Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 30. april 2026 (1)
Sag C-190/25 [Zelabrich] (i)
LS
mod
GT
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Stuttgart (den regionale ret i første instans i Stuttgart, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel
19 – litispendens – artikel
63 – Concordato lateranense indgået mellem Italien og Pavestolen – ægteskab indgået i henhold til kanonisk ret – skilsmissesag først anlagt ved en civilret i en medlemsstat – en italiensk kirkerets omstødelse af ægteskabet – sag om anerkendelse af de civilretlige virkninger af omstødelsesafgørelsen ved en statslig italiensk ret, der er den anden ret, ved hvilken sagen er anlagt «
I.      Indledning
1.        En ret i en medlemsstat har først fået forelagt en skilsmissebegæring. En ret i en anden medlemsstat, her Italien, har efterfølgende fået forelagt en sag om, at en dom om omstødelse af et ægteskab indgået i Italien i henhold til bestemmelserne i den kanoniske ret får civilretlige virkninger (2), idet det præciseres, at fuldbyrdelsesdommen er blevet afsagt af en kirkeret, hvis kompetence er anerkendt i denne medlemsstat. Skal denne situation bedømmes som et tilfælde af litispendens?
2.        I den sag, der er forelagt Domstolen, ønsker en tysk ret oplyst, om en bekræftende besvarelse af dette spørgsmål kan følge af fortolkningen af artikel 19, stk. 1, i forordning (EF) nr. 2201/2003 (3) med den begrundelse, at den nævnte forordnings artikel 63, stk. 2, og artikel 63, stk. 3, litra a), bestemmer, at alle retsafgørelser om et ægteskabs ugyldighed, som træffes i henhold til aftalen indgået mellem Italien og Pavestolen, dvs. Concordato lateranense indgået den 11. februar 1929, som ændret ved aftalen og tillægsprotokollen (4), automatisk anerkendes i medlemsstaterne på grund af henvisningen til den nævnte forordnings kapitel III, afdeling 1, som enhver anden retsafgørelse i ægteskabsanliggender, der træffes af en ret i en medlemsstat.
3.        Spørgsmålet om anvendelsen af litispendensreglerne i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 skal behandles i en bredere sammenhæng end hovedsagen, der er begrænset til Concordato lateranense. I den nævnte forordnings artikel 63 henvises der således til konkordaterne indgået mellem Pavestolen på den ene side og henholdsvis Portugal, Spanien og Malta på den anden side. Med de to sidstnævnte aftaler indføres der en procedure svarende til den italienske sag om anerkendelse af domme afsagt af kirkeretterne. For så vidt angår søgsmål anlagt efter den 1. august 2022 omhandler artikel 99 i forordning (EU) 2019/1111 (5), der erstatter den nævnte artikel 63, desuden det sidste konkordat indgået mellem Pavestolen og Portugal, der fastsætter en sådan procedure.
4.        I dette forslag til afgørelse, som i overensstemmelse med Domstolens anmodning herom vil være centreret om det første præjudicielle spørgsmål, vil jeg redegøre for årsagerne til, at det efter min opfattelse ikke er muligt at sidestille denne sag med en sag om omstødelse af ægteskab, jf. Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1, og at der derfor ikke kan være tale om litispendens.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
5.        Artikel 1, stk. 1, litra a), i Bruxelles IIa-forordningen bestemmer:
»Denne forordning finder anvendelse på det civilretlige område, uanset domsmyndighedens art, for spørgsmål vedrørende:
a)      skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab[.]«
6.        Forordningens artikel 19 med overskriften »Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav« er affattet således:
»1.      Såfremt der anlægges sag vedrørende skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab mellem de samme parter ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
[...]
3.      Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.
Den part, der anlagde sag ved en anden ret, kan i så fald fremsætte sit krav for den ret, ved hvilken der først blev anlagt sag.«
7.        Samme forordnings artikel 63 med overskriften »Traktater med Pavestolen« har følgende ordlyd:
»1.      Anvendelsen af denne forordning berører ikke den internationale traktat (konkordat) mellem Pavestolen og Portugal, undertegnet den 7. maj 1940 i Vatikanstaten.
2.      Afgørelser om et ægteskabs ugyldighed, som træffes i henhold til den i stk. 1 nævnte traktat, anerkendes i medlemsstaterne på de i kapitel III, afdeling 1, anførte vilkår [(6)].
3.      Stk. 1 og 2 finder ligeledes anvendelse på følgende internationale traktater (konkordater) med Pavestolen:
a)      Concordato lateranense [...]
b)      aftalen af 3. januar 1979 mellem Pavestolen og Spanien om retlige anliggender
c)      aftalen af 3. februar 1993 mellem Pavestolen og Malta om anerkendelse af de civilretlige virkninger af kirkelige vielser og af kirkelige myndigheders og kirkeretters afgørelser vedrørende sådanne ægteskaber, herunder gennemførelsesprotokollen af samme dato, samt anden tillægsprotokol af 6. januar 1995.
4.      De i stk. 2 omhandlede afgørelser kan med henblik på anerkendelse i henholdsvis Spanien, Italien og Malta underkastes de samme procedurer og den samme kontrol som afgørelser truffet af kirkeretter på grundlag af de i stk. 3 nævnte internationale traktater med Pavestolen.
[...]«
B.      Concordato lateranense
8.        Artikel 8, stk. 1 og 2, i Concordato lateranense bestemmer:
»1.      Ægteskaber indgået i henhold til bestemmelserne i kanonisk ret anerkendes som havende civilretlige virkninger, forudsat at ægteskabet efter offentliggørelse på rådhuset opføres i civilstandsregistret. Umiddelbart efter ceremonien forklarer præsten eller dennes stedfortræder ægtefællerne ægteskabets civilretlige virkninger, idet de gøres bekendt med civillovbogens artikler om ægtefællernes rettigheder og forpligtelser. Der udarbejdes derefter en vielsesattest i to eksemplarer, hvori kan anføres eventuelle erklæringer fremsat af ægtefællerne i henhold til civillovbogen.
[...]
2.      Afgørelser om ophævelse af et ægteskab afsagt af en kirkeret, der er i besiddelse af fuldbyrdelsesdokumentet fra det øverste kirkelige kontrolorgan, har på parternes eller en af parternes anmodning eller efter afgørelse truffet af den kompetente corte d’appello [(appeldomstol, Italien)] virkninger i Italien, når denne kan konstatere, at:
a)      kirkeretten var kompetent til at behandle sagen, idet det skal dreje sig om et ægteskab, der er indgået i overensstemmelse med de krav, der fastsættes i selve artiklen
b)      sagen ved kirkeretten er foregået på en sådan måde, at parternes ret til at give møde og forsvare sig i retten er blevet tilgodeset i overensstemmelse med de grundlæggende principper i den italienske retsorden
c)      de øvrige betingelser, som i henhold til italiensk lovgivning skal være opfyldt, for at udenlandske retsafgørelser kan gives retsvirkning, er opfyldt.
Appeldomstolen kan i afgørelsen om at erklære en kanonisk dom for eksigibel, fastlægge midlertidige finansielle ordninger til fordel for en af ægtefællerne, hvis ægteskab er blevet omstødt, idet parterne henvises til den kompetente ret, så denne kan træffe afgørelse i spørgsmålet.«
9.        Punkt 4 i tillægsprotokollen, der vedrører artikel 8 i Concordato lateranense, bestemmer i litra b):
»For så vidt angår stk. 2 skal der tages hensyn til den kanoniske retsordens særlige egenskaber, der danner grundlaget for de ægteskabelige forhold, og på grundlag af hvilke ægteskabet er indgået, med henblik på anvendelsen af artikel 796 og 797 i codice italiano di procedura civile [(Italiens civile retsplejelov (7))]. Det gælder navnlig, at
1)      der skal tages hensyn til den omstændighed, at henvisninger i italiensk ret til loven på det sted, hvor dommen er blevet afsagt, skal forstås som henvisninger til kanonisk ret
2)      en retsafgørelse, der er eksigibel i henhold til kanonisk ret, skal anses for at have fået retskraft
3)      en retsafgørelse […] under alle omstændigheder ikke [kan] efterprøves med hensyn til sagens realitet.«
III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10.      GT, der er tysk og italiensk statsborger, og LS, der er russisk statsborger, som har deres sædvanlige opholdssted i Tyskland, indgik den 16. juni 2017 i kirken Santa Maria Apparente i Napoli (Italien) et konkordatægteskab, der samme dag blev registreret i civilstandsregistret i samme by.
