62024CC0291
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
T. ĆAPETA
представено на 3 юли 2025 година (
1
)
Дело C‑291/24
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
срещу
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма — Директива (ЕС) 2015/849 — Членове 58, 59 и 60 — Налагане на санкции на юридическо лице — Национална правна уредба, която обвързва отговорността на юридическо лице с наличието на отговорност на идентифицирано физическо лице — Давностни срокове — Принцип на ефективност“
I. Въведение
1.
Настоящото производство е образувано по преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), относно тълкуването на разпоредбите на Директива (ЕС) 2015/849 (
2
), свързани с борбата с изпирането на пари.
2.
Ключовият въпрос е дали налагането на санкции на юридическо лице за неизпълнение на задължения, свързани с борбата с изпирането на пари, може да зависи от установяването на отговорността на идентифицирано физическо лице.
II. Главното производство, преюдициалното запитване и производството пред Съда
3.
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG (наричана по-нататък „Steiermärkische Bank“) е австрийска банка.
4.
С наказателно постановление от 29 февруари 2024 г., Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (Комисия за надзор на финансовите пазари, Австрия, наричана по-нататък „FMA“) налага административно наказание на Steiermärkische Bank като юридическо лице за неизпълнение на задълженията за полагане на дължимата грижа по Finanzmarkt-Geldwäschegesetz (Закон за мерките срещу изпирането на пари на финансовите пазари, наричан по-нататък „FM-GwG“) в периода от 15 септември 2017 г. до 11 октомври 2019 г.
5.
Steiermärkische Bank, заедно с две физически лица, KL и TR, обжалват наказателното постановление пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд), който е запитваща юрисдикция по настоящото дело.
6.
Запитващата юрисдикция разяснява, че възможността за налагане на административни наказания на юридически лица е била непозната за австрийското право. В разпоредбите на FM-GwG тя е въведена при транспонирането на Директива 2015/849. Съгласно член 35, параграфи 1 и 2 от FM-GwG във връзка с практиката на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия) (
3
), на юридическо лице обаче може да се наложи административно наказание само ако преди това нарушението, извършено от поименно посоченото физическо лице, е било установено и впоследствие за него е ангажирана отговорността на това юридическо лице.
7.
В това отношение според запитващата юрисдикция е необходимо, на първо място, физическото лице, за чиито действия трябва да се търси отговорност от юридическото лице, преди това да е участвало в производството в качеството на обвиняем и да е конституирано като такъв, т.е. като пълноправна главна страна в производството, а не само като свидетел; второ, съставомерното, противоправно и виновно извършено деяние на идентифицираното физическо лице да е посочено в диспозитива на наказателното постановление, с което се налага административното наказание; и, трето, в диспозитива на наказателното постановление да е посочено още, че за извършеното деяние се ангажира отговорността на юридическото лице (
4
).
8.
Запитващата юрисдикция има съмнения дали изискванията на член 35, параграфи 1 и 2 от FM-GwG, които обвързват отговорността на юридическо лице с наличието на отговорност на идентифицирано физическо лице не противоречат на Директива 2015/849. Тази юрисдикция отбелязва, че това са разпоредбите, които въвеждат член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 в австрийското право, и то почти дословно, но с едно значително допълнение чрез препращането към член 34, параграфи 1—3 от FM-GwG. Имайки предвид и практиката на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд), това води до изискването да се установи вината на идентифицираното физическо лице. Според запитващата юрисдикция такова изискване няма в член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849.
9.
Освен това тази юрисдикция не е сигурна дали погасителната давност по член 36 от FM-GwG, а именно: три години от извършването на наказуемото деяние — за започване на административнонаказателното преследване и пет години — за приключването му, е в съответствие с правото на Съюза.
10.
Запитващата юрисдикция сочи, че последица от тези изисквания е обстоятелството, че грешки, допуснати в производството срещу физическото лице, което е действало от името на юридическото лице — например ако съответното лице е било разпитано само като свидетел, но не и като главна страна в процеса — водят до прекратяване на производството или по отношение на юридическото лице, или изцяло. Същото важи ex lege, ако производството не е било образувано от FMA до изтичане на погасителната давност от три години, както и ако в производството по обжалване, което често е много сложно, не е могло да бъде приключено от административния съд в рамките на погасителната давност от пет години от извършването на административното нарушение.
