62023CJ0715
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
10 юли 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Процедури за възлагане на концесии — Директива 2014/23/ЕС — Член 4, параграф 2 — Нестопански услуги от общ интерес — Член 19 — Социални и други специфични услуги — Приложно поле на тези разпоредби — Дейност по експлоатация на аптека“
По дело C‑715/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за преразглеждане на процедурите за възлагане на обществени поръчки, Словения) с акт от 23 ноември 2023 г., постъпил в Съда на 23 ноември 2023 г., в рамките на производство по дело
Farmacija, d.o.o.
срещу
Občina Benedikt,
при участието на:
MN,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на състава, N. Jääskinen (докладчик), Aл. Арабаджиев, M. Condinanzi и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: M. Longar, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 12 декември 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Farmacija d.o.o., от K. Zdolšek, odvetnica,
–
за словенското правителство, от N. Pintar Gosenca и A. Vran, в качеството на представители,
–
за чешкото правителство, от L. Halajová, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за гръцкото правителство, от K. Georgiadis, V. Karra и S. Papaioannou, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Kraner, L. Malferrari и G. Wils, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 март 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 2 и член 19 от Директива 2014/23/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година за възлагане на договори за концесия (ОВ L 94, 2014 г., стр. 1).
2
Запитването е направено в рамките на спор между дружеството с ограничена отговорност Farmacija, d.o.o. и Občina Benedikt (Община Бенедикт, Словения) във връзка с издаването от последната на разрешение за експлоатация на аптечен клон на нейната територия без предварително публикуване на обявление за концесия.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 6 и 36 от Директива 2014/23 са със следния текст:
„(6)
Следва да се припомни, че държавите членки имат свобода да вземат решения, при спазване на принципите на ДФЕС за равнопоставеност, недискриминация, прозрачност и свободно движение на хора, относно начина на организиране на предоставянето на услуги — като услуги от общ икономически интерес, като нестопански услуги от общ интерес или като съчетание от двете. […] В допълнение, настоящата директива не урежда финансирането на услуги от общ икономически интерес или системите за предоставяне на помощ от държавите членки, особено в социалната област, в съответствие с правилата на Съюза за конкуренцията. Целесъобразно е да се поясни, че нестопанските услуги от общ интерес не следва да попадат в обхвата на настоящата директива.
[…]
(36)
Настоящата директива не следва да се прилага за определени услуги при спешни случаи, когато те се осигуряват от организации или сдружения с нестопанска цел, тъй като ще е трудно да се запази особеното естество на тези организации, в случай че доставчиците на услуги трябва да бъдат избирани в съответствие с процедурите, предвидени в настоящата директива. […] Ето защо следва да се поясни, че за услугите, които са обхванати от код 85143000‑3 по CPV, които се състоят само от услуги за превоз на пациенти с линейка, следва да се прилага специалният режим за социални и други специфични услуги (наричан по-долу „облекченият режим“). […]“.
4
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет и обхват“, гласи в параграфи 1 и 4:
„1.   С настоящата директива се определят правилата във връзка с процедурите за възлагане, от възлагащи органи и възложители, на концесии, чиято стойност е равна или по-висока от прага, определен в член 8.
[…]
4.   Споразумения, решения или други правни инструменти, които уреждат прехвърлянето на правомощия и отговорности за изпълнението на обществени задачи между възлагащи органи или възложители, или сдружения от възлагащи органи или възложители и не предвиждат възнаграждение за изпълнението на договореното, се считат за въпрос на вътрешна организация на съответната държава членка и като такива не са засегнати по никакъв начин от настоящата директива“.
5
Член 4 от посочената директива, озаглавен „Свобода за определяне на услугите от общ икономически интерес“, гласи:
„1.   Настоящата директива не засяга свободата на държавите членки да определят, в съответствие с правото на Съюза, кои услуги считат за услуги от общ икономически интерес, как следва да се организират и финансират такива услуги при спазване на правилата за държавната помощ и на какви специални задължения следва да се подчиняват. Освен това настоящата директива не засяга начина, по който държавите членки организират своите системи за социална сигурност.
2.   В обхвата на настоящата директива не попадат нестопанските услуги от общ интерес“.
