62002CC0464_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu ir cēlusi prasību pret Dānijas Karalisti attiecībā uz tajā pastāvošo tiesisko regulējumu un praksi, kas nosaka kārtību, kādā šīs valsts rezidenti var izmantot transportlīdzekļus, kas reģistrēti citā dalībvalstī.
2. Minētā situācija visbiežāk rodas gadījumos, kad Dānijas rezidents ir nodarbināts citas dalībvalsts uzņēmumā un šis darba devējs vēlas profesionāliem un/vai privātiem mērķiem nodot darba ņēmēja rīcībā darba devējam piederošu transportlīdzekli, kas ir reģistrēts darba devēja reģistrācijas valstī.
Prāvas priekšvēsture
3. Dānijā ir noteikts reģistrācijas nodoklis jauna transportlīdzekļa iegādes gadījumā, kas tiek aprēķināts no transportlīdzekļa vērtības. Nodoklis tiek piemērots 105 % apmērā no pirkuma cenas (iekļaujot arī PVN un citus nodokļus, kas kopā veido 34 %) līdz pat augstākajai robežai, ko nosaka katru gadu, un 180 % apmērā no atlikušās summas (2) . Lai gan arī citas dalībvalstis piemēro līdzīgu nodokli – kaut arī ar būtiski zemāku likmi – Zviedrijā un Vācijā, kas ir valstis, ar kurām Dānijai ir tieša ceļu satiksme, šāds nodoklis nepastāv.
4. Tiesiskais regulējums, kas tika piemērots Dānijā pirms 1999. gada 1. jūlija (3) un vēl joprojām tiek piemērots atsevišķos gadījumos (turpmāk tekstā – “sākotnējais tiesiskais regulējums”) noteica, ka Dānijas iedzīvotājs nevar bez speciālas atļaujas lietot transportlīdzekli, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī, un šādu atļauju izsniedz tikai tad, ja transportlīdzekli izmanto galvenokārt ārpus Dānijas un pastāv īpaši iemesli, lai neprasītu reģistrāciju Dānijā. Ir vispārzināms, ka šāda atļauja pārsvarā tiek izsniegta tikai tiešiem pārbraucieniem, kas nedēļas nogalēs un brīvdienās tiek veikti no Vācijas vai Zviedrijas robežas līdz transportlīdzekļa vadītāja dzīvesvietai; tā neļauj izmantot transportlīdzekli privātiem mērķiem. Par šī aizlieguma pārkāpumu tiek piemērots naudas sods. Ja Dānijas iedzīvotājs vēlas izmantot citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmumam piederošu transportlīdzekli tādos apstākļos, kad attiecīgā izmantošana neatbilst izsniegtās atļaujas nosacījumiem, viņa vienīgā iespēja saskaņā ar sākotnējo tiesisko regulējumu ir pārreģistrēt transportlīdzekli Dānijā un pilnībā samaksāt reģistrācijas nodokli.
5. 1999. gadā sākotnējais tiesiskais regulējums tika grozīts (4), tādējādi atļaujot Dānijas rezidentam Dānijas teritorijā lietot citā dalībvalstī reģistrētu viņa darba devējam piederošu transportlīdzekli, ja vien attiecīgais rezidents saņem atļauju tā lietošanai [Dānijā] un ja viņa “pamatnodarbošanās” ir pie šī darba devēja. Šis nosacījums ir uzskatāms par izpildītu, ja darba ņēmējs ir nodarbināts uzņēmumā pilnu darba laiku vai vismaz pusi no saviem ienākumiem saņem no šīs nodarbinātības. Dānija uzskata, ka, “pamatnodarbošanās” kritērijs tika noteikts, lai pēc iespējas samazinātu nosacījumu ļaunprātīgu izmantošanu.
6. Atļauja, kas ir jāglabā transportlīdzeklī un jāuzrāda policijai pēc tās pieprasījuma, tiek izsniegta tikai pēc nodokļa, kas atbilst Dānijas reģistrācijas nodokļa proporcijai, samaksas. Nodoklis tiek aprēķināts vienā no diviem turpmāk minētajiem veidiem.
7. Pirmkārt, ja transportlīdzeklis tiek lietots tikai profesionālajām vajadzībām, nodoklis tiek noteikts kā dienas nodoklis DKK 60 (apmēram EUR 8) apmērā automašīnām un motocikliem vai DKK 30 (apmēram EUR 4) apmērā kravas transportam, kas maksājams par katru dienu, kad transportlīdzeklis tiek lietots Dānijā.
8. Otrkārt, ja transportlīdzeklis tiek lietots gan profesionālajām, gan privātajām vajadzībām, nodoklis, kas būtu maksājams par transportlīdzekļa pārreģistrāciju Dānijā, ir maksājams katru ceturksni avansā, ar likmi 3 % apmērā no pilnās par kārtējo ceturksni maksājamās nodokļa likmes. Maksājums tiek palielināts par 1,5 % par kārtējo ceturksni no summas, kas atlikusi pēc iepriekšējā maksājuma; papildus tam ir jāsamaksā arī depozīts, kas atbilst par pirmo ceturksni maksājamam nodoklim un nosedz iespējamos ar reģistrāciju saistītos maksājumus. Apkārtraksts (5) noteic, ka darba ņēmēja ikdienas maršruts starp viņa dzīvesvietu Dānijā un darba vietu citā dalībvalstī ir uzskatāms par transportlīdzekļa izmantošanu privātajām vajadzībām, tādējādi nosakot, ka nodokli nav iespējams maksāt kā dienas nodokli.
9. Abos gadījumos nodokļa maksājums ir jāveic darba devējam.
10. Saskaņā ar grozīto tiesisko regulējumu atļaujas saņemšanai ir noteikta šāda procedūra. Ir jāiesniedz rakstisks pieteikums vietējām muitas un nodokļu iestādēm, norādot, vai pieteikums attiecas uz dienas vai ceturkšņa nodokli. Pieteikumam ir jāpievieno izziņa no darba devēja, kurā ir norādīti nodarbinātības nosacījumi un it īpaši apliecinājums tam, ka tā ir darba ņēmēja “pamatnodarbošanās”.
11. Ja ir jāmaksā ceturkšņa nodoklis, kas tiek noteikts, novērtējot transporta līdzekļa vērtību, muitas iestādes veic iepriekšējo vērtēšanu, kuras veikšanai parasti nav nepieciešams uzrādīt pašu transportlīdzekli. Atļauja tiek izsniegta neilgu laiku pēc šīs procedūras. Pēc tam par transportlīdzekļu novērtēšanu atbildīgā, no muitas iestādēm neatkarīga iestāde veic transportlīdzekļa galīgo novērtēšanu.
12. Ja pieteikums ir pareizi noformēts, atļauja tiek izsniegta nekavējoties. Papildus tiek izsniegta uzlīme ar transportlīdzekļa reģistrācijas numuru, kas piestiprināma pie transportlīdzekļa priekšējā stikla. Ja ir veicams dienas nodokļa maksājums, darba devējs vai darba ņēmējs uz uzlīmes uzraksta transportlīdzekļa lietošanas datumu, lai transportlīdzeklis varētu tikt likumīgi lietots Dānijā konkrētajā datumā. Ja tiek veikts ceturkšņa nodokļa maksājums, tad katram atļautās lietošanas periodam tiek izsniegta viena uzlīme (līdz divu gadu periodam).
13. Ja Dānijas rezidents pārvietojas ar ārvalstī reģistrētu transportlīdzekli un nevar uzrādīt atļauju un uzlīmi, tiek piemērots naudas sods. Papildus tam – transportlīdzeklis var tikt konfiscēts.
14. Sākotnējo tiesisko regulējumu turpina piemērot, ja netiek apmierināti nosacījumi attiecībā uz “pamatnodarbošanos”, kā to nosaka grozītais tiesiskais regulējums.
15. Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. un 39. pants tiktāl, ciktāl tās tiesību akti un administratīvā prakse: 1) liedz Dānijas rezidentiem, kuri ir nodarbināti blakus esošajā dalībvalstī, izmantot privātajām vai profesionālajām vajadzībām uzņēmumam piederošo transportlīdzekli, kas ir reģistrēts blakus esošajā valstī, kurā ir reģistrēts to darba devējs, un 2) atļauj Dānijas rezidentiem, kuri ir nodarbināti citā ES dalībvalstī, privātajām un/vai profesionālajām vajadzībām izmantot transportlīdzekli, it īpaši uzņēmumam piederošo transportlīdzekli, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī, kurā reģistrēts to darba devējs, tikai pastāvot nosacījumiem, ka i) tā ir personas pamatnodarbošanās un ii) par šo transportlīdzekli ir samaksāts nodoklis.
16. Pieņemu, ka lūgtā nolēmuma pirmā daļa attiecas uz sākotnējo tiesisko regulējumu, bet otrā – uz grozīto tiesisko regulējumu.
EKL 39. panta piemērošanas joma
17. Komisijas galvenais arguments ir, ka gan sākotnējais, gan grozītais tiesiskais regulējums ir pretrunā ar darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principu, kas noteikts EKL 39. pantā, jo tas ierobežo gan darba ņēmēja iespējas meklēt darbu citā dalībvalstī, gan arī darba devēju brīvību nodarbināt Dānijas rezidentus citā dalībvalstī.
18. Dānijas Karaliste, ko atbalsta Somijas Republika, kas iestājusies šajā lietā, pirmkārt, norāda, ka gan sākotnējais, gan grozītais tiesiskais regulējums neietilpst EKL 39. panta piemērošanas jomā, jo tas neietekmē pieeju darba tirgum. Dānija it īpaši apgalvo, ka tiesību akti nedz ierobežo Dānijas rezidentu pieeju citu dalībvalstu darba tirgum, nedz arī ierobežo citās dalībvalstīs nodibināto uzņēmumu iespējas nodarbināt Dānijas rezidentus. Šīs likuma normas vienkārši nosaka veidu, kā Dānijas rezidenti Dānijas teritorijā var lietot citā dalībvalstī reģistrētus uzņēmumam piederošus transportlīdzekļus.
19. Kad Komisija un Dānijas Karaliste jau bija iesniegušas savus procesuālos rakstus izskatāmajā lietā, Tiesa pieņēma spriedumu lietā van Lent (6) . Šajā lietā, kas attiecās uz Beļģijas rezidenta veiktu transportlīdzekļa lietošanu, kuru viņa rīcībā bija nodevis darba devējs Luksemburgā, Tiesa noteica, ka EKL 39. pants nepieļauj tādus valsts tiesību noteikumus, kas aizliedz darba ņēmējam, kas ir kādas dalībvalsts rezidents lietot tās teritorijā transportlīdzekli, kas ir reģistrēts blakus esošajā dalībvalstī, kas pieder līzinga kompānijai un kuru darba ņēmēja lietošanā ir nodevis darba devējs, kurš tāpat kā līzinga kompānija ir reģistrēts blakus esošajā valstī.
20. Tiesas sēdē Dānijas Karaliste mēģināja nošķirt izskatāmo lietu no van Lent
lietas, pamatojoties uz to, ka šajā lietā attiecīgā transportlīdzekļa lietotājs saskaņā ar tajā laikā spēkā esošajiem Beļģijas noteikumiem nevarēja Beļģijā reģistrēt transportlīdzekli uz sava vārda. Reģistrācijas pieteikumu varēja iesniegt tikai īpašnieks, kuram bija jābūt Beļģijā reģistrētam PVN maksātāja numuram vai Beļģijā reģistrētam birojam. Savukārt saskaņā ar grozīto Dānijas tiesisko regulējumu uzņēmumam piederoša transportlīdzekļa lietotājam ir atļauts veikt savam darba devējam piederošā transportlīdzekļa reģistrāciju.
21. Es neuzskatu, ka šīs lietas būtu nošķiramas. Saprotams, Tiesa van Lent lietā konstatēja, ka no Beļģijas tiesiskā regulējuma izriet, ka darba ņēmējs nevar reģistrēt transportlīdzekli Beļģijā, jo viņš nav šī transportlīdzekļa īpašnieks, un to nevar reģistrēt arī līzinga kompānija, kas ir transporta līdzekļa īpašnieks, jo tā nav Beļģijā reģistrēts uzņēmums un tai nav Beļģijas PVN maksātāja numura (7) . Turpinājumā Tiesa tomēr konstatēja, ka “šādi noteikumi var atturēt darba devēju, kas reģistrēts kādā dalībvalstī, nodarbināt darba ņēmēju, kas dzīvo citā dalībvalstī, jo tas rada augstākas izmaksas un administratīvus sarežģījumus” (8) .
22. Šī analīze ir vienlīdz piemērojama arī šai lietai, kurā darba devējs, kas ir reģistrēts vienā no dalībvalstīm, var nodrošināt savu darbinieku, kas ir Dānijas rezidents, ar transporta līdzekli pat tikai profesionālām vajadzībām tikai tad, ja darba devējs ir gatavs vai nu i) pārreģistrēt transportlīdzekli Dānijā un nomaksāt pārmērīgi augsto reģistrācijas nodokli, vai ii) iegūt atļauju un samaksāt vai nu dienas nodokli, vai tādu nodokļa maksājumu, kas, iespējams, ir vienāds ar visu reģistrācijas nodokli, bet sadalīts ceturkšņa maksājumos, kopā ar procentu maksājumu un depozītu.
23. Kā norāda Komisija, noteikumi, kas aizliedz vai apgrūtina darba ņēmēja darbu savā profesijā, šajā gadījumā – uzliekot potenciālajam darba devējam administratīvus un finansiālus apgrūtinājumus, ietekmē piekļuvi nodarbinātībai. Vispārīgākā veidā Tiesa ir noteikusi, ka Līguma nosacījumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu nodarbinātību visas Kopienas teritorijā un aizliegt pasākumus, kas varētu nostādīt Kopienu pilsoņus neizdevīgākā situācijā, ja viņi vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (9) .
24. Lai gan Dānijas Karaliste atzīst, ka tās tiesiskais regulējums, atsevišķi ņemot, var tikt uzskatīts par tādu, kas var atturēt citas dalībvalsts darba devēju nodarbināt darba ņēmēju, kas ir Dānijas iedzīvotājs, Dānijas Karaliste tomēr apgalvo, ka šo tiesisko regulējumu nevajadzētu aplūkot atsevišķi un, ja to aplūko plašākā kontekstā saistībā ar atalgojumu un citiem pabalstiem, tad tas nerada iepriekš minētās sekas.
25. Es tomēr neuzskatu, ka ir nepieciešams atsevišķi izskatīt šo argumentu. Kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā lietā Clean Car Autoservice (10), darba ņēmēju tiesības tikt pieņemtiem darbā un nodarbinātiem bez diskriminācijas var tikt īstenotas tikai tad, ja darba devējam ir tiesības nodarbināt darba ņēmējus, piemērojot noteikumus par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Šie noteikumi varētu viegli zaudēt savu nozīmi, ja dalībvalstis varētu tos apiet, vienkārši nosakot darba devējiem prasības, kas jāizpilda attiecībā uz jebkuru darba ņēmēju, kuru tie vēlas nodarbināt, kas, ja tās tiktu tieši attiecinātas uz darba ņēmēju, radītu EKL 39. pantā paredzēto darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesību ierobežojumu.
26. Uzskatu, ka minētie principi ir vienlīdz piemērojami izskatāmajā lietā, kurā dalībvalsts tiesiskais regulējums nosaka nevis diskriminējošas prasības, bet gan paredz tādus nosacījumus atalgojumam vai citiem pabalstiem, kas var atturēt citas dalībvalsts darba devējus pieņemt darbā šīs pirmās dalībvalsts iedzīvotāju. Var piebilst, ka atļauja un dienas nodokļa samaksa tiek pieprasīta arī tad, ja uzņēmumam piederošā automašīna tiek lietota tikai profesionāliem mērķiem; tādējādi pat tādos gadījumos, kad automašīnas nodošana darba ņēmēja rīcībā nevar tikt uzskatīta par kopējās atalgojuma un pabalstu sistēmas daļu, šķiet acīmredzami, kā to norāda Komisija, ka darba devējs Vācijā (vai Zviedrijā) dos priekšroku savas valsts iedzīvotāju nodarbināšanai darbā, kas prasa veikt braucienus uz Dāniju, vai cauri tai.
27. Līdz ar to es uzskatu, ka šajā lietā izskatāmais tiesiskais regulējums ietilpst EKL 39. panta piemērošanas jomā un principā ir pretrunā ar šo noteikumu.
28. Ņemot vērā, ka tiesiskais regulējums tā ierobežojošās ietekmes dēļ ir pretrunā ar EKL 39. pantu, es neuzskatu, ka ir nepieciešams izskatīt Dānijas Karalistes pakārtoti izvirzīto argumentu par to, ka šis tiesiskais regulējums nav diskriminējošs. Lai kāds arī būtu šī argumenta pamatojums, ir acīmredzams, ka EKL 39. pants aizliedz ne tikai jebkāda veida diskrimināciju dalībvalstu darba ņēmēju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem nodarbinātības nosacījumiem, bet arī tādus valsts tiesību noteikumus, kas, lai gan ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju pilsonības, rada šķēršļus to pārvietošanās brīvībai (11) . Tādēļ pat tad, ja Dānijas apgalvojums – ka tiesiskais regulējums nav diskriminējošs – būtu pamatots, tas tomēr ir pretrunā ar EKL 39. pantu.
29. Tā kā Komisijas prasība var tikt apmierināta, pamatojoties uz EKL 39. pantu, es ierosinu atsevišķi neizskatīt Komisijas argumentu par to, ka Dānijas tiesiskais regulējums ir pretrunā ar EKL 10. pantu.
Iespējamais pamatojums
30. Dānijas Karaliste apgalvo, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir pamatots.
31. Nenoliedzami, valsts pieņemti pasākumi, kas citādā gadījumā būtu pretrunā ar EKL 39. pantu, var būt likumīgi, ja tiem ir leģitīms mērķis, kas ir saderīgs ar Līgumu, un ja tie ir pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem ar nosacījumu, ka tie ir piemēroti paredzētā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (12) . Dānijas Karaliste it īpaši norāda, ka ar tiesisko regulējumu ir paredzēts nodrošināt leģitīmas intereses un tas nav nesamērīgs.
32. Dānijas Karaliste, pirmkārt, uzsver, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka Dānijas transportlīdzekļu reģistrācijas nodoklis ir saderīgs ar Kopienu tiesībām (13), ka reģistrācija ir kompetences nodokļu jomā īstenošanas dabisks rezultāts un ka tādā situācijā, kad transportlīdzeklis, kas tiek nomāts no citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma, faktiski tiek lietots citas dalībvalsts teritorijā, šī pēdējā minētā dalībvalsts var uzlikt pienākumu reģistrēt šo transportlīdzekli tās teritorijā (14) . No tā, pēc Dānijas Karalistes domām, izriet, ka dalībvalstīm ir tiesības kontrolēt, vai to tiesiskais regulējums šajā jomā tiek atbilstoši piemērots, it īpaši, lai nodrošinātu nodokļa nomaksu.
33. Fakts, ka Tiesa spriedumos lietās Komisija/Dānija un De Danske Bilimportører ir nolēmusi, ka transportlīdzekļu reģistrācijas nodoklis nav pretrunā ar ELK 28. un 90. pantu, nebūt nenozīmē to, ka šis nodoklis neierobežo darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, tādējādi pārkāpjot EKL 39. pantu, vai arī to, ka šāds ierobežojums visos gadījumos ir pamatojams un samērīgs. Tāpat var atzīmēt, ka izskatāmā lieta attiecas nevis uz parastu nodokļu piemērošanas procedūru, bet gan uz nodokļa piemērošanu transportlīdzekļiem, kas ir reģistrēti citā dalībvalstī un pieder citā dalībvalstī reģistrētam īpašniekam. Turklāt ir skaidrs, ka saskaņošanai nepakļautajā transportlīdzekļu nodokļu sfērā dalībvalstīm to kompetence nodokļu jomā ir jārealizē, ievērojot Kopienu tiesības; būtībā spriedumā lietā Cura Anlagen, uz kuru atsaucas Dānijas Karaliste, Tiesa to ir tieši noteikusi (15) . Tādēļ ar to vien nepietiek, ka Dānijas Karaliste atsaucas uz tās kompetenci iekasēt reģistrācijas nodokli; tai ir arī jāpierāda, ka tā ir pienācīgi izmantojusi šīs pilnvaras.
34. Tas pats apsvērums attiecas arī uz Somijas argumentu par to, ka transportlīdzekļu aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē.
35. Otrkārt, Dānijas Karaliste norāda, ka tiesiskā regulējuma iespējamā ierobežojošā ietekme ir pamatojama ar nepieciešamību nodrošināt, lai Dānijas rezidenti neapietu reģistrācijas nodokli. Ja šādas normas nepastāvētu, tad Dānijas rezidenti varētu izvairīties no nodokļa maksājuma, reģistrējot uzņēmumus vai to filiāles citā dalībvalstī, ar kuru starpniecību tie varētu iegādāties un lietot Dānijas teritorijā automašīnas, kas ir reģistrētas citā valstī.
36. Ir jāatzīst, ka dalībvalstis var liegt priekšrocības, kas izriet no brīvas pārvietošanās noteikumiem tām personām, kas ir atzītas par vainīgām šādu priekšrocību ļaunprātīgā izmantošanā vai krāpšanā. Tomēr to var darīt tikai konkrētos gadījumos, kuros pastāv pierādījumi par šādu rīcību. Vispārīgi pastāvošs ļaunprātīgu darbību vai krāpšanas risks nevar pamatot vispārēju aizliegumu, kas ierobežotu Kopienu tiesību bona fide
īstenošanu (16) . Šādi ierobežojumi pilnīgi noteikti ir nesamērīgi, jo padara par neiespējamu Kopienu tiesību leģitīmu īstenošanu.
37. Treškārt, Dānijas Karaliste norāda, ka tiesiskais regulējums aizsargā pret nodokļu ieņēmumu samazināšanos, kas, pēc tās domām, varētu būt aptuveni 15 miljardu Dānijas kronu apmērā (1997. gada dati). Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nodokļu ieņēmumu zaudējums nekad nevar pamatot pamatbrīvību īstenošanas ierobežojumu (17) .
38. Ceturtkārt, Dānijas Karaliste norāda, ka nosacījums par “pamatnodarbošanos”, kam ir jābūt izpildītam, lai varētu piemērot grozīto tiesisko regulējumu, ir samērīgs. Minētā nosacījuma mērķis ir nodrošināt, ka darba ņēmējs, kurš gūst labumu, lietojot uzņēmuma automašīnu, patiešām ir nodarbināts šajā uzņēmumā; tikai ar formālām darba attiecībām vien nepietiek. Šāds nosacījums ir objektīvs, un to ir viegli pārbaudīt. Dānijas Karaliste piebilst – ja grozītais tiesiskais regulējums tiktu piemērots visiem citā dalībvalstī pilnu vai nepilnu darba laiku nodarbinātajiem Dānijas rezidentiem, tad būtu daudz grūtāk izveidot aizsardzību pret šo normu ļaunprātīgu izmantošanu. Dānijas Karaliste uzskata, ka, ja tas tā būtu, policijai būtu jāpārbauda visi ārvalstīs reģistrētie transportlīdzekļi, kurus Dānijā lieto šīs valsts rezidents, lai konstatētu, ka attiecīgais lietotājs ir uz pilnu vai nepilnu darba laiku nodarbināts citā dalībvalstī, kas nebūtu piemērots pasākums.
39. Mani šis arguments nepārliecina. Uzskatu, ka praktiskāks un mazāk ierobežojošs risinājums būtu tāda atļauju sistēma, kas ļautu novērtēt darba attiecību patieso raksturu, līdz ar to nenosakot pienākumu veikt nodokļa maksājumu, ja šīs darba attiecības patiešām pastāv.
40. Vēl vairāk, ja darba ņēmēja “pamatnodarbošanās” nav pie tā darba devēja, kurš piešķir lietošanā savu transportlīdzekli, tad, lai šo transportlīdzekli izmantotu jebkādiem privātiem nolūkiem, ieskaitot ikdienas pārbraucienus, automašīnai ir jābūt pārreģistrētai Dānijā. Ir grūti saskatīt jebkādu pamatojumu šādai pieejai. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūtu EKL 39. pants aizsargā arī nepilna laika darba ņēmējus un darba ņēmējus ar zemiem ienākumiem (18) tiktāl, ciktāl attiecīgais tiesiskais regulējums ierobežo šādu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, tas ir pretrunā ar Līgumu, lai gan darba vieta, saistībā ar kuru ir piešķirts lietošanā uzņēmuma transportlīdzeklis, nav to “pamatnodarbošanās”, kā to nosaka valsts tiesiskais regulējums.
41. Pat tajos gadījumos, kad tiek piemērots grozītais tiesiskais regulējums, tiek pieprasīta atļauja, kas jāsaņem citā dalībvalstī reģistrētam uzņēmuma transportlīdzeklim, pirms Dānijas iedzīvotājs var lietot šo transportlīdzekli Dānijā, kaut vai uz neilgu laiku un pat tad, ja transportlīdzeklis tiek regulāri nodots darba devējam. Pat ikdienas pārbraucieni starp darba ņēmēja dzīves un darba vietām tiek uzskatīti par transportlīdzekļa lietošanu privātām vajadzībām; tādējādi ceturkšņa nodoklis tiek maksāts pat tad, ja tas ir vienīgais uzņēmuma transportlīdzekļa izmantošanas veids. Arī šāda prasība pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu Dānijas Karalistes norādītos mērķus. Līdzīgi apsvērumi ir attiecināmi uz faktu, ka tiesiskais regulējums neparedz novērtēt proporciju starp transportlīdzekļa lietošanu privātiem un profesionāliem mērķiem.
42. Visbeidzot, Dānijas Karaliste apgalvo, ka spriedumā lietā Cura Anlagen (19) Tiesa ir noteikusi, ka ir samērīgs tāds patēriņa nodoklis ( consumption tax ), kas ir proporcionāls laika periodam, kuru transportlīdzeklis tiek lietots valstī, kurā tas ir reģistrēts. Tiesas atzinumu, ka šajā lietā izskatāmais patēriņa nodoklis ir nelikumīgs, īpaši veicināja tas, ka nodokļa apmērs nebija proporcionāls reģistrācijas termiņam. Dānijas Karaliste no minētajiem paziņojumiem secina, ka tās tiesiskais regulējums reģistrācijas nodokļa jomā, kas piemērojams citā dalībvalstī reģistrētiem transportlīdzekļiem, nav pretrunā ar Līguma noteikumiem par brīvu pārvietošanos.
43. Tomēr es neuzskatu, ka Tiesas vērtējums par patēriņa nodokļa likumību lietā Cura Anlagen, kura samaksa bija priekšnoteikums reģistrācijas veikšanai, ir attiecināms uz izskatāmo lietu. Patēriņa nodoklis pēc savas būtības atšķiras no transportlīdzekļa reģistrācijas nodokļa; patēriņa nodokļa, kas tika izskatīts lietā Cura Anlagen, mērķis bija nodrošināt videi draudzīgu rīcību, iegādājoties vai nomājot privātus transportlīdzekļus, jo nodokļa apmērs tika noteikts atbilstoši transportlīdzekļa degvielas patēriņam.