11.
Според запитващата юрисдикция разглежданите австрийски правни норми не представляват само процесуална уредба, а в действителност установяват допълнителни изисквания за ангажиране на отговорността на юридическите лица, които ограничават материалното право на Съюза, водят до накърняване на единството в рамките на Съюза и до нарушаване на принципа на ефективност. Тази юрисдикцията се пита дали установеното в решение Deutsche Wohnen (
5
), където Съдът приема, че подобно правно разбиране за отговорността на юридическите лица в германското право не е допустима според разпоредбите на ОРЗД (
6
), може да бъде отнесено към настоящия случай.
12.
При тези обстоятелства Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Изключва ли вторичното право на Съюза (по-специално член 60, параграфи 5 и 6 във връзка с член 58, параграфи 1—3 във връзка с член 59, параграф 1 от [Директива 2015/849]), както и общите правни принципи на Европейския съюз (по-специално принципът на effet utile)
разпоредбите на член 35, параграфи 1—3 (относно възможността за налагане на административни наказания на юридически лица) и член 36 (относно удължаването на погасителната давност) от [FM-GwG],
които, разгледани във връзка с тълкуването на тези разпоредби от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), поставят следните изисквания, за да се наложи административно наказание на юридическото лице: за обвиняемо лице със статут на главна страна по делото да бъде предварително признато физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира, или друго физическо лице, което е действало от името и за сметка на юридическото лице (при стриктно спазване на всички права на страните), а освен това — в диспозитива на наказателното постановление срещу юридическото лице задължително да бъде установено, че деянието на поименно посоченото в него физическо лице (или физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира) е съставомерно, както и че това физическо лице е действало противоправно и виновно, за да може на последващ етап за това деяние да се търси отговорност от юридическото лице, при положение че погасителната давност за административнонаказателното преследване и за възможността за налагане на административно наказание e съответно три и пет години от извършването на деянието?“.
13.
Пред Съда писмени становища представят Steiermärkische Bank, KL и TR, както и FMA и Европейската комисия.
14.
В съдебно заседание от 9 април 2025 г. са изслушани устните състезания на посочените заинтересовани страни и на германското правителство.
III. Анализ
15.
Поставеният от запитващата юрисдикция въпрос обхваща два отделни проблема. Първият е относно връзката, която австрийското право установява между отговорността на юридическо лице и тази на идентифицирано физическо лице. Запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849, във връзка с член 58, параграфи 1—3 и във връзка с член 59, параграф 1 от нея, изключват тази австрийска правна уредба. Вторият проблем е относно въпроса доколко погасителната давност за административното наказване на юридическо лице за нарушение на транспониращото Директива 2015/849 национално право е съвместима с правото на Съюза. В анализа си ще разгледам тези проблеми в тяхната последователност.
А.
Отговорността на юридическите лица по Директива 2015/849
16.
Директива 2015/849 е четвъртата директива относно борбата с изпирането на пари, приета от законодателя на Съюза през изминалите години (
7
). Както предишните три директиви, така и тази има за цел защитата на финансовата система посредством предотвратяване, разкриване и разследване на случаи на изпиране на пари и финансиране на тероризма (
8
). За постигането на тази цел директивата по-специално определя редица задължения, които държавите членки следва да наложат на определени лица, наричани задължени субекти, сред които са и кредитните и финансовите институции (
9
). Тези задължения включват комплексна проверка на клиента, докладване на съмнителни сделки, съхраняване на информация и въвеждане на вътрешен контрол (
10
).
17.
Съгласно член 58, параграф 1 от Директива 2015/849 държавите членки гарантират, че задължените субекти могат да бъдат подведени под отговорност за нарушения на разпоредбите, с които в националното право се транспонират тези задължения, и предвиждат като последица налагането на административни санкции. Директива 2015/849 не задължава налагането на наказателноправни санкции, но позволява на държавите членки да предвиждат такива (
11
).
18.
До приемането на Директива 2015/849 държавите членки сами избират какви да бъдат административните санкции (
12
). Тази директива до известна степен хармонизира тези санкции (
13
), но оставя на държавите членки възможност да налагат както допълнителни, така и по-строги административни наказания (
14
).
19.
Задължените субекти, които подлежат на административно наказване, могат да бъдат както физически, така и юридически лица.
20.
Що се отнася до юридическите лица, държавите членки гарантират, че тези лица могат да носят отговорност за нарушения на националното право, с което се транспонират наложените по Директива 2015/849 задължения.
21.
В това отношение в член 60, параграфи 5 и 6 се предвижда следното:
„5.   Държавите членки гарантират, че юридическите лица могат да носят отговорност за предвидените в член 59, параграф 1 нарушения, извършени в тяхна полза от всяко лице, което действа самостоятелно или като част от орган на въпросното юридическо лице и има водеща роля в рамките на юридическото лице въз основа на:
а)
право да представлява юридическото лице;
б)
правомощие да взема решения от името на юридическото лице, или
в)
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
6.   Държавите членки гарантират също така, че юридическите лица могат да носят отговорност в случаите, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице по параграф 5 от настоящия член е направила възможно извършването на нарушения по член 59, параграф 1 в полза на въпросното юридическо лице от лице на негово подчинение“ (
15
).
22.
Както е видно от акта за преюдициално запитване и от представените пред Съда доводи на заинтересованите страни, преюдициалният въпрос в настоящия случай възниква във връзка с конкретния подход, установен в австрийското право, за налагане на административни наказания на юридическите лица.
23.
На база на акта за преюдициално запитване, моето разбиране е, че транспониращото Директива 2015/849 австрийско законодателство, както то е тълкувано в практиката на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд), по същество предвижда, че на юридическите лица административни наказания могат да се налагат само когато те носят отговорност за деянията на дадено физическо лице. При административнонаказателно преследване на юридическо лице, трябва да бъдат изпълнени следните изисквания:
(1)
физическото лице, за чието деяние се ангажира отговорността на юридическото лице трябва да е идентифицирано и да бъде конституирано в административнонаказателното производство срещу юридическото лице като главна страна, а не просто като свидетел;
(2)
деянието на конкретно идентифицираното физическо лице трябва да бъде посочено в диспозитива на наказателното постановление, с което се налага административното наказание; и
(3)
в диспозитива на това наказателно постановление трябва още и да се ангажира административнонаказателната отговорност на юридическото лице за същото това деяние.
24.
Запитващата юрисдикция, изглежда, приема, че обвързването на отговорността на юридическо лице с наличието на идентифицирано физическо лице, което носи отговорност за юридическото лице, поставя допълнителни условия към предвидените в член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 и поради това може да противоречи на тази директива.
25.
Steiermärkische Bank, KL и TR твърдят, че Директива 2015/849 допуска разглежданите австрийски правни норми. Според тях текстът, систематичната рамка, целта и генезиса на тази директива доказват, че за да бъде наложено административно наказание на юридическо лице e необходимо да се идентифицират конкретните лица на ръководни позиции и виновното им поведение.
26.
Обратно, FMA твърди, че Директива 2015/849 не допуска разглежданите австрийски правни норми. Според нея, като изискват идентифициране на физическото лице, отговорно за нарушението, тези правни норми налагат допълнителни материалноправни условия за установяване на отговорността на юридическите лица, което накърнява ефективността и възпиращия ефект на санкциите. Трудностите при идентифициране на конкретно отговорното физическо лице не трябва да пречат да се ангажира отговорността на юридическото лице за това нарушение.
27.
Както Steiermärkische Bank, KL и TR, така и Комисията твърди, че Директива 2015/849 допуска разглежданите австрийски правни норми, дори и те да изискват установяването на вината на физическо лице. Според нея това не нарушава член 60, параграфи 5 и 6 на тази директива. След като съгласно тези разпоредби юридическо лице може да носи отговорност за нарушения, извършени от лица на ръководни позиции, то е необходимо да се установи не само от обективна страна фактът на нарушението, извършено от лицето на ръководна позиция, но също и вината на това лице, за да носи юридическото лице отговорност за нарушението.
28.
Германското правителство добавя, че определеният в член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 подход относно отговорността на юридически лица, основана на деяния, извършени от лица на ръководни позиции, може да се намерени и в други области на правото на Съюза, и по-конкретно в хармонизиращи законодателни актове на Съюза в сферата на наказателното право, в което отговорността на юридическо лице е обвързана с виновното поведение на лице на ръководна позиция.
29.
На първо място, от текста и структурата на Директива 2015/849 е ясно, че тя има за цел да наложи задължения не само на физически лица, но и на юридически лица, и че административните санкции за нарушения на тези задължения трябва да могат да се налагат на самите юридически лица.
30.
Когато дадено задължение се отнася за юридическо лице, например банка, Директива 2015/849 ясно разграничава отговорността на самото юридическо лице и на физическите лица в рамките на това юридическо лице. Така например в член 58, параграф 3 от директивата се предвижда, че когато задълженията се отнасят за юридически лица, държавите членки допълнително трябва да гарантират, че санкции могат да се прилагат по отношение на членовете на управителния орган и други физически лица, които съгласно националното право са отговорни за нарушението (
16
).
31.
По същия начин, когато въпросният задължен субект е кредитна или финансова институция, правните норми в Директива 2015/849 относно размера на санкциите отграничават физическите от юридическите лица (
17
).
32.
Независимо от това, дори и да разграничава отговорността на физическите и на юридическите лица, Директива 2015/849 се предвижда, че държавите членки налагат административни санкции на юридическо лице, когато те отговарят за деянията на дадено физическо лице на ръководна позиция в рамките на това юридическо лице.
33.
В това отношение, съгласно член 60, параграф 5, юридическото лице носи отговорност, ако нарушението е извършено от физическо лице, действащо самостоятелно или като част от орган на юридическото лице което има водеща роля, защото има право да представлява това юридическо лице, да взема решения от негово име и да упражнява контрол в рамките на това юридическо лице.
34.
Освен това, по силата на член 60, параграф 6, всяко от тези физически лица на ръководни позиции може да е в основата за ангажирането на отговорността на юридическо лице, ако друго лице в рамките на юридическото лице не изпълни дадено задължение и това се дължи на липсата на надзор или контрол от страна на лицето на ръководна позиция.
35.
По тази причина важното е, че санкции могат да се налагат на юридическото лице за всяко неизпълнение на задълженията му, извършено в рамките на самото юридическо лице. Това например означава, че дори ако служител е пряко отговорен за неизпълнението на конкретно задължение, това ще доведе до отговорност на юридическото лице, макар и тя да не възниква за него пряко поради отговорността на този служител, а по косвен начин — когато юридическото лице отговаря за деянията на физическото лице на ръководна позиция.
36.
Отивайки една стъпка по-далеч в този анализ, според мен член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 не изискват установяването на вината на лицето на ръководна позиция. Тази разпоредба обаче и не забранява в националното право да се предвиждат изисквания относно вина.
37.
Например в хипотезата по точка 35 от настоящото заключение, ако лицето на ръководна позиция, действайки при условията на небрежност, не е упражнило достатъчен контрол върху извършилия нарушението служител, може да се установи отговорността на юридическото лице.
38.
В съдебното заседание Steiermärkische Bank, KL и TR посочват, че по австрийското право небрежността на физическото лице на ръководна позиция се предполага в случай на бездействие. FMA се съгласява с това, но твърди, че тази презумпция се прилага само когато се търси отговорност в размер до 60000 евро.
39.
Трябва да се има предвид, че в преюдициалното производство Съдът не следва да тълкува националното право.
40.
Въпреки това според мен член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 не забраняват на държавите членки да предвидят определена степен на вината на физическо лице на ръководна позиция, при условие че отговорността на юридическо лице може да се установи във всички случаи, когато свързано с изискванията на тази директива нарушение е извършено от някой, подчинен на това юридическо лице.
41.
С оглед на изложеното, не считам, че разглежданата австрийска правна уредба, която обвързва отговорността на юридическо лице с установяването на отговорност на конкретно идентифицирано физическо лице, което носи отговорност за даден задължен субект, противоречи на изискванията на Директива 2015/849.
42.
Изискването физическото лице, за чието деяние се ангажира отговорността на юридическото лице, да бъде конституирано като главна страна в административнонаказателното производство срещу това юридическо лице с всички процесуални гаранции, осигурени на такава страна, а не просто като свидетел, изглежда не представлява проблем. Упражнявайки правото си на защита, това физическо лице охранява и интересите на юридическото лице в това производство.
