62014TO0494(01)
USNESENÍ TRIBUNÁLU (devátého senátu)
10. června 2016 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost — Společná zahraniční a bezpečnostní politika — Omezující opatření přijatá vzhledem k situaci na Ukrajině — Zmrazení finančních prostředků — Seznam osob, subjektů a orgánů, na které se vztahuje zmrazení finančních prostředků a hospodářských zdrojů — Zařazení žalobcova jména na seznam — Lhůta pro podání žaloby — Přípustnost — Důkaz opodstatněnosti zařazení na seznam — Zjevně opodstatněná žaloba“
Ve věci T‑494/14,
Oleksandr Klymenko, s bydlištěm v Kyjevě (Ukrajina), zastoupený M. Shawem, QC, a I. Quirkem, barrister,
žalobce,
proti
Radě Evropské unie, zastoupené A. Vitrem a J.-P. Hixem, jako zmocněnci,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na zrušení prováděcího rozhodnutí Rady 2014/216/SZBP ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí rozhodnutí 2014/119/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 111, s. 91), a prováděcího nařízení Rady (EU) č. 381/2014 ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí nařízení Rady (EU) č. 208/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 111, s. 33), v rozsahu, v němž se týkají žalobce,
TRIBUNÁL (devátý senát),
ve složení G. Berardis (zpravodaj), předseda, O. Czúcz a A. Popescu, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
1
Projednávaná věc zapadá do kontextu omezujících opatření vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině.
2
Žalobce, pan Oleksandr Klymenko, zastával funkci ukrajinského ministra příjmů a daní.
3
Dne 5. března 2014 přijala Rada Evropské unie na základě článku 29 SEU rozhodnutí 2014/119/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 26).
4
Článek 1 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2014/119 stanoví:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám určeným jako osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které jsou těmito osobami nebo subjekty vlastněny, drženy či kontrolovány.
2.   Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje se nezpřístupní přímo ani nepřímo fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze ani v jejich prospěch.“
5
Podrobná pravidla týkající se předmětných omezujících opatření jsou stanovena v ostatních odstavcích téhož článku.
6
Téhož dne přijala Rada na základě čl. 215 odst. 2 SFEU nařízení (EU) č. 208/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 66, s. 1).
7
V souladu s rozhodnutím 2014/119 ukládá nařízení č. 208/2014 povinnost přijmout dotčená omezující opatření a vymezuje podmínky těchto omezujících opatření, které jsou věcně stejné jako v uvedeném rozhodnutí.
8
Jména osob, na které se vztahuje rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014, jsou uvedena na seznamu v příloze uvedeného rozhodnutí a v příloze I uvedeného nařízení (dále jen „seznam“) spolu s odůvodněním jejich zařazení na seznam a s dalšími údaji. Jméno žalobce původně na tomto seznamu uvedeno nebylo.
9
Dne 6. března 2014 zveřejnila Rada v Úředním věstníku Evropské unie oznámení určené osobám, na něž se vztahují omezující opatření stanovená rozhodnutím 2014/119 a nařízením č. 208/2014 (Úř. věst. 2014, C 66, s. 1). V tomto oznámení se uvádí, že „[d]otčené osoby mohou zaslat Radě žádost včetně podpůrných dokumentů, aby rozhodnutí o jejich zařazení na [...] seznam bylo znovu zváženo [...]“. V oznámení jsou rovněž dotčené osoby upozorněny na to, „že mají možnost rozhodnutí Rady napadnout u [Tribunálu] v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 275 druhém pododstavci [SFEU] a čl. 263 čtvrtém a šestém pododstavci [SFEU]“.
10
Rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 byla změněna prováděcím rozhodnutím Rady 2014/216/SZBP ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2014, L 111, s. 91), a prováděcím nařízením Rady (EU) č. 381/2014 ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2014, L 111, s. 33).
11
Prováděcím rozhodnutím 2014/216 a prováděcím nařízením č. 381/2014 bylo na seznam doplněno žalobcovo jméno s identifikačními údaji: „bývalý ministr příjmů a daní“ a s odůvodněním, které zní:
„Osoba, jež je na Ukrajině vyšetřována z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím ukrajinských státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí.“
12
Dne 15. dubna 2014 zveřejnila Rada v Úředním věstníku Evropské unie oznámení, které je věcně stejné jako oznámení zveřejněné dne 6. března 2014 (bod 9 výše) a je určeno osobám, na něž se vztahovala omezující opatření stanovená v rozhodnutí 2014/119 prováděném prováděcím rozhodnutím 2014/216 a v nařízení č. 208/2014 prováděném prováděcím nařízením č. 381/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině.
13
Rozhodnutí 2014/119 bylo rovněž změněno rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/143 ze dne 29. ledna 2015, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 16) a které vstoupilo v platnost dne 31. ledna 2015. V souvislosti s kritérii pro určování osob, na něž se vztahují dotčená omezující opatření, z článku 1 uvedeného rozhodnutí vyplývá, že v článku 1 rozhodnutí 2014/119 se odstavec 1 nahrazuje tímto:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám odpovědným za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které tyto osoby vlastní, drží či kontrolují.
Pro účely tohoto rozhodnutí se osobou odpovědnou za zneužití ukrajinských státních prostředků rozumí i každá osoba, kterou ukrajinské orgány vyšetřují v souvislosti se:
a)
zneužitím ukrajinských veřejných prostředků nebo majetku či se spoluúčastí na těchto činech nebo
b)
zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta na ukrajinských veřejných prostředcích nebo majetku, či v souvislosti se spoluúčastí na těchto činech.“
14
Nařízením Rady (EU) 2015/138 ze dne 29. ledna 2015, kterým se mění nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2015, L 24, s. 1), bylo posledně uvedené nařízení změněno ve shodě s rozhodnutím 2015/143.
