uzticēta vienam un tam pašam referentam, procedūras ietvaros ļauj nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret personām, kuras ir salīdzināmā vai pat identiskā situācijā.
62.
Visbeidzot, šajā daļā ietvertais arguments par to, ka esot sagrozīti pierādījumi, manuprāt, ir neefektīvs, jo tas attiecas nevis uz viena vienīga referenta iecelšanu, bet gan uz referenta objektivitāti. Kā esmu norādījis (
27
), šīs daļas mērķiem arguments par personas, kas iecelta par referentu, objektivitātes neesamību ir neefektīvs.
63.
Arguments, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 237. punktu, jānoraida tāpēc, ka šajā punktā izklāstītais apsvērums ir formulēts ad abundantiam. Proti, iebildumus, kas vērsti pret Vispārējās tiesas ad abundantiam kārtā izklāstītajiem sprieduma motīviem, Tiesa uzreiz noraida tāpēc, ka šie iebildumi nevar izraisīt šā sprieduma atcelšanu (
28
).
64.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešā pamata pirmā daļa būtu jānoraida.
2. Par trešā pamata otro daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
65.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 244.–257. punktā kā nepamatotu noraidīdama viņu argumentu par referenta objektivitātes trūkumu, un līdz ar to esot pārkāpusi Hartas 41. panta 1. punktu un 39. panta 2. punktu, kā arī principus, kuri izriet no Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta. Šajā daļā viņi izvirza piecus iebildumus.
66.
Ar pirmo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 245. un 246. punktā secinādama, ka ar to, ka referents pārstāv to pašu politisko grupu, kurā ietilpst partija “VOX”, kas pret viņiem uzsākusi kriminālprocesu, nepietiek, lai objektīvi radītu leģitīmas šaubas par šā referenta iespējamo objektivitātes trūkumu.
67.
Ar otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 247.–251. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini atteikusies atzīt, ka tas, ka referents ir vadījis publisku sanāksmi Parlamentā, kuras laikā viņš esot atbalstījis saukli “Ieslodzīsim Puigdemont!”, pierādot viņa objektivitātes trūkumu vai vismaz radot leģitīmas šaubas par to. Šis atteikums esot bijis pierādījumu sagrozīšanas rezultāts.
68.
Ar trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 253. un 254. punktā tā kā nepieņemamu esot kļūdaini noraidījusi pierādījumu, proti, referenta interviju kādā Bulgārijas avīzē, jo viņi neesot pamatojuši šā pierādījuma novēloto iesniegšanu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa arī neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, neminēdama iemeslu, kādēļ tā nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju paskaidrojums, proti, ka viņi par šo interviju ir uzzinājuši tikai pēc atcelšanas prasības celšanas, ir nepietiekams.
69.
Ar ceturto iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 255. punktā secinādama, ka tajā minētie, kā arī citi iepriekš norādītie apstākļi neļauj konstatēt referenta objektivitātes trūkumu; tas arī esot uzskatāms par pierādījumu sagrozīšanu.
70.
Ar piekto iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 256. punktā konstatēdama, ka viņi nav minējuši referenta “personiskās” intereses.
71.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo trešā pamata daļu. Konkrēti, visupirms tas uzskata, ka referenta piederība grupai, kas politiski ir pretējā pozīcijā deputātam, uz kuru attiecas pieprasījums atcelt imunitāti, neļaujot apšaubīt šā referenta objektivitāti. Turpinājumā šī iestāde apgalvo, ka otrais iebildums esot nepieņemams, jo patiesībā attiecoties uz jaunu faktu vērtējumu un katrā ziņā neesot pamatots. Turklāt Parlaments lūdz noraidīt trešo iebildumu par pierādījuma, ko veido attiecīgā intervija, noraidīšanu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Visbeidzot – šī iestāde arī uzskata, ka ceturtais un piektais iebildums esot nepieņemami un katrā ziņā nepamatoti.
b) Izvērtējums
72.
Pirmām kārtām, attiecībā uz pirmo iebildumu – pārsūdzētā sprieduma 245. un 246. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka tas, ka referents pārstāv Eiropas Konservatīvo un reformistu politisko grupu, principā neietekmē viņa objektivitātes vērtējumu, neraugoties uz to, ka šajā politiskajā grupā ietilpst pieprasījumu atcelt imunitāti pamatā esošo kriminālprocesu ierosinājušās politiskās partijas “VOX” deputāti.
73.
Uzskatu, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot šo iebildumu, nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Proti, pirmkārt, Parlaments nav pārkāpis nevienu iekšējo noteikumu par imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatīšanu, par referentu ieceļot personu, kas pārstāv citu politisko grupu, nevis to, kurai piederīgi deputāti, uz kuriem attiecas šāds pieprasījums. Vēl būtiskāk – tas ar šo iecelšanu nav neievērojis Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma, referents imunitātes lietā nevar nedz pārstāvēt to pašu politisko grupu, nedz būt ievēlēts no tās pašas dalībvalsts kā deputāts, uz kuru attiecas pieprasījums. Šis noteikums nenozīmē, ka ir aizliegts par referentu iecelt personu, kura pārstāv politisko grupu, kas ir pretēja tai, kurai piederīgs attiecīgais deputāts. Ja tas tā būtu, ņemot vērā konflikta, kas pēc definīcijas pastāv starp dažādām grupām piederīgajiem deputātiem, politisko raksturu, tad pastāvētu risks, ka dažos gadījumos neviens no pastāvīgajiem referentiem netiks uzskatīts par piemērotu šā uzdevuma izpildei.
74.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti patiešām ir balstīti nevis uz referenta gluži vienkāršu piederību pretējai politiskajai grupai, bet gan uz viņa piederību tai pašai grupai, kurā ietilpst partija “VOX”, kas ir viena no tās kriminālvajāšanas pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem iniciatoriem, kura ir pamatā pieprasījumiem atcelt imunitāti. Tomēr uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka ar šo apstākli pašu ar sevi nepietiek, lai secinātu, ka ir pārkāpta objektivitātes prasība attiecībā uz referentu. Proti, nav uzskatāms, ka starp dažādām vienas un tās pašas politiskās grupas valstu partijām Parlamentā pastāv tik cieša saikne, ka referenta – kas piederīgs tai pašai politiskajai grupai, kurā ietilpst partija “VOX” – attieksme pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem būtu jāuztver kā tāda, kuru nosaka attiecības starp viņiem un partiju “VOX”. Tādējādi uzskatu, ka partijas “VOX” politisko interesi, lai attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem tiktu veikta kriminālvajāšana, nevar uzskatīt par apstākli, kas rada īpašas šaubas par referenta objektivitāti.
75.
Otrām kārtām, attiecībā uz otro un ceturto iebildumu – pārsūdzētā sprieduma 249. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, pirmkārt, ka referents 2019. gada 6. martā Parlamenta telpās bija organizējis politiskās partijas “VOX” ģenerālsekretāra uzstāšanos par tematu “Cataluña es España” (Katalonija ir Spānija) un bija piedalījies tajā. Minētais ģenerālsekretārs noslēdza savu runu ar vārdiem “Viva España, viva Europa y Puigdemont a prisión” (“Lai dzīvo Spānija, lai dzīvo Eiropa, un ieslodzīsim Puigdemont!”). Minētā sprieduma 250. un 251. punktā Vispārējā tiesa arī konstatējusi, ka šā notikuma laikā (nākamais) referents, lai gan viņš atradās pie runātāju galda, vārdiski nav izteicies un ka ar šo viņa nostājas paušanu attiecībā uz politisko situāciju Katalonijā nav pietiekami, lai objektivitātes principu varētu uzskatīt par pārkāptu. Otrkārt, minētā sprieduma 255. punktā tā atzinusi, ka politiskās partijas “VOX” dažādās reakcijas, kas tika paustas pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas, vai apstāklis, ka referentam bija piemērots administratīvais sods, nevar pierādīt referenta objektivitātes trūkumu.
76.
Otrajā un ceturtajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā sniedz savu interpretāciju par atsevišķiem faktiem. Faktu vērtējums – izņemot gadījumu, kad Vispārējai tiesai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti – nav tiesību jautājums, kas kā tāds jāizskata Tiesai (
29
). Savukārt šāda sagrozīšana notiek tad, ja, neizmantojot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums šķiet acīmredzami kļūdains vai acīmredzami pretējs to formulējumam. Šādai sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tā, lai nebūtu jāveic jauns faktu un pierādījumu vērtējums (
30
).
77.
Šajā gadījumā, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji formāli pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot sagrozījusi pierādījumus, jākonstatē, ka, aizbildinoties ar šo apgalvojumu, viņu mērķis patiesībā ir panākt, lai tiktu atkārtoti izvērtēti argumenti, kuri šajā ziņā izvirzīti pirmajā instancē, nepaskaidrojot, kādā veidā Vispārējā tiesa esot veikusi acīmredzami kļūdainu faktu un pierādījumu vērtējumu. Līdz ar to šie iebildumi ir nepieņemami.
78.
Ir taisnība, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, atbilstoši LESD 256. pantam Tiesas kompetencē ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un no tās izrietošās tiesiskās sekas (
31
). Šajā ziņā uzskatu, ka Vispārējās tiesas veiktajā faktu kvalificēšanā nav pieļauta kļūda. Pirmkārt, lai apšaubītu referenta objektivitāti, ar viņa piederību tai pašai politiskajai grupai, kurā ietilpst partija “VOX”, vien vēl nepietiek. Otrkārt, jāteic, kā uzsver Parlaments, ka attiecīgā sanāksme notika vēl astotā sasaukuma laikā, proti, vairāk nekā divus mēnešus pirms vēlēšanām, kuru laikā apelācijas sūdzības iesniedzēji tika ievēlēti, un vairāk nekā sešus mēnešus pirms pieprasījumos atcelt imunitāti minēto apcietināšanas orderu izsniegšanas. Papildus apstāklim, ka referents bija piedalījies sanāksmē par politisko situāciju Katalonijā, kas, lai gan patiešām bija saistīta faktiem, uz kuriem attiecās kriminālprocess, kas bija pamatā pieprasījumiem atcelt imunitāti, šā notikuma konteksts nebija saistīts ar apelācijas sūdzības iesniedzēju kā Parlamenta locekļu statusu. Visbeidzot treškārt – gluži tāpat kā Vispārējā tiesa arī es uzskatu, ka politiskās partijas “VOX” biedru reakcijas pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas vai apstāklis, ka referentam tika piemērots administratīvais sods, nevar pierādīt referenta objektivitātes trūkumu.
79.
Trešām kārtām, par piekto iebildumu jāteic, ka pārsūdzētā sprieduma 256. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav nedz apgalvojuši, ka referents bija interešu konflikta situācijā, nedz atsaukušies uz referenta personīgajām interesēm, kuras varētu ietekmēt viņa objektivitāti saistībā ar savu pienākumu izpildi. Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzēji nemin nevienu referenta paziņojumu, kas varētu liecināt par to, ka viņš būtu ķēries pie pienākumu pildīšanas ar personiska rakstura aizspriedumiem, kas atdalāmi no viņa politiskās ideoloģijas.
80.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji neizvirza nevienu argumentu savu pārmetumu pamatojumam, viņi apgalvo, ka objektīvās objektivitātes neesamība esot pietiekama saistībā ar Hartas 41. panta 1. punktu un 39. panta 2. punktu, un vienīgi atsaucas uz apstākļiem, kuri norādīti citos iebildumos. Līdz ar to šis iebildums ir nepieņemams, jo tas nav pietiekami pamatots.
81.
