Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 11. december 2025 (1)
Sag C-655/24 [Latranov] (i)
Rajonna prokuratura – grad Veliki Preslav
mod
EZ
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rajonen sad – Veliki Preslav (kredsdomstolen i Veliki Preslav, Bulgarien))
» Præjudiciel forelæggelse – området med frihed, sikkerhed og retfærdighed – rammeafgørelse 2005/212/RIA – artikel 2 – direktiv 2014/42/EU – artikel 3 og 14 – anvendelsesområde – direktiv (EU) 2024/1260 – artikel 38 – anvendelse – konfiskation af redskaber fra strafbart forhold – kørsel i et motorkøretøj under påvirkning af alkohol – konfiskation af køretøjet eller dets modværdi, hvis det ikke ejes af gerningsmanden til den strafbare handling – et motorkøretøj som et redskab fra strafbart forhold «
1.        Det bulgarske politi standsede føreren af et motorkøretøj for at underkaste ham en kontrol af alkoholpromillen. Eftersom hans alkoholpromille oversteg det tilladte, blev han dømt for en strafbar handling bestående i at føre et motorkøretøj under påvirkning af alkohol.
2.        Efter denne domfældelse er der opstået det spørgsmål, om køretøjet – eller, såfremt det ikke ejes af den domfældte, dets modværdi – skal konfiskeres. I det foreliggende tilfælde tilhørte køretøjet (i formuefællesskab) føreren og dennes ægtefælle.
3.        Den ret, der skal træffe afgørelse om konfiskationen, har forelagt Domstolen en række præjudicielle spørgsmål. Med de to første ønsker den nærmere bestemt følgende oplyst:
–        Om den strafbare handling bestående i at føre et motorkøretøj under påvirkning af alkohol er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv (EU) 2024/1260 (2), Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) eller rammeafgørelse 2005/212/RIA (3).
–        Såfremt en af ovennævnte retsakter finder anvendelse, ønskes det oplyst, om det anvendte motorkøretøj kan kvalificeres som et redskab, der er anvendt til at begå den strafbare handling.
I.      Retsforskrifter
A.      EU-retten
1.      Rammeafgørelse 2005/212
4.        Artikel 2 (»Konfiskation«) bestemmer:
»1.      Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at det er muligt helt eller delvist at konfiskere redskaber og udbytte, der stammer fra kriminelle handlinger, der kan straffes med frihedsstraf af mere end et års varighed, eller formuegoder, hvis værdi svarer til et sådant udbytte.
[…]«
5.        Artikel 4 (»Retsmidler«) har følgende ordlyd:
»Enhver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at sikre, at interesserede parter, der er berørt af foranstaltningerne i artikel 2 og 3, råder over effektive retsmidler med henblik på at forsvare deres rettigheder.«
6.        Artikel 5 (»Sikkerhedsforanstaltninger«) fastsætter:
»Rammeafgørelsen indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og principper, navnlig uskyldsformodningen, som nedfældet i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union.«
2.      Direktiv 2014/42/EU (4)
7.        Artikel 2 (»Definitioner«) foreskriver:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3)      »redskaber«: enhver form for formuegode, der anvendes eller påtænkes anvendt på en hvilken som helst måde, helt eller delvist, til at begå en eller flere strafbare handlinger
[…]«
8.        Artikel 3 (»Anvendelsesområde«) fastsætter:
»Dette direktiv finder anvendelse på strafbare handlinger, som er omfattet af:
a)      konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3, stk. 2, litra c), i traktaten om Den Europæiske Union, om bekæmpelse af bestikkelse, som involverer tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber eller i Den Europæiske Unions medlemsstater (»konventionen om bekæmpelse af bestikkelse, som involverer tjenestemænd«)
b)      Rådets rammeafgørelse 2000/383/RIA af 29. maj 2000 om styrkelse af beskyttelsen mod falskmøntneri, ved hjælp af strafferetlige og andre sanktioner, i forbindelse med indførelse af euroen
c)      Rådets rammeafgørelse 2001/413/RIA af 28. maj 2001 om bekæmpelse af svig og forfalskning i forbindelse med andre betalingsmidler end kontanter
d)      Rådets rammeafgørelse 2001/500/RIA af 26. juni 2001 om hvidvaskning af penge, identifikation, opsporing, indefrysning eller beslaglæggelse og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold
e)      Rådets rammeafgørelse 2002/475/RIA af 13. juni 2002 om bekæmpelse af terrorisme
f)      Rådets rammeafgørelse 2003/568/RIA af 22. juli 2003 om bekæmpelse af bestikkelse i den private sektor
g)      Rådets rammeafgørelse 2004/757/RIA af 25. oktober 2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor
h)      Rådets rammeafgørelse 2008/841/RIA af 24. oktober 2008 om bekæmpelse af organiseret kriminalitet
i)      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/36/EU af 5. april 2011 om forebyggelse og bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor, og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2002/629/RIA
j)      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/93/EU af 13. december 2011 om bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2004/68/RIA
k)      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/40/EU af 12. august 2013 om angreb på informationssystemer og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2005/222/RIA
samt andre retlige instrumenter, hvis disse instrumenter specifikt fastsætter, at dette direktiv finder anvendelse på de strafbare handlinger, der er harmoniseret deri.«
9.        Artikel 14 (»Erstatning af fælles aktion 98/699/RIA og visse bestemmelser i rammeafgørelse 2001/500/RIA og 2005/212/RIA«) bestemmer:
»1.      […] de fire første led i artikel 1 og artikel 3 i rammeafgørelse 2005/212/RIA erstattes af dette direktiv for de medlemsstater, der er bundet af dette direktiv, idet dette dog ikke berører disse medlemsstaters forpligtelser for så vidt angår fristerne for gennemførelse af rammeafgørelserne i national ret.
[…]«
3.      Direktiv 2024/1260
10.      Artikel 33 (»gennemførelse«) fastsætter følgende:
»1.      Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 23. november 2026. De underretter straks Kommissionen herom.
[…]«
11.      Artikel 36 (»Erstatning af fælles aktion 98/699/RIA, rammeafgørelse 2001/500/RIA og 2005/212/RIA, afgørelse 2007/845/RIA og direktiv 2014/42/EU«) har følgende ordlyd:
»1.      [Rammeafgørelse] 2005/212/RIA […] erstattes for så vidt angår de medlemsstater, der er bundet af nærværende direktiv, idet dette dog ikke berører disse medlemsstaters forpligtelser for så vidt angår fristen for gennemførelse af disse retsakter i national ret.
[…]«
B.      Bulgarsk ret. Nakazatelen kodeks (straffeloven)
12.      Artikel 53 foreskriver:
»(1)      Uafhængigt af det strafferetlige ansvar konfiskeres til fordel for staten:
a)      […] de genstande, som tilhører den skyldige, og som var bestemt til eller er blevet anvendt til forsætligt at begå en strafbar handling. Hvis genstandene ikke længere eksisterer eller er blevet solgt, anordnes konfiskation af deres modværdi[…]
[…]«
13.      Artikel 343b, i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder, fastsætter:
»(1)      […] Den, der fører et motorkøretøj med en på behørig vis fastslået alkoholpromille på over 1,2, idømmes en frihedsstraf på mellem et og tre år og en bøde på mellem 200 og 1 000 bulgarske leva (BGN).
(2)      […] Den, der fører et motorkøretøj med en på behørig vis fastslået alkoholpromille på over 0,5, og som tidligere er blevet dømt for den i stk. 1 omhandlede lovovertrædelse ved endelig dom, idømmes en frihedsstraf på mellem et og fem år og en bøde på mellem 500 og 1 500 BGN.
(3)      […] Den, der fører et motorkøretøj efter et på behørig vis fastslået indtag af narkotika eller lignende stoffer, idømmes en frihedsstraf på mellem et og tre år og en bøde på mellem 500 og 1 500 BGN.
(4)      […] Hvis den i stk. 4 omhandlede handling begås gentagne gange, straffes den med en frihedsstraf på mellem et og fem år og en bøde på mellem 500 og 1 500 BGN.
(5)      […] I de i stk. 1-4 omhandlede tilfælde konfiskerer retten til fordel for staten det motorkøretøj, med hvilket den strafbare handling blev begået, og som tilhører gerningsmanden, eller den tilpligter gerningsmanden at betale bilens værdi, såfremt han ikke er bilens ejer.
[…]«
II.    Faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14.      Den 27. juli 2024 førte EZ i byen Veliki Preslav (Bulgarien) et motorkøretøj med en alkoholpromille på 3,23 (5).
15.      Den 15. august 2024 indgik føreren en aftale med anklagemyndigheden. I henhold til aftalen, som blev godkendt ved en dom (6), der blev endelig samme dag, blev han pålagt:
–        en frihedsstraf på et år, der blev gjort betinget med en prøveperiode på tre år
–        en bøde på 500 BGN
–        en straf i form af frakendelse af retten til at føre motorkøretøjer i en periode på et år og otte måneder.
16.      Det køretøj, som EZ førte, ejes af formuefællesskabet mellem ham og hans hustru. Sidstnævnte deltog ikke i sagen, eftersom de på daværende tidspunkt gældende nationale processuelle regler ikke tillod dette (7).
17.      Før der blev truffet afgørelse om konfiskationen, blev der truffet sikrende foranstaltninger vedrørende de 50% af køretøjet, som tilhørte EZ (8).
18.      Med henblik på at træffe afgørelse om konfiskation af køretøjets modværdi har Rajonen sad – Veliki Preslav (kredsdomstolen i Veliki Preslav, Bulgarien) fundet det nødvendigt at forelægge fire præjudicielle spørgsmål, hvoraf jeg gengiver de to første, der på Domstolens anmodning er genstanden for dette forslag til afgørelse. De har følgende ordlyd:
»1)      Finder [direktiv 2024/1260], [chartret] eller [rammeafgørelse 2005/212] anvendelse på transportrelaterede lovovertrædelser, der er begået efter indtag af alkohol og/eller narkotika?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, udgør motorkøretøjet da et redskab, der er blevet anvendt til at begå den strafbare handling, som omhandlet i artikel 3, nr. 3), i [direktiv 2024/1260]?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
19.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 9. oktober 2024.
20.      Den polske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
21.      Den bulgarske regering og Kommissionen deltog i retsmødet den 1. oktober 2025.
IV.    Bedømmelse
A.      Indledende bemærkninger
22.      I henhold til bulgarsk ret medfører begåelsen af den strafbare handling, der består i at føre et motorkøretøj under påvirkning af alkohol, konfiskation af køretøjet til fordel for staten, hvis det ejes af gerningsmanden, og hvis dette ikke er tilfældet, erstattes denne straf med betaling af køretøjets modværdi til staten (9).
23.      Det fremgår af forelæggelseskendelsen og indlæggene fra parterne i den foreliggende sag, at forpligtelsen til at anordne konfiskation af køretøjet (eller dets modværdi, såfremt køretøjet ikke ejes af gerningsmanden til den strafbare handling) er absolut i tilfælde som det foreliggende (10).
B.      Det første præjudicielle spørgsmål
24.      Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om de EU-retsakter, der finder anvendelse på tvisten, omfatter direktiv 2024/1260, chartret eller rammeafgørelse 2005/212.
25.      I henhold til artikel 33, stk. 1, i direktiv 2024/1260 »sætter [medlemsstaterne] de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 23. november 2026. De underretter straks Kommissionen herom«.
26.      Kommissionen har påpeget (11), at Republikken Bulgarien ikke har underrettet den om gennemførelsen af direktiv 2024/1260 (12).
27.      På denne baggrund, og eftersom kørslen i køretøjet under påvirkning af alkohol fandt sted den 27. juli 2024, finder direktiv 2024/1260 ikke anvendelse ratione temporis.
28.      Tvisten skal i EU-retlig henseende afgøres ved anvendelse af rammeafgørelse 2005/212. Selv om dette ikke nævnes i forelæggelseskendelsen, bør der dog tages hensyn til, om direktiv 2014/42, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, ligeledes kan finde anvendelse.
29.      Som bekendt kan Domstolen oplyse den forelæggende ret om momenter angående fortolkningen af EU-retten, som ikke er nævnt i forelæggelseskendelsen (13).
30.      Ved besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål bør der således ikke kun fokuseres på artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/212, men også foretages en vurdering af den eventuelle betydning af direktiv 2014/42.
31.      I betragtning af de tvivlsspørgsmål, der er opstået om, hvorvidt rammeafgørelse 2005/212 finder anvendelse på strafbare handlinger bestående i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol, er det først og fremmest væsentligt at undersøge retsgrundlaget for denne rammeafgørelse.
1.      Retsgrundlaget for rammeafgørelse 2005/212
32.      I rammeafgørelse 2005/212 nævnes som retsgrundlag – ud over artikel 34, stk. 2, litra b), EU – artikel 29 EU og artikel 31, stk. 1, litra c), EU.
33.      I retsmødet gjorde den bulgarske regering ikke blot gældende, at rammeafgørelse 2005/212 ikke fandt anvendelse på den foreliggende sag (14), men også at denne rammeafgørelse, såfremt den finder anvendelse på strafbare handlinger såsom de i hovedsagen omhandlede, kan være i strid med den primære EU-ret.
34.      Kommissionen har bestridt denne opfattelse, efter min opfattelse med rette.
35.      I henhold til artikel 29 EU skal formålet om at »give borgerne et højt tryghedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed gennem udformning af fælles handling mellem medlemsstaterne inden for […] retligt samarbejde i kriminalsager« »nås både ved at forebygge og bekæmpe organiseret og anden kriminalitet«.
36.      Artikel 31, stk. 1, litra c), EU fastsætter, at fælles handling vedrørende retligt samarbejde i kriminalsager omfatter »sikring af forenelighed mellem medlemsstaternes gældende regler, i det omfang det er nødvendigt for at forbedre samarbejdet«.
37.      Disse to bestemmelser i den primære EU-ret udgør et tilstrækkeligt grundlag for, at rammeafgørelse 2005/212 finder anvendelse på strafbare handlinger af en vis alvor, dvs. handlinger, som sanktioneres med en frihedsstraf på mere end et år, men uden at de er begrænset til en liste eller en specifik kategori (således som det kunne være tilfældet for organiseret kriminalitet).
38.      I henhold til EU-traktaten i den forud for Lissabontraktaten gældende affattelse er retsgrundlaget for rammeafgørelse 2005/212 direkte knyttet til det retlige samarbejde i straffesager, således som det fremgår af de to nævnte bestemmelser:
–        Artikel 29 EU henviser udtrykkeligt til retligt samarbejde med henblik på bekæmpelse af organiseret og anden kriminalitet.
–        Artikel 31, stk. 1, litra c) (15), EU er affattet åbent, således at bestemmelsen giver mulighed for at vedtage bestemmelser i den afledte ret, som fremmer foreneligheden af de bestemmelser, der finder anvendelse i medlemsstaterne, i det omfang, der er nødvendigt for at forbedre det retlige samarbejde i straffesager (16).
39.      I sidste ende udgør de bestemmelser i den primære ret, som i rammeafgørelse 2005/212 anføres som retsgrundlag, et tilstrækkeligt grundlag for, at denne rammeafgørelses artikel 2 kan udstrækkes horisontalt til de strafbare handlinger, som EU-lovgiver har fundet relevante, uden at de er begrænset til et særligt kriminalitetsområde.
40.      Artikel 9 i protokol 36 om overgangsbestemmelser til Lissabontraktaten (17) fastsætter i forbindelse med overgangsbestemmelserne vedrørende retsakter vedtaget på grundlag af EU-traktatens afsnit V og VI, at »[r]etsvirkningerne af retsakter, der er vedtaget af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer på grundlag af traktaten om Den Europæiske Union inden Lissabontraktatens ikrafttrædelse, bevares, så længe disse retsakter ikke er ophævet, annulleret eller ændret i medfør af traktaterne«.
41.      Domstolen har fastslået, at
–        »artikel 9 i protokollen om overgangsbestemmelser [skal] forstås som bl.a. at tilsigte at sikre, at de retsakter, der er vedtaget inden for rammerne af [det retslige samarbejde,] kan fortsætte med effektivt at finde anvendelse på trods af ændringen af den institutionelle ramme for dette samarbejde« (18)
–        »idet lovligheden af en EU-retsakt skal bedømmes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt […], skal lovligheden af artikel 18, stk. 2, i afgørelse 2008/633 vurderes i lyset af de bestemmelser, der på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse regulerede gennemførelsen af generelle retsakter på området for politisamarbejdet og det retslige samarbejde i kriminalsager […]« (19).
42.      Ved vurderingen af bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/212 skal der derfor tages hensyn til den lovgivningsmæssige ramme, der var gældende, da den blev vedtaget, således at henvisningerne til den primære ret fortsat udgør henvisninger til EU-traktatens bestemmelser om retsligt samarbejde i straffesager.