11.      GT indgav den 25. januar 2022 skilsmissebegæring ved Amtsgericht Stuttgart (byretten i Stuttgart, Tyskland). Denne ret skal ex officio træffe afgørelse om fordelingen af pensionsrettigheder og efter anmodning fra LS også om underholdsbidrag efter ægteskabets ophør.
12.      Den 22. juli 2022 anlagde GT sag ved Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (bispedømmernes domstol i Napoli, Italien) med påstand om, at ægteskabet skulle anses for ugyldigt ex tunc. Ægteskabet blev erklæret ugyldigt ved afgørelse af 28. februar 2024, og dommen blev erklæret eksigibel den 27. maj 2024 af Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (det øverste tribunal for den apostoliske signatur, Italien).
13.      Corte di appello di Napoli (appeldomstolen i Napoli, Italien) (8), for hvilken sagen om anerkendelse af de civilretlige virkninger af kirkerettens dom har verseret siden den 31. juli 2024, har endnu ikke truffet afgørelse.
14.      Ved kendelse af 20. november 2024 udsatte Amtsgericht Stuttgart (byretten i Stuttgart) skilsmissesagen, herunder afgørelsen om de økonomiske konsekvenser af denne, med den begrundelse, at skilsmissesagen ville være uden genstand, hvis ægteskabet var ugyldigt som følge af en positiv afgørelse om anerkendelse truffet af den italienske ret.
15.      LS iværksatte appel af denne kendelse ved Oberlandesgericht Stuttgart (den regionale ret i første instans i Stuttgart, Tyskland), der er den forelæggende ret, idet hun gjorde gældende, at forpligtelsen til at udsætte sagen i henhold til Bruxelles IIa-forordningen ikke påhviler Amtsgericht Stuttgart (byretten i Stuttgart), men den italienske ret.
16.      Den forelæggende ret har præciseret, at den med sit første præjudicielle spørgsmål ønsker en bekræftelse af sin bedømmelse, hvorefter sagen om anerkendelse af virkningerne af en kirkeretlig dom, der verserer for den italienske ret, henset til ordlyden af Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 2, »udgør en del af en sag om et ægteskabs ugyldighed«, jf. den nævnte forordnings artikel 19, stk. 1.
17.      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvilke konsekvenser det ville få, hvis det konstateres, at der foreligger en situation med litispendens, der ville foranledige den italienske ret, der er den anden ret, ved hvilken sagen er anlagt, til at udsætte sagen, i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 19, stk. 1.
18.      Ifølge den forelæggende ret vil omstødelsen af ægteskabet, hvis den kirkeretlige dom anerkendes af den italienske ret, således for det første ikke have de samme virkninger som skilsmissedommen for så vidt angår den tyske rets fastlæggelse af dens konsekvenser. Den har anført, at der i henhold til tysk retspraksis ikke kan følge nogen økonomiske konsekvenser af et omstødt ægteskab. Medmindre reglerne om litispendens følges, er der således risiko for, at der træffes uforenelige retsafgørelser, hvilket vil kunne udgøre en grund til ikke-anerkendelse af retsafgørelsen om omstødelse af ægteskabet i overensstemmelse med Bruxelles IIa-forordningens artikel 22, litra c).
19.      Den forelæggende ret har for det andet anført, at den som følge af litispendensmekanismen i givet fald ville være forpligtet til at foretage en accessorisk behandling af den italienske stats anerkendelse af omstødelsen af et ægteskab afsagt af kirken, selv om der i denne henseende ikke findes nogen aftaler mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Pavestolen.
20.      Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om der findes en mulighed for, at de tyske retter kan udsætte en sag, selv om disse retter har en international primær kompetence.
21.      Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Stuttgart (den regionale ret i første instans i Stuttgart) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Udgør den italienske [sag om anerkendelse af en kirkeretlig dom] ved den kompetente Corte d’Appello (appeldomstol) i Napoli i henhold til artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense en sag om omstødelse af ægteskab som omhandlet i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1?
2)      Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Kan en ret i Tyskland, ved hvilken der først er anlagt sag om skilsmisse, ved tilsidesættelse af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1, i henhold til nationale bestemmelser udsætte sagen til fordel for den anden ret, ved hvilken der efterfølgende er anlagt sag, og som skal træffe afgørelse i en [sag om anerkendelse af en kirkeretlig dom]?«
22.      GT, den italienske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Disse og den spanske regering deltog i retsmødet den 5. februar 2026, hvor de besvarede Domstolens spørgsmål til mundtlig besvarelse.
IV.    Bedømmelse
23.      Den forelæggende ret ønsker med sine præjudicielle spørgsmål oplyst, om en anerkendelsessag ved en statslig domstol vedrørende en eksigibel afgørelse truffet af en kirkeret angående omstødelse (eller ugyldighed) (9) af et konkordatægteskab, der verserer i Italien, mens en tysk ret først havde fået forelagt en skilsmissebegæring mellem de samme parter, er en sag om omstødelse af ægteskab som omhandlet i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1. Domstolen anmodes således om at tage stilling til fortolkningen af denne bestemmelse (10).
24.      Eftersom afgørelser truffet af en religiøs myndighed ikke er omfattet af denne forordning (11), bør den særlige sammenhæng, hvori denne anmodning om fortolkning indgår, præciseres, nemlig Concordato lateranense, der er en af de aftaler, som nogle medlemsstater, der er anført i den nævnte forordnings artikel 63, har indgået (12).
A.      Den særlige sammenhæng, som hovedsagen indgår i: Concordato lateranense
25.      Concordato lateranense, der blev indgået den 11. februar 1929 mellem Italien og Pavestolen, blev ændret ved aftale af 18. februar 1984 (13). I aftalens artikel 1 bekræftes grundprincippet for konkordatet, der går ud på, at den katolske kirke og Den Italienske Republik har fuld uafhængighed og suverænitet, hver især i den rette rækkefølge. Det fremgår af konkordatets artikel 2, stk. 1 (14), at Den Italienske Republik garanterer, at den katolske kirke frit kan fungere som jurisdiktion med autonomi inden for kanonisk ret. Vilkårene for retsvirkningerne af afgørelser om omstødelse af et ægteskab truffet af kirkeretterne i italiensk retsorden, der er fastlagt i artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense, udgør en anvendelse af det princip, der er opstillet i artikel 1 (15).
26.      Artikel 8, stk. 1 og 2, i Concordato lateranense fastlægger de civile virkninger af konkordatægteskaber og af fuldbyrdelsesafgørelser om omstødelse af disse ægteskaber afsagt af kirkeretterne.
27.      I henhold til artikel 8, stk. 1, første afsnit, i Concordato lateranense har disse ægteskaber civile virkninger, når de er indført i civilstandsregistret. I henhold til denne bestemmelses andet afsnit kan der dog gives afslag på en sådan indførelse, såfremt grundlæggende civile normer ikke er overholdt [ægtefællernes alder, de ufravigelige hindringer, der er opstillet i tillægsprotokollens punkt 4, litra a)].
28.      Ifølge kanonisk ret kan konkordatægteskabet kun omstødes af kirkeretterne på anmodning fra mindst en af ægtefællerne af religiøse grunde, hvoraf der er langt flere (16) end dem, der almindeligvis er fastsat i civilretten.