Ceturtām kārtām un visbeidzot – pārsūdzētā sprieduma 253. un 254. punktā Vispārējā tiesa kā nepieņemamu ir noraidījusi pierādījumu, proti, referenta interviju kādā Bulgārijas avīzē, norādīdama, ka šis pierādījums ir ticis iesniegts replikas rakstā, apelācijas sūdzības iesniedzējiem nepamatojot tā novēloto iesniegšanu, lai gan šī intervija datēta ar nākamo dienu pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas, tātad pirms prasības pieteikuma iesniegšanas.
82.
Šajā ziņā jāteic, ka – pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem – no Vispārējās tiesas Reglamenta 85. panta 1. un 2. punkta izriet, ka gadījumā, ja kāds lietas dalībnieks iesniedz pierādījumu novēloti, tam jāpamato kavēšanās (
32
). Proti, Savienības tiesas ir tiesīgas pārbaudīt pierādījuma iesniegšanas novēlotības iemesla pamatotību, kā arī – gadījumā, ja šī novēlotā iesniegšana nav pietiekami juridiski attaisnota vai pamatota – šo pierādījumu nepieņemt (
33
). Šo pārbaudi veikt tām palīdz ieinteresētās personas iesniegtais pamatojums. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēji, izklāstot iesniegtā pierādījuma saturu, replikas rakstā vienīgi norādīja, ka par attiecīgo interviju viņi bija uzzinājuši pēc tam, kad jau bija celta atcelšanas prasība. Ja šī norāde būtu uzskatāma par attiecīgā pierādījuma novēlotas iesniegšanas attaisnojumu, jākonstatē, ka tajā nav informācijas, kas ļautu pārbaudīt novēlotības iemesla pamatotību. Taču runa ir par pierādījumu, kas pastāvējis kopš nākamās dienas pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas un ir pieejams plašākai sabiedrībai.
83.
Tādēļ, manuprāt, secinot, ka iesniegtais pierādījums ir nepieņemams, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 254. punkta, Vispārējā tiesa nav arī neizpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā ir norādījusi, ka šā pierādījuma novēlota iesniegšana nebija attaisnota un ka intervija notikusi pirms prasības pieteikuma iesniegšanas datuma.
84.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešā pamata otrā daļa būtu jānoraida.
3. Par trešā pamata trešo daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
85.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 259.–261. punktā noraidīdama viņu argumentu par JURI komitejas priekšsēdētāja objektivitātes trūkumu. Viņi apgalvo, ka esot pietiekami identificējuši visus atbilstošos elementus sava atcelšanas prasības pieteikuma 144. un 145. punktā. Pēc viņu domām, neņemot vērā atcelšanas prasības pieteikuma pielikumos aprakstītos elementus un konkrēti nepaskaidrojot, kuri no viņu argumentiem bija nepieņemami, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, pārkāpusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kā arī tiesības uz aizstāvību un neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
86.
Parlaments, ko šajā jautājumā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo trešā pamata daļu un uzskata, ka šie argumenti esot vai nu nepieņemami, vai nepamatoti. Pakārtoti tas aicina Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 261. punktā, aizstājot pamatojumu, un apgalvo, ka – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa atzinusi minētā sprieduma 260. punktā, – argumenti, kas balstīti uz JURI komitejas priekšsēdētāja it kā īstenoto stratēģiju, lai liegtu apelācijas sūdzības iesniedzējiem ieņemt deputāta amata vietas Parlamentā, prasības pieteikumā nebija pietiekami izklāstīti.
b) Izvērtējums
87.
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 259. punktā Vispārējā tiesa kā nepieņemamus ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par JURI komitejas priekšsēdētāja objektivitātes trūkumu. Lai gan šie argumenti ir izklāstīti prasības pieteikuma pielikumos, tie tomēr nav skaidri minēti pašā prasības pieteikumā. Tā tas ir konkrēti gadījumā ar argumentu par to, ka šim priekšsēdētājam ir Spānijas pilsonība, un vairākiem argumentiem par viņa rīcību.
88.
Uzskatu, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
89.
Proti, jāteic, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji atcelšanas prasības pieteikuma 144. punktā ir tikai konstatējuši, ka JURI komitejas priekšsēdētājs nekādi neesot nodrošinājis objektivitāti to iemeslu dēļ, kas sīki izklāstīti prasības pieteikuma A.31, A.32 un A.33 pielikumā un A.44 pielikuma 267.–281. punktā ietvertajos rakstveida apsvērumos.
90.
Ņemot vērā šā atcelšanas prasības pieteikuma punkta saturu, vēlos atgādināt, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta, kas Vispārējai tiesai ir piemērojams saskaņā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta d) punkta, izpratnē jēdziens “kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem”, kas jānorāda katrā prasības pieteikumā, nozīmē, ka prasības pieteikumā jābūt paskaidrotai pamata, uz kuru prasība ir balstīta, būtībai. Tādējādi, lai Vispārējā tiesā celta prasība būtu pieņemama, it īpaši ir nepieciešams, lai būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem prasība balstīta, izrietētu – vismaz kopsavilkuma veidā, taču loģiski un saprotami – no paša prasības pieteikuma teksta. Pielikumiem piemītošā vienīgi pierādīšanas un tehniskā funkcija nozīmē, ka – ciktāl tajos ir iekļauti tiesiskie un faktiskie apstākļi, uz kuriem ir balstīti noteikti prasības pieteikumā izvirzītie pamati, – šiem apstākļiem jābūt iekļautiem pašā šā prasības pieteikuma tekstā vai vismaz jābūt pietiekami identificētiem šajā tekstā (
34
).
91.
Šajos apstākļos, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēji prasības pieteikumā nav norādījuši iemeslus, kuru dēļ JURI komitejas priekšsēdētājs, viņuprāt, nenodrošināja nekādu objektivitātes garantiju, Vispārējā tiesa pamatoti ir noraidījusi šos argumentus kā nepieņemamus. Tāpat jānoraida viņu argumenti par pierādījumu sagrozīšanu, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā arī Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kuri ir balstīti uz attiecīgajos pielikumos ietverto elementu neizvērtēšanu.
92.
Otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 261. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu ir noraidījusi argumentu, kurš attiecas uz apgalvoto JURI komitejas priekšsēdētāja naidīgumu un kurš saistīts ar stratēģiju, kas esot īstenota, lai liegtu apelācijas sūdzības iesniedzējiem ieņemt savas deputāta amata vietas Parlamentā. Pēc Vispārējā tiesas domām, autors apgalvotajām iniciatīvām bija nevis priekšsēdētājs, bet gan viņa partija.
93.
Šis pārsūdzētā sprieduma punkts attiecas uz atcelšanas prasības pieteikuma 145. punktu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēji ir vienīgi konstatējuši, ka JURI komitejas priekšsēdētājs un viņa partija pret viņiem esot izrādījuši lielu naidīgumu, vienlaikus apgalvodami, ka priekšsēdētājs esot īstenojis stratēģiju, lai liegtu viņiem ieņemt savas Eiropas Parlamenta deputāta amata vietas.
94.
Piekrītu Parlamenta viedoklim, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumi atcelšanas prasības pieteikuma 145. punktā ir ļoti lakoniski un nav pietiekami izklāstīti, lai būtu pieņemami. Tādējādi rodas jautājums, vai jāapmierina Parlamenta iesniegtais lūgums aizstāt pamatojumu.
95.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai lūgums aizstāt pamatojumu būtu pieņemams, jāpastāv interesei celt prasību tādā ziņā, ka šā lūguma iznākumā to iesniegušais lietas dalībnieks varētu gūt kādu labumu. Tā tas var būt gadījumā, ja lūgums aizstāt pamatojumu ir aizstāvība pret apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītu pamatu (
35
).
96.
Tā kā Parlamentam šāda interese pastāv, ierosinu Tiesai aizstāt pārsūdzētā sprieduma pamatojumu un uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kuri ietverti atcelšanas prasības pieteikuma 145. punktā, arī nav pieņemami tādēļ, ka tie nav pietiekami izklāstīti prasības pieteikumā. Līdz ar to iebildums par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, jo nav sniegta precīza norāde par nepieņemamajiem elementiem, būtu jānoraida kā neefektīvs, jo kā nepieņemami jānoraida visi šie elementi.
97.
Gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manam priekšlikumam šajā jautājumā, vēlos piebilst, ka JURI komitejas priekšsēdētāja un viņa partijas iespējamā rīcība, lai liegtu apelācijas sūdzības iesniedzējiem ieņemt savas deputāta amata vietas Parlamentā, manuprāt, izriet no tīri politiska rakstura konflikta, ar kura esamību nepietiek, lai konstatētu objektivitātes principa pārkāpumu (
36
).
98.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešā pamata trešā daļa būtu jānoraida.
4. Par trešā pamata ceturto daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
99.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kas ietver arī kļūdu argumentācijā, kā arī tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kļūdaini interpretēdama prasības pieteikuma trešā pamata ceturto daļu un secinādama, ka tā jānoraida. Pēc viņu domām, šī daļa esot neatkarīga no abām iepriekšējām daļām. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka atcelšanas prasības pieteikumā viņi ir norādījuši, pirmkārt, ka Reglamenta 9. panta 11. punkts esot prettiesisks, nesamērīgs un pretrunā LESD 15. pantā noteiktajiem publiskuma un pārskatāmības principiem un, otrkārt, ka lēmums rīkot JURI komitejas sanāksmes aiz slēgtām durvīm viņiem nav ļāvis iegūt pierādījumus par pilnvaru nepareizu izmantošanu.
100.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo daļu. Tas it īpaši atkārto argumentu, kas bija izvirzīts iebildumu rakstā Vispārējā tiesā, un apgalvo, ka deputāts, par kura imunitāti tiek lemts, nevar atcelt noteikumus par šo procedūru konfidenciālo raksturu, jo konkrētā panta mērķis ir aizsargāt ne tikai šā deputāta intereses, bet arī trešo personu, kā arī prokuratūras un tiesu iestāžu intereses.
b) Izvērtējums
101.
Pārsūdzētā sprieduma 262. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka, tā kā apgalvojumi par JURI komitejas referenta un priekšsēdētāja objektivitātes trūkumu ir tikuši noraidīti, nav jāvērtē arī šā pamata ceturtā daļa, kas saistīta ar to, ka minētās komitejas darba konfidenciālais raksturs esot šķērslis viņu apgalvotā objektivitātes trūkuma ietekmes uz strīdīgajiem lēmumiem pierādīšanai.
102.
Jākonstatē, ka trešā pamata ceturtā daļa ir izklāstīta atcelšanas prasības pieteikuma IV.3.4. iedaļas 147.–162. punktā “Procedūras konfidencialitātes sekas. LESD 15. panta kopsakarā ar Hartas 47. un 48. pantu pārkāpums. Reglamenta 9. panta 11. punkta prettiesiskums”. Prasības pieteikuma 147.–151. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēji uz procedūras konfidencialitāti patiešām atsaucas nevis in abstracto un vispārīgi, bet gan saistībā ar grūtībām, kas radušās, lai noteiktu JURI komitejas priekšsēdētāja un referenta ietekmi uz šīs procedūras iznākumu.
103.
Tomēr prasības pieteikuma nākamajos punktos apelācijas sūdzības iesniedzēji ir snieguši vispārīgas piezīmes par Reglamenta 9. panta 11. punkta spēkā esamību un 162. punkta otrajā teikumā ir norādījuši, ka procedūras konfidenciālais raksturs esot pretrunā LESD 15. pantam un Hartas 47. pantam kopsakarā ar tiesībām uz aizstāvību.
104.
