62014CP0169_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Problēmjautājumi saistībā ar Direktīvā 93/13/EEK (2) paredzētās patērētāju aizsardzības sekām un ierobežojumiem, it īpaši no dalībvalstu procesuālās autonomijas principa ievērošanas viedokļa, Tiesā ir tikuši izvirzīti jau vairākkārt. Šī lieta dod iespēju Tiesai precizēt, ka Eiropas patērētāju tiesību ietekme uz dalībvalstu procesuālajām tiesībām nav neierobežota.
2. Šī lieta ir tiešas sekas no sprieduma lietā Aziz (3) izrietošā likumdošanas grozījuma. Šajā spriedumā Tiesa atzina, ka līdz šim piemērojamais Spānijas tiesiskais regulējums nešķita atbilstošs efektivitātes principam, jo tas piedziņas vēršanas uz hipotēku tiesvedībās, kuras ir ierosinājuši profesionāļi [pārdevēji vai piegādātāji] un kuros patērētāji ir atbildētāji, padara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina aizsardzības, kāda Direktīvā 93/13 ir piešķirta patērētājiem, piemērošanu. Sekojot šim spriedumam, Spānijas likumdevējs grozīja noteiktas Civilprocesa kodeksa normas, kuras bija piemērojamas izpildes procedūrām, lai tiesvedībā piedziņas vēršanai uz hipotēku ļautu izvirzīt iebildumu, kas ir balstīts uz negodīgu noteikumu eksistenci, vienlaikus saglabājot dažas no šīm normām.
3. Ar minēto likumdošanas grozījumu ieviestā norma ir tā, kas tagad tiek netieši apšaubīta dažās valsts tiesās (4), tostarp arī iesniedzējtiesā. Pamatlietā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pirmkārt, Direktīvas 93/13 7. pantā paredzētais pienākums dalībvalstīm izmantot atbilstošus un efektīvus līdzekļus, lai izbeigtu negodīgu noteikumu izmantošanu līgumos, kurus profesionāļi noslēguši ar patērētājiem, un, otrkārt, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzība tiesā nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kurā nav paredzēts, ka parādnieks piespiedu izpildes procedūrā var pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru ir noraidīts iebildums pret minēto izpildi.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Direktīva 93/13
4. Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
5. Atbilstoši direktīvas 7. panta 1. punktam “dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”.
B – Spānijas tiesības
6. Likuma 1/2013 mērķis saskaņā ar tajā izklāstīto pamatojumu ir veikt dažādus pasākumus, lai atvieglotu ieķīlātāju, kuriem ekonomikas un finanšu krīzes dēļ ir grūtības izpildīt savus finansiālos pienākumus, stāvokli. Tāpat saskaņā ar pamatojumu šī likuma mērķis ir grozīt tiesvedību piedziņas vēršanai uz hipotēku, lai novērstu noteiktus ar Savienības tiesībām nesaderīgus aspektus, kuri tika izvērtēti spriedumā lietā Aziz .
7. Ar Likumu 1/2003 tika grozīts cita starpā Civilprocesa kodeksa (5) 695. pants, kurā tagad attiecībā uz piedziņas vēršanu uz hipotēku ir paredzēts:
“Iebildumi pret izpildi
1. Šajā nodaļā minētajos procesos parādnieks var celt iebildumus pret izpildi tikai tad, ja tie ir pamatoti ar:
(1) nodrošinājuma vai nodrošinātā prasījuma dzēšanu, [..]
(2) kļūdu pieprasāmās summas aprēķinā, [..]
(3) ja izpilde ir vērsta pret kustamu īpašumu, kas apgrūtināts ar hipotēku, vai īpašumu, kas bijis ķīla bez nodošanas valdījumā, minētā īpašuma atkārtotu ieķīlāšanu, apgrūtināšanu ar nekustamu vai kustamu hipotēku vai pirms apgrūtinājuma noteiktu arestu, kas ir tiesvedības pamatā un kas ir jāapliecina ar attiecīgu reģistra izziņu;
(4) līguma noteikuma negodīgo raksturu, kas ir pamats izpildei vai kas ir ļāvis noteikt pieprasāmo summu.
2. Ja ir izvirzīti iepriekšējā punktā minētie iebildumi, tiesas sekretārs aptur izpildi un uzaicina lietas dalībniekus ierasties tiesā, kas ir izdevusi izpildes rīkojumu. Starp uzaicinājumu ierasties tiesā un attiecīgo tiesas sēdi ir jābūt vismaz piecpadsmit dienām. Šajā sēdē tiesa uzklausa lietas dalībniekus, pieņem tai iesniegtos dokumentus un divu dienu laikā rīkojuma veidā pieņem atbilstošu nolēmumu.
3. Lēmums, ar kuru tiek apmierināts iebildums, kas ir pamatots ar šī panta 1. punktā paredzēto pirmo vai trešo iemeslu, aptur izpildi; ar šādu iebilduma, kas ir balstīts uz otro iemeslu, apmierināšanu tiek noteikta summa, attiecībā uz kuru ir jāturpina izpilde.
Ja tiek izvēlēts ceturtais iemesls, tad izpilde tiek apturēta, ar nosacījumu, ka izpildes pamats ir līguma noteikums. Pretējā gadījumā izpilde tiek turpināta, noraidot lūgumu piemērot negodīgu noteikumu.
4. Nolēmums, ar kuru liek apturēt izpildi vai nepiemērot negodīgu noteikumu, var tikt pārsūdzēts.
Atskaitot šos gadījumus, nolēmumi par šajā pantā minētajiem iebildumiem nav nekādi pārsūdzami un to sekas attiecas tikai un vienīgi uz to piespiedu izpildes procesu, kurā tie ir pieņemti.”
II – Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
8. Pamatlieta izriet no strīda starp Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
(turpmāk tekstā – “ BBVA ”), [no vienas puses], un J. C. Sánchez Morcillo un M. del C. Abril García
(turpmāk tekstā – “prasītāji”), [no otras puses], iebilduma pret piedziņas vēršanu uz hipotēku, kuras objekts ir šo pēdējo minēto mājoklis, kontekstā.
9. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka 2003. gada 9. jūnijā BBVA
ar notariāla akta palīdzību noslēdza līgumu ar prasītājiem par hipotekārā aizdevuma piešķiršanu. Ar šo līgumu BBVA
aizdeva summu EUR 300 500 minētajiem prasītājiem, kuri apsolīja to atmaksāt līdz 2028. gada 30. jūnijam, veicot 360 ikmēneša maksājumus. Prasītāji nodrošināja savu atmaksas pienākumu, nodibinot hipotēku attiecībā uz savu īpašumu un mājokli. Saskaņā ar aizdevuma līguma 6.a pantu, ja parādnieki nepildītu savu atmaksas pienākumu un BBVA
uzskatītu par vajadzīgu pieprasīt aizdevuma priekšlaicīgu atmaksu, tad nokavējuma procenti būtu 19 %. gadā, likumisko procentu likmei Spānijā attiecīgajā periodā esot 4 % gadā.