6
Член 5, точка 1 от същата директива предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
[…]
б)
„концесия за услуги“ означава възмезден договор, сключен в писмена форма, чрез който един или повече възлагащи органи или възложители възлагат предоставянето и управлението на услуги, различни от изпълнението на строителство по буква а), на един или повече икономически оператори, като възнаграждението за това се състои само от правото на използване на услугите, предмет на договора или от това право в съчетание с възнаграждение.
Възлагането на концесия за строителство или услуги включва прехвърлянето на концесионера на оперативен риск от експлоатирането на това строителство или услуги, включващ риск, свързан с търсенето, или риск, свързан с предлагането, или и двете. Счита се, че концесионерът е поел оперативен риск, когато при нормални условия на експлоатация не му е гарантирано, че ще си възвърне направените инвестиции или разходи по експлоатацията на строителството или услугите, които са предмет на концесията. Частта от риска, прехвърлена на концесионера, включва реално излагане на колебанията на пазара, при което евентуалната прогнозна загуба на концесионера не е само символична или пренебрежима“.
7
Член 19 от Директива 2014/23, озаглавен „Социални и други специфични услуги“, предвижда:
„За концесиите за социални и други специфични услуги, изброени в приложение IV, които попадат в обхвата на настоящата директива, се прилагат единствено задълженията по член 31, параграф 3 и членове 32, 46 и 47“.
8
Приложение IV към тази директива, озаглавено „Услуги, посочени в член 19“, посочва услугите, свързани със здравеопазване, социални и подобни дейности, сред които попадат услугите, съответстващи на кодове 85000000‑9—85323000‑9 от номенклатурата на Общ терминологичен речник, свързан с обществените поръчки (CPV), приета съгласно Регламент ЕО) № 2195/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 5 ноември 2002 година относно Общия терминологичен речник, свързан с обществените поръчки (CPV) (ОВ L 340, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 5, стр. 3), включително фармацевтичните услуги по код 85149000‑5.
Словенското право
ZNKP
9
Член 2 от Zakon o niektórych koncesijskih pogodbah (Закон за някои концесионни договори) (Uradni list RS, № 9/2019), в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство (наричан по-нататък „ZNKP“), гласи в точка 18:
„Нестопански услуги от общ интерес“ означава нестопански услуги, които по закон се предоставят като услуги от общ интерес, а не се предлагат на пазара срещу заплащане, като следователно са предмет на специфични задължения за обществена услуга“.
10
Член 9 от този закон предвижда:
„Настоящият закон се прилага към концесиите, чиято прогнозна стойност без данък върху добавената стойност (ДДС) е равна на или надвишава стойността, предвидена в член 8, параграф 1 от Директива 2014/23/ЕС“.
11
Член 10 от посочения закон гласи:
„Разпоредбите на настоящия закон, както и разпоредбите на специалните закони, се прилагат за концесиите, регулирани от настоящия закон и специалните закони, когато те не противоречат на настоящия закон“.
12
Член 11 от същия закон предвижда в параграф 1:
„Настоящият закон не се прилага:
1.
за концесиите за нестопански услуги от общ интерес. […]“.
13
Член 15 от ZNKP гласи:
„За концесиите за социални услуги и други специфични услуги, изброени в приложение IV към Директива 2014/23/ЕС, се прилагат разпоредбите на настоящия закон, уреждащи задължението за изготвяне на подготвителни актове, задължението за публикуване на обявленията по членове 35 и 40 от настоящия закон, както и правната защита в процедурите за избор на концесионер съгласно настоящия закон“.
Законът за здравната дейност
14
Член 2 от Zakon o zdravstveni dejavnosti (Закон за здравната дейност) (Uradni list RS, № 9/92), в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство, предвижда:
„Здравната дейност се упражнява на първично, вторично и третично ниво.
Основната здравна дейност включва първична медицинска помощ и фармацевтична дейност“.
15
Член 3 от този закон гласи:
„Доставчиците на здравни услуги са местни и чуждестранни физически и юридически лица, които са получили разрешение за упражняване на здравна дейност от Министерството на здравеопазването.
Обществената здравна услуга включва здравните услуги, чието непрекъснато и редовно предоставяне е гарантирано в обществен интерес от държавата и местните власти и които въз основа на принципа на солидарност и в съответствие с правилата, уреждащи здравната дейност и здравното осигуряване, са гарантирани като права, произтичащи от задължителното здравно осигуряване, и се финансират изцяло или частично с публични средства, главно от задължителното здравно осигуряване. Здравните услуги, посочени в предходното изречение, като нестопански услуги от общ интерес, трябва да се предоставят от доставчици на здравни услуги с нестопанска цел по такъв начин, че превишението на приходите над разходите да се разпределя за осъществяване и развитие на здравната дейност“.