Vispārējā tiesa nav expressis verbis izvērtējusi argumentu par Reglamenta 9. panta 11. punkta spēkā neesamību. Tomēr, tā kā runa ir tīri juridiska rakstura pamatu, Tiesai katrā ziņā ir iespējams izdarīt to, ko Vispārējā tiesa atstājusi neizdarītu (
37
).
105.
Šajā ziņā jāatgādina, pirmām kārtām, ka Reglamenta 9. panta 11. punkts noteic, ka pieprasījumus saistībā ar imunitātes procedūru JURI komiteja vienmēr izskata aiz slēgtām durvīm. No LESD 15. panta 1. punkta, kurā ir nostiprināts pārskatāmības princips, patiešām izriet, ka Savienības iestādes darbojas iespējami atklāti. Tomēr šajā tiesību normā nav paredzēta pilnīga visa iestāžu darba pārskatāmība. No LESD 15. panta 2. punkta jau izriet, ka Eiropas Parlamenta sēdes ir atklātas, taču tas nenozīmē visu tā komiteju darba publiskumu. LESD 232. pantā ir atzīta Parlamenta autonomija attiecībā uz tā iekšējo organizāciju, un tas nozīmē, ka šai iestādei ir tiesības noteikt komiteju darba publiskuma ierobežojumus.
106.
Kā izriet no Parlamenta iebildumu raksta, Reglamenta 9. panta 11. punkts ir rezultāts tam, ka Parlaments ir samērojis pārskatāmības principu ar citām aizsargājamām leģitīmajām interesēm, it īpaši kriminālprocesa konfidencialitātes aizsardzību izmeklēšanas posmā. Konkrētāk, Parlaments norāda, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt ne tikai attiecīgā deputāta intereses, bet arī trešo personu, kā arī prokuratūras un tiesu iestāžu intereses. Šajos apstākļos jāteic, ka Parlamenta pieņemtais risinājums atbilst Venēcijas komisijas ieteikumiem, kuros rekomendēts tas, ka pieprasījumus atcelt imunitāti atbildīgā komiteja izskata aiz slēgtām durvīm, attiecīgajam Parlamenta deputātam nepiedaloties (
38
). Šajos apstākļos nesaskatu neko tādu, kas varētu ietekmēt Reglamenta 9. panta 11. punkta spēkā esamību, ņemot vērā LESD 15. pantu.
107.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji atcelšanas prasības pieteikumā norāda, ka Reglamenta 9. panta 11. punkts esot prettiesiska iejaukšanās viņu tiesībās, kuras nostiprinātas Hartas 47. un 48. pantā. Tomēr šajā ziņā viņi nesniedz nekādu pamatojumu. Tādēļ šie argumenti būtu jānoraida.
108.
Pilnības labad jāpiebilst – ja šis arguments būtu jāsaprot tādējādi, ka, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, ar Reglamenta 9. panta 11. punktu nav tikušas ievērotas viņu tiesības uz aizstāvību, tas būtu jānoraida kā neefektīvs. Proti, šī tiesību norma un LESD 15. pants ierobežo nevis imunitātes atcelšanas procedūrā iesaistīto pušu tiesības, bet gan sabiedrības kopumā tiesības piekļūt informācijai. Procedūrā iesaistītās puses tiesības uz aizstāvību tātad nevar ierobežot ar noteikumiem par lietas izskatīšanu aiz slēgtām durvīm, taču tās iespējami var ierobežot ar noteikumiem, kuri reglamentē procedūras norisi un pušu dalību, piemēram, kā šajā gadījumā Reglamenta 9. panta 6. punkta otrajā daļā, kas noteic, ka attiecīgais deputāts nepiedalās JURI komitejas debatēs, izņemot pašu uzklausīšanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēji šo tiesību normu pirmo reizi min apelācijas sūdzībā, nesniedzot nekādus paskaidrojumus. Tādēļ šis pamats nav jāizskata.
109.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, trešā pamata ceturtā daļa būtu jānoraida.
5. Secinājumi par apelācijas sūdzības trešo pamatu
110.
Ņemot vērā nupat izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības trešais pamats būtu jānoraida.
E.
Par apelācijas sūdzības sesto pamatu
111.
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama sesto (
39
) un septīto atcelšanas pamatu (
40
), vai nu atkāpdamās no savas prakses, vai pieļaudama kļūdu vērtējumā.
112.
Šis pamats ir iedalīts divās daļās. Ar pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, nosakot un piemērojot imunitātes atcelšanas kritērijus, un ar otro daļu pārmet, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Parlaments nav pieļāvis kļūdu fumus persecutionis vērtējumā. Pirmajā daļā prasītāji izvirza deviņus konkrētus iebildumus (
41
).
1. Par pirmās daļas pirmo un otro iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
113.
Sestā pamata pirmās daļas pirmais iebildums attiecas uz LESD 343. panta pārkāpumu, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka šajā tiesību normā Parlamentam nav noteikts nekāds jebkāda veida ierobežojums attiecībā uz tā tiesībām atcelt savu locekļu imunitāti. Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka, lai gan procedūras, tostarp kriminālprocesa, turpināšana pret Parlamenta locekli parasti netraucē viņa pilnvaru īstenošanai, citādi ir lietās, kas saistītas ar attiecīgo deputātu pagaidu apcietinājumu, kā tas ir šajā gadījumā. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka tieši šādā kontekstā savā prasības pieteikumā viņi vairākkārt ir atsaukušies uz samērīguma principu, kuru Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā.
114.
Šīs daļas otrais iebildums attiecas uz Reglamenta 5. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 117.–122. un 126. punktā ir secinājusi, ka fumus persecutionis esamība vai neesamība ir vienīgais kritērijs, kas Parlamentam bija jāņem vērā. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka no šīs tiesību normas izriet, ka Parlamentam kā demokrātiskai likumdevējai asamblejai jāsaglabā sava integritāte un jānodrošina deputātu neatkarība, viņiem veicot savus pienākumus.
115.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šos iebildumus, kurus tas uzskata par daļēji balstītiem uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, daļēji par nepieņemamiem un daļēji par nepamatotiem.
b) Izvērtējums
116.
Pamatojoties uz sprieduma Junqueras Vies 76. punktu, pārsūdzētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka LESD 343. pantu nevar interpretēt kā tādu, kas nozīmē, ka Parlamenta locekļa imunitāti nevar atcelt nevienā gadījumā, ja procedūras, attiecībā uz kuru ir lūgta imunitātes atcelšana, turpināšana var ietekmēt šā deputāta pilnvaru īstenošanu, proti, ja šīs procedūras rezultātā šīs pilnvaras var zaudēt. Pēc Vispārējās tiesas domām, šāda interpretācija atņemtu jebkādu lietderīgo iedarbību Protokola Nr. 7 9. panta trešajai daļai.
117.
Attiecībā uz Reglamenta 5. panta 2. punktu – pārsūdzētā sprieduma 119. un 120. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka, tā kā Parlaments ir pieņēmis fumus persecutionis kritēriju, ņemot vērā gan tā neatkarības un pienācīgas darbības aizsardzības mērķi, gan nepieciešamību ievērot lojālas sadarbības principu, tas, izslēdzot fumus persecutionis esamību, līdz ar to noteikti ir uzskatījis, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitātes atcelšana neietekmēs tā intereses, it īpaši tā pienācīgu darbību un neatkarību.
118.
Uzskatu, ka minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu.
119.
Pirmkārt, runājot par iebildumu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 122. punktu, jāteic, ka tajā Vispārējā tiesa – kā izriet no mana šā punkta kopsavilkuma (
42
) – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, nav norādījusi, ka LESD 343. pantā nav noteikts nekāds ierobežojums Parlamenta tiesībām atcelt savu locekļu imunitāti vai ka lēmumam par imunitātes atcelšanu nav piemērojams samērīguma princips. Savukārt tā ir norādījusi, ka šķēršļa pilnvaru īstenošanai risks, it īpaši šo pilnvaru zaudēšana, tās procedūras rezultātā, attiecībā uz kuru ir tikusi lūgta imunitātes atcelšana, neliedz atcelt šo imunitāti. Tātad šis iebildums izriet no kļūdainas minētā sprieduma 122. punkta interpretācijas un līdz ar to jānoraida kā nepamatots. Turklāt minētajā punktā Vispārējās tiesas izdarītais konstatējums ir pareizs.
120.
Otrkārt, runājot par otro iebildumu, jāteic, ka Reglamenta 5. panta 2. punkts ir vispārēja tiesību norma, kurā ir noteikti Parlamenta mērķi, īstenojot savas pilnvaras attiecībā uz privilēģijām un imunitāti. Šajā tiesību normā nav minēts neviens kritērijs, kas jāņem vērā, pieņemot lēmumu par pieprasījumu atcelt imunitāti. Tomēr šāds kritērijs ir ietverts Paziņojuma Nr. 11/2019 43. punktā, kurā ir paredzēts, ka imunitāte tiek atcelta, ja vien neizrādās, ka kriminālvajāšanas mērķis ir kaitēt deputāta politiskajai darbībai un tātad Parlamenta neatkarībai (fumus persecutionis). Šo kritēriju Parlaments izmanto plašās rīcības brīvības ietvaros, ar kuru tas apveltīts attiecībā uz imunitātes atcelšanu (
43
), un to turklāt ir ieteikusi Venēcijas komisija (
44
). Manuprāt, tas jāsaprot tādējādi, ka šā principa pieņemšana, ko veikusi JURI komiteja, izriet no konstatējuma, ka fumus persecutionis kritērija piemērošana ļauj nodrošināt Reglamenta 5. panta 2. punktā minēto mērķu sasniegšanu. Tādēļ, ņemot vērā iepriekš izklāstīto, otrais iebildums arī būtu jānoraida.
2. Par pirmās daļas trešo iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
121.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 128.–131. punktā norādot, ka tie nebija pierādījuši, ka viņiem ir imunitāte, kas piešķirta ar Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas a) punktu, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, pieļāvusi tiesību kļūdu un pārkāpusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Turklāt šā sprieduma 132. un 133. punktā Vispārējā tiesa arī esot kļūdaini secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata apgalvot, ka strīdīgie lēmumi bija pieņemti, pārkāpjot šā protokola 9. panta otro daļu.
122.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo iebildumu. Pēc Parlamenta domām, apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav juridiskas intereses apstrīdēt apsvērumus, kurus Vispārējā tiesa ir formulējusi pārsūdzētā sprieduma 128. un 131. punktā. Proti, iespējamā kļūda šajos apsvērumos nevar izraisīt to, ka tiek atcelti strīdīgie lēmumi, kuru mērķis ir vienīgi atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti atbilstoši Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktam. Pakārtoti Parlaments uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti jānoraida kā nepamatoti.
b) Izvērtējums
123.
Attiecībā uz imunitātes, kas deputātiem ir viņu valsts teritorijā, apjomu un tvērumu – pārsūdzētā sprieduma 130. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nav pamata apgalvot, ka Parlaments ir pieļāvis tiesību kļūdu, atsaukdamies uz valsts tiesībām, kā tās interpretē valsts tiesas. Saskaņā ar šo interpretāciju nav nepieciešams saņemt parlamenta atļauju kriminālprocesa uzsākšanai attiecībā pret personu, kas tikusi apsūdzēta, pirms tā ieguvusi Spānijas parlamenta deputāta statusu. Turklāt attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka protokola 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzēto imunitāti nevar atcelt, neatceļot arī tā 9. panta otrajā daļā paredzēto imunitāti, minētā sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka šīs lietas apstākļos viņiem nav pamata apgalvot, ka strīdīgie lēmumi esot pieņemti, pārkāpjot šā protokola 9. panta otro daļu, it īpaši, ciktāl Spānijas Karaliste bija atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzēju deputātu statusu.