10. Tā kā aizņēmēji neizpildīja savu pienākumu veikt ikmēneša maksājumus, par ko bija panākta vienošanās, BBVA 2011. gada 15. aprīlī iesniedza pret aizņēmējiem prasību par piedziņas vēršanu uz hipotēku, prasot no tiem atmaksu un nekustamā īpašuma, kas bija ieķīlāts kā garantija viņu atmaksas pienākuma izpildei, pārdošanu izsolē.
11. Juzgado de Primera Instancia nr° 3 de Castellón
(Kasteljonas (Spānija) Pirmās instances tiesas trešā palāta), kura izskatīja šo prasību, uzsāka procedūru piedziņas vēršanai uz hipotēku un pēc izpildes atļaušanas pieprasīja aizņēmējiem veikt atmaksu.
12. Prasītāji piedalījās lietas izskatīšanā un 2013. gada 12. martā iebilda pret piedziņas vēršanu uz hipotēku, būtībā apgalvojot, pirmkārt, ka iesniegtais dokuments, proti, hipotekārā aizdevuma līguma kopija, nebija izpilddokuments un ka tādējādi izpildraksts nav spēkā, un, otrkārt, ka Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón
nebija piekritības.
13. 2013. gada 19. jūnijā Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón
izdeva rīkojumu, ar ko noraidīja iebildumu un noteica turpināt izpildi attiecībā uz ieķīlāto mājokli.
14. Prasītāji pārsūdzēja šo nolēmumu. Tā kā apelācijas sūdzība tika atzīta par pieņemamu, tā nolēmuma taisīšanai tika nosūtīta Audiencia Provincial de Castellón
(Kasteljonas provinces tiesa).
15. Šī tiesa norādīja, ka LEC
695. panta 4. punkts ļauj lietas dalībniekam, kas prasa izpildi, pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru ir apmierināts iebildums, un izdot rīkojumu par procedūras piedziņas vēršanai uz hipotēku izbeigšanu vai atzīt negodīga noteikuma esamību, bet, izslēdzot apelācijas iesniegšanu citos gadījumos, neļauj parādniekam, pret kuru tiek veikta izpilde, pārsūdzēt tam nelabvēlīgu nolēmumu.
16. Uzskatot, ka šī norma varētu būt nesaderīga ar Direktīvā 93/13 izvirzīto aizsardzības mērķi, kā arī ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas ir paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā, iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Direktīvas 93/13 7. panta 1. punkts, kurā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, ka patērētāju interesēs eksistē adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu līgumos, kurus profesionāļi [pārdevēji vai piegādātāji] ir noslēguši ar patērētājiem, nepieļauj tādu procesuālo normu kā LEC
695. panta 4. punkts, kurš – ciktāl runa ir par tiesībām celt prasību par nolēmumu, ar kuru tiek lemts par iebildumu pret izpildi, kas vērsta pret hipotekāri ieķīlātām vai ieķīlātām lietām – ļauj pārsūdzēt tikai tādu rīkojumu, ar kuru tiek nolemts izbeigt tiesvedību vai nepiemērot negodīgu noteikumu, un kurš izslēdz pārsūdzību citos gadījumos, tādējādi radot tādas tūlītējas sekas – lai gan kreditors var iesniegt pārsūdzību, ja ir apmierināts atbildētāja iebildums pret izpildi un ja ir pieņemts lēmums izbeigt tiesvedību vai nepiemērot negodīgu noteikumu –, ka parādnieks – patērētājs – nevar iesniegt pārsūdzību, ja viņa iebildums ir ticis noraidīts?
2) Vai Direktīvā 93/13/EEK paredzētajā Eiropas Savienības tiesiskā regulējuma piemērošanas jomā attiecībā uz patērētāju aizsardzību principi par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesībām uz taisnīgu tiesu un pušu procesuālo tiesību vienlīdzību, kas ir paredzēti Hartas 47. pantā, nepieļauj tādu valsts tiesību norma kā [ LEC ] 695. panta 4. punkts, kurš, ciktāl runa ir par tiesībām celt prasību par nolēmumu, ar kuru tiek lemts par iebildumu pret izpildi, kas vērsta pret hipotekāri ieķīlātām vai ieķīlātām lietām, ļauj pārsūdzēt tikai tādu rīkojumu, ar kuru nolemj izbeigt tiesvedību vai nepiemērot negodīgu noteikumu, un kurš izslēdz prasības celšanu citos gadījumos, tādējādi radot tādas tūlītējas sekas – lai gan kreditors var iesniegt pārsūdzību, ja ir apmierināts atbildētāja iebildums pret izpildi un ja ir pieņemts lēmums izbeigt tiesvedību vai nepiemērot negodīgu noteikumu –, ka parādnieks nevar iesniegt pārsūdzību, ja viņa iebildums ir ticis noraidīts?”
17. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 5. jūnija rīkojumu tika apmierināts iesniedzējtiesas lūgums izskatīt šo lietu paātrinātā tiesvedībā, kāda ir paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 105. pantā.
18. Rakstveida apsvērumus iesniedza BBVA, prasītāji, Spānijas valdība un Komisija.
19. BBVA, Spānijas valdība un Komisija tika uzklausītas tiesas sēdē, kas notika 2014. gada 30. jūnijā.
III – Analīze
A – Par pirmo jautājumu: efektivitātes principa ievērošanu
20. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai, ņemot vērā efektivitātes principu, valsts tiesību procesuālā norma, šajā gadījumā LEC 695. panta 4. punkts, kurš tiesvedībās par piedziņas vēršanu uz hipotēku ierobežo tiesības iesniegt apelācijas sūdzību par rīkojumu, ar kuru tiek nolemts izbeigt izpildi vai nepiemērot negodīgo noteikumu, ir saderīga ar Direktīvu 93/13. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka šī norma ir potenciāls šķērslis aizņēmēju tiesībām piekļūt nākošās instances tiesai, kam ēr šīs tiesības ir atzītas kreditoriem, un iespējama negodīga noteikuma atzīšanai par spēkā neesošu.
