62023CJ0536_RES
Lieta C‑536/23
Bundesrepublik Deutschland
pret
Mutua Madrileña Automovilista
(Landgericht München I lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 30. aprīļa spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija lietās, kas attiecas uz apdrošināšanu – 11. panta 1. punkta b) apakšpunkts – 13. panta 2. punkts – Cietušās personas tieša prasība pret apdrošinātāju – Jēdziens “cietusī puse” – Ceļu satiksmes negadījumā cietis ierēdnis – Viņa darbnespējas laikā saglabātais atalgojums – Dalībvalsts, kas rīkojas kā darba devējs, kurš pārņēmis šī ierēdņa tiesības uz atlīdzinājumu – Tās vietas tiesas jurisdikcija, kur ir prasītāja domicils – Tās administratīvās struktūras atrašanās vieta, kura nodarbina minēto ierēdni
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija apdrošināšanas jomā – Pret apdrošinātāju celtās prasības – Cietušās personas tieša prasība pret apdrošinātāju – Jēdziens “cietusī persona” – Dalībvalsts kā darba devējs, kas pārņēmis ceļu satiksmes negadījumā cietušas ierēdnes tiesības, saglabājot tai atalgojumu darbnespējas laikā – Iekļaušana – Pieteikuma iesniedzēja domicila tiesas jurisdikcija – Dalībvalsts, kas var celt prasību pret sabiedrību, kura apdrošinājusi šajā negadījumā iesaistīto transportlīdzekli, tās administratīvās vienības, kas nodarbina šo ierēdni, juridiskās adreses vietā
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1215/2012 15., 16. un 18. apsvērums un 1. panta 1. punkts, 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, 13. panta 2. punkts un 63. panta 1. punkts)
(skat. 27.–49. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Tiesa, kurai Landgericht München I (Minhenes I apgabaltiesa, Vācija) iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lemj par Regulā Nr. 1215/2012 (
1
) paredzētajiem īpašajiem noteikumiem par jurisdikciju apdrošināšanas lietās situācijā, kad ceļu satiksmes negadījumā cietušā darba devējs, kurš pārņēmis tā tiesības, cēlis prasību tiesā pret sabiedrību, kas apdrošinājusi šajā negadījumā iesaistīto transportlīdzekli.
2020. gada martā federālā ierēdne, kura strādā Minhenē (Vācija) un kuras domicils ir šajā pilsētā, cieta ceļu satiksmes negadījumā Spānijā, kurā bija iesaistīts Mutua Madrileña Automovilista apdrošināts transportlīdzeklis. Šīs ierēdnes darbnespējas laikā tās darba devējs – Vācijas Federatīvā Republika – turpināja izmaksāt atlīdzību.
Vācijas Federatīvā Republika kā darba devējs vērsās Amtsgericht München (Minhenes pirmās instances tiesa, Vācija) ar civilprasību nolūkā panākt, lai Mutua Madrileña Automovilista tiktu piespriests tai izmaksāt atlīdzību par kaitējumiem, kas izriet no atalgojuma izmaksāšanas darbiniecei. Minētā sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Spānijā, atsaucās uz šīs tiesas starptautiskās jurisdikcijas neesamību un apstrīdēja prasības pamatotību.
2022. gada februārī Minhenes pirmās instances tiesa noraidīja savu starptautisko jurisdikciju, uzskatot, ka Vācijas Federatīvā Republika nevar atsaukties uz Regulas Nr. 1215/2012 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 13. panta 2. punktā paredzētajiem īpašajiem noteikumiem par jurisdikciju apdrošināšanas lietās. Vācijas Federatīvā Republika spriedumu pārsūdzēja Minhenes I apgabaltiesā.
Šī tiesa uzskata, ka nav strīda par to, ka Vācijas Federatīvā Republika vēlas celt tiešu prasību pret Mutua Madrileña Automovilista un ka tā ir vērsusies tiesā, pamatojoties uz prasījumu likumīgu cesiju. Lai izvērtētu apelācijas sūdzības pamatotību, minētā tiesa nolēma uzdot jautājumu Tiesai, vai dalībvalsts, kura kā darba devēja ceļ prasību tieši pret apdrošinātāju, pamatojoties uz ceļu satiksmes negadījumā cietušā ierēdņa tiesību uz atlīdzinājumu pārņemšanu uz likuma pamata, var atsaukties uz īpašiem noteikumiem par jurisdikciju apdrošināšanas lietās, kas par labu “cietušajai pusei” paredzēti Regulā Nr. 1215/2012.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Tiesa atgādina, ka, atkāpjoties no Regulas Nr. 1215/2012 4. panta 1. punktā paredzētā atbildētāja domicila tiesas jurisdikcijas vispārējā noteikuma, personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar šīs regulas II nodaļas 2.–7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem. Konkrētāk, minētās regulas II nodaļas 3. iedaļas noteikumu mērķis ir labot zināmu līdzsvara trūkumu starp lietas dalībniekiem prasībās attiecībā uz apdrošināšanu, nodrošinot, ka vājākā puse var celt prasību pret spēcīgāko pusi viegli pieejamā dalībvalsts tiesā. Precīzāk, saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punktu tās 11. panta – kura 1. punktā noteikta jurisdikcija lietās, kas attiecas uz apdrošināšanu, ja apdrošinātāja domicils ir kādā dalībvalstī (
2
), – noteikumi ir piemērojami prasībām, ko cietusī puse cēlusi tieši pret apdrošinātāju, ja šādas prasības ir atļautas.