124.
Pirmām kārtām – gluži tāpat kā Parlaments – uzskatu, ka iebildums par tā sniegto Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas a) punkta interpretāciju ir neefektīvs, ciktāl tas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kas neietekmē tā rezolutīvo daļu (
45
). Proti, strīdīgie lēmumi neattiecas uz šā protokola 9. panta pirmās daļas a) punktā minētās imunitātes atcelšanu
125.
Pilnības labad jāatgādina, ka Protokola Nr. 7 VII nodaļas 18. pantā ir paredzēts, ka, lai piemērotu šo protokolu, Savienības iestādes sadarbojas ar attiecīgo dalībvalstu atbildīgajām iestādēm. Tātad Parlaments pamatoti ir balstījies uz Spānijas tiesu interpretāciju, lai pierādītu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija minētā protokola 9. panta pirmās daļas a) punktā paredzētās imunitātes, jo viņi tika apsūdzēti pirms ievēlēšanas Parlamentā.
126.
Otrām kārtām, attiecībā uz argumentu par Protokola Nr. 7 9. panta otro daļu – no sprieduma Junqueras Vies izriet, ka, lai gan šā protokola 9. panta pirmajā daļā ir paredzēta imunitāte, ko Eiropas Parlamenta locekļi bauda vienādi visā konkrētā Eiropas Parlamenta leģislatūras perioda sesiju laikā (
46
), tā 9. panta otrajā daļā savukārt ir paredzēts, ka attiecīgo imunitāti viņi bauda, kamēr viņu mandāts vēl nav sācies (
47
). Tādējādi minētā protokola pirmās un otrās daļas tvērums laikā ir atšķirīgs (
48
), ņemot vērā, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jāuzskata, ka Parlamenta sesijas norisinās pastāvīgi, pat ja faktiski nenotiek Parlamenta plenārsēdes (
49
). Līdz ar to deputātam, kurš pēc sasaukuma pirmās sesijas atklāšanas jau faktiski ir stājies amatā, ir tikai aizsardzība, kas paredzēta Protokola Nr. 7 9. panta pirmajā daļā. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija pamata apgalvot, ka strīdīgie lēmumi ir tikuši pieņemti, pārkāpjot šā protokola 9. panta otro daļu.
127.
Ņemot vēra iepriekš izklāstīto, trešais iebildums būtu jānoraida.
3. Par pirmās daļas ceturto iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
128.
Ievada iebildumā (
50
) apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 112. punktā secinādama, ka Parlamentam ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz to, vai jāapmierina pieprasījums atcelt imunitāti vai nav tas jādara. Tomēr ar strīdīgo lēmumu pieņemšanu varot tikt apdraudētas vairākas pamattiesības.
129.
Sestā pamata pirmās daļas ceturtajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, pirmkārt, ka – pretēji tam, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 135.–143. punktā, – strīdīgie lēmumi esot iejaukšanās viņu pamattiesībās, kuras nostiprinātas Hartas 6. pantā, 39. panta 2. punktā un 45. pantā. Otrkārt, viņi pārmet Vispārējai tiesai, ka minētā sprieduma 126. un 127. punktā tā esot uzskatījusi, ka attiecībā uz viņiem izsniegto Eiropas apcietināšanas orderu likumība nekādi neietekmēja tāda pieprasījuma atcelt imunitāti vērtējumu, kurš paredzēts, lai ļautu izpildīt šos orderus. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Parlamentam – tāpat kā izpildes tiesu iestādei saistībā ar nodošanas procedūrām saskaņā ar Pamatlēmumu 2002/584/TI (
51
) – esot bijis jānovērtē viņu pamattiesību pārkāpšanas riski.
130.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo iebildumu. Tas apgalvo, ka daži argumenti esot nepieņemami, citi –neefektīvi un katrā ziņā neviens no tiem neesot pamatots. Savukārt argumentu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 126. un 127. punktu, Parlaments lūdz noraidīt, jo tas esot balstīts uz kļūdainu šo punktu interpretāciju.
b) Izvērtējums
131.
Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, tā kā Protokola Nr. 7 9. panta trešajā daļā nav precizēts, ar kādiem nosacījumiem Parlamentam jāvērtē, vai jāatceļ imunitāte, šai iestādei ir ļoti plaša rīcības brīvība attiecībā uz virzienu, kādu tā vēlas piešķirt lēmumam, kas pieņemts pēc pieprasījuma atcelt imunitāti, jo šāds lēmums ir politisks. Turpinot – Vispārējā tiesa minētā sprieduma 113.–114. punktā ir norādījusi, ka pieprasījumu atcelt imunitāti vērtējuma materiāltiesiskie kritēriji neizriet no Reglamenta, it īpaši no tā 5. panta 2. punkta, bet tomēr izriet no Paziņojuma Nr. 11/2019 41.–44. punkta, saskaņā ar kuriem Protokola Nr. 7 9. pantā paredzētā imunitāte tiek atcelta, izņemot gadījumu, ja Parlaments konstatē fumus persecutionis esamību. Turklāt minētā sprieduma 115. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka imunitāte tiek piešķirta vienīgi Savienības interesēs.
132.
Kā skaidri izriet no šā pārsūdzētā sprieduma 112.–115. punkta kopsavilkuma, ievada iebildums ir balstīts uz kļūdainu šā 112. punkta interpretāciju. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, ne no šā 112. punkta, ne nākamajiem minētā sprieduma punktiem nekādi neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka Parlamentam piešķirtā ļoti plašā rīcības brīvība nozīmētu, ka tā lēmums nevar apdraudēt viņu pamattiesības. Arguments par to, ka iestādes plašā rīcības brīvība nozīmējot, ka tai nav jāievēro pamattiesības, tātad ir acīmredzami kļūdains. Tādēļ, manuprāt, šis iebildums būtu jānoraida, jo tas ir balstīts uz kļūdainu minētā sprieduma 112. punkta interpretāciju.
133.
Pārsūdzētā sprieduma 138. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka imunitāte nevar būt Eiropas Parlamenta deputātiem atzītas pamattiesības, jo tā tiek piešķirta vienīgi Parlamenta interesēs. Apstāklim, ka lēmums par imunitātes atcelšanu groza deputāta tiesisko stāvokli, šajā ziņā nav nozīmes. Turpinot – šā sprieduma 140. un 141. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka parlamentārās imunitātes atcelšana pati par sevi nerada nekādas sekas attiecībā uz pilnvaru īstenošanu un apelācijas sūdzības iesniedzēju brīvību, tostarp pārvietošanās brīvību, un neietekmē viņu tiesības uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Visbeidzot – minētā sprieduma 142. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka līdz ar to arguments, kas vērsts uz to, lai pierādītu, ka ar šo iejaukšanos neesot ievērotas ar Hartas 52. panta 1. punktu noteiktās prasības, ir neefektīvs un šā iemesla dēļ jānoraida.
134.
Jākonstatē, ka šajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Apelācijas sūdzības iesniedzēji neizvirza nevienu juridisku argumentu, kas liktu apšaubīt Vispārējās tiesas konstatējumus, bet gan vienīgi aprobežojas ar to apstrīdēšanu. Pilnībā piekrītu Vispārējās tiesas nostājai, ka parlamentārās imunitātes atcelšana kā tāda neizraisa deputāta pilnvaru zaudēšanu un neietekmē viņa pārvietošanās brīvību, jo imunitāte pati par sevi nav deputāta pamattiesības.
135.
Pārsūdzētā sprieduma 126. un 127. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Parlamentam nav jāvērtē, pirmkārt, tiesvedībā, kas ir pamatā pieprasījumam atcelt imunitāti, tiesu iestāžu veikto darbību likumība, jo šis jautājums ir tikai valsts iestāžu kompetencē, un, otrkārt, aplūkojamajā kriminālprocesā pieņemto valsts un Eiropas apcietināšanas orderu likumība.
136.
Kā esmu atgādinājis (
52
), Protokola Nr. 7 VII nodaļas 18. pants noteic, ka, lai piemērotu šo protokolu, Savienības iestādes sadarbojas ar attiecīgo dalībvalstu atbildīgajām iestādēm. No tā izriet – ja Parlamentam ir iesniegts pieprasījums atcelt imunitāti, tam, lai konstatētu lietā nozīmīgos faktus, principā jābalstās uz valsts kompetentās iestādes sniegto informāciju par tās tiesvedības priekšmetu un virzību, saistībā ar kuru imunitāte būtu jāatceļ. Turklāt, ja trūkst konkrētas informācijas vai tā nav skaidra, JURI komiteja var pieprasīt, lai attiecīgā iestāde tai iesniedz informāciju un skaidrojumus atbilstoši Reglamenta 9. panta 5. punktam. Savukārt Parlamenta kompetencē nav pārbaudīt valstī notiekošās tiesvedības ietvaros pieņemto nolēmumu likumību.
137.
Tāpat Parlamenta kompetencē nav spriest par pamattiesību aizskāruma risku, kas izriet no Eiropas apcietināšanas orderu izpildes, kā to darītu tiesu iestādes, kurām jālemj par šo orderu izpildi. Nerunājot jau par to, ka Parlaments nav apveltīts ar šādu kompetenci, arī tā pieņemtais lēmums nevar atņemt citām iestādēm pilnvaras īstenot nepieciešamo kontroli saistībā ar šiem orderiem. Proti, lēmums par parlamentārās imunitātes atcelšanu neaizstāj Eiropas apcietināšanas ordera izpildes tiesu iestāžu lēmumu, kura ietvaros tām jāpārbauda šis orderis un tostarp jāizvērtē, vai pastāv iespējamie Pamatlēmumā 2002/584 paredzētie nosacījumi, lai to izpildītu vai atteiktu tā izpildi. Turklāt Parlamenta lēmums neuzliek izpildes iestādēm pienākumu izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi. No tā izriet, ka Parlamentam nav nedz jāapšauba šāds valsts iestāžu izsniegts orderis, nedz arī jāpārbauda tā izpildes iespējamā ietekme uz apelācijas sūdzības iesniedzēju pamattiesībām.
138.
Šajos apstākļos jāteic, ka Venēcijas komisija savā ziņojumā uzsver, ka imunitātes atcelšanas pieprasījumu izskatošajai parlamentārajai struktūrai nebūtu jāveic tāda lietas pārbaude, kādu būtībā veic tiesa, un it īpaši tai nekādā ziņā nebūtu jālemj par kriminālvajāšanas uzsākšanas lietderīgumu (
53
).
139.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ceturtais iebildums būtu jānoraida.
4. Par pirmās daļas piekto iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
140.
Piektajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama viņu argumentus par samērīguma principu, un tādējādi tā esot ne tikai neievērojusi šo principu, bet arī neizpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
141.
Parlaments norāda, ka šis apgalvojums esot nepieņemams, jo tas nav pietiekami precīzs. Spānijas Karaliste savukārt norāda, ka šis iebildums neesot saistīts ne ar vienu pārsūdzētā sprieduma punktu un tātad tam neesot nozīmes lietā.
b) Izvērtējums
142.
Piektais iebildums, manuprāt, ir nepieņemams, ciktāl tas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi samērīguma principu. Proti, šis iebildums, lasot to šādā izpratnē, nav pamatots, un tajā ir tikai atsauce uz atcelšanas prasības pieteikumu.
143.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi viņu argumentus par samērīguma principa ievērošanu, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar pamatu par to, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi pirmajā instancē izvirzītos argumentus, būtībā tiek norādīts uz tā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta – kas piemērojams tiesvedībā Vispārējā tiesā saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu – un no Vispārējās tiesas Reglamenta 117. panta (
54
).
