62007CC0466
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. MENGOZZI
представено на 6 ноември 2008 година (
1
)
Дело C-466/07
Dietmar Klarenberg
срещу
Ferrotron Technologies GmbH
„Социална политика — Директива 2001/23/ЕО — Прехвърляне на предприятия — Гарантиране на правата на работниците и служителите — Понятие за прехвърляне — Договорно прехвърляне на част от стопанска дейност на друго предприятие — Организационна самостоятелност след прехвърлянето“
1.
С преюдициалното си запитване Landesarbeitsgericht Düsseldorf (Германия) поставя на Съда въпрос относно тълкуването на член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
2
).
2.
Запитването е повдигнато във връзка със спор между г-н Dietmar Klarenberg и дружеството Ferrotron Tеchnologies GmbН (наричано по-нататък „Ferrotron“) по повод оставянето в сила на трудовия договор, сключен между жалбоподателя и дружеството Electrotechnology GmbН (наричано по-нататък „дружеството ET“).
I — Правна уредба
А — Общностно право
3.
Първите три съображения от Директива 2001/23 гласят:
„(1)
В Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 г. относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
3
) беше съществено изменена[…]. Поради това в интерес на яснотата и рационалността тя се нуждае от кодифициране/консолидиране.
(2)
Икономическите тенденции водят до промени на национално и общностно равнище в структурата на предприятията чрез прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности на други работодатели в резултат на юридическо прехвърляне или сливания.
(3)
Необходимо е да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права.“
4.
Текстът на член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23 гласи:
„а)
Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или [части] от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на [договорно прехвърляне] или сливане.
б)
[При спазване на] буква а) и следващите разпоредби на настоящия член по смисъла на настоящата директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна.“
5.
Съгласно член 3, параграф 1, първа алинея от посочената директива:
„Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.“
Б — Национално право
6.
Директива 2001/23 и директивите, които я предхождат (
4
), са транспонирани в германското право с член 613а от германския граждански кодекс (Bürgerliches Gesetzbuch или BGB). Параграф 1 от него гласи:
„При наличието на прехвърляне с правен акт на стопанска дейност или на част от стопанска дейност на друг собственик последният поема правата и задълженията, които произтичат от съществуващи към момента на прехвърлянето трудови правоотношения.“
II — Главното производство и преюдициалният въпрос
7.
От 1 януари 1989 г. жалбоподателят в главното производство г-н Klarenberg е нает на работа от дружеството ET, което извършва дейност в областта на промишлената автоматизация и на измервателната и контролна техника. На г-н Klarenberg е назначен за директор на отдел „F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS“ (Развитие и внедряване/Електронни системи/Мрежи/Интерфейс) на дружеството ET. Този отдел е съставен от три звена: звено „F+E/ET-Systeme“ (Развитие и внедряване/Електронни системи), за което отговаря пряко г-н Klarenberg; звено „EDV/Netzwerk/Serversysteme/Datensicherung“ (Електронна обработка на данните/Мрежи/Сървърни системи/Защита на данните) и звено „Produktion/Schaltschränke/Platinen“ (Производство/Контролни табла/Платки), за което отговаря г-н Neumann, който освен това е и заместник-директор на целия отдел.
8.
Ответникът в главното производство Ferrotron е специализирано в проектирането и производството на продукти в областта на измервателната и контролна техника за стоманодобивната промишленост.
9.
На 22 ноември 2005 г. дружеството ET сключва с Ferrotron и дружеството майка на последното, което е със седалище в Съединените щати, договор, озаглавен „Asset and Business Sale and Purchase Agreement“ относно следните групи продукти, разработени от дружеството ET: ET-DecNT (цифров контролер на електродите на елекрически дъговидни пещи), FT7000, ET-TempNet и ET-OxyNet (металургични измервателни системи). За всички въпросни продукти отговаря звено „F+E/ET Systeme“. Въз основа на този договор дружеството майка на ответника придобива всички права върху софтуера, патентите, заявките за патенти и изобретенията, свързани с въпросните продукти, както и върху наименованията на въпросните продукти и техническото ноу-хау. Ответникът получава развойния компютърен хардуер, опис на материалите за производство на продуктите, списък с доставчици и списък с клиенти. Ответникът наема отново на работа и определен брой служители на дружеството ET: г-н Neumann, заместник-директор на отдел „F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS“, и трима инженери от звено „F+E/ET-Systeme“ — г-н Heck, г-н Thiessen и г-н Pavlina.
10.
Продуктите, които са предмет на договора, са включени във вече предлаганите от Ferrotron групи продукти, а бившите служители на дружеството ET са зачислени в съществуващата структура на ответника. Тези служители упражняват и функции, свързани с различни от закупените от дружеството ET продукти.
11.
На 17 юли 2006 г. започва производство за неплатежоспособност на дружеството ET.
12.
С жалба до Arbeitsgericht Wesel г-н Klarenberg иска ответникът да бъде осъден да остави в сила трудовия договор, който го обвързва с дружеството ЕТ, като го наеме отново на работа. След като Arbeitsgericht Wesel отхвърля искането му, г-н Klarenberg подава жалба пред Landesarbeitsgericht Düsseldorf, с която иска — главно — да се осъди ответникът да го наеме отново на работа като началник на отдел при условията на трудовия договор, сключен на 1 януари 1989 г. с дружеството ET, и — при условията на евентуалност — да се установи наличието на трудово правоотношение между страните след
13.
Тъй като приема, че решаването на спора зависи от тълкуването на Директива 2001/23, Landesarbeitsgericht Düsseldorf поставя на Съда следния преюдициален въпрос:
„Предполага ли прехвърлянето на част от предприятие или от стопанска дейност на друг работодател в резултат на договорно прехвърляне по смисъла на член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23 […] новият работодател да продължава да управлява частта от предприятието или стопанската дейност като самостоятелна в организационно отношение част от предприятие или от стопанска дейност?“
III — Съображения
А — Предварителни бележки относно допустимостта и предмета на преюдициалното запитване
14.
Ferrotron оспорва релевантността на преюдициалния въпрос за разрешаването на спора по главното производство, като навежда три мотива.
15.
На първо място, то твърди, че съществуването на прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23 е изключено, тъй като не е доказано, че придобитите от Ferrotron елементи съставляват субект, който може да бъде предмет на такова прехвърляне. На второ място, то отбелязва, че дори ако трябва да се счита, че е извършено прехвърляне на предприятие въз основа на посочената директива, това не включвало прехвърлянето на трудовия договор на жалбоподателя, тъй като функциите на последния в дружеството ЕТ в голямата си част били упражнявани в звена, различни от звеното „F+E/ET-Systeme“, и следователно не можели да бъдат свързани с този отдел (
5
). На трето място, ответникът счита, че жалбоподателят е загубил правото да се позовава на прехвърлянето на договора си, тъй като макар да му е било известно сключеното споразумение между Ferrotron и дружеството ET, той е изчакал дружеството ET да изпадне в състояние на неплатежоспособност, за да предяви искания срещу ответника.
16.
С гореизложените доводи ответникът иска от Съда да провери допустимостта на преюдициалния въпрос с оглед на необходимостта от него за разрешаването на спора по главното производство. В това отношение напомням, че според постоянната съдебна практика само националните юрисдикции могат да преценят — предвид особеностите на всяко дело — както необходимостта от преюдициално заключение, за да могат да постановят решението си, така и релевантността на въпросите, които поставят на Съда (
6
). Следователно въпросите, поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите собствени правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност (
7
). Съдът може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство (
8
).
17.
Доводите на ответника обаче изглежда не могат да оборят презумпцията за релевантност, с която в съответствие с практиката на Съда се ползва въпросът, предмет на настоящия спор.
18.
По-специално що се отнася до довода на Ferrotron, че съществуването на субект, който може да бъде предмет на прехвърляне, не било доказано, трябва да отбележа, че запитващата юрисдикция ясно изхожда от обратната хипотеза, като приема, че звено „F+E/ET-Systeme“, засегнато от сключеното между дружеството ЕТ и Ferrotron споразумение, съставлява „част от стопанска дейност по смисъла на член 613а, параграф 1, първо изречение от BGB, която е прехвърлена на ответника, тъй като последният придобива основните производствени средства за стопанската дейност, както и съответните списъци с доставчици и клиенти, наема отново на работа част от служителите, които притежават ноу-хау, и неговото дружество майка придобива правата върху главните продукти и технологии“ (
9
). В замяна на това запитващата юрисдикция изразява съмнения относно възможността въпросната сделка да се квалифицира като прехвърляне по смисъла на националните разпоредби, осигуряващи транспонирането на Директива 2001/23, поради обстоятелството че при приобретателя прехвърленият субект не е запазил организационната си самостоятелност.
19.
Следователно въпросът за съществуването към момента на прехвърляне на субект, който може да бъде предмет на прехвърляне, не се включва в предмета на преюдициалното запитване.
Б — Понятието за прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23
20.