43.      Vedtagelsen af direktiv 2014/42, som kun erstattede en del af bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/212, ændrer ikke denne konklusion, eftersom de bestemmelser, der fortsat er gældende, er gældende i kraft af at være en integrerende del af rammeafgørelsen. I modsat fald ville de være blevet indarbejdet i direktiv 2014/42 som en del af dette direktivs dispositive del (20).
44.      Under alle omstændigheder vil der, hvis det ønskes at fortolke rammeafgørelse 2005/212 i overensstemmelse med EUF-traktatens bestemmelser om retligt samarbejde i straffesager, skulle tages hensyn til, at artikel 82 TEUF ifølge EU-lovgiver ikke er begrænset til særlig alvorlig kriminalitet, der har en grænseoverskridende dimension.
45.      EU-lovgiver har (netop i forbindelse med anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgørelser om konfiskation, der er truffet af en anden medlemsstat i straffesager) erklæret, at »[d]e strafbare handlinger omfattet af [forordning (EU) 2018/1805 (21)] […] ikke [bør] være begrænset til særlig alvorlig kriminalitet, der har en grænseoverskridende dimension, eftersom artikel 82 [TEUF] ikke kræver en sådan begrænsning for foranstaltninger, hvorved der fastlægges regler og procedurer til sikring af gensidig anerkendelse af domme i straffesager« (22).
2.      Fortolkningen af rammeafgørelse 2005/212
46.      I henhold til artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/212 »træffer [medlemsstaterne] de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at det er muligt helt eller delvist at konfiskere redskaber og udbytte, der stammer fra kriminelle handlinger, der kan straffes med frihedsstraf af mere end et års varighed, eller formuegoder, hvis værdi svarer til et sådant udbytte«.
47.      Eftersom den omtvistede strafbare handling i bulgarsk ret straffes med fængsel i op til tre år, er den udtrykkeligt omfattet af artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/212.
48.      Der kan dog (således som den bulgarske og den polske regering har gjort gældende) anlægges en mere indskrænkende fortolkning af rammeafgørelse 2005/212, hvorefter den kun finder anvendelse i forbindelse med bekæmpelse af organiseret kriminalitet.
49.      Der kan ikke uden videre ses bort fra dette argument. Betragtningerne til rammeafgørelse 2005/212 indeholder indikationer, der ud fra en isoleret betragtning tyder på, at dens anvendelsesområde er begrænset til denne type kriminalitet. En række bestemmelser i dens dispositive del peger i samme retning, hvilket støttes af det hermeneutiske sammenhængskriterium.
50.      Jeg er dog af den opfattelse, at i dette tilfælde
–        skal der gives forrang til den klare (og kategoriske) ordlyd af artikel 2 i rammeafgørelse 2005/212, som udelukker, at rammeafgørelsen er begrænset til strafbare handlinger i forbindelse med organiseret kriminalitet
–        skal denne fortolkes sammenholdt med retsgrundlaget for rammeafgørelse 2005/212 selv, navnlig artikel 29 EU og artikel 31, stk. 1, litra c), EU, der som før nævnt taler for, at dens anvendelsesområde omfatter mere end organiseret kriminalitet
–        skal der tages hensyn til formålet med rammeafgørelse 2005/212, dvs. at udvide det retlige samarbejde i straffesager til handlinger af en vis alvor som fastlagt af EU-lovgiver, der har valgt at anse strafbare handlinger, for hvilke der er fastsat frihedsstraffe på mere end et år, for at have en sådan alvor.
51.      Henvisningen til organiseret kriminalitet i første, anden, fjerde, femte og sjette betragtning til rammeafgørelse 2005/212 er et udtryk for ønsket om at forebygge og bekæmpe denne kriminalitet. Dette ønske begrunder foranstaltninger, der f.eks. tager sigte på at mindske bevisbyrden med hensyn til oprindelsen af aktiver, der ejes af en person, som er dømt for en lovovertrædelse med relation til organiseret kriminalitet.
52.      Tiende betragtning til rammeafgørelse 2005/212 giver derimod større klarhed: »Formålet med denne rammeafgørelse er at sikre, at alle medlemsstater har effektive regler for, hvornår der kan ske konfiskation af udbytte fra strafbart forhold, herunder for så vidt angår bevisbyrden med hensyn til oprindelsen af aktiver, der ejes af en person, som er dømt for en lovovertrædelse med relation til organiseret kriminalitet« (min fremhævelse).
53.      Kriteriet om »organiseret kriminalitet« er således ikke afgørende for fortolkningen af artikel 2 i rammeafgørelse 2005/212, men kan have betydning for bevisbyrden med hensyn til oprindelsen af de konfiskerede aktiver.
54.      Formålet med artikel 2 i rammeafgørelse 2005/212 er som nævnt at sikre, at staterne har minimumsbestemmelser (med horisontal rækkevidde) om konfiskation, således at de relevante nationale afgørelser kan fuldbyrdes i andre medlemsstater som led i det retlige samarbejde i straffesager.
55.      Domstolen har utvetydigt knyttet formålene med rammeafgørelse 2005/212 til formålene med det retslige samarbejde i straffesager.
56.      Den har nærmere bestemt bemærket, at »rammeafgørelse 2005/212 bygger på afsnit VI i EU-traktaten, i den forud for Lissabontraktaten gældende affattelse, med overskriften »Bestemmelser om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager« […]«, og at den har til formål at »[…] sikre, således som det fremgår af tiende betragtning hertil, at alle medlemsstater har effektive regler for, hvornår der kan ske konfiskation af udbytte fra strafbart forhold« (23).