44. Attiecībā uz samērīgumu es vēlētos izteikt šādu komentāru secinājuma veidā. Ir jāatceras, ka reģistrācijas nodoklis, kā to atzīst arī Dānijas Karaliste, ir noteikts īpaši augstā līmenī un tādējādi jau norādīto iemeslu dēļ tas var būtiski ietekmēt Dānijas iedzīvotāju nodarbinātības iespēju uzņēmumos, kas ir reģistrēti citās dalībvalstīs. Līdz ar to, pat ja ar tiesisko regulējumu ir paredzēts sasniegt leģitīmu mērķi, kas ir saderīgs ar Līgumu un pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas, manuprāt, šajā lietā nav pierādīts, es uzskatu, ka būtu īpaši grūti pamatot to, ka tas ir atbilstošs paredzētā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
Secinājumi
45. Tādēļ es iesaku Tiesai:
1) atzīt, ka Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 10. un 39. pants tiktāl, ciktāl tās tiesiskais regulējums un administratīvā prakse: 1) neļauj Dānijas rezidentiem, kas ir nodarbināti blakus esošajā dalībvalstī, profesionāliem vai privātiem mērķiem izmantot uzņēmumam piederošu transportlīdzekli, kas reģistrēts blakus esošajā dalībvalstī, kurā reģistrēts to darba devēja uzņēmums, un 2) atļauj Dānijas rezidentiem, kas ir nodarbināti citā Eiropas Savienības dalībvalstī, profesionāliem un/vai privātiem mērķiem izmantot automašīnu, it īpaši uzņēmumam piederošu transportlīdzekli, kas reģistrēts kādā citā dalībvalstī, kurā reģistrēts to darba devējs, tikai tad, ja i) darbs, ko tie veic ārvalstīs reģistrētajā uzņēmumā, ir to pamatnodarbošanās un ii) par transportlīdzekli ir samaksāts nodoklis;
2) piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3) piespriest Somijas Republikai kā personai, kas iestājusies lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
(1) .
(2)
–	Sīkākai informācijai skat. manus secinājumus 2003. gada 17. jūnija spriedumā lietā C‑383/01 De Danske Bilimportører
( Recueil, I‑6065. lpp., 11. punkts).
(3)
–	It īpaši Tieslietu ministrijas 1992. gada 10. janvāra lēmuma Nr. 18 105.a un 106. pants, kuru aizstāja Satiksmes ministrijas 1996. gada 24. jūnija lēmums Nr. 592.
(4)
–	Ar 1999. gada 2. jūnija likumu Nr. 385 un Satiksmes ministrijas 1999. gada 21. jūnija lēmumu Nr. 502.
(5)
–	1999. gada 28. jūnija apkārtraksts Nr. 102, kas tika aizvietots ar Ieteikumiem par pienākumu izpildi un 2001. gada 20. septembra apkārtrakstu Nr. 172.
(6)
–	2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑232/01 ( Recueil, I‑11525. lpp.).
(7)
–	Sprieduma 18. punkts.
(8)
–	Sprieduma 20. punkts.
(9)
–	Skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01 Weigel un Weigel
( Recueil, I‑4981. lpp., 52. punkts, kā arī tajā minētās lietas).
(10)
–	1998. gada 7. maija spriedums lietā C‑350/96 ( Recueil, I‑2521. lpp., 20. un 21. punkts).
(11)
–	Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Weigel un Weigel, 50. un 51. punkts.
(12)
–	1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp., 104. punkts, kā arī tajā minētās lietas).
(13)
–	1990. gada 11. decembra spriedums lietā 47/88 Komisija/Dānija ( Recueil, I‑4509. lpp.) un iepriekš 2. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā De Danske Bilimportører .
(14)
–	2002. gada 21. marta spriedums lietā C‑451/99 Cura Anlagen
( Recueil, I‑3193. lpp., 41. un 42. punkts).
(15)
–	Iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minētais spriedums, 40. punkts.
(16)
–	Skat., piemēram, 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑28/95 Leur‑Bloem
( Recueil, I‑4161. lpp., 39.–44. punkts), 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑478/98 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑7587. lpp., 45. punkts) un 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00 X un Y
( Recueil, I‑10829. lpp., 62. punkts).
(17)
–	2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑385/00 de Groot
( Recueil, I‑11819. lpp., 103. punkts un tajā minētās lietas) un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā X un Y, 50. punkts.
(18)
–	1982. gada 23. marta spriedums lietā 53/81 Levin
( Recueil, 1035. lpp.), 1986. gada 3. jūnija spriedums lietā 139/85 Kempf
( Recueil, 1741. lpp.) un 1986. gada 3. jūlija spriedums lietā 66/85 Lawrie‑Blum
( Recueil, 2121. lpp.).
(19)
–	Iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minētais spriedums, 69. punkts un rezolutīvā daļa.