Otrkārt, no judikatūras izriet, ka jurisdikcijas noteikumi, kas ietver atkāpi no vispārējā noteikuma par atbildētāja domicila tiesas jurisdikciju, jāinterpretē šauri. Tiesa jau precizējusi, ka Regulā Nr. 1215/2012 paredzētos īpašos jurisdikcijas noteikumus apdrošināšanas jomā var izmantot personas, kurām nodarīts kaitējums, šo personu loku tomēr neierobežojot tādējādi, ka tajā ietilptu tikai tās personas, kas ir cietušas tieši. Proti, atsevišķu kategoriju personas, kas pārņēmušas tās personas tiesības, kurai tieši nodarīti zaudējumi ar kaitējumu, arī var atsaukties uz Regulas Nr. 1215/2012 13. panta 2. punkta un 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem apvienotajiem jurisdikcijas noteikumiem, lai iesūdzētu apdrošinātāju tiesā, kas neatrodas tā domicilā, ja šīs personas, kuras pārņēmušas tiesības, var kvalificēt kā “cietušo pusi” minētās regulas 13. panta 2. punkta izpratnē.
Tomēr Tiesa uzsver – jautājums, vai personu, kas ceļ prasību pret attiecīgo apdrošinātāju, var uzskatīt par “vājāko pusi”, nav jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi, lai uz to varētu attiekties jēdziens “cietusī puse” šīs tiesību normas izpratnē. Saistībā ar attiecībām starp personām, kas profesionāli darbojas apdrošināšanas jomā, kad nevar uzskatīt, ka no tām kāda būtu vājākā pozīcijā nekā cita, Tiesa ir izslēgusi Regulas Nr. 1215/2012 13. panta 2. punkta – kopsakarā ar 11. panta 1. punkta b)apakšpunktu (jeb līdzvērtīgu Regulas Nr. 44/2001 (
3
) noteikumu) – piemērošanu gadījumā, kad tieši cietušās personas tiesību likumīgais cesionārs ir šāda persona, kas profesionāli darbojas minētajā jomā. Par līdzīgu izslēgšanu tiek lemts attiecībā uz sociālā nodrošinājuma struktūru, kas rīkojas, lai saņemtu atlīdzinājumu par pakalpojumiem, kuri sniegti apdrošinātajai personai, kas cietusi ceļu satiksmes negadījumā.
Turpretī no Tiesas judikatūras par šiem līdzvērtīgajiem Regulas Nr. 44/2001 noteikumiem izriet, ka darba devējs, kurš pārņēmis sava darbinieka tiesības, jo ir maksājis pēdējam minētajam atalgojumu darbnespējas laikā, un kurš šajā statusā ceļ prasību sakarā ar tam nodarītajiem zaudējumiem, kā persona, kam nodarīts kaitējums – neatkarīgi no tā lieluma un juridiskās formas –, var tikt uzskatīts par vājāku pusi nekā apdrošinātājs, ko tas iesūdz tiesā.
Jautājumā, vai no šīs judikatūras izriet, ka dalībvalstij kā darba devējam, kurš pārņēmis tieši cietušās ierēdnes, kam tika nodarīti miesas bojājumi ceļu satiksmes negadījumā, kurā bija iesaistīts apdrošināts transportlīdzeklis, tiesības uz atlīdzinājumu, pašai jāatzīst “cietušās puses” statuss Regulas Nr. 1215/2012 13. panta 2. punkta izpratnē, jo tā šai ierēdnei saglabājusi atalgojumu darbnespējas laikā, līdz ar to šāda valsts – darba devējs – varētu izmantot iespēju iesūdzēt attiecīgo apdrošinātāju prasītāja domicila vietas tiesā atbilstoši šīs regulas 11. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja šāda tieša prasība ir atļauta, Tiesa norāda, ka izskatāmā lieta ir analoģiska lietai, kurā pasludināts spriedums MMA IARD (
4
). Tādēļ šajā lietā ir piemērojami Tiesas apsvērumi minētajā spriedumā. Proti, tas tika pasludināts tādā kontekstā un faktiskajos apstākļos, kas līdzinās pamatlietā aplūkotajiem. Šī analoģija vēl jo vairāk ir piemērojama tādēļ, ka Vācijas Federatīvā Republika atlīdzinājuma saņemšanas nolūkos darbojas nevis kā starptautisko publisko tiesību subjekts, bet gan vienīgi kā darba devējs, kurš pārņēmis kāda tā darba ņēmēja tiesības.