Директива 77/187 (
10
) първоначално не съдържа определение на понятието за прехвърляне. Едва с Директива 98/50 (
11
) чрез изменение на член 1 от Директива 77/187 в нея е включено такова определение. По повод това изменение съображение 4 от Директива 98/50 посочва, че изискванията за сигурност и прозрачност са наложили „изясняване на правната концепция за прехвърляне в светлината на практиката на Съда на Европейските общности“, и добавя, че това изясняване не променя обхвата на Директива 77/187 съобразно възприетото от Съда тълкуване.
21.
Същото определение на понятието за прехвърляне като включеното с Директива 98/50 присъства в член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23, която отменя Директива 77/187. Съображение 8 от Директива 2001/23 възпроизвежда текста на съображение 4 от Директива 98/50, като потвърждава по този начин наличието както на нормативна, така и на тълкувателна приемственост с Директива 77/187, кодифицирана с Директива 2001/23 (
12
).
22.
За да се разбере правилно понятието за прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23, трябва да се разгледа практиката, установена от Съда във връзка с тълкуването на Директива 77/187.
23.
Материалното приложно поле на Директивата от самото начало е определено по особено широк начин: то включва всички случаи на „промяна, резултат на договорно прехвърляне или сливане, на физическото или юридическото лице, отговорно за управлението на предприятието, което поради това обстоятелство поема задълженията на работодател спрямо служителите на предприятието“ (
13
).
24.
В Решението по дело Spijkers (
14
) от 1986 г., запитан от Hoge Raad der Nederlanden (Нидерландия) за елементите, които следва да се вземат предвид, за да се установи наличието на прехвърляне по смисъла на Директива 77/187, Съдът дава определение на понятието „прехвърляне“, използвайки изрази, които трайно ще се възприемат в цялата последваща съдебна практика.
25.
В това решение предвид целта на Директива 77/187, а именно „да осигури непрекъснатостта на съществуващите в рамките на един стопански субект трудови правоотношения, независимо от промяната на собственика“, Съдът най-напред потвърждава, че основният критерий, за да се приеме, че става въпрос за прехвърляне по смисъла на посочената директива, а не за обикновено отчуждаване на активи, е „дали въпросният стопански субект запазва идентичността си“ (
15
). По нататък Съдът уточнява, че в случай като разглеждания от Hoge Raad der Nederlanden, при който в момента на прехвърлянето прехвърлителят вече не извършва никаква стопанска дейност, трябва да се провери дали „[е бил] отчужден все още съществуващ стопански субект, което по-специално се определя[ло] от факта дали неговата дейност реално продължава[ла] да се осъществява или [била] поета от новия ръководител на предприятието със същата или подобна стопанска дейност“ (
16
). Освен това Съдът уточнява, че за да се определи дали тези условия са изпълнени, следва да „се вземат предвид съвкупността от фактически обстоятелства, характеризиращи съответната сделка, между които се нареждат видът на разглежданото предприятие или стопанска дейност, наличието на прехвърляне на материални активи като сгради и движимо имущество, стойността на нематериалните активи към момента на прехвърлянето, преминаването на съществена част от заетите лица към новия ръководител на предприятието, наличието на прехвърляне на клиенти, както и степента на сходство между дейностите, упражнявани преди и след прехвърлянето“ (
17
). Съдът пояснява, че всички тези елементи „са само отделни аспекти от задължителната цялостна оценка и поради това те не могат да се преценяват поотделно“ (
18
). Накрая Съдът посочва, че фактическите преценки, необходими за да се определи дали има прехвърляне по смисъла на Директивата, спадат към компетентността на националния съд съобразно критериите за тълкуване, установени от Съда.
26.
В Решението по дело Spijkers, както и в голяма част от последващата съдебна практика (
19
) поне до края на 90-те години Съдът придава особена важност на обстоятелството приобретателят да продължи или да поеме професионалната дейност на прехвърлителя или аналогична дейност. Годността на прехвърляния стопански субект да запази своята идентичност изглежда съответства главно на способността му да „остане действащ и жизнеспособен“ (
20
) след прехвърлянето. Това тълкуване изглежда се подкрепя от обстоятелството, че Съдът изключва наличието на прехвърляне единствено при хипотезите, свързани със случаи на фалит или ликвидация на предприятието (
21
). Освен това, включително в рамките на тази своя практика, Съдът прави разлика между производствата за удовлетворяване на кредитори, които целят осребряването на имущество, и тези, които предвиждат продължаване на икономическата дейност: в последния случай Директивата остава приложима (
22
).
27.
Въпреки това Решение по дело Süzen (
23
) бележи промяна в насоката спрямо предходните решения.
28.
По това дело Съдът е трябвало да уточни дали Директива 77/187 е приложима и в случай че възложител, поверил дейностите по почистване на помещенията си на предприемач, развали сключения с него договор, а за изпълнението на подобни дейности сключи нов договор с друг предприемач, без сделката да е придружена от прехвърляне на материални и нематериални активи и без преминаване към новия предприемач на съществена част от заетите лица, вече назначени от неговия предшественик за изпълнението на договора. След като определя понятието за стопански субект като „организирано групиране на персонални и неперсонални елементи, което позволява извършването на стопанска дейност с определена цел“ (
24
), Съдът потвърждава, че „единствено обстоятелство, че услугата, предоставяна от стария и новия титуляр на поръчката, е подобна, не позволява да се направи извод за наличието на прехвърляне на стопанския субект“. Всъщност, продължава Съдът, „един субект не може да се ограничи до дейността, за която отговаря“, тъй като „[н]еговата идентичност се очертава също от други елементи като персонала, който го изгражда, неговия управленски състав, организацията на неговата работа, методите на работа или евентуално от средствата за осъществяване на дейността му, които са на негово разположение“ (
25
).
29.
Тази насока се запазва при последващите решения (
26
), в които значението на фактора, свързан с продължаването на дейността на предприятието от приобретателя, се смекчава, а значението на цялостната преценка на всички обстоятелства, характеризиращи прехвърлителната сделка, се подчертава. Освен това в рамките на тази преценка релевантността на вземаните предвид различни елементи се променя в зависимост от характеристиките на разглеждания случай (
27
), без да е възможно да се отдели даден елемент, който in abstracto би имал повече тежест от другите. Напротив, в това отношение Съдът уточнява, че „гарантирането на правата на работниците и служителите […], което е целта на Директивата, не може да зависи единствено от вземането под внимание на един фактор“ (
28
), дори той да е част от елементите, с оглед на които трябва да се извърши преценката.
30.
В този смисъл Съдът е приел за релевантно, но не решаващо обстоятелството, че към момента на прехвърлянето предприятието е временно затворено и съответно няма действащи служители, по-специално в случая на предприятията със сезонни дейности (
29
). По същия начин, ако прехвърлянето на активи е част от критериите, с оглед на които трябва да се извърши цялостната преценка на сделката, то според Съда неговото отсъствие не позволява такива сделки да се изключат от обхвата на Директивата (
30
), освен ако не става въпрос за предприятия, действащи в сектори, „в които материалните елементи допринасят значително за осъществяването на дейността“ (
31
). Освен това ако преминаването към новия работодател на съществена — като брой и компетентност — част от заетите в предишното предприятие лица, заедно с продължаването на дейността, е достатъчно, за да съставлява прехвърляне по смисъла на Директивата в секторите, в които дейността се основава главно на работна сила (
32
), то това обстоятелство може да не е определящо в други случаи (
33
). Накрая, в Решение по дело Mayeur (
34
) Съдът потвърждава, че не може да се изключи възможността „при определени обстоятелства елементи като организацията, функционирането, финансирането, управлението и приложимите правни разпоредби така да характеризират даден стопански субект, че някакво изменение на тези елементи поради прехвърлянето на субекта да доведе до промяна на идентичността му“ (
35
). Въпреки това Съдът изключва тази хипотеза да е осъществена по въпросното дело, където става въпрос за „поемането от община, публичноправно юридическо лице, действащо в рамките на специалните разпоредби на административното право, на рекламната и информационна дейност за услугите, предлагани на потребителите, която се извършва до момента в нейна полза от сдружение с нестопанска цел — частноправно юридическо лице“ (
36
). Все пак трябва да се отбележи, че в това решение между различните взети под внимание фактори Съдът придава особена важност на продължаването от общината на извършваната преди това дейност от сдружението, и по-специално на тази част от дейността, към която спадат функциите на ищеца по главното производство (
37
).
31.
Краткият анализ по-горе доказва, че при преценката за съществуването на прехвърляне по смисъла на Директива 77/178 Съдът следва подход, основан най-вече на преценката на всеки отделен случай.
32.
Отдавайки предпочитание на този подход, както в миналото вече е отбелязал генералният адвокат La Pergola, Съдът несъмнено си запазва „удобна гъвкавост при използването на критериите според различните ситуации, които могат да възникнат в рамките на общностната икономика“ (
38
), но в същото време се отказва да определи същността на понятието за прехвърляне на предприятие, т.е. минималното му съдържание, което конкретно да позволи то да се разграничи от обикновеното прехвърляне на имущество на дадено предприятие, правейки по този начин по-разтегливи, но и по-неясни границите на предвидената от Директивата защита.
33.
С оглед на всичко, което бе изложено по-горе, ще премина към разглеждане на въпроса на запитващата юрисдикция.
