61992TJ0080_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren, der er laege, er forhenvaerende tjenestemand i Kommissionen. Hun naaede pensionsalderen ved udgangen af 1992. Fra 1981 til februar 1992 arbejdede hun i enheden "Syge- og ulykkesforsikring" i Direktorat B "Rettigheder og pligter" i Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD IX).
2 Den 9. januar 1992 havde hun en samtale med sin direktoer, R. Her blev spoergsmaalet om hendes omplacering til enheden "Laegetjenesten-Bruxelles" (herefter benaevnt "Laegetjenesten") i samme direktorat droeftet. Om indholdet af denne samtale er der forskellige opfattelser, idet Kommissionen haevder, at sagsoegeren klart blev underrettet om sin snarlige omplacering i tjenestens interesse, mens sagsoegeren derimod er af den opfattelse, at det kun var et forslag om omplacering, der blev diskuteret.
3 Den 15. januar 1992 havde sagsoegeren en samtale med dr. H., chefen for Laegetjenesten. Ogsaa i dette tilfaelde er parterne uenige om samtalens indhold. Ifoelge Kommissionen orienterede dr. H. sagsoegeren om hendes fremtidige opgaver i Laegetjenesten, mens droeftelsen ifoelge sagsoegeren vedroerte muligheden af, at hun ville blive omplaceret.
4 Det er uomtvistet, at sagsoegeren under disse moeder modsatte sig enhver omplacering i de sidste maaneder af hendes karriere.
5 Sagsoegeren havde sygeorlov fra den 3. til den 12. februar 1992. Alligevel blev hun bekendt med et notat af 6. februar 1992 fra C., chefen for enheden "Syge- og ulykkesforsikring", til A., sagsoegerens sekretaer, hvoraf det fremgik, at "dr. Turner i tjenestens interesse var blevet forflyttet til Laegetjenesten pr. 1. februar 1992", og at D., generaldirektoer for GD IX, havde imoedekommet A.' s oenske om at blive hos sagsoegeren efter dennes omplacering.
6 Sagsoegerens advokat meddelte ved skrivelse af 7. februar 1992 C., at sagsoegeren var blevet meget overrasket over den afgoerelse, der var tilgaaet hendes sekretaer, og hvorefter hun uansoegt var blevet omplaceret til Laegetjenesten pr. 1. februar 1992. Han understregede, at hans klient overhovedet ikke var blevet underrettet om den afgoerelse, der var truffet, og som vedroerte hende.
7 Ved anbefalet brev af 7. februar 1992, som sagsoegeren modtog i sit hjem den 10. februar 1992, blev hun officielt underrettet om ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om uansoegt at placere hende i Laegetjenesten. Afgoerelsen var dateret den 31. januar 1992 og traadte ifoelge artikel 2 i kraft den 1. februar 1992.
8 Den 14. februar 1992 havde sagsoegeren en telefonsamtale med dr. H., som sammenfattede samtalens indhold i et notat, der samme dag blev sendt til sagsoegeren. I dette notat bekraeftede dr. H., at han havde noteret sig sagsoegerens forbehold med hensyn til omplaceringen, men at han dog fandt den noedvendig for at oege antallet af tjenestemandsansatte laeger i Laegetjenesten. Han erklaerede sig endvidere rede til at "tage godt imod" sagsoegeren i sin gruppe, og udtalte, at der ikke var noget til hinder for, at hendes tilladelse til at arbejde paa halvtidsbasis af helbredsmaessige aarsager blev forlaenget, saa ofte det var fornoedent. Hvad angaar sagsoegerens anmodning om at faa en skriftlig beskrivelse af opgaverne i Laegetjenesten forklarede han, at han ikke fandt, at dette havde den store betydning, idet Laegetjenestens maal ikke havde aendret sig, siden sagsoegeren forlod den. Endelig tilfoejede han, at der stadig var mulighed for en overgangsordning mellem tjenestegrenene, saaledes at sagsoegerens efterfoelger kunne blive sat ind i hendes sager.
9 Den 16. februar 1992 tilsendte dr. H. sagsoegeren et dokument af generelt indhold om Laegetjenestens funktion.
10 Den 17. februar 1992 forklarede D., generaldirektoer for GD IX, som svar paa skrivelsen af 7. februar fra sagsoegerens advokat, at sagsoegeren den 9. januar 1992 var blevet underrettet mundtligt om planerne om i tjenestens interesse at omplacere hende med sin stilling til Laegetjenesten pr. 1. februar 1992, og at hun ved denne lejlighed havde faaet forklaret grundene til denne afgoerelse, som navnlig hang sammen med den voksende arbejdsbyrde i Laegetjenesten. Han tilfoejede, at sagsoegeren var blevet indbudt til flere samtaler for at droefte retningslinjerne for hendes forflyttelse, men at hun aldrig var moedt op. Dette var baggrunden for, at omplaceringsafgoerelsen var blevet meddelt hende skriftligt samt bekraeftet skriftligt.
11 Den 18. februar 1992 blev der afholdt et moede paa sagsoegerens kontor, hvorunder hendes efterfoelger blev praesenteret for hende, og den naermere ordning for sagernes overdragelse til efterfoelgeren blev droeftet. R. meddelte i et notat af samme dato, der blev sendt til D., C. og sagsoegeren, og som indeholdt et resumé af moedet, at det var aftalt, at overdragelsen af sagerne skulle vaere afsluttet i loebet af hoejst én eller to uger.
12 I et notat af 24. februar 1992 gjorde sagsoegeren som svar paa R.' s notat af 18. februar 1992 bl.a. gaeldende, at hun ikke var blevet underrettet om sin forestaaende omplacering under samtalen med R. den 9. januar 1992, og at det var udelukket, at hun senere skulle have affundet sig med situationen, da der ikke havde foreligget nogen skriftlig eller mundtlig indkaldelse fra R. Hun tilfoejede, at hun fandt det urealistisk at saette fristen for sagernes overdragelse og indfoerelsen af efterfoelgeren i disse til én eller to uger.
13 Sagsoegeren gentog i en skrivelse af 19. februar 1992 til dr. H., at hun modsatte sig at blive omplaceret uansoegt nogle faa maaneder, inden hun gik paa pension, og at hun fandt omplaceringen i strid med tjenestens interesse. Hun tilfoejede, at hun stadig ikke havde modtaget nogen detaljeret beskrivelse af sine nye opgaver, og naevnte, at der maaske var en forbindelse mellem hendes omplacering og den omstaendighed, at der verserede en retssag mellem hende og Kommissionen om C.' s forvaltning af sygekassen.
14 I sit svar af 26. februar 1992 mindede dr. H. sagsoegeren om, at han havde sendt hende en oversigt over Laegetjenestens virksomhed, og praeciserede, at det forventedes, at hun moedte i denne senest den 4. marts.
15 Sagsoegeren fik ved skrivelse af 5. marts 1992 meddelelse om, at hendes ting ville blive flyttet til Laegetjenesten den 10. marts 1992. Hun anmodede samme dag af helbredsmaessige aarsager om, at flytningen blev udsat til den 25. marts 1992. D. meddelte hende ved skrivelse af 6. marts 1992, at han imoedekom denne anmodning, ikke alene af hensyn til de helbredsmaessige aarsager, hun havde paaberaabt sig, men ogsaa for klart at vise sin og sine medarbejderes vilje til at sikre, at sagsoegeren overtog sine nye opgaver i et godt klima.
16 Den 6. marts 1992 indbragte sagsoegeren klage over afgoerelsen om uden ansoegning at omplacere hende og hendes stilling til Laegetjenesten i tjenestens interesse. I denne klage gentog hun i alt vaesentligt de klagepunkter, hun allerede havde rejst i sine tidligere notater, som er naevnt ovenfor.
17 Ved skrivelse af 19. marts 1992 gjorde dr. H. under henvisning til klagen sagsoegeren opmaerksom paa, at han ikke var enig med hende i, at hendes omplacering ikke var i tjenestens interesse, og at der reelt ikke var noget, der hastede. Han erindrede hende ligeledes om, at han under deres samtale den 17. februar 1992 ikke havde kunnet forklare hende, hvad hendes nye opgaver ville blive, da hun havde anmodet ham om at betragte samtalen som personlig. Han tilfoejede:
"Jeg har dog intet imod skriftligt at oplyse Dem om de opgaver, jeg havde taenkt mig at foreslaa Dem i Laegetjenesten under hensyntagen til den ferie, De endnu skal afvikle, og Deres helbredstilstand:
° arbejde som min personlige raadgiver i vanskelige laegelige og laegeligt-administrative spoergsmaal og bistaa mig i mine relationer med Bruxelles' laeger i almindelighed og de belgiske medicinske fakulteter i saerdeleshed, navnlig universitetshospitalerne
° styrke sygefravaerskontrollen
° repraesentere os i invaliditetsudvalgene paa ansaettelsesmyndighedens vegne
° foretage aarlige laegeundersoegelser (i den forbindelse kan jeg sige, at alle, ogsaa jeg, naar jeg kan, foretager de aarlige laegeundersoegelser og laegeundersoegelserne ved ansaettelsen)
° styrke den egentlige bedriftslaegetjeneste, bl.a. besoegene paa stedet i de mange bygninger, som Kommissionen er spredt i
° foretage laegeundersoegelser ved ansaettelse, forudsat at dette er foreneligt med Deres tjeneste paa halv tid (undersoegelserne vil vaere om formiddagen)."
18 Dr. H. tilfoejede endvidere, at han ikke fandt, at disse opgaver var uforenelige med sagsoegerens loenklasse eller var urimelige under hensyn til hendes erfaring, og slet ikke, at de var under hendes vaerdighed som uddannet laege og specialist i intern medicin. Det var dette, han ville have droeftet med hende under den frokost, hun var blevet inviteret til, men to gange havde meldt afbud til.
19 Sagsoegerens advokat opfordrede ved skrivelse af 19. marts 1992 D. til at omgoere sin afgoerelse om omplacering af sagsoegeren. D. svarede ved skrivelse af 25. marts 1992, at afgoerelsen udelukkende var truffet i tjenestens interesse, og at sagsoegeren var blevet underrettet om sine nye opgavers art.
20 Den 27. marts og den 6. april 1992 afholdtes to moeder mellem sagsoegeren og hendes advokat paa den ene side og Kommissionens repraesentanter paa den anden side, hvorunder parterne redegjorde for deres respektive holdninger.