21. Jānorāda, ka iesniedzējtiesa, šķiet, vadās no pieņēmuma, ka, ar Likumu 1/2013 veicot tiesību akta grozījumu, netika pietiekami ņemti vērā secinājumi, kādi bija jāizdara no sprieduma lietā Aziz . Patiesībā LEC
695. panta 4. punkts, kurš tiesvedībās piedziņas vēršanai uz hipotēku ietvaros neļauj parādniekam, attiecībā pret kuru tiek veikta izpilde, pārsūdzēt pirmajā instancē pieņemto nolēmumu, ar kuru ir noraidīts tā iebildums, apdraud no Direktīvas 93/13 izrietošās patērētāju aizsardzības efektivitāti.
22. Vispirms un kaut arī iesniedzējtiesa šo jautājumu neizskatīja, man šķiet lietderīgi īsi izskatīt jautājumu par to, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts nepieļauj, ka Tiesa atzīst sevi par kompetentu lemt par strīdīgo valsts tiesību normu atbilstību, ņemot vērā minēto direktīvu.
23. Patiesībā BBVA savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka attiecīgā valsts tiesību norma, proti, LEC
695. panta 4. punkts, ir imperatīva norma, kas neparādās nevienā līgumā un kas līdz ar to neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā. Tā atsaucas cita starpā uz Tiesas neseno spriedumu lietā Barclays Bank (6) .
24. Atgādināšu, ka šajā lietā Tiesa atzina, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās valsts tiesību normas neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā. Šāda secinājuma pamatošanai tā norādīja, pirmkārt, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām valsts tiesību normām ir normatīvs raksturs un tās nekādā veidā nav pārņemtas pamatlietā aplūkotajā līgumā (7), otrkārt, ka neviena no šīm normām neattiecās uz valsts tiesu kompetences novērtēt līguma noteikuma negodīgo raksturu apjomu un, treškārt, ka minētās tiesību normas bija piemērojamas, neparedzot ar līgumu jebkādus grozījumus to piemērošanas jomā vai šīs piemērošanas jomas apjomā. Tāpēc varēja pamatoti uzskatīt, ka tika ievērots līgumiskais līdzsvars (8) .
25. Šajā sakarā jāatgādina, kā saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu “šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas [..]”. Šī norma ir jālasa kopā ar šīs pašas direktīvas preambulas trīspadsmito apsvērumu, kurā cita starpā ir norādīts, ka “vārdi “obligātas tiesību normas” 1. panta 2. punktā ietver arī noteikumus, kas saskaņā ar tiesību aktiem attiecas uz līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka nav noteikta cita kārtība”.
26. Līdz ar to šajā gadījumā ir pamatoti vaicāt, vai Direktīva 93/13 ir piemērojama. Patiesībā šķiet, ka ne pamatlietas puses, ne Juzgado de Primera Instancia n° 3 nav tādā vai citādā veidā atsaukušās uz noteikumu, kurus varētu uzskatīt par negodīgiem Direktīvas 93/13 izpratnē, esamību. Prasītāji, attiecībā pret kuriem tiek veikta piedziņa uz hipotēku, šajā ziņā norādīja vien to, ka dokumentam, kas tika norādīts kā pamats prasībai veikt piedziņu uz hipotēku, bija formāls defekts un ka turklāt Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón
nebija kompetenta izskatīt lietu. Bez tam iesniedzējtiesas atsauce uz Direktīvas 93/13 pielikuma 1. punktu, kurā starp šīs direktīvas 3. panta 3. punkta q) apakšpunkta noteikumiem ir minēti tie noteikumi, kuru mērķis ir “izslēgt vai kavēt patērētāja tiesības celt prasību tiesā vai izmantot jebkādus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus”, liek domāt, ka strīds šajā lietā izriet nevis no hipotekārā aizdevuma līguma, kas ir noslēgts starp lietas dalībniekiem, bet gan no Civilprocesa kodeksa imperatīvajām normām.
27. Tomēr, tā kā nolēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu bija norādīts hipotekārā aizdevuma līgumā ietvertais noteikums par kavējuma procentiem 19 % apmērā un tā kā turklāt uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus uzdeva valsts tiesa, attiecas atbilstības prezumpcija, nevar izslēgt, ka šajā lietā tiek apšaubīts līguma noteikuma par kavējuma procentu noteikšanu iespējami negodīgais raksturs, proti, radot situāciju, kuru var salīdzināt ar situācijām, kādas bija jāizskata Tiesai, kad tā taisīja spriedumus lietās Banco Español de Crédito (9) un Aziz (10) . Šīs lietas attiecās konkrēti uz strīdiem, kuros iesniedzējtiesa vēlējās noskaidrot tai ar Direktīvu 93/13 piešķirto pilnvaru apjomu, lai novērtētu līgumā ietverto noteikumu var kavējuma procentiem negodīgo raksturu.
28. No visiem šiem apsvērumiem līdz ar to izriet, ka nevar a priori izslēgt Direktīvas 93/13 piemērojamību pamatlietā.
29. Šim esot noskaidrotam, es tālāk apskatīšu problēmas būtību, vispirms izklāstot dažus apsvērumus attiecībā uz sprieduma lietā Aziz
nozīmi un piemērojamību.
1. Sprieduma Aziz nozīme un piemērojamība saistībā ar tiesvedību piedziņas vēršanai uz hipotēku efektivitāti, ievērojot Direktīvu 93/13
30. Atgādināšu, turpinot savos secinājumos lietā Macinský
un Macinská (11) minēto, ka spriedumā lietā Aziz
jautājums, kuru izskatīja Tiesa, ietilpa valsts tiesas pilnvaru un pienākumu, kontrolējot ar patērētājiem noslēgtajos līgumos ietverto noteikumu negodīgo raksturu, vispārējā problemātikā. Konkrētāk, bija jānoskaidro tiesas, kurā notiek pamata tiesvedība par piedziņas vēršanu uz hipotēku, pienākumi, lai vajadzības gadījumā nodrošinātu nolēmuma pamatlietā, ar kuru tiek atzīts līguma noteikuma, uz ko ir balstītas tiesības prasīt izpildi un līdz ar to uzsākt šo izpildes procedūru, negodīgais raksturs, efektivitāti (12) .
31. Atgādinot procesuālās autonomijas, kas tiek prasīta saskaņā ar Savienības tiesību efektivitātes principu, robežas, Tiesa uzskatīja, ka līdz tam piemērojamais Spānijas tiesiskais regulējums piedziņas uz hipotēku jomā negatīvi ietekmēja direktīvā paredzētās aizsardzības efektivitāti, ciktāl tas padarīja neiespēju tiesai, kurā notiek pamata tiesvedība un kurā patērētājs bija iesniedzis prasības pieteikumu, apgalvojot līguma noteikuma, uz kuru ir balstītas tiesības prasīt izpildi, negodīgo raksturu, noteikt pagaidu pasākumus, kas var apturēt vai izbeigt procedūru piedziņas vēršanai uz hipotēku, ja šādu pasākumu noteikšana bija nepieciešama, lai nodrošinātu tās galīgā nolēmumu pilnīgu efektivitāti (13) .
32. Līdz ar to ar Tiesas spriedumu tiek apšaubīts no efektivitātes principa viedokļa tāds valsts tiesiskais regulējums, kas neļauj patērētājam un a fortiori tiesai atsaukties uz negodīgu noteikumu esamību līgumā, lai iebilstu pret procedūru piedziņas vēršanai uz hipotēku. Tiesas pamatojums bija balstīts cita starpā uz faktu, ka līdz šim piemērojamajā sistēmā patērētājs nevarēja celt iebildumu pret – un tiesa nevarēja apturēt – piedziņas vēršanu uz hipotēku, atsaucoties uz iemesliem saistībā ar strīdīgo līguma noteikumu negodīgo raksturu. Runa bija par tādu situāciju, kurā šķita iespējama vienīgi vēlāka aizsardzība zaudējumu atlīdzības veidā, kas nebūtu uzskatāma par efektīvu un atbilstošu līdzekli, lai novērstu šādu ar Direktīvu 93/13 aizliegtu noteikumu izmantošanu.
33. Citiem vārdiem, par problemātisku no Direktīvā 93/13 paredzētās patērētāju aizsardzības viedokļa tika atzīts fakts, ka procedūra piedziņas vēršanai uz hipotēku bija pilnīgi nesaistīta ar pamata tiesvedību, kuru bija uzsācis patērētājs ar mērķi konstatēt noteiktu negodīgu noteikumu spēkā neesamību. Ir skaidrs, ka šī aizsardzība ir nepilnīga gadījumā, kad, neskatoties uz saistību nepildošā parādnieka vēršanos tiesā ar mērķi uzsākt tiesvedību pēc būtības, lai konstatētu dažu hipotekārā aizdevuma līguma noteikumu negodīgo raksturu, nekas neļauj apturēt nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanas procedūru. Apšaubīta tiek nevis procedūra piedziņas vēršanai uz hipotēku, bet gan tās saikne ar prasību atzīt viena vai vairāku par negodīgiem atzīto noteikumu spēkā neesamību.
2. Pamatlietā apskatāmās procesuālās normas vērtējums
34. Šajā lietā apskatāmais jautājums krasi atšķiras no jautājuma, kas tika izvērtēts spriedumā lietā Aziz, jo šī lieta skar vienīgi procesuālu noteikumu, kas ir ietverts LEC
695. panta 4. punktā un kurš neļauj celt prasību augstākā tiesu instancē, ja tiesas, kurā notika tiesvedība par piedziņas vēršanu uz hipotēku, nolēmums ir nelabvēlīgs patērētājam – parādniekam.
35. LEC 695. panta 4. punkts skar jautājumu, kuru nekādā ziņā neregulē Direktīva 93/13. Patiesībā šajā direktīvā nav ietverta neviena norma, kas attiektos uz vairākām tiesu instancēm, kurās tiek izskatīti tās piemērošanas jomā ietilpstošie līguma noteikumi.
36. Kā Tiesa ir atkārtoti lēmusi, saskaņota tiesiskā regulējuma neesamības gadījumā šis jautājums ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā ar nosacījumu, ka detalizēti procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt to tiesību aizsardzību, kas attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, nav nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas valsts tiesībās (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Eiropas Savienības tiesībām piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (14) .
37. Šajā gadījumā es uzskatu, ka pamatlietā apskatāmā valsts tiesību norma nav nekādā ziņā problemātiska no šo divu principu ievērošanas viedokļa.
38. Runājot par līdzvērtības principu, manuprāt, nav neviena fakta, kas ļautu secināt, ka tiesību, ko Savienības tiesību sistēma piešķir parādniekiem, aizsardzība ir mazāk labvēlīga nekā aizsardzība, ko valsts tiesības piešķir līdzīgās situācijās. Šķiet, ka no patērētāja procesuālo tiesību viedokļa norma, kas ir piemērojama iebilduma, kurš ir balstīts uz Direktīvu 93/13, pamatojumam, ir pielīdzināma normai, kas ir piemērojama tāda iebilduma pamatojumam, kurš ir balstīts uz valsts tiesību normām. LEC
695. pants liedz parādniekam iesniegt apelācijas sūdzību visos gadījumos neatkarīgi no tā, vai tā ir balstīta uz hipotekārā līguma noteikumu iespējamo negodīgo raksturu Direktīvas 93/13 izpratnē vai uz citiem šajā pantā minētajiem iebilduma pamatiem.
39. No efektivitātes principa viedokļa, kā es paskaidrošu tālāk, nekas neliek turpinājumā secināt, ka šajā lietā apskatāmās valsts tiesības padarīja neiespējamu vai pārmērīgi grūtu ar Direktīvu 93/13 piešķirto tiesību īstenošanu.
40. Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, es vispirms apskatīšu jautājumu par tiesībām celt prasību tiesvedībā par piedziņas vēršanu uz hipotēku un pēc tam izvērtēšu problēmjautājumu saistībā ar kreditora un parādnieka nevienlīdzīgajām situācijām piedziņas vēršanas pret hipotēku gadījumā.
a) Parādnieka pārsūdzības tiesību efektivitāte tiesvedībā par piedziņas vēršanu uz hipotēku
41. Pirmkārt, pretēji tam, ko, šķiet, iesaka iesniedzējtiesa (15), es uzskatu, ka prasības Direktīvā 93/13 paredzētās aizsardzības efektivitātes jomā, kas izriet no sprieduma Aziz
(EU:C:2013:164), tika pilnībā ievērotas, iekļaujot LEC
iespēju tiesvedības par piedziņas vēršanu uz hipotēku laikā atsaukties uz tādu pamatojumu iebildumam pret izpildi, kas ir balstīts uz noteikumu negodīgo raksturu. Nekas šajā spriedumā neļauj secināt, ka papildus minētajam Spānijas likumdevējam bija jāiekļauj norma, kas regulē nosacījumus, kādos var pārsūdzēt nolēmumu par iebildumu, kas izvirzīts šādā tiesvedībā.
42. Otrkārt, kā norādīja Komisija, Savienības tiesību piemērošanas efektivitāte, no kā nenoliedzami izriet Hartas 47. pantā paredzētā tiesību efektīva aizsardzība tiesā, neprasa dalībvalstīm īstenot divu līmeņu pārbaudi tiesā.
43. Kā norādīja ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ] savos secinājumos spriedumam lietā Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (16), patērētāju tiesību aizsardzības jomā Savienības tiesībās nav īpaša pienākuma saistībā ar tiesu sistēmas pakāpju skaitu, kas dalībvalstīm būtu jāparedz. Ir atzīts, ka Līgumos nav paredzēts, ka ir jārada jauni tiesību aizsardzības līdzekļi papildus tiem, kas jau bija pieejami, izņemot, ja no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā izriet, ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ļauj kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību aizsardzību, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām. Tāpat 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā uz šo brīdi vismaz civiltiesību jomā nav paredzētas tiesības uz divpakāpju tiesu sistēmu (17) . Rezumējot, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips personai piešķir tiesības piekļūt tiesai, nevis vairākām tiesu instancēm (18) .
44. Treškārt, es uzskatu, ka pamatlietā apskatāmā valsts tiesību norma, kas tiesvedībās piedziņas vēršanai uz hipotēku ietvaros neļauj parādniekam pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru ir noraidīts tā iebildums, nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu tiesību, kādas tam izriet no Savienības tiesībām, piemērošanu.
45. Vispirms, vadoties no secinājumiem, kādi izriet no judikatūras un it īpaši sprieduma lietā Aziz
(EU:C:2013:164), šķiet, ka tiesības, kādas patērētājiem izriet no Direktīvas 93/13, ir efektīvi aizsargātas, jo, pirmkārt, patērētājam ir iespēja atsaukties tiesā, kas izskata iebildumu pret piedziņu uz hipotēku, uz negodīgu noteikumu esamību un, otrkārt, tiesa pēc savas ierosmes var norādīt uz šādiem noteikumiem un vajadzības gadījumā apturēt nekustamā īpašuma atsavināšanu.
46. Atgriežoties pie pamatlietas, man šķiet, ka gan parādniekiem, gan pirmās instances tiesai bija iespēja atsaukties uz pamatlietā minētā aizdevuma līguma noteikumu iespējamo negodīgo raksturu.
47. Protams, ka šajā lietā tika uzsvērts, ka problēma ir tajā, ka valsts tiesības, kas bija piemērojamas tiesvedības par piedziņas vēršanu uz hipotēku laikā, neparedzēja, ka strīdīgo negodīgo noteikumu esamība aizdevuma līgumā varēja tikt uzskatīta par pamatu iebildumam pret piedziņas vēršanas uz hipotēku izpildi vai arī valsts tiesa, kurā tika celta prasība veikt piespiedu izpildi, uz to varēja atsaukties pēc savas ierosmes.
48. Turklāt no iesniedzējtiesas iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka pirmās instances tiesa nelēma par iespējama negodīga noteikuma esamību pamatlietā apskatāmajā hipotekārā aizdevuma līgumā.
49. Tāpēc no iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iebildums pret strīdīgās piedziņas vēršanas uz hipotēku izpildi tika iesniegts 2013. gada 12. martā, proti, pirms Likuma 1/2013 stāšanās spēkā. Līdz ar to aizņēmēji nevarēja atsaukties uz hipotekārā aizdevuma līgumā ietverto noteikumu negodīgo raksturu, lai pamatotu savu iebildumu.
50. Tomēr jāuzsver, ka saskaņā ar Likuma 1/2013 pirmo pārejas noteikumu (19) Juzgado de Primera Instancia n° 3 de Castellón kopš 2013. gada 14. maija varēja pēc savas ierosmes novērtēt līguma noteikuma par kavējuma procentiem negodīgo raksturu. Tāpēc par izpildi atbildīgā tiesa jau 2013. gada 19. jūnijā, proti, datumā, kad tā lēma par iebildumu pret piedziņas vēršanas uz hipotēku izpildi, varēja izvērtēt minēto noteikumu un konstatēt vai nekonstatēt tā negodīgo raksturu, līdz ar to lemjot par izpildes neveikšanu vai apturēšanu.
51. Līdzīgi ceturtais pārejas noteikums deva patērētājam iespēju ierosināt ārkārtas tiesvedību saistībā ar iebildumu, kas ir balstīts uz jaunu iebilduma pamatu esamību, kuri ir paredzēti cita starpā LEC
695. panta 4. punktā. Saskaņā ar šo normu aizņēmējiem bija iespēja sūdzēties par negodīgu noteikumu esamību mēneša laikā sākot no Likuma 1/2013 stāšanās spēkā, proti, laikā starp 2013. gada 16. maiju un 2013. gada 16. jūniju.
52. Ceturtkārt, iespējas neesamība aizņēmējiem iesniegt apelācijas sūdzību neatņem tiem ikvienu tiesību aizsardzības līdzekli, kas ļautu izskatīt pēc būtības to prasību atzīt līguma noteikumu, kurus tie uzskata par negodīgiem, spēkā neesamību. Kā izriet no Tiesas judikatūras, ikviens gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālā norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu visā procesā dažādās valsts instancēs, kā arī šī procesa norisi un īpatnības (20) .
53. Tomēr nedrīkst nepamanīt, ka pamatlietā apskatāmā izpildes procedūra, kuras mērķis ir atgūt summu, kas tika piešķirta uz izpilddokumenta, kurš tika uzskatīts par derīgu, pamata, pēc sava rakstura stipri atšķiras no tiesvedības pamatlietā, kurā tiek lemts par lietas būtību. Kreditoram, kurš uzskata, ka viņam, iespējams, ir nodarīti zaudējumi, ir jāceļ prasība pēc būtības, kuras izskatīšanas ietvaros tiesa, kurā šī prasība ir celta, var izvērtēt visus tos jautājumus, kas attiecas uz tiesību prasīt izpildi esamību kā tādu.
54. Kā norādīja Komisija, Spānijas procedūrā piedziņas vēršanai uz hipotēku ir saglabāta iespēja organizēt juridiskas debates par jautājumiem attiecībā uz parāda un aizdevuma līguma spēkā esamību tiesvedības, kurā pilnībā tiek ievērots sacīkstes princips, ietvaros. Šajā ziņā norādīšu, ka LEC
695. panta 4. punktā – kaut arī tajā ir minēts, ka, izņemot gadījumus, kad izpilde netiek veikta vai negodīgais noteikums netiek piemērots, nolēmumi, ar kuriem tiek lemts par šajā pantā minēto iebildumu, nevar tikt pārsūdzēti – ir precizēts, ka “šie nolēmumi ietekmē vienīgi izpildes procedūru, kuras laikā tie tiek pieņemti”. Citiem vārdiem, gadījumā, kad tiesa, kas ir atbildīga par izpildi, noraida parādnieka – patērētāja iebildumus, šis nolēmums ietekmē vienīgi nekustamā īpašuma atsavināšanas procedūru.
55. Turklāt gadījumā, kad patērētājs nolemj ierosināt parastu tiesvedību, kurā tiek lemts pēc būtības (prasība atzīt par spēkā neesošu), un kad tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, atzīst vienu vai vairākus hipotekārā aizdevuma līguma noteikumus par spēkā neesošiem, jo tie ir negodīgi, šajā līgumā ietvertās prasības piespiedu izpilde noteikti tiks apšaubīta un, ļoti iespējams, apturēta. Pat pieņemot, ka ar prasību atzīt spēkā neesamību, kas ir balstīta uz negodīgu noteikumu esamību, nevar apturēt paralēli notiekošu piespiedu izpildes procedūru, ar Direktīvu 93/13 piešķirtās aizsardzības efektivitāte, manuprāt, ir pietiekami nodrošināta, izpildes procedūrai piemērojamās valsts tiesību normās paredzot patērētājiem un tiesai papildu
iespēju iebilst pret hipotekāro piedziņu. Pamatlietā apskatāmā situācija atšķiras no īpašo lietas apstākļu kopuma spriedumā Aziz
(EU:C:2013:164), kurā piedziņas vēršanas uz hipotēku nekādā ziņā
nevarēja tikt apturēta.
b) Iespējamas procesuālās nevienlīdzības ietekme un pastāvēšana sakarā ar kreditoram piedāvātām pārsūdzības iespējām procedūrā piedziņas vēršanai uz hipotēku
56. Šajā gadījumā it īpaši Komisija aizstāv ideju, ka, liedzot patērētājam jebkādu iespēju pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru tiek noraidīts tā iebildums, kaut arī otrai pusei, proti, profesionālim, ir atļauts iesniegt apelācijas sūdzību augstākā instancē tam nelabvēlīga lēmuma gadījumā, LEC
695. panta 4. punkts nostāda patērētāju ievērojami neizdevīgākā situācijā, nekā atrodas profesionālis. Atteikums piešķirt vienam no lietas dalībniekiem iespēju pārsūdzēt tam nelabvēlīgu nolēmumu, vienlaikus dodot šādu iespēju otram lietas dalībniekam, ir acīmredzami pretrunā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principam, kas ir ietverts Hartas 47. panta 2. punktā. It īpaši tas tā ir tāpēc, ka Direktīvas 93/13 konkrēts mērķis ir atjaunot vienlīdzību starp patērētājiem un profesionāļiem.
57. Šāds apstākļu izklāsts, kaut arī tas a priori ir ļoti pievilcīgs, manuprāt, virspusēji izvērtē situāciju pamatlietā un mani nepārliecina sekojošu iemeslu dēļ.
58. Protams, nevar noliegt, ka, kā to norādīja Eiropas Cilvēktiesību tiesa krimināltiesību jomā (21), ar pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu nav saderīgas tādas valsts tiesību normas, kas rada nevienlīdzību starp lietas dalībniekiem saistībā ar tiesībām vērsties augstākā instancē.
59. Tomēr fakts, ka aizņēmēji, attiecībā pret kuriem tiek veikta izpilde, nevar pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru ir noraidīts to iebildums, kamēr nolēmums neveikt izpildi vai nepiemērot negodīgu noteikumu ir pārsūdzams, ir izskaidrojams ar pašas izpildes procedūras raksturu.
60. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu patiesībā ietilpst procedūrā piedziņas vēršanai uz hipotēku, kuras mērķis ir pēc kreditora lūguma veikt izpildi saskaņā ar izpildrakstu, kura pamatā ir hipotēka. Šāda procedūra parasti netieši nozīmē, ka īpašums ir iepriekš ticis ieķīlāts kā garantija un ka kreditors šajā ziņā var parādnieka pienākumu neizpildes gadījumā atsaukties uz izpildrakstu, kas ir notariāli apstiprināts un ierakstīts nekustamā īpašuma reģistrā. Tāpat parasti tiek pieņemts, ka no izpildraksta izrietošās tiesības ir noteiktas un ka šis izpildraksts ir izpildāms (22) .
61. Citiem vārdiem, fakts, ka pārsūdzība var notikt vienīgi gadījumos, kad izpilde tiek pilnībā vai daļēji izbeigta, ir viegli izskaidrojams ar faktu, ka, ņemot vērā izpildraksta privileģēto raksturu, uz ko atsaucas kreditors, izpilde ir jāveic principā.
62. Turklāt šādā procedūrā, kuras mērķis ir ierobežots un kurai ir koncentrēts raksturs, tiesa, kurā iesniegts pieteikums, principā neveic izvērtēšanu pēc būtības un izpildes apturēšanu var pamatoti vienīgi ar Civilprocesa kodeksā paredzētajiem iemesliem.
63. Līdz ar to šķietamā “privilēģija”, kāda ir kreditoram, kuram atšķirībā no parādnieka ir dota iespēja celt jaunu prasību par tam nelabvēlīgu lēmumu, ir izskaidrojama ar faktu, ka procedūras piedziņas vēršanas uz hipotēku mērķis ir konkrēti aizsargāt privileģētā izpildraksta īpašnieku. Kā uzsvēra Spānijas valdība, hipotekārajam kreditoram ir jābūt iespējai iesniegt savu izpildrakstu, lai pārsūdzētu tiesas nolēmumu, kas ir pretējs agrāk izdotajam rīkojumam par izpildi.
64. Tāpēc lemt citādi nozīmētu neievērot izpildraksta īpašnieka tiesības, kuras ir paredzēts nodrošināt ar procedūru piedziņas vēršanai uz hipotēku, jo tas ļautu parādniekam radīt šķēršļus izpildei un līdz ar to iepriekš atzītu tiesību īstenošanai.
65. Tāpēc es uzskatu, ka ir kļūdaini apgalvot, ka strīdīgie valsts tiesību akti nostāda patērētāju neizdevīgā procesuālā situācijā (23) .
