62020CO0491
DOMSTOLENS KENDELSE (Anden Afdeling)
22. december 2022 (
*1
)
[Tekst berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023]
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement – artikel 267 TEUF – fortolkning af en EU-retlig bestemmelse nødvendig for, at den forelæggende ret kan afsige dom – foreligger ikke – åbenbart afvisningsgrundlag«
I de forenede sager C-491/20 – C-496/20, C-506/20, C-509/20 og C-511/20,
angående anmodninger om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (øverste domstol (afdelingen for arbejds- og socialsikringssager), Polen) ved afgørelser af 15. juli 2020, indgået til Domstolen den 24. september 2020 (C-491/20), den 25. september 2020 (C-492/20), den 28. september 2020 (C-493/20), den 2. oktober 2020 (C-494/20 og C-495/20), den 6. oktober 2020 (C-496/20), den 9. oktober 2020 (C-506/20), den 22. september 2020 (C-509/20) og den 13. oktober 2020 (C-511/20), i sagerne
W.Ż.
mod
A.S.,
Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-491/20),
og
W.Ż.
mod
K.Z.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-492/20),
og
P.J.
mod
A.T.,
R.W.,
Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-493/20),
og
K.M.
mod
T.P.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-494/20),
og
T.M.
mod
T.D.,
M.D.,
P.K.,
J.L.,
M.L.,
O.N.,
G.Z.,
A.S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] Prokurator Generalny (C-495/20),
og
M.F.
mod
T.P.,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-496/20),
og
T.B.
mod
T.D.,
M.D.,
P.K.,
J.L.,
M.L.,
O.N.,
G.Z.,
A.S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-506/20),
og
M.F.
mod
J.M.,
procesdeltager:
Prokurator Generalny,
Rzecznik Praw Obywatelskich (C-509/20),
og
B.S.
mod
T.D.,
M.D.,
P.K.,
J.L.,
M.L.,
O.N.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
procesdeltager:
Prokurator Generalny (C-511/20),
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Prechal (refererende dommer), og dommerne M.L. Arastey Sahún, F. Biltgen, N. Wahl og J. Passer,
generaladvokat: A.M. Collins,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
W.Ż. ved adwokaci S. Gregorczyk-Abram, M. Pietrzak og M. Wawrykiewicz,
–
A.S., som selvmøder,
–
K.Z., som selvmøder,
–
P.J. ved adwokaci S. Gregorczyk-Abram og M. Wawrykiewicz,
–
A.T., som selvmøder,
–
K.M. ved adwokat M. Jabłoński,
–
T.P., som selvmøder,
–
T.M., T.B. og B.S. ved adwokat M. Gajdus,
–
M.F. ved radca prawny W. Popiołek,
–
P.K., som selvmøder,
–
Sąd Najwyższy ved M. Manowska,
–
Prokurator Generalny R. Hernand og M. Pasionek,
–
Rzecznik Praw Obywatelskich ved M. Taborowski og M. Wróblewski,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved K. Herrmann og P.J.O. Van Nuffel, som befuldmægtigede,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2 TEU, artikel 4, stk. 2 og 3, TEU, artikel 6, stk. 3, TEU og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, artikel 267 TEUF og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Disse anmodninger er blevet indgivet i forbindelse med tvister mellem W.Ż. (C-491/20 og C-492/20), P.J. (C-493/20), K.M. (C-494/20), T.M. (C-495/20), M.F. (C-496/20 og C-509/20), T.B. (C-506/20) og B.S. (C-511/20) på den ene side og A.S. (C-491/20), K.Z. (C-492/20), A.T. og R.W. (C-493/20), T.P. (C-494/20 og C-496/20), T.D., M.D., P.K., J.L., M.L. og O.N. (C-495/20, C-506/20 og C-511/20), G.Z. og A.S. (C-495/20 og C-506/20), J.M. (C-509/20) samt Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) (C-491/20 og C-493/20) og Skarb Państwa – Sąd Najwyższy (statskassen – øverste domstol, Polen) (C-492/20, C-494/20, C-495/20, C-506/20 og C-511/20) på den anden side vedrørende påstande om, at det fastslås, at forskellige personer, der udøver embedet som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), ikke står i et tjenesteforhold til denne ret.
Nationale retsforskrifter
Forfatningen
3
Artikel 144, stk. 2 og 3, i Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Republikken Polens forfatning, herefter »forfatningen«) har følgende ordlyd:
»2.   For at være gyldige skal republikkens præsidents officielle retsakter medunderskrives af formanden for ministerrådet, der således står til ansvar over for Sejm [(underhuset i det polske parlament, Polen)].
3.   Stk. 2 finder ikke anvendelse i følgende tilfælde:
[…]
17) udnævnelse af dommere
[…]«
4
I henhold til forfatningens artikel 179 udnævnes dommere af republikkens præsident efter indstilling fra Krajowa Rada Sądownictwa (det nationale råd for retsvæsenet, Polen) (herefter »rådet for retsvæsenet«) for en ubegrænset periode.
Den civile retsplejelov
5
Artikel 189 i Kodeks postępowania cywilnego (den civile retsplejelov) bestemmer:
»En sagsøger kan anlægge sag ved retten med påstand om, at det fastslås, at der består eller ikke består et retsforhold eller en rettighed, forudsat at vedkommende har en berettiget søgsmålsinteresse.«
Lov om den øverste domstol
6
Ustawa o Sądzie Najwyższym (lov om den øverste domstol) af 8. december 2017 (Dz. U. af 2018, pos. 5) trådte i kraft den 3. april 2018. Ved denne lov blev der bl.a. oprettet to nye afdelinger ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), nemlig dels Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen), dels Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych Sądu Nawyższego (afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager).
7
Artikel 27, stk. 1, i lov om den øverste domstol har følgende ordlyd:
»Følgende sager henhører under disciplinærafdelingens kompetence:
1)
disciplinærsager,
a)
som vedrører dommerne ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)]
b)
som undersøges af [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] vedrørende disciplinære procedurer i henhold til følgende love:
[…]
–
lov om de almindelige domstoles organisation […]
[…]
[…]
2)
arbejdsretlige sager og sager angående sociale sikringsordninger, som vedrører dommerne ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)]
[…]«
8
Artikel 73, stk. 1, i lov om den øverste domstol bestemmer:
»De disciplinære retsinstanser i disciplinærsager vedrørende dommere ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] er:
1)
i første instans: [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] i form af to dommere fra disciplinærafdelingen og en domsmand fra [Sąd Najwyższy (øverste domstol)]
2)
i anden instans: [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] i form af tre dommere fra disciplinærafdelingen og to domsmænd fra [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].«
9
Lov om den øverste domstol er flere gange blevet ændret, herunder ved ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om organiseringen af de almindelige domstole, lov om den øverste domstol og visse andre love) af 20. december 2019 (Dz. U. af 2020, pos. 190).
10
Artikel 26, stk. 2, i lov om den øverste domstol, som ændret ved lov af 20. december 2019, bestemmer:
»Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager har kompetence til at påkende anmodninger eller erklæringer vedrørende udelukkelse af en dommer eller udpegning af den domstol, for hvilken en sag skal føres, herunder klager om domstolens eller dommerens manglende uafhængighed. Den domstol, der behandler sagen, sender straks en anmodning til formanden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager om, at sagen behandles i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i særskilte bestemmelser. […]«
11
Artikel 29, stk. 2 og 3, i lov om den øverste domstol, som ændret ved lov af 20. december 2019, fastsætter:
»2.   I forbindelse med Sąd Najwyższys [(øverste domstol)] eller dens organers virke kan der ikke rejses tvivl om retmæssigheden af domstole, statslige forfatningsmæssige organer eller retsbeskyttelsesorganer.
3.   Sąd Najwyższy [(øverste domstol)] eller et andet magtorgan kan hverken fastslå eller bedømme lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller af beføjelsen til at udøve judicielle funktioner, der følger heraf.«
Lov om de almindelige domstoles organisation
12
Artikel 110 ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om de almindelige domstoles organisation) af 27. juli 2001, som ændret (Dz. U. af 2018, position 23), bestemmer:
»1.   I disciplinærsager vedrørende dommere træffes afgørelse af:
1)
i første instans:
a)
disciplinærinstansen ved appeldomstolene i et dommerkollegium på tre dommere
[…]
3.   Disciplinærinstansen for det område, hvorunder den dommer, der er genstand for disciplinærsagen, udøver sit embede, har ikke kompetence til at påkende de sager, der omhandles i stk. 1, nr. 1), litra a). Den kompetente disciplinærinstans for sagen udpeges af præsidenten for [Sąd Najwyższy (øverste domstol)], der leder arbejdet ved disciplinærafdelingen, efter anmodning fra anklageren i disciplinærsager.
[…]«
Lov om rådet for retsvæsenet
13
Domstolsrådet er reguleret ved ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (lov om det nationale råd for retsvæsenet) af 12. maj 2011 (Dz. U. af 2011, nr. 126, pos. 714), som ændret, navnlig ved ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om det nationale råd for retsvæsenet og visse andre love) af 8. december 2017 (Dz. U. af 2018, pos. 3) og ved ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om de almindelige domstoles organisation og visse andre love) af 20. juli 2018 (Dz. U. af 2018, pos. 1443, herefter »lov om rådet for retsvæsenet«).
14
Artikel 37, stk. 1, i lov om rådet for retsvæsenet bestemmer:
»Hvis flere kandidater har ansøgt om en stilling som dommer, undersøger og vurderer [domstolsrådet] i fællesskab alle de indgivne ansøgninger samlet. I denne situation vedtager [rådet for retsvæsenet] en afgørelse, som omfatter dets beslutninger med hensyn til forelæggelse af en indstilling om udnævnelse til dommerembedet med hensyn til alle ansøgerne.«
15
Denne lovs artikel 43, stk. 2, har følgende ordlyd:
»Hvis ikke alle deltagerne i proceduren har anfægtet den i artikel 37, stk. 1, omhandlede afgørelse, bliver denne endelig for så vidt angår den del, der omfatter beslutningen om ikke at forelægge en indstilling om udnævnelse til dommer for så vidt angår de deltagere, der ikke har anlagt sag, jf. dog bestemmelserne i artikel 44, stk. 1b.«
16
Den nævnte lovs artikel 44 fastsatte:
»1.   En deltager i proceduren kan anlægge sag ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] med den begrundelse, at [rådet for retsvæsenets] indstilling er ulovlig, medmindre andet er fastsat ved særlige forskrifter. […]
1a.   I individuelle procedurer vedrørende udnævnelse af en dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] kan der anlægges sag ved [Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen)]. Det er i sådanne sager ikke muligt at anlægge sag ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)]. Et søgsmål ved [Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] kan ikke baseres på et anbringende om en ukorrekt vurdering af kandidaternes opfyldelse af de kriterier, der tages hensyn til, når der træffes afgørelse om fremlæggelse af forslaget om udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].
1b.   Hvis ikke alle deltagerne i sagen har anfægtet den i artikel 37, stk. 1, omhandlede indstilling, bliver indstillingen i individuelle procedurer vedrørende udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] endelig for så vidt angår den del, der omfatter afgørelsen om at forelægge forslaget om udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)], og den del, der omfatter afgørelsen om ikke at forelægge et forslag om udnævnelse af en dommer ved den samme domstol for så vidt angår de deltagere i sagen, som ikke har anlagt sag til prøvelse deraf.
[…]
4.   I individuelle procedurer vedrørende udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] svarer [Naczelny Sąd Administracyjnys (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] annullation af [rådet for retsvæsenets] afgørelse om ikke at forelægge indstillingen om udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (den øverste domstol)] til at give den deltager i proceduren, der har anlagt sag, adgang til at være kandidat til et ledigt embede som dommer ved [Sąd Najwyższy (den øverste domstol)], med hensyn til hvilket embede proceduren ved [rådet for retsvæsenet] på datoen for [Naczelny Sąd Administracyjnys (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] afgørelse ikke er afsluttet, eller – uden en sådan procedure – til det næste ledige embede som dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)], som offentliggøres.«
17
Stk. 1a i artikel 44 i lov om rådet for retsvæsenet blev indsat i denne artikel ved lov af 8. december 2017 om ændring af lov om det nationale råd for retsvæsenet og visse andre love, der trådte i kraft den 17. januar 2018, og stk. 1b og 4 blev indsat ved lov af 20. juli 2018 om ændring af lov om de almindelige domstoles organisation og visse andre love, der trådte i kraft den 27. juli 2018. Inden indførelsen af disse ændringer skulle de søgsmål, som er omhandlet i stk. 1a, i overensstemmelse med stk. 1 i samme artikel 44 anlægges ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].
18
Ved en dom af 25. marts 2019 fastslog Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstol, Polen), at artikel 44, stk. 1a, i lov om rådet for retsvæsenet var uforenelig med forfatningens artikel 184, i det væsentlige med den begrundelse, at den beføjelse, som Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) var blevet tillagt ved nævnte stk. 1a, ikke var begrundet i lyset af hverken de omhandlede sagers karakter, denne domstols organisatoriske karakteristika eller den procedure, som anvendes af denne. Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstol) anførte ligeledes i denne dom, at erklæringen om forfatningsstridighed »nødvendigvis indebærer, at alle verserende retslige procedurer på grundlag af den ophævede bestemmelse må afsluttes«.
19
Herefter er artikel 44 i lov om rådet for retsvæsenet blevet ændret ved ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (lov om ændring af lov om det nationale råd for retsvæsenet og lov om forvaltningsretspleje) af 26. april 2019 (Dz. U. af 2019, pos. 914), der trådte i kraft den 23. maj 2019. Artikel 44, stk. 1, som ændret, er nu affattet som følger:
»En deltager i proceduren kan anlægge sag ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] med henvisning til, at [rådet for retsvæsenets] afgørelse er ulovlig, medmindre andet er fastsat i særlige bestemmelser. Der kan ikke anlægges sag i individuelle procedurer om udnævnelse til dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].«
20
Desuden fastsætter artikel 3 i denne lov af 26. april 2019, at »[s]øgsmål til prøvelse af [rådet for retsvæsenets] afgørelser i individuelle procedurer vedrørende udnævnelse til dommer [ved Sąd Najwyższy (øverste domstol)], der er iværksat, men ikke pådømt før datoen for denne lovs ikrafttræden, indstilles automatisk«.
Tvisterne i hovedsagen
Sag C-509/20
21
Tvisten i hovedsagen i sag C-509/20 har allerede tidligere givet anledning til en præjudiciel forelæggelse, som førte til dom af 22. marts 2022, Prokurator Generalny m.fl. (den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse) (C-508/19, EU:C:2022:201, herefter »Prokurator Generalny-dommen«).
22
M.F., der er dommer ved Sąd Rejonowy w P. (retten i første instans i P., Polen), anlagde sag ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) på grundlag af den civile retsplejelovs artikel 189 med påstand om, at det blev fastslået, at der ikke forelå et tjenesteforhold mellem J.M. og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på grund af uregelmæssigheder, der angiveligt havde påvirket J.M.’s udnævnelse til dommer ved sidstnævnte domstols disciplinærafdeling (herefter »disciplinærafdelingen«). Denne sag blev anlagt af M.F., efter at J.M., der handlede i egenskab af formand for disciplinærafdelingen, afsagde en kendelse på grundlag af artikel 110, stk. 3, i lov om de almindelige domstoles organisation, som ændret, hvorved Sąd Dyscyplinarny przy Sądzie Apelacyjnym w X (disciplinærafdelingen ved appeldomstolen i X, Polen) blev udpeget som den kompetente disciplinærdomstol i en disciplinærsag, der var anlagt mod M.F. for angiveligt at have ladet sine sager trække i langdrag og forsinket udfærdigelsen af begrundelsen for sine afgørelser.
23
Til støtte for dette søgsmål gjorde M.F. gældende, at den manglende virkning af udnævnelsen af J.M. til dommerembedet ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) skyldtes den omstændighed, at republikkens præsidents overgivelse af udnævnelsesakten til den pågældende fandt sted, selv om rådet for retsvæsenets afgørelse, der foreslog J.M. udnævnt til dette embede, var genstand for et søgsmål ved Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager), der var anlagt på grundlag af artikel 44, stk. 1a, i lov om rådet for retsvæsenet af en kandidat, som ikke var blevet foreslået i henhold til nævnte afgørelse. Udvælgelsesproceduren for besættelse af denne stilling blev desuden gennemført efter en bekendtgørelse fra republikkens præsident, som ikke var forsynet med den ifølge forfatningens artikel 144 påkrævede ministerielle medunderskrift.
24
M.F. nedlagde ligeledes påstand om, at alle de personer, der var udnævnt til dommere ved denne disciplinærafdeling, blev erklæret inhabile, og at Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (afdelingen for arbejds- og socialsikringssager) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) (herefter »afdelingen for arbejds- og socialsikringssager«) blev udpeget med henblik på at træffe afgørelse i M.F.’s søgsmål i stedet for disciplinærafdelingen, der normalt har kompetence til at påkende en sådan sag i henhold til artikel 27, stk. 1, nr. 2), i lov om den øverste domstol. Endelig anmodede M.F. om, at der som en foreløbig forholdsregel og under hele hovedsagens varighed blev truffet bestemmelse om udsættelse af den disciplinærsag, der var indledt mod hende.
Sagerne C-494/20 og C-496/20
25
Tvisterne i hovedsagerne i sagerne C-494/20 og C-496/20 har stort set samme opbygning som tvisten i hovedsagen i sag C-509/20.
26
Med deres respektive søgsmål har dels K.M., dommer ved Sąd Okręgowy w K. (den regionale domstol i K., Polen), dels M.F. nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem T.P., J.M.’s efterfølger som formand for disciplinærafdelingen, og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på grund af angivelige uregelmæssigheder i udnævnelsen af den pågældende, som er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23.
27
Endvidere følger disse søgsmål i hovedsagerne ligeledes af T.P.’s afsigelse af kendelser om udnævnelse af de disciplinærinstanser, der skulle påkende disciplinærsager anlagt mod K.M. og M.F. på grund af henholdsvis K.M.’s offentlige udtalelser om en verserende disciplinærsag, hvorved der blev rejst tvivl om uafhængigheden og lovligheden af rådet for retsvæsenets handlinger og disciplinærafdelingens forfatningsmæssige og apolitiske karakter, og for M.F.’s vedkommende de angivelige tilsidesættelser af EU-retlige bestemmelser i hendes afgørelser.
28
Endelig har K.M. og M.F. i forbindelse med de nævnte søgsmål i hovedsagerne anmodet om foreløbige forholdsregler og foranstaltninger med henblik på sagernes tilrettelæggelse i lighed med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 24. K.M. har i øvrigt anmodet om, at det som en foreløbig forholdsregel forbydes sagsøgte i hovedsagen at fortsætte i sit embede som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), og at det pålægges den nævnte domstol at udelukke den pågældende fra al sin virksomhed.
Sag C-493/20
29
Med søgsmålet i hovedsagen har P.J., dommer ved Sąd Rejonowy w O. (retten i første instans i O., Polen), nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem A.T. og R.W. på den ene side og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på den anden side på grund af angivelige uregelmæssigheder i udnævnelsen af dem til dommere ved disciplinærafdelingen, som er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23.
30
Dette søgsmål er anlagt som led i en afgørelse, hvorved et dommerkollegium på tre dommere ved disciplinærafdelingen, hvor A.T. og R.W. var dommere, i forbindelse med en disciplinærsag mod P.J. tiltrådte den midlertidige suspendering af dennes funktioner under behandlingen af den nævnte sag og samtidig nedsatte den pågældendes løn med 40% for varigheden af denne suspendering. Den nævnte afgørelse blev bl.a. afsagt med den begrundelse, at P.J. uden lovhjemmel havde truffet en afgørelse, hvorved sekretariatschefen for Sejm [(parlamentet)] blev opfordret til at fremlægge listerne over de borgere og dommere, der havde støttet kandidater til stillingerne som medlemmer af rådet for retsvæsenet i dets nye sammensætning.
31
I forbindelse med sit søgsmål i hovedsagen har P.J. ligeledes anmodet om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og foreløbige forholdsregler i lighed med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 28, herunder en anmodning om udsættelse af den i den foregående præmis nævnte disciplinærsag.
Sag C-492/20
32
Med søgsmålet i hovedsagen har W.Ż., dommer ved Sąd Okręgowy w K. (den regionale domstol i K.), nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem K.Z. og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på grund af uregelmæssigheder, der er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23, og som angiveligt har påvirket K.Z.’s udnævnelse til dommer ved den nævnte domstols Izba Cywilna (den civilretlige afdeling).
33
I forbindelse med dette søgsmål har W.Ż. gjort gældende, at han i øjeblikket er genstand for en disciplinærsag for i et interview at have sået tvivl om lovligheden af udnævnelsen af K.Z., og at hvis det blev fastslået, at K.Z. ikke står i dette tjenesteforhold, ville det sætte ham i stand til at underbygge det synspunkt, som han således havde udtrykt. Den forelæggende ret har ligeledes henvist til den omstændighed, at K.Z. som fungerende førstepræsident for Sąd Najwyższy (øverste domstol) udstedte et dekret om tilbagekaldelse af et dekret udstedt af hans forgænger og om genudpegning af disciplinærafdelingen til at være ansvarlig for at opbevare og administrere sagsakterne i de disciplinærsager, der var indledt mod dommere.
34
Endelig har W.Ż. anmodet om foreløbige forholdsregler og foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i lighed med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 28, og således navnlig med henblik på at opnå udsættelse af den disciplinærsag, der er indledt mod ham. Han har ligeledes anmodet om bevisoptagelse i henseende til det interview, der er nævnt i den foregående præmis.
Sag C-491/20
35
Med søgsmålet i hovedsagen har samme W.Ż. nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem A.S. og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på grund af uregelmæssigheder, der er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23, og som angiveligt har påvirket A.S.’ udnævnelse til dommer ved den nævnte domstols afdeling for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
36
Det nævnte søgsmål blev anlagt, efter at A.S., der traf afgørelse som enedommer ved den nævnte afdeling, afsagde en kendelse om frifindelse i et søgsmål, i forbindelse med hvilket W.Ż. anfægtede en afgørelse, hvorved han blev forflyttet uden sit samtykke, selv om den civilretlige afdeling på tidspunktet for den nævnte kendelses afsigelse havde fået forelagt en begæring om, at alle de øvrige dommere ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, der normalt har kompetence til at påkende det pågældende søgsmål, blev erklæret inhabile.
37
I forbindelse med det nævnte søgsmål i hovedsagen har W.Ż. ligeledes anmodet om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og foreløbige forholdsregler i lighed med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 28.
Sag C-495/20
38
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] Med søgsmålet i hovedsagen har T.M., dommer ved Sąd Rejonowy w B. (retten i første instans i B., Polen), nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem T.D., M.D., P.K., J.L., M.L., O.N, G.Z. og A.S. på den ene side og Sąd Najwyższy (øverste domstol) på den anden side på grund af uregelmæssigheder, der er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23, og som angiveligt har påvirket de pågældendes udnævnelse til dommer ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
39
Det nævnte søgsmål blev anlagt, efter at den nævnte afdeling havde afslået at erklære sine medlemmer inhabile på begæring fremsat af T.M. i forbindelse med en sag, som denne havde anlagt til prøvelse af rådet for retsvæsenets afgørelser vedrørende, dels »at det blev fastslået, at det var ufornødent at træffe afgørelse om udelukkelsen af et af rådet for retsvæsenets medlemmer fra behandlingen af sagen«, dels »klagen over fordelingen af sager«.
40
I forbindelse med det nævnte søgsmål i hovedsagen har T.M. anmodet om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og foreløbige forholdsregler i lighed med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 28, og navnlig om udsættelse af den sag, der verserer for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, hvori han er part.
Sagerne C-506/20 og C-511/20
41
Med deres respektive søgsmål i hovedsagerne i sagerne C-506/20 og C-511/20 har T.B. og B.S., begge dommere ved Sąd Rejonowy w S. (retten i første instans i S., Polen), nedlagt påstand om, for T.B.’s vedkommende, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem henholdsvis samtlige dommere ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, som nævnt i nærværende kendelses præmis 38, og for B.S.’ vedkommende, at seks af disse dommere ikke har et sådant tjenesteforhold. Til støtte for disse søgsmål har sagsøgerne i hovedsagerne anført, at de er begrundet i uregelmæssigheder, der er analoge med dem, der er nævnt i denne kendelses præmis 23, og som angiveligt har påvirket udnævnelsen af de pågældende til dommere ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
42
Med hensyn til deres søgsmålsinteresse har disse sagsøgere i hovedsagerne påberåbt sig det forhold, at ingen af dem – efter af have indgivet deres ansøgning til stillingen som dommer ved disciplinærafdelingen – blev indstillet af rