62012CC0398
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Е. SHARPSTON
представено на 6 февруари 2014 година (
1
)
Дело C‑398/12
Procura della Repubblica
срещу
M
(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale di Fermo (Италия)
„Член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (КПСШ) — Принцип ne bis in idem — Определение „non-lieu“ („непроизнасяне по същество“) в досъдебно производство, което е пречка за по-нататъшно преследване на същото лице за същото деяние — Поява на нови факти и/или доказателства относно определението — Наказателно преследване в друга държава членка за престъпление, произтичащо от същите факти“
1.
След задълбочено наказателно разследване съдебните власти на държава членка (Белгия) отказват да удовлетворят искане за предаване на съд на обвиняем и вместо това приемат определение „non-lieu“ (приблизително съответстващо на „no case to answer“ [„непроизнасяне по същество“]) (
2
). Такова определение надлежно прекратява (потенциално) наказателно преследване пред съд, но е възможно по националното право да бъде отменено с оглед на нови факти и/или доказателства, уличаващи съответното лице. С преюдициалното си запитване Tribunale di Fermo (Районен съд, Фермо) (Италия) иска да се установи дали съгласно член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (КПСШ) (
3
) принципът ne bis in idem преклудира възможността лице да бъде наказателно преследвано за престъпление, произтичащо от същите факти, в наказателни юрисдикции на друга държава членка.
Правна уредба
Законодателство на ЕС
2.
Член 3, параграф 2 ДЕС предвижда:
„Съюзът предоставя на своите граждани пространство на свобода, сигурност и правосъдие без вътрешни граници, в което е гарантирано свободното движение на хора в съчетание с подходящи мерки по отношение на контрола на външните граници, убежището, имиграцията, както и предотвратяването и борбата с престъпността“.
3.
Член 67, параграф 1 ДФЕС посочва:
„Съюзът представлява пространство на свобода, сигурност и правосъдие, в което се зачитат основните права и различните правни системи и традиции на държавите членки“.
4.
Съгласно второто съображение от Протокол № 19 към ДФЕС (
4
) договарящите се страни имат за цел да запазят достиженията на Шенген и да „доразвият тези достижения, за да допринесат за постигане на целта да се осигури на гражданите на Съюза пространство на свобода, сигурност и правосъдие без вътрешни граници“.
5.
Съгласно член 2 от този протокол достиженията на правото от Шенген, които включват КПСШ (
5
), се прилагат спрямо посочените в член 1 от Протокола държави членки. Те включват Кралство Белгия и Италианската република.
6.
Глава 3 от дял III от КПСШ („Полиция и сигурност“) е озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“ и включва членове 54—58.
7.
Член 54 гласи:
„Лице, което e [с]ъдено в една договаряща страна [и наказателното производство срещу него окончателно е приключило], не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че[,] когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.
8.
Член 57 установява правила, които да гарантират, че компетентните органи на договарящите страни си сътрудничат, за да обменят информация за привеждане в действие на принципа ne bis in idem.
9.
Член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) посочва:
„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.
10.
В разясненията относно Хартата на основните права (
6
) се посочва по отношение на член 50, че „правилото non bis in idem се прилага не само в рамките на юрисдикцията на една държава, но и между юрисдикциите на няколко държави членки. Това съответства на достиженията на правото на Съюза; вж. членове 54—58 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген […]. Що се отнася до ситуациите, посочени в член 4 от Протокол № 7 [към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи („ЕКПЧ“)], а именно прилагането на принципа на територията на една и съща държава членка, гарантираното право има същото съдържание и обхват, както съответстващото прав[о] от ЕКПЧ“.
Европейска конвенция за защита на правата на човека и основните свободи
11.
Член 4 от Протокол № 7 към ЕКПЧ предвижда:
„1.   Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или окончателно осъден съгласно закона и наказателната процедура на тази държава.
2.   Разпоредбите на предходната точка не представляват пречка за възобновяването на процеса съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава, ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства или за съществен порок на предидущия процес, които са повлияли на неговия изход“.
12.
Обяснителният доклад (
7
) към Протокол № 7 посочва във връзка с член 4:
„29.   Установеният в тази разпоредба принцип се прилага само след като лицето е било оправдано или окончателно осъдено съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава. Това означава, че трябва да е налице окончателно съдебно решение, както е определено по-горе в точка 22[ (
8
)].
30.   Процесът обаче може да бъде възобновен съгласно закона на съответната държава, ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства или се установи съществен порок на процеса, които са повлияли на неговия изход или в полза на лицето или в негова вреда.
31.   Изразът „нови факти или новооткрити обстоятелства“ включва нови доказателства, свързани с вече съществуващи факти. Освен това този член не изключва възобновяване на процеса в полза на осъденото лице, нито каквото и да е друго изменяне на съдебното решение в полза на осъденото лице“.
13.
Съгласно определението, съдържащо се в Обяснителния доклад към Европейската конвенция за международно признаване на присъди (
9
), решението е окончателно, „ако, според приетия израз, е влязло в сила. Такъв е случаят, когато то е неотменимо, тоест когато срещу него не могат да се упражнят редовните способи за защита или когато страните са изчерпали тези способи за защита или са допуснали срокът да изтече без да ги упражнят“.