15
Rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 byla později změněna rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/364 ze dne 5. března 2015, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 25), a prováděcím nařízením Rady (EU) 2015/357 ze dne 5. března 2015, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (Úř. věst. 2015, L 62, s. 1). Rozhodnutím 2015/364 byl změněn článek 5 rozhodnutí 2014/119, a to tak, že platnost omezujících opatření týkajících se žalobce byla prodloužena do 6. března 2016. Prováděcím nařízením 2015/357 byla tedy nahrazena příloha I nařízení č. 208/2014.
16
Těmito akty bylo žalobcovo jméno ponecháno na seznamu s identifikačními údaji „bývalý ministr příjmů a daní“ a s novým odůvodněním, jež zní následovně:
„Osoba, proti které vedou ukrajinské orgány trestní řízení z důvodu zneužití veřejných prostředků nebo majetku a z důvodu zneužití pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta na ukrajinských veřejných prostředcích nebo majetku.“
17
Rozhodnutí 2015/364 a prováděcí nařízení 2015/357 jsou předmětem nové žaloby podané žalobcem u Tribunálu dne 15. května 2015 (věc T‑245/15, Klymenko v. Rada).
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
18
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. června 2014 podal žalobce projednávanou žalobu.
19
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne požádal žalobce, aby byla tato žaloba projednána ve zrychleném řízení podle článku 76a jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991. Rada předložila k této žádosti vyjádření. Rozhodnutím Tribunálu (devátého senátu) ze dne 11. srpna 2014 byla žádost o projednání věci ve zrychleném řízení zamítnuta.
20
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 29. září 2014 vznesla Rada námitku nepřípustnosti na základě čl. 114 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991.
21
Usnesením ze dne 7. ledna 2015 si Tribunál (devátý senát) vyhradil rozhodnout o námitce nepřípustnosti spolu s věcí samou podle čl. 114 odst. 4 jednacího řádu ze dne 2. května 1991.
22
Dne 24. února 2015 podala Rada v souladu s čl. 18 odst. 4 pokynů pro vedoucího kanceláře Tribunálu odůvodněnou žádost, aby obsah jedné z příloh žalobní odpovědi nebyl citován ve veřejně přístupných podkladech souvisejících s projednávanou věcí.
23
Dopisem ze dne 15. dubna 2015 navrhl žalobce organizační procesní opatření k získání dokumentů, které Rada ještě nezaložila do soudního spisu. Dne 4. května 2015 založila Rada do soudního spisu dokumenty požadované žalobcem a podala v souladu s čl. 18 odst. 4 pokynů pro vedoucího kanceláře Tribunálu odůvodněnou žádost, aby obsah těchto dokumentů nebyl citován ve veřejně přístupných podkladech souvisejících s projednávanou věcí.
24
Dopisem ze dne 25. listopadu 2015 vyzvala kancelář Tribunálu účastníky řízení, aby se vyjádřili k použitelnosti článku 132 jednacího řádu na projednávanou věc s ohledem na rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 v rozsahu, v němž se týkala žalobce v uvedené věci. Účastníci řízení na tento dopis odpověděli ve stanovených lhůtách.
25
Žalobce v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
—
zamítl námitku nepřípustnosti;
—
zrušil prováděcí rozhodnutí 2014/216 a prováděcí nařízení č. 381/2014 v rozsahu, v němž se týkají žalobce;
—
uložil Radě náhradu nákladů řízení.
26
Rada navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl žalobu jako nepřípustnou;
—
podpůrně žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
—
podpůrně pro případ zrušení prohlásil, že účinky rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/206, budou pro žalobce zachovány až do doby, než nabude účinku částečné zrušení nařízení č. 208/2014, ve znění prováděcího nařízení č. 381/2014;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
27
Článek 132 jednacího řádu stanoví, že pokud již Soudní dvůr nebo Tribunál rozhodl o právní otázce nebo otázkách, které jsou totožné s právními otázkami vznesenými v žalobních důvodech, a pokud Tribunál konstatuje, že je skutkový stav zjištěn, může po ukončení písemné části řízení a po vyslechnutí účastníků řízení usnesením s odůvodněním obsahujícím odkaz na příslušnou judikaturu prohlásit žalobu za zjevně opodstatněnou.
28
V projednávané věci předložila Rada samostatným podáním námitku nepřípustnosti, o níž má být sice rozhodnuto spolu s věcí samou, avšak zůstává předložena k rozhodnutí Tribunálu. Tribunál pokládá věc za dostatečně objasněnou písemnostmi ve spise, a proto rozhodne, aniž bude pokračovat v řízení.
K námitce nepřípustnosti vznesené Radou
29
Rada vznáší námitku nepřípustnosti této žaloby podané proti prováděcímu rozhodnutí 2014/216 a prováděcímu nařízení č. 381/2014 z důvodu, že byla podána po uplynutí lhůty. Rada konkrétně připomíná znění čl. 263 šestého pododstavce SFEU a s odkazem na rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258), tvrdí, že dvouměsíční lhůta pro podání žaloby začala běžet od okamžiku, kdy bylo žalobci sděleno rozhodnutí o zápisu jeho jména na seznam, přičemž k tomuto sdělení došlo zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie (viz bod 12 výše), neboť Rada neznala žalobcovu adresu.