66. Šajā kontekstā man šķiet svarīgi atgādināt, ka spriedums Aziz (EU:C:2013:164) vienkārši prasa, lai minētajā procedūrā piedziņas vēršanai uz hipotēku tiek atļauts, ka arī aizņēmēji, attiecībā pret kuriem tiek veikta izpilde, var izvirzīt kā pamatus, lai atbalstītu iebildumu pret izpildi, tos iemeslus, kas ir saistīti ar izpildraksta vai tā noteikumu spēkā neesamību negodīgā rakstura dēļ, vai ka vēlāk notiekošajā tiesvedībā, kurā lieta tiek izskatīta pēc būtības, var tikt prasīts pieņemt pagaidu pasākumu par piedziņas vēršanas uz hipotēku apturēšanu, ja šādu noteikumu tiek prasīts atzīt par spēkā neesošu, ko nav prasījuši aizņēmēji šajā lietā. Taču Likums 1/2013 precīzi atbilst šīm prasībām, kā vienu no grozījumiem paredzot arī tādu pamatu iebildei pret izpildi, kas ir balstīts uz līguma, uz kura pamata tiek veikta izpilde, negodīgo raksturu.
67. No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 93/13 7. pants neaizliedz tādu valsts tiesību normu kā LEC
695. panta 4. punkts, kurš tiesvedībās par piedziņas vēršanu uz hipotēku ļauj iesniegt apelācijas sūdzību tikai par rīkojumu, ar kuru tiek nolemts izbeigt izpildi.
B – Par otro jautājumu: pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu
68. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa prasa, vai strīdīgā valsts tiesību norma ir saderīga ar pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, kurš ir daļa no Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
69. Pirms izskatīt jautājumu pēc būtības, vispirms ir jānoskaidro, vai Tiesa ir kompetenta izskatīt šo lietu, jo tai ir jāvērtē situācija, kas ir saistīta ar Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (24) .
70. Ka norādīja BBVA
un Spānijas Karaliste, šajā ziņā var pastāvēt šaubas, jo a priori attiecīgo juridisko situāciju tieši neregulē Savienības tiesības.
71. Protams, nevar neņemt vērā to, ka Tiesai ir ļoti plaša izpratne par to, kas ietilpst tās kompetencē, jo tagad ir skaidri atzīts, ka tās kompetence attiecas uz visām situācijām, kurās tiek “īstenotas Savienības tiesības”, šo pēdējo frāzi interpretējot plašā nozīmē (25) .
72. Tomēr atšķirībā no situācijas spriedumā lietā Åkerberg Fransson
un runājot par saikni starp Direktīvas 2006/112/EK (26) 2. pantu, 250. panta 1. punktu un 273. pantu un LESD 325. pantu, saikni ar Direktīvu 93/13 pamatlietā ir ļoti grūti konstatēt, kā to apliecina arī fakts, ka atsauce uz minēto direktīvu, šķiet, bija ietverta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu pēc BBVA
izteiktās norādes tiesvedības laikā (27) .
73. Patiesībā ir grūti saprast, tieši kāda Savienības tiesību norma vai princips tiek apskatīts šajā lietā. Kā izriet no apsvērumiem, kurus es izklāstīju atbildē uz pirmo prejudiciālo jautājumu, nepastāvot saskaņotām procesuālo tiesību normām, kas regulē izpildes procedūras, jautājumu par tiesībām pārsūdzēt nolēmumu, ar kuru ir ticis noraidīts iebildums pret piedziņas vēršanu uz hipotēku, regulē procesuālās autonomijas princips. Turklāt nekas neļauj Savienības tiesību pašreizējā situācijā secināt, ka efektivitātes princips nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā LEC
695. panta 4. punkts. Ar iesniedzējtiesas vienkāršu vispārēju atsauci uz prasībām attiecībā uz Direktīvā 93/13 paredzēto patērētāju aizsardzību nepietiek, lai Tiesai varētu atzīt, ka tā ir kompetenta sniegt atbildi.
74. Man šķiet, ka juridisko problēmu pamatlietā, kas attiecas uz valsts tiesību normām tiesību aizsardzības līdzekļu jomā, kādi ir pieejami attiecībā pret tiesas lēmumu, ar kuru tiek noraidīts iebildums pret piedziņas vēršanas uz hipotēku izpildi, pilnībā regulē valsts tiesības un ka tā neskar “Savienības tiesību īstenošanu”. Lemjot citādi, netiktu ievērots Hartas 51. panta 1. punktā paredzētais nosacījums, kā rezultātā Savienības tiesību piemērošanas joma tiktu paplašināta, pārsniedzot Savienības kompetences robežas (28) .
75. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka Tiesa nolemj uzskatīt, ka tā ir kompetenta atbildēt uz jautājumu, man nešķiet, ka kaut kas varētu negatīvi ietekmēt principus par pušu procesuālo tiesību vienlīdzību un tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
76. Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, ir jāuzskata, ka uz otro jautājumu nav jāatbild.
77. Tā kā ir ticis secināts, ka pamatlietā apskatāmā valsts tiesību norma pilnībā atbilst no efektivitātes principa izrietošajām prasībām, man nešķiet, ka ir jāizvērtē arī šīs normas atbilstība tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kādas ir paredzētas Hartas 47. pantā. Kaut arī šī norma aptver vairākus elementus, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā apjoms šajā lietā tiek jaukts – runājot par iespējām pārsūdzēt nolēmumus, ar kuriem tiek noraidīts iebildums pret piedziņas vēršanu uz hipotēku – ar vērtējumu efektivitātes principa ievērošanai, kāds tika izdarīts, sniedzot atbildi uz pirmo jautājumu.
78. No šiem apsvērumiem izriet, ka pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kurš ir saistīts ar Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, – pat pieņemot, ka tas ir piemērojams izpildes procedūrai pamatlietā –, neaizliedz tādu valsts tiesību normu kā LEC
695. panta 4. punkts, kurš tiesvedībās par piedziņas vēršanu uz hipotēku ļauj iesniegt apelācijas sūdzību tikai par rīkojumu, ar kuru tiek nolemts izbeigt izpildi.
IV – Secinājumi
79. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai uz Audiencia Provincial de Castellón uzdotajiem prejudiciāliem jautājumiem atbildēt šādi:
Ne efektivitātes princips, kuram ir aizsardzības mērķis, kāds ir izvirzīts Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvā 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos, ne tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neaizliedz tādu valsts procesuālo tiesību normu, kura tiesvedībās par piedziņas vēršanu uz hipotēku ierobežo tiesības pārsūdzēt rīkojumu, ar kuru tiek nolemts izbeigt izpildi vai nepiemērot negodīgu noteikumu.
(1) .
(2)  –	Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.).
(3)
– C‑415/11, EU:C:2013:164.