Национална правна уредба
Белгийска правна уредба
14.
Член 128 от белгийския Code d’instruction criminelle (Наказателно-процесуален кодекс, наричан по-нататък „CIC“) предвижда, че когато е направено искане за предаване на съд на обвиняем, „ако съставът за предварително разглеждане на обвинението намира, че деянието не съставлява престъпление, правонарушение или простъпка, или че няма уличаващи обвиняемия факти и/или доказателства, той обявява, че производството не трябва да бъде продължавано“.
Този акт е известен като определение „non-lieu“.
15.
Член 246 от CIC гласи:
„Когато отделението по повдигане на обвинение реши, че няма основание за внасяне на делото в съда, обвиняемият не може да бъде съден след това за същите деяния, освен при откриване на нови факти и/или доказателства“.
16.
Член 247 от CIC предвижда:
„Свидетелските показания, документите и протоколите, които не са могли да бъдат представени за разглеждане от отделението по повдигане на обвинение, но или могат да допълнят доказателствата, които според това отделение са недостатъчни, или да представят фактите по нов начин, който допринася за установяване на истината, се считат за нови факти и/или доказателства“.
17.
Белгийският Cour de cassation (Касационен съд) е постановил (
10
), че членове 246 и 247 от CIC се прилагат не само за определенията на отделението по повдигане на обвинение за прекратяване на наказателното производство, но и за всички случаи, в които съдебните органи с правомощия в досъдебното производство, включително посоченият в член 128 CIC състав за предварително разглеждане на обвинението, са постановили акт за прекратяване на разследването.
18.
Ако бъдат открити нови факти и/или доказателства, член 248 от CIC изисква от съответния разследващ полицай или съдия-следовател да изпратят копия от документите и материалите относно фактите и доказателствата на апелативния прокурор, който може да поиска от председателя на отделението по повдигане на обвинение да определи съдията, пред когото ще се проведе ново разследване по искане на прокуратурата. (
11
)
Италианска правна уредба
19.
Член 604 от Наказателния кодекс предвижда, че проявите на сексуално насилие, извършени от италиански граждани, могат да бъдат преследвани в Италия дори ако са били извършени в чужбина.
Факти, производство и преюдициални въпроси
20.
M, италиански гражданин, пребиваващ в Белгия, е разследван в Белгия във връзка с твърдения за множество прояви на сексуално насилие или във всеки случай за разврат, след поредица сигнали, подадени в началото на 2004 г. от неговата снаха Q. Твърди се, че между май 2001 г. и февруари 2004 г. M е извършил тези деяния в Белгия във вреда на внучката си N, малолетна (родена на 29 април 1999 г.)
21.
Белгийската полиция извършва обстойно разследване, по време на което събира обемна документация, разпитва голям брой лица, включително N, и получава много заключения на вещи лица. Въпросите, обхванати от заключенията на вещите лица, включват: дали малолетната N носи физически и/или психологически следи от твърдяното насилие, дали показанията на подалото жалба лице Q могат да се приемат за достоверни и дали M има разстройство на личността в сексуално отношение.
22.
След това разследване, на 15 декември 2008 г. съставът за предварително разглеждане на обвинението на Tribunal de première instance de Mons (Първоинстанционен съд, Монс) приема определение „non-lieu“, с което прекратява наказателното производство, вместо да изпрати делото на компетентния да го разгледа по същество съд. Основание за това е обстоятелството, че няма достатъчно факти и/или доказателства в подкрепа на обвиненията, повдигнати срещу M.
23.
На 21 април 2009 г. отделението по повдигане на обвинение на Cour d’appel de Mons (Апелативен съд, Монс) потвърждава определението „non-lieu“. Неговото решение на свой ред е потвърдено от Cour de cassation с акт от 2 декември 2009 г. Този акт окончателно прекратява производството в Белгия, освен единствено при откриване на нови факти и/или доказателства (както е предвидено в членове 246 и 247 от CIC).
24.
Междувременно след сигнал, подаден от Q в италианската полиция на 23 ноември 2006 г., срещу M е образувано наказателно производство в Италия в Tribunale di Fermo за същите факти, въз основа на които е образувано разследването в Белгия. Следва обстойно разследване, което по същество обхваща същото основание като разследването, извършвано по същото време в Белгия. На 19 декември 2008 г. (тоест четири дни след като съставът за предварително разглеждане на обвинението на Tribunal de première instance de Mons приема своето определение „non-lieu“) съдия-следователят от Tribunale di Fermo разпорежда предаването на M на съд пред колегиален състав от този съд.
25.
В съдебното заседание на 9 декември 2009 г. пред Tribunale di Fermo M изтъква, че има право да се позове на принципа ne bis in idem предвид съдебното решение, прието седмица по-рано (на 2 декември 2009 г.) от белгийския Cour de cassation, с което приключва паралелното производство в Белгия.
26.
При тези обстоятелства Tribunale di Fermo (Италия) спира производството и отправя следния въпрос:
„Влязлото в сила определение „non-lieu“ за прекратяване на наказателното производство, което е постановено от държава — членка на Европейския съюз, страна по Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (КПСШ), след обстойно разследване в рамките на производство, като преследването може да бъде възобновено при наличието на нови доказателства, пречка ли е да се образува или проведе производство за същите деяния и спрямо същото лице в друга договаряща държава?“.
27.
Писмени становища представят Q, австрийското, белгийското, германското, италианското, нидерландското, полското и швейцарското правителство, както и Комисията. В проведеното на 12 септември 2013 г. съдебно заседание се явяват представители на Q, на германското, нидерландското и полското правителство, както и на Комисията и излагат устни становища.
Анализ
28.
Отговорът на въпроса на запитващия съд зависи от тълкуването на израза „наказателното производство окончателно е приключило“ в член 54 КПСШ. Дали с определението „non-lieu“, както в белгийското производство, окончателно е приключило наказателното производство срещу лицето, така че да се прилага предвиденият в член 54 принцип ne bis in idem?
29.
Съществуващата практика на Съда по член 54 КПСШ и принципа ne bis in idem (
12
) относно решенията, с които се приключва наказателното производство, приети както преди, така и след съдебния процес, не предлага недвусмислен отговор на този въпрос.
30.
Когато решението е прието след съдебен процес, съдебната практика предвижда, че принципът ne bis in idem се прилага, когато подсъдимият е оправдан или е признат за виновен. Това важи за осъдителната присъда, постановена в задочен процес (въпреки задължението съгласно националното право да се възбуди ново производство, ако впоследствие лицето бъде задържано под стража) (
13
), и за оправдателната присъда поради липса на доказателства след напълно завършен съдебен процес (
14
). В последното дело Съдът изрично отказва да реши общия въпрос дали спрямо оправдателна присъда, която не се е основала на решаване на делото по същество, може да се приложи член 54 КПСШ. Той единствено потвърждава, че оправдателната присъда поради липса на доказателства „се основава на такова решаване“ и следователно спрямо нея се прилага принципа ne bis in idem в член 54 КПСШ (
15
).
31.
Когато решението е прието преди приключване на съдебния процес, Съдът също така приема либерален подход. Принципът ne bis in idem се прилага когато прокурорът преустановява — без намесата на съда — производството срещу наказателно преследваните лица, които са се съгласили да платят глоби във връзка с поведението си (
16
). В това решение Съдът определя, че целта на член 54 КПСШ е: „да гарантира, че никой няма да бъде преследван въз основа на едни и същи факти в няколко държави членки по силата на това, че се е възползвал от правото си на свободно придвижване“, и по-нататък установява, че за пълното постигане на тази цел член 54 трябва да се прилага по отношение на „решения, които окончателно преустановяват преследването в дадена държава членка, дори и в случаите, когато такива решения се приемат без намесата на съд и нямат формата на съдебно решение“ (
17
).
32.
Принципът ne bis in idem се прилага и когато преследването в „първата“ държава членка е прекратено поради изтекла давност (
18
), въпреки че правната уредба на давностните срокове в договарящите държави не е хармонизирана, в резултат на което преследването във „втората“ държава членка може да не е погасено по давност. (Становището на Комисията по настоящото дело — че само приемането на решение след съдебен процес, в който подсъдимият е оправдан поради липса на доказателства, следва да води до прилагане на член 54 КПСШ — ми изглежда обречено на неуспех в светлината на това съдебно решение) (
19
). Съдът подчертава в Решение по дело Gasparini, че принципът ne bis in idem непременно предполага, че договарящите държави си имат взаимно доверие относно техните наказателноправни съдебни системи и че следователно всяка признава действащото наказателно право в другите договарящи държави дори когато резултатът би бил различен, ако бе приложено собственото национално право (
20
).
33.
Обратно, в Решение по дело Miraglia (
21
) наказателното производство в Нидерландия е спряно поради наличието на производство в Италия срещу същото наказателно преследвано лице и за същите деяния. Решението, с което се разпорежда спирането, препятства всякакво преследване в Нидерландия за същите наказуеми деяния и всякакво съдебно сътрудничество с чуждестранни органи, освен ако бъдат представени нови доказателства (
22
). Съдът постановява, че такова съдебно решение, до което се е стигнало без каквото и да било решаване на делото по същество, не представлява решение за окончателно приключване на наказателното производство по отношение на това лице по смисъла на член 54 КПСШ, така че да препятства продължаването на наказателното преследване в Италия (
23
). Ако бе постановено, че нидерландското решение (прието именно защото е имало висящо производство в Италия) е достатъчно, за да доведе до прилагане на принципа ne bis in idem, това „би могло да затрудни, дори да направи невъзможно действителното наказване в съответната държава членка на неправомерното поведение, в което се упреква наказателно преследваното лице“ (
24
). Така Съдът подчертава значението на осигуряването на свободното движение на хора в съчетание с поддържането на подходящи мерки по отношение на предотвратяването на и борбата с престъпността (
25
) (което, както е посочено в член 3, параграф 2 ДЕС, е целта на разпоредбите в дял V за създаване на пространство на свобода, сигурност и правосъдие).