30
Rada v této souvislosti tvrdí, že čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, podle kterého lhůta pro podání žaloby počíná běžet od konce čtrnáctého dne po zveřejnění aktu, se použije pouze tehdy, jestliže lhůta pro podání žaloby proti danému aktu začíná běžet od zveřejnění uvedeného aktu, což je případ, o který v projednávané věci nejde. Kromě toho z rozsudku ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258), vyplývá, že pokud je opatření sděleno osobám a subjektům, jež jsou dotčeny zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie, nemohou se tyto osoby nebo subjekty dovolávat tohoto zveřejnění pro to, aby oddálily počátek běhu lhůty pro podání žaloby.
31
Podle názoru Rady tak dvouměsíční lhůta pro podání žaloby stanovená v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, prodloužená o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti podle čl. 102 odst. 2 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, v projednávaném případě uplynula dne 25. června 2014. Projednávaná žaloba, jež byla podána dne 30. června 2014, je tedy nepřípustná.
32
Žalobce s argumentací Rady nesouhlasí a tvrdí, že žaloba není opožděná.
33
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU musí být žaloba na neplatnost podána ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení napadeného aktu, dne jeho oznámení žalobci nebo dne, kdy se o něm žalobce dozvěděl.
34
Podle judikatury platí, že zásada účinné soudní ochrany znamená, že orgán Evropské unie, který přijme akt, z něhož pro určitou osobu nebo pro určitý subjekt vyplývají omezující opatření, musí v co možná největším rozsahu sdělit důvody, na nichž je tento akt založen, a to buď v okamžiku jeho přijetí, nebo alespoň co možná nejdříve po jeho přijetí, aby tyto osoby nebo subjekty mohly využít svého práva tento akt napadnout (viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, bod 47 a citovaná judikatura).
35
Tato situace vyplývá ze zvláštní povahy aktů ukládajících omezující opatření vůči osobě či subjektu, které se podobají aktům s obecnou působností, neboť zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům (viz rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258, bod 56 a citovaná judikatura).
36
Zásada účinné soudní ochrany je v projednávaném případě konkretizována v čl. 2 odst. 2 rozhodnutí 2014/119 a v čl. 14 odst. 2 nařízení č. 208/2014, které stanoví, že Rada sdělí své rozhodnutí dotčené osobě nebo subjektu, včetně důvodů zařazení na seznam osob a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření, a to buď přímo, je-li známa jejich adresa, nebo zveřejněním oznámení, čímž jim umožní se k této záležitosti vyjádřit.
37
Lhůta pro podání žaloby na zrušení aktu ukládajícího omezující opatření vůči osobě nebo subjektu tak začíná plynout buď ode dne, kdy byl tento akt individuálně sdělen adresátovi, je-li jeho adresa známa, nebo od zveřejnění oznámení v Úředním věstníku Evropské unie, není-li tato adresa Radě známa (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258, body 59 až 62).
38
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že Rada nemá možnost se libovolně rozhodnout, jakým způsobem sdělí svá rozhodnutí dotčeným osobám. Z bodu 61 rozsudku ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258), totiž vyplývá, že Soudní dvůr zamýšlel umožnit nepřímé sdělování aktů ukládajících omezující opatření zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie pouze v případech, kdy Rada neměla možnost sdělit tento akt individuálně. Opačný závěr by znamenal, že by se Rada mohla snadno vyhnout své povinnosti individuálního sdělení (rozsudky ze dne 3. července 2014, Zanjani v. Rada, T‑155/13, nezveřejněný, EU:T:2014:605, bod 36; Sorinet Commercial Trust Bankers v. Rada, T‑157/13, nezveřejněný, EU:T:2014:606, bod 38, a Sharif University of Technology v. Rada, T‑181/13, nezveřejněný, EU:T:2014:607, bod 31).
39
Navíc lze mít za to, že Rada nemá možnost sdělit individuálně fyzické či právnické osobě ani subjektu akt obsahující omezující opatření, která se jich týkají, buď v případě, kdy adresa této osoby nebo tohoto subjektu není veřejná a nebyla jí poskytnuta, nebo v případě, kdy bylo sdělení zasláno na adresu, kterou má Rada k dispozici, bezúspěšně, a to přes veškeré kroky, které Rada s náležitou péčí podnikla ve snaze o doručení takového sdělení (rozsudek ze dne 5. listopadu 2014, Mayaleh v. Rada, T‑307/12 a T‑408/13, EU:T:2014:926, bod 61).
40
V projednávané věci Rada tvrdí, že neznala žalobcovu adresu v okamžiku přijetí prováděcího rozhodnutí 2014/216 a prováděcího nařízení č. 381/2014, což žalobce nepopřel.
41
Vzhledem k tomu, že Rada neměla jinou možnost než sdělit zápis žalobcova jména na seznam zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie, počíná lhůta pro podání žaloby v projednávané věci běžet od data zveřejnění tohoto oznámení.
42
Pokud jde o počítání této lhůty, je třeba připomenout, že podle čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 platí, že jestliže lhůta pro podání žaloby proti aktu některého orgánu začíná běžet od zveřejnění tohoto aktu, počítá se tato lhůta od konce čtrnáctého dne po jeho zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie. Podle ustanovení čl. 102 odst. 2 uvedeného jednacího řádu musí být tato lhůta prodloužena o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti.
43
V tomto kontextu nemůže obstát argument Rady, že se v projednávaném případě čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 nepoužije.
44
Z článku 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 předně vyplývá, že prodloužení lhůty o čtrnáct dní se použije na akty, u nichž lhůta pro podání žaloby počíná běžet od data jejich zveřejnění, což z jeho působnosti vylučuje pouze akty, které jsou oznamovány. Toto ustanovení totiž nerozlišuje podle druhu aktu zveřejněného v Úředním věstníku Evropské unie. Lze tedy dospět k závěru, že pokud je akt zveřejněn a datum jeho zveřejnění je počátkem běhu lhůty pro podání žaloby stanovené v čl. 263 šestém pododstavci SFEU, čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 se použije (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 3. července 2014, Zanjani v. Rada, T‑155/13, nezveřejněný, EU:T:2014:605, body 40 a 41, a Sorinet Commercial Trust Bankers v. Rada, T‑157/13, nezveřejněný, EU:T:2014:606, body 42 a 43).
45
Dále je nutno vzít v úvahu, že cíl čtrnáctidenní lhůty stanovené v čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 spočívá v zajištění dotčeným subjektům dostatečné doby pro podání žaloby proti zveřejněným aktům, a tudíž v respektování práva na účinnou právní ochranu, tak jak je zakotveno v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (rozsudek ze dne 26. září 2013, PPG a SNF v. ECHA, C‑625/11 P, EU:C:2013:594, bod 35).
46
Kromě toho je nutno podotknout, že zveřejnění oznámení o zápisu jmen osob a subjektů, na něž se vztahují omezující opatření, v Úředním věstníku Evropské unie nemůže být postaveno naroveň oznámení těchto opatření dotyčným osobám a subjektům. Je-li akt oznámen, lze mít za to, že byl dán k dispozici svému adresátovi ke dni oznámení. Tak tomu však není v případě, že akty s individuální působností, jakými jsou omezující opatření, jsou sdělovány nepřímo osobám a subjektům dotčeným zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie. Článek 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 přitom stanoví čtrnáctidenní lhůtu, po jejímž uplynutí lze mít rozumně za to, že Úřední věstník Evropské unie je skutečně dostupný ve všech členských státech a v třetích státech. Prodloužení lhůty o čtrnáct dní stanovené v uvedeném ustanovení musí tudíž platit pro všechny akty sdělované zveřejněním v Úředním věstníku Evropské unie, včetně aktů s individuální působností sdělovaných dotyčným osobám zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie (rozsudky ze dne 3. července 2014, Zanjani v. Rada, T‑155/13, nezveřejněný, EU:T:2014:605, body 42 a 43, a Sorinet Commercial Trust Bankers v. Rada, T‑157/13, nezveřejněný, EU:T:2014:606, body 44 a 45).
47
Z judikatury konečně plyne, že použití čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 odpovídá cíli práva dotčených osob na sdělení omezujících opatření přijatých vůči nim, případně zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie (rozsudky ze dne 3. července 2014, Zanjani v. Rada, T‑155/13, nezveřejněný, EU:T:2014:605, bod 44, a Sorinet Commercial Trust Bankers v. Rada, T‑157/13, nezveřejněný, EU:T:2014:606, bod 46).
48
Platí totiž, že kdyby v situaci, kdy nejsou známy adresy osob nebo subjektů, na něž se vztahují omezující opatření, nebo není možné sdělit tato opatření přímo, podléhalo nepřímé sdělení takových opatření uskutečněné zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie režimu počítání lhůt použitelnému na individuální oznámení, přišly by dotčené osoby o prodloužení lhůty na podání žaloby o čtrnáct dní od zveřejnění aktu upravené v čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, aniž by přitom mohly požívat záruk vyplývajících z přímého sdělení. Za těchto okolností by povinnost nepřímého sdělení omezujících opatření zveřejněním oznámení, jehož účelem je v zásadě přiznat dotčeným osobám další záruky, měla paradoxně za následek, že by se tyto osoby ocitly v méně příznivém postavení, než v jakém by se nacházely při prostém zveřejnění napadených aktů v Úředním věstníku Evropské unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 4. února 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank v. Rada, T‑174/12 a T‑80/13, EU:T:2014:52, body 65 a 66; ze dne 3. července 2014, Zanjani v. Rada, T‑155/13, nezveřejněný, EU:T:2014:605, bod 45, a Sorinet Commercial Trust Bankers v. Rada, T‑157/13, nezveřejněný, EU:T:2014:606, bod 47).
49
Z výše uvedeného plyne, že Rada nemůže platně opírat svou argumentaci o rozsudek ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada (C‑478/11 P až C‑482/11 P, EU:C:2013:258), v němž Soudní dvůr právě vyzdvihl skutečnost, že povinnost individuálního sdělení má zvýšit ochranu jednotlivců. Uvedeného rozsudku se tudíž nelze dovolávat pro to, aby byli tito jednotlivci podrobeni méně příznivému zacházení, než jakého by se jim dostalo v případě prostého zveřejnění aktů obsahujících omezující opatření namířená vůči nim (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank v. Rada, T‑174/12 a T‑80/13, EU:T:2014:52, bod 67).
50
Kromě toho je třeba rovněž konstatovat, že Rada mylně dovozuje argumenty z rozsudku ze dne 9. července 2014, Al-Tabbaa v. Rada (T‑329/12 a T‑74/13, nezveřejněný, EU:T:2014:622), s poukazem zejména na bod 59 uvedeného rozsudku. V tomto bodě se totiž nejprve připomíná, že dotčené akty byly žalobci sděleny jednak dopisem oznámeným jeho zástupcům a jednak zveřejněním oznámení v Úředním věstníku Evropské unie, přičemž k oběma událostem došlo téhož dne. Tribunál měl dále za to, že žaloba proti těmto aktům nebyla opožděná, neboť byla podána před uplynutím nejkratší lhůty pro podání žaloby, a sice lhůty vypočtené od okamžiku oznámení aktu zástupci žalobce. Z toho plyne, že v projednávané věci nebylo nezbytné uvádět výpočet lhůty pro podání žaloby, která počala běžet od zveřejnění oznámení, na něž se použil čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991.