29.      Artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense fastsætter to trin i forbindelse med de civile virkninger af omstødelsen af et konkordatægteskab. For det første skal afgørelser om omstødelse af et sådant ægteskab truffet af kirkeretterne (17) ledsages af et fuldbyrdelsesdokument udstedt af det øverste kirkelige kontrolorgan.
30.      For det andet skal disse afgørelser, når dette organ har erklæret, at de kan fuldbyrdes, behandles af en statslig italiensk domstol.
31.      I hovedsagen verserer denne behandling ved en statslig italiensk domstol, ved hvilken GT har anlagt sag, og skilsmissesagen, som han først havde anlagt ved en tysk ret, stadig. Den forelæggende ret har bestridt sidstnævnte rets beslutning om at udsætte sagen, indtil der foreligger en afgørelse fra den italienske ret, ved hvilken sagen efterfølgende blev anlagt. Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvordan litispendensreglerne i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 (18) skal fortolkes i denne særlige retlige sammenhæng.
B.      Anvendelsesområdet for litispendensreglerne
32.      Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 har overskriften »Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav«. Udtrykket »indbyrdes sammenhængende krav« omfatter tilfælde af »falsk litispendens« (19). Denne sondring blev behandlet i Bruxelles II-forordningens artikel 11, stk. 2 (20). Denne forordning tog hensyn til forskellene mellem medlemsstaternes retsordener i tilknytning til den omstændighed, at ikke alle opererer med udtryk som separation, skilsmisse og omstødelse af ægteskab (21).
33.      Ved fortolkningen af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1 og 3, har Domstolen fastslået, at det er afgørende, at der er tale de samme parter. Det er uden betydning, at de har forskellige genstande, forudsat at de vedrører skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. Der kan følgelig foreligge en situation med litispendens som omhandlet i forordningens artikel 19, når der er anlagt dels en separationssag, dels en skilsmissesag for retterne i forskellige medlemsstater, eller når der for begge retter er anlagt skilsmissesager (22).
34.      Det er således tilstrækkeligt, at to søgsmål, hvis genstand er et ægteskab, stadig verserer. EU-lovgiver har ikke vedtaget nogen særlige bestemmelser om retssager om omstødelse af ægteskab, der er baseret på, at der på tidspunktet for indgåelse af ægteskabet forelå en ugyldighedsgrund, mens et omstødt ægteskab ikke kan opløses ved skilsmisse (23).
C.      Anvendelse på den foreliggende sag
35.      Den skilsmissesag, der først blev anlagt ved den tyske ret, konkurrerer med en verserende retssag ved en italiensk ret, som blev anlagt efterfølgende med det formål at skabe retsvirkninger i Italien af en eksigibel afgørelse om omstødelse af et ægteskab truffet af en kirkeret.
36.      De to sager omhandler ganske vist det pågældende ægteskab. Der er imidlertid ikke tale om sager af samme karakter. Den ene har til formål at erklære ægteskabet for opløst, mens den anden har til formål at anerkende de civilretlige virkninger af den afgørelse om omstødelse af ægteskabet, der allerede er truffet af en kirkeret, og som er endelig og eksigibel, i italiensk retsorden. Disse tre betingelser er fastsat i artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense.
37.      For det første fremgår det således ved første øjekast af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1, at betingelserne for litispendens ikke er opfyldt. Denne bestemmelse vedrører en situation, i hvilken »der anlægges sag vedrørende skilsmisse[...] eller omstødelse af ægteskab mellem de samme parter ved retter i forskellige medlemsstater« (24). Både ordlyden af og formålet med artikel 19 er klare. Denne artikel fastlægger behandlingen af sager, i hvilke der – som følge af at der i Bruxelles IIa-forordningens artikel 3 er opstillet flere værnetingsgrundlag, mellem hvilke der ikke er angivet nogen rangorden (25) – er anlagt sager ved to retter i forskellige medlemsstater (26). Formålet er at undgå uoverensstemmelse mellem afgørelser om skilsmisse og at garantere retssikkerheden i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (27), der er omhandlet i første betragtning til forordningen.
38.      I den foreliggende sag er den eneste parallelle sag til skilsmissesagen i Tyskland, der verserer for en ret i en anden medlemsstat (Italien), imidlertid ikke en sag om »omstødelse« af konkordatægteskabet, eftersom dette ægteskab allerede er blevet omstødt.
Sagen om omstødelse af dette ægteskab blev således anlagt ved en kirkeret, der tog den til følge og afsagde en endelig afgørelse, der blev eksigibel, efter at det øverste kirkelige kontrolorgan havde truffet sin afgørelse. Så længe afgørelsen ikke er blevet anerkendt af den kompetente statslige italienske ret, er den desuden ikke omfattet af Bruxelles IIa-forordningen (28).
39.      For det andet har den verserende sag, der er anlagt ved en statslig italiensk ret med henblik på anerkendelse af omstødelsen af ægteskabet, der allerede er sket ved en kirkeret, i italiensk retsorden (29) karakter af en eksekvaturprocedure (30). Det skal anføres, at de forskellige andre ord eller udtryk, der anvendes som betegnelse for denne sag såsom »godkendelse« (31), »legalitetskontrol«/»erklæring om civilretlig gyldighed« (32), »med forbehold for forhandling« (33) eller »bekræftelse« (34), efter min opfattelse er uden betydning for realiteten.
40.      Først og fremmest er denne procedure fastsat i Concordato lateranense, der er en international aftale, således at afgørelser truffet af kirkeretter, der i deres retsorden (35) har kompetence til at omstøde ægteskaber af grunde, som kun de opererer med (36), har de samme civilretlige virkninger i Italien eller med andre ord indgår i denne medlemsstats retsorden (37).
41.      Der findes en tilsvarende civil procedure i Spanien. Dette er også tilfældet i Malta og siden indgåelsen af konkordatet den 18. maj 2004 i Portugal (38).
42.      Dernæst er de punkter, som den kompetente statslige italienske ret skal kontrollere i domme afsagt af kirkeretterne, opstillet i artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense. De er normale i eksekvaturproceduren (39), for så vidt som de vedrører efterprøvelse af, om den kirkeret, som sagen er indbragt for, har kompetence, og af, at de italienske grundlæggende proceduremæssige retsprincipper er blevet overholdt, uden at det er fornødent at søge en nøjagtig overensstemmelse med de omstødelsesgrunde, der findes i italiensk civilret (40). Det skal også påpeges, at den kompetente statslige italienske ret skal »konstatere«, at de »øvrige betingelser, som i henhold til italiensk lovgivning skal være opfyldt, for at udenlandske retsafgørelser kan gives retsvirkning, er til stede« (41).
43.      Som det er tilfældet i andre bilaterale aftaler, der bl.a. er indgået mellem medlemsstaterne og tredjelande om tilrettelæggelse af en kontrolprocedure med henblik på anerkendelse og navnlig fuldbyrdelse af afgørelser truffet i hver af disse stater, har en afgørelse afsagt i en stat virkninger, mens den først har tilsvarende virkninger i en anden stat efter en sådan procedure.
44.      I forholdet mellem Pavestolen og Italien gør en kirkerets omstødelse af ægteskabet det således muligt at indgå et nyt religiøst ægteskab, mens et nyt borgerligt ægteskab ikke kan indgås i Italien, før sagen for den kompetente statslige italienske ret er afsluttet. Denne situation er dermed på alle punkter sammenlignelig med en situation uden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor en skilsmisse er blevet indrømmet i stat A, og et nyt ægteskab ikke er muligt i stat B, uden at afgørelsen truffet i stat A er blevet efterprøvet. Den omstændighed, at den pågældende afgørelse er blevet afsagt af en kirkeret, ændrer ikke herved.
45.      Jeg er derfor enig med Kommissionen i, at »litispendensreglerne i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 ikke finder anvendelse, når en sag med henblik på at tillægge en afgørelse truffet af en kirkeret civilretlige virkninger anlægges ved en ret i en medlemsstat, ligesom de heller ikke finder anvendelse, når der anlægges sag ved en ret i en medlemsstat med henblik på at tillægge en dom afsagt i et tredjeland virkninger«.