34.
В дело Turanský (
26
) е прието решение, с което се разпорежда спиране на наказателното производство преди повдигането на обвинение срещу уличеното лице. Според националното право това решение не преустановява образуването на ново наказателно производство за същото деяние. Съдът приема, че с решението за спиране не е „приключило окончателно“ наказателното производство, така че да доведе до прилагането на принципа ne bis in idem (
27
) . В това съдебно решение Съдът установява „критерия по делото Turanský“ за това дали за лицето „наказателното производство окончателно е приключило“. Решението „трябва да слага край на наказателното преследване и да прекратява окончателно наказателното производство“ (
28
) и „следва в самото начало да се провери дали според националното право на договарящата държава, чиито органи са взели разглежданото решение, същото е окончателно и задължително, и да се постигне увереност, че в тази държава то е основание за получаване на предоставената от принципа ne bis in idem защита“ (
29
). Този критерий е утвърден и приложен в Решение по дело Mantello (дело относно европейската заповед за арест) (
30
).
35.
В този смисъл в най-общ план подходът на Съда ми се струва не по-различен от този на Европейския съд по правата на човека във връзка с член 4, параграф 1 от Протокол № 7 към ЕКПЧ. Гаранцията по този член „става релевантна […], когато предходното оправдаване или осъждане вече е влязло в сила“ (
31
). Както се изяснява допълнително в обяснителния доклад относно този протокол, „такъв е случаят, когато [решението] е неотменимо, тоест когато срещу него не могат да се упражнят редовните способи за защита или когато страните са изчерпали тези способи за защита или са допуснали срокът да изтече, без да ги упражнят“ (
32
).
36.
Формулировката на принципа ne bis in idem в член 50 от Хартата отразява формулировката, съдържаща се в член 4 от Протокол № 7. В разясненията относно Хартата се посочва, че член 50 се прилага „не само в рамките на юрисдикцията на една държава, но и между юрисдикциите на няколко държави членки“, като се добавя, че „[щ]о се отнася до ситуациите, посочени в член 4 от Протокол № 7, а именно прилагането на принципа на територията на една и съща държава членка, гарантираното право има същото съдържание и обхват, както съответстващото прав[о] от ЕКПЧ“.
Дали с определението
„non-lieu
“ окончателно е приключило наказателното производство срещу M в Белгия?
37.
Обикновено съдилищата на държавата членка, пред която е направено възражение ne bis in idem (в настоящия случай Италия), трябва да решат този въпрос въз основа на информацията и сътрудничеството, предоставени в съответствие с член 57 КПСШ от държавата членка, в която е било прието решението, на което се основава прилагането на този принцип (в случая Белгия) (
33
). Критерият, който трябва да се приложи, е установеният от Съда на ЕС в Решение по дело Turanský (
34
). Както в настоящия случай, националният съд може, ако е необходимо, да се обърне за допълнителна помощ към Съда на ЕС, като отправи преюдициално запитване.
38.
От акта за преюдициално запитване следва, че съгласно белгийското право решението от 2 декември 2009 г. на Cour de cassation има преклудиращо действие относно по-нататъшното преследване на лицето за същите деяния. Наказателното преследване не е било „спряно“ неформално; то е било официално прекратено. Вярно е, че е възможно възобновяване на производството след постановяване на определение „non-lieu“, когато се открият нови факти и/или доказателства; но тази възможност е ограничена. Новите материали относно фактите и/или доказателствата трябва или да могат да допълнят доказателствата, които според отделението по повдигане на обвинение (или, както е в случая, състава за предварително разглеждане на обвинението) са недостатъчни, или да представят фактите по нов начин, който допринася за установяване на истината (член 247 CIC). Производството може да бъде възобновено само по искане на прокурора, който има право на преценка дали да направи такова искане (член 248 CIC) (
35
). Доколкото успях да установя, гражданската страна не може да накара прокурора да поиска възобновяване на наказателното производство или да възбуди наказателно преследване от частен характер на основание на фактите и/или доказателствата, разгледани при приемането на определението „non-lieu“. В настоящото дело редовното производство за обжалване във връзка с това определение е било проведено и се е изчерпало с решението на Cour de cassation. По този начин определението на състава за предварително разглеждане на обвинението на Tribunal de première instance на Монс е влязло в сила и предлага на M защита срещу наказателно преследване в Белгия. Следователно критерият Turanský е изпълнен.
39.
Белгийското правителство обаче счита (в своето писмено становище — то не присъства в съдебното заседание), че такова определение не е окончателно, тъй като съществува възможност за възобновяване на производство в светлината на нови факти и/или доказателства, и че следователно принципът ne bis in idem по член 54 КПСШ не се прилага. Според мен има две нишки на разсъждение, които могат да подкрепят такова становище. Първата е, че е било само злощастно стечение на обстоятелствата във времето, че италианският съдебен процес е започнал едва седмица след решението на белгийския Cour de cassation, и че когато (както в случая) деянията, в които се упреква лицето, срещу което се води наказателно производство, са сериозни и неприятни, то „би следвало“, ако е възможно, да бъде предадено на съд. Според втората нишка на разсъждение принципът ne bis in idem не може да се приложи във „втората“ държава членка, докато съществува някаква възможност, макар и незначителна или слабо вероятна, наказателното производство в „първата“ държава членка да бъде възобновено или започнато отначало. Ще разгледам последователно всеки от тези аспекти.
Времевият аспект?
40.
Един от най-поразителните аспекти на настоящото преюдициално запитване е хронологията на събитията. Двете обстойни наказателни разследвания в Белгия и Италия протичат паралелно. Съдилищата в двете държави членки тогава участват в следната последователност: а) определение „non-lieu“ на състава за предварително разглеждане на обвинението на Tribunal de première instance, Монс, Белгия (15 декември 2008 г.); б) предаване на М на съд от съдия-следователя от Tribunale di Fermo, Италия (19 декември 2008 г.); в) потвърждаване на определението „non-lieu“ от отделението по повдигане на обвинение на Cour d’appel de Mons, Белгия (21 април 2009 г.); г) потвърждаване на решението на Cour d’appel de Mons от Cour de cassation, Белгия (2 декември 2009 г.); и накрая д) съдебно заседание на колегиалния състав на Tribunale di Fermo, Италия (9 декември 2009 г.).
41.
Вероятно би било от полза да се разгледат различните моменти във времето в рамките на тази последователност, за да се установи дали наказателно преследваното лице M може да се позове на принципа ne bis in idem по член 54 КПСШ, и ако е така, на какъв етап и защо то трябва да може да направи това.
42.
Към момента, когато съдия-следователят от Tribunale di Fermo предава М на съд (19 декември 2008 г.), съставът за предварително разглеждане на обвинението на Tribunal de première instance de Mons тъкмо е приел своето определение „non-lieu“ (15 декември 2008 г.). Това определение обаче не е станало „окончателно“ съгласно белгийското право. То е можело да бъде (и действително е било) обжалвано. Поради това към онзи момент M не е можел да се позове на принципа ne bis in idem, за да спре производството в Италия.
43.
Ако съдебният процес на M в Италия бе приключил и присъдата беше приета преди 21 април 2009 г. (решение на Cour d’appel, Монс) или дори преди 2 декември 2009 г. (решение на белгийския Cour de cassation), анализът би бил същият. Макар че във всеки случай би имало предходно решение във връзка със същото лице и същите деяния в друга държава членка, това решение още нямаше да е станало „окончателно“ съгласно националното право.
44.
Положението обаче се променя на 2 декември 2009 г. От този момент нататък, ако M беше в Белгия, той би се ползвал от защитата срещу преследване, която му предоставя окончателното решение на Cour de cassation, потвърждаващо определението „non lieu“. Вярно е, че ако бъдат открити нови факти и/или доказателства, член 248 CIC изисква от съответния разследващ полицай или съдия-следовател да изпрати копия от документите и доказателствата на апелативния прокурор. Това действие е задължително. След това апелативният прокурор изглежда има право на преценка (
36
). Той „може“ (вероятно, ако прецени, че новите материали относно фактите и/или доказателствата ще направят необходимата промяна) да поиска от председателя на отделението по повдигане на обвинение да определи съдията, пред когото ще се проведе ново разследване. Ако счита, че новите факти и/или доказателства не внасят промяна или са недостатъчни, той вероятно няма да предприеме това действие. Без откриването на такива нови материали и осъществяването на тази процедура обаче M би бил защитен от наказателно преследване (
37
).
45.
Лицата не следва да губят защитата, която имат съгласно националното наказателно право, когато упражняват своите права на свободно движение. По тази причина решението на белгийския Cour de cassation от 2 декември 2009 г. трябва да има преклудиращо действие относно възможността да се води процес срещу М в Италия след тази дата.
46.
За пълнота на изложението ще разгледам четири допълнителни въпроса.
47.
На първо място, считам, че датата, която има значение, е датата, на която е приет съдебен акт от съд, а не (по-късната) дата, на която с този акт се запознава прокурор или съд в друга държава членка. Този подход е продиктуван от изискването за правна сигурност. Датата на решението е сигурна. Датата на връчването е несигурна и може да се повлияе от външни фактори.
48.
На второ място, предаденото на съд лице е „привлечено към наказателна отговорност“ до момента на постановяване на решението за определяне на изхода от неговия процес. Възможно е да изтече период от време (да се надяваме обикновено не така дълъг като в настоящото дело) между датата, на която лицето е предадено на съд, и датата, на която започва съдебният процес срещу него; и самият съдебен процес може да отнеме известно време, докато приключи. Принципът ne bis in idem има за цел да предотврати двойното наказване. Оттук според мен следва, че принципът ne bis in idem продължава да се прилага както когато лицето бива предадено на съд, така и в деня, когато срещу него започва съдебният процес. По-точно на този принцип може да се направи позоваване до решаването на изхода на съдебния процес.
49.
На трето място, щом лицето е било съдено и осъдено във „втора“ държава членка, обстоятелството, че решението срещу същото лице, за същите деяния в „първата“ държава членка, впоследствие става окончателно, е без значение. Това е така, тъй като, когато то е било съдено във втората държава членка, (все още) не е имало окончателно решение в първата държава членка. Разбира се, решението на втората държава членка може да се обжалва съгласно националното право на което и да е основание за обжалване, признато от наказателното право на тази държава членка. Не би могло обаче да се направи позоваване на член 54 КПСШ.
50.
На четвърто място, необходимо е да се даде някакъв отговор на въпроса „какво става обаче с пропиляването на полицейско време и на публични разходи за подробно разследване във втората държава членка, ако принципът ne bis in idem се прилага при такива обстоятелства и наказателното преследване на лице, което вече е предадено на съд, не може да продължи?“.
51.
Очевидно има основен въпрос, заслужаващ сериозна преценка, относно „надпреварата към наказателно преследване“ и възможните спорове за компетентност по наказателни дела. Понастоящем няма съгласувани на равнището на ЕС норми за разпределянето на компетентността по наказателни дела (
38
). Прилагането на принципа ne bis in idem разрешава проблема по ограничен, понякога произволен начин (
39
). То не е достатъчен заместител на действия, насочени към разрешаване на подобни спорове според съгласуван набор от критерии.
52.
В момента съществуват някои разпоредби в правото на ЕС за обмена на информация между разследващите органи в различните държави членки (
40
). Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета (
41
), което бе публикувано и влезе в сила на 15 декември 2009 г. (и така тъкмо следва италианското производство по главното дело), изисква от компетентния орган в дадена държава членка да установи контакт с компетентния орган на друга държава членка, ако има основателни причини да счита, че там се провежда паралелно наказателно производство, с оглед започване на преки консултации. Тези консултации трябва да са насочени към избягване на неблагоприятните последици, произтичащи от такива паралелни производства, и могат, ако е подходящо, да доведат до съсредоточаване на наказателното производство в една държава членка.
53.
Това в някаква степен засяга въпросите, които стоят в основата на настоящото дело (и поставени по-рано в делото Miraglia). Рамково решение 2009/948/ПВР на Съвета обаче не хармонизира националното законодателство и практика в тази област на правото. По-специално то не задължава държавите членки да се въздържат от или да упражняват компетентност (
42
). Освен ако и докато законодателят не се занимае по-подробно с въпроса за паралелните производства, ще трябва да се използва принципът ne bis in idem в член 54 КПСШ, за да се запълни празнината.
„Ако производството би могло (евентуално) да бъде възобновено, принципът ne bis in idem не се прилага
“
54.
Нито член 54 КПСШ, нито член 50 от Хартата се занимават изрично с въпроса какво следва да се случи с принципа ne bis in idem, ако се появят нови факти и/или доказателства. Разясненията относно член 50 от Хартата услужливо посочват, че когато уредено в Хартата право се прилага само в контекста на една държава членка, „гарантираното право има същото съдържание и обхват, както съответстващото прав[о] от ЕКПЧ“.
55.
Затова преминавам към разглеждане на ЕКПЧ: член 4, параграф 2 от Протокол № 7 към ЕКПЧ предвижда, че разпоредбите на член 4, параграф 1 (за закрила на забраната за повторно съдебно преследване и наказване за едно и също престъпление) не представляват пречка за възобновяването на процеса, „ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства“. Обяснителният доклад към Протокол № 7 изяснява (
43
), че изразът „нови факти или новооткрити обстоятелства“ включва „нови доказателства, свързани с вече съществуващи факти“. В този смисъл уредената в белгийското право възможност по изключение да се възобнови наказателното производство след определение „non-lieu“, възпроизвежда точно предвиденото в член 4, параграф 2 от Протокол № 7.
56.
Според моето тълкуване на Протокол № 7 към ЕКПЧ член 4, параграф 1 установява закрилата ne bis in idem. След това, член 4, параграф 2 съдържа изключение, което позволява процесът да бъде възобновен (съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава), въпреки че иначе принципът ne bis in idem щеше да се прилага. Това не означава (и бих казала, със сигурност не може разумно да се тълкува така), че докато е налице теоретична възможност за откриването на „нови доказателства, свързани с вече съществуващи факти“, принципът ne bis in idem не се прилага. Теоретично винаги може да се появят нови факти и/или доказателства в допълнение към наличните преди това. Следователно защитаваното от Белгия тълкуване би лишило от съдържание принципа ne bis in idem. Въпреки определението „non-lieu“, което е било потвърдено от най-висшия съд и е влязло в сила, наказателно преследваното лице би било лишено от същинската защита, която му се признава съгласно националното право. Ако бе започнал втори процес в Белгия (а не в Италия) без нови факти и/или доказателства, е очевидно, че той щеше да е недопустим по силата на това определение.
57.
Ще бъде ли различен изводът, когато второто производство е във „втора“ различна държава членка?
58.
Не мисля така. Целта на член 54 КПСШ е именно да попречи лицето, което упражнява права на свободно движение, да загуби закрилата ne bis in idem, от която иначе би се ползвало. Ясно е, че задействането на принципа ne bis in idem с определение в една държава членка (в случая Белгия) може да доведе до прекратяване на наказателното преследване в друга държава членка (в случая Италия) дори когато съдилищата на втората държава членка са направили различен извод въз основа на едни и същи по същество факти и/или доказателства. Възможността за различен изход обаче е следствие от факта, че принципът ne bis in idem действа въпреки липсата на хармонизация, тъй като се основава на високо равнище на взаимно доверие (
44
).
59.
В по-широк план обаче е ясно, че принципът ne bis in idem не пречи за възобновяването на производството, ако се появят нови факти и/или доказателства (
45
). Ако в настоящото дело италианските разследващи органи предоставят на разположение на своите белгийски колеги това, с което разполагат, последните ще могат да преценят тези факти и/или доказателства и да решат дали да опитат да възобновят белгийското производство съгласно членове 246, 247 и 248 от CIC. При все това подчертавам, че (според мен) по-нататъшното производство срещу наказателно преследвано лице, което се ползва от влязло в сила определение „non-lieu“, трябва да бъде започнато в държавата членка, в която това определение е било постановено (тоест в първата държава членка). Съдилищата във втората държава членка не могат да шунтират процеса (и процесуалните гаранции, които националното право на първата държава членка предоставя на наказателно преследваното лице), като решат да използват това, което може (или не) да представлява „нови“ факти и/или доказателства срещу посоченото лице.
Заключение
60.
Предвид гореизложеното предлагам на Съда да отговори на въпросите, отправени от Tribunale di Fermo (Италия), по следния начин:
Член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген трябва да се тълкува в смисъл, че влязлото в сила определение „non-lieu“ за прекратяване на наказателното производство, постановено след задълбочено разследване, което представлява пречка за по-нататъшно преследване на същото лице за същото деяние, но което съгласно националното право може да бъде отменено при появата на нови факти и/или доказателства, е определение, с което окончателно приключва наказателното производство срещу посоченото лице, и води до прилагане на предвидения в този член принцип ne bis in idem.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	„No case to answer“ в английската правна система не е точен еквивалент, доколкото това е твърдение на защитата пред съда, основано на представените доказателства, което съдът може да приеме или не. При „non lieu“ съдебните органи са тези, които служебно решават, че делото срещу обвиняемия не следва да продължава.
(
3
)	Конвенция за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183).
(
4
)	Протокол (№ 19) относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз (ОВ C 326, 2012 г., стр. 290).
(
5
)	Приложението към Протокола към Договора от Амстердам за включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Европейския съюз (ОВ C 340, 1997 г., стр 93) изброява тези актове, които са част от достиженията на правото от Шенген. В параграф 2 те включват КПСШ.
(
6
)	ОВ C 303, 2007 г., стр. 31.
(
7
)	ETS № 117.
(
8
)	Точка 22 препраща към определението, съдържащо се в Обяснителния доклад към Европейската конвенция за международното признаване на присъди (вж. точка 13 по-долу).
(
9
)	ETS № 070.
(
10
)	Cass. 7 септември 1982 г., Pas. 1983, I, 27‑30.
(
11
)	Френският текст на релевантните членове от CIC по-скоро посочва предимно „[nouvelles] charges“, което разбирам като обхващащо както (нови) факти, така и (нови) доказателства, отколкото „éléments (или „moyens“) de preuves“ — тоест доказателства като такива. Опитах се да запазя доколкото е възможно това разграничение в текста по-долу, използвайки „факти и/или доказателства“ (понякога „материали относно фактите и/или доказателствата“) за представяне на „уличаващи факти“ и „доказателства“, когато френският текст посочва доказателство(а).
(
12
)	Решение от 11 февруари 2003 г. по съединени дела Gözütok и Brügge, C-187/01 и C-385/01, Recueil, стр. I-1345, Решение от 10 март 2005 г. по дело Miraglia, C-469/03, Recueil, стр. I-2009, Решение от 28 септември 2006 г. по дело Gasparini и др., C-467/04, Recueil, стр. I-9199, Решение от 28 септември 2006 г. по дело Van Straaten, C-150/05, Recueil, стр. I-9327, Решение от 11 декември 2008 г. по дело Bourquain, C-297/07, Сборник, стр. I-9425 и Решение от 22 декември 2008 г. по дело Turanský, C-491/07, Сборник, стр. I-11039.
(
13
)	Решение по дело Bourquain, посочено по-горе в бележка под линия 12, точки 39 и 40.
(
14
)	Решение по дело Van Straaten, посочено по-горе в бележка под линия 12, точка 58. Генералният адвокат Ruiz-Jarabo Colmer отбелязва, че никоя от представилите становище страни не е оспорила, че принципът ne bis in idem запазва действието си в този случай в националната правна система (вж. точка 73 от неговото заключение).
(
15
)	Точка 60 от съдебното решение.
(
16
)	Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе в бележка под линия 12, точка 48.
(
17
)	Точка 38 от съдебното решение.