В — По преюдициалния въпрос
34.
Запитващата юрисдикция иска от Съда по същество да се установи дали по силата на член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23 е налице прехвърляне на предприятие или на стопанска дейност, ако в организационно отношение новият предприемач не запазва самостоятелността на придобитите елементи, а ги включва в собствената си вече съществуваща структура. Съгласно акта за преюдициално запитване неотдавнашната съдебна практика на Bundesarbeitsgericht била склонна при такива обстоятелства да установи наличието на обикновено прехвърляне на активи и да изключи прехвърлянето по смисъла на националната правна уредба, транспонираща Директивата.
35.
Като се позовава на съдебната практика на Bundesarbeitsgericht, ответникът в главното производство поддържа, че прехвърляният субект не запазва своята идентичност, ако вследствие на прехвърлянето загуби организационната си самостоятелност, тъй като придобитите ресурси са включени от приобретателя в напълно нова структура. В случая организацията на труда на Ferrotron се основавала на подразделяне по сектори на дейност, а не по групи продукти като организацията на труда в дружеството ЕТ. Следователно служителите на последното, както и различните елементи, преминали към Ferrotron, били включени в структурата на дружеството приобретател на базата на нова организация на труда.
36.
В замяна на това германското правителство и Комисията на Европейските общности са на друго мнение. Позовавайки се на практиката на Съда, те поддържат, че наличието на прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23 трябва да се преценява в рамките на цялостна оценка, отчитаща всички релевантни фактори. Запазването на oрганизационната самостоятелност от прехвърления субект била само един от критериите, въз основа на които трябва да се направи преценката.
37.
Споделям последната гледна точка.
38.
Най-напред, това виждане съответства на възприемания до момента от Съда подход за разглеждане на всеки отделен случай и със значението, което Съдът отдава на преценката на всяка сделка в светлината на съвкупността от обстоятелства, които я характеризират. Този подход изглежда методологически несъвместим с изключването на прехвърляне на предприятие по смисъла на Директива 2001/23, до което се стига чрез вземане предвид само на един елемент, изваден от контекста на цялостното разглеждане (
39
).
39.
Вярно е, че по принцип факторът, свързан с организацията, способства за определяне на „идентичността“ на прехвърляния стопанския субект (
40
) и, както приема Съдът в Решение по дело Mayeur (
41
), в определени случаи, подобно на други фактори като функционирането, финансирането, управлението и приложимите правни разпоредби, той може да характеризира така даден стопански субект, че някакво изменение на тези елементи поради прехвърлянето на субекта да доведе до промяна на идентичността на този субект (
42
).
40.
При все това в съдебната практика се откриват множество примери за прецеденти, при които Съдът постановява, че промяната в организационната структура на прехвърления субект (
43
) или промяна в организацията на труда (
44
) не могат да изключат съществуването на прехвърляне по смисъла на Директивата, включително когато тези промени са свързани с радикално преструктуриране на начина на управление на прехвърляния субект с последици дори върху възможността трудовите договори на прехвърлените служители да бъдат оставени в сила (
45
).
41.
В подкрепа на своята позиция ответникът посочва понятието за стопански субект, определено от съдебната практика и възпроизведено в член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23, като твърди, че само ако организационната връзка, която обединява материалните и нематериалните елементи, съставляващи прехвърляния субект, е запазена от приобретателя, субектът запазвал своята идентичност.
42.
Съгласно член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23 за прехвърляне по смисъла на същата директива се счита прехвърляне на стопански субект, което означава „организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна“, който въпреки прехвърлянето запазва своята идентичност. Тази разпоредба в действителност съдържа позоваване на фактора, свързан с организацията, като елемент, определящ понятието „стопански субект“ и характеризиращ неговата идентичност. Според мен това позоваване трябва да се разбира не толкова като свързано със специфичната организация, наложена от предприемача на различните производствени фактори, а като връзка на взаимозависимост и допълнителност, която съществува между тези фактори и която ги кара заедно да спомагат за упражняването на определена икономическа дейност.
43.
Следователно, обратно на това, което изглежда твърди ответникът, тази връзка не изчезва непременно с включването на прехвърляния субект в структурата на приобретателя, която по подразбиране е различна като размери и/или организационни характеристики от структурата на прехвърлителя.
44.
С други думи, запазването на прехвърлената идентичност не предполага запазване на нейната „организационна самостоятелност“, разбирана в смисъл на структурна самостоятелност, както предлага ответникът, а запазване на функционалната и целенасочена връзка между различните прехвърлени производствени фактори, което позволява на новия предприемач да ги използва с цел осъществяване на конкретна икономическа дейност дори ако са включени в различна организационна структура.