144.
Tomēr tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai izsmeļoši un pa vienam iztirzāt visus lietas dalībnieku izklāstītos argumentus, un līdz ar to Vispārējās tiesas pamatojums var tikt izteikts netieši, ja vien tas ieinteresētajām personām ļauj saprast iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa nav pieņēmusi to argumentus, un sniedz Tiesai pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (
55
).
145.
Šajā kontekstā, manuprāt, nav nekādu šaubu, ka Vispārējā tiesa, lai arī tikai netieši, ir noraidījusi iebildumu par samērīguma principa neievērošanu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji sestajā atcelšanas pamatā apgalvoja, ka atļauja viņu apcietināšanai esot nesamērīga, ņemot vērā, pirmkārt, no tās izrietošo viņu pamattiesību aizskārumu, kā arī, otrkārt, kriminālprocesa posmu (
56
). Šo pirmo argumentu Vispārējā tiesa – kā izriet no manas ceturtā iebilduma analīzes –ir noraidījusi pamatoti. Par otro argumentu pārsūdzētā sprieduma 126. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Parlamentam nebija jāvērtē attiecīgajā tiesvedībā tiesu iestāžu veikto darbību likumība, jo šis jautājums ir tikai valsts iestāžu kompetencē. Tātad jākonstatē, ka saistībā ar apelācijas sūdzības sesto pamatu šajā spriedumā nav pieļauta nedz neizskatīšana, nedz – vispārīgāk – pamatojuma neesamība šajā ziņā. Proti, minētā sprieduma pamatojums ieinteresētajām personām ļauj saprast iemeslus, kuru dēļ to argumenti nav tikuši pieņemti.
146.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, piektais iebildums būtu jānoraida.
5. Par pirmās daļas sesto iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
147.
Sestajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 141.–143. punktā principiāli secinādama, ka lēmums atcelt Eiropas Parlamenta deputāta imunitāti un procedūra, kuras rezultātā tas tika pieņemts, neietekmē un nevar ietekmēt viņu tiesības uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Šajā ziņā strīdīgo lēmumu B punktā ir minēts Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2018. gada 25. oktobra rīkojums, lai gan tas attiecoties nevis uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem, bet gan uz tajā pašā noziedzīgajā nodarījumā apsūdzētajiem. Turklāt, tā kā vienīgais JURI komitejas locekļiem iesniegtais dokuments bija Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) 2019. gada 14. oktobra spriedums, ar kuru notiesātas citas personas, strīdīgo lēmumu pieņemšana esot bijusi balstīta uz pieņēmumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir vainīgi; savukārt tādējādi esot pārkāptas tiesības uz nevainīguma prezumpciju. Tāds pats secinājums esot jāizdara, ņemot vērā faktu, ka, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi viņu argumentus par pilnvaru nepareizu izmantošanu un slēpta mērķa esamību, kuri bija izvirzīti saistībā ar sesto atcelšanas pamatu, un tādējādi tā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
148.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo iebildumu. Konkrēti tas norāda, ka šis iebildums esot balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 141. punkta interpretāciju, kurā Vispārējā tiesa ir tikai konstatējusi, ka Parlamenta deputāta imunitātes atcelšana pati par sevi neietekmē viņa tiesības uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Turklāt arguments par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, Parlamenta ieskatā, esot jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nepamatots.
b) Izvērtējums
149.
Pārsūdzētā sprieduma 141. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka lēmums par imunitātes atcelšanu neietekmē tiesības uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu. Tā atzina, ka jautājums, vai nosacījumi parlamentārās imunitātes atcelšanai atbilstoši Protokola Nr. 7 9. pantam bija izpildīti brīdī, kad par to tika iesniegts pieprasījums, atšķiras no jautājuma, vai attiecīgajiem deputātiem inkriminētie nodarījumi ir pierādīti, kurš savukārt ir attiecīgās dalībvalsts iestāžu kompetencē.
150.
Kā norāda Parlaments, sestais iebildums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, un šā iemesla dēļ tas būtu jānoraida kā nepamatots.
151.
Man šķiet, ka ar šo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzēji patiesībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izvērtējusi viņu atcelšanas prasības pieteikumā izvirzītos argumentus par to, ka Parlaments esot ņēmis vērā tiesu nolēmumus, kurus var saprast kā tādus, kas pierāda viņu vainīgumu, lai gan šie nolēmumi uz viņiem neesot attiekušies. Faktam, ka, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Parlaments esot balstījies uz šiem nolēmumiem, esot nozīme, ņemot vērā viņu argumentus par pilnvaru nepareizu izmantošanu un slēpta mērķa esamību.
152.
Kā nupat esmu atgādinājis (
57
), pirmkārt, ar pamatu par to, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi pirmajā instancē izvirzītos argumentus, būtībā tiek norādīts uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, un, otrkārt, pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai izsmeļoši un pa vienam iztirzāt visus lietas dalībnieku izklāstītos argumentus.
153.
Šajos apstākļos jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pienācīgi pārbaudījusi, pirmkārt, strīdīgo lēmumu B punktu (
58
), kā arī, otrkārt, tajā ietverto nepareizo formulējumu iespējamo ietekmi uz Parlamenta lēmumu atcelt imunitāti. Līdz ar to šis arguments ir nepamatots.
154.
Argumenti par pilnvaru nepareizu izmantošanu un slēpta mērķa esamību jānoraida kā nepieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji apelācijas sūdzībā šos argumentus nav nekādi pamatojuši un vispārīgi atsaucas uz atcelšanas prasības pieteikumu.
6. Par pirmās daļas septīto un astoto iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
155.
Sestā pamata pirmās daļas septītajā un astotajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 147.–161. punktā vērtēdama strīdīgo lēmumu S un B punktā ietvertos Parlamenta nepareizos apgalvojumus, kas saistīti attiecīgi ar Protokola Nr. 7 9. pantā paredzētās parlamentārās imunitātes mērķi un pret viņiem vērstā kriminālprocesa virzību. Šie nepareizie apgalvojumi esot ietekmējuši Parlamenta lēmumu atcelt imunitāti, jo esot maldinājuši Parlamenta locekļus.
156.
Proti, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, pirmkārt, esot samērā saprātīgi pieņemt, ka Eiropas Parlamenta locekļu, kuri bija izteikušies par labu strīdīgajiem lēmumiem, balsojumi būtu bijuši atšķirīgi, ja viņi būtu zinājuši, ka attiecībā uz Protokola Nr. 7 9. pantā paredzēto imunitāti šo lēmumu S punkts bija acīmredzami kļūdains. Otrkārt, ja Parlaments būtu zinājis, ka – pretēji tam, kas norādīts minēto lēmumu B punktā, – izmeklēšanas posms attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem nebija pabeigts, tas būtu varējis uzskatīt, ka Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšana attiecībā uz viņiem pirms izmeklēšanas posma pabeigšanas bija nesamērīga. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 159. punktā esot pieļauta tiesību kļūda, sagrozot Spānijas Kriminālprocesa kodeksa normas.
157.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt abus šos iebildumus. Pēc Parlamenta domām, arguments par to, ka tā lēmums atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti esot balstīts vienīgi uz strīdīgo lēmumu S punktā norādīto iemeslu, ir pretrunā tā apsvērumiem, kuri ietverti šo lēmumu T‑W punktā, un šis arguments jānoraida kā nepamatots. Turklāt arguments par Spānijas Kriminālprocesa kodeksa normu sagrozīšanu esot jānoraida kā nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji to pirmo reizi ir izvirzījuši apelācijas tiesvedībā. Katrā ziņā šis arguments esot jānoraida kā nepamatots. Spānijas Karaliste apgalvo, ka astotais iebildums esot neefektīvs, jo, lai apmierinātu imunitātes atcelšanas pieprasījumu, nav nozīmes tam, vai izmeklēšanas posms ir vai nav pabeigts.
b) Izvērtējums
158.
Pārsūdzētā sprieduma 148. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka strīdīgo lēmumu S punktā ir atreferēts princips, kurš minēts Paziņojuma Nr. 11/2019 3. punktā un saskaņā ar kuru “parlamentārās imunitātes mērķis ir aizsargāt Parlamentu un tā deputātus pret tiesas procesiem, kas tiek ierosināti par darbībām, kuras ir veiktas, pildot parlamentāros pienākumus, un kuras atrauti vērtēt no šiem pienākumiem nevar”. Šajā ziņā šā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka nav strīda par to, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem attiecās Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā imunitāte, pat ja aplūkojamais kriminālprocess attiecās uz darbībām, kam nav saiknes ar parlamentāro pienākumu izpildi. Tomēr minētā sprieduma 152. punktā tā konstatēja, ka strīdīgo lēmumu S punktā izteiktais vispārējais apgalvojums nav izteikts tādā nozīmē, ka pieprasījums atcelt Parlamenta locekļa imunitāti jāapmierina, ja tas ir vērsts uz to, lai turpinātu tiesvedību, kas attiecas uz faktiem, kuriem nav saiknes ar parlamentāro pienākumu izpildi.
159.
Turpinot – pārsūdzētā sprieduma 155. punktā Vispārējā tiesa atgādināja strīdīgo lēmumu B punkta saturu un minētā sprieduma 157. punktā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējiem bija pamats apgalvot, ka šajā punktā ir pieļauta faktu kļūda vai vismaz trūkst skaidrības par to, vai aplūkojamā kriminālprocesa izmeklēšanas posms bija noslēgts attiecībā uz tiem. Tomēr minētā sprieduma 160. punktā tā secināja: nešķiet, ka šī kļūda vai vismaz skaidrības trūkums būtu ietekmējuši pieprasījuma atcelt imunitāti vērtējumu.
160.
Līdz ar to Vispārējā tiesa patiešām konstatēja, ka atsevišķi strīdīgo lēmumu B un S punkta formulējumi bija nepareizi. Savukārt pēc tam tā secināja, ka – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, – šīs neprecizitātes nav tādas, kas varētu ietekmēt Parlamenta lēmumu atcelt imunitāti.
161.
Uzskatu, ka Vispārējās tiesas secinājumā nav pieļauta kļūda. Proti, strīdīgo lēmumu pamatojums neaprobežojas tikai ar to B un S punktu. Lai novērtētu šo nepareizo formulējumu ietekmi, jāņem vērā šo lēmumu konteksts, kā arī to pamatojums kopumā. Apelācijas sūdzības sestajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēji nav izvirzījuši nevienu argumentu, kas ļautu pierādīt, ka neprecizitātes B un S punkta formulējumā bija tādas, ka Parlamenta lēmums par imunitātes atcelšanu būtu bijis citāds, ja šie formulējumi būtu bijuši pareizi. Konkrēti, piekrītu Spānijas Karalistes viedoklim, ka attiecībā uz lēmumu par imunitātes atcelšanu nav nozīmes tam, vai izmeklēšanas posms krimināllietā ir vai nav pabeigts.
162.
Pakārtoti – attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka Parlaments esot varējis uzskatīt, ka Eiropas apcietināšanas orderu izsniegšana attiecībā uz viņiem pirms izmeklēšanas posma pabeigšanas bija nesamērīga, jāatgādina (
59
), ka Parlamenta kompetences jomā nekādā ziņā neietilpst izvērtēt apelācijas sūdzības iesniedzēju apcietināšanas samērīgumu, ņemot vērā pret viņiem vērstā kriminālprocesa posmu.
163.
Šajos apstākļos uzskatu, ka argumenti, kas balstīti uz Spānijas Kriminālprocesa kodeksa normām, ir neefektīvi.
164.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, septītais un astotais iebildums būtu jānoraida.