57.      Ud over at minde om forbindelsen mellem rammeafgørelse 2005/212 og rammeafgørelse 2006/783/RIA (24) har Domstolen fastslået, at »[h]enset til formålene med og ordlyden af bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/212 samt den sammenhæng, hvori denne er vedtaget, […] [er] nævnte rammeafgørelse […] en retsakt, som har til formål at forpligte medlemsstaterne til at indføre fælles minimumsregler vedrørende konfiskation af redskaber og udbytte i forbindelse med strafbare handlinger med henblik på at lette den gensidige anerkendelse af retsafgørelser om konfiskation, der træffes i forbindelse med straffesager […]« (25).
58.      Foreløbig synes der således ikke at være nogen begrundelse for at begrænse disse fælles minimumsbestemmelser om konfiskation til tilfælde af organiseret kriminalitet (som logisk set ikke omfatter den strafbare handling bestående i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol).
59.      I forbindelse med direktiv 2014/42 blev den generelle tilgang, der var anlagt i rammeafgørelse 2005/212, forladt og erstattet med en specifik liste over strafbare handlinger, der er opført i dette direktivs artikel 3. Der er tale om en opregning af handlinger af stor alvor, hvoraf mange er kendetegnet ved et organisationselement (organiseret kriminalitet).
60.      Opregningen af strafbare handlinger i artikel 3 i direktiv 2014/42, som er udtømmende (26), omfatter ikke den strafbare handling, der består i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol.
61.      Bestemmelserne i direktiv 2014/42 fjernede imidlertid ikke rammeafgørelse 2005/212 fra Unionens retsorden (27). I betragtning af den sammenhæng, hvori den blev vedtaget, må det desuden lægges til grund, at det med direktiv 2014/42 blev tilsigtet at udvide bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/212 (28).
62.      Det kriterium, der ligger til grund for artikel 2 i rammeafgørelse 2005/212 (som ikke udelukkende er rettet mod strafbare handlinger begået af kriminelle organisationer, men mod enhver strafbar handling, for hvilken der er fastsat en frihedsstraf på mere end et år), blev overtaget af senere instrumenter til gensidig anerkendelse af afgørelser om konfiskation.
63.      Det anføres således i 14. betragtning til forordning 2018/1805, at denne forordning »bør omfatte […] afgørelser om konfiskation vedrørende strafbare handlinger, der er omfattet af direktiv 2014/42/EU, såvel som […] afgørelser om konfiskation vedrørende andre strafbare handlinger […]« (min fremhævelse).
64.      Det er derfor logisk, at Domstolen har fortolket bestemmelserne i rammeafgørelse 2005/212 i forbindelse med faktiske omstændigheder, som ikke nødvendigvis havde tilknytning til kriminelle organisationers aktiviteter. Kriteriet for vurderingen af, om rammeafgørelse 2005/212 fandt anvendelse, var udelukkende kriteriet om varigheden af den frihedsstraf, der var fastsat for den strafbare handling (29).
65.      Efter min opfattelse er der ingen grund til at fravige Domstolens opfattelse. Det følger heraf, at en konfiskation for at have ført et motorkøretøj under påvirkning af alkohol er omfattet af artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/212, såfremt varigheden af den herfor fastsatte frihedsstraf overstiger et år.
66.      Anvendelsen af rammeafgørelse 2005/212 har desuden gavnlige virkninger for så vidt angår de processuelle garantier for personer, der får konfiskeret redskaber fra strafbart forhold. Det er netop disse garantier, der sikrer, at der ikke er nogen hindringer for det retlige samarbejde i straffesager.
67.      I henhold til artikel 4 i rammeafgørelse 2005/212 vedrørende konfiskationer, der anordnes i tilfælde af en af de strafbare handlinger, der er (bredt) defineret i artikel 2, skal enhver medlemsstat træffe »de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at sikre, at interesserede parter, der er berørt af foranstaltningerne i artikel 2 […], råder over effektive retsmidler med henblik på at forsvare deres rettigheder«. Endvidere har de garantier, der er omhandlet i artikel 5 i rammeafgørelse 2005/212, fortsat fuld virkning.
68.      Dette kontaktpunkt med den afledte EU-ret gør det i henhold til chartrets artikel 51 muligt, at chartret finder anvendelse på de konfiskationsforanstaltninger, der er omhandlet i rammeafgørelse 2005/212.
69.      På grundlag af dette kriterium har Domstolen fastslået, at ejendomsretten, der er fastsat i chartrets artikel 17, skal beskyttes mod konfiskation af aktiver tilhørende en tredjemand i god tro (30). Den har endvidere sammenholdt chartrets artikel 47 (retten til effektive retsmidler) med artikel 4 i rammeafgørelse 2005/212 (31).
70.      Anskuet ud fra hensynet til beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder kan bestemmelser i medlemsstaterne om konfiskation, som åbenbart ikke overholder disse rettigheder, føre til afslag på anerkendelse af retsafgørelser, hvilket vil være til hinder for disses virkning (32).
71.      Det første præjudicielle spørgsmål, hvormed den forelæggende ret ønsker oplyst, om chartret (generelt, uden præcis angivelse af, hvilken af dens artikler der er tale om) finder anvendelse, kan besvares med disse sidstnævnte betragtninger.
72.      I øvrigt finder jeg det ikke nødvendigt at undersøge den mulige betydning, som direktiv 2014/1260, hvortil den forelæggende ret har henvist, måtte have for tvisten, eftersom dette direktiv som før nævnt ikke finder anvendelse ratione temporis på de her omhandlede faktiske omstændigheder.
73.      Ved en sådan undersøgelse ville det skulle afklares, om direktiv 2024/1260 har tilbagevirkende indvirkning på fortolkningen af artikel 2005/212, hvilket der efter min opfattelse ikke er tilstrækkelig begrundelse for.