51
Posledně uvedené zjištění není zpochybněno okolností, že uvedený bod 59 rozsudku ze dne 9. července 2014, Al-Tabbaa v. Rada (T‑329/12 a T‑74/13, nezveřejněný, EU:T:2014:622), vysvětluje, že lhůty pro podání žaloby byly v obou případech prodlouženy o jednotnou lhůtu z důvodu vzdálenosti v délce deseti dnů podle čl. 102 odst. 2 jednacího řádu ze dne 2. května 1991. Toto ustanovení se totiž použije bez ohledu na povahu události, která spustí běh lhůty pro podání žaloby, a použitím tohoto ustanovení není vyloučeno použití čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991, jak tvrdí Rada.
52
V projednávané věci zveřejnila Rada oznámení týkající se zařazení jména žalobce na seznam v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 15. dubna 2014. Dvouměsíční lhůta, prodloužená o čtrnáctidenní lhůtu stanovenou v čl. 102 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 a o desetidenní jednotnou lhůtu z důvodu vzdálenosti stanovenou v odstavci 2 téhož článku, tedy uplynula dne 9. července 2014.
53
Vzhledem k tomu, že projednávaná žaloba došla kanceláři Tribunálu dne 30. června 2014, byla podána v zákonné lhůtě, takže námitka nepřípustnosti vznesená Radou musí být zamítnuta.
K věci samé
54
Na podporu žaloby předkládá žalobce čtyři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z porušení práva na obhajobu a práva na účinnou právní ochranu. Druhý žalobní důvod vychází ze zjevně nesprávného posouzení důkazů. Třetí žalobní důvod se dělí na tři části, které vycházejí z nedostatečného odůvodnění, z nerespektování kritérií vytýčených článkem 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 a ze zneužití pravomoci. A konečně čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení práva vlastnit majetek a zásady proporcionality.
55
Tribunál považuje za účelné zkoumat nejprve společně druhý žalobní důvod a druhou část třetího žalobního důvodu, na jejichž podporu žalobce v podstatě uvádí, že omezující opatření namířená proti jeho osobě byla přijata bez dostatečně pevného skutkového základu.
56
Druhý žalobní důvod a druhá část třetího žalobního důvodu totiž nastolují tutéž právní otázku, o níž již Tribunál rozhodl v rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), a v rozsudcích ze dne 28. ledna 2016, Azarov v. Rada (T‑331/14, EU:T:2016:49), Azarov v. Rada (T‑332/14, EU:T:2016:48), Kljujev v. Rada (T‑341/14, EU:T:2016:47), Arbuzov v. Rada (T‑434/14, nezveřejněný, EU:T:2016:46) a Stavickij v. Rada (T‑486/14, nezveřejněný, EU:T:2016:45), které se staly pravomocnými a zakládají překážku věci rozsouzené.
57
V projednávané věci žalobce tvrdí, že nebylo prokázáno, že by byl odpovědný za zneužití veřejných prostředků nebo že by byl s takto odpovědnou osobou spojen, ani nebyl v této souvislosti vyšetřován. Podle žalobce z žádné skutečnosti uvedené ve spise nevyplývají relevantní faktické údaje, o které se Rada opírala. A dále vzhledem k tomu, že podle judikatury právo na obhajobu nevyžaduje sdělení důkazů před přijetím opatření zmrazení majetku, musí být dostatečný charakter důkazů předmětem striktního ověření ze strany unijního soudu.
58
Žalobce poté, co se seznámil s dopisem Nejvyššího státního zastupitelství Ukrajiny zaslaným vysoké představitelce Evropské unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku ze dne 7. března 2014 (dále jen „dopis ze dne 7. března 2014“), v replice tvrdil, že tento dopis byl jediným existujícím důkazem, o který se Rada mohla opírat, když se rozhodla zařadit jeho jméno na seznam, a že uvedený dopis nepředstavuje dostatečně pevný skutkový základ. Kromě toho trestný čin, o němž se zmiňoval dopis ze dne 7. března 2014, a sice zneužití pravomoci, nemůže být oporou pro odůvodnění zařazení žalobcova jména na seznam, neboť podle ukrajinského trestního zákoníku je zneužití prostředků odlišným trestným činem. Rada tak neprokázala existenci konkrétních důkazů či dostatečně pevného skutkového základu, jak vyžaduje judikatura unijních soudů, jenž by odůvodnil zařazení žalobcova jména na seznam. Skutečnost, že dopis ze dne 7. března 2014 na jednom řádku uvádí, že proti žalobci bylo vedeno řízení pro „zneužití pravomoci“, je v tomto směru nedostačující. Rada je totiž podle žalobce povinna prokázat, že byla schopna ověřit, že řízení vedené ukrajinskými orgány bylo závažné.
59
Rada namítá, že důvody pro zařazení žalobcova jména na seznam spočívají na pevném skutkovém základě. Tyto důvody totiž podle ní vycházejí z dopisu ze dne 7. března 2014, v němž se uvádí, že žalobce je vyšetřován z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím veřejných prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí, což podle Rady odpovídá odůvodnění uvedenému v souvislosti s žalobcem v prováděcím rozhodnutí 2014/216 a v prováděcím nařízení č. 381/2014. Rada v tomto ohledu upřesňuje, že nezbytnost předložit konkrétní důkazy nemůže zacházet tak daleko, že je nezbytné ověřit věrohodnost trestných činů, z jejichž spáchání ukrajinské orgány žalobce podezírají. Postačí totiž, aby Rada poskytla důkazy, jež dokládají existenci vyšetřování pro domnělé zneužití ukrajinských státních prostředků, a nemusí předložit důkazy, že žalobce je skutečně vinen, což musí zjistit ukrajinské justiční orgány. V tomto směru je ostatně třeba rozlišovat mezi trestními řízeními (včetně vyšetřování) probíhajícími na Ukrajině, v jejichž rámci se žalobce bude moci hájit podle ukrajinských pravidel trestního řízení, a dočasnými a preventivními opatřeními, kterými se zmrazuje jeho majetek v Unii, pro jejichž přijetí není Rada povinna prokázat, že došlo k trestnému činu, pro nějž je žalobce vyšetřován. Rada se tak podle svých slov může opírat o pouhou existenci probíhajícího vyšetřování, rozhodne-li se uložit omezující opatření.
60
V duplice Rada uvádí, že na rozdíl od tvrzení žalobce vzala v okamžiku přijetí prováděcího rozhodnutí 2014/216 a prováděcího nařízení č. 381/2014 v úvahu tři skutečnosti, a sice specifický kontext situace na Ukrajině, odůvodnění představované dopisem ze dne 7. března 2014 a [důvěrné] (
1
). Rada tedy poskytla dostatečná upřesnění stran skutkového základu uvedených aktů, a nedopustila se tedy nesprávného posouzení.
61
Jak přitom bylo připomenuto v bodě 38 rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), má sice Rada v souvislosti s obecnými kritérii, která je třeba při přijímání omezujících opatření zohlednit, širokou posuzovací pravomoc, avšak účinnost soudní kontroly zaručené v článku 47 Listiny základních práv vyžaduje, aby se unijní soud při přezkumu legality důvodů, o které se opírá rozhodnutí o zařazení jména určité osoby na seznam osob, na něž se vztahují omezující opatření, nebo o ponechání jména takové osoby na tomto seznamu, ujistil o tom, že se toto rozhodnutí, které má ve vztahu k ní charakter individuálního rozhodnutí, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. To znamená ověřit skutečnosti uváděné v odůvodnění, ze kterého uvedené rozhodnutí vychází, tak aby se soudní přezkum neomezoval na abstraktní posouzení pravděpodobnosti uváděných důvodů, ale aby se zaměřil na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň jeden z nich, který sám o sobě postačuje k odůvodnění tohoto rozhodnutí, dostatečně přesně a konkrétně podložené (viz rozsudek ze dne 21. dubna 2015, Anbouba v. Rada, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, body 41 a 45 a citovaná judikatura).
62
Stejně jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806, bod 39), v projednávané věci kritérium vytýčené v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 stanoví, že omezující opatření se přijímají vůči osobám odpovědným za zneužití veřejných prostředků. Z bodu 2 odůvodnění uvedeného rozhodnutí dále vyplývá, že Rada tato opatření přijala „s cílem konsolidovat a podpořit právní stát [...] na Ukrajině“.
63
Jméno žalobce bylo na seznam zařazeno z důvodu, že je „[osobou], jež je na Ukrajině vyšetřována z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím ukrajinských státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí“. Rada tedy vycházela z toho, že v případě žalobce probíhaly přípravné vyšetřovací kroky nebo předběžné vyšetřování, jež (prozatím) nevyústily v podání obžaloby pro jeho údajné zapojení do skutků spočívajících ve zneužití veřejných prostředků.
64
Stejně jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806, bod 41), se Rada na podporu zařazení žalobcova jména na seznam dovolává dopisu Nejvyššího státního zastupitelství Ukrajiny zaslaného vysoké představitelce Evropské unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku, v projednávané věci dopisu ze dne 7. března 2014 (viz bod 58 výše), a dalších důkazů z doby po přijetí prováděcího rozhodnutí 2014/216 a prováděcího nařízení č. 381/2014.
65
V dopise ze dne 7. března 2014 se uvádí, že „[u]krajinské donucovací orgány zahájily řadu trestních řízení na základě trestných činů spáchaných bývalými vysoce postavenými představiteli“. Žalobcovo jméno je uvedeno hned níže s uvedením trestného činu, z jehož spáchání je podezřelý podle ukrajinského trestního zákoníku (v projednávaném případě zneužití pravomoci s těžkými následky). V uvedeném dopise se též uvádí, že „[v]yšetřování výše uvedených trestných činů ověřuje skutečnosti týkající se zneužití vysokých částek veřejných prostředků a jejich následného nezákonného převodu do zahraničí“.
66
Je nesporné, že žalobce byl určen jako osoba „odpovědná za zneužití ukrajinských státních prostředků“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 pouze na tomto jediném základě.
67
Stejně jako ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806, bod 42), je totiž dopis Nejvyššího státního zastupitelství Ukrajiny, v projednávané věci dopis ze dne 7. března 2014, mezi důkazy předloženými Radou v průběhu tohoto řízení jediným, který pochází z doby před přijetím prováděcího rozhodnutí 2014/216 a prováděcího nařízení č. 381/2014.