46.      Kommissionen, der er enig i den forelæggende rets synspunkt, er imidlertid af den opfattelse, at Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 3, litra a), kan fortolkes således, at den undtagelsesvis skaber en litispendenssituation, når denne bestemmelse forpligter andre medlemsstater til at anerkende afgørelser om et ægteskabs ugyldighed afsagt på grundlag af traktater indgået med Pavestolen, og når afgørelsen afsagt af den kompetente statslige italienske ret, der giver en dom afsagt af en kirkeret, hvorved et ægteskab omstødes, civilretlige virkninger, får de samme retsvirkninger som en dom afsagt af en italiensk civil ret, der selv har konstateret, at ægteskabet er ugyldigt.
47.      Jeg er af den opfattelse, at et sådant forslag til fortolkning, der kombinerer Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 og 63, skal afvises med den begrundelse, at den er i strid med anvendelsesområdet for sidstnævnte artikel, og at den er i strid med de centrale principper i de deri omhandlede aftaler. Dette fremgår også af konsekvenserne af gennemførelsen af denne forordnings artikel 19, sammenholdt med forordningens artikel 63.
D.      Forslag til en fortolkning af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, sammenholdt med artikel 63 heri
1.      Bruxelles IIa-forordningens artikel 63
48.      Bruxelles IIa-forordningens artikel 63 findes i kapitel V med overskriften »Forholdet til andre instrumenter«. EU-lovgiver har opstillet princippet om EU-rettens forrang i forordningens artikel 59, stk. 1, hvorefter denne forordning for så vidt angår medlemsstaterne træder i stedet for de konventioner mellem to eller flere medlemsstater, som gælder på tidspunktet for denne forordnings ikrafttræden, og som angår spørgsmål, der er omfattet af denne forordning, »uden at dette dog berører« bl.a. forordningens artikel 63.
49.      Bruxelles IIa-forordningens artikel 63 tager i forholdet mellem medlemsstaterne forbehold for virkningerne af bilaterale aftaler indgået mellem henholdsvis Portugal, Italien, Spanien og Malta på den ene side og Pavestolen på den anden side, der er omfattet af henvisningen til forordningens kapitel III vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat som fastsat i forordningens artikel 2, nr. 4). Bruxelles IIa-forordningens artikel 21, stk. 1, hvori er opstillet princippet om anerkendelse uden videre, og forordningens artikel 22, hvori er opstillet en udtømmende liste over grunde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser truffet i en medlemsstat, finder således anvendelse.
50.      Med Bruxelles IIa-forordningens artikel 63 skabes der således på grund af de deri omhandlede konkordater et nyt tilfælde af forenklet anerkendelse af retsafgørelser truffet inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Anvendelsesområdet for reglerne for anerkendelse uden videre af retsafgørelser om omstødelse af ægteskab i medlemsstaterne er blevet udvidet med henblik på at give konkordaterne indgået mellem visse medlemsstater og Pavestolen fuld virkning (42).
51.      Denne artikel 63 finder således kun anvendelse på retsafgørelser om et ægteskabs ugyldighed truffet i medlemsstaterne (Portugal, Italien, Spanien og Malta) i henhold til de konkordater, som disse medlemsstater har indgået med Pavestolen. Det skal påpeges, at der alene er tale om retsafgørelser truffet af statslige retter om anerkendelse af de civilretlige virkninger af domme om ophævelse af et ægteskab afsagt af kirkeretterne (43).
52.      Det må konstateres, at der ikke er godtgjort nogen forbindelse mellem den nævnte artikel 63 og Bruxelles IIa-forordningens kapitel II om kompetencereglerne (44), særlig vedrørende litispendens. Denne konstatering understøttes af den omstændighed, at det fremgår af bestemmelserne i efterfølgende forordninger svarende til denne forordnings artikel 63 (45), at kirkeretternes delte kompetence (46) rent undtagelsesvist tages i betragtning af EU-lovgiver (47), men strengt begrænset til de konkordater, der er indgået mellem Pavestolen og de berørte medlemsstater, der anerkender de civile retsvirkninger af kirkeretlige domme, som enhver anden civil retsafgørelse.
53.      Formålet er at lette den frie bevægelighed for retsafgørelser, der er truffet inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og ikke at løse kompetencekonflikter, så meget desto mere som reglerne for de religiøse myndigheders kompetence i en sekulær stat i forbindelse med omstødelse af ægteskab i henhold til konkordaterne ikke er omfattet af Bruxelles IIa-forordningen (48). Det samme gælder i forbindelse med sagen om anerkendelse af de civilretlige virkninger af en dom om omstødelse af ægteskab afsagt af en kirkeret. F.eks. er den kompetente statslige ret i Italien udpeget ved Concordato lateranense. Hvis denne procedure skulle sidestilles med en procedure til omstødelse af ægteskab, skulle den være underlagt de kompetenceregler, der er fastsat i denne forordning.
54.      I lyset af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at såfremt Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 skulle fortolkes sammenholdt med samme forordnings artikel 63, ville formålet og målet med de konkordater, der er indgået med Pavestolen, blive tilsidesat. Det fremgår imidlertid af artikel 31, stk. 1, i Wienerkonventionen om traktatretten (49), at »[e]n traktat skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med den sædvanlige betydning, der måtte tillægges traktatens udtryk i deres sammenhæng og belyst af dens hensigt og formål«.
55.      Andre begrænsninger som følge af Wienerkonventionen skal også nævnes, når konsekvenserne af en sådan sidestilling af procedurerne for omstødelse af ægteskab skal behandles inden for rammerne af litispendensmekanismen.
2.      Anvendelse af litispendensreglerne i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19
56.      I forlængelse af sin udtalelse om, at anerkendelsesproceduren ved den kompetente statslige italienske ret skal sidestilles med proceduren for omstødelse af ægteskab, har Kommissionen påpeget, at denne ret skal udsætte sagen.
57.      Det fremgår således af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 3, første afsnit, at »[n]år det er fastslået, at den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første«. Der findes ingen undtagelser fra denne regel.
58.      I den nævnte forordnings artikel 19, stk. 3, andet afsnit, bestemmes det imidlertid, at »[d]en part, der anlagde sag ved en anden ret,
[…] i så fald [kan] fremsætte sit krav for den ret, ved hvilken der først blev anlagt sag« (50).
59.      Såfremt GT i hovedsagen benytter sig af denne mulighed, skal han fremsætte det krav, som han i anden omgang indbragte for den statslige italienske ret, for den tyske ret, ved hvilken han anlagde skilsmissesagen, med henblik på anerkendelse af den kirkeretlige dom.
60.      Denne anerkendelsesprocedure, der er baseret på artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense, som kun er bindende for Italien og Pavestolen, har imidlertid til formål at sikre, at retsafgørelser truffet i en anden retsorden i særlige situationer indgår i den italienske retsorden (51).
61.      Dermed skal princippet om traktaters relative virkning, som Kommissionen i øvrigt har anført, for det første stilles over for opfattelsen af, at Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 skal fortolkes sammenholdt med samme forordnings artikel 63.
62.      Denne almindelige folkeretlige retsregel om, at traktaterne hverken bør skabe forpligtelser eller rettigheder for tredjeparter (»pacta tertiis nec nocent nec prosunt«), som tages i betragtning ved fortolkningen af traktaterne (52), er særligt udtrykt i Wienerkonventionens artikel 34, hvorefter en traktat hverken skaber forpligtelser eller rettigheder for en tredjestat uden dennes samtykke (53).
63.      Det fremgår følgelig af dette princip, at bestemmelser i den afledte ret ikke skal fortolkes i henhold til en forpligtelse i en international aftale, der ikke er bindende for alle medlemsstaterne. I modsat fald ville fortolkningen udvide rækkevidden af denne forpligtelse til de medlemsstater, der skal betragtes som »tredjelande«, hvis de ikke er kontraherende parter i en sådan aftale (54).
64.      Det fremgår af Domstolens praksis, at Domstolen er forpligtet til at overholde princippet om traktaters relative virkning, eftersom dette udgør en international sædvaneretlig regel, der som sådan binder Unionens institutioner og er en del af Unionens retsorden (55).
65.      For det andet opstår spørgsmålet om rækkevidden af en fortolkning af Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, sammenholdt med dens artikel 63, når de internationale instrumenter, der er omhandlet i sidstnævnte artikel, ikke er de eneste, der kan have virkninger i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det kan f.eks. være den i nævnte forordnings artikel 59, stk. 2, litra a) og d), omhandlede konvention og aftaler indgået mellem en medlemsstat og et eller flere tredjelande, inden datoen for dens tiltrædelse af Unionen, på hvilke artikel 351 TEUF finder anvendelse, og som ikke udtrykkeligt er omfattet af Bruxelles IIa-forordningen (56), til forskel fra konkordaterne. Konsekvenserne er efter min opfattelse vanskelige at måle, hvilket skaber hindringer, der ikke står i forhold til de hindringer, der er anført som begrundelse for, at den nævnte forordnings artikel 19 finder anvendelse.
E.      Konsekvenserne af, at Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 ikke finder anvendelse
66.      Kommissionen har i retsmødet i forlængelse af sine skriftlige bemærkninger om den gensidige udelukkelse af retsvirkningerne af skilsmissedomme og domme om omstødelse af ægteskab gjort gældende, at dens forslag til fortolkning var begrundet i et ønske om at rette op på to store ulemper i forbindelse med en sag om omstødelse af ægteskab, nemlig dens »ødelæggende virkning« og de formueretlige konsekvenser, der er forskellige fra de formueretlige konsekvenser af en skilsmisse. Den forelæggende ret har ligeledes anført disse konsekvenser, såfremt det konstateres, at en skilsmisseafgørelse er uforenelig med en afgørelse om omstødelse af ægteskab.
67.      Efter min opfattelse er den første ulempe uløseligt forbundet med søgsmålet om omstødelse af ægteskab, og der kan ikke rettes op herpå, da der ikke findes nogen rangorden mellem de krav, der er fastsat i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 (57). Hvad derimod angår den anden ulempe vil det i lyset af såvel den italienske og den spanske regerings redegørelser som retsvidenskaben om udviklingen i den nationale retspraksis i disse medlemsstater være hensigtsmæssigt at redegøre for den europæiske lovgivning om de økonomiske konsekvenser af skilsmisse og de løsninger, man er fundet frem til i Spanien og Italien, såfremt der samtidigt anlægges skilsmissesag og sag om anerkendelse af de civilretlige virkninger af dommen om omstødelse af ægteskab afsagt af en kirkeret.
1.      Gældende EU-forordninger om de økonomiske konsekvenser af skilsmisse
68.      For det første bestemmer Bruxelles IIa-forordningens artikel 1, stk. 3, litra e), udtrykkeligt, at forordningen ikke finder anvendelse på underholdspligt. For det andet kan det udledes af definitionen af »ægteskabssager« i den nævnte forordnings artikel 1, stk. 1, litra a), at den ikke finder anvendelse på konsekvenserne af retsafgørelser om ægteskabet (58). Disse to områder henhører under henholdsvis forordning (EF) nr. 4/2009 (59) og forordning (EU) 2016/1103 (60). Disse forordninger finder anvendelse i tilfælde af omstødelse af ægteskab, navnlig ved udpegelse af den kompetente ret (61). Som følge af anvendelsesområdet for Rom III-forordningen, der er begrænset til lovvalg i forbindelse med skilsmisse og separation, afhænger anerkendelse af de virkninger, som omstødelse af ægteskabet kan tænkes at have, af lovvalget, der afgøres af de enkelte medlemsstaters folkeretlige bestemmelser (62).
69.      I denne henseende skal det påpeges, at artikel 8, stk. 2, sidste afsnit, i Concordato lateranense bestemmer, at den kompetente statslige italienske ret »i retsafgørelsen om erklæring af en kanonisk dom for eksigibel kan fastlægge midlertidige finansielle ordninger til fordel for en af ægtefællerne, hvis ægteskab er blevet omstødt, idet parterne henvises til den kompetente ret, så denne kan træffe afgørelse i spørgsmålet«.
2.      Italiensk og spansk retspraksis
70.      Den italienske regering har i sine skriftlige indlæg gjort gældende, at Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har udtalt sig om forholdet mellem gyldigheden af kirkerettens dom, hvorved ægteskab indgået ved kirkelig vielse erklæres for omstødt, og videreførelsen af skilsmissesagen med henblik på fastsættelse af underholdsbidraget (63). Kassationsdomstolen har fastslået følgende:
–        Anerkendelsen af virkningerne af den kirkeretlige dom om omstødelse af ægteskab indgået ved kirkelig vielse, der er afsagt, efter at dommen om de civilretlige virkninger er blevet endelig, men inden afgørelsen om de økonomiske konsekvenser er blevet endelig, medfører ikke, at genstanden for den civilretlige procedure om opløsning af ægteskabet forsvinder. Denne sag kan således videreføres med henblik på bestemmelse af underholdspligten og udbetaling af underholdsbidraget (64).
–        Opretholdelsen af de økonomiske foranstaltninger som følge af skilsmissen fastsættes, selv i tilfælde af ægteskabets ugyldighed (65).
71.      Den spanske regering har i retsmødet præciseret, at Tribunal Supremo (øverste domstol) ligeledes har fastslået, at en skilsmissedom ikke er uforenelig med en senere anerkendelse af de civilretlige virkninger af en kirkeretlig dom om omstødelse af ægteskab, eftersom denne dom, når den anerkendes, hverken ændrer eller forandrer skilsmissens civilretlige virkninger (66).
72.      I hovedsagen har den forelæggende ret vedrørende de økonomiske konsekvenser redegjort for sit kendskab til dom afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) nr. 9004 af 31. marts 2021 og muligheden for at anvende tilpasningsmekanismen (67).
73.      Hvad endelig angår skilsmisseafgørelsens uforenelighed med afgørelsen om anerkendelse af de civilretlige virkninger af omstødelsen af ægteskabet, som den forelæggende ret har nævnt (68), skal det anføres, at den betragtes som hypotetisk, hvorfor den ikke kan være genstand for et præjudicielt spørgsmål. Under alle omstændigheder skal det påpeges, at det af de i punkt 57 og 61 i dette forslag til afgørelse nævnte grunde er utænkeligt at fortolke Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, sammenholdt med forordningens artikel 63, stk. 3, litra a), og ved at ændre rækkefølgen af udsættelse af sagen og afgivelse af sager, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 1, med henblik på at afhjælpe risikoen for en manglende anerkendelse (69) af afgørelsen om anerkendelse af de civilretlige virkninger af en kirkeretlig omstødelse af et konkordatægteskab, der er truffet af en statslig italiensk ret i henhold til Concordato lateranense.
74.      Afslutningsvis foreslår jeg Domstolen, at den som svar på det første præjudicielle spørgsmål fastslår, at betingelserne for litispendens i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19 ikke er opfyldt, og at det følgelig er ufornødent at besvare det andet spørgsmål, der blev stillet, såfremt det første spørgsmål blev besvaret bekræftende.
V.      Forslag til afgørelse
75.      Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Oberlandesgericht Stuttgart (den regionale ret i første instans i Stuttgart, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 19, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2116/2004 af 2. december 2004,
skal fortolkes således, at
den italienske sag om anerkendelse af en retsafgørelse om omstødelse af ægteskab truffet af en kirkeret ved en corte d’appello (appeldomstol, Italien), der er kompetent i henhold til artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense af 11. februar 1929 indgået mellem Italien og Pavestolen, som ændret ved aftalen og tillægsprotokollen hertil, undertegnet i Rom den 18. februar 1984, ikke er en sag vedrørende omstødelse af ægteskab som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, som ændret.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Herefter »konkordatægteskabet«.