45.
В делото по главното производство Ferrotron придобива съвкупност от вече организирани помежду си фактори с оглед на производството и търговията на определени продукти и, обратно на твърдяното от представителя на ответника в съдебното заседание, тази сделка не увеличава щатния състав на Ferrotron, но му позволява да прибави нова група продукти към вече предлаганите от предприятието. Освен това е безспорно, че Ferrotron продължава дейността, извършвана преди това от дружеството ЕТ, като използва организационното групиране на персоналните, материалните и нематериалните елементи, придобити от дружеството ЕТ, въпреки че прехвърлените служители са включени в структурата на ответника и изпълняват функциите си в напълно различна от предходната организационна рамка.
46.
При тези обстоятелства основателно може да се счита, че въпреки извършените промени в организацията на труда вследствие на прехвърлянето не се е загубила съществуващата връзка между различните придобити от Ferrotron елементи, които образуват „организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност“. Освен това обстоятелството, че договорна разпоредба изрично предвижда, че през двете години след прехвърлянето дружеството ЕТ ще предостави на разположение на Ferrotron допълнителен квалифициран персонал, в случай че вече прехвърленият не е на разположение, или, при условията на евентуалност, допълнително ще обучи персонал на Ferrotron, ясно показва, че дружеството приобретател признава връзката на взаимозависимост, съществуваща между различните придобити производствени фактори и необходимостта тази връзка да се запази с цел продължаване на разглежданата дейност.
47.
При все това, както изисква практиката на Съда, националната юрисдикция е тази, която трябва да извърши необходимите проверки, за да установи дали в случая прехвърляният субект запазва своята идентичност след прехвърлянето, като има предвид съвкупността от обстоятелства, които характеризират въпросната сделка и различните релевантни фактори, между които е и факторът, свързан с организацията, разбиран както го уточних по-горе (
46
).
48.
Накрая, ответникът поддържа, че при загуба на организационната самостоятелност на стопанския субект вследствие на прехвърлянето целта, преследвана от Директива 2001/23, да се запазят трудовите договори на засегнатите от прехвърлянето служители, не можела във всеки случай да бъде постигната. В това отношение той поддържа, че в исканата от Ferrotron нова организация на труда няма длъжност, съответстваща на заеманото от г-н Flarenberg работно място в дружеството ЕТ.
49.
Довод, подобен в някои отношения на този, повдигнат от Ferrotron, е бил наведен от Френската република по делото, по което е постановено Решение по дело Mayeur (
47
). Като се опитва да изключи наличието по това дело на прехвърляне по смисъла на Директивата, френското правителство отбелязва по-специално, че по националното право публичноправният субект, който поема дейността, извършвана преди това от частноправно юридическо лице, е длъжен да прекрати трудовите договори, сключени с последното. Съдът приема, че невъзможността да се оставят в сила трудовите договори с приобретателя е без значение за преценката дали е налице прехвърляне. Той приема, че в съответствие с член 4, параграф 2 от Директива 77/187 задължението за прекратяване на трудовите договори е свързано с промяна в условията на труд в ущърб на работника, която произтича непосредствено от прехвърлянето, а последицата е, че работодателят трябва да се счита за отговорен за прекратяването на тези договори (
48
).
50.
В края на анализа си искам да направя едно последно разсъждение. Хипотезата на прехвърляне, което има за предмет не предприятието в неговата цялост, а само част от него, изрично се предвижда в Директива 2001/23, която разпростира предвидената в нея специална защита върху засегнатите от такива сделки работници и служители. Именно при такива хипотези разделителната линия между прехвърляне и обикновено отчуждаване на производствени фактори рискува да стане тънка, правейки по-деликатна идентификацията на критерии, които да позволяват да се установи разликата между двете хипотези, и увеличавайки риска от приложното поле на Директива 2001/23 да се изключат ситуации, които тя би трябвало да обхваща. Следователно ако самото включване на прехвърляните елементи в организационната структура на предприятието приобретател беше достатъчно, за да изключи прехвърлянето по смисъла на Директивата, то би било изключително трудно тя да се приложи в случай на прехвърляне на част от предприятие или от стопанска дейност, тъй като съответната сделка, както е в разглеждания случай, има за предмет прехвърлянето на част от дейност между предприятия, действащи на един и същ пазар, и двете притежаващи собствена организационна структура.
51.
От гореизложените съображения следва, че щом като прехвърлената част от предприятието или от стопанската дейност не продължава да се използва от новия предприемач като самостоятелна в организационно отношение част от предприятие или от стопанска дейност, това само по себе си не е достатъчно, за да изключи съществуването на прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23.
IV — Заключение
52.
По току-що изложените съображения предлагам на Съда да разреши преюдициалния въпрос, отправен от Landesarbeitsgericht Düsseldorf, по следния начин:
„Член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности трябва да се тълкува в смисъл, че щом като прехвърлената част от предприятието или от стопанската дейност не продължава да се използва от новия предприемач като самостоятелна в организационно отношение част от предприятие или от стопанска дейност, това не представлява пречка за признаването на прехвърляне на предприятие, след като прехвърляният субект запазва идентичността си.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: италиански.
(
2
)	OВ L 82, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20.
(
3
)	OВ L 61, стр. 26.
(
4
)	Директива 77/187 и Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 година за изменение на Директива 77/187/ЕИО (OВ L 201, стр. 88).
(
5
)	Впрочем видно от Решение от 7 февруари 1985 г. по дело Botzen и др. (186/83, Recueil, стр. 519), Съдът вече е имал повод да се произнесе по преюдициално запитване, което повдига аналогичен на поставения от Ferrotron въпрос във втората част на доводите му. В това решение Съдът уточнява, че в случай на прехвърляне, което засяга само стопанска дейност или част от стопанска дейност, т.е. дадена част от предприятието, защитата, предоставена от Директивата, се разпростира върху работниците, заети в тази част на предприятието, тъй като „основна характеристика на трудовото правоотношение е съществуващата връзка между работника и онази част от предприятието или от стопанската дейност, в която той е разпределен да изпълнява задачите си“ (точка 15). Освен това в Решение от по дело Temco (С-51/00, Recueil, стр. I-969) Съдът уточнява, че в случай на прехвърляне на част от стопанска дейност „по отношение квалифицирането на прехвърлянето по смисъла на Директивата няма правни последици обстоятелството, че предприятието прехвърлител продължава да съществува след поемането на дейността му от друго предприятие и че то е запазило част от персонала, извършващ тази дейност, щом като дейността, от която се е отделило, представлява сама по себе си стопански субект“ (точка 29).
(
6
)	Вж. Решение от 5 декември 2000 г. по дело Guimont (C-448/98, Recueil, стр. I-10663, точка 22) и Решение от по дело Reisch и др. (C-515/99, C-519/99—C-524/99 и C-526/99—C-540/99) Recueil, стр. I-2157, точка 25).
(
7
)	Решение от 1 декември 2005 г. по дело Burtscher (C-213/04, Recueil, стр. I-10309, точка 35).
(
8
)	Решение от 6 юни 2000 г. по дело Angonese (C-281/98, Recueil, стр. I-4139, точка 18).
(
9
)	Вж. част II, точка 3 от акта за преюдициално запитване.
(
10
)	Вж. точка 3 по-горе.
(
11
)	Вж. бележка под линия 4 по-горе.
(
12
)	Вж. съображение 1 от Директива 2001/23.
(
13
)	Решение от 17 декември 1987 г. по дело Ny Mølle Kro (287/86, Recueil, стр. 5465, точка 12), Решение от по дело Berg и Busschers (144/87 и 145/87, Recueil, стр. 2559, точка 17) и Решение от по дело Bork International и др. (101/87, Recueil, стр. 3057, точка 13).
(
14
)	Решение от 18 март 1986 г. (24/85, Recueil, стр. 1119).
(
15
)	Точка 11, курсивът е мой.
(
16
)	Точки 12 и 15.
(
17
)	Точка 13.
(
18
)	Точка 13.
(
19
)	Вж. по-специално Решение от 10 февруари 1988 г. по дело Daddy’s Dance Hall (324/86, Recueil, стр. 739, точка 10), Решение по дело Bork International и др., посочено по-горе в бележка под линия 13, точка 14, Решение от по дело Redmond Stichting (C-29/91, Recueil, стр. I-3189, точка 31), Решение от по дело Watson Rask и Christensen (C-209/91, Recueil, стр. I-5755, точка 19) и Решение от по дело Merckx и Neuhuys (C-171/94 и C-172/94, Recueil, стр. I-1253, точка 16).
(
20
)	Изразът е заимстван от заключението на генералния адвокат Mancini по дело Berg и Busschers, посочено по-горе в бележка под линия 13 (Recueil, стр. 2573).
(
21
)	Решение от 7 февруари 1985 г. по дело Abels (135/83, Recueil, стр. 469) и Решение от по дело Danmols Inventar (105/84, Recueil, стр. 2639).