74.      Problemstillingen, som Domstolen sandsynligvis vil blive stillet over for i fremtiden, består i, at direktiv 2024/1260 ved fastlæggelsen af sit anvendelsesområde synes at anvende en teknik, der minder om den, der udtrykkeligt blev anvendt i direktiv 2014/42 (kun for så vidt angår strafbare handlinger af særlig alvorlig karakter uden hensyntagen til den straf, der er fastsat for hver strafbar handling), men i modsætning til direktiv 2014/42 (33) fuldstændig erstatter indholdet af rammeafgørelse 2005/212 (34).
C.      Det andet præjudicielle spørgsmål
75.      Selv om forelæggelseskendelsen henviser til artikel 1 i rammeafgørelse 2005/212, var definitionen af »redskaber« i sidstnævnte bestemmelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder blevet erstattet med den, der fremgår af direktiv 2014/42.
76.      Det andet præjudicielle spørgsmål bør derfor omformuleres, således at det ønskes oplyst, om et motorkøretøj, der er blevet ført under påvirkning af alkohol, er omfattet af definitionen af »redskaber« i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2014/42 (»enhver form for formuegode, der anvendes eller påtænkes anvendt på en hvilken som helst måde, helt eller delvist, til at begå en eller flere strafbare handlinger«) (35).
77.      Jeg er enig med Kommissionen i, at begrebet »redskaber« i direktiv 2014/42 er bredere og har begrebsmæssig selvstændighed inden for EU-retten (36).
78.      Domstolen har allerede anerkendt, at et motorkøretøj kan kvalificeres som et redskab (som kan konfiskeres), der anvendes til at begå en strafbar handling bestående i afgiftssvig (37). Kan samme kvalificering anvendes i tilfælde, hvor et køretøj føres under påvirkning af alkohol?
79.      Det specifikke middel, der anvendes til transport af smuglervarer eller narkotika eller andre former for ulovlig transport af varer, udgør et redskab, i det omfang det anvendes til at begå disse strafbare handlinger. Det er uden betydning, om der er tale om et motorkøretøj eller et andet transportmiddel.
80.      Ved begåelsen af den strafbare handling bestående i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol udgør brugen af motorkøretøjet derimod et nødvendigt element i selve den strafbare handling.
81.      Mister motorkøretøjet sin karakter af redskab, der anvendes  til at begå den strafbare handling, når det indgår i beskrivelsen af den strafbare handling? Skal dette køretøj snarere betragtes som genstanden for denne strafbare handling?
82.      Besvarelsen af disse spørgsmål i medlemsstaternes retsordener (sædvanligvis i deres straffelove, som anvender forskellige løsninger) (38) er ikke ensartet.
83.      Lovgivningen i visse medlemsstater fastsætter, at motorkøretøjet anses for et redskab, der anvendes til at begå den strafbare handling, i tilfælde af trafikforseelser generelt, eller specifikt når det er blevet ført under påvirkning af alkohol eller narkotika (39).
84.      I andre medlemsstater anses køretøjet imidlertid for at være et redskab i tilfælde af hensynsløs kørsel, men for at være den materielle genstand for den strafbare handling i forbindelse med kørsel under påvirkning af alkohol eller narkotika. Tilsvarende anses det førte køretøj for så vidt angår sidstnævnte strafbare handling i visse lovgivninger for at være den nødvendige genstand for begåelsen af den strafbare handling (40).
85.      Efter min opfattelse er den brede definition af redskaber, som anvendes i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2014/42, ikke til hinder for, at den nationale lovgiver kvalificerer et køretøj, som en person fører under påvirkning af alkohol, som et sådant redskab.
86.      Hvis et motorkøretøj kan anses for at være et redskab, forstået som et accessorisk element ved en strafbar handling, fremgår det – henset til EU-retten – ikke, hvorfor det ikke skulle være et redskab, når der er tale om en afgørende faktor ved begåelsen af den strafbare handling.
87.      Denne beslutning, som træffes af den nationale lovgiver, kan tilgodese kriminalitetspolitiske overvejelser, som ikke nødvendigvis deles af alle medlemsstater. Noget andet er, at en konkret national lovgivning overskrider grænserne for proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af de betingelser, hvorunder der nødvendigvis skal ske konfiskation af køretøjet, hvilket er genstanden for et andet præjudicielt spørgsmål.
V.      Forslag til afgørelse
88.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at de to første præjudicielle spørgsmål fra Rajonen sad – Veliki Preslav (kredsdomstolen i Veliki Preslav, Bulgarien) besvares således:
»Rådets rammeafgørelse 2005/212/RIA af 24. februar 2005 om konfiskation af udbytte, redskaber og formuegoder fra strafbart forhold og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/42/EU af 3. april 2014 om indefrysning og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union
skal fortolkes således, at
–        artikel 2 i rammeafgørelse 2005/212 finder anvendelse på konfiskationen af et motorkøretøj, der er blevet ført under påvirkning af alkohol eller narkotika, når denne adfærd udgør en strafbar handling, for hvilken der er fastsat en frihedsstraf på mere end et år
–        Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ligeledes finder anvendelse på konfiskationen
–        der intet er til hinder for, at et motorkøretøj kan kvalificeres som et redskab som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2014/42, der benyttes til at begå en strafbar handling bestående i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol.«
1 –      Originalsprog: spansk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 24.4.2024 om inddrivelse og konfiskation af aktiver (EUT L, 2024/1260).
3 –      Rådets rammeafgørelse af 24.2.2005 om konfiskation af udbytte, redskaber og formuegoder fra strafbart forhold (EUT 2005, L 68, s. 49).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 3.4.2014 om indefrysning og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union (EUT 2014, L 127, s. 39).
5 –      Den bulgarske straffelovs artikel 343b fastsætter, at der er tale om den strafbare handling at føre et køretøj under påvirkning af alkohol ved en alkoholpromille fra 1,2. Den tilladte promille nedsættes til 0,5, hvis føreren er recidivist.
6 –      Det præciseres ikke i forelæggelseskendelsen, hvilken ret der afsagde denne dom.
7 –      I retsmødet oplyste den bulgarske regering, at en senere lovændring nu muliggør en sådan deltagelse.
8 –      Ifølge den bulgarske regerings forklaring i retsmødet tager den sikrende foranstaltning sigte på beslaglæggelse og opbevaring af køretøjet, indtil der er truffet endelig afgørelse om konfiskation. Med henblik på fuldbyrdelsen af denne afgørelse sættes køretøjet på offentlig auktion, og beløbet fra salget fordeles mellem den bulgarske stat og den ejer, der ikke har været involveret i de strafbare handlinger.
9 –      Ifølge Kommissionen (punkt 6 i dens skriftlige indlæg) er der blevet anlagt to søgsmål om forfatningsstridighed ved forfatningsdomstolen til prøvelse af den nye affattelse fra 2023 af straffelovens artikel 343, stk. 5. Den bulgarske regering oplyste i retsmødet, at der den 17.7.2025 blev afsagt dom (nr. 8/2025), hvorved det blev fastslået, at bestemmelsen var i overensstemmelse med Bulgariens forfatning.
10 –      Da den bulgarske regering i retsmødet blev adspurgt, om anvendelsen af konfiskation på den strafbare handling, der består i at føre et køretøj under påvirkning af alkohol, var automatisk inden for den bulgarske retsorden, svarede den bekræftende. Den tilføjede, at den automatiske karakter skyldes den forudgående vurdering, som lovgiver foretog ved at fastsætte konfiskation i alle tilfælde i betragtning af den risiko, der forårsages. Straffedomstolene kan afgøre, om den strafbare handling er begået eller ej, men i førstnævnte tilfælde skal der nødvendigvis anordnes konfiskation.
11 –      Punkt 9 i dens skriftlige indlæg.
12 –      Forpligtelsen til at underrette Kommissionen følger af artikel 33, stk. 2, i direktiv 2024/1260. Den bulgarske regering, som ikke har indgivet skriftlige indlæg, modsagde ikke Kommissionen i retsmødet. Det må derfor antages, at der ikke er sket en gennemførelse.
13 –      Dom af 18.9.2019, VIPA (C-222/18, EU:C:2019:751), præmis 50 og den deri nævnte retspraksis.
14 –      På dette punkt var den enig i den polske regerings skriftlige indlæg.
15 –      Som det blev påpeget i retsmødet, er valget af litra c) bevidst. Hvis det var blevet tilsigtet at begrænse rammeafgørelse 2005/212 til minimumsreglerne for bekæmpelse af organiseret kriminalitet, ville litra e) i artikel 31, stk. 1, EU være blevet anvendt.
16 –      I retsmødet blev der ført en vis diskussion om graden af »nødvendighed« af forbedringen af foreneligheden mellem medlemsstaternes lovgivning på området for retligt samarbejde i straffesager. Efter min opfattelse tilkommer det EU-lovgiver at vurdere, hvornår denne nødvendighed foreligger, således som EU-lovgiver gjorde i rammeafgørelse 2005/212.
17 –      EUT 2008, C 115, s. 322.
18 –      Dom af 16.4.2015, Parlamentet mod Rådet (C-540/13, EU:C:2015:224), præmis 44. Med hensyn til fælles forslag »medfører den omstændighed, at EU-traktaten på FUSP-området ikke længere foreskriver vedtagelse af fælles holdninger, men af afgørelser, ikke, at fælles holdninger, der er vedtaget før Lissabontraktatens ikrafttræden, ikke længere eksisterer, idet artikel 9 i protokol nr. 36 ellers ville blive berøvet en stor del af sin effektive virkning. […] Selv om den retlige sammenhæng, som disse to typer af retsakter indgår i, ikke er identisk, kan fælles holdninger, der ikke er blevet ophævet, annulleret eller ændret efter Lissabontraktatens ikrafttræden, derfor med henblik på anvendelsen af artikel 215 TEUF anses for at svare til de afgørelser, der er vedtaget i overensstemmelse med kapitel 2 i EU-traktatens afsnit V, som denne artikel henviser til« (dom af 19.7.2012, Parlamentet mod Rådet, C-130/10, EU:C:2012:472, præmis 109 og 110).
19 –      Dom af 16.4.2015, Parlamentet mod Rådet (C-540/13, EU:C:2015:224, præmis 35).
20 –      Det forhold, at visse bestemmelser i rammeafgørelse 2005/212 blev opretholdt, blev vurderet i lovgivningsprocessen efter Lissabontraktaten i forbindelse med EUF-traktaten.
21 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 14.11.2018 om gensidig anerkendelse af afgørelser om indefrysning og afgørelser om konfiskation (EUT 2018, L 303, s. 1).
22 –      14. betragtning til forordning 2018/1805. Jf. også Domstolens dom af 13.6.2019, Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, præmis 32-37).
23 –      Dom af 19.3.2020, Agro In 2001 (C-234/18, EU:C:2020:221, præmis 52 og 53, herefter »Agro In 2001-dommen«).
24 –      Rådets rammeafgørelse af 6.10.2006 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på afgørelser om konfiskation (EUT 2006, L 328, s. 59). I Agro In 2001-dommens præmis 55 fastslog Domstolen, at »rammeafgørelse 2005/212 [hænger] sammen med et forslag fra Kongeriget Danmark, som førte til vedtagelsen af Rådets rammeafgørelse 2006/783/RIA af 6. oktober 2006 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på afgørelser om konfiskation (EUT 2006, L 328, s. 59). Således som det er anført i ottende betragtning til sidstnævnte rammeafgørelse, er formålet med denne at lette samarbejdet mellem medlemsstaterne om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om konfiskation af formuegoder, hvorefter en medlemsstat forpligtes til at anerkende og på sit område fuldbyrde afgørelser om konfiskation truffet af en domstol i en anden medlemsstat med kompetence i straffesager«.