3 –      Rådets forordning af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2116/2004 af 2.12.2004 (EUT 2004, L 367, s. 1), herefter »Bruxelles IIa-forordningen«.
4 –      Undertegnet i Rom den 18.2.1984 (herefter »Concordato lateranense«). Denne aftale blev ratificeret ved legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (lov nr. 121 om ratificering og gennemførelse af aftalen med tillægsprotokol, hvorved ændres Lateran-aftalerne af 11.2.1929) af 25.3.1985 (GURI nr. 85 af 10.4.1985, s. 3 – almindeligt tillæg til GURI nr. 28).
5 –      Rådets forordning af 25.6.2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser (EUT 2019, L 178, s. 1, berigtiget i EUT 2020, L 347, s. 52), herefter »Bruxelles IIb-forordningen«). Vedrørende overgangsforanstaltningerne jf. forordningens artikel 100.
6 –      I Bruxelles IIa-forordningens kapitel III med overskriften »Anerkendelse og fuldbyrdelse«, omfatter afdeling 1 om »Anerkendelse« navnlig artikel 21 og 22. Jf. punkt 49 og fodnote 69 i dette forslag til afgørelse.
7 –      Den italienske regering har i sine skriftlige indlæg præciseret, at den civile retsplejelovs artikel 796 og 797, der findes i afdeling VII i denne lovbogs bog IV, navnlig med hensyn til udenlandske retsafgørelser fastslår, at selv om de blev ophævet ved artikel 73 i legge n. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (lov om reform af Italiens regelsæt om international privatret) af 31.5.1995 (almindeligt tillæg til GURI nr. 128, af 3.6.1995), har de fortsat virkning med hensyn til anerkendelse af kirkeretlige domme om omstødelse af ægteskab i henhold til det konkordatprincip, der er anerkendt i forfatningens artikel 7 (jf. dom nr. 11020 fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) af 25.5.2005, og nr. 24990 af 14.10.2010).
8 –      Herefter den »italienske ret«.
9 –      Jf. artikel Bruxelles IIa-forordningens 63, stk. 2.
10 –      Skilsmissesagen blev indledt den 25.1.2022. Den er således omfattet af Bruxelles IIa-forordningen. Jf. fodnote 5 i dette forslag til afgørelse og dom af 16.2.2023, Rzecznik Praw Dziecka m.fl. (Udsættelse af afgørelse om tilbagegivelse) (C-638/22 PPU, EU:C:2023:103, præmis 55).
11 –      Jf. definitionen i Bruxelles IIa-forordningens artikel 2, nr. 4), i henhold til hvilken enhver afgørelse om bl.a. skilsmisse eller omstødelse af et ægteskab afsagt af en myndighed, der udøver retlige funktioner i en medlemsstat, er omfattet, således som Domstolen har præciseret det. Hvad angår anvendelsesområdet for Rådets forordning (EU) nr. 1259/2010 af 20.12.2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation (EUT 2010, L 343, s. 10), almindeligvis kaldet »Rom III«, har Domstolen således fastslået, at EU-lovgiver udelukkende havde de situationer for øje, hvor skilsmisseafgørelsen enten blev bevilget af en statslig retsinstans eller af en anden offentlig myndighed eller under dennes kontrol, og at samme forordning derfor ikke skulle finde anvendelse på skilsmisser, der hviler på »en ensidig viljeserklæring«, og som er bevilget af en gejstlig domstol. Jf. dom af 20.12.2017, Sahyouni (C-372/16, EU:C:2017:988, præmis 45).
12 –      Jf. artikel 1, punkt 20, B, i Forklarende rapport til konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager (EFT 1998, C 221, s. 27), herefter »Borrás-rapporten«. Rapporten blev godkendt af Rådet den 28.5.1998. Det skal anføres, at Rådet havde udarbejdet denne konvention ved retsakt af 28.5.1998 (EFT 1998, C 221, s. 1, herefter »Bruxelles II-konventionen«). Konventionen er ikke trådt i kraft. Dens indhold er i vid udstrækning medtaget i Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29.5.2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn (EFT 2000, L 160, s. 19, herefter »Bruxelles II-forordningen«). Denne forordning blev ophævet ved Bruxelles IIa-forordningen, der bl.a. finder anvendelse på retssager anlagt efter den 1.3.2001. For så vidt som Bruxelles II-konventionen lå til grund for de efterfølgende forordninger, belyser Borrás-rapporten fortsat fortolkningen af de tilsvarende bestemmelser i Bruxelles IIa-forordningen.
13 –      Jf. punkt 2 i dette forslag til afgørelse.
14 –      Jf. J. Gaudemet, »L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint Siège«, Annuaire français de droit international, CNRS, Paris, 1984, s. 209-220, særlig s. 211, 212 og 216.
15 –      Jf. i denne retning tillægsprotokollens punkt 4, litra b), for så vidt angår artikel 8 i Concordato lateranense. Den karakter af et grundlæggende retsprincip, som adskillelsen af de to retsordener, den verdslige og den religiøse, har, fremgår ligeledes af Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 4, idet den bestemmer, at de spanske, de italienske og de maltesiske civile retters kontrol af portugisiske afgørelser om omstødelse af et ægteskab udvides til området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, ud over de konkordater, der er indgået mellem disse medlemsstater og Pavestolen (jf. fodnote 53 i dette forslag til afgørelse).
16 –      Den italienske regering har i sine skriftlige indlæg anført, at principperne i kanonisk ret om omstødelse af ægteskaber er forskellige fra principperne i den italienske civilret, eftersom de anerkender mental reservation med hensyn til f.eks. bonum sacramenti (ægteskabets uopløselighed) og bonum prolis (ægteskabets formål om forplantning) og ærefrygt.
17 –      Udtrykket »kanonisk dom« anvendes i artikel 8, stk. 2, sidste afsnit, i Concordato lateranense.
18 –      Eftersom Bruxelles IIb-forordningens artikel 20, stk. 1 og 3, er affattet på stort set samme måde som Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1 og 3, må fortolkningen af den sidstnævnte bestemmelse også anses for at gælde for den førstnævnte bestemmelse.
19 –      Dette udtryk anvendes i Borrás-rapporten, punkt 54.
20 –      Tilfælde af »falsk litispendens« er ikke omhandlet i Bruxelles IIa-forordningens artikel 19, stk. 1, der omhandler »skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab«. Denne artikels stk. 2 er blevet bibeholdt specifikt med henblik på behandling af »sager vedrørende forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag«, der indgik i de sager, der var omhandlet i Bruxelles II-forordningens artikel 11, stk. 1. Jf. Borrás-rapporten, punkt 54.
21 –      Jf. Borrás-rapporten, punkt 52.
22 –      Jf. dom af 6.10.2015, A (C-489/14, EU:C:2015:654, præmis
33), og af 16.1.2019, Liberato (C-386/17, EU:C:2019:24, præmis 35).
23 –      Jf. i denne henseende Borrás-rapporten, punkt 54. Det præciseres heri, at der ikke blev valgt en løsning, som »gik ud på at lade kompetencen tilfalde retterne dér, hvor de mest vidtrækkende virkninger ville blive udløst – af hensyn til retssikkerheden og for ikke at volde problemer for de medlemsstater, der ikke opererer med separation og omstødelse«.
24 –      Min fremhævelse. Det skal anføres, at ordet »demandes« i den franske udgave af Bruxelles IIb-forordningens artikel 20, stk. 1, i visse sprogversioner er erstattet af ordet »procédures«, hvilket er uden betydning. Jf. i denne henseende dom af 9.11.2010, Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, præmis 64).
25 –      Jf. dom af 16.7.2009, Hadadi (C-168/08, EU:C:2009:474, præmis 48 og 49).
26 –      Jf. dom af 25.11.2021, IB (En ægtefælles sædvanlige opholdssted – skilsmisse) (C-289/20, EU:C:2021:955, præmis 45).