(
18
)	Решение по дело Gasparini, посочено по-горе в бележка под линия 12, точка 33.
(
19
)	Когато приема, че принципът ne bis in idem се е прилага, Съдът очевидно счита, че е без значение обстоятелството, че поради прилагането на давностния срок наказателно преследваните лица не са били привлечени към отговорност в първия процес.
(
20
)	Решение по дело Gasparini, посочено по-горе в бележка под линия 12, точки 29 и 30.
(
21
)	Посочено по-горе в бележка под линия 12.
(
22
)	Вж. точка 22 от съдебното решение.
(
23
)	Точка 35 от съдебното решение. В това отношение вж. също, в контекста на правото за защита на конкуренцията, Решение от 15 октомври 2002 г. по съединени дела Limburgse VinylMaatschaappij и др./Комисия, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P-C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 62, в което Съдът постановява, че отменително решение, което е било прието, без да е имало постановяване по същество по укоримото деяние, няма стойността на оправдаване, водещо до прилагането на принципа ne bis in idem.
(
24
)	Решение по дело Miraglia, посочено по-горе в бележка под линия 12, точка 33.
(
25
)	Пак там, точка 34.
(
26
)	Посочено по-горе в бележка под линия 12 по-горе.
(
27
)	Решение по дело Turanský, посочено по-горе в бележка под линия 12 по-горе, точки 39 и 40.
(
28
)	Решение по дело Turanský, посочено по-горе в бележка под линия 12 по-горе, точка 34.
(
29
)	Точка 35.
(
30
)	Решение от 16 ноември 2010 г. по дело C-261/09, Сборник, стр. I-11477, точка 46. Член 3, параграф 2 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3) посочва ne bis in idem като случай, при който не се допуска изпълнение на европейска заповед за арест. В Решение по дело Mantello Съдът приема (в точка 40), че: „[п]редвид общата цел на член 54 [КПСШ] и на член 3, параграф 2 от Рамковото решение […] следва да се приеме, че даденото в контекста на КПСШ тълкуване на това понятие важи и в контекста на Рамковото решение“. След това (в точки 45—47) големият състав посочва съдебната практика и подкрепя критерия Turanský.
(
31
)	Решение от 10 февруари 2009 г. по дело Сергей Золотухин/Русия на Европейския съд по правата на човека, жалба № 14939/03, Reports of Judgments and Decisions 2009‑I, стр. 291, точка 83.
(
32
)	Посочено по-горе в точка 13.
(
33
)	В това отношение вж. Решение по дело Mantello, посочено по-горе в бележка под линия 12, точки 48 и 49.
(
34
)	Вж. точка 34 по-горе.
(
35
)	Вж. също точка 44 по-долу.
(
36
)	Френският текст гласи: „[…] sur la réquisition du procureur general […]“ („по искане на апелативния прокурор“), което предполага, че последният има възможност да избере дали да направи такова искане.
(
37
)	Вж. точка 38 по-горе.
(
38
)	За усилията за решаване на проблема вж. Зелената книга на Комисията (SEC(2005) 1767) относно споровете за компетентност и принципа ne bis in idem в наказателни производства и приложението към нея COM(2005) 696 окончателен (23 декември 2005 г.), както и приложените отговори. Вж. също коментара на Fletcher M. The problem of multiple criminal prosecutions: building an effective EU response. — In: Yearbook of European Law, Vol. 26 (2007)_33—56. За дела относно принципа ne bis in idem, които поне в някаква степен може да се дължат на недоволство от факта, че властите в друга държава членка първи са започнали наказателно преследване, вж. (например) Решение от 9 март 2006 г. по дело Van Esbroeck, C-436/04, Recueil, стр. I-2351 и Решение от 18 юли 2007 г. по дело Kraaijenbrink, C-367/05, Сборник, стр. I-6640.
(
39
)	За съдържателно обсъждане на този по-широк въпрос вж. Fletcher, M. R. Lööf et B. Gilmore. EU Criminal Law and Justice. Elgar European Law, 2008. 131—138, по-специално 132—133.
(
40
)	Относно институционалните органи вж. Решение 2002/187/ПВР на Съвета от 28 февруари 2002 година за създаване на Евроюст с оглед засилване на борбата срещу сериозната престъпност (ОВ L 63, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 213) и Конвенцията, съставена на основание член K.3 от Договора за европейския съюз, за създаването на Европейска полицейска служба (Конвенция за Европол) (ОВ C 316, 1995 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 12, стр. 4).
(
41
)	Решение от 30 ноември 2009 година относно предотвратяване и уреждане на спорове за упражняване на компетентност при наказателни производства OВ L 328, 2009 г., стр. 42.
(
42
)	Съображение 11 от Рамковото решение.
(
43
)	Вж. точка 31, цитирана по-горе в точка 12.
(
44
)	Вж. Заключенията на председателството (№ 200/1/99) след Европейския съвет в Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г. и Решение по дело Gasparini, посочено в бележка под линия 12 и в точка 32 по-горе, точка 30.
(
45
)	Вж. точки 54—56 по-горе.