(
22
)	Вж. Решение от 25 юли 1991 г. по дело d’Urso и др. (C-362/89, Recueil, стр. I-4105), Решение от по дело Spano и др. (C-472/93, Recueil, стр. I-4321, точки 24—29) и Решение от по дело Dethier Équipement (C-319/94, Recueil, стр. I-1061, точки 31 и 32).
(
23
)	Решение от 11 март 1997 г. (C-13/95, Recueil, стр. I-1259).
(
24
)	Точка 13. В Решение по дело Rygaard (Решение от 19 септември 1995 г., C-48/94, Recueil, стр. I-2745, точка 20) Съдът вече уточнява, че за приложението на Директива 77/187 е необходимо „прехвърлянето да се отнася до трайно организиран стопански субект, чиято дейност не се изчерпва с изпълнението на определена работа“.
(
25
)	Точка 15, курсивът е мой. В своето заключение генералният адвокат La Pergola иска от Съда да изостави критерия за продължаване на икономическата дейност в полза на критерия, свързан с прехвърлянето на активи между прехвърлителя и приобретателя.
(
26
)	Вж. Решение от 10 декември 1998 г. по дело Hernández Vidal и др. (C-127/96, C-229/96 и C-74/97, Recueil, стр. I-8179, точка 30), Решение от по дело Hidalgo и др. (C-173/96 и C-247/96, Recueil, стр. I-8237, точка 30), Решение от по дело Liikenne (C-172/99, Recueil, стр. I-745, точка 34) и Решение от по дело Abler и др. (C-340/01, Recueil, стр. I-14023, точка 35).
(
27
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 18 и Решение по дело Hernández Vidal и др., посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 31, Решение по дело Temco, посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 25, Решение от 9 декември 2004 г. по дело Комисия/Италия (C-460/02, Recueil, стр. I-11547, точка 41) и Решение от по дело Güney-Görres и Demir (C-232/04 и C-233/04, Recueil, стр. I-11237, точка 35) и Решение по дело Liikenne, посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 35.
(
28
)	Вж. Решение от 14 април 1994 г. по дело Schmidt (C-392/92, Recueil, стр. I-1311, точка 16). Курсивът е мой.
(
29
)	Вж. Решение по дело Ny Mølle Kro, посочено в бележка под линия 13, точки 19 и 20.
(
30
)	Решение по дело Schmidt, посочено по-горе в бележка под линия 28, точка 16, Решение по дело Merckx и Neuhuys, посочено по-горе в бележка под линия 19, точка 21, Решение по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 17 и Решение по дело Temco, посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 25.
(
31
)	Решение по дело Liikenne, посочено по-горе в бележка под линия 26, точки 39—42. В това решение Съдът отхвърля приложението на Директивата спрямо новия титуляр на обществена поръчка за услуги в сферата на обществените автобусни превози въпреки обстоятелството, че към новия титуляр преминава съществена част от заетите лица, назначени от предишния изпълнител, и е извършено прехвърляне на клиентелата.
(
32
)	Вж Решение по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 23, точка 21, Решение по дело Hernández Vidal и др., посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 32, Решение по дело Hidalgo и др., посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 32 и Решение по дело Temco, посочено по-горе в бележка под линия 5, точка 26.
(
33
)	Вж. например Решение по дело Liikenne, посочено по-горе в бележка под линия 26, и Решение по дело Abler и др., посочено по-горе в бележка под линия 26, точка 37.
(
34
)	Решение от 26 септември 2000 г. (C-175/99, Recueil, стр. I-7755, точка 49).
(
35
)	Точка 53.
(
36
)	Диспозитив на решението.
(
37
)	Точка 54.
(
38
)	Заключение, представено по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 23.
(
39
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Schmidt, посочено по-горе в бележка под линия 28.
(
40
)	Вж. Решение по дело Süzen, посочено по-горе в бележка под линия 23, и цитираната по-горе в бележка под линия 26 съдебна практика.
(
41
)	Посочено по-горе в бележка под линия 34.
(
42
)	Точка 53.
(
43
)	Вж. например Решение по дело Merckx и Neuhuys, посочено по-горе в бележка под линия 19, и Решение от 13 септември 2007 г. по дело Jouini и др. (C-458/05, Сборник, стр. I-7301).
(
44
)	В този смисъл решението да се поеме вътрешно почистването на помещенията със собствен персонал представлява промяна в организацията на труда, но не заличава съществуването на прехвърляне; вж. по-специално Решение по дело Hernández Vidal и др., посочено по-горе в бележка под линия 26.
(
45
)	Вж. Решение по дело Mayeur, посочено по-горе в бележка под линия 34.
(
46
)	Вж. точки 42—44.
(
47
)	Посочено по-горе в бележка под линия 34.
(
48
)	Точка 56.