27 –      Jf. dom af 13.10.2016, GEMA (C-294/15, EU:C:2016:772, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis). I Borrás-rapporten [punkt 5, litra c)] præciseres det endog, at beslutningen om at fastlægge litispendensregler i en europæisk konvention, »som har til formål at undgå uforenelige retsafgørelser, er en så vigtig nyskabelse, at den i sig selv er begrundelse nok for [Bruxelles II-]konventionen«. Der findes dog hverken i denne konvention eller i de forordninger, der er vedtaget efterfølgende, en bestemmelse svarende til den, der på det civil- og handelsretlige område er indsat i artikel 29, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1), almindeligvis betegnet som »Bruxelles Ia-forordningen«. Det fremgår af denne bestemmelse, at på begæring fra en ret, for hvilken tvisten er indbragt, giver enhver anden ret, for hvilken tvisten er indbragt, uden ophold førstnævnte ret meddelelse om, hvornår tvisten blev indbragt for den i overensstemmelse med artikel 32.
28 –      Jf. punkt 24 i dette forslag til afgørelse. Jf. også F. Leborgne, »Article 63. Traités conclus avec le Saint-Siège«, i S. Corneloup, Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Paris, 2013, s. 471-476, særlig punkt 2 (s. 474).
29 –      Den italienske term er »delibazione«. Den betegner den særlige retssag, hvorved en afgørelse truffet af en retslig myndighed i en anden medlemsstat på anmodning fra en part anerkendes som havende retskraft i en bestemt medlemsstat. Jf. T. De Gregorio, »La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni«, Ius in Itinere, Rivista Giuridica (online), 2025.
30 –      Dette ord anvendes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dom af 20.7.2001, Pellegrini mod Italien (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), navnlig i præmis 31, som citerer artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense. Jf. også A. Cesarini, »Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di »delibazione« della nullità canonica«, Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (online), nr. 11, 7.6.2021. Den spanske regering forklarede i retsmødet, at Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien) havde fastslået, at kirkeretters domme med hensyn til anerkendelse sidestilles med udenlandske domme, således at den ret, der anerkender dem, skal handle i overensstemmelse med principperne om den spanske rets fulde prøvelsesret ved afgørelse af de civilretlige virkninger af disse domme. Jf. i samme retning R.M.M. Ramos, Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II, Coimbra Editora, Coimbra, 2007, særlig afsnittet med overskriften »A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português«, s. 335-388, særlig s. 361. Dels skal det anføres, at eksekvaturproceduren har til formål at gøre en dom afsagt i en anden medlemsstat, der har en eksigibel karakter, eksigibel i den anmodede medlemsstat. Dels er denne procedure blevet gradvist forenklet eller ophævet i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, idet princippet er, at en afgørelse truffet i en medlemsstat skal behandles, som om den var truffet i den anmodede medlemsstat. Jf. navnlig dom af 26.4.2012, Health Service Executive (C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, præmis 100-103, 116 og 118).
31 –      Jf. N. Joubert, »Article 1er – Champ d’application«, i S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa og F. Jault-Seseke, Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023, s. 37-56, særlig s. 43, og i samme værk S. Corneloup, »Article 30 – Reconnaissance d’une décision«, s. 399-413, særlig s. 404. Den spanske regering anvendte ligeledes ordet i retsmødet i forbindelse med den procedure, der blev indført med det konkordat, som Spanien har indgået, og som svarer til Concordato lateranense [jf. Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 3, litra b)]. Jf. også M. Guzmán Altuna, »La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento«, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7.5.2001, nr. 1382, s. 1, og artiklen af samme forfatter »Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas«, Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5.10.2005, nr. 2181, s. 5.
32 –      Jf. artikel 1 i M. Guzmán Altuna, op.cit. (s. 1), og artikel 2,
op.cit. (s. 5), der er nævnt fodnote 31 i dette forslag til afgørelse (fri oversættelse).
33 –      Hvad angår Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 4, jf. T. Rauscher, »Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl«, i Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa-VO, EG-UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU-EheGüterVO-E, EU-LP-GüterVO-E, EU-SchutzMVO, Otto Schmidt, Köln, 2015, s. 390-393, særlig punkt 8 (s. 392).
34 –      Jf. U. Spellenberg, »Art. 63«, i J. von Staudingers, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR- Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1 (Europäisches Recht, Brüssel IIa-VO), Sellier, Berlin, 2015, s. 345-348, særlig s. 346 og 347.
35 –      Den italienske regering har i sine skriftlige indlæg anført, at kirkeretterne »henhører under en udenlandsk retsorden«.
36 –      Jf. punkt 28 i dette forslag til afgørelse.
37 –      Jf. punkt 9 og 25 i dette forslag til afgørelse. Jf. også J. Gaudemet, op.cit., s. 216. Denne forfatter har understreget, at »som i forbindelse med anvendelsen i en stat af domme afsagt af retter i en anden medlemsstat«, »under overholdelse af kirkeretten i dens »retsorden«, anerkender Den Italienske Republik kun virkningerne af dens domme, hvis de opfylder kravene i den italienske retsorden«.
38 –      Jf. punkt 3 i dette forslag til afgørelse. Vedrørende den nye ordning, der fremgår af konkordatet indgået mellem Pavestolen og Portugal den 18.5.2004, og som er omhandlet i Bruxelles IIb-forordningens artikel 99, stk. 1, hvormed man gik bort fra den gamle procedure, der havde til formål at gøre kirkeretters afgørelser eksigible uden videre og uden nogen form for kontrol, som blev erstattet af en kontrol, der svarer til proceduren i andre stater (Spanien og Italien), og vedrørende konstateringen af, at denne ændring var blevet nødvendig som følge af Menneskerettighedsdomstolens dom af 20.7.2011, Pellegrini mod Italien (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), jf. R.M.M. Ramos, op.cit., særlig s. 365. Jf. også vedrørende denne nye procedure F. Leborgne, op.cit., punkt 2 (s. 473) og vedrørende Menneskerettighedsdomstolens dom punkt 3 (s. 476).
39 –      Jf. H. Gaudemet-Tallon, »La désunion du couple en droit international privé«, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, bind 226, s. 185-198, særlig præmis 26 og 27 (s. 196).
40 –      Jf. vedrørende de spanske domstoles anvendelse af tilsvarende kriterier M. Guzmán Altuna, »La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento«,  op.cit., s. 1, og »Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas«,  op.cit., s. 1.
41 –      Jf. artikel 8, stk. 2, i Concordato lateranense. Min fremhævelse. Jf. i denne henseende punkt 9 i nærværende forslag til afgørelse. Jf. vedrørende tilblivelseshistorien for disse bestemmelser i konkordatet af 18.2.1984, om ændring af Concordato lateranense af 11.2.1929, indført efter dom afsagt af Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien) nr. 18 af 2.2.1982, H. Gaudemet-Tallon, op.cit., punkt 20 (s. 192), og T. De Gregorio, op.cit. Jf. også F. Leborgne, op.cit., punkt 3 (s. 475 og 476). Vedrørende overholdelse af retten til et forsvar i Spanien, Italien og Malta, jf. Y. Garcia Ruiz, »Articulo 99. Tratados con la Santa Sede«, i G. Palao Moreno, El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n
o 2019/1111, Tirant lo Blanch, Valencia, 2022, s. 777-782, særlig s. 781 og 782.
42 –      Jf. Borrás-rapporten, punkt 120-123, særlig punkt 120, om den omstændighed, at Portugal ville krænke sine internationale forpligtelser, hvis det gik med til en tekst, der tillagde de civile retter kompetence.
43 –      Jf. Borrás-rapporten, punkt 120, afsnit 5, og F. Leborgne, op.cit., punkt 2 (s. 474). Siden indgåelsen af konkordatet mellem Pavestolen og Portugal den 18.5.2004, der er omhandlet i Bruxelles IIb-forordningens artikel 99, svarer procedurerne til hinanden. Jf. fodnote 38 i dette forslag til afgørelse.
44 –      Om henvisningen til andre bestemmelser, der udtrykkeligt er omhandlet i samme artikel 63, jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse. Jf. til sammenligning Bruxelles IIa-forordningens artikel 59, stk. 2, litra d), vedrørende konventionen mellem Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige indeholdende visse international-privatretlige bestemmelser om ægteskab, adoption og værgemål, som blev underskrevet i Stockholm den 6.2.1931 (League of Nations Treaty Series, bind 126, s. 141, nr. 2877 (1931-1932), der er omhandlet i denne artikel 59, stk. 2, litra a).
45 –      Jf. Bruxelles II-forordningens artikel 40 og Bruxelles IIb-forordningens artikel 99.
46 –      I Portugal siden indgåelsen af konkordatet mellem dette land og Pavestolen den 18.5.2004. Tidligere var kompetencen her eksklusiv. Jf. Borrás-rapporten, punkt 120 og 121, og H. Gaudemet-Tallon, »Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: »Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs««, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paris, 2001, nr. 2, s. 381-445, særlig punkt 111 (s. 425).
47 –      Jf. punkt 24 i dette forslag til afgørelse.
48 –      Jf. punkt 24 i dette forslag til afgørelse.
49 –      Undertegnet den 23.5.1969 (United Nations
Treaty Series, bind
1155, s. 331, nr. 18232 (1980)) med ikrafttræden den 27.1.1980, herefter »Wienerkonventionen«. Den internationale traktatret er i det væsentlige blevet kodificeret i denne konvention. I henhold til denne konventions artikel 1 finder den anvendelse på traktater mellem stater. Jf. dom af 25.2.2010, Brita (C-386/08, EU:C:2010:91, præmis 40).
50 –      Min fremhævelse.
51 –      Jf. punkt 25 i dette forslag til afgørelse.
52 –      Jf. i denne retning Wienerkonventionens
artikel 31, stk. 3, litra c).
53 –      Jf. dom af 25.2.2010, Brita (C-386/08, EU:C:2010:91, præmis 43 og 44). Bruxelles IIa-forordningens artikel 63, stk. 4, er en interessant illustration af princippet om traktaters relative virkning. Konkordatet indgået mellem Portugal og Pavestolen har således ikke direkte virkninger i Spanien, Italien og Malta. Jf. i denne henseende H. Gaudemet-Tallon, »Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: »Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs««, op.cit., særlig punkt 112 (s. 426). Denne forfatter har konstateret, at Bruxelles II-forordningen, hvori der i artikel 40, stk. 4, er indsat den samme regel som i den nævnte artikel 63, stk. 4 »omhyggeligt har overholdt de krav, der både henhørte under international folkeret og var af religiøs karakter, ved at opretholde de mekanismer, der blev indført ved konkordatet, samt de bestemmelser, der er vedtaget i intern ret med henblik på anvendelse af [disse]«. Dette princip er endog blevet opretholdt i Bruxelles IIb-forordningens artikel 99, stk. 4, selv om artikel 16 i konkordatet indgået mellem Portugal og Pavestolen den 18.5.2004, som i Spanien, Italien og Malta, fastsætter en identisk procedure for anerkendelse af retsvirkningerne af kirkeretlige domme.
54 –      Jf. dom af 23.1.2014, Manzi og Compagnia Naviera Orchestra (C-537/11, EU:C:2014:19, præmis 47).
55 –      Jf. dom af 23.1.2014, Manzi og Compagnia Naviera Orchestra (C-537/11, EU:C:2014:19, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
56 –      Jf. dom af 6.3.2025, Anikovi (C-395/23, EU:C:2025:142, præmis 42, 44-47 og 49).
57 –      Jf. punkt 34 i dette forslag til afgørelse.
58 –      Jf. ligeledes ottende betragtning til Bruxelles IIa-forordningen, hvori det præciseres, at denne forordning ikke vedrører ægteskabets formueretlige virkninger.
59 –      Rådets forordning af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009, L 7, s. 1), der ifølge artikel 76, tredje afsnit, finder anvendelse fra den 18.6.2011.
60 –      Rådets forordning af 24.6.2016 om indførelse af et forstærket samarbejde på området for kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende formueforholdet mellem ægtefæller (EUT 2016, L 183, s. 1), der i henhold til artikel 69 heri finder anvendelse på retssager, der er anlagt efter den 29.1.2019.
61 –      Jf. A. Borrás, »Introduction générale«, i S. Corneloup, Droit européen du divorce, op.cit., s. 1-25, særlig punkt 9 (s. 11 og 12). Jf. A. Bonomi, »Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale«, i S. Corneloup, E. Gallant, V. Égéa og F. Jault-Seseke, Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), op.cit., s. 82-106, særlig s. 92. Denne kommentar vedrørende Bruxelles IIb-forordningen gælder også for anvendelsesområdet for Bruxelles IIa-forordningen, som den ophæver.
62 –      Jf. H. Gaudemet-Tallon, »La désunion du couple en droit international privé«, op.cit., s. 121, punkt 96 ff. Ifølge denne forfatter »ses der i international privatret en tendens, der går i retning af anvendelse af en lov, der tillader ægteskabets ugyldighed, hvilket på en måde gør det muligt at »retfærdiggøre« den tidligere indgåelse af ægteskabet«. På grundlag af fransk retspraksis redegør hun for de forskellige valgmuligheder i forbindelse med et objektivt tilknytningsmoment, der går mest i retning af opretholdelse af retsvirkningerne af et omstødt ægteskab, når mindst den ene af ægtefællerne i god tro har ment, at ægteskabet var gyldigt. Jf. også A. Bonomi, op.cit., punkt 23 (s. 92).
63 –      Jf. navnlig artiklen »Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici« på følgende websted: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita-del-matrimonio-e-determinazione-dellassegno-di-divorzio/, og V. Siciliano, »Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio«, Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica (online), nr. 5, 2021, samt A. Cesarini, op.cit.
64 –      Jf. navnlig dom afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), in plenum, nr. 9004, af 31.3.2021. Ifølge A. Cesarini, op.cit, indgår denne retsafgørelse i rækken af domme afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), in plenum, nr. 16379, af 17.7.2014, og nr. 18287, af 11.7.2018, med det formål at styrke det ægteskabelige samliv og det gensidige ansvar, der er forbundet hermed.
65 –      Jf. navnlig dom afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), nr. 21331, af 18.9.2013.
66 –      Jf. M. Guzmán Altuna, »Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas«, op.cit., s. 4 og 5. Denne forfatter kommenterer bl.a. dom afsagt af Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 227/2001 af 5.3.2001, hvoraf det fremgår, at »en skilsmisses civilretlige virkninger [ikke] ændres eller forandres […]
af en kirkerets senere omstødelse »med den begrundelse, at« det kirkeretlige område og det civilretlige område [...] fungerer parallelt, uden at noget indgreb kan medføre, at den civilretlige dom afsagt i en ægteskabssag ved en civilret mister sin retsvirkning, når den kirkeretlige dom er blevet erklæret forenelig med statens retsorden« (fri oversættelse).
67 –      Jf. i øvrigt vedrørende retten til underholdsbidrag ved separation under ægteskabet i medfør af § 1361 i Bürgerliches Gesetzbuch (den civile lovbog), selv om omstødelse af ægteskab indgået ved kirkelig vielse i Italien skal ske ved en civil ret, mens kirkens omstødelse af et ægteskab i tysk ret ikke har nogen indflydelse på retten til underholdsbidrag ved separation, J.O. Flindt, »Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren«, Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, München, nr. 5, 2026, s. 266. Denne forfatter finder afgørelse truffet af Oberlandesgericht Stuttgart (den regionale ret i første instans i Stuttgart), 17 WF 14/25 af 30.7.2025, der vedrører de samme parter som hovedsagen, idet denne ret gav tilladelse til kassationsanken, overbevisende.
68 –      Jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse.
69 –      Jf. Bruxelles IIa-forordningens artikel 22 om »[g]runde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab«. Den bestemmer i litra c), at en retsafgørelse om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab kan ikke anerkendes, såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse, der er truffet i en sag mellem de samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.