7. Par pirmās daļas devīto iebildumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
165.
Sestā pamata pirmās daļas devītajā iebildumā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, pirmām kārtām, to, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 162.–172. punktā secinādama, ka Parlaments nav pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes un labas pārvaldības principus. Taču Parlaments neesot ievērojis savu pastāvīgo praksi atteikt deputāta imunitātes atcelšanu šā sprieduma 162. un 163. punktā minētajos gadījumos. Otrām kārtām, tāpat Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, minētā sprieduma 166. punktā secinādama, ka elementiem, kuri norādīti to sestajā un septītajā atcelšanas pamatā un kuri attiecas uz Parlamenta praksi un darbības kārtību imunitātes jomā, vairs nav nozīmes saskaņā ar Paziņojuma Nr. 11/2019 53. punktu, kurā ir paredzēts, ka ar to aizstāj iepriekšējos paziņojumus. Trešām kārtām, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav pierādījuši, “kādā ziņā” norādītie lēmumi varētu pierādīt noteiktas prakses esamību. Ceturtām kārtām, šā sprieduma 166.–172. punktā Vispārējā tiesa arī esot sagrozījusi pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdu, jo nav ņēmusi vērā visus precedentus, uz kuriem atsaucās apelācijas sūdzības iesniedzēji, kā arī ar tiem saistītos argumentus, lai identificētu fumus persecutionis.
166.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo iebildumu kā nepamatotu. Parlaments apgalvo, ka ne labas pārvaldības princips, ne vienlīdzīgas attieksmes princips neliedzot tam pielāgot un grozīt savu iepriekšējo praksi. Turklāt argumenti par to, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, esot nepieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji nav konkrēti norādījuši pieļautās kļūdas vai sagrozītos pierādījumus. Katrā ziņā šie argumenti neesot pamatoti.
b) Izvērtējums
167.
Pārsūdzētā sprieduma 162. un 163. punktā Vispārējā tiesa ir rezumējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumus par apgalvotās Parlamenta prakses elementiem, kurus Parlaments neesot ievērojis.
168.
Pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, lai pierādītu, ka pastāv Parlamenta prakse atteikt deputāta imunitātes atcelšanu gadījumos, ja tiesvedība pret viņu ir ierosināta saistībā ar viņa politisko darbību, ja šo tiesvedību ir uzsācis politiskais oponents vai ja attiecīgās valsts iestādes ir prasījušas noteikt šim deputātam pamācošu sodu, apelācijas sūdzības iesniedzēji ir atsaukušies uz 2003. gada 6. jūnija Paziņojumu Nr. 11/2003. Šo paziņojumu bija sagatavojusi Parlamenta Juridisko lietu un iekšējā tirgus komiteja, kas tobrīd bija atbildīga par imunitātes jautājumiem, un šis paziņojums bija Parlamenta iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses kopsavilkums. Vispārējā tiesa ir sniegusi šā paziņojuma attiecīgo daļu kopsavilkumu un pēc tam norādījusi, ka 2019. gada 19. novembrī tas tika aizstāts ar Paziņojumu Nr. 11/2019.
169.
Pārsūdzētā sprieduma 167. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi uz Parlamenta argumentu, ka tas bija atteicies no savas Paziņojumā Nr. 11/2003 apkoptās prakses, ierobežodams gadījumus, kuros tas atsakās atcelt imunitāti.
170.
Pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Parlamenta prakse atteikties atcelt imunitāti, ja attiecīgās tiesvedības mērķis ir likt šķēršļus deputāta parlamentāro pienākumu izpildei, nav apstrīdēta. Turpinājumā tā konstatējusi, ka attiecībā uz gadījumiem, kuros Parlaments atsakās atcelt kāda no saviem locekļiem imunitāti, apelācijas sūdzības iesniedzēji vienīgi atsaucas uz dažiem Parlamenta pieņemtiem lēmumiem, nepierādot, kādā ziņā ar tiem varētu pierādīt šādas prakses esamību. Turklāt Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka lielākā daļa apelācijas sūdzības iesniedzēju minēto lēmumu bija pieņemti laikposmā no 1982. gada līdz 2003. gadam.
171.
Uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu attiecīgajos pārsūdzētā sprieduma punktos.
172.
Kā izriet no Paziņojuma Nr. 11/2019 53. punkta, tas ir aizstājis visus iepriekšējos paziņojumus un visus pārējos JURI komitejas dokumentus par Parlamenta praksi un darbības kārtību imunitātes jomā. Tas apliecina Parlamenta skaidro nodomu mainīt savu iepriekšējo praksi. Ņemot vērā Parlamenta rīcības brīvību attiecībā uz parlamentārās imunitātes atcelšanu, uzskatu, ka tam bija tiesības šādi rīkoties, vēl jo vairāk tāpēc, ka izmaiņas tā praksē būtu bijušas pamatotas ar judikatūras analīzi.
173.
Šo secinājumu apstiprina Tiesa, kurai jau ir bijusi iespēja atzīt, ka kopš Paziņojuma Nr. 11/2019 publicēšanas Paziņojums Nr. 11/2003 vairs nav piemērojams un ka tādēļ Vispārējai tiesai tas nav jāņem vērā (
60
). Ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji balsta savu argumentāciju uz Parlamenta iepriekšējo praksi, kas apkopota Paziņojumā Nr. 11/2003, Tiesas apsvērums a fortiori attiecas uz jebkuru Parlamenta praksi pirms Paziņojuma Nr. 11/2019.
174.
Ņemot vērā šos apstākļus, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par Parlamenta iepriekšējo praksi nav pamatoti.
175.
Pakārtoti – uzskatu, ka argumenti par to, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, ir nepieņemami tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji konkrēti nav norādījuši pierādījumus, kas būtu sagrozīti, un nav pierādījuši Vispārējās tiesas kļūdas analīzē, kuru dēļ, viņuprāt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi šo sagrozīšanu (
61
). Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēji tikai abstrakti un vispārīgi atsaucas uz pierādījumiem, kuri iesniegti, lai pamatotu viņu celto atcelšanas prasību. Šādi rīkojoties, viņi patiesībā lūdz Tiesu izvērtēt atcelšanas prasības pieteikumam pievienotos pierādījumus.
176.
Šajos apstākļos devītais iebildums būtu jānoraida.
8. Par sestā pamata otro daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
177.
Sestā pamata otrā daļa attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, secinādama, ka Parlaments nav pieļāvis kļūdu fumus persecutionis vērtējumā.
178.
Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Viņi no jauna apstrīd (
62
) pārsūdzētā sprieduma 112. punktā minēto principu, saskaņā ar kuru Parlamentam ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz virzienu, kādu tas vēlas piešķirt lēmumam, kas pieņemts pēc pieprasījuma atcelt imunitāti.
179.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un neesot ievērojusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, “neieņemot nostāju par piemēroto pārbaudes kritēriju” un nepiemērojot atcelšanas prasības pieteikumā ietvertos pārbaudes kritērijus.
180.
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, pieļāvusi tiesību kļūdas, neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu un neesot ievērojusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, “nepārbaudot lielāko daļu argumentu, kurus sestajā, septītajā un astotajā atcelšanas pamatā [apelācijas sūdzības iesniedzēji] izklāstījuši kā nozīmīgus saistībā fumus persecutionis izvērtēšanu”. Apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā ziņā atsaucas uz argumentiem, kurus tie bija izklāstījuši atcelšanas prasības pieteikumā. Viņi arī apgalvo, ka nepareizais strīdīgo lēmumu S punkta formulējums esot ietekmējis fumus persecutionis vērtējumu.
181.
Ceturtām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 174.–186. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus un pieļāvusi tiesību kļūdu, novērtēdama kļūdas, kuras, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Parlaments esot pieļāvis, fumus persecutionis vērtējumā.
182.
Konkrēti, apelācijas sūdzības iesniedzēji, pirmām kārtām, apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu saistībā ar to, ka fumus persecutionis identificēšanu neietekmēja, pirmkārt, Eiropas apcietināšanas orderu izsniegšanas datums (šā sprieduma 174. punkts) un, otrkārt, Eiropas apcietināšanas orderu, kuri bija spēkā no 2018. gada jūlija līdz 2019. gada oktobrim vai novembrim, neesamība (minētā sprieduma 175.–178. punkts); otrām kārtām, apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu šā sprieduma 179.–182. punktā, saskaņā ar kuru argumenti par tiem inkriminēto nodarījumu esamību, to kvalificējamību, ņemot vērā Spānijas krimināltiesību normas, kā arī to, vai šie nodarījumi pamato vai nepamato veikto kriminālvajāšanu, ir neefektīvi; trešām kārtām, apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 183. un 184. punktā par to faktoru nozīmīgumu, kurus Parlaments ir ņēmis vērā, izvērtējot fumus persecutionis; un ceturtām kārtām, norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, minētā sprieduma 185. punktā atzīdama, ka Parlamentam nebija jāvērtē aplūkojamajā kriminālprocesā tiesu iestāžu veikto darbību likumība. Katram no apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumiem seko vai nu viņu pašu vērtējums par minēto faktoru nozīmīgumu fumus persecutionis vērtējumā, vai arī atsauce uz citiem apelācijas sūdzības pamatiem, vai arī tikai konstatējums, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
183.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus vai nu kā nepieņemamus, vai kā nepamatotus.
b) Izvērtējums
184.
Pārsūdzētā sprieduma 183. punktā Vispārējā tiesa vispirms ir konstatējusi, ka, lai secinātu fumus persecutionis neesamību, Parlaments bija pamatojies uz vairākiem faktoriem, tos skatot kopsakarā, proti, apstākli, ka inkriminētie nodarījumi bija izdarīti 2017. gadā, savukārt Parlamenta locekļa statusu apelācijas sūdzības iesniedzēji ir ieguvuši 2019. gada 13. jūnijā, kā arī apstākļiem, ka, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji tika apsūdzēti 2018. gada 21. martā, proti, datumā, kad Eiropas Parlamenta deputāta statusa iegūšana bija hipotētiska, un, otrkārt, šī apsūdzība attiecās arī uz citām personām, kuras nebija Parlamenta deputāti.
185.
Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 186. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nebija pierādījuši acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko Parlaments esot pieļāvis, pamatojoties uz attiecīgajiem (iepriekšējā punktā atgādinātajiem) apstākļiem, lai izslēgtu fumus persecutionis esamību. Šajā ziņā, pēc Vispārējās tiesas domām, šo secinājumu neliek apšaubīt tas, ka, pirmkārt, tiesvedība pret apelācijas sūdzības iesniedzējiem sākta saistībā ar viņu politisko darbību valsts līmenī, otrkārt, aplūkojamā kriminālprocesa rezultātā viņiem varētu uz laiku liegt īstenot viņu pilnvaras, attiecīgā gadījumā pat tās zaudējot, treškārt, Spānijas partija “VOX” aplūkojamajā kriminālprocesā cēlusi prasību sabiedrības interesēs (actio popularis) un ka, ceturtkārt, uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem attiecās daži negatīvi publiskie paziņojumi, it īpaši aicinot tiem piespriest pamācošus sodus. Tas pats attiecoties uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem, kas vērsti uz to, lai apstrīdētu aplūkojamajā kriminālprocesā iesaistīto tiesu iestāžu objektivitāti. Turklāt, lai pierādītu, ka Parlaments ir pieļāvis šo acīmredzamo kļūdu vērtējumā, apelācijas sūdzības iesniedzēji nevar lietderīgi atsaukties uz tādiem pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas notikušajiem notikumiem kā Centrālās vēlēšanu komisijas 2022. gada 3. novembra paziņojums un apstāklis, ka Spānijas iestādes esot izspiegojušas viņus pašus un viņu juridiskos padomniekus.