68
Přitom analogicky s tím, jak Tribunál rozhodl v rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806, body 43 a 44), je třeba mít za to, že uvedený dopis sice pochází od vysoce postaveného justičního orgánu třetí země, nicméně obsahuje jen povšechné a generické tvrzení, že žalobce byl spolu s dalšími bývalými vysoce postavenými představiteli spojován s vyšetřováním, jehož cílem bylo v zásadě ověřit samotnou existenci skutků spočívajících ve zneužití veřejných prostředků. I když dopis ze dne 7. března 2014 poukazuje na trestný čin, z jehož spáchání je žalobce podezřelý podle ukrajinského trestního zákoníku, a sice na zneužití pravomoci podle čl. 364 odst. 2 uvedeného zákoníku, neobsahuje totiž tento dopis žádné upřesnění ke zjištění skutků ověřovaných vyšetřováním vedeným ukrajinskými orgány, natož pak k individuální – byť jen presumované – odpovědnosti žalobce v souvislosti s těmito skutky (v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 28. ledna 2016, Arbuzov v. Rada, T‑434/14, nezveřejněný, EU:T:2016:46, bod 39, a Stavickij v. Rada, T‑486/14, nezveřejněný, EU:T:2016:45, bod 44).
69
Je třeba ještě poukázat na to, že na rozdíl od rozsudku ze dne 27. února 2014, Ezz a další v. Rada (T‑256/11, EU:T:2014:93, body 57 až 61), potvrzeného v řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), jichž se dovolává Rada, tento orgán v projednávané věci nedisponoval informacemi o skutcích či o jednáních, které ukrajinské orgány konkrétně vytýkají žalobci, a dopis ze dne 7. března 2014 nemůže ani tehdy, když je posuzován s ohledem na svůj kontext, představovat dostatečně pevný skutkový základ ve smyslu judikatury citované výše v bodě 61 pro zařazení žalobcova jména na seznam z důvodu, že byl určen „jako osoba odpovědná“ za zneužití veřejných prostředků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada, T‑290/14, EU:T:2015:806, body 46 až 48).
70
Bez ohledu na to, v jakém stadiu se nacházelo řízení, jež mělo být s žalobcem vedeno, nemohla vůči němu Rada přijmout omezující opatření bez znalosti skutků spočívajících ve zneužití veřejných prostředků, které mu byly konkrétně vytýkány ukrajinskými orgány. Pouze při znalosti těchto skutků by totiž byla Rada schopna vůbec určit, zda mohou být kvalifikovány jako zneužití veřejných prostředků a mohou zpochybnit existenci právního státu na Ukrajině, jehož konsolidace a podpora jsou cílem, který je přijetím předmětných omezujících opatření sledován, jak bylo připomenuto v bodě 62 výše (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. ledna 2016, Arbuzov v. Rada, T‑434/14, nezveřejněný, EU:T:2016:46, bod 55, a Stavickij v. Rada, T‑486/14, nezveřejněný, EU:T:2016:45, bod 48).
71
V případě zpochybnění legality je ostatně úkolem příslušného unijního orgánu, aby prokázal, že jsou důvody uplatňované vůči dotyčné osobě podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit důkazy o opaku svědčící o tom, že uvedené důvody podložené nejsou (viz rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada, T‑290/14, EU:T:2015:806, bod 45 a citovaná judikatura).
72
Je tedy třeba dospět k závěru, že v souladu s tím, jak Tribunál rozhodl ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806, bod 50), nesplňuje zařazení žalobcova jména na seznam kritéria určování osob, na něž se vztahují dotčená omezující opatření stanovená prováděcím rozhodnutím 2014/216.
73
Z toho vyplývá, že projednávaná žaloba musí být v souladu s článkem 132 jednacího řádu prohlášena za zjevně opodstatněnou.
74
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty Rady vznesenými v odpověď na otázku Tribunálu (viz bod 24 výše), jimiž chce Rada zpochybnit použití tohoto článku v projednávané věci.
75
Rada zaprvé tvrdí, že Tribunál v rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), rozhodoval o otázce, zda je dopis Nejvyššího státního zastupitelství Ukrajiny dostatečně pevným skutkovým základem pro zařazení jména A. Portnova na seznam z důvodu, že byl určen jako osoba odpovědná za zneužití veřejných prostředků, kdežto v projednávané věci se Rada opírala také o [důvěrné]. Skutkový stav a právní otázka, jež byly předmětem přezkumu ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), a v projednávané věci jsou tudíž rozdílné. Zadruhé Rada připomíná, že vznesla námitku nepřípustnosti a že o ní Tribunál rozhodne spolu s věcí samou.
76
Pokud jde o první námitku, je nutno nejprve uvést, že Tribunál v rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), nezpochybnil věrohodnost či platnost dopisu Nejvyššího státního zastupitelství Ukrajiny, nýbrž skutečnost, že by tento jediný důkazní prostředek mohl představovat dostatečně pevný skutkový základ ve smyslu judikatury citované v bodě 61 výše, aby mohlo být žalobcovo jméno zařazeno na seznam z důvodu, že byl určen jako „osoba odpovědná“ za zneužití veřejných prostředků (viz body 66 až 70 výše).