(4)
–	Šī lieta patiesībā nav atsevišķs gadījums. 2013. gada 14. maija Likums 1/2003 par ieķīlātāju aizsardzības stiprināšanas pasākumiem, parādu restrukturizāciju un sociālo īri ( Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social, 2013. gada 15. maija BOE
[ Boletín Oficial del Estado ] Nr. 116, 36373. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 1/2003”) tiek apšaubīts vairākās lietās, kuras šobrīd izskata Tiesa (skat. cita starpā lietu C‑645/13 Caja Rurales Unidas
saistībā ar Juzgado de Primera Instancia de Barcelona
lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par problēmu, kas ir līdzīga šajā lietā izvirzītajai problēmai).
(5)
–	2000. gada 7. janvāra ( Ley de enjuiciamiento civil, 2000. gada 8. janvāra BOE
Nr. 7, 575. lpp.); šī likuma redakcija, kas bija grozīta ar 2013. gada 28. jūnija Dekrētlikumu 7/2013 (2013. gada 29. jūnija BOE
Nr. 155, 48767. lpp.; turpmāk tekstā – “ LEC ”).
(6)
–	Spriedums Barclays Bank
(C‑280/13, EU:C:2014:279).
(7) – Turpat (40. punkts).
(8)
–	Tiesa uzsver, ka atšķirībā no sprieduma RWE Vertrieb
(C‑92/11, EU:C:2013:180, 25. punkts) lietas dalībnieki nevienojās paplašināt valsts likumdevēja paredzētā režīma piemērošanas jomu (spriedums Barclays Bank, EU:C:2014:279, 41. punkts).
(9)
–	C‑618/10, EU:C:2012:349.
(10)
–	EU:C:2013:164.
(11)
– C‑482/12, EU:C:2013:765, 72. un turpmākie punkti.
(12)
–	Spriedums Aziz
(EU:C:2013:164, 49. punkts).
(13)
– Turpat, 59. punkts.
(14)
–	Spriedumi Peterbroeck
(C‑312/93, EU:C:1995:437, 12. punkts), Unibet
(C‑432/05, EU:C:2007:163, 39. un 43. punkts), kā arī van der Weerd u.c. (no C‑222/05 līdz C‑225/05, EU:C:2007:318, 28. punkts).
(15)
–	Audiencia Provincial de Castellón
patiesībā atsaucas uz to, ka Spānijas likumdevējs “nav pareizi transponējis” Tiesas izvirzītos kritērijus.
(16)  – C‑413/12, EU:C:2013:532, 23. punkts.
(17)
–	Turpat (it īpaši 23. un 29. punkts). Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru minētās konvencijas 6. panta 1. punkts neuzliek līgumslēdzējām valstīm pienākumu izveidot apelācijas un kasācijas instances civiltiesību jomā (skat. cita starpā Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā Antonenko
pret Krieviju, Nr. 42482/02, 2006. gada 23. maijs).
(18)
–	Šajā ziņā skat. spriedumu Samba Diouf
(C‑69/10, EU:C:2011:524, 69. punkts).
(19)
–	Saskaņā ar šo noteikumu “šis likums ir piemērojams tiesvedībām un ārpustiesas procedūrām piedziņas vēršanas uz hipotēku jomā, kas uzsāktas likuma spēkā stāšanās datumā un kuru laikā vēl nav tikusi veikta izlikšana no nekustamā īpašuma”. Šis noteikums ir jāskata kopā ar LEC
jaunā 552. panta 1. punkta otro daļu, kurā cita starpā ir noteikts, ka, “ja tiesa u zskata, ka kāds no dokumentā, uz kura pamata tiek veikta izpilde [..], ietvertajiem noteikumiem var tikt kvalificēts par negodīgu, tā uzklausa lietas dalībniekus piecpadsmit dienu laikā”.
(20)
–	Skat. spriedumu Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León
(EU:C:2013:800, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(21)
–	Šajā ziņā skat. ECT 2002. gada 3. decembra spriedumu lietā Berger
pret Franciju, Nr. 48221/99, 38. punkts.
(22)
–	Šajā ziņā izpildraksts, kuru apstiprina notariāls akts, un no tā izrietošās kreditora intereses ātri veikt piespiedu izpildi atzīšana ir elementi, kurus norādīja ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ] savos secinājumos spriedumam lietā Aziz
(C‑415/11, EU:C:2012:700, 55. punkts). Tāpat Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzsvēra, ka tiesību izpildes procedūra, kas ir balstīta uz notariālu aktu, kurš garantē noteiktu prasījumu, ir jāveic saprātīgā termiņā tāpat kā uz spriedumu balstīta procedūra (skat. ECT spriedumu lietā Estima Jorge
pret Portugāli, Recueil des arrêts et décisions
1998‑II).
(23)
–	Norādīšu, ka, izskatot jautājumus par neatbilstību konstitūcijai, kurus bija uzdevušas dažas Spānijas tiesas, Konstitucionālā tiesa (skat. cita starpā 1981. gada 18. decembra spriedumu lietā 41/1981 un 1993. gada 30. jūnija spriedumu lietā 217/1993, kā arī 2011. gada 19. jūlija rīkojumu 113/2011) uzsvēra koncentrēto raksturu, kāds ir procedūrai, kuras mērķis ir piedziņas vēršana uz hipotēku, kas uzlikta reģistrētam nekustamam īpašumam, un faktu, ka pusei, attiecībā pret kuru tiek veikta izpilde, vienmēr ir iespēja vērsties tiesā, kas izskata attiecīgo lietu pēc būtības. Līdz ar to šī puse izpildes procedūrā nevar atsaukties uz tiesībām uz aizstāvību. Konkrētāk, Konstitucionālās tiesas otrā palāta 1998. gada 21. jūlija rīkojumā apstiprināja, ka neiespējamība iesniegt apelāciju par lēmumu, ar kuru tiek lemts par iebildumu, ir konstitucionāla, atzīstot, ka tā neietekmēja negatīvi lietas dalībnieku vienlīdzības principu.
(24)
–	Jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesības.
(25)
–	Skat. cita starpā spriedumu Åkerberg Fransson
(C‑617/10, EU:C:2013:105, 16. un nākamie punkti).
(26)
–	Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).
(27)
–	BBVA
norādīja, ka tiesvedībā valsts tiesā iesniedzējtiesa vēlējās iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, atsaucoties vienīgi uz Hartas 47. pantu un nekādi nepieminot Direktīvu 93/13. Tikai pēc BBVA
norādes iesniedzējtiesa nolēma pārformulēt jautājumu, lai diskusijās ietvertu arī Direktīvu 93/13.
(28)
–	Kā nesenu atgādinājumu par piemērojamajiem principiem skat. cita starpā spriedumu Pelckmans Turnhout
(C‑483/12, EU:C:2014:304, 17.–21. punkts).