186.
Uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, analizējot Parlamenta veikto fumus persecutionis vērtējumu. It īpaši piekrītu tās viedoklim, ka Parlamentam ir plaša rīcības brīvība, lai, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus, konstatētu fumus persecutions esamību, un ka tā lēmums varētu tikt atcelts tikai gadījumā, ja šajā vērtējumā tas būtu pieļāvis acīmredzamu kļūdu (
63
). Vispārējās tiesas vērtējums, saskaņā ar kuru Parlaments šādu acīmredzamu kļūdu nav pieļāvis, manuprāt, nav kļūdains.
187.
Pilnības labad, runājot, pirmām kārtām, par apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, kuri īsumā atreferēti šo secinājumu 178. punktā, jāteic, ka tie, manuprāt, ir nepamatoti. Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji formāli apgalvo, ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, tomēr uzskatu, ka ar šiem argumentiem tie patiesībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 112. punktā minēto principu, uz kuru Vispārējā tiesa ir balstījusi savu vērtējumu. Šos argumentus jau esmu analizējis saistībā ar sestā pamata pirmo daļu apgalvotā apelācijas sūdzības iesniedzēju pamattiesību pārkāpuma kontekstā (
64
). Vispārīgāk skatīts, konstatējums, kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 112. punktā, kā jau teicu, ir pareizs (
65
).
188.
Otrām kārtām, runājot par šo secinājumu 179. un 180. punktā īsumā atreferētajiem argumentiem, jāteic, ka, manuprāt, tie ir nepieņemami tāpēc, ka tie ir neprecīzi un vērsti uz to, lai panāktu atcelšanas prasības pieteikumā ietverto argumentu atkārtotu izvērtēšanu. Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 256. pantā, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmajā daļā, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 169. pantā ietvertajām pamatojuma prasībām neatbilst tāda apelācijas sūdzība, kurā tikai burtiski ir atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas jau tika izklāstīti Vispārējai tiesai (
66
). Taču tā tas ir šo secinājumu 179. un 180. punktā izklāstīto argumentu gadījumā, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji vienīgi vispārīgi atsaucas uz argumentiem, kuri ietverti atcelšanas prasības pieteikumā.
189.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentiem, kuri īsumā atreferēti šo secinājumu 181. un 182. punktā, jāteic, ka tajos apelācijas sūdzības iesniedzēji vai nu tikai sniedz savu viedokli par noteiktu faktoru, kurus Parlaments ir uzskatījis par nozīmīgiem vai nenozīmīgiem, ietekmi (pārsūdzētā sprieduma 174.–182. punkts), vai arī atsaucas uz atcelšanas pamatiem (šā sprieduma 183. un 184. punkts), kā arī konstatē, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu (minētā sprieduma 185. un 186. punkts). Līdz ar to šie argumenti ir arī nepieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji nenorāda uz kļūdu Vispārējās tiesas argumentācijā.
190.
Lai kā arī būtu, pat tad, ja šie argumenti būtu atzīstami par pieņemamiem, tie būtu jānoraida kā nepamatoti, jo ar tiem nevar atspēkot manu konstatējumu, kas izklāstīts šo secinājumu 186. punktā.
191.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, sestā pamata otrā daļa būtu jānoraida.
9. Secinājumi par apelācijas sūdzības sesto pamatu
192.
Ņemot vērā nupat izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības sestais pamats būtu jānoraida.
F.
Par apelācijas sūdzības piekto pamatu
193.
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama piekto atcelšanas pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu saistībā ar strīdīgo lēmumu skaidrības trūkumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka Parlaments, pirmkārt, nekad nav izskatījis pieprasījumu atcelt imunitāti, kas saistīts ar nodošanas procedūras īstenošanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 2. nodaļu, un, otrkārt, pirmo reizi ir atcēlis tikai vienu no imunitātēm, kuras paredzētas Protokola Nr. 7 9. pantā. Šis pamats ir iedalīts divās daļās.
1. Par piektā pamata pirmo daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
194.
Ar piektā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, attiecībā uz procedūrām, saistībā ar kurām imunitāte tika atcelta, uzskatīdama, ka strīdīgie lēmumi nebija neskaidri. Šajā ziņā viņi apstrīd pārsūdzētā sprieduma 94.–97. punktā Vispārējās tiesas sniegto strīdīgo lēmumu interpretāciju, kas, viņuprāt, neesot vienīgā iespējamā interpretācija. Konkrēti viņi apgalvo, ka imunitātes atcelšanas pieprasījumu, kuri uz viņiem attiecās, vienīgais mērķis esot bijis turpināt notiekošās nodošanas procedūras, proti, Eiropas apcietināšanas orderu izpildes procedūras Beļģijā un Apvienotajā Karalistē.
195.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo daļu, norādot, ka šie argumenti esot nepieņemami vai neefektīvi un katrā ziņā nepamatoti.
b) Izvērtējums
196.
Vispārējā tiesa ir analizējusi strīdīgos lēmumus pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punktā. Tā ir norādījusi, pirmkārt, ka no to rezolutīvās daļas 1. punkta izriet, ka ar šiem lēmumiem tiek atcelta apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāte, kas paredzēta Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktā, proti, imunitāte visu citu dalībvalstu, izņemot Spānijas Karalisti, teritorijā, neveicot nekādu nošķīrumu starp šīm valstīm. Otrkārt, Vispārējā tiesa ir uzskaitījusi minēto lēmumu daļas, kurās norādīts, ka imunitātes atcelšana tika lūgta, lai novērstu šķēršļus to Eiropas apcietināšanas orderu izpildei, kuri izsniegti attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējiem. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka strīdīgie lēmumi – aplūkojot tos vai nu savrupi, vai kopsakarā ar imunitātes atcelšanas pieprasījumiem – nav neskaidri.
197.
Piekrītu Vispārējās tiesas secinājumam. Pieprasījumu atcelt imunitāti interpretācija, kuru piedāvājuši apelācijas sūdzības iesniedzēji un saskaņā ar kuru šie pieprasījumi attiecoties tikai uz Eiropas apcietināšanas orderu izpildi Beļģijā un Apvienotajā Karalistē, nav atbalstāma, ja aplūkoti tiek nevis tikai atsevišķi no konteksta atrauti faktori – kā to dara apelācijas sūdzības iesniedzēji – bet gan strīdīgie lēmumi kopumā.
198.
Pamatlēmuma 2002/584 9. panta 1. punktā Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas tiesu iestādei patiešām ir paredzēta iespēja šo orderi tieši pārsūtīt izpildes tiesu iestādei, ja ir zināma pieprasītās personas atrašanās vieta. Tomēr ar šādu pārsūtīšanu Eiropas apcietināšanas ordera piemērojamība netiek ierobežota tikai attiecībā uz šīs pēdējās minētās iestādes dalībvalsts teritoriju. Šo Eiropas apcietināšanas orderi vienmēr var izpildīt visās dalībvalstīs. Tādējādi, tā kā attiecīgajos pieprasījumos atcelt imunitāti nav skaidru formulējumu, no kuriem izrietētu, ka Parlamentam imunitāte jāatceļ tikai attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderu izpildi Beļģijā un Apvienotajā Karalistē, tas, kā šos pieprasījumus un strīdīgos lēmumus interpretē apelācijas sūdzības iesniedzēji, jānoraida kā kļūdaina interpretācija. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, secinādama, ka no strīdīgajiem lēmumiem izriet, ka Parlaments ir nolēmis atcelt apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitāti visu dalībvalstu teritorijā, izņemot Spānijas teritoriju.
199.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka piektā pamata pirmā daļa būtu jānoraida.
2. Par piektā pamata otro daļu
a) Lietas dalībnieku argumenti
200.
Šā pamata otrā daļa attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pārsūdzētā sprieduma 98.–109. punktā uzskatīdama, ka strīdīgie lēmumi nebija neskaidri attiecībā uz pasākumiem, kurus var veikt saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderu izpildi. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kļūdaini interpretēdama Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas a) punktā un 9. panta otrajā daļā paredzētās imunitātes tvērumu, kā arī apgalvodama, ka tikai šā protokola 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā imunitāte bija šķērslis apelācijas sūdzības iesniedzēju apcietināšanai un nodošanai Spānijas iestādēm. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji no jauna izvirza argumentus, kuri izklāstīti saistībā ar trešā pamata ceturto daļu.
201.
Parlaments, kura prasījumus šajā ziņā atbalsta Spānijas Karaliste, lūdz noraidīt šo daļu un norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie iebildumi esot neefektīvi, jo pieprasījumi atcelt imunitāti attiecās vienīgi uz imunitāti, kas minēta Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktā. Pēc šīs iestādes domām, iebildumi, kuri attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 103. un 106.–109. punktu, esot balstīti uz kļūdainu šo punktu interpretāciju.
b) Izvērtējums
202.
Pārsūdzētā sprieduma 101.–105. punktā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi strīdīgo lēmumu saturu, kā arī Parlamenta secinājumu, saskaņā ar kuru tikai Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā imunitāte ir šķērslis apelācijas sūdzības iesniedzēju apcietināšanai. Turklāt minētā sprieduma 106.–108. punktā tā ir nospriedusi, ka šā protokola 9. panta otrā daļa nepiešķīra apelācijas sūdzības iesniedzējiem aizsardzību, kas būtu neatkarīga no aizsardzības, kura uz tiem attiecās atbilstoši tā 9. panta pirmajai daļai.
203.
Iesākumā jānorāda, ka, tā kā pieprasījumi atcelt imunitāti attiecās vienīgi uz Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzēto imunitāti, apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumi par iespējamiem Vispārējās tiesas apsvērumiem, kuri attiecas uz viņu imunitātes tvērumu Spānijas teritorijā, ir neefektīvi. Proti, pirmkārt, šie iebildumi ir vērsti pret pamatojumu, kas neietekmē pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu (
67
). Otrkārt, kā pamatoti norādījis Parlaments, Vispārējā tiesa šā sprieduma 100.–105. punktā ir atreferējusi vairāku strīdīgo lēmumu punktu saturu, kā arī Parlamenta izdarītos secinājumus, un šajos pārsūdzētā sprieduma punktos nekādā ziņā nav izklāstīta tās pašas interpretācija par šā protokola 9. panta pirmās daļas a) punktā paredzētās imunitātes tvērumu.
204.
Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti saistībā ar Protokola Nr. 7 9. panta otrajā daļā paredzēto imunitāti, kas esot neatkarīga no šā panta pirmajā daļā paredzētās imunitātes, manuprāt, būtu jānoraida kā nepamatoti. Kā esmu norādījis apelācijas sūdzības sestā pamata analīzē (
68
), pēc sasaukuma pirmās sesijas atklāšanas un deputāta pienākumu faktiskas uzņemšanās deputātam ir piemērojama vienīgi šā protokola 9. panta pirmajā daļā paredzētā aizsardzība. Šajā gadījumā minētā protokola 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzētā imunitāte tika atcelta pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēji faktiski bija sākuši pildīt deputāta pienākumus. Šajā posmā uz viņiem līdztekus vairs neattiecās šā protokola 9. panta otrajā daļā paredzētā aizsardzība. Tādējādi, lai nodrošinātu Protokola Nr. 7 9. panta otrajā daļā paredzēto aizsardzību, strīdīgajos lēmumos nebija jāprecizē pasākumi, kurus var veikt saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderu izpildi.
205.