Tādēļ, piemērojot Regulu Nr. 1215/2012 (
5
), darba devējs, kurš darbinieka darbnespējas, kas iestājusies ceļu satiksmes negadījuma dēļ, laikā saglabājis atalgojumu un pārņēmis tā tiesības attiecībā pret šajā negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa apdrošinātāju, jāuzskata par “cietušo pusi” arī tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, prasītāja ir dalībvalsts, kas rīkojas kā darba devējs. Šādā kontekstā nav nozīmes apstāklim, ka šāda dalībvalsts turklāt pildot sociālā nodrošinājuma struktūras funkcijas, jo attiecīgā dalībvalsts ceļ prasību kompensācijas saņemšanai tikai kā darba devējs, kurš pārņēmis darbinieka tiesības, nevis kā sociālā nodrošinājuma struktūra.
Treškārt, Tiesa noraida iesniedzējtiesas pieņēmumu, ka, piemērojot Regulu Nr. 1215/2012, gadījumā, ja prasītājs, kurš iesūdzējis tiesā apdrošinātāju, ir dalībvalsts kā darba devējs, kurš pārņēmis tieši cietušā darbinieka tiesības, teritoriālā piekritība būtu šī darbinieka domicila tiesai. Proti, ciktāl piemērojams šīs regulas 11. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā noteikta “tās vietas tiesa, kur ir prasītāja domicils”, šajā tiesību normā ir norādīta gan šādi noteiktās tiesas starptautiskā jurisdikcija, gan teritoriālā jurisdikcija. Turklāt, tā kā darba devējam, kurš pārņēmis darbinieka tiesības, saglabājot tā atalgojumu, pašam ir nodarīts kaitējums, un tādēļ arī tas ir “cietusī puse”, šāds darba devējs var izmantot minētajā tiesību normā paredzēto iespēju celt prasību pret apdrošinātāju tā domicila vietas tiesā. Tā kā darba devējs, kurš pārņēmis tiesības, vienīgais var atsaukties uz tiesībām uz atlīdzinājumu, kas izriet no subrogācijas, nav nepieciešams tam noteikt par pienākumu vērsties darbinieka domicila valstī, lai novērstu vairāku jurisdikciju noteikšanu. Tas tā ir arī tad, ja, kā tas ir šajā lietā, minētais darba devējs, kurš pārņēmis tiesības, ir dalībvalsts. Nosakot vietu, kurā ir šīs dalībvalsts – darba devēja – domicils, jāizmanto tās administratīvās vienības juridiskās adreses vieta, kura nodarbina attiecīgo ierēdni un kurai praktiski nodarīts kaitējums saistībā ar tā prombūtni.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa nospriež: piemērojot Regulas Nr. 1215/2012 13. panta 2. punktu kopsakarā ar šīs regulas 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu, dalībvalsts kā darba devējs, kas pārņēmis tāda ceļu satiksmes negadījumā cietuša ierēdņa tiesības, kura atalgojumu tas ir saglabājis darbnespējas laikā, var kā “cietusī puse” minētā 13. panta 2. punkta izpratnē celt prasību pret sabiedrību, kura apdrošinājusi civiltiesisko atbildību, kas izriet no šajā negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa izmantošanas, nevis šī ierēdņa domicila vietas valstī, bet gan tās administratīvās vienības, kura nodarbina šo ierēdni, atrašanās vietā, ja šāda tieša prasība ir atļauta.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.; saukta arī par “Briseles Ia regulu”).
(
2
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 11. panta 1. punktu: “Apdrošinātāju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt: a) tās dalībvalsts tiesās, kurā ir viņa domicils; b) citā dalībvalstī, ja prasību iesniedzis apdrošinājuma ņēmējs, apdrošinātais vai apdrošināšanas atlīdzības saņēmējs – tās vietas tiesās, kur ir prasītāja domicils; [..].”
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; saukta arī par “Briseles I regulu”). Konkrētāk, šie “līdzvērtīgie noteikumi” ir Regulas Nr. 44/2001 11. panta 2. punkts kopsakarā ar 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
(
4
)	Spriedums, 2017. gada 20. jūlijs, MMA IARD (C‑340/16, EU:C:2017:576).
(
5
)	Regulas Nr. 1215/2012 13. panta 2. punkts kopsakarā ar 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu.