61997CJ0161_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 25. april 1997 har selskabet Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH (herefter »KLE«) i medfoer af artikel 50 i Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom afsagt den 25. februar 1997 af Retten i Foerste Instans i sagen Kernkraftwerke Lippe-Ems mod Kommissionen (forenede sager T-149/94 og T-181/94, Sml. II, s. 161, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for sagsoegerens paastand om annullation af Kommissionens beslutning 94/95/Euratom af 4. februar 1994 og af Kommissionens beslutning 94/285/Euratom af 21. februar 1994 om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, andet led (EFT L 48, s. 45, henholdsvis EFT L 122, s. 30).
De retlige rammer
2 I henhold til Euratom-traktatens artikel 1, stk. 2, har Faellesskabet
»til opgave gennem skabelsen af de noedvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til hoejnelse af levestandarden i medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande«.
3 I henhold til Euratom-traktatens artikel 2, litra d), skal det »soerge for regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til alle brugere i Faellesskabet«. De naermere bestemmelser om indholdet af denne forpligtelse er indeholdt i afsnit II, kapitel 6 (traktatens artikel 52-76), som fastlaegger en faelles ordning med hensyn til forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer.
4 I henhold til traktatens artikel 52, stk. 1, sikres »forsyning med malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer ... efter princippet om lige adgang til forsyningskilderne og gennem en faelles forsyningspolitik«. Det bestemmes i artikel 52, stk. 2, litra a), at med henblik herpaa »forbydes alle fremgangsmaader, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling«.
5 Med henblik paa at gennemfoere denne politik indeholder artikel 52, stk. 2, litra b), bestemmelse om oprettelse af Euratoms Forsyningsagentur (herefter »Agenturet«), der i medfoer af artikel 54 har status som juridisk person og er selvfinansierende.
6 Endvidere indeholder traktatens artikel 53 foelgende bestemmelser:
»Agenturet er underlagt Kommissionens kontrol; Kommissionen fastlaegger retningslinjer for dets virksomhed, har vetoret med hensyn til dets beslutninger og udnaevner dets generaldirektoer saavel som dets vicegeneraldirektoer.
Enhver udtrykkelig eller stiltiende disposition fra Agenturets side under udoevelse af dets optionsret eller dets eneret til at slutte kontrakter om leverancer kan af de interesserede parter forelaegges for Kommissionen, der traeffer beslutning inden en maaned.«
Agenturets eneret til at afslutte kontrakter om leverancer
7 For at kunne udfoere sine opgaver med hensyn til forsyning raader Agenturet i henhold til artikel 52, stk. 2, litra b), navnlig over »en eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, udgangsmaterialer eller fissile materialer, der hidroerer fra omraader inden for eller uden for Faellesskabet«.
8 I medfoer af artikel 55 meddeler medlemsstaterne eller lader meddele til Agenturet alle de oplysninger, som er noedvendige navnlig for udoevelsen af dets eneret til at afslutte kontrakter om leverancer.
9 Forsyninger med malme og udgangsmaterialer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet, er hovedsageligt reguleret ved traktatens artikel 64, hvorefter Agenturet, der i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland eller en international organisation, »bortset fra de i denne traktat omhandlede undtagelsestilfaelde (har) eneret til at indgaa aftaler og overenskomster ...«
Sammenholdelse af tilbud og ordrer
10 Traktatens artikel 65, stk. 1, goer den i artikel 60 fastlagte fremgangsmaade til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende leveringer af materialer, der hidroerer fra Faellesskabet, anvendelig paa leveringer af materialer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet.
11 Det bestemmes i artikel 60:
»Eventuelle brugere underretter regelmaessigt Agenturet om deres behov for forsyning, med specifikation af maengder, fysisk og kemisk beskaffenhed, oprindelsessted, anvendelse, tidspunkter for levering og prisbetingelser, der skal indgaa som bestemmelser og vilkaar i en forsyningskontrakt, som de oensker at afslutte.
Ligeledes underretter producenterne Agenturet om de tilbud, som de er i stand til at afgive, med alle specifikationer, og isaer om varigheden af de kontrakter, som er noedvendige for opstilling af deres produktionsprogrammer. Varigheden af disse kontrakter maa ikke uden Kommissionens tilladelse overskride ti aar.
Agenturet giver alle eventuelle brugere meddelelse om de tilbud og omfanget af de forespoergsler, det har modtaget, og opfordrer dem til at afgive ordrer inden en bestemt frist.
Naar Agenturet er i besiddelse af samtlige disse ordrer, giver det meddelelse om de betingelser, paa hvilke det kan imoedekomme dem.
Hvis Agenturet ikke fuldt ud kan efterkomme alle modtagne ordrer, fordeler det leverancerne i forhold til de ordrer, der svarer til hvert enkelt tilbud, med forbehold af bestemmelserne i artikel 68 og 69.
Et af Agenturet udfaerdiget reglement, der kraever Kommissionens godkendelse, fastsaetter vilkaarene for sammenholdelse af tilbud og ordrer.«
12 Det bestemmes i artikel 65, stk. 2, at
»Agenturet kan dog bestemme leverancernes geografiske oprindelse, for saa vidt det sikrer brugeren mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne«.
13 I denne sammenhaeng boer ligeledes citeres traktatens artikel 61, stk. 1, der er indeholdt i afdeling 2 vedroerende materialer, der hidroerer fra Faellesskabet:
»Agenturet er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor.«
14 Den 5. maj 1960 udstedte Agenturet i medfoer af traktatens artikel 60, stk. 6, et reglement om de naermere regler vedroerende sammenholdelse af tilbud og ordrer paa malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer (EFT 1959-1962, s. 44, herefter »reglementet«).
15 Ved reglementet blev der indfoert forenklede fremgangsmaader til sammenholdelse af tilbud og ordrer vedroerende mineraler. Reglementets artikel 5, stk. 1, indeholder herved bl.a. foelgende bestemmelse:
»Saafremt Kommissionen vedroerende et bestemt produkt saerlig paa initiativ af Agenturet efter hoering af Det Raadgivende Udvalg konstaterer, at markedssituationen er karakteriseret ved, at udbuddet er klart stoerre end efterspoergslen, kan den opfordre Agenturet til ved et dertil egnet direktiv at anvende den ... forenklede fremgangsmaade.«
16 Efter denne forenklede fremgangsmaade kan brugerne og producenterne forhandle direkte med hinanden og underskrive kontrakter om forsyninger, efter at Agenturet har fastlagt de generelle betingelser, som disse kontrakter skal opfylde. Kontrakterne skal herefter tilstilles Agenturet og anses for afsluttet af dette, hvis der ikke inden for en frist af otte dage efter deres modtagelse fremsendes nogen indsigelse af Agenturet til de paagaeldende.
17 Den naevnte fremgangsmaade finder i medfoer af naevnte reglements artikel 5, stk. 2, dog ikke anvendelse paa kontrakter om leverancer, der vedroerer specielle fissile materialer.
18 Artikel 5a, der blev indsat i reglementet ved Agenturets forordning af 15. juli 1975 (EFT L 193, s. 37), fastlaegger en ny forenklet fremgangsmaade, som opstiller en sikkerhed for, at Agenturet har et fuldstaendigt kendskab til markedet [litra b)], men hvorefter brugerne er »berettigede til at henvende sig direkte til producenterne og til at forhandle frit med den valgte producent om leveringskontrakter« [litra a)].
19 Det bestemmes dog i artikel 5a:
»...
c) Leveringskontrakten skal mindst indeholde foelgende oplysninger:
1.
de kontraherende parters navne
2.
de materialemaengder, der skal leveres
3.
leveringernes tidsmaessige fordeling paa aarsbasis
4.
arten af de materialer, der skal leveres
5.
oprindelseslandet for de materialer der skal leveres. Hvis leverandoeren ved kontraktens indgaaelse ikke kan angive dette, skal han over for forbrugeren og Agenturet forpligte sig til senere skriftligt at meddele dem oprindelseslandet for hver delleverance
6.
pris- og betalingsvilkaarene
7.
kontraktens varighed.
d) Med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne ti arbejdsdage forinden forelaegges Agenturet til underskrift.
e) ...
f) Agenturet skal udtale sig inden ti arbejdsdage efter modtagelse af kontrakten enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.
g) Afvisningen skal meddeles de paagaeldende ved en begrundet beslutning. Denne kan indbringes for Kommissionen i henhold til artikel VIII, stk. 3, i vedtaegterne for Forsyningsagenturet.
...«
Prisen
20 For leveringer, der hidroerer fra Faellesskabet og fra lande uden for Faellesskabet, bestemmes det i traktatens artikel 67:
»Med de i denne traktat fastsatte undtagelser fremkommer priserne ved at sammenholde tilbud og ordrer i overensstemmelse med de i artikel 60 anfoerte betingelser, som medlemsstaterne ikke kan tilsidesaette gennem nationale forskrifter.«
21 Traktatens artikel 68, stk. 1, forbyder »en prispolitik, der har til formaal at sikre visse brugere en privilegeret stilling i strid med det princip om lige adgang til forsyninger ...«
22 Det bestemmes i traktatens artikel 69:
»Paa forslag af Kommissionen kan Raadet med enstemmighed fastsaette priser«, mens »Agenturet ... kan ... foreslaa de brugere, der har indgivet ordrer, en prisjustering.«
23 Aftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab og Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker om handel og om handelsmaessigt og oekonomisk samarbejde, som blev undertegnet den 18. december 1989 og indgaaet paa Det Europaeiske Atomenergifaellesskabs vegne ved Kommissionens afgoerelse 90/117/Euratom af 27. februar 1990 (EFT L 68, s. 2, herefter »handelsaftalen«), finder i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, anvendelse paa nukleart materiale. Det praeciseres i artikel 14, at »vareudvekslingen mellem de kontraherende parter finder sted til priser svarende til markedspriserne«.
24 Endelig henvises der til Raadets resolution af 16. september 1986 om nye energipolitiske maal for Faellesskabet frem til 1995 og konvergensen mellem medlemsstaternes politik (EFT C 241, s. 1), som i punkt 5 fastslaar, at »Faellesskabet og medlemsstaterne i deres energipolitik boer tilstraebe« at sikre
»a)
sikrere forsyningsvilkaar og mindre risici for voldsomme prissvingninger i kraft af
- ...
- geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder
- ...«
Faktiske omstaendigheder og sagens behandling for Retten
25 I den anfaegtede dom har Retten fastslaaet foelgende:
»1 Sagsoegeren [KLE] ... ejer og driver et kernekraftvaerk beliggende i Niedersachsen (Tyskland). Ifoelge sagsoegerens sagsfremstilling foerer kraftvaerket en politik til forsyning af braendstoffer paa mellemlang sigt og indgaar med regelmaessige mellemrum leveringskontrakter, som daekker vaerkets behov for braendstoffer for hoejst fem aar.
2 I juni 1993 indkaldte vaerket tilbud vedroerende leverance af naturligt uran i form af uranhexaflour (herefter 'UF6'). Den 10. og 22. november 1993 indgik det leveringskontrakt med British Nuclear Fuels plc (herefter 'BNFL'), der er etableret i Det Forenede Kongerige, og som havde fremsat det mest interessante tilbud. Til udfoerelse af kontrakten skulle 400 tons naturligt uran i form af UF6 senest leveres den 31. marts 1995 til et berigningsselskab etableret paa Faellesskabets omraade. Den aftalte koebspris var 22 USD (plus moms) pr. kg. Kontrakten stipulerede intet vedroerende oprindelsen af det uran, der skulle leveres, men BNFL forpligtede sig til at meddele saavel sagsoegeren som 'Agenturet' ... oprindelseslandets navn senest ved hver enkelt dellevering. Ifoelge kontrakten skulle den kun have retsvirkninger efter samtykke fra Agenturet.
3 Artikel 5a, litra d), i [Agenturets reglement] ... fastsaetter inden for rammerne af en 'forenklet fremgangsmaade', at med henblik paa kontraktens indgaaelse skal denne forinden forelaegges Agenturet til underskrift. I medfoer af artikel 5a, litra f), har Agenturet herpaa ti arbejdsdage til at udtale sig, enten ved at indgaa denne eller ved at afvise den.
4 Den 29. november 1993 modtog Agenturet den planlagte kontrakt mellem KLE og BNFL til underskrift.
5 Ved skrivelse dateret den 10. december 1993, modtaget den 13. december s.aa. - dvs. den sidste dag inden for fristen til underskrift paa ti arbejdsdage - anmodede Agenturet sagsoegeren og BNFL om oplysninger vedroerende oprindelsen af det uran, der var kontraktens genstand. Den 14. december 1993 oplyste BNFL Agenturet om, at det uran, der var tale om, hidroerte fra Samfundet af Uafhaengige Stater (herefter 'SNG'), formentlig Rusland.
6 Ved skrivelse af 20. december 1993 meddelte Agenturet parterne, at dets politik gaar ud paa, at 'brugerne i Faellesskabet [dvs. Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, herefter "Faellesskabet" eller "Euratom"] ikke bliver afhaengige af nogen saerlig forsyningskilde inden for rimelige graenser, og at erhvervelse af nukleare materialer fra SNG-republikker sker til markedspriser (dvs. priser, som afspejler produktionsomkostningerne og kan sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi)'. Agenturet forklarede, at dets spredningspolitik tager sigte paa at saette en graense paa 20-25% af leveringer fra SNG, der skal opfylde de saerlige behov hos brugerne i Faellesskabet. Ifoelge Agenturet indebar den af sagsoegeren forelagte kontrakt risiko for en for stor afhaengighed af levering af uran fra SNG. Agenturets beregninger viste, under hensyntagen til de samlede leveringer i loebet af de tre sidste aar til KLE, at dette havde ret til at erhverve ca. 45 tons naturligt uran aarligt fra SNG. Men Agenturet udtalte, at KLE allerede havde erhvervet maengder, som maerkbart oversteg graensen for en rimelig afhaengighed, og det gennem flere aar. Tillige afspejlede de foreslaaede priser ikke de saedvanlige produktionsomkostninger og kunne ikke sammenlignes med de priser, der anvendes i lande med markedsoekonomi. Agenturet fandt derfor, at kontrakten ikke burde indgaas, men det anmodede parterne om at fremsaette deres bemaerkninger, foer en endelig afgoerelse blev truffet.
7 Den 29. december 1993 forelagde sagsoegeren sagen for Kommissionen paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2, hvorved vaerket protesterede mod Agenturets passivitet.
8 Den 6. januar 1994 fik sagsoegeren meddelelse om Agenturets afgoerelse nr. 1/94 vedroerende den leveringskontrakt, der var blevet forelagt den 29. november 1993. Ifoelge denne afgoerelse havde Agenturet tiltraadt kontrakten af 10. og 22. november 1993 mellem KLE og BNFL og herved tilfoejet den betingelse, at det leverede naturlige uran ikke, hverken direkte eller indirekte, maatte hidroere fra SNG.
9 Den 10. januar 1994 meddelte Kommissionen sagsoegerens advokater, at det var dens opfattelse, at den afgoerelse, Agenturet havde meddelt sagsoegeren den 6. januar, var blevet truffet inden for de foreskrevne frister, saaledes at proceduren med forelaeggelse blev uden genstand.
10 Ved skrivelse af 20. januar 1994 afsluttede sagsoegeren den procedure, der var blevet indledt den 29. december 1993, for at tage hensyn til den ovennaevnte afgoerelse nr. 1/94.
11 Ved en yderligere skrivelse af samme dato forelagde sagsoegeren i oevrigt denne afgoerelse for Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 53, andet led.
12 Hvad angaar den foerste procedure, hvis genstand var den passivitet, der angiveligt var udoevet af Agenturet, traf Kommissionen den 4. februar 1994 beslutning 94/95/Euratom om proceduren for anvendelse af artikel 53, andet led, i Euratom-traktaten (EFT L 48, s. 45, herefter 'beslutning 94/95'). Kommissionen afviste sagsoegerens krav, der hvilede paa den paastand, at Agenturet ikke havde udtalt sig inden for den foreskrevne frist, og som navnlig gik ud paa, at Kommissionen paalaegger Agenturet at indgaa kontrakten af 10./22. november 1993. Ifoelge Kommissionen havde Agenturet ikke udvist passivitet, eftersom dette havde ret til at supplere sit dossier, og fristen paa ti arbejdsdage derfor foerst var begyndt at loebe paa datoen for modtagelsen af de yderligere oplysninger, der var blevet anmodet om, nemlig den 14. december 1993, og foerst udloeb den 6. januar 1994, den dag, afgoerelse nr. 1/94 faktisk var blevet truffet.
13 Vedroerende den procedure, der er genstand for afgoerelse nr. 1/94, naevnt ovenfor, traf Kommissionen den 21. februar 1994 beslutning 94/285/Euratom om anvendelse af Euratom-traktatens artikel 53, andet led (EFT L 122, s. 30, herefter 'beslutning 94/285'). Kommissionen fandt, at Agenturets afgoerelse var materielt lovlig og afviste derfor sagsoegerens krav.
14 Under disse omstaendigheder fandt KLE, at den paagaeldende leveringskontrakt ikke kunne gennemfoeres. BNFL og sagsoegeren afstod herfra.
15 Den 8. og 14. marts 1994 indgik KLE og BNFL en ny leveringskontrakt vedroerende 400 tons uran i form af UF6 til en pris paa 27 USD pr. kg, hvilken kontrakt var ledsaget af det vilkaar, at materialet ikke, hverken direkte eller indirekte, hidroerte fra SNG. Denne kontrakt blev indgaaet af Agenturet den 30. marts 1994.«
26 Det er under disse omstaendigheder, at sagerne T-149/94 og T-181/94 er blevet anlagt med paastand om annullation af henholdsvis beslutning 94/95 og 94/285, og, hvad naermere bestemt angaar sag T-181/94, med paastand om, at Euratom doemmes til at betale sagsoegeren 3 511 279,30 DEM i erstatning med rente 6% p.a. fra den 7. april 1994.
Den anfaegtede dom
Sag T-149/94
27 Appellanten har for Retten paaberaabt sig fem annullationsanbringender mod beslutning 94/95.
28 Ved de to foerste anbringender om tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), og om tilsidesaettelse af proportionalitets- og retssikkerhedsprincippet anfaegter appellanten Agenturets mulighed for dels at anmode om yderligere oplysninger, dels ikke at traeffe en endelig afgoerelse, foer sagen er fuldt oplyst, dvs. foer den indeholder det mindstemaal af oplysninger, der kraeves ved reglementets artikel 5a, litra c).
29 I denne henseende har Retten fastslaaet foelgende:
»35 Den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, indtager saaledes en central plads blandt de kontraktled vedroerende leverancen, der skal meddeles Agenturet i forbindelse med anvendelsen af reglementets artikel 5a. Det maa antages, at Agenturets viden om den geografiske oprindelse af leverancerne er uomgaengeligt noedvendig for at sikre den forsyningssikkerhed, der soeges opnaaet ved den igangvaerende forsyningspolitik, saaledes som det vil fremgaa af behandlingen af sag T-181/94 (jf. navnlig praemis 92, 93 og 94 nedenfor).
36 Herudover fremgaar det klart af selve formuleringen af reglementets artikel 5a, litra c), at senere afgivelse af oplysning om oprindelseslandet kun kan tillades, saafremt leverandoeren ikke kunne fremlaegge oplysningen paa tidspunktet for kontraktens indgaaelse.
37 Under de foreliggende omstaendigheder ses det imidlertid klart, at sagsoegeren og sagsoegerens leverandoer i det mindste forudsaetningsvis var enige om, at materialerne skulle komme fra SNG ...
38 Ved ikke i leveringskontrakten at give oplysning om den geografiske oprindelse af uranet, skoent dette i det mindste forudsaetningsvis var aftalt mellem parterne, maa sagsoegeren selv tilregnes de administrative vanskeligheder, som opstod for Agenturet i forbindelse med dets beslutningstagning. Under disse omstaendigheder havde sagsoegeren ikke ret til at paaberaabe sig fordelen ved reglementets artikel 5a, litra f), som indfoerer en hurtig fremgangsmaade i form af en frist for Agenturet paa ti arbejdsdage til at udtale sig i sager, der ikke frembyder problemer.
39 Derimod finder Retten, at Agenturet konkret havde ret til foer udloebet af fristen i reglementets artikel 5a, litra f), at afkraeve parterne yderligere oplysninger ved at give Agenturet meddelelse om oprindelsen af de materialer, der skulle leveres. Hverken reglementets artikel 5a, litra f), eller traktaten var til hinder for en saadan anmodning, som tvaertimod var berettiget ved de konkrete forhold.
40 Det fremgaar af det i sagen oplyste, at Agenturet traf afgoerelse den 6. januar 1994, altsaa den tiende arbejdsdag at regne fra den 14. december 1993, den dag, Agenturet havde modtaget den kraevede oplysning. En saadan frist var rimelig og kunne hverken vaere en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), eller en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet, der er blevet paaberaabt af sagsoegeren.
41 Heraf foelger, at sagsoegerens foerste og andet anbringende ikke kan laegges til grund.«
30 Efter at have konstateret, at appellanten ikke havde udviklet sit tredje anbringende om en tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelser, fastslog Retten i praemis 43 i den anfaegtede dom, at Retten derfor ikke skulle udtale sig om dette anbringendes berettigelse.
31 Retten har herefter i praemis 46-51 i den anfaegtede dom afvist det fjerde anbringende om utilstraekkelig begrundelse for beslutning 94/95, der ifoelge Retten klart og utvetydigt har fremlagt det raesonnement, som Kommissionen har lagt til grund.
32 Endelig har appellanten med sit femte anbringende, hvorefter der foreligger magtfordrejning, i det vaesentlige gjort gaeldende, at Agenturet og Kommissionen ikke havde nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den kontrakt, appellanten havde forelagt. Retten har i praemis 53 og 54 fastslaaet, at appellanten paa ingen maade havde godtgjort, at Agenturet og Kommissionen havde forfulgt et andet formaal end det, der bestaar i at gennemfoere forsyningspolitikken.
33 Foelgelig har Retten frifundet Kommissionen i sag T-149/94.
Sag T-181/94
Annullationspaastanden
34 Appellanten har for Retten paaberaabt sig fem anbringender mod beslutning 94/285.
35 Det foerste anbringende indeholder fire led.
36 Med det foerste og andet led gjordes det gaeldende, at der forelaa tilsidesaettelse af Agenturets pligt til at indgaa kontrakten i overensstemmelse med reglementets artikel 5a, og tilsidesaettelse af traktatens artikel 60, artikel 61, stk. 1, og artikel 65, stk. 1, samt artikel 52, stk. 2, og artikel 64, for saa vidt som forsyningspolitikken, saaledes som den er fastlagt og anvendt i det foreliggende tilfaelde, giver mulighed for at fravige mekanismen om udbud og efterspoergsel under udoevelsen af eneretten til at indgaa kontrakterne om levering af uran.
37 I denne henseende har Retten fastslaaet foelgende:
»85 Indledningsvis maa det forsyningssystem, som er gennemfoert ved traktatens kapitel VI, underkastes en analyse i lyset af de maal, som er fastlagt for Faellesskabet. Det fremgaar i denne forbindelse af traktatens opbygning, at Agenturets opgave bestaar i at sikre et af de vaesentlige formaal, som denne traktat i artikel 2, litra d), har tillagt Faellesskabet, nemlig forsyningssikkerheden efter princippet i traktatens artikel 52, stk. 1, om lige adgang til forsyningskilderne. Dette fremgaar klart af traktatens artikel 51, stk. 2, litra b), hvorefter der oprettes et specialorgan udtrykkeligt med dette formaal og i princippet tillagt enerettigheder med henblik paa at sikre en regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel saavel fra Faellesskabet som fra tredjelande til Faellesskabets brugere. I medfoer af denne bestemmelse skal Agenturet nemlig gennemfoere en forsyningsordning og har - for at kunne udfoere sin opgave - optionsret til malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, produceret paa medlemsstaternes omraader, og ligeledes eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af disse produkter, uanset om de hidroerer fra omraader inden for eller uden for Faellesskabet (jf. Rettens dom af 15.9.1995, forenede sager T-458/93 og T-523/93, ENU mod Kommissionen, Sml. II, s. 2459, praemis 57).
86 Isaer fratager den forenklede fremgangsmaade efter reglementets artikel 5a ikke Agenturet dets enerettigheder (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 73). Agenturet har saaledes selv inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal.
87 I oevrigt boer princippet om sammenholdelse mellem tilbud og ordre som hovedregel overholdes, naar Agenturet udoever sin eneret til at indgaa leveringskontrakter. Denne principielle pligt fremgaar bl.a. af traktatens artikel 60 og artikel 65, stk. 1, der angaar mekanismen med sammenholdelse, af traktatens artikel 67, hvorefter priserne fremkommer ved at sammenholde tilbud og ordre, samt af traktatens artikel 65, stk. 2, der fastsaetter, at saafremt Agenturet bestemmer den geografiske oprindelse af leverancer fra omraader uden for Faellesskabet, skal det sikre brugerne mindst lige saa fordelagtige vilkaar som de i ordren angivne.
88 Imidlertid indeholder traktaten en praecis undtagelse fra kravet om overholdelsen af reglen om tilbud og ordre. I medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, er Agenturet forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, 'medmindre juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor'. Saaledes som sagsoegte med rette har gjort gaeldende, skal Agenturet altsaa konkret afgoere, om ordrens gennemfoerelse hindres af juridiske eller af materielle forhold.
89 Sagsoegte paaberaaber sig tre hindringer af denne type, for det foerste hindringen fra kravene i forbindelse med politikken om spredning af forsyningskilderne udefra, for det andet hindringen om prisniveauet, der foelger af handelsaftalen, og for det tredje hindringen fra pligten til at sikre lige adgang til ressourcerne.
90 Herved skal det indledningsvis paapeges, at naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, har Agenturet under udoevelsen af sine befoejelser vide skoensbefoejelser. Under disse betingelser er Rettens proevelsesret under alle omstaendigheder begraenset til at vedroere et aabenbart fejlagtigt skoen eller magtfordrejning (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 67).
91 Hvad angaar den foerste hindring er det Kommissionens opfattelse, at de af SNG tilbudte priser er saa lave, at brugerne i Faellesskabet fristes til at daekke den stoerst mulige del af deres behov for nukleart materiale fra SNG. Kommissionen goer gaeldende, at saafremt ubegraenset indfoersel fra SNG var tilladt, ville faellesskabsvirksomhederne blive afhaengige af denne forsyningskilde. Ulempen ville vaere af dobbelt karakter. For det foerste kan kontinuerlig levering paa lang sigt ikke sikres. For det andet risikerer man, at alternative kilder forsvinder. Kommissionen henviser til, at Raadet i sin resolution af 16. september 1986 fastslog, at der skulle foeres en spredningspolitik. Saaledes er risikoen for, at massiv indfoersel af nukleart materiale fra SNG til maerkbart lavere priser end de vestlige priser bringer Faellesskabets forsyningssikkerhed i fare, en hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand.
92 Retten finder, at Agenturet er berettiget til at modsaette sig indfoersel af nukleart materiale, hvis denne indfoersel kan hindre gennemfoerelsen af traktatens formaal, ikke mindst ved indvirken paa forsyningskilderne. En saadan risiko kan antages at vaere et juridisk forhold til hinder for at imoedekomme en ordre som omhandlet i traktatens artikel 61, stk. 1 (dommen i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 64). Agenturet har med andre ord, for isaer at kunne sikre den geografiske spredning af forsyningskilderne uden for Faellesskabet, en skoensmaessig befoejelse til at modsaette sig visse tilfaelde af uranimport, som ville vaere til hinder for denne spredning, idet Agenturet kan udnytte sin eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme og andre nukleare braendstoffer af hensyn til forsyningssikkerheden og efter princippet om lige adgang til forsyningskilderne i overensstemmelse med den opgave, som er tillagt Agenturet i traktaten (ovennaevnte dom i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 68).
93 Da der konkret er potentiel fare for forsyningssikkerheden, er det ikke blevet bestridt, at omfanget af leveringer fra SNG til Faellesskabet maerkbart har vaeret stigende siden 1990. Sagsoegte goer gaeldende, at der bestaar et strukturelt underskud i verdensproduktionen i forhold til forbruget af uran, hvilket sagsoegeren har bestridt. Ifoelge en tabel over fremstilling og forbrug af naturligt uran i Vesten i tidsrummet 1994-2004, som sagsoegeren har vedlagt sagens akter, vil den nominelle produktionskapacitet overstige efterspoergslen i aar 2000. Det maa imidlertid bemaerkes, at efterspoergslen ifoelge tabellen stedse overstiger produktionen mellem 1994 og 2000.
94 Det var under disse omstaendigheder, paa det tidspunkt, da Kommissionen udstedte beslutning 94/285, ikke udelukket, at garantien for en regelmaessig og retfaerdig forsyning i overensstemmelse med traktatens artikel 2, litra d), kunne bringes i fare, saafremt indfoerslen af nukleart materiale fra SNG fortsat frit kunne finde sted i ubegraensede maengder og i et vist tidsrum erstattede leveringerne fra en anden kilde, uden at fortsat levering paa lang sigt kunne sikres.
95 Som anfoert af Kommissionen, maa det saaledes antages, at der faktisk forelaa den foerste juridiske hindring, som Kommissionen har paaberaabt sig.
96 Hvad angaar den anden hindring har Kommissionen gjort gaeldende, at det ved traktaten indfoerte forsyningssystem tager sigte paa, at indfoerslen af nukleart materiale til Faellesskabet sker til markedspriser. Et saadant princip er bl.a. blevet anerkendt ved handelsaftalens artikel 14 som anvendeligt i forbindelserne mellem Faellesskabet og URSS eller, senere, i forbindelserne mellem Faellesskabet og de stater, der indgaar i SNG.
97 Som sagsoegte har anfoert, har Domstolen fastslaaet, at en af Faellesskabet indgaaet folkeretlig aftale kan stifte rettigheder og forpligtelser for virksomhederne.
98 Den har udtalt sig, som nedenfor angivet, med hensyn til konventionen om beskyttelse af nukleare materialer, anlaeg og transporter (afgoerelse 1/78 af 14.11.1978, Sml. s. 2151, praemis 36):
'De funktioner, Faellesskabet skal udfoere, vil hovedsagelig omhandle forsyningsordningen og forvaltningen af det nukleare faellesmarked ... De relevante bestemmelser i traktaten vil, sammen med konventionen - som, efter at Faellesskabet har tilsluttet sig den, udgoer en integrerende del af faellesskabsretten - vaere et tilstraekkeligt retsgrundlag for de noedvendige gennemfoerelsesforanstaltninger.'
99 Artikel 14 i handelsaftalen er derfor en del af faellesskabsretten. Desuden fremgaar det af traktatens artikel 64, at Agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland.
100 For at afgoere, om handelsaftalens artikel 14 er blevet korrekt anvendt af Agenturet og Kommissionen, maa der foretages en gennemgang af de tilgaengelige oplysninger om priserne. Ifoelge en tabel, som var bilagt Agenturets aarsberetning 1993, svingede gennemsnitsprisen mellem 1990 og 1993 for fleraarige langtidsleveringer mellem 29,39 og 21,17 USD pr. pund U3O8 og for leveringer paa spotmarkederne mellem 9,68 og 9,05 USD pr. pund U3O8. Ifoelge sagsoegeren laa den faktiske pris i vaerkets kontrakt paa 8,02 USD pr. pund U3O8, mens den ifoelge sagsoegte kun laa paa 6,93 USD pr. pund U3O8. Henset til den omstaendighed, at sagsoegeren ifoelge sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten via den her omhandlede leveringskontrakt soegte at daekke sin basisefterspoergsel for en periode paa femten maaneder, men ikke sine spotbehov, var den paagaeldende kontrakt, der blev indgaaet til en pris, der endda var lavere end gennemsnitsprisen paa spotmarkederne, ikke i overensstemmelse med reglen om, at levering skal ske til priser i tilknytning til markedspriserne.
101 Herefter maa det anses for godtgjort, at der forelaa en anden juridisk hindring i den forstand, der forudsaettes i traktatens artikel 61, stk. 1.
102 Med hensyn til den tredje hindring for indgaaelsen af kontrakten, der angiveligt hidroerer fra pligten til at sikre lige adgang til forsyningskilderne og at undgaa, at der gives en bruger en privilegeret stilling i forhold til hans konkurrenter, maa det antages, at saafremt indfoerslen maa begraenses, er anvendelsen af en tilladelig afhaengighedsgraense, fastsat paa grundlag af markedsforholdene til en maksimal procentdel af private brugeres forbrug, berettiget for at sikre lige adgang til forsyningskilderne i overensstemmelse med traktatens artikel 52, stk. 1.
103 Inden for graenserne af sin vide skoensbefoejelse har Agenturet fastsat den tilladelige afhaengighedsgraense til maksimalt 25%, idet man bl.a. tog hensyn til SNG's eksisterende produktionskapacitet paa lang sigt og til, at SNG repraesenterede ca. 25% af verdensproduktionen.
104 Det er i sagen ikke blevet bestridt, at sagsoegeren allerede havde koebt uran fra SNG i maengder, der overskred denne graense.
105 Kommissionen fastslog saaledes med rette herom, at der forelaa en juridisk hindring i traktatens artikel 61, stk. 1's forstand.
106 Det maa tilfoejes, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har haevdet, kan traktatens saerbestemmelser om priserne, dvs. artikel 67, 68 og 69, ikke fortolkes som en hindring for anvendelsen af traktatens artikel 61, stk. 1, med den begrundelse, at Agenturet eller Kommissionen alene kan gribe ind i de priser, der er forhandlet inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade, paa de betingelser, der er fastsat i artikel 68 eller 69. Artikel 61 har netop til formaal at goere det muligt for Agenturet, naar der foreligger en juridisk eller materiel hindring, uanset art, for gennemfoerelsen af en ordre, at modsaette sig ordren ved saaledes eventuelt at fravige princippet om sammenholdelse af tilbud og ordre, som navnlig finder anvendelse paa prisomraadet i medfoer af artikel 67. I oevrigt har Agenturet ikke, i modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, fastsat prisen ved til kontrakten at foeje et vilkaar vedroerende oprindelsen af det materiale, der skulle leveres.
107 Af samtlige de ovenfor anfoerte grunde maa det antages, at Agenturet hverken har begaaet en retlig fejl eller foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at afslaa at indgaa den paagaeldende leveringskontrakt uden forbehold og ved til denne kontrakt at foeje det vilkaar, at uranet ikke hidroerer fra SNG.
108 Kommissionens beslutning om bekraeftelse af Agenturets afgoerelse kan derfor ikke kendes mangelfuld.
109 Det foerste og andet led af foerste anbringende er saaledes uden grundlag og maa forkastes.«
38 Med det tredje led i foerste anbringende om en tilsidesaettelse af maalene i traktatens artikel 1 bebrejder appellanten Kommissionen og Agenturet for udelukkende at have tilrettelagt deres politik paa grundlag af producenternes interesser uden at tage hensyn til brugernes interesser, og Agenturets politik for kun svagt at beskytte producenterne inden for Faellesskabet, som kun daekker 20% af Faellesskabets efterspoergsel efter uran, og for at vaere til gunst for producenterne i visse tredjelande.
39 Retten har afvist dette klagepunkt med foelgende begrundelse:
»113 Agenturet soeger at garantere forsyningssikkerheden og kontinuerlig levering til brugerne i Faellesskabet. Det er navnlig i Faellesskabets atomindustris interesse, at en saerlig leveringskilde ikke bliver for betydningsfuld i forhold til alternative kilder. Det er ligeledes i Faellesskabets interesse set under ét og i overensstemmelse med formaalet med udviklingen i samhandelen med de oevrige lande, at indfoerslen sker til priser i tilknytning til markedspriserne, saaledes som det bl.a. fremgaar af handelsaftalens artikel 14. Som Retten allerede har fastslaaet ovenfor, modsvarer beslutning 94/285 derfor forsyningspolitikkens krav. Den gaar saaledes ikke imod Faellesskabets opgave.«
40 Det fjerde led i foerste anbringende var stoettet paa en tilsidesaettelse af reglerne for det faelles marked for naturligt uran, navnlig Euratom-traktatens artikel 2, litra g), og artikel 92 ff., som skal sikre de erhvervsdrivende frihed til uden begraensning og efter eget valg at forsyne sig hos en leverandoer, som er etableret i en anden medlemsstat.
41 Retten har afvist dette klagepunkt med foelgende begrundelse:
»117 Virksomhedens frihed til efter eget valg at forsyne sig hos en leverandoer, etableret i en anden medlemsstat, skal udoeves inden for de graenser, der er fastlagt ved traktaten og anfoert ovenfor, og navnlig saaledes, at forsyningssikkerheden ikke bringes i fare. I denne sag var der for sagsoegerens kontrakt visse retlige hindringer, som i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, begraenser den naevnte frihed. Saaledes er sagsoegerens leverandoer vel et selskab etableret i Faellesskabet, men denne leverandoer spiller kun en mellemmands rolle, idet oprindelsen af det materiale, der skal leveres, er SNG.«
42 Til stoette for sit andet anbringende har appellanten paaberaabt sig en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet, idet Agenturet har udvist en adfaerd, der savner transparens, en tilsidesaettelse af lighedsprincippet, idet Agenturet ikke har taget hensyn til, at kun en begraenset del af elforsyningen i Tyskland stammer fra atomenergi, og endelig en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, idet formaalet med spredningspolitikken kan opnaas ved hjaelp af traktatens artikel 65, stk. 2, eller traktatens artikel 70 og 72 vedroerende fremme af prospekteringen og oprettelsen af kommercielle lagre og sikkerhedslagre.
43 I denne henseende har Retten fastslaaet foelgende:
»125 Hvad angaar klagepunktet om retssikkerhedsprincippet maa det fastslaas, at grundlaget for Agenturets standpunkt, nemlig Raadets resolution, som i punkt 5, litra a), andet led, naevner maalsaetningen om geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder, og handelsaftalen, hvis artikel 14 kraever, at priserne er knyttet til markedspriserne, begge er blevet offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Grundsaetningen om lige adgang til forsyningskilderne er blevet knaesat ved selve traktatens artikel 52, stk. 1.
126 Hertil kommer, at det i Agenturets aarsberetning for 1992 (jf. den almindelige gennemgang af forsyningssituationen i Faellesskabet) blev fastslaaet, at indfoerslen af naturligt uran fra SNG udgjorde ca. 25% af Faellesskabets nettoefterspoergsel, og at der allerede var indgaaet kontrakter om fremtidig levering af saerdeles betydelige maengder fra denne kilde. Niveauet for levering af materiale fra SNG blev af Agenturet og Kommissionen vurderet som kritisk, for den fremtidige forsyningssikkerhed kunne vaere truet, saafremt den tendens, man havde observeret fra 1990, skulle vare ved. Beretningen forklarede, at en arbejdsgruppe sammensat af sagkyndige, oprettet inden for rammerne af Det Raadgivende Udvalg, havde konkluderet, at materialet og tjenesteydelserne fra SNG blev udbudt paa faellesmarkedet til priser uden forbindelse med de produktionsomkostninger, der var konstateret i Vesten. Ifoelge beretningen havde Kommissionen og Agenturet fundet det berettiget at foretage korrigerende foranstaltninger, hvorved de i foerste raekke henviste til eneretten til at indgaa kontrakter. Det blev i beretningen desuden fastslaaet, at Agenturets politiske initiativ generelt set var blevet positivt modtaget.
127 Henset til eksistensen af let tilgaengelige informationskilder, der formodes at vaere kendt af en erhvervsdrivende, som optraeder rimelig forsigtigt i denne saeregne og velafgraensede sektor, vil en mangel paa transparens ikke med foeje kunne paaberaabes.
128 Foelgelig maa klagepunktet om tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet forkastes.
129 Det maa fremhaeves, at Agenturet selv fastsatte en med tal forsynet intern retningslinje vedroerende 'graden af tilladelig afhaengighed', hvorefter den enkelte erhvervsdrivende i Faellesskabet kan faa ret til at daekke ca. maksimalt 25% af sit behov ved at skaffe sig materiale fra SNG.
130 Det er vel korrekt, at denne oevre graense for den tilladelige afhaengighed ikke er blevet offentliggjort som saadan, men denne omstaendighed vil ikke kunne medfoere en underkendelse af beslutning 94/285 som ulovlig. Denne graense var blot et internt bedoemmelseskriterium, som Agenturet tog hensyn til for at sikre lige adgang til forsyningskilderne for brugerne i Faellesskabet. Der var ikke tale om en stiv regel, da udviklingen i den paagaeldende markedssituation gjorde en smidig sagsbehandling paakraevet. Under sagens konkrete omstaendigheder maatte sagsoegeren tillige kunne forstaa, at en ny indfoersel for dette vaerks vedkommende, da det allerede havde koebt materiale fra SNG, kunne bedoemmes som stridende mod Faellesskabets interesser.
131 Hvad angaar ligebehandlingsprincippet synes sagsoegeren i sine skriftlige indlaeg at mene, at der foreligger en tilsidesaettelse heraf, saafremt der ved bedoemmelsen af situationen ikke tages hensyn til den grad af skiftende afhaengighed af nukleart materiale fra SNG, som virksomhederne i de forskellige medlemsstater var undergivet. Sagsoegeren gjorde dog i retsmoedet gaeldende, at den retsstridige forskelsbehandling bestaar i, at Kommissionen tilsidesatte sin pligt til at paase, at samtlige erhvervsdrivende fremlaegger deres kontrakter om levering af nukleart materiale for Agenturet til indgaaelse. Vedroerende sidstnaevnte punkt svarede Kommissionen i retsmoedet, at den ikke var bekendt med noget tilfaelde, i hvilket en kontrakt ikke var blevet forelagt Agenturet.
132 Det bemaerkes herudover, at Agenturet anvender en graense for tilladelig afhaengighed for at sikre lige adgang til forsyningskilderne for de i Faellesskabet etablerede virksomheder. En saadan politik er berettiget ifoelge traktatens artikel 52, stk. 1. Det kan ikke kraeves af Agenturet og af Kommissionen, at de tager hensyn til saerlige situationer i forskellige medlemsstater. I oevrigt har sagsoegeren ikke godtgjort eksistensen af tilfaelde, i hvilke Agenturet og Kommissionen ikke har modsat sig en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a.
133 Under disse omstaendigheder kan klagepunktet om en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet ikke laegges til grund.
134 Hvad endelig angaar proportionalitetsprincippet ...
135 Det maa imidlertid bemaerkes, at anvendelsen af (traktatens artikel 65, stk. 2, og artikel 70 og 72) ikke havde kunnet loese problemet, da Agenturet i betragtning af maalsaetningen for dets forsyningspolitik maatte modsaette sig indfoersel fra SNG til priser, uden tilknytning til markedet. Desuden blev kontrakten godkendt paa det vilkaar, at materialet ikke hidroerte fra SNG. Et saadant vilkaar kan ikke anses for urimeligt af de grunde, der er fremsat ovenfor, navnlig i praemis 92, 93 og 94.
136 Klagepunktet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet maa derfor ogsaa forkastes.«
44 Med sit tredje anbringende om en tilsidesaettelse af reglerne om fordeling af befoejelserne har appellanten gjort gaeldende, at hverken Agenturet eller Det Raadgivende Udvalg er institutioner i Faellesskabet i Euratom-traktatens artikel 3, stk. 1's forstand, at udarbejdelsen af forsyningspolitikken er forbeholdt Faellesskabets politiske institutioner, nemlig Kommissionen og Raadet, og at Agenturet alene har til opgave at befatte sig med forsyningens kommercielle aspekter og ikke har kompetence til at fastsaette indfoerselskvoter.
45 Retten har afvist dette anbringende med foelgende begrundelse:
»140 Det fremgaar af den ovenfor foretagne gennemgang (jf. navnlig praemis 85-109), at Agenturet i denne sag har fulgt den af Kommissionen og Raadet fastlagte kurs og handlet inden for graenserne af de vide skoensbefoejelser, det har vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken (ovennaevnte dom i sagen ENU mod Kommissionen, praemis 67). Det maa under alle omstaendigheder bemaerkes - for saa vidt sagsoegeren bestrider Agenturets befoejelser - at beslutning 94/285 hidroerer fra Kommissionen. Kommissionen tiltraadte Agenturets skoen inden for rammerne af sin kontrol af den retsakt fra Agenturet, som sagsoegeren havde forelagt det paa grundlag af traktatens artikel 53, stk. 2. Den har saaledes godkendt indholdet og ivaerksaettelsen af Agenturets forsyningspolitik i overensstemmelse med den ved traktaten indfoerte procedure.«
46 Med sit fjerde anbringende har appellanten paaberaabt sig en tilsidesaettelse af begrundelsespligten, idet beslutning 94/285 hverken har fremlagt det systematiske forhold mellem Agenturets befoejelser og traktaten, eller har forklaret, hvad grunden er til dels, at appellanten er blevet afhaengig af uran fra SNG, dels at den aftalte pris i leveringskontrakten ikke svarer til de markedsoekonomiske vilkaar eller ikke er knyttet til markedspriserne.
47 Retten har afvist dette anbringende med foelgende begrundelse:
»144 Retten har allerede (jf. praemis 46 ovenfor) henvist til, at en retsakts begrundelse klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, dels saaledes, at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels saaledes, at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret, og at raekkevidden af begrundelsespligten afhaenger af sammenhaengen.
145 I beslutningen lod Kommissionen forstaa, at Agenturet ikke har pligt til at imoedekomme ordrer, hvis juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor (14. betragtning til beslutning 94/285). Dernaest omtalte den forsyningspolitikken samt den generelle maalsaetning og grundlaget for en spredning af forsyningskilderne, jf. herved Raadets resolution (15. og 16. betragtning). Herefter naevnte den dels traktatens artikel 64 - hvorefter Agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland - dels handelsaftalen, navnlig artikel 14 (21. betragtning). Endelig forklarede Kommissionen, at en stigning i andelen af leveringer fra SNG i forhold til samtlige leveringer, hvilken for tiden er fastsat fra 20 til 25%, naeppe er forenelig med Faellesskabets forsyningsinteresser paa laengere sigt (33. betragtning).
146 Det maa - henset til sammenhaengen og til den omstaendighed, at der foer beslutningen blev vedtaget dels forelaa den paagaeldende skrivelse af 20. december 1993, jf. praemis 6 ovenfor, dels den beslutning, som er genstand for det foerste sagsanlaeg - antages, at begrundelsen for beslutning 94/285 klart og utvetydigt fremlaegger de vaesentligste grunde til, at man meddelte afslag paa at indgaa den af sagsoegeren forelagte kontrakt.«
48 Endelig har appellanten fremsat et femte anbringende om magtfordrejning, idet appellanten har gjort gaeldende, at Agenturet og Kommissionen ikke havde nogen skoensbefoejelse, men en pligt til at indgaa den af appellanten forelagte kontrakt.
49 Retten har afvist dette anbringende med foelgende begrundelse:
»149 Som det allerede er fastslaaet ovenfor (jf. praemis 53) har begrebet magtfordrejning i faellesskabsretten et klart afgraenset indhold, og ved magtfordrejning forstaas, at den administrative myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der ligger til grund for befoejelserne. Det fremgaar herved af fast retspraksis, at en beslutning kun kan anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier antages, at den er blevet truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet.