16
Член 20 от посочения закон гласи в първа алинея:
„Фармацевтичната дейност се извършва по реда на специален закон. Настоящият закон се прилага за въпроси, които не са уредени със специален закон“.
Законът за фармацевтичната дейност
17
Член 1 от Zakon o lekarniški dejavnosti (Закон за фармацевтичната дейност) (Uradni list RS, № 85/16), в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство, предвижда:
„С настоящия закон се уреждат целта, съдържанието и условията за упражняване на фармацевтична дейност, организацията, условията и процедурите за издаване и упражняване на концесии, фармацевтичните специалисти и техните професионални сдружения, онлайн фармацевтичната дейност и надзора“.
18
Член 2 от този закон предвижда в параграф 1:
„Фармацевтичната дейност има за цел да осигурява ефективно и качествено снабдяване с лекарствени и други продукти за подпомагане на медицински терапии и опазване на здравето, както и да предоставя съвети на пациентите и здравните специалисти относно тяхната безопасна, правилна и ефективна употреба“.
19
Член 4, параграф 1, точка 8 от посочения закон гласи:
„Доставчик на фармацевтична дейност [означава]: физическо или юридическо лице, което има концесия за извършване на фармацевтична дейност в съответствие с настоящия закон, обществена аптека, болница или други доставчици в съответствие с настоящия закон“.
20
Член 5 от същия закон гласи:
„1.   Фармацевтичната дейност е обществена здравна услуга, която осигурява непрекъснато и редовно снабдяване на населението и здравните специалисти с лекарствени продукти, както и фармацевтично лечение на пациентите.
2.   Фармацевтичната дейност се осъществява на първично, вторично и третично ниво в рамките на здравната дейност.
3.   Мрежата от фармацевтични дейности съгласно настоящия закон се гарантира на първично ниво от общината или съвместно от няколко съседни общини, а на вторично и третично ниво — от държавата“.
21
Член 10 от Закона за фармацевтичната дейност в редакцията му, приложима към спора в главното производство предвижда в параграфи 2—4 и 7:
„2.   Аптечен клон може да извършва дейност само под професионалния контрол на открилата го аптека. Управителят на открилата клона аптека отговаря за експлоатацията му.
3.   Разрешението за експлоатация на аптечен клон се издава от общината, на чиято територия се открива клонът, след предварително становище от [Lekarniška zbornica Slovenije (словенската камара на фармацевтите)] и със съгласието на Министерството.
4.   Разрешението за експлоатация на аптечен клон може да се издаде и за ограничен срок или за определен период от годината (туристически сезон).
[…]
7.   Аптечен клон може да извършва фармацевтична дейност само след издаване на разрешението по член 67, първа алинея от настоящия закон“.
22
Член 15 от този закон предвижда в параграф 1:
„Осъществяването на фармацевтичната дейност се финансира с публични и частни средства. Публичните средства, посочени в предходното изречение, включват по-специално:
–
плащания за предоставяни услуги в рамките на фармацевтичната дейност въз основа на договори, сключени със здравноосигурителни институции,
–
плащания от бюджетни кредити,
–
средства от институцията основател“.
23
Член 27 от посочения закон предвижда в параграф 1:
„Обществена аптека на първично ниво се създава на територията на общината или съвместно от няколко съседни общини след консултация с компетентния орган и със съгласието на Министерството“.
24
Член 39 от същия закон предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   За извършване на фармацевтична дейност на първично ниво може да бъде предоставена концесия при условията, предвидени в настоящия закон, на физическо лице, което е титуляр на фармацевтичната дейност, или на юридическо лице, в което титулярят на фармацевтичната дейност, който е и управител или управителен орган на това юридическо лице, притежава повече от 50 % от дружествения капитал (наричан по-нататък „концесионер“).
2.   Концесионерът организира аптеките или аптечните клонове като свои собствени организационни единици за извършването на фармацевтична дейност в зоните, за които има концесия или разрешение за експлоатация на аптечен клон, в съответствие с плана за разпределение на аптеките на първично ниво, след предварително становище от компетентния професионален орган и със съгласието на Министерството“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
25
На 11 март 2022 г. Община Бенедикт издава на MN разрешение за експлоатация на разположен в Бенедикт аптечен клон за неопределен срок, без предварително да публикува обявление за концесия.
26
Farmacija подава жалба за преразглеждане на това разрешение пред община Бенедикт. Дружеството приема по същество, че тази община е предоставила концесия за упражняването на дейност като аптека, без да е спазила приложимата процедура в нарушение на Директива 2014/23.
27
Община Бенедикт отхвърля молбата за преразглеждане, без да я разгледа по същество, тъй като счита, че Farmacija няма право на жалба нито в рамките на предварителното, нито в същинското производство за преразглеждане. Така посочената община счита, че издаването на разрешение за експлоатация на аптечен клон по същество не представлява възлагане на концесия за услуги.
28
Farmacija подава жалба срещу това решение, препратено на Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за преразглеждане на процедурите за възлагане на обществени поръчки, Словения), която е запитващата юрисдикция. Farmacija потвърждава пред тази комисия позицията, че като е издала разрешението за концесия за услуга, без да следва процедурата, установена в ZNKP и в Директива 2014/23, Община Бенедикт е нарушила тези разпоредби.
29
Запитващата юрисдикция счита, че издаденото от Община Бенедикт разрешение за стопанисване на клон на аптека съответства на възлагане на концесия за упражняване на фармацевтична дейност. Тази юрисдикция обаче изпитва съмнения дали услуга за упражняване на фармацевтична дейност попада в приложното поле на Директива 2014/23. По-конкретно тя иска да се установи дали такава услуга трябва да се счита за нестопанска услуга от общ интерес или за услуга от общ икономически интерес.
30
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, от една страна, че словенският законодател е предвидил, че здравната дейност, част от която е фармацевтичната дейност, представлява нестопанска услуга от общ интерес. Според тази юрисдикция е необходимо да се вземе предвид съществената роля на аптеките в общественото здравеопазване, както и тяхното финансиране, което ги поставя в привилегировано отношение с държавата и ги отличава от други икономически оператори.
31
От друга страна, посочената юрисдикция отбелязва, че в решение от 14 юли 2022 г., ASADE (C‑436/20, EU:C:2022:559), Съдът вече е постановил, че услугите, които се предоставят срещу възнаграждение, представляват икономическа дейност. Тя отбелязва, че по силата на националната правна уредба доставчиците на услуги, каквито са аптеките, получават възнаграждение от средства от задължителното здравно осигуряване, но също и от средства от потребителите.
32
Освен това, доколкото услуги на аптеки като разглежданите в спора, с който е сезирана, не могат да се считат за нестопански услуги от общ интерес, тъй като доставчиците на тези услуги получават възнаграждение, с което посочените услуги попадат в приложното поле на Директива 2014/23, запитващата юрисдикция иска да се установи дали същите услуги биха могли да попаднат в обхвата на понятието „социални и други специфични услуги“ по член 19 от тази директива.
33
При това положение Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за преразглеждане на процедурите за възлагане на обществени поръчки) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли услуга, свързана с упражняването на фармацевтична дейност, чиято основна цел е снабдяването на потребителите с лекарствени продукти за хуманна употреба, отпускани по лекарско предписание и без лекарско предписание, заедно със съвети към потребителите относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, да се квалифицира като „неикономическа услуга от общ интерес“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2014/23?
2)
Може ли услуга, свързана с упражняването на фармацевтична дейност, чиято основна цел е снабдяването на потребителите с лекарствени продукти за хуманна употреба, отпускани по лекарско предписание и без лекарско предписание, заедно със съвети към потребителите относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, да се квалифицира като социална и друга специфична услуга по смисъла на член 19 от Директива 2014/23?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
34
Словенското правителство счита, че настоящото преюдициално запитване, отправено от Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за контрол върху процедурите за възлагане на обществени поръчки), е недопустимо, доколкото съгласно разпоредбите на националното право тази комисия не е органът, компетентен да разгледа спора в главното производство, и следователно няма качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
35
В това отношение съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда качеството на „юрисдикция“ на запитващия орган зависи от съвкупност от признаци, сред които са: органът да е създаден със закон, да е постоянно действащ, неговата юрисдикция да е задължителна, производството пред него да е състезателно, да прилага правни норми и да е независим (решение от 8 юни 2017 г., Medisanus, C‑296/15, EU:C:2017:431, т. 33 и цитираната съдебна практика).
36
В случая следва да се припомни, че Съдът вече е имал повод да констатира в решение от 8 юни 2017 г., Medisanus (C‑296/15, EU:C:2017:431), че Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за контрол върху процедурите за възлагане на обществени поръчки) отговаря на критериите, за да се счита за „национална юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
37
Това съображение не се оспорва от Съда в решения от 10 септември 2020 г., Tax-Fin-Lex (C‑367/19, EU:C:2020:685), и от 10 ноември 2022 г., SHARENGO (C‑486/21, EU:C:2022:868), в отговор на преюдициални въпроси, поставени и от Državna revizijska komisija za revizijo postopkov oddaje javnih naročil (Национална комисия за контрол върху процедурите за възлагане на обществени поръчки).
38
Словенското правителство поддържа обаче, че настоящото дело се различава от делата, по които Съдът вече е признал качеството на юрисдикция на тази комисия, тъй като тя не е компетентна да се произнесе по делото в главното производство, а това означавало, че посочената комисия няма качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
39
В това отношение от практиката на Съда следва, от една страна, че Съдът не следва нито да поставя под съмнение преценката на запитващата юрисдикция за допустимостта на предявеното в главното производство искане, която в рамките на преюдициалното производство е от компетентността на националния съд, нито да проверява дали актът за преюдициално запитване е постановен съобразно националните правила за съдебната организация и съдопроизводството. Съдът е длъжен да се съобразява с акта за преюдициално запитване, постановен от юрисдикция на държава членка, доколкото той не е отменен в рамките на евентуално предвидените в националното право способи за правна защита (вж. в този смисъл решения от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии), C‑658/18, EU:C:2020:572, т. 61, и от 30 септември 2020 г., CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, т. 36 и цитираната съдебна практика).
40
От друга страна, от постоянната съдебна практика следва, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС сътрудничество между Съда и националните юрисдикции само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно въпросите, които се отнасят до правото на Съюза, се ползват от презумпция за релевантност и щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Следователно Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 37 и цитираната съдебна практика).
41
В случая следва да се отбележи, че единствено запитващата юрисдикция може да определи границите на собствената си компетентност. Освен това следва също да се констатира, че поставените от тази юрисдикция въпроси имат връзка с предмета на спора по главното производство, че нито един от тези въпроси не е от хипотетично естество и че Съдът разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на посочените въпроси по смисъла на посочената по-горе практика на Съда.
42
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
По първия въпрос
43
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 2 от Директива 2014/23 трябва да се тълкува в смисъл, че дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, попада в обхвата на понятието „нестопански услуги от общ интерес“, съдържащо се в тази разпоредба.
44
За да се отговори на този въпрос, е необходимо тълкуване на понятието „нестопански услуги от общ интерес“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2014/23, който определя приложното поле на тази директива, като изключва тези услуги. Всъщност от текста на тази разпоредба, тълкувана във връзка със съображение 6 от посочената директива, следва, че „нестопанските услуги от общ интерес“ не попадат в приложното ѝ поле.
45
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че понятието „нестопански услуги от общ интерес“ не е определено нито в Договора за функционирането на ЕС, нито във вторичното право, и по-специално в Директива 2014/23.
46
От друга страна, важно е да се отбележи, че член 4, параграф 2 от Директива 2014/23 също не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки за определяне на смисъла и обхвата на понятието „нестопански услуги от общ интерес“.
47
Съгласно постоянната съдебна практика обаче, както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване в целия Европейски съюз, което трябва да бъде направено, като се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба (вж. в този смисъл решения от 18 януари 1984 г., Ekro_327/82, EU:C:1984:11, т. 11, и от 13 март 2025 г., АПС бета България и Агенция за контрол на просрочени задължения, C‑337/23, EU:C:2025:183, т. 49 и цитираната съдебна практика).
48
При това положение въпросът дали услугите, предоставяни в рамките на дейността на аптека, представляват нестопански услуги от общ интерес по смисъла на правната уредба на Съюза, се урежда от правото на Съюза. В този смисъл изтъкнатата от словенското правителство квалификация от националния законодател на такава дейност като попадаща в обхвата на неикономическа услуга от общ интерес не може да бъде определяща (вж. в този смисъл решения от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 40, и от 14 юли 2022 г., ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, т. 55 и цитираната съдебна практика).
49
Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точки 59, 61 и 62 от заключението си, правилното функциониране на вътрешния пазар в Съюза, което включва, наред с останалото, свободата на предоставяне на услуги и свободата на установяване, както следва от член 26, параграф 2 ДФЕС, може да се гарантира само чрез единно разбиране за понятието „нестопанска услуга от общ интерес“. В противен случай би възникнал риск от разнородно прилагане на съответните разпоредби от правото на Съюза, което може да предизвика раздробяване на вътрешния пазар. Следователно предвид факта, че условията за извършване на аптечна дейност могат да се различават чувствително в държавите членки поради спецификите на приложимата национална правна уредба, самата правна квалификация на нейното естество от държавите членки не може да е определящата. Следователно компетентността на държавите членки да предоставят, възлагат и организират нестопански услуги от общ интерес, посочена в съображение 6 и член 4, параграф 4 от Директива 2014/23 и предвидена в член 2 от Протокол № 26 относно услугите от общ интерес (ОВ C 326, 2012 г., стр. 308), приложен към Договора за функционирането на ЕС, не може да е пречка за самостоятелното тълкуване на това понятие.
50
Що се отнася до определението на понятието „нестопански услуги от общ интерес“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2014/23, следва да се отбележи, както прави генералният адвокат в точка 53 от заключението си, че това понятие съдържа два кумулативни елемента. Тази услуга трябва, първо, да се предоставя за цели от общ интерес, и второ, да има нестопански характер. Ето защо, за да се определи дали услугите на аптеките попадат в приложното поле на посочената разпоредба, следва да се провери дали те имат икономически характер.
51
В това отношение, доколкото понятието „нестопански услуги от общ интерес“ се съдържа в Директива 2014/23, то трябва да се тълкува в светлината на практиката на Съда, и по-специално практиката относно зачитането на свободите, закрепени в Договора за функционирането на ЕС, както и на произтичащите от него принципи като равно третиране, недопускане на дискриминация, взаимно признаване, пропорционалност и прозрачност, които трябва да бъдат гарантирани по силата на тази директива, чието правно основание включва член 53, параграф 1, членове 62 и 114 ДФЕС.
52
По-специално понятието „услуги“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2014/23 трябва да се тълкува с оглед на свободата на предоставяне на услуги, закрепена в член 56 ДФЕС и чието приложно поле е ограничено до икономическите дейности (вж. в този смисъл решение от 14 юли 2022 г., ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, т. 59). Освен това, тъй като това понятие определя приложното поле на една от основните свободи, гарантирани от Договора за функционирането на ЕС, то не може да се тълкува ограничително (вж. в този смисъл решение от 11 април 2000 г., Deliège, C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 52 и цитираната съдебна практика).
53
От практиката на Съда следва също, че възмездната доставка на услуги представлява „икономическа дейност“, като се има предвид, че основната характеристика на възнаграждението се състои в това, че то представлява икономическо възнаграждение за въпросната услуга, без обаче да се изисква плащане от страна на получателя за последната (вж. в този смисъл решения от 1 февруари 2017 г., Комисия/Унгария, C‑392/15, EU:C:2017:73, т. 100, и от 14 юли 2022 г., ASADE, C‑436/20, EU:C:2022:559, т. 60).
54
Тези съображения се потвърждават от самия текст на Директива 2014/23. Всъщност член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет и обхват“, уточнява по същество, че споразумения, решения или други правни инструменти, които уреждат прехвърлянето на правомощия и отговорности за изпълнението на обществени задачи, възложени от възлагащи органи или възложители на икономическите оператори, трябва да получават възнаграждение, за да попаднат в приложното поле на посочената директива.
55
Що се отнася по-специално до дейността на аптека, Съдът е уточнил, че тя представлява извършване на икономическа дейност, която попада в приложното поле на член 49 ДФЕС (решение от 19 декември 2019 г., Comune di Bernareggio, C‑465/18, EU:C:2019:1125, т. 27 и цитираната съдебна практика), и че фармацевтът преследва целта за търсене на печалба, дори да се предполага, че стопанисва аптеката, като взема предвид образованието си, професионалния си опит и отговорността, която носи с оглед на законовите или деонтологичните правила (вж. в този смисъл решение от 19 май 2009 г., Apothekerkammer des Saarlandes и др., C‑171/07 и C‑172/07, EU:C:2009:316, т. 37).
56
Тази констатация не може да бъде поставена под въпрос от доводите на словенското правителство, че стопанската дейност на аптеката е само допълнителна, финансирана отчасти с публични средства и е неразделна част от системата на здравеопазване, основана на принципа на солидарност. Всъщност единственият определящ фактор за квалифицирането на дейността на такава аптека като услуга с икономически характер е, че свързаните с посочената дейност услуги се предоставят срещу възнаграждение.
57
Като се има предвид, че както следва от изложените по-горе съображения, услугите, предоставяни от аптеките, не са услуги с нестопански характер, за да се прецени дали такива услуги попадат в обхвата на понятието „нестопански услуги от общ интерес“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2014/23, не е необходимо да се проверява дали те се предоставят за цели от общ интерес.
58
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 2 от Директива 2014/23 трябва да се тълкува в смисъл, че дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, не попада в обхвата на понятието „нестопански услуги от общ интерес“, съдържащо се в тази разпоредба.
По втория въпрос
59
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19 от Директива 2014/23 трябва да се тълкува в смисъл, че дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, попада в обхвата на понятието „социална и друга специфична услуга“ съгласно посочения член 19.
60
В това отношение следва да се отбележи, че от анализа на текста на приложение IV към Директива 2014/23 е видно, че сред категорията „[у]слуги, свързани със здравеопазване, социални и подобни дейности“, фигурираща в това приложение, са услугите, съответстващи на кодове 85000000‑9—85323000‑9 от номенклатурата на Общ терминологичен речник, свързан с обществените поръчки (CPV). Тъй като фармацевтичните услуги съответстват на код по CPV 85149000‑5, тези услуги трябва да се считат за част от специфичните услуги по смисъла на член 19 от Директива 2014/23.
61
Освен това член 19 от Директива 2014/23 предвижда специален режим за концесиите, свързани със „социални и други специфични услуги“. Всъщност тази директива предвижда „облекчен режим“ за тези услуги, както е уточнено в съображение 36 от нея, доколкото посочените услуги са освободени от пълното прилагане на посочената директива.
62
Така съгласно член 19 от Директива 2014/23 за концесиите за социални и други специфични услуги, изброени в приложение IV към тази директива, се прилагат единствено задълженията по член 31, параграф 3 и членове 32, 46 и 47. По-специално, от една страна, възлагащите органи и възложителите са длъжни да оповестят само планираното възлагане посредством обявление за предварителна информация, което в съответствие с член 31, параграф 3 от посочената директива съдържа информацията, посочена в приложение VI към нея. От друга страна, обявленията за възлагане на концесия, предвидени в член 32 от същата директива, могат да бъдат групирани на тримесечие и трябва да съдържат информацията, предвидена в приложение VIII към нея, когато се отнасят до такива услуги.
63
В случая запитващата юрисдикция следва, на първо място, да определи дали разрешение за стопанисване на аптека като разглежданото в главното производство съответства на концесия по смисъла на Директива 2014/23 и евентуално дали тази концесия се урежда съгласно опростения режим за възлагане, установен в член 19 от тази директива (вж. в този смисъл решение от 1 август 2022 г., Roma Multiservizi и Rekeep, C‑332/20, EU:C:2022:610, т. 96).
64
С оглед на гореизложените съображения на втория въпрос трябва да се отговори, че член 19 от Директива 2014/23 трябва да се тълкува в смисъл, че дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, попада в обхвата на понятието „социална и друга специфична услуга“ съгласно посочения член 19.
По съдебните разноски
65
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Член 4, параграф 2 от Директива 2014/23/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година за възлагане на договори за концесия
трябва да се тълкува в смисъл, че
дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, попада в обхвата на понятието „нестопански услуги от общ интерес“, съдържащо се в тази разпоредба.
2)
Член 19 от Директива 2014/23
трябва да се тълкува в смисъл, че
дейността по стопанисване на аптека, която в основната си част се състои в отпускането срещу възнаграждение на лекарствени продукти за хуманна употреба, независимо дали се отпускат по лекарско предписание или не, както и в предоставянето на съвети относно правилната и безопасна употреба на тези лекарствени продукти, попада в обхвата на понятието „социална и друга специфична услуга“ съгласно посочения член 19.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: словенски.