25 –      Agro In 2001-dommen, præmis 56.
26 –      Agro In 2001-dommen, præmis 47.
27 –      Agro In 2001-dommen, præmis 48: »Det fremgår […] af artikel 14, stk. 1, i direktiv 2014/42, at dette direktiv kun erstatter de fire første led i artikel 1 samt artikel 3 i rammeafgørelse 2005/212 for de medlemsstater, der er bundet af dette direktiv, hvilket bevirker, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 48 og 49 i forslaget til afgørelse, at artikel 2, 4 og 5 i nævnte rammeafgørelse fortsat er gældende efter vedtagelsen af direktiv 2014/42.«
28 –      Dom af 28.10.2021, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C-319/19, EU:C:2021:883, præmis 36): »Henset til formålene med og ordlyden af bestemmelserne i direktiv 2014/42 samt den sammenhæng, hvori direktivet er vedtaget, skal det […] fastslås, at dette direktiv, ligesom rammeafgørelse 2005/212, som det i henhold til niende betragtning hertil har til formål at udvide bestemmelserne, er en retsakt, der har til formål at forpligte medlemsstaterne til at indføre fælles minimumsregler for konfiskation af redskaber og udbytte i forbindelse med strafbare handlinger, navnlig med henblik på at lette den gensidige anerkendelse af retsafgørelser om konfiskation, der er vedtaget i forbindelse med straffesager«. Jf. også Agro In 2001-dommen, præmis 56, og dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, præmis 36).
29 –      I dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo y Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8), var der tale om en strafbar handling i form af alvorligt smugleri, for hvilken der var fastsat en frihedsstraf på mellem tre og ti år. I Agro In 2001-dommen var der tale om en strafbar handling bestående i underslæb, for hvilken der var fastsat en frihedsstraf på mellem ti og tyve år.
30 –      Dom af 25.1.2024, Sofiyski gradski sad (C-722/22, EU:C:2024:80, præmis 28).
31 –      Dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo y Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, domskonklusionen, punkt 2).
32 –      I henhold til artikel 19_stk. 1, i forordning 2018/1805 kan »[f]uldbyrdelsesmyndigheden […] kun beslutte ikke at anerkende eller fuldbyrde en afgørelse om konfiskation, hvor: […] h) der i ekstraordinære situationer på grundlag af specifikt og objektivt bevismateriale er vægtige grunde til at antage, at fuldbyrdelse af afgørelsen om konfiskation under sagens særlige omstændigheder vil medføre en åbenbar tilsidesættelse af en relevant grundlæggende rettighed som fastsat i chartret, navnlig retten til effektive retsmidler, retten til en upartisk domstol og retten til et forsvar«. Min fremhævelse.
33 –      Jeg er af den opfattelse, at direktiv 2014/42 ved at opretholde gyldigheden af artikel 2, 4 og 5 i rammeafgørelse 2005/212 med de hertil knyttede garantier overholdt chartrets artikel 52, stk. 1.
34 –      Det anføres i 62. betragtning til direktiv 2024/1260, at »[d]a dette direktiv indeholder et omfattende regelsæt, som vil overlappe allerede eksisterende retsakter, bør det erstatte […] rammeafgørelse 2005/212/RIA«. Den fuldstændige erstatning af indholdet af rammeafgørelse 2005/12 ved direktiv 2024/1260 rejser mange spørgsmål vedrørende anvendelsen af instrumenterne til retligt samarbejde i straffesager på dette område, eftersom den efterlader visse lakuner i den hidtil gældende ordning.
35 –      Så vidt det fremgår af de tilgængelige oplysninger, findes der medlemsstater, hvis lovgivning fastsætter, at kørsel under påvirkning af alkohol eller narkotika medfører konfiskation af køretøjet (Belgien, Spanien, Frankrig, Kroatien, Italien, Letland, Nederlandene, Polen og Slovakiet). I andre medlemsstater følger konfiskation snarere af en konstruktion udviklet i retspraksis (Portugal, Rumænien og Ungarn).
36 –      Punkt 13 og 14 i Kommissionens skriftlige indlæg.
37 –      Dom af 25.1.2024, Sofijski gradski sad (C-722/22, EU:C:2024:80, præmis 22): »Når et køretøj anvendes »på en hvilken som helst måde« til at begå en […] strafbar handling [bestående i afgiftssvig], er dette køretøj […] omfattet af begrebet »redskaber« som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 1, tredje led, uden at der skal sondres mellem, om det nævnte køretøj anvendes som transportmiddel eller som middel til besiddelse eller opbevaring af de produkter, der er genstand for den pågældende kriminelle handling.« Den strafbare handling bestod i besiddelse af punktafgiftspligtige varer uden afgiftsbanderole.
38 –      Der findes medlemsstater, der begrænser konfiskationsforanstaltningen til tilfælde af hensynsløs kørsel, gentagen kørsel uden kørekort eller gentagen kørsel under påvirkning af alkohol eller narkotika. Andre medlemsstater overlader domstolene ansvaret for at beslutte, under hvilke betingelser køretøjet skal konfiskeres, uden automatik og på grundlag af betragtninger vedrørende den enkelte sag. Endelig tager atter andre medlemsstater hensyn til karakteren af den begåede strafbare handling eller den fare, som adfærden konkret har udgjort for andre.
39 –      Så vidt det fremgår af de tilgængelige oplysninger, synes dette at være tilfældet i Belgien, Spanien, Frankrig, Kroatien, Italien, Nederlandene, Rumænien og Slovakiet.
40 –      Så vidt det fremgår af de tilgængelige oplysninger, synes dette at være tilfældet i Letland, Polen, Portugal og Ungarn.