150 Sagsoegeren har ikke godtgjort, at Agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet formaal end det at gennemfoere Euratoms forsyningspolitik.«
50 Retten har derfor i det hele frifundet Kommissionen for annullationspaastanden.
Erstatningspaastanden
51 Da Retten var af den opfattelse, at der ikke forelaa nogen uregelmaessighed i forbindelse med den over for Agenturet paatalte adfaerd og Kommissionens afslag paa at imoedekomme de krav, som appellanten havde rejst over for den, har den frifundet Kommissionen for erstatningspaastanden.
Appellen
Formaliteten ved appellen i sin helhed
52 Kommissionen har gjort gaeldende, at det er aabenbart, at appellen skal afvises, og har anmodet Domstolen om at afvise den i medfoer af procesreglementets artikel 119 med den begrundelse, at den er en gentagelse af sagen, som blev anlagt ved Retten, og at den ikke indeholder saerlige retlige anbringender, der kan identificeres, over for den anfaegtede dom. Appellen er derfor ikke i overensstemmelse med artikel 52 i Euratom-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement.
53 Kommissionen har yderligere anfoert, at appellen ligeledes maa afvises med den begrundelse, at procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra a), er blevet tilsidesat, idet appellen ikke angiver appellantens korrekte adresse, som i henhold til den tyske anpartslovs § 3, stk. 1, er Lingen (Ems). Det er ubestridt, at appellen naevner »Rheinlanddamm 24, D-44139 Dortmund« som adresse.
54 Afgoerelsen af, om det foerste anbringende, som Kommissionen har fremfoert til stoette for sin indsigelse om, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, er berettiget, afhaenger af en grundig undersoegelse af de anbringender, som appellanten har fremfoert i appelskriftet. Der skal derfor henvises til gennemgangen af realiteten.
55 Med hensyn til spoergsmaalet om appellantens adresse kan den omstaendighed, at appelskriftet angiver Dortmund, hvori KLE's administration vil blive installeret, i stedet for Lingen, ikke i sig selv begrunde afvisning af appellen, selv i tilfaelde hvor sidstnaevnte by i henhold til tysk lovgivning skal anses for det sted, hvor selskabet har sit hjemsted. Under de for sagen saerlige omstaendigheder kan en saadan uregelmaessighed ikke anses for at vaere saa vaesentlig, at den medfoerer, at appellen ikke formelt kan antages til realitetsbehandling, da det under alle omstaendigheder fremgaar af den anfaegtede dom, der er vedlagt appelskriftet, at appellanten er etableret i Lingen.
56 Andet led i Kommissionens indsigelse om, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, skal derfor forkastes.
Realiteten
57 Appellanten har i replikken gjort gaeldende, at Rettens medlemmer ikke har kunnet have haft personligt kendskab til hele sagen, men kun kender denne ud fra den staerkt reducerede og til tider forvirrende fremstilling, som den rapporterende dommer har foretaget i retsmoederapporten. Dette er en tilsidesaettelse af umiddelbarhedsprincippet og af retten til kontradiktion.
58 Uanset at dette anbringende er blevet fremsat sent, er det under alle omstaendigheder aabenbart grundloest. Den rapporterende dommers rapport har netop til formaal at fremstille sagens retlige og faktiske omstaendigheder samt parternes anbringender og argumenter i form af en sammenfatning, og parterne kan baade foer og under retsmoedet anmode om, at der foretages berigtigelser, eller tage forbehold heroverfor. Desuden staar det fast, at Rettens dommere, der har deltaget i raadslagningen og afstemningen, under hele sagens behandling har haft adgang til samtlige processkrifter og dokumenter, der udgoer sagens akter.
Sag T-149/94
59 Appellanten har i sit indlaeg fremsat fire anbringender til stoette for proevelsen af Rettens dom i sag T-149/94.
a) Reglementets artikel 5a, litra f), og bestemmelserne i traktatens kapitel 6 om forsyningen
60 Med sit foerste anbringende har KLE gjort gaeldende, at bestemmelserne i reglementets artikel 5a, litra f), - i modsaetning til hvad Retten har fastslaaet - ikke giver Agenturet bemyndigelse til at anmode om oplysninger eller at forlaenge fristen paa ti dage, som er fastsat i dette reglement, der paalaegger Agenturet enten at indgaa den paagaeldende kontrakt eller at afvise den. Appellanten har yderligere anfoert, at baade appellanten selv og BNFL ignorerede »oprindelseslandet« for de materialer, der skulle leveres, da de forelagde Agenturet kontrakten den 29. november 1993. Agenturet burde have accepteret, at denne oplysning ville blive meddelt Agenturet senere, uden at denne forespoergsel ville medfoere, at den i reglementets artikel 5a, litra f), fastsatte frist ville blive udskudt.
61 Det bemaerkes, at Retten med rette i den anfaegtede doms praemis 35 har fastslaaet, at »den geografiske oprindelse af de materialer, der skal leveres, indtager ... en central plads blandt de kontraktled vedroerende leverancen, der skal meddeles Agenturet i forbindelse med anvendelsen af reglementets artikel 5a«, da kendskabet til denne oprindelse er »... uomgaengeligt noedvendig for at sikre den forsyningssikkerhed, der soeges opnaaet ved den igangvaerende forsyningspolitik ...«.
62 I henhold til traktatens artikel 2, litra d), skal Faellesskabet »soerge for regelmaessig og ligelig forsyning med malme og nukleart braendsel til alle brugere i Faellesskabet«. Som det fremgaar af Raadets resolution af 16. september 1986, punkt 5, litra a), andet led, naevnt ovenfor, er forsyningens regelmaessighed taet forbundet med spredningen af forsyningskilder. Traktatens artikel 60, hvori det praeciseres, at brugerne af raastoffer regelmaessigt skal underrette Agenturet om leverancernes oprindelsessted, bekraefter vigtigheden af, at Agenturet har kendskab til leverancernes geografiske oprindelse for at kunne ivaerksaette den faelles forsyningspolitik.
63 Under disse omstaendigheder har Retten ikke foretaget en urigtig retsanvendelse ved i den anfaegtede doms praemis 39 at fastslaa, at Agenturet kunne anmode parterne om yderligere oplysninger vedroerende oprindelsen af de materialer, der skulle leveres. Selv om reglementets artikel 5a, litra f), paabyder Agenturet at udtale sig inden for en frist paa ti dage, er det ikke forbudt at foretage en undersoegelse som den paagaeldende, naar den kontrakt, som er blevet forelagt Agenturet, er ufuldstaendig, og saerlig naar der ikke gives meddelelse om oplysninger, som parterne raader over vedroerende oprindelsen af de materialer, der skal leveres. Dette gaelder, som Retten har fastslaaet i praemis 39, naar anmodningen om oplysninger er fremsat inden for den naevnte frist paa ti dage.
64 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 106 i forslaget til afgoerelse, er det ikke uforholdsmaessigt, at Agenturet, naar henses til vigtigheden af dettes rolle i forbindelse med forsyningen fra tredjelande, er befoejet til at foretage undersoegelser, for saa vidt som denne befoejelse er begrundet i hensynet til en effektiv kontrol, idet der overlades parterne en sidste mulighed for at supplere kontrakten med henblik paa indgaaelse af denne.
65 Retten har i denne sag konstateret, at appellanten og dennes leverandoer i det mindste forudsaetningsvis paa tidspunktet for kontraktens forelaeggelse for Agenturet havde aftalt, at materialerne skulle komme fra SNG. Parterne kunne derfor have naevnt uranets oprindelsessted i selve kontrakten. Foelgelig har Retten i praemis 36 fastslaaet, at en senere meddelelse som fastsat i reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, af oprindelseslandet ikke kan antages. En saadan konstatering af de faktiske omstaendigheder er ikke et retsspoergsmaal - medmindre beviserne er gengivet forkert, hvilket dog ikke er blevet bevist i denne sag - der som saadan er undergivet Domstolens proevelsesret(jf. bl.a. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 47, 48 og 49, kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, praemis 36-40, og dom af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, praemis 18-22).
66 KLE har imidlertid gjort gaeldende, at begrebet »oprindelsesland« i reglementets artikel 5a, litra c), punkt 5, ikke daekker en samling af stater som SNG.
67 Det er i denne henseende tilstraekkeligt at bemaerke, at under hensyn til, at Agenturets kendskab til materialernes oprindelsessted er saerlig vigtig i forbindelse med spredningen af forsyningen, skal selv en unoejagtig oplysning om oprindelsen, som parterne har paa tidspunktet for kontraktens forelaeggelse, naevnes. Parternes tavshed om oprindelsen har saaledes vaeret en legitim aarsag for Agenturets anmodning om yderligere oplysninger, og Retten har derfor med rette fastslaaet, at eftersom parterne ikke havde angivet oprindelsen uanset det kendskab, som de havde hertil, var Agenturet berettiget til at anmode om yderligere oplysninger, selv om det naturligvis selv havde kunnet angive SNG.
68 Appellanten har ligeledes gjort gaeldende, at Retten fejlagtigt i den anfaegtede doms praemis 40 har anset fristen paa 29 arbejdsdage, som paa grund af en simpel forespoergsel adskilte forelaeggelsen af kontrakten den 29. november 1993 og beslutningens ikrafttraeden den 7. januar 1994, for »rimelig«, hvilket er tre gange den frist, der ufravigeligt er fastsat i reglementet. Retten har dermed tilsidesat proportionalitetsprincippet.
69 Dette klagepunkt kan ikke laegges til grund. Agenturets forpligtelse til at udtale sig hurtigt om indgaaelse af kontrakter bestaar kun, hvis de indeholder alle de oplysninger, der er noedvendige for at kunne gennemfoere en kontrol af forsyningskilderne. Under disse omstaendigheder begynder fristen i reglementets artikel 5a, litra f), ikke at loebe foer modtagelsen af hele sagen. Enhver anden fortolkning ville foere til, at Agenturet i mangel af tilstraekkelige oplysninger straks ville afvise indgaaelsen af kontrakten, hvilket i visse tilfaelde kunne vaere en uforholdsmaessig foelge, isaer naar det ikke er godtgjort af de ventede oplysninger.
70 Under disse omstaendigheder har Retten med rette i praemis 40 fastslaaet, at fristen paa ti arbejdsdage begyndte at loebe den 14. december 1993, hvor Agenturet havde modtaget de kraevede oplysninger, saaledes at afgoerelse nr. 1/94, der blev meddelt appellanten den 6. januar 1994, naar henses til weekender og helligdage, er blevet truffet inden for fristen paa ti arbejdsdage, jf. reglementets artikel 5a, litra f).
71 KLE har endelig bestridt Rettens udtalelse i den anfaegtede doms praemis 38, hvorefter appellanten tilregnes de administrative vanskeligheder, som opstod for Agenturet i forbindelse med dets beslutningstagen. Appellanten har gjort gaeldende, at Retten ikke er berettiget til at forbeholde den hurtige fremgangsmaade i reglementets artikel 5a, litra f), til sager, der ikke frembyder problemer.
72 Som det allerede fremgaar af denne doms praemis 65, er Rettens konstatering af, at kontrahenterne i det mindste forudsaetningsvis paa tidspunktet for kontraktens forelaeggelse havde aftalt, at det materiale, der skulle leveres, ville komme fra SNG, et spoergsmaal om faktum, som Domstolen ikke har kompetence til at efterproeve. Det foelger af ovenstaaende, at Retten med rette har kunnet fastslaa, at Agenturet i en saadan situation var berettiget til at kraeve yderligere oplysninger fra parterne, inden det udtalte sig om kontraktens indgaaelse.
73 Foelgelig har Retten ikke foretaget en urigtig retsanvendelse ved i praemis 40 at udtale, at »fristen [inden for hvilken Agenturet traf afgoerelse] ... kunne [ikke] vaere en tilsidesaettelse af reglementets artikel 5a, litra f), ...«.
74 Det foerste anbringende skal derfor forkastes som vaerende grundloest.
b) Bestemmelserne om kompetencefordeling
75 Med sit andet anbringende har appellanten, under henvisning til sin argumentation i staevningen for Retten, gjort gaeldende, at den kompetence, der er tildelt Agenturet til at afslutte kontrakter om forsyning, ikke skal udoeves efter et skoen og ikke giver bemyndigelse til at forlaenge den fastsatte frist, inden for hvilken Agenturet skal udtale sig.
76 Det foelger i denne henseende af fast retspraksis, at et appelskrift, der begraenser sig til en gentagelse af de anbringender og argumenter, der allerede har vaeret forelagt i foerste instans, i realiteten udgoer et krav om ombedoemmelse af sagen for Retten, hvilket Domstolen ikke har kompetence til (jf. kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041, praemis 10, og dommen i sagen Deere mod Kommissionen, praemis 20). Denne betragtning gaelder ligeledes i tilfaelde af en ren og skaer henvisning til de anbringender og argumenter, der har vaeret forelagt i foerste instans (dom af 22.12.1993, sag C-354/92 P, Eppe mod Kommissionen, Sml. I, s. 7027, praemis 8).
77 Det andet anbringende skal derfor afvises. c) Begrundelsespligten
78 Med sit tredje anbringende har appellanten gjort gaeldende, at Retten i praemis 48 og 49 i den anfaegtede dom kun henviser til begrundelsen til Kommissionens beslutning 94/95, og ikke til begrundelsen til Agenturets afgoerelse nr. 1/94. Da den foranstaltning, som er undergivet Kommissionens kontrol, imidlertid er blevet vedtaget af Agenturet, paahviler begrundelsespligten dette i sin egenskab af faellesskabsinstitution som udsteder af retsakten, og dermed ikke Kommissionen. Baade Agenturets forespoergsel og dettes forlaengelse af fristen, som har tilfoejet kontrahenterne skade, er behaeftet med en begrundelsesmangel, hvilket er en tilsidesaettelse af traktatens artikel 162 og reglementets artikel 5a, litra g).
79 Appellanten har yderligere gjort gaeldende, at Kommissionens skrivelse af 10. januar 1994 heller ikke angav nogen begrundelse, som kunne godtgoere den forlaengelse af fristen, som Agenturet fik tildelt med henblik paa at udtale sig om kontrakten. Desuden har Kommissionen i sin beslutning 94/95 behandlet spoergsmaalet om raastoffernes oprindelse generelt, i stedet for at henvise til begreberne »oprindelsesland« og »forsyningskilder«. Endelig har Kommissionen i sin beslutning anset SNG i sin helhed for en »saerlig forsyningskilde«, som det vil vaere farligt for Faellesskabet at vaere afhaengig af. Dette synspunkt er i modstrid med den interimsaftale om handel og handelsanliggender mellem Det Europaeiske Faellesskab, Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab paa den ene side og Den Russiske Foederation paa den anden side, undertegnet den 29. december 1994 og godkendt ved Raadets afgoerelse 95/414/EF af 17. juli 1995 (EFT L 247, s. 1), hvorefter Faellesskabet ved artikel 15, suppleret ved en brevveksling, som er vedlagt aftalen, har forpligtet sig »specielt i forbindelse med sin forsyningspolitik paa det nukleare omraade (til at anse) Rusland for en saerlig forsyningskilde, adskilt fra andre leverandoerer«. KLE har i denne henseende anmodet Domstolen om at anordne »... fremlaeggelse af Raadets forhandlingsinstrukser til Kommissionen samt andre dokumenter vedroerende forhandlingerne med Rusland om partnerskabs- og samarbejdsaftalen«.
80 For saa vidt angaar anbringendets foerste led vedroerende Agenturets begrundelse til afgoerelse nr. 1/94 bemaerkes, at sag T-149/94 kun er rettet mod Kommissionens beslutning 94/95, som paastaas annulleret. Under disse omstaendigheder kan Retten ikke bebrejdes, at den har begraenset sig til at undersoege berettigelsen af det anbringende, der alene vedroerer begrundelsen for beslutning 94/95, som netop har til formaal at stadfaeste Agenturets afgoerelse nr. 1/94.
81 For saa vidt angaar anbringendets andet led vedroerende begrundelsen til beslutning 94/95 og Kommissionens skrivelse af 10. januar 1994 bemaerkes, at appellanten ikke har formuleret noget praecist klagepunkt vedroerende den anfaegtede dom. Appellanten har begraenset sig til at fremsaette de anbringender og argumenter, der blev fremsat i foerste instans, og har paaberaabt sig et anbringende vedroerende utilstraekkelig begrundelse af Kommissionens skrivelse af 10. januar 1994, hvorimod sag T-149/94, som naevnt i foregaaende praemis, er rettet mod beslutning 94/95. Det kan derfor ikke bebrejdes Retten, at den ikke har taget stilling til begrundelsen til den naevnte skrivelse, og det er derfor ikke noedvendigt at undersoege, om dette er en beslutning, der kan anfaegtes for domstolene.
82 Det tredje anbringende skal derfor forkastes.
d) Agenturets paastaaede magtfordrejning
83 Med sit fjerde anbringende har appellanten bebrejdet Retten, at denne ikke har antaget, at Agenturet havde begaaet magtfordrejning, naar en saadan fordrejning fremgaar af det forhold, at Agenturet har forladt sin tidligere praksis, hvorefter det tillod, at samtlige uranbehov blev daekket af leveringer fra SNG, og at Agenturet ved at afvise indgaaelsen af den omtvistede kontrakt har forsoegt at beskytte de vestlige producenter af uran, hvorved det forfoelger et andet maal end det, som det har faaet tillagt befoejelser til.
84 Det bemaerkes, at Retten efter i praemis 53 i den anfaegtede dom at have konstateret, at det fremgaar »... af fast retspraksis, at en beslutning kun kan anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet ...«, i praemis 54 har fastslaaet, at »sagsoegeren har paa ingen maade godtgjort, at Agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet formaal end det, der bestaar i at gennemfoere forsyningspolitikken«.
85 Som allerede naevnt i denne doms praemis 65, henhoerer det ikke under Domstolens kompetence at tage stilling til bevisspoergsmaal, som er blevet forelagt Retten, medmindre beviserne er gengivet forkert, hvilket ikke er gjort gaeldende i sagen.
86 Det fjerde anbringende skal derfor afvises.
Sag T-181/94
Annullationspaastanden
87 Appellanten har paaberaabt otte anbringender til stoette for sin paastand vedroerende Rettens dom i sag T-181/94.
a) Udstraekningen af Agenturets befoejelser og juridiske hindringer for indgaaelsen af kontrakten
88 Ifoelge appellanten tilkommer det ikke Agenturet at fastlaegge den faelles forsyningspolitik, hvilket henhoerer under faellesskabsinstitutionerne. Det raader ikke over den vide skoensbefoejelse, som Retten har tillagt Agenturet paa omraadet for forsyningspolitikken.
89 KLE har yderligere anfoert, at Agenturet i medfoer af traktatens artikel 60, stk. 1, og reglementets artikel 5a, litra f), ikke alene har ret, men ligeledes pligt til at afvise indgaaelsen af en kontrakt i sin helhed uden at foretage aendringer heri, naar der ifoelge Agenturet foreligger en juridisk hindring. Det har til gengaeld ikke ret til at foretage aendringer i kontraktens indhold ved at opstille betingelser.
90 Under alle omstaendigheder er eksistensen af de tre juridiske hindringer, som Retten har antaget hindrer gennemfoerelsen af ordren, ikke blevet bevist. Ifoelge appellanten foreligger der ingen juridiske hindringer, der kan begrundes i kravene til politikken om spredning af forsyningskilderne uden for Faellesskabet, idet prisniveauet fremgaar af handelsaftalen, eller princippet om den lige adgang til forsyninger, i modsaetning til hvad Retten har fastslaaet i den anfaegtede doms praemis 90-105.
91 Det bemaerkes, at Agenturet ifoelge traktatens artikel 61, stk. 1, er forpligtet til at imoedekomme alle ordrer, dog med forbehold af juridiske og materielle forhold, hvis tilstedevaerelse noedvendigvis skal vurderes under hensyn til den faelles forsyningspolitiks formaal, som er opregnet i traktatens artikel 2, litra d), og artikel 52.
92 Selv om artikel 61 er indeholdt i afdeling 2 i kapitel 6 vedroerende forsyning, »Malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer, der hidroerer fra Faellesskabet«, og traktaten ikke indeholder nogen henvisninger til denne tekst med hensyn til levering af raastoffer fra tredjelande, er Agenturets handling, som generaladvokaten har fastslaaet i punkt 191 i forslaget til afgoerelse, ikke desto mindre undergivet lignende krav som dem, der er fastsat i artikel 61, idet Agenturet skal imoedekomme alle ordrer, som brugerne har afgivet, og samtidig soerge for, at visse graenser ikke overskrides.
93 Til disse graenser, hvis overskridelse udgoer en juridisk hindring i traktatens artikel 61's forstand, hoerer utvivlsomt en af traktaten forfulgt regelmaessig og ligelig forsyning af Faellesskabets brugere. Agenturet, der har eneret til at indgaa kontrakter om leverancer, er dermed forpligtet til - under kontrol af Kommissionen - at soerge for, at visse ordrer ikke bringer spredningen af forsyningen eller princippet om forbud mod forskelsbehandling i fare, uanset om forsyningerne har deres oprindelse i Faellesskabet eller ej. Denne opgave goer Agenturet til en vigtig aktoer inden for den faelles forsyningspolitik.
94 Desuden har Retten med rette kunnet fastslaa i den anfaegtede doms praemis 86, at »... den forenklede fremgangsmaade efter reglementets artikel 5a ikke [fratager] Agenturet dets enerettigheder ...«, og at »Agenturet ... selv inden for rammerne af den forenklede fremgangsmaade [har] ret til at modsaette sig en kontrakt, der vil kunne gribe negativt ind i virkeliggoerelsen af traktatens maal«.
95 Appellanten kan derfor ikke paastaa, at Agenturet har tiltaget sig befoejelse til at bestemme den faelles forsyningspolitik under tilsidesaettelse af de kompetencebestemmelser, der er fastsat i traktaten til fordel for faellesskabsinstitutionerne.
96 Navnlig vil det, som naevnt i denne doms praemis 61-64, ikke vaere i overensstemmelse med traktatens maal at begraense Agenturets beslutningsbefoejelse, naar dette er uden kendskab til leveringernes oprindelse, eller naar dette har berettigede grunde til at antage, at produkternes oprindelse vil kunne bringe sikkerheden for leveringer til Faellesskabets medlemsstater i fare. Anmodningen om yderligere oplysninger kan i oevrigt ikke sidestilles med en aendring af kontrakten. Den havde til formaal at goere det muligt for Agenturet at fuldstaendiggoere sagen med en vigtig oplysning om oprindelsen af de materialer, der skulle leveres, hvilket parterne i det mindste allerede forudsaetningsvis havde aftalt.
97 Det bemaerkes yderligere, at Retten i den anfaegtede doms praemis 90 med rette har fastslaaet, at naar det drejer sig om afgoerelser vedroerende den oekonomiske politik og handelspolitikken saavel som atompolitikken, der indebaerer en vurdering af komplicerede oekonomiske situationer, har Agenturet vide skoensbefoejelser, og at domstolenes proevelsesret er begraenset til at vedroere et aabenbart urigtigt skoen eller magtfordrejning.
98 Hvad angaar den foerste juridiske hindring, som Retten har antaget, og som foelger af kravene til politikken om spredning af forsyningskilderne, har KLE gjort gaeldende, at der ikke paa lang sigt foreligger en fare for en afhaengighed af leveringer fra SNG. Appellanten har bebrejdet Retten, at denne har lagt Kommissionens analyse til grund; Kommissionen har for at godtgoere risikoen for, at Faellesskabet paa lang sigt kunne komme i et afhaengighedsforhold, anset hele SNG som en enkelt forsyningskilde uden at sondre mellem de meget forskellige produktionskapaciteter i de tidligere USSR-republikker.