43.
Също така формалните изисквания в диспозитива на наказателното постановление да се посочи поименно физическото лице, да се опише неизпълнението на задължението и да се ангажира административнонаказателната отговорност на юридическото лице за това нарушение изглежда не противоречат на Директива 2015/849, според която трябва да е възможно налагането на административни санкции на юридическо лице, от което да се търси отговорност за деянията на дадено физическо лице на ръководна позиция.
44.
Националният съд обаче следва да реши дали някои аспекти на австрийското право, независимо дали те са записани в законодателството или следват от съдебната практика, препятстват възможността за налагане на санкции на юридически лица.
45.
Така или иначе неправилното прилагане на австрийското право в някои случаи, като например третирането на участващото физическо лице като свидетел, а не като главна страна в дадено производство, не може да доведе до заключението, че самите норми противоречат на правото на Съюза.
46.
Освен това не считам, че решение Deutsche Wohnen, цитирано от запитващата юрисдикция и обсъдено от заинтересованите страни, опровергава преценката ми.
47.
В това решение Съдът постановява в контекста на ОРЗД, че този регламент не допуска германска правна уредба, съгласно която на юридическо лице може да се наложи административното наказание „имуществена санкция“ само ако преди това е прието, че нарушението е извършено от идентифицирано физическо лице (
18
).
48.
Съдът приема по-конкретно, че административните наказания „имуществена санкция“ трябва да могат да се определят пряко на юридически лица в качеството им на администратори на данни (
19
) и че нито една от разпоредбите на ОРЗД не позволява да се приеме, че определянето на административното наказание „имуществена санкция“ на юридическо лице в качеството му на администратор зависи от условието преди това да е констатирано, че нарушението е извършено от идентифицирано физическо лице (
20
).
49.
За разлика от ОРЗД, както бе обяснено, съгласно Директива 2015/849 санкции се налагат на юридическо лице, от което се търси отговорност за деянията на дадено физическо лице на ръководна позиция.
50.
Формулировката на член 60, параграфи 5 и 6 от тази директива (наричана по-нататък „формулировката на член 60“) се използва в редица актове на Съюза, които изискват държавите членки да гарантират, че на юридически лица може да се налагат санкции (
21
).
51.
Различията в подхода на държавите членки към отговорността на юридическите лица може да обяснят избора на тази формулировка.
52.
Тези различия отразяват и съчетават теоретични модели, които в доктрината (
22
) се описват като:
–
модел на отговорността за чужди действия (наричан също например respondeat superior), с който се обозначава отговорността на юридическо лице за нарушения, извършени от подчинени на неговата власт, като например служители;
–
модел на отъждествяването (наричан също например alter ego), който означава, че юридическо лице носи отговорност само за нарушения, извършени от лица на достатъчно високо място в йерархията на юридическото лице, като например управители и служители, натоварени с определени отговорности;
–
агрегатен модел, който цели да идентифицира колективна отговорност на лица в рамките на юридическото лице вместо да идентифицира конкретен нарушител;
–
организационен модел (наричан също например „докрина за самоидентифицирането“ или „корпоративна култура“), който се основава на предположението, че юридическото лице има механизъм за изразяване на своята идентичност и поради това може да бъде подведено под отговорност без това да се обвързва с поведението на някое конкретно лице.
53.
Формулировката в член 60 сякаш обединява тези различни теоретични подходи (
23
). Изглежда, че възможността да се търси отговорност на юридически лица за действия или бездействия на физически лица отговаря на разнопосочните национални подходи, с което на държавите членки се спестява необходимостта да правят значителни промени в правните си системи, за да постигнат целите на правото на Съюза.
54.
Вярно е, че формулировката в член 60 не се среща в друга част от законодателството на Съюза, особено в сектора на финансовите услуги (
24
). В съдебното заседание Steiermärkische Bank, KL и TR и FMA спорят дали това законодателство може да се сравни с Директива 2015/849 от една страна, защото тя дава право на преценка на държавите членки относно условията при отговорността на юридическите лица, или с ОРЗД от друга страна, защото този регламент не оставя свобода на преценка съгласно направеното в решение Deutsche Wohnen тълкуване.
55.
Не е необходимо да се разрешава този спор чрез тълкуване на законодателството на Съюза в сферата на финансовите услуги в настоящото производство. Достатъчно е да се каже, че Директива 2015/849 регулира отговорността на юридическите лица по различен начин от ОРЗД. Поради тази причина потенциалните прилики между това законодателство в сферата на финансовите услуги и ОРЗД не са релевантни за тълкуването на Директива 2015/849 в настоящия случай.
56.
С оглед на всичко изложено считам, че разпоредбите на Директива 2015/849 относно възможността за налагане на санкции на юридически лица допускат национални правни норми като разглежданите в настоящия случай, които обвързват отговорността на юридическо лице с установяването на виновно извършено деяние на идентифицирано физическо лице на ръководна позиция в юридическото лице.
Б.
Погасителната давност по националното право
57.
Запитващата юрисдикция сякаш също така поставя под въпрос съответствието с Директива 2015/849 на предвидената в австрийското право погасителна давност за налагане на административни наказания на юридическо лице за неизпълнение на задължения, свързани с борбата с изпирането на пари. Припомням, че погасителната давност е три години за започване на административнонаказателното преследване и пет години за приключването му.
58.
В това отношение следва да се отчете, че според постоянната съдебна практика при липса на правна уредба на Съюза в дадена област, във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се уредят подробни процесуални правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на произтичащите от правото на Съюза права на частноправните субекти, стига тези правила да не са по-неблагоприятни от уреждащите подобни вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност) и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (
25
).
59.
Съдът е признал, че определянето в интерес на правната сигурност на разумни давностни срокове е съвместимо с правото на Съюза. В действителност такива срокове не могат по своето естество да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (
26
), макар по дефиниция изтичането на тези срокове по необходимост да води до частично или пълно отхвърляне на предявения иск или подадената жалба (
27
).
60.
В действителност в други сфери Съдът приема, че погасителна давност от именно три и пет години е съвместима с принципа на ефективност (
28
).
61.
В Директива 2015/849 не са предвидени правила относно давността и поради това определянето на такива правила попада в компетентността на държавите членки при зачитане на принципа на равностойност и принципа на ефективност в съответствие с цитираната по-горе съдебна практика.
62.
Според мен в настоящия случай няма индикации, пораждащи съмнение относно спазването на тези принципи. Както отбелязва Комисията, запитващата юрисдикция не е посочила конкретни обстоятелства, които да доведат до заключението, че разглежданите срокове нарушават принципите на равностойност и ефективност.
63.
Поради това считам, че правото на Съюза допуска давностни срокове като съдържащите се в австрийското право.
IV. Заключение
64.
С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) преюдициален въпрос, както следва:
„Член 60, параграфи 5 и 6 във връзка с член 58, параграфи 1—3, във връзка с член 59, параграф 1 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията
допуска национална правна уредба, съгласно която, за да се наложи административно наказание на юридическото лице задължително се изисква за обвиняемо лице със статут на главна страна по делото да бъде предварително признато физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира, или друго физическо лице, което е действало от името и за сметка на юридическото лице (при стриктно спазване на всички права на страните), а освен това — в диспозитива на наказателното постановление срещу юридическото лице задължително следва да бъде установено, че деянието на поименно посоченото в него физическо лице (или физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира) е съставомерно, както и че това физическо лице е действало противоправно и виновно, за да може на последващ етап за това деяние да се търси отговорност от юридическото лице, при положение че погасителната давност за административнонаказателното преследване и за възможността за налагане на административно наказание e съответно три и пет години от извършването на деянието“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73). Тази директива е заменена с Директива (ЕС) 2024/1640 на Европейския парламент и на Съвета от 31 май 2024 година относно механизмите, които да бъдат въведени от държавите членки за предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари или финансирането на тероризма, за изменение на Директива (ЕС) 2019/1937 и за изменение и отмяна на Директива (ЕС) 2015/849 (ОВ L, 2024/1640).
(
3
)	Запитващата юрисдикция посочва по-конкретно решение на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд) от 29 март 2019 г., Ro 2018/02/0023.
(
4
)	Според запитващата юрисдикция това е причината другите две физически лица, KL и TR, с чиито действия се свързва нарушението, да са конституирани като страни в главното производство, тъй като те, разполагайки с пълни права като главни страни, също следва да са адресати на издаденото срещу юридическото лице наказателно постановление и следователно също са активно легитимирани да го обжалват, въпреки че FMA никога не е целяла да наложи наказание на тези физически лица.
(
5
)	Решение от 5 декември 2023 г. (C‑807/21, EU:C:2023:950, наричано по-нататък „решение Deutsche Wohnen“).
(
6
)	Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1) (наричан по-нататък „ОРЗД“).
(
7
)	Вж. съображение 3 от Директива 2015/849.
(
8
)	Вж. член 1 и съображение 64 от Директива 2015/849. Вж. също решения от 16 юли 2020 г., Комисия/Румъния (Борба с изпирането на пари) (C‑549/18, EU:C:2020:563, т. 73), и от 16 юли 2020 г., Комисия/Ирландия (Борба с изпирането на пари) (C‑550/18, EU:C:2020:564, т. 82), в които Съдът отбелязва, че „Директива 2015/849 е важен инструмент за гарантиране на ефективна защита на финансовата система на Съюза срещу заплахите, които изпирането на пари и финансирането на тероризма създават“.
(
9
)	Член 2 от Директива 2015/849 изброява задължените субекти.
(
10
)	За общ преглед вж. например Maillart, J.-B. The anti-money laundering architecture of the European Union. — In: Vogel, B., J.-B. Maillart (eds). National and International Anti-Money Laundering Law: Developing the Architecture of Criminal Justice, Regulation and Data Protection, Cambridge, 2020, 71—155.
(
11
)	Вж. член 58, параграф 2 от Директива 2015/849. Според съображение 59 от същата директива държавите членки следва да гарантират, че при налагането на административни санкции и мерки съгласно тази директива и на наказателни санкции в съответствие с националното право не се нарушава принципът ne bis in idem. Във връзка с това в член 58, параграф 2, втора алинея от тази директива се предвижда, че държавите членки могат да решат да не установяват правила за административни санкции или мерки за нарушения, за които са предвидени наказателноправни санкции в тяхното национално право.
(
12
)	Вж. съображение 59 от Директива 2015/849.
(
13
)	Вж. член 59, параграфи 2 и 3 от Директива 2015/849.
(
14
)	Вж. член 59, параграф 4 от Директива 2015/849.
(
15
)	Директива 2024/1640, която е най-новата директива относно борбата с изпирането на пари, по същество не изменя тази разпоредба.
(
16
)	Също бих посочила, че съгласно член 46, параграф 1, трета алинея от Директива 2015/849, когато физическо лице, попадащо в определени категории задължени субекти, изпълнява професионални ангажименти като служител на юридическо лице, задълженията, установени в този раздел, се прилагат по отношение на това юридическо лице, а не по отношение на физическото лице.
(
17
)	Вж. член 59, параграф 3 от Директива 2015/849.
(
18
)	Вж. решение Deutsche Wohnen (т. 60).
(
19
)	Вж. решение Deutsche Wohnen (т. 44).
(
20
)	Вж. решение Deutsche Wohnen (т. 46).
(
21
)	Правното основание за приемане на някои от тези актове е хармонизиране в сферата на наказателното право (член 83 ДФЕС). Вж. например член 7 от Директива (ЕС) 2018/1673 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2018 година за борба с изпирането на пари по наказателноправен ред (ОВ L 284, 2018 г., стр. 22); член 6 от Директива (ЕС) 2024/1203 на Европейския парламент и на Съвета от 11 април 2024 година относно защитата на околната среда чрез наказателно право и за замяна на директиви 2008/99/ЕО и 2009/123/ЕО (ОВ L, 2024/1203); член 6 от Директива (ЕС) 2024/1226 на Европейския парламент и на Съвета от 24 април 2024 година относно определянето на престъпленията и санкциите при нарушаване на ограничителните мерки на Съюза, и за изменение на Директива (ЕС) 2018/1673 (ОВ L, 2024/1226). Други актове са приети в сфери като политиката в областта на рибарството (член 43 ДФЕС) и имиграционната политика (член 79 ДФЕС). В това отношение вж. например член 47 от Регламент (ЕО) № 1005/2008 на Съвета от 29 септември 2008 година за създаване на система на Общността за предотвратяване, възпиране и премахване на незаконния, недеклариран и нерегулиран риболов, за изменение на регламенти (ЕИО) № 2847/93, (ЕО) № 1936/2001 и (ЕО) № 601/2004 и за отмяна на регламенти (ЕО) № 1093/94 и (ЕО) № 1447/1999 (ОВ L 286, 2008 г., стр. 1); или член 11 от Директива 2009/52/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2009 година за предвиждане на минимални стандарти за санкциите и мерките срещу работодатели на незаконно пребиваващи граждани на трета държава (ОВ L 168, 2009 г., стр. 24).
(
22
)	За кратка селекция вж. например Pieth, M., R. Ivory. Chapter 1 Emergence and convergence: Corporate criminal liability principles in overview в in Pieth, M. и Ivory, R. (eds), Corporate criminal liability: emergence, convergence, and risk, IUS Gentium, 2011, Vol. 9(3), точка 1.4; Vermeulen, G., W. De Bondt, C. Ryckman. Liability of legal persons for offences in the EU. Antwerp: Maklu, 2012; Pikamäe, P. and Kärner, M., The effect of European Union law on the criminal and quasi-criminal liability of legal persons in Estonia. — Juridica International, 2024, vol. 33, 89—101, по-конкретно стр. 92.
(
23
)	Вж. в това отношение Franssen, V. The EU’s fight against corporate financial Crime: State of affairs and future potential. — German Law Journal, 2018, vol. 19(5), 1221—1249, по-конкретно стр. 1237—1242.
(
24
)	За кратка селекция вж. по-конкретно член 70 от Директива 2014/65/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно пазарите на финансови инструменти и за изменение на Директива 2002/92/ЕО и на Директива 2011/61/ЕС (ОВ L 173, 2014 г., стр. 349), последно изменена с Директива (ЕС) 2024/790 на Европейския парламент и на Съвета от 28 февруари 2024 година (ОВ L, 2024/790) (ДПФИ II); член 38 от Регламент (EС) 2017/1129 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно проспекта, който трябва да се публикува при публично предлагане или допускане на ценни книжа до търговия на регулиран пазар, и за отмяна на Директива 2003/71/ЕО (ОВ L 168, 2017 г., стр. 12) (Регламент относно проспекта); член 111 от Регламент (ЕС) 2023/1114 на Европейския парламент и на Съвета от 31 май 2023 година относно пазарите на криптоактиви и за изменение на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 1095/2010 и на директиви 2013/36/ЕС и (ЕС) 2019/1937 (ОВ L 150, 2023 г., стр. 40) (Регламент относно пазарите на криптоактиви или ПКА); членове 65 и 66 от Директива (ЕС) 2024/1619 на Европейския парламент и на Съвета от 31 май 2024 година за изменение на Директива 2013/36/ЕС по отношение на надзорните правомощия, санкциите, клоновете от трети държави и рисковете от екологичен, социален и управленски характер (ОВ L, 2024/1619) (Регламент за капиталовите изисквания или РКИ VI).
(
25
)	Вж. например решения от 16 декември 1976 г., Rewe-Zentralfinanz и Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, т. 5), от 16 декември 1976 г., Comet (45/76, EU:C:1976:191, т. 13), от 12 февруари 2008 г., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, т. 57), и от 30 април 2024 г., M.N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, т. 129).
(
26
)	Вж. например решения от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 36), и от 5 септември 2023 г., Udlændinge- og Integrationsministeriet (Загубване на датско гражданство) (C‑689/21, EU:C:2023:626, т. 42).
(
27
)	Вж. например решения от 2 декември 1997 г., Fantask и др. (C‑188/95, EU:C:1997:580, т. 48), и от 7 април 2022 г., IFAP (C‑447/20 и C‑448/20, EU:C:2022:265, т. 55).
(
28
)	Вж. например решения от 8 септември 2011 г., Q-Beef и Bosschaert (C‑89/10 и C‑96/10, EU:C:2011:555, т. 36 и 37), и от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services (C‑500/16, EU:C:2017:996, т. 42 и 43).