Otrām kārtām, argumenti saistībā ar pierādījumu sagrozīšanu, manuprāt, jānoraida. Argumenti par Protokola Nr. 7 9. panta pirmās daļas a) punktā paredzētās apelācijas sūdzības iesniedzēju imunitātes tvērumu ir neefektīvi tāpēc, ka neefektīva, kā jau teicu (
69
), ir argumentācija, kas balstīta uz apgalvoto Vispārējās tiesas kļūdu. Savukārt argumenti par šā protokola 9. panta pirmās daļas b) punktā paredzēto imunitāti ir nepamatoti tāpēc, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu sprieduma Junqueras Vies interpretācijā.
206.
Trešām kārtām, argumentu par JURI komitejā notiekošās procedūras konfidencialitāti jau esmu izvērtējis (
70
).
207.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, piektā pamata otrā daļa būtu jānoraida.
3. Secinājumi par apelācijas sūdzības piekto pamatu
208.
Ņemot vērā nupat izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka apelācijas sūdzības piektais pamats būtu jānoraida.
G.
Par tiesāšanās izdevumiem
209.
Attiecībā uz apelācijas sūdzību, ko iesnieguši pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs un trešā apelācijas sūdzības iesniedzēja, saskaņā ar Reglamenta 142. pantu – kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. pantu_– šādā gadījumā par tiesāšanās izdevumiem Tiesa lemj pēc saviem ieskatiem. Šajā gadījumā, tā kā apstākļi, kas pamato apelācijas tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas, ir iestājušies neatkarīgi no lietas dalībnieku gribas, jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
210.
Attiecībā uz otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegto apelācijas sūdzību, tā kā šie secinājumi attiecas tikai uz apelācijas sūdzības trešā, piektā un sestā pamata analīzi, neizteikšu priekšlikumu par tiesāšanās izdevumiem, jo saskaņā ar Reglamenta 138. pantu risinājums šajā ziņā ir atkarīgs no iznākuma saistībā ar pārējiem pamatiem.
V. Secinājumi
211.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–
atzīt, ka nav jālemj par Carles Puigdemont i Casamajó un Clara Ponsatí i Obiols iesniegto apelācijas sūdzību;
–
attiecībā uz Carles Puigdemont i Casamajó un Clara Ponsatí i Obiols iesniegto apelācijas sūdzību piespriest katram no šiem lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašam;
–
noraidīt Antoni Comín i Oliveres apelācijas sūdzības trešo, piekto un sesto pamatu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	No pārsūdzētā sprieduma 54. punkta izriet, ka šie trīs lēmumi ir gandrīz identiski, jo atšķiras tikai attiecīgo deputātu vārdi, noteiktu tiesu darbību veikšanas datumi un C. Ponsatí i Obiols gadījumā – apstākļi, kādos viņa tika ievēlēta Parlamentā, un tas, ka viņai aplūkojamajā kriminālprocesā ir izvirzīta apsūdzība tikai par vienu prezumēto nodarījumu – dumpi.
(
3
)	OV 2012, C 326, 266. lpp.
(
4
)	OV 2019, L 302, 1. lpp., redakcijā pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Parlamenta 2023. gada 17. janvāra lēmumu.
(
5
)	2017. gada 6. septembraDOGC Nr. 7449A, 1. lpp.
(
6
)	2017. gada 8. septembraDOGC Nr. 7451A, 1. lpp.
(
7
)	Proti, trešais, piektais, sestais un septītais pamats.
(
8
)	Spriedums, 2018. gada 6. septembris, Bank Mellat/Padome (C‑430/16 P, EU:C:2018:668, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Spriedums, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
10
)	Spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Spriedums, 2018. gada 18. oktobris, Gul Ahmed Textile Mills/Padome (C‑100/17 P, EU:C:2018:842, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
12
)	Skat. šo secinājumu 22. punktu.
(
13
)	Šajā ziņā jāteic, ka 2024. gada 12. septembrī otrais apelācijas sūdzības iesniedzējs saskaņā ar LESD 263. pantu Vispārējā tiesā cēla prasību, kas reģistrēta ar numuru T‑477/24, lūdzot atcelt Eiropas Parlamenta lēmumu neatzīt viņa attiecībā uz 2024.–2029. gada sasaukumu ievēlēta Eiropas Parlamenta locekļa statusu. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja atteikšanās no prasības ar Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētāja 2024. gada 14. novembra rīkojumu Comín i Oliveres/Parlaments (T‑477/24, EU:T:2024:836) šī lieta tika izslēgta no reģistra.
(
14
)	Spriedums, 2019. gada 19. decembris (C‑502/19, turpmāk tekstā – spriedums Junqueras Vies, EU:C:2019:1115, rezolutīvā daļa).
(
15
)	Skat. manus secinājumus lietā Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, 3. un 4. punkts).
(
16
)	Šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2016. gada 17. maijs, Karácsony u.c. pret Ungāriju (CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138. punkts), un ECT spriedumu, 2016. gada 20. decembris, Uspaskich pret Lietuvu (CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, 98. punkts), kurus Tiesa ir minējusi spriedumā Junqueras Vies.
(
17
)	Spriedums Junqueras Vies (84. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. manus secinājumus lietā Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:958, 5. punkts).
(
19
)	ECT spriedums, 2016. gada 20. decembris, Uspaskich pret Lietuvu, CE:ECHR:2016:1220JUD001473708, 91. punkts.
(
20
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 17. janvāris, Gollnisch/Parlaments (T‑346/11 un T‑347/11, EU:T:2013:23, 60. punkts); 2018. gada 8. novembris, Troszczynski/Parlaments (T‑550/17, EU:T:2018:754, 44. punkts); 2021. gada 1. decembris, Jalkh/Parlaments (T‑230/21, EU:T:2021:848, 24. punkts), kā arī 2024. gada 26. jūnijs, Fest/Parlaments (T‑305/23, EU:T:2024:422, 24. punkts).
(
21
)	Lēmumus par imunitātes atcelšanu Vispārējā tiesa kvalificē kā “politiska rakstura lēmumus”. Šajā ziņā no Ziņojuma par parlamentārās imunitātes apjomu un atcelšanu, ko Venēcijas komisija pieņēmusi 98. plenārsesijā (Venēcija, 2014. gada 21. un 22. marts) (turpmāk tekstā – “Venēcijas komisijas ziņojums”), izriet, ka šī kvalifikācija atbilst tam, kā tie kvalificēti vairāku valstu tiesību sistēmās (Venēcijas komisijas ziņojuma 135. punkts). Neatkarīgi no termina, kāds tiek izmantots, lai aprakstītu šā lēmuma raksturu, svarīgākā ir Parlamenta plašā rīcības brīvība tā pieņemšanā.
(
22
)	Spriedums, 2020. gada 17. septembris, Troszczynski/Parlaments (C‑12/19 P, EU:C:2020:725, 25. punkts).
(
23
)	Šajā nozīmē skat. Tiesas priekšsēdētāja vietnieka rīkojumu, 2022. gada 24. maijs, Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments un Spānija (C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, 193. un 194. punkts).
(
24
)	Spriedums, 2024. gada 1. februāris, Scania u.c./Komisija (C‑251/22 P, EU:C:2024:103, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Paziņojuma Nr. 11/2019 8. punkta otrajam teikumam nav nozīmes saistībā ar problemātiku, uz kuru attiecas trešā pamata pirmā daļa. Savukārt tas ietekmēs šā pamata otrās daļas analīzi, un tiks iztirzāts nākamajā iedaļā.
(
26
)	Spriedums, 2022. gada 22. decembris, Parlaments/Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
27
)	Skat. šo secinājumu 60. punktu.
(
28
)	Spriedums, 2024. gada 7. marts, Nevinnomysskiy Azot un NAK Azot/Komisija (C‑725/22 P, EU:C:2024:217, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
30
)	Spriedums, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Spriedums, 2019. gada 11. decembris, Mytilinaios Anonymos – Etairia Omilos Epicheiriseon (C‑332/18 P, EU:C:2019:1065, 149. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. septembris, BP/FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 16. septembris, BP/FRA (C‑669/19 P, EU:C:2020:713, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 3. marts, WV/EĀDD (C‑162/20 P, EU:C:2022:153, 67.–69. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
35
)	Spriedums, 2017. gada 9. novembris, TV2/Danmark/Komisija (C‑649/15 P, EU:C:2017:835, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. šo secinājumu 54. punktu.
(
37
)	Spriedums, 2003. gada 9. septembris, Kik/ITSB (C‑361/01 P, EU:C:2003:434, 101. punkts).
(
38
)	Skat. Venēcijas komisijas ziņojuma 194. punktu.
(
39
)	Šis pamats ir par to, ka esot pārkāpta LESD 343. pantā un Protokola Nr. 7 9. pantā, lasot tos kopsakarā ar Hartas 6. pantu, 39. panta 2. punktu un 45. pantu, kā arī Reglamenta 5. panta 2. punktu, paredzētā imunitāte.
(
40
)	Šis pamats ir par to, ka esot pārkāpti labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principi.
(
41
)	Pirms deviņiem pirmās daļas iebildumiem ir izvirzīts ievada iebildums par apelācijas sūdzības iesniedzēju pamattiesību pārkāpumu. Tā kā uz šo jautājumu attiecas ceturtais iebildums, tas nav jāuzskata par atsevišķu iebildumu, un tādēļ to izvērtēšu ceturtā iebilduma ietvaros.
(
42
)	Skat. šo secinājumu 116. punktu.
(
43
)	Skat. šo secinājumu 43. punktu.
(
44
)	Skat. Venēcijas komisijas ziņojuma 162., 188. un 190. punktu.
(
45
)	Spriedums, 2023. gada 27. aprīlis, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro u.c./Komisija (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
46
)	Spriedums Junqueras Vies, 78. punkts.
(
47
)	Spriedums Junqueras Vies, 80. punkts.
(
48
)	Spriedums Junqueras Vies, 79. punkts.
(
49
)	Spriedums, 1986. gada 10. jūlijs, Wybot (149/85, EU:C:1986:310, 27. punkts).
(
50
)	Skat. šo secinājumu 41. zemsvītras piezīmi.
(
51
)	Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.).
(
52
)	Skat. šo secinājumu 125. punktu.
(
53
)	Skat. Venēcijas komisijas ziņojuma 168. punktu.
(
54
)	Spriedums, 2023. gada 28. septembris, Changmao Biochemical Engineering/Komisija (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 185. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Mylan IRE Healthcare/Komisija (C‑237/22 P, EU:C:2024:850, 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
56
)	Atcelšanas prasības pieteikuma 339.–365. punkts.
(
57
)	Skat. šo secinājumu 143. un 144. punktu.
(
58
)	Skat. šo secinājumu nākamo iedaļu.
(
59
)	Skat. šo secinājumu 138. un 145. punktu.
(
60
)	Rīkojums, 2022. gada 22. decembris, Jalkh/Parlaments (C‑82/22 P, EU:C:2022:1039, 38. punkts).
(
61
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2024. gada 12. decembris, DD/FRA (C‑680/22 P, EU:C:2024:1019, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
62
)	Skat. šo secinājumu 128. punktu.
(
63
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu IV.C iedaļu, it īpaši 43.–45. punktu.
(
64
)	Skat. šo secinājumu IV.E.1. iedaļu.
(
65
)	Skat. šo secinājumu IV.C iedaļu, it īpaši 43.–45. punktu.
(
66
)	Spriedums, 2022. gada 22. decembris, Parlaments/Moi (C‑246/21 P, EU:C:2022:1026, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
67
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro u.c./Komisija (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
68
)	Skat. šo secinājumu 126. punktu.
(
69
)	Skat. šo secinājumu 203. punktu.
(
70
)	Skat. šo secinājumu IV.D.4. iedaļu.