77
Kromě toho vyplývá z [důvěrné], aniž byla doplněna sebemenší úvaha k povaze a stadiu vyšetřování vedeného proti žalobci nebo ke skutkovým okolnostem odůvodňujícím jeho obvinění. [důvěrné]
78
Obě tyto okolnosti však nejsou způsobilé odlišit právní otázku, o které již Tribunál rozhodl v rozsudku ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806), jakož i v rozsudcích zmíněných výše v bodě 56, od otázky vznesené druhým žalobním důvodem a druhou částí třetího žalobního důvodu v projednávané věci, neboť nemají žádný dopad na právní posouzení podmínek existence dostatečně pevného skutkového základu. Pouze totiž potvrzují platnost dopisu ze dne 7. března 2014 a údajnou účelnost přijetí omezujících opatření vůči žalobci. Uvedený dopis tak zůstává jediným důkazem odůvodňujícím zařazení jmen dotyčných osob na seznam z důvodu, že byly určeny jako „osoby odpovědné“ za zneužití veřejných prostředků, jejž však Tribunál pokládal za nedostatečný pro to, aby bylo možné se domnívat, že Rada unesla důkazní břemeno (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada, T‑290/14, EU:T:2015:806, body 43 až 48, a ze dne 28. ledna 2016, Stavickij v. Rada, T‑486/14, EU:T:2016:45, body 43 až 47).
79
Pokud jde mimoto o skutkový stav, je třeba připomenout, že podle článku 132 jednacího řádu přísluší Tribunálu, aby konstatoval, že byl skutkový stav zjištěn. V tomto směru je nutno podotknout, že na rozdíl od toho, co zřejmě tvrdí Rada, nemusí být zjištěný skutkový stav stejný jako skutkový stav, který byl považován za relevantní ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 26. října 2015, Portnov v. Rada (T‑290/14, EU:T:2015:806). V projednávaném případě přitom nejsou skutkové prvky, o které se Rada opírala při zařazení žalobcova jména na seznam, a sice skutečnost, že podle dopisu ze dne 7. března 2014 byly učiněny přípravné vyšetřovací kroky nebo proběhlo předběžné vyšetřování ze strany ukrajinských orgánů vůči žalobci pro zneužití veřejných prostředků, co do svého obsahu účastníky řízení popírány, a mohou tedy být považovány za zjištěné.
80
Okolnost, že takový dopis, jako je dopis ze dne 7. března 2014, který odkazuje na tyto přípravné vyšetřovací kroky nebo na předběžné vyšetřování, nemůže být sám o sobě považován za dostatečný pro prokázání důvodů pro zařazení žalobcova jména na seznam, naproti tomu představuje ústřední prvek právního posouzení způsobu, jakým se Rada vypořádala se svým důkazním břemenem (viz bod 78 výše), což nemůže zpochybnit skutkové okolnosti popsané v uvedeném dopise.
81
Pokud jde o druhou námitku, je třeba poukázat na to, že podle judikatury možnost odmítnout žalobu jako nepřípustnou usnesením s odůvodněním, a tedy bez konání jednání, není vyloučena skutečností, že Tribunál předtím přijal usnesení o tom, že o námitce vznesené na základě článku 114 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 bude rozhodnuto spolu s věcí samou (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. února 2008, Tokai Europe v. Komise, C‑262/07 P, nezveřejněné, EU:C:2008:95, body 26 až 28). Takový závěr je přitom třeba učinit i stran možnosti zamítnout námitku nepřípustnosti, pokud Tribunál zamýšlí prohlásit jako v projednávaném případě žalobu za zjevně opodstatněnou ve smyslu článku 132 jednacího řádu, který výslovně stanoví, že Tribunál může rozhodnout již po ukončení písemné části řízení.
82
Vzhledem ke všem předchozím úvahám je tedy třeba vyhovět žalobě, která je zjevně opodstatněná ve smyslu článku 132 jednacího řádu, v části, v níž míří na zrušení prováděcího rozhodnutí 2014/216 v rozsahu, v němž se týká žalobce.
83
Z týchž důvodů musí být zrušeno prováděcí nařízení č. 381/2014 v rozsahu, v němž se týká žalobce.
K časovým účinkům částečného zrušení rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/216
84
Pro případ, že bude rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/216, v rozsahu, v němž se týká žalobce, Tribunálem zrušeno, považuje Rada za nezbytné, aby účinky tohoto rozhodnutí vůči žalobci zůstaly v souladu s čl. 264 druhým pododstavcem SFEU zachovány až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014, ve znění prováděcího nařízení č. 381/2014, a to v zájmu zajištění právní jistoty, jakož i soudržnosti a jednoty právního řádu.
85
Žalobce s touto argumentací nesouhlasí.
86
Je třeba připomenout, že rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/216, bylo změněno rozhodnutím 2015/364, jímž byl seznam s účinností od 7. března 2015 nahrazen a jímž byla platnost omezujících opatření týkajících se žalobce prodloužena do 6. března 2016. V důsledku těchto změn bylo žalobcovo jméno na seznamu ponecháno s novým odůvodněním jeho zařazení (viz body 16 a 17 výše).
87
K dnešnímu dni se tedy na žalobce vztahuje nové omezující opatření. Z toho vyplývá, že zrušením rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/216, v rozsahu, v němž se týká žalobce, nedojde k odstranění žalobcova jména ze seznamu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 2016, Azarov v. Rada, T‑331/14, EU:T:2016:49, bod 71).
88
Účinky rozhodnutí 2014/119, ve znění prováděcího rozhodnutí 2014/216, v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce, proto není nutné zachovávat.
K nákladům řízení
89
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a Rada neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý senát)
rozhodl takto:
1)
Prováděcí rozhodnutí Rady 2014/216/SZBP ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí rozhodnutí 2014/119/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině, a prováděcí nařízení Rady (EU) č. 381/2014 ze dne 14. dubna 2014, kterým se provádí nařízení Rady (EU) č. 208/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině, se zrušují v rozsahu, v němž se týkají Oleksandra Klymenka.
2)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené O. Klymenkem.
V Lucemburku dne 10. června 2016.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
G. Berardis
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
1
) – Skryté důvěrné údaje.