21 Sagsoegeren kritiserede ved skrivelse af 14. april 1992 til dr. H. beskrivelsen af sine fremtidige opgaver i Laegetjenesten, som "ved sin ustrukturerede form vidner om, hvor improviseret hele denne soergelige affaere med uansoegt omplacering er".
22 Ved skrivelse af 7. august 1992 blev sagsoegeren underrettet om, at Kommissionen den 31. juli 1992 havde vedtaget en afgoerelse om afvisning af klagen. Kommissionen fastholdt sin omplaceringsafgoerelse, men aendrede dog datoen for dens ivaerksaettelse til 15. februar 1992 for at afvaerge enhver kritik paa det formelle plan.
Retsforhandlinger og parternes paastande
23 Paa baggrund af disse omstaendigheder har sagsoegeren ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 28. september 1992 anlagt sag med paastand om erstatning for den ikke-oekonomiske skade, hun mener at have lidt paa grund af afgoerelsen om hendes omplacering uden ansoegning og de omstaendigheder, hvorunder denne blev truffet.
24 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet den 24. april 1993.
25 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne afgav mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 13. juli 1993. Sagsoegtes repraesentant besvarede bl.a. tre spoergsmaal, som Retten havde stillet ham forinden. Afdelingsformanden erklaerede den mundtlige forhandling for afsluttet efter retsmoedet.
26 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionen doemmes til at betale sagsoegeren et symbolsk beloeb paa 1 ECU som godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, hun har lidt paa grund af sin forflyttelse uden ansoegning til Laegetjenesten i Bruxelles pr. 1. februar 1992 og de omstaendigheder, hvorunder afgoerelsen blev truffet.
° Kommissionen doemmes til at betale samtlige sagens omkostninger.
27 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionen frifindes.
° Sagsoegeren doemmes til at baere sine egne omkostninger.
Realiteten
28 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hun har lidt en ikke-oekonomisk skade som foelge af forskellige fejl begaaet af Kommissionen ° procedurefejl, tilsidesaettelse af artikel 7 og 25 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), magtfordrejning og tilsidesaettelse af omsorgspligten ° og at hun boer have skaden erstattet. Inden gennemgangen af de forskellige anbringender, sagsoegeren har paaberaabt sig for at godtgoere, at der foreligger en tjenstlig fejl, som er ansvarspaadragende for Kommissionen, skal det naermere praeciseres, hvorledes den omtvistede foranstaltning skal betegnes i retlig henseende.
29 Det er uomtvistet, at foranstaltningen, som gaar ud paa at overflytte sagsoegeren og hendes stilling fra enheden "Syge- og ulykkesforsikring" til Laegetjenesten, er blevet truffet uden den paagaeldendes samtykke. Saadanne overflytninger benaevnes ofte "forflyttelser uden ansoegning", og baade dette udtryk og udtrykket "forflyttelse" er blevet anvendt af parterne for at beskrive den omtvistede foranstaltning, saavel under droeftelserne forud for sagens anlaeg som under selve den skriftlige forhandling.
30 Retten (Fjerde Afdeling) har i dom af 8. juni 1993 (sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, praemis 27) fundet anledning til at erindre om, dels at "Retten ikke kan vaere bundet af, at parterne betegner en foranstaltning som forflyttelse, omplacering eller overflytning", dels at "[det] fremgaar ... af vedtaegtens systematik, at der kun sker forflyttelse i egentlig forstand, hvor en tjenestemand overflyttes til en ledig stilling. Det foelger heraf, at enhver egentlig forflyttelse er underkastet de i vedtaegtens artikel 4 og 29 fastsatte formkrav. Disse formkrav gaelder derimod ikke i tilfaelde, hvor en tjenestemand omplaceres med sin stilling, fordi en saadan overflytning ikke medfoerer, at der opstaar en ledig stilling".
31 Da det i den foreliggende sag staar klart, at sagsoegeren er blevet overflyttet med sin stilling og ikke til en ledig stilling, vil der i denne dom for at undgaa enhver forvirring med hensyn til den retlige betegnelse for den i den foreliggende sag omtvistede foranstaltning blive henvist til sagsoegerens "omplacering".
32 Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at den retlige betegnelse for den omtvistede foranstaltning ikke paavirker vurderingen af sagsoegerens klagepunkter. Navnlig bemaerkes, som Domstolen har fastslaaet i sin dom af 21. maj 1981 (sag 60/80, Kindermann mod Kommissionen, Sml. s. 1329, praemis 14), at "med hensyn til beskyttelsen af de paagaeldende tjenestemaends rettigheder og berettigede interesser ... [gaelder] reglerne i vedtaegtens artikel 7, stk. 1, for afgoerelser om omplacering paa samme maade som for forflyttelser, navnlig i den forstand, at omplacering af tjenestemaend kun kan ske i tjenestens interesse og paa betingelse af, at der er tale om tilsvarende stillinger".
Procedurefejl
Parternes argumenter
33 Sagsoegeren har erklaeret, at hun ikke havde faaet meddelelse om nogen afgoerelse om at omplacere hende under samtalerne den 9. og den 15. januar 1992, kun om et omplaceringsforslag. Hun har tilfoejet, at det var helt tilfaeldigt under en telefonsamtale, hun havde med sin sekretaer under sin sygeorlov, at hun fik kendskab til den omtvistede afgoerelse.
34 Hun finder, at den omtvistede afgoerelse har tilbagevirkende gyldighed, for saa vidt den fik virkning den 1. februar 1992, men foerst blev meddelt hende ved skrivelse af 7. februar 1992. Hun har gjort gaeldende, at denne tilbagevirkende gyldighed maa betragtes som ulovlig, idet der kun undtagelsesvis, og kun saafremt det tilstraebte maal kraever det, og de paagaeldendes berettigede forventninger ikke derved svigtes, kan goeres undtagelse fra retssikkerhedsprincippet. Disse saerlige betingelser er ikke opfyldt i den foreliggende sag.
35 Kommissionen har svaret, at en omplaceringsafgoerelse som den, der her er tale om, kun kan faa virkning fra det tidspunkt, hvor den paagaeldende tjenestemand faktisk paabegynder sin nye tjeneste. Kommissionen har gjort gaeldende, at offentliggoerelse og meddelelse af en retsakt ifoelge fast praksis ikke udgoer vaesentlige formkrav i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, og at eventuelle uregelmaessigheder som foelge af offentliggoerelsen eller meddelelsen ikke kan medfoere, at retsakten er en nullitet, men hoejst, at den er anfaegtelig. (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, og af 29.5.1974, sag 185/73, Koenig, Sml. s. 607). Da omplaceringsafgoerelsen foerst kunne goeres gaeldende over for sagsoegeren, efter at der var givet meddelelse om den, kunne den omstaendighed, at meddelelsen var "forsinket", ikke udgoere en fejl eller medfoere nogen skade.
36 I oevrigt har Kommissionen haevdet, at sagsoegeren blev underrettet om sin forestaaende omplacering under den samtale, hun havde med R. den 9. januar 1992, og at spoergsmaalet om hendes forestaaende omplacering ligeledes blev rejst under en samtale, som hun havde med dr. H. den 15. januar 1992.
Rettens bemaerkninger
37 Retten fastslaar indledningsvis, at den omtvistede afgoerelse blev vedtaget fredag den 31. januar 1992, og at den i henhold til artikel 2 fik virkning loerdag den 1. februar 1992. Retten fastslaar endvidere, at sagsoegeren havde sygeorlov fra mandag den 3. februar 1992 til den 12. februar 1992, og at hun fik officiel underretning om afgoerelsen ved skrivelse af 7. februar 1992, som hun modtog i sit hjem den 10. februar 1992. Retten fastslaar endelig, at Kommissionen udsatte datoen for sagsoegerens tiltraedelse af arbejdet i Laegetjenesten foerst til den 4. marts 1992, derefter til den 25. marts 1992.
38 Under disse omstaendigheder finder Retten ikke, at den omstaendighed, at afgoerelsen i sin oprindelige udformning formelt fik virkning, foer den var meddelt sagsoegeren, har kunnet skade dennes retssikkerhed. For det foerste maatte hun efter samtalerne den 9. og den 15. januar 1992 have vidst, at der var i det mindste en staerk sandsynlighed for, at hun ville blive omplaceret inden laenge. For det andet kunne den omtvistede afgoerelse, hvori sagsoegeren bl.a. blev beordret til at stille sig til raadighed for Laegetjenesten, efter sin karakter ikke have praktiske virkninger, foer den var meddelt sagsoegeren. Den kunne ej heller have praktiske virkninger under sagsoegerens sygeorlov. Ved at gaa med til at udsaette datoen for sagsoegerens tiltraedelse af arbejdet i Laegetjenesten, foerst til den 4. marts 1992, derefter til den 25. marts 1992, har Kommissionen i virkeligheden udsat afgoerelsens faktiske ikrafttraeden til disse datoer.
39 Heraf foelger, at sagsoegerens foerste anbringende maa forkastes.
Tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 7
Parternes argumenter
40 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det foelger af vedtaegtens artikel 7, stk. 1, at der ved omplaceringsafgoerelser udelukkende skal tages hensyn til tjenestens interesse, og hun har haevdet, at dette ikke er sket i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse.
41 Sagsoegeren har navnlig gjort gaeldende:
° at det ikke hastede med at overflytte hendes stilling foer hendes pensionering. Dette blev hun forsikret om under de indledende droeftelser, hun havde bl.a. med R. og dr. H.
° at Kommissionen aldrig har paavist, hvorfor det var noedvendigt at overflytte hende til Laegetjenesten
° at det stred imod sund fornuft uansoegt at omplacere en tjenestemand, der stod for at skulle pensioneres, som endnu havde mange feriedage til gode, og som gjorde stoerre gavn i sin tidligere tjeneste
° at hun aldrig har faaet forklaret, hvad arbejdet som raadgivende laege i Laegetjenesten indebar
° at Kommissionen paa grund af, at hun forlod sin gamle tjeneste, har vaeret noedt til at ansaette tre nye laeger, og saaledes havde haft yderligere udgifter.
42 Kommissionen har svaret, at institutionerne ifoelge fast retspraksis raader over et vidt skoen med hensyn til, hvorledes de organiserer deres tjenestegrene, forudsat at det sker i tjenestens interesse. Kontrollen med dette skoen maa saaledes begraenses til spoergsmaalet om, hvorvidt institutionen har udoevet sit skoen aabenbart fejlagtigt. Kommissionen har som eksempel naevnt Rettens dom af 13. december 1990 (sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 769).