99 Appellanten har tilfoejet, at Kommissionen har henvist til de aktuelle produktionskapaciteter i SNG-staterne uden at vurdere kapaciteten paa lang sigt, selv om den har benyttet disse oplysninger ved vurderingen af Faellesskabets afhaengighed af SNG. Ifoelge KLE var det desuden forudseeligt, at store lagre i de paagaeldende lande ville forsvinde i loebet af nogle aar, uanset uranforekomsterne og SNG's produktionskapacitet. Eftersom produktionen ifoelge Kommissionen i disse lande udgjorde 25% af verdensproduktionen af uran, og denne produktion samtidig udgjorde den oevre graense for en tilladelig afhaengighed af leveringer fra SNG, har Kommissionen foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at antage, at en enkelt virksomheds overskridelse af denne procentsats for leveringer paa lang sigt kunne foere til en utilladelig afhaengighed af leveringer fra SNG for hele Faellesskabet.
100 Ifoelge appellanten kan der ikke drages den slutning, som Retten har gjort i den anfaegtede doms praemis 93, at der bestaar et »strukturelt underskud« i verdensproduktionen af uran i forhold til efterspoergslen. Faktisk har produktionen i Faellesskabet en »underskudsstruktur«, fordi faellesskabsudvindingen af uran er meget begraenset. Uanset spredningspolitikkens berettigelse kan den ikke aendre denne situation, naar fordelingen af uranudvindingerne i verden af naturlige aarsager ikke henhoerer under Agenturets »forsyningspolitik«.
101 Appellanten har ligeledes bebrejdet Kommissionen, at denne har taget den omstaendighed i betragtning, at appellanten har daekket mere end 150% af sit aarlige behov ved at koebe materiale fra SNG paa spotmarkedet, mens brugerne normalt daekker deres basisbehov ved fleraarige kontrakter og deres noejagtige behov - indtil ca. 10% af deres aarlige behov - paa spotmarkedet. Denne konstatering, som er gentaget i den anfaegtede doms praemis 83, er ikke i overensstemmelse med den kompetencefordeling, som er fastsat i traktaten, og strider mod kontraktfriheden og erhvervsfriheden, som er garanteret i den tyske forfatning og i Faellesskabets retsorden. Der er ikke i nogen bestemmelse i traktatens retssystem fastsat en forpligtelse for virksomhederne til at daekke stoerstedelen af deres behov ved fleraarige kontrakter og ikke paa spotmarkedet. Varigheden af de kontrakter om leverancer, som parterne har indgaaet, henhoerer alene under disses kompetence, selv om Agenturet har en eneret til at indgaa eller afvise indgaaelsen af saadanne kontrakter. Kommissionens anbringende i praemis 84, hvorefter KLE's forsyning paa spotmarkedet, hvor KLE kan have konkurrencemaessigt utilladelige priser og fordele i forhold til deres konkurrenter, udgoer en fare for den lige adgang til ressourcer eller en privilegeret stilling efter traktatens artikel 52, stk. 2, litra a), er juridisk upraecis. Ogsaa af denne grund boer dommen ophaeves.
102 Stadig ifoelge appellanten er det ufatteligt, at en erhvervsdrivende inden for rammerne af den frie markedsoekonomi straffes med, at det afvises at indgaa langtidskontrakter, fordi appellanten havde forudset udviklingen paa markedet bedre end sine konkurrenter.
103 Appellantens argumentation boer forkastes af to grunde.
104 Dels har den til formaal at bestride de faktiske omstaendigheder, der er blevet konstateret af Retten, og at rejse tvivl om Rettens endelige vurdering af de faktiske omstaendigheder og det bevismateriale, der er blevet den forelagt. Desuden er en saadan vurdering ikke undergivet Domstolens kontrol, medmindre beviserne er gengivet forkert, hvilket appellanten hverken har bevist eller paastaaet.
105 Dels har appellanten ved udelukkende at gentage de anbringender og argumenter, der blev fremsat i foerste instans, ikke klart angivet, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, der paastaas ophaevet, og heller ikke de retlige argumenter, der saerligt stoetter denne paastand, hvorved artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement ikke er blevet overholdt (jf. i denne retning dommen i sagen Deere mod Kommissionen, praemis 18 og 19). Klagepunkterne er derimod i det vaesentlige rettet mod Agenturet eller Kommissionen uden henvisning til den anfaegtede dom.
106 Da de fremsatte klagepunkter vedroerende Rettens antagelse af en juridisk hindring, der er begrundet i kravene til politikken om spredning af forsyningskilderne uden for Faellesskabet, ligeledes skal forkastes, er det ufornoedent at undersoege berettigelsen af de af appellanten paaberaabte anbringender, som vedroerer andre af Retten antagne juridiske hindringer. De fejl, som den anfaegtede dom i denne henseende kunne vaere behaeftet med, ville under alle omstaendigheder ikke have nogen indflydelse paa dens konklusion, saaledes at de klagepunkter, der henviser hertil, er irrelevante og skal forkastes (jf. navnlig kendelse af 25.3.1996, sag C-137/95 P, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, praemis 47, 48 og 49).
107 Det foerste anbringende skal foelgelig forkastes.
b) Formaalene i traktatens artikel 1 og 2
108 KLE har bebrejdet Retten, at denne i praemis 113 i den anfaegtede dom har anset SNG under et for en forsyningskilde. Imidlertid kan alene suveraene stater vaere forsyningskilder. Appellanten har yderligere anfoert, at spredningen af forsyningskilder ikke er omfattet af de formaal, der er fastsat i traktatens artikel 2.
109 Det er i denne henseende tilstraekkeligt at bemaerke, at appellanten ikke har fremfoert noget retligt anbringende, der er tilstraekkeligt praecist og klart, til stoette for sit argument om, at begrebet forsyningskilde udelukkende er begraenset til stater, og ikke en gruppe af stater eller en bestemt region i verden. Tvaertimod er der ingen bestemmelser i traktaten, der er til hinder for, at Agenturet eller Kommissionen ved forvaltningen af Faellesskabets forsyningspolitik tager hensyn til et stoerre eller mindre geografisk omraade end en stat, der betragtes isoleret, saerlig naar det drejer sig om at fastslaa disse forsyningers »oprindelsessted«.
110 Med hensyn til kravene om sikkerhed for og spredning af forsyningskilderne fremgaar de direkte af det princip om regelmaessig og ligelig forsyning til alle brugere i Faellesskabet, der er knaesat i traktatens artikel 2, litra d), saaledes som det allerede er blevet konstateret i denne doms praemis 62.
111 Det andet anbringende skal derfor forkastes.
c) Retssikkerhedsprincippet
112 KLE har fremsat et klagepunkt om manglende gennemskuelighed, sammenhaeng og forudseelighed i Agenturets adfaerd, som dermed unddrages enhver demokratisk kontrol.
113 Appellanten har gjort gaeldende, at Agenturets afgoerelse nr. 1/94 ikke angiver, at kravet om priser i tilknytning til markedspriserne er udledt af artikel 14 i handelsaftalen, med andre ord af en aftale, som er indgaaet med en stat, der er ophoert med at eksistere, men som Retten imidlertid henviser til i den anfaegtede doms praemis 125.
114 Appellanten har gjort gaeldende, at appellanten ikke kunne vaere forpligtet af konstateringer, som var blevet foretaget i 1992 af en arbejdsgruppe sammensat af sagkyndige, nedsat inden for rammerne af Det Raadgivende Udvalg for lukkede doere, og hvis konklusioner alene var baseret paa produktionsomkostninger i Vesten, som ikke er identiske med priserne i tilknytning til markedspriserne. Det var derfor ifoelge appellanten heller ikke til at forudse, at Agenturet ville udlede af den konstatering, der blev foretaget i aarsrapporten 1992, og hvorefter importen af naturligt uran fra SNG udgjorde ca. 25% af Faellesskabets effektive behov, at SNG's »nuvaerende produktionskapacitet paa lang sigt« og dennes andel af verdensproduktionen ligeledes ville vaere 25%. Desuden kunne appellanten ikke forudse, at Agenturet og Kommissionen ikke ville respektere de internationale aftaler, der var indgaaet med staterne i SNG, hvorefter enhver af disse stater skulle anses for en saerskilt forsyningskilde. Eftersom Agenturet tidligere havde indgaaet kontrakter med KLE og andre brugere til priser, der ikke var »svarende til markedspriserne«, kunne man ikke forledes til at antage, at Agenturet af et internt dokument ville udlede en fuldstaendig anderledes »faelles forsyningspolitik«, hvis fastlaeggelse Agenturet i oevrigt ikke er befoejet til i medfoer af artikel 52, stk. 1.
115 Appellanten har yderligere anfoert, at selv en erhvervsdrivende, som optraeder usaedvanligt forsigtigt, ikke kunne forvente, at Agenturet ville anse Faellesskabets forsyningssikkerhed for truet paa mellemlang og lang sigt, hvis en lille bruger som appellanten, der ikke havde indgaaet langtidskontrakter, aarligt daekkede 150% af sine aarlige behov paa spotmarkedet.
116 Det fremgaar af den anfaegtede doms praemis 125, at
»...grundlaget for Agenturets standpunkt, nemlig Raadets resolution, som i punkt 5, litra a), andet led, naevner maalsaetningen om geografisk spredning af Faellesskabets eksterne forsyningskilder, og handelsaftalen, hvis artikel 14 kraever, at priserne er knyttet til markedspriserne, begge er blevet offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende...«
117 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 251 i forslaget til afgoerelse, har Retten i praemis 126 gentaget oplysningerne fra Agenturets aarsrapport for 1992 om stoerrelsen af indfoerslerne af naturligt uran fra SNG og de indgaaede leveringskontrakter, om de udbudte priser »... uden forbindelse med de produktionsomkostninger, der var konstateret i Vesten« og om noedvendigheden af, at Kommissionen og Agenturet foretager korrigerende foranstaltninger. Retten har derfor i praemis 127 med rette kunnet konkludere, at »...henset til eksistensen af let tilgaengelige informationskilder, der formodes at vaere kendt af en erhvervsdrivende, som optraeder rimelig forsigtigt i denne saeregne og velafgraensede sektor, vil en mangel paa transparens ikke med foeje kunne paaberaabes.«
118 I oevrigt har appellanten ikke klart identificeret de elementer, der kan kritiseres, i den anfaegtede dom og har begraenset sig til at fremsaette og behandle argumenter vedroerende faktum uden at tage hensyn til retlige omstaendigheder, der ville kunne anfaegte Rettens skoen.
119 Det tredje anbringende skal derfor forkastes.
d) Ligebehandlingsforpligtelsen
120 Appellanten har bebrejdet Retten, at den ikke paa behoerig maade har undersoegt appellantens klagepunkter om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.
121 Appellanten har anfoert, at Agenturet i henhold til traktatens artikel 52, stk. 2, andet led, er forpligtet til ikke goere nogen forskel mellem brugerne paa grund af den anvendelse, disse har til hensigt at goere af de bestilte leveringer. Agenturets anvendelse af et »internt vurderingskriterium« foerer til, at store statslige selskaber faar tildelt den samme maengde uran fra SNG-landene som smaa private, juridisk uafhaengige selskaber, hvor foerstnaevnte bedre og paa laengere sigt kan gennemfoere deres projekter end smaa virksomheder som appellanten. En saadan adfaerd udgoer en diskriminerende behandling.
122 Det skal atter bemaerkes, at appellanten ikke har praeciseret de grunde, hvorefter Rettens godkendelse i den anfaegtede doms praemis 132 af Agenturets adfaerd, der bestaar i at anvende en tilladelig afhaengighedstaerskel for hver erhvervsdrivende med henblik paa at sikre, at alle de i Faellesskabet etablerede virksomheder har lige adgang til ressourcerne, kan anfaegtes ud fra et retligt synspunkt.
123 Det fjerde anbringende skal derfor afvises.
e) Proportionalitetsprincippet
124 Appellanten har bebrejdet Retten, at denne dels har ignoreret, at Agenturet selv har fastsat forsyningspolitikken, hvorved det har overskredet sine befoejelser, uden at have undersoegt de muligheder, der findes i traktatens artikel 65, stk. 2, artikel 70 og 72, dels ikke har fastslaaet, at den efterfoelgende tilknytning af en klausul til kontrakten om leverancer er et alvorligt indgreb i kontraktfriheden, som er beskyttet af Faellesskabets retsorden. Et saadant indgreb skulle vaere saerligt godtgjort under hensyn til proportionalitetsprincippet.
125 Appellanten har gjort gaeldende, at Agenturet i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, Agenturets vedtaegter og reglementets artikel 5a, litra f), alene har kompetence til at indgaa eller afvise en kontrakt, som er blevet forelagt, i sin helhed, og ikke til at tilfoeje en ny klausul. Det er kun traktatens artikel 65, stk. 2, der giver Agenturet ret til at gribe ind i de kontraktmaessige forbindelser for at bestemme leveringernes geografiske oprindelse. Men selv i dette tilfaelde kan Agenturet kun gribe ind, hvis det kan sikre brugeren betingelser, der er mindst lige saa fordelagtige som dem, der er beskrevet i ordren. En analog anvendelse af artikel 65, stk. 2, kommer ikke paa tale, fordi leveringsbetingelserne i denne sag er blevet aendret til skade for kontrahenterne, saaledes at det kun er forpligtelsen i traktatens artikel 61, stk. 1, der kan komme i betragtning. Da der ikke var nogen juridiske eller materielle hindringer for opfyldelsen af kontrakten, var Agenturet forpligtet til at indgaa denne kontrakt. I det foreliggende tilfaelde, hvor der virkelig havde foreligget en juridisk hindring for indgaaelsen af kontrakten, ville Agenturet i medfoer af traktatens artikel 61, stk. 1, have vaeret forpligtet til at afvise denne. Ved at indgaa kontrakten og knytte en betingelse hertil har Agenturet overskredet sine befoejelser.
126 Det fremgaar af den anfaegtede doms praemis 92-94, at den fortsatte import af nukleart materiale fra SNG ville kunne bringe kravet om regelmaessig forsyning i fare, hvilket er en vurdering, der ikke er undergivet Domstolens kontrol. I denne henseende har Retten paa tilstraekkelig vis godtgjort retmaessigheden af den oprindelsesbetingelse, som Agenturet har fastsat, i forhold til proportionalitetsprincippet, idet Retten har henvist til noedvendigheden af, at Agenturet kan modsaette sig uranindfoersler, naar disse bringer den geografiske spredning af forsyningskilderne i fare.
127 For saa vidt angaar anbringendet om Agenturets manglende kompetence til at fastsaette en betingelse for indgaaelse af en kontrakt og om, at der ingen hindringer var for dens gennemfoerelse, henvises der til denne doms praemis 61-64.
128 Som foelge heraf skal det femte anbringende, som KLE har fremfoert, forkastes.
f) Bestemmelserne om kompetencefordeling
129 KLE er af den opfattelse, at Retten har tilsidesat traktatens kompetencefordeling, idet den har anerkendt, at Agenturet har ret til at fastlaegge den faelles forsyningspolitik, selv om Agenturet kun har en »notarlignende funktion« og befoejelser, der er rent kommercielle.
130 Det sjette anbringende skal forkastes af de samme grunde, som er anfoert i denne doms praemis 63 og 91-95.
g) Begrundelsespligten
131 KLE har for det foerste gjort gaeldende, at Retten ikke har overholdt begrundelsespligten, saaledes som den skal, idet den ikke har truffet en afgoerelse om det klagepunkt, hvorefter Kommissionen ikke havde fastsat et systematisk forhold mellem Agenturets befoejelser og traktaten, og idet den ikke har angivet begrundelsen for, at appellanten skulle vaere blevet afhaengig af leverancer fra SNG, og for, at den i kontrakten aftalte koebspris ikke svarede til markedsvilkaarene.
132 For det andet forklarer beslutning 94/285 ikke, hvad der skal forstaas ved beskyttelse af Faellesskabets interesser »paa lang sigt«; beslutningen lader Agenturets »interne vurderingskriterium« svinge mellem 20 og 25%, og anvender ikke dette kriterium i forhold til SNG-landenes produktionskapacitet, men til samtlige leveringer, herunder opbrugningen af gamle lagre.
133 For det tredje har appellanten gjort gaeldende, at sagen, i modsaetning til hvad Retten har fastslaaet i den anfaegtede doms praemis 146, ikke vedroerer aarsagerne til Agenturets afvisning af at indgaa kontrakten, men aarsagerne til, at Kommissionen ikke har udoevet den ret, som den tillaegges ved traktatens artikel 53, stk. 2.
134 Det led af anbringendet, som vedroerer uretmaessigheden af begrundelsen for Kommissionens beslutning 94/285, skal afvises under hensyn til det kriterium, der er udledt af SNG-landenes produktionskapacitet. Denne del af KLE's argumentation er, som Kommissionen og generaladvokaten har anfoert i punkt 275 i forslaget til afgoerelse, rettet mod beslutning 94/285 og angriber ikke den anfaegtede dom. Appellantens argumentation vedroerer i oevrigt sagens rent faktuelle elementer og indeholder ikke retlige anbringender.
135 Dernaest bemaerkes, for saa vidt angaar den paastaaede manglende begrundelse for den anfaegtede dom, at Retten i praemis 145 har fastslaaet, at »Kommissionen [i beslutningen lod] forstaa, at Agenturet ikke har pligt til at imoedekomme ordrer, hvis juridiske eller materielle forhold er til hinder herfor (14. betragtning til beslutning 94/285)«, og at Kommissionen havde paaberaabt sig »... traktatens artikel 64 - hvorefter Agenturet i givet fald handler inden for rammerne af aftaler indgaaet mellem Faellesskabet og et tredjeland ... (21. betragtning)«.
136 Ved klart at henvise til traktatens artikel 64, hvis vaesentligste formaal er at give Agenturet eneret til - inden for rammerne af aftaler indgaaet med et tredjeland eller en international organisation - at indgaa kontrakter om leverancer, der hidroerer fra lande uden for Faellesskabet, har Retten saaledes svaret paa anbringendet vedroerende de befoejelser, som traktaten har tillagt det naevnte agentur. Desuden er bemaerkningen i den anfaegtede dom om juridiske eller materielle hindringer, der ligger til grund for Agenturets befoejelser til at afvise at imoedekomme ordrer, en indirekte, men klar henvisning til traktatens artikel 61, der, som det fremgaar af denne doms praemis 92, ligeledes finder anvendelse paa materialer fra tredjelande.
137 Det bemaerkes desuden med hensyn til spoergsmaalet, om Retten har taget stilling til grundene til, at Kommissionen havde antaget, at KLE ville blive afhaengig af leveringer fra SNG, at Retten ved at opsummere og gentage de vaesentligste betragtninger i praeamblen til beslutning 94/285 i den anfaegtede doms praemis 145 har antaget Kommissionens begrundelse og dermed har afvist appellantens klagepunkter.
138 Det er korrekt, at Retten ikke udtrykkeligt har taget stilling til KLE's anbringende, hvorefter Kommissionen ikke har anfoert grundene til, at den i kontrakten angivne pris ikke svarede til markedsoekonomiens vilkaar eller ikke var knyttet til markedsprisen. Retten har imidlertid i den anfaegtede doms praemis 145 henvist til artikel 14 i handelsaftalen, der regulerer vareudvekslingen mellem Faellesskabet og USSR til priser svarende til markedspriserne. Desuden har Retten i praemis 146 udtalt, at begrundelsen for Kommissionens beslutning, saaledes som det er anfoert i praemis 145, »... klart og utvetydigt fremlaegger de vaesentligste grunde til, at man meddelte afslag paa at indgaa den af appellanten forelagte kontrakt ...«, hvorfor Retten, som generaladvokaten har anfoert i punkt 279 i forslaget til afgoerelse, har kunnet undlade at behandle klagepunktet om prisniveauet saerskilt.
139 Det syvende anbringende skal derfor forkastes.
h) Magtfordrejning
140 Appellanten har bebrejdet Retten, at denne ikke har undersoegt, om de foranstaltninger, som Agenturet havde truffet, henhoerte under de befoejelser, som er tillagt det i medfoer af traktaten, inden den undersoegte, om Agenturet havde brugt sine befoejelser i rette oejemed.
141 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten ved ikke at sondre mellem Agenturet og Kommissionen, da den fastslog, at KLE ikke har bevist, at de begge havde forfulgt et andet maal end at gennemfoere forsyningspolitikken, har daekket over den omstaendighed, at appellanten med dette anbringende bebrejdede Kommissionen, at denne ikke havde gjort brug af sin vetoret ved Agenturets overskridelse af dets befoejelser, som er tillagt det ved traktatens artikel 53, stk. 1. Ifoelge appellanten fremgaar det af Agenturets skrivelse af 20. december 1993, som er naevnt i den anfaegtede doms praemis 6, at det er beskyttelsen af de vestlige producenter, der har vaeret afgoerende for beslutningen, hvilket er en tilsidesaettelse af de befoejelser, som Agenturet har i henhold til traktaten. Rettens egne konstateringer gjorde det saaledes muligt at afsloere Agenturets magtfordrejning, som Kommissionen burde have forfulgt.
142 Anbringendet om, at Retten ikke har kontrolleret Agenturets udoevelse af sine befoejelser, skal forkastes. Det er i denne henseende tilstraekkeligt at henvise til den anfaegtede doms praemis 85 og 89-106, hvori Retten har udtalt sig om arten og udstraekningen af Agenturets befoejelser samt om retmaessigheden af Kommissionens beslutning under hensyn til disse, saerlig ved at undersoege, om de tre hindringer, som Kommissionen havde anfoert til stoette for oprindelseskravet, var berettigede.
143 Med hensyn til anbringendet om, at Retten ikke har sondret mellem Agenturet og Kommissionen i den del af dommen, der vedroerer afvisningen af anbringendet om magtfordrejning, er det tilstraekkeligt at konstatere, at appellanten ikke har fremfoert nogen retlige anbringender, der kan drage Rettens vurdering, hvorefter appellanten ikke har bevist, at Agenturet og Kommissionen har forfulgt et andet maal end at gennemfoere Euratoms forsyningspolitik, i tvivl.
144 Hvad endelig angaar Rettens henvisning til Agenturets skrivelse af 20. december 1993 bemaerkes, at bortset fra den omstaendighed, at den anfaegtede doms praemis 149 og 150 paa ingen maade tager hensyn til denne skrivelse, har dette argument til formaal at drage Rettens vurdering af bevismateriale i tvivl, hvilket ikke kan tilstedes i en appelsag, naar argumentet ikke kan foere til, at der fastslaas en forkert gengivelse af beviserne.
145 Det ottende anbringende skal foelgelig forkastes.
Erstatningspaastanden
146 KLE har gjort gaeldende, at Retten ved at forkaste erstatningskravet med den begrundelse, at Agenturets adfaerd og Kommissionens afvisning af at goere brug af sin ret ikke er behaeftet med fejl, ikke har indset, at annullationspaastandene alene vedroerte Kommissionens beslutninger. Erstatningspaastanden havde til formaal at opnaa afhjaelpning af den skade, som appellanten har lidt ved Agenturets ulovlige adfaerd, hvilket Retten burde have taget stilling til.
147 Som Kommissionen har anfoert, kan dette anbringende ikke laegges til grund, da Retten i forbindelse med behandlingen af annullationspaastandene vedroerende Kommissionens beslutninger har fastslaaet, at Agenturets og Kommissionens adfaerd har vaeret i overensstemmelse med faellesskabsretten, og Retten har saaledes forudsaetningsvis anerkendt, at Agenturets beslutninger var retmaessige.
148 Da hverken Kommissionen eller Agenturet har begaaet noget ulovligt, skal erstatningskravet forkastes.
149 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at de af appellanten til stoette for sin appel fremfoerte anbringender enten skal afvises eller forkastes. Under disse omstaendigheder skal appellen forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
150 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifoelge artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellanten paalaegges at betale sagens omkostninger, og da denne har tabt sagen, paalaegges det appellanten at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Foerste Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH betaler appelsagens omkostninger.