43 Ifoelge Kommissionen er der intet, der peger paa, at den har udoevet sit skoen aabenbart fejlagtigt, da den besluttede at omplacere sagsoegeren til Laegetjenesten. Som to generaldirektoerer havde indset mere end tre aar tidligere, var det noedvendigt at udvide Laegetjenesten paa grund af dennes voksende arbejdsbyrde.
44 Sagsoegeren har i replikken, der blev indgivet den 17. februar 1993, spurgt, hvorfor den stilling, hun skulle beklaede i Laegetjenesten, hvis den var saa vigtig, havde vaeret ubesat i tre aar, og heller ikke er blevet besat efter hendes pensionering den 1. januar 1993.
45 Kommissionen har i duplikken forklaret, at sagsoegerens A4-stilling var blevet byttet til en midlertidig stilling, som er ved at blive opslaaet, og at de til stillingen knyttede arbejdsopgaver for tiden udfoeres af en laegevikar.
46 Som svar paa sagsoegerens argument om, at det ikke var noedvendigt at udvide Laegetjenesten i Bruxelles, har Kommissionen i duplikken endvidere henvist til en undersoegelse af Laegetjenesterne, som fandt sted ved udgangen af 1991, og som gjorde det muligt at vurdere Laegetjenestens noejagtige behov paa tidspunktet for omplaceringsafgoerelsen. Denne undersoegelse viste, hvor skaev fordelingen af menneskelige ressourcer var mellem hjemstederne Bruxelles (tre tjenestemandsansatte laeger paa fuldtidsbasis for 16 000 personer), Luxembourg (to tjenestemandsansatte laeger paa fuldtidsbasis for 3 500 personer) og Ispra (fire tjenestemandsansatte laeger paa fuldtidsbasis for 2 000 personer).
47 Kommissionen finder i oevrigt ikke, at en forestaaende pensionering er et argument for ikke at traeffe afgoerelse om omplacering i tjenestens interesse. Dette er endnu rigtigere i den foreliggende sag, fordi sagsoegeren allerede havde opnaaet en vis erfaring i Laegetjenesten mellem 1970 og 1979, saaledes at det maatte forventes, at hun straks kunne bidrage effektivt til arbejdet i denne.
48 Kommissionen har ligeledes forkastet sagsoegerens argument om, at hun ikke vidste, hvad hvervet som raadgivende laege indebar. Hun havde flere gange faaet forklaret, hvilke opgaver hun ville faa i sin nye tjeneste. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til dr. H.' s skrivelse af 19. marts 1992.
49 Sagsoegeren har i replikken svaret, at arbejdet i Laegetjenesten havde aendret sig meget siden hendes afgang i 1980, at det var umuligt at overtage det nye hverv inden for den tid, der var til raadighed, og at man ikke kan sige, at hun hoerte til i Laegetjenesten, fordi hun er laege, og fordi "arbejdet i Laegetjenesten er laegearbejde".
50 Kommissionen har som svar paa sagsoegerens argument om, at hendes afgang fra den tjeneste, hun kom fra, havde afstedkommet yderligere udgifter, forklaret, at ansaettelsen af to (og ikke tre) laegevikarer skyldtes et voksende behov i tjenesten og ikke havde nogen forbindelse med sagsoegerens afgang. Kommissionen har bemaerket, at disse laeger i oevrigt er blevet ansat paa deltidsbasis, den foerste i 20 timer og den anden i 12 timer om ugen, og at udgifterne i forbindelse med deres ydelser under alle omstaendigheder laa langt under dem, der blev afholdt for sagsoegeren.
Rettens bemaerkninger
51 Det skal for det foerste bemaerkes, at Retten for bedre at kunne vurdere sagsoegerens argumenter (til stoette for dette anbringende) har stillet Kommissionen tre spoergsmaal om, hvornaar sagsoegeren faktisk begyndte at arbejde i Laegetjenesten, hvor mange feriedage hun endnu havde til gode paa dette tidspunkt, og hvornaar hendes efterfoelger i Laegetjenesten faktisk paabegyndte sit arbejde dér.
52 Kommissionen har i sit svar paa det foerste spoergsmaal meddelt Retten, at sagsoegeren naegtede at stille sig til raadighed for Laegetjenesten, og at hun indtil sin pensionering bevarede sit kontor i sygekassen. Kommissionen finder, at denne naegtelse er bevis paa en aabenbar vrangvilje. Sagsoegeren har bekraeftet, at hun naegtede at arbejde i Laegetjenesten, men har som begrundelse herfor anfoert de psykologiske fejl, Kommissionen har begaaet. Af Kommissionens svar paa det andet spoergsmaal fremgaar det, at sagsoegeren den 25. februar 1992 havde 59 feriedage til gode, og at hun holdt 46 feriedage i maanederne foer sin pensionering. Som svar paa det tredje spoergsmaal har Kommissionen oplyst, at ingen tjenestemand eller anden ansat endnu havde overtaget sagsoegerens arbejde i Laegetjenesten paa tidspunktet for retsmoedet. Kommissionen har henvist til institutionernes budgetsituation og det fuldstaendige ansaettelsesstop, der er blevet indfoert.
53 Ifoelge fast praksis raader institutionerne over vide skoensbefoejelser med hensyn til, hvorledes de oensker at indrette deres tjenestegrene paa grundlag af de opgaver, der paahviler dem, og med hensyn til placeringen af det personale, som de raader over, hvorved det dog er en forudsaetning, at placeringen sker i tjenestens interesse og under iagttagelse af princippet om stillingernes aekvivalens (se senest Rettens dom af 18.6.1992, sag T-49/91, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1855, praemis 34). Domstolen har haft lejlighed til at fastslaa, at de eventuelle problemer, som en tjenestemands afgang kan forvolde i hans gamle afdeling, og den gavn, som hans nye afdeling kan drage af omplaceringen, altsammen er forhold, som er omfattet af dette frie skoen (dom af 14.7.1983, sag 176/82, Nebe mod Kommissionen, Sml. s. 2475, praemis 18). Da institutionerne raader over et vidt skoen ved vurderingen af tjenestens interesse, maa Rettens kontrol derfor begraenses til spoergsmaalet om, hvorvidt ansaettelsesmyndigheden har overskredet graenserne for dette skoen og ikke har udoevet det paa klart fejlagtig maade (jf. ovennaevnte dom i sagen Moritz mod Kommissionen, praemis 39).
54 Det skal ligeledes erindres, at der paahviler enhver tjenestemand en grundlaeggende loyalitets- og samarbejdspligt over for den myndighed, hvorunder han hoerer (se Domstolens dom af 14.12.1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. 1965-1968, s. 317, org. ref.: Rec. s. 633, paa s. 650). Retten finder, at det foelger heraf, at Kommissionen ved vurderingen af de sandsynlige foelger for tjenesten af en omplaceringsafgoerelse er berettiget til at forvente, at den paagaeldende tjenestemand handler i overensstemmelse med den loyalitets- og samarbejdspligt, der paahviler ham. Denne pligt indebaerer i tilfaelde af en omplacering, at den paagaeldende tjenestemand skal stille sig til raadighed for den nye administrative enhed. Finder han, at afgoerelsen er behaeftet med en mangel, kan han benytte de klageprocedurer, der er omhandlet i vedtaegten, men han kan ikke naegte at arbejde i sin nye afdeling.
55 Det er paa baggrund af disse principper, at de omstaendigheder, hvorunder afgoerelsen om sagsoegerens omplacering blev truffet, skal undersoeges.
56 For saa vidt angaar den gavn, Laegetjenesten kunne have haft af sagsoegerens omplacering, maa det for det foerste anfoeres, at chefen for Laegetjenesten foer den omtvistede afgoerelse havde indgivet ansoegning om en udvidelse af personalet i denne tjeneste, og for det andet, at en undersoegelse foretaget af Kommissionen i slutningen af 1991 havde vist, at Laegetjenesten i Bruxelles raadede over meget faa tjenestemandsansatte laeger paa fuldtidsbasis i forhold til laegetjenesterne i Ispra og Luxembourg. Det er ej heller bestridt, at arbejdsbyrden i denne tjeneste er vokset. Det skal ligeledes bemaerkes, at sagsoegeren havde arbejdet i denne tjeneste mellem 1970 og 1979, og at chefen for Laegetjenesten, efter at omplaceringsafgoerelsen var truffet, havde udtrykt oenske om at give hende en saa god modtagelse som muligt. Bl.a. sendte han hende den 19. marts 1992 en skrivelse indeholdende en beskrivelse af hendes fremtidige opgaver i Laegetjenesten.
57 Under disse omstaendigheder finder Retten, at sagsoegeren kunne have bidraget vaesentligt til Laegetjenestens funktion i de sidste maaneder af sin karriere, og at Kommissionen, da den vedtog den anfaegtede afgoerelse, havde ret til at formode, at sagsoegeren ville handle i overensstemmelse med sin loyalitets- og samarbejdspligt.
58 For saa vidt angaar de negative foelger, som sagsoegerens omplacering kunne have haft for enheden "Syge- og ulykkesforsikring", finder Retten ikke, at sagsoegeren har paavist, at de negative foelger var stoerre end den gavn, Laegetjenesten kunne have haft af hendes arbejde, navnlig i betragtning af, at det var noedvendigt at udvide Laegetjenestens personale.
59 I betragtning af det ovenfor anfoerte finder Retten ikke, at Kommissionen har udoevet sit skoen aabenbart fejlagtigt, da den besluttede at omplacere sagsoegeren til Laegetjenesten. Heraf foelger, at det andet anbringende maa forkastes.
Tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25
Parternes argumenter
60 Sagsoegeren har kritiseret begrundelsen for omplaceringsafgoerelsen, navnlig fordi den henvisning, der er i afgoerelsen, til tjenestens interesse, er udtryk for en forkert vurdering af den faktiske bistand, hun kunne yde Laegetjenesten ved slutningen af sin karriere. Hun har ligeledes gjort gaeldende, at hun trods flere anmodninger aldrig har modtaget en detaljeret beskrivelse af de opgaver, hun skulle have i den nye afdeling.
61 Ifoelge Kommissionen skyldtes sagsoegerens omplacering uden ansoegning klart hensynet til tjenestens interesse, og baade foer og efter omplaceringsafgoerelsen fandt der en raekke samtaler og notatudvekslinger sted, som gjorde det muligt for sagsoegeren at forstaa grundene til, at afgoerelsen blev truffet, og at faa kendskab til beskaffenheden af sit fremtidige arbejde. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til sagsoegerens samtaler med dr. H. den 15. og den 16. januar 1992, til dr. H.' s skrivelser af 14. februar og 19. marts 1992 samt til den omstaendighed, at sagsoegeren to gange meldte afbud til en frokost med dr. H., hvor spoergsmaalet om hendes fremtidige arbejde skulle have vaeret droeftet.
Rettens bemaerkninger
62 Som det fremgaar af Domstolens og Rettens faste praksis, har den i vedtaegtens artikel 25 fastsatte pligt til at begrunde akter, der indebaerer et klagepunkt, til formaal at goere det muligt for Retten at udoeve sin kontrol med afgoerelsens lovlighed og at give tjenestemanden et tilstraekkeligt grundlag for at vide, om afgoerelsen er berettiget, eller om den er behaeftet med en mangel, der goer det muligt at bestride dens lovlighed. Dette krav er opfyldt, naar den akt, der goeres til genstand for et soegsmaal, er udstedt i en sammenhaeng, som tjenestemanden har kendskab til, og som giver ham mulighed for at forstaa raekkevidden af en foranstaltning, der beroerer ham personligt (dom af 1.6.1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, Sml. s. 1789).
63 Retten bemaerker, at chefen for Laegetjenesten i et notat af 14. februar 1992 til sagsoegeren (bilag 7 til staevningen) skriftligt meddelte hende, at hendes omplacering havde til formaal at oege antallet af tjenestemandsansatte laeger i Laegetjenesten, hvor der kun var tre laeger for 12 000 tjenestemaend og andre ansatte, og at han tre aar tidligere havde ansoegt om mere personale.
64 Retten finder i betragtning af de vide skoensbefoejelser, ansaettelsesmyndigheden har med hensyn til tjenestegrenenes organisation, at den forklaring, der gives i notatet af 14. februar 1992, opfylder den begrundelsespligt, der er fastsat i vedtaegtens artikel 25.
65 Sagsoegerens tredje anbringende maa derfor forkastes.
Magtfordrejning
Parternes argumenter
66 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at der ligger andre grunde ° og disse er mange og samstemmende ° end tjenestens interesse bag afgoerelsen om hendes omplacering. Hun har haevdet, at afgoerelsen faktisk blev truffet for at fjerne hende fra sygekassen paa grund af tvisten mellem hende og chefen for enheden, C. Med hensyn til de naermere enkeltheder i denne tvist har hun henvist til sagsfremstillingen i ovennaevnte dom i sagen Turner mod Kommissionen.
67 Dette er grunden til, at de argumenter paa basis af sund fornuft, som sagsoegeren har fremfoert mod afgoerelsen, ikke er blevet besvaret paa tilfredsstillende maade, og til, at Kommissionen har afvist sagsoegerens tilbud om at undersoege andre mindelige loesninger, som ville have gjort det muligt at bilaegge konflikten.
68 Kommissionen har svaret, at ifoelge fast retspraksis er "en beslutning ... kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grund af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet til forfoelgelse af andre formaal end dem, der er angivet" (Domstolens dom af 21.6.1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447). Kommissionen finder ikke, at sagsoegeren i den foreliggende sag har anfoert nogen omstaendighed, der viser, at omplaceringen udgoer misbrug af det skoen, som Kommissionen som institution raader over ved organiseringen af sine tjenestegrene.
69 Kommissionen har tilfoejet, at det er helt forkert, naar det paastaas, at omplaceringsafgoerelsen er truffet paa grund af tvisten mellem sagsoegeren og C. Endvidere har Kommissionen paapeget, at det under alle omstaendigheder er fastslaaet, at "en omplacering af en tjenestemand, der sker for at loese uholdbare tjenstlige vanskeligheder, maa anses for besluttet i tjenestens interesse" (Domstolens dom af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599).
Rettens bemaerkninger
70 Det bemaerkes for det foerste, at begrebet magtfordrejning har et klart afgraenset indhold, og at der ved magtfordrejning forstaas, at en administrativ myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der ligger til grund for befoejelserne, og for det andet, at en beslutning ifoelge fast retspraksis kun udgoer magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet (Rettens dom af 26.11.1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, praemis 87 og 88).
71 De specifikke argumenter, sagsoegeren har fremfoert til stoette for dette anbringende, er foelgende:
° Der var i 1990 og 1991 stor uenighed mellem sagsoegeren og hendes kontorchef om en beslutning om at omorganisere den tjeneste, hun arbejdede i dengang.
° Ifoelge sagsoegeren er omplaceringsafgoerelsen truffet paa initiativ af generaldirektoeren for GD IX og ikke efter anmodning fra Laegetjenesten.
° Ifoelge sagsoegeren er der ikke givet tilfredsstillende svar paa hendes argumenter mod omplaceringen af hende.
° Kommissionen har trods sagsoegerens udtrykte modstand mod omplaceringen naegtet at undersoege muligheden for en mindelig loesning af konflikten.
72 Retten finder ikke, at disse argumenter er objektive, relevante og samstemmende indicier, der i fornoedent omfang godtager, at den paagaeldende omplacering blev besluttet med et andet formaal end at udvide Laegetjenestens personale. Under disse omstaendigheder maa sagsoegerens fjerde anbringende forkastes.
Tilsidesaettelse af omsorgspligten
Parternes argumenter
73 Sagsoegeren har paapeget, at Domstolen og Retten har statueret, at omsorgspligten navnlig indebaerer, at "myndigheden ved afgoerelser om forhold vedroerende en tjenestemand tager alle de omstaendigheder i betragtning, som kan antages at vaere bestemmende for dens afgoerelse, og hermed ikke blot tager hensyn til tjenestens interesse, men ogsaa til vedkommende tjenestemands interesse" (Rettens kendelse af 7.6.1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235, praemis 50). I den foreliggende sag har sagsoegte imidlertid overhovedet ikke taget hensyn til sagsoegerens personlige interesse.
74 Kommissionen har svaret, at ifoelge fast retspraksis kan omsorgspligten ikke forhindre ansaettelsesmyndigheden i at traeffe de foranstaltninger, som den skoenner noedvendige i tjenestens interesse (Domstolens dom af 25.11.1976, sag 123/75, Kuester mod Parlamentet, Sml. s. 1701, og af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345). Kommissionen har tilfoejet, at Retten har fastslaaet, at "besaettelsen af alle ledige stillinger i foerste raekke skal baseres paa tjenestens interesse", og at "administrationens omsorgspligt i forhold til de ansatte er et udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtaegten har skabt i forholdet mellem EF-administrationen og de EF-ansatte" (ovennaevnte dom i sagen Moritz mod Kommissionen, praemis 39).
75 Kommissionen finder, at det under alle omstaendigheder fremgaar af de faktiske omstaendigheder, at den har opfyldt sin omsorgspligt. Saaledes har dr. H. og R. og D. flere gange indbudt sagsoegeren til moeder for at droefte den naermere gennemfoerelse af hendes overflytning, Kommissionen har imoedekommet sagsoegerens oenske om at lade hendes sekretaer foelge med over i den nye tjeneste, dr. H. har altid bestraebt sig paa at foretage de tilpasninger, der var noedvendige, for at sagsoegeren kunne varetage sit arbejde i Laegetjenesten paa tilfredsstillende maade, og endelig har Kommissionen taget hensyn til de laegelige og andre grunde, sagsoegeren har fremfoert, og tilladt hende at udskyde datoen for overflytningen.
76 Sagsoegeren har i replikken svaret, at hun konstant var genstand for truende og ydmygende foranstaltninger. Som eksempel har hun naevnt fremsendelsen af omplaceringsafgoerelsen med anbefalet brev til hendes private adresse, selv om hun havde sygeorlov, og der ikke var noget, der hastede. Hun har ligeledes henvist til de omstaendigheder, under hvilke hendes flytning fandt sted.
Rettens bemaerkninger
77 Retten skal fastslaa, at det fremgaar af fast retspraksis, at administrationens omsorgspligt over for sine ansatte afspejler den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtaegten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og de ansatte i offentlig tjeneste, og at omsorgspligten ikke kan forhindre ansaettelsesmyndigheden i at traeffe de foranstaltninger, den skoenner noedvendige i tjenestens interesse, da besaettelsen af alle ledige stillinger i foerste raekke skal baseres paa tjenestens interesse (Rettens dom af 10.7.1992, forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061, praemis 66). Paa grund af det vide skoen, institutionerne raader over ved vurderingen af tjenestens interesse, maa Rettens kontrol begraenses til spoergsmaalet om, hvorvidt ansaettelsesmyndigheden har overskredet graenserne for dette skoen og ikke har udoevet det paa klart fejlagtig maade (ovennaevnte dom i sagen Moritz mod Kommissionen).
78 I den foreliggende sag finder Retten, at Kommissionen har opfyldt de krav, omsorgspligten stiller, ved den maade, hvorpaa den har taget hensyn til sagsoegerens oensker med hensyn til den naermere gennemfoerelse af hendes omplacering. Retten bemaerker, at Laegetjenestens chef i sit notat af 14. februar 1992 klart meddelte sagsoegeren, at han var "fuldt ud rede til sammen med [hende] at finde frem til de tilpasninger, der er noedvendige, for at [hendes] arbejde i denne tjeneste bliver tilfredsstillende for saavel [hende] selv som institutionen", og at Kommissionen faktisk gik med til at udskyde datoen for den faktiske omplacering og imoedekom sagsoegerens oenske om at lade hendes sekretaer foelge med over i den nye tjeneste. Under disse omstaendigheder finder Retten ikke, at Kommissionen, selv om man kan beklage, at sagsoegerens fine karriere i Faellesskabernes tjeneste er afsluttet paa en saa utilfredsstillende maade, har overskredet graenserne for sit vide skoen ved den vurdering, den foretog af saavel tjenestens som sagsoegerens interesse.
79 Heraf foelger, at det femte anbringende ogsaa maa forkastes.
80 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at Kommissionen har begaaet nogen ansvarspaadragende fejl. Under disse omstaendigheder maa Kommissionen frifindes, uden at det er fornoedent at tage stilling til argumenterne vedroerende den skade, sagsoegeren haevder at have lidt.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
81 I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne dog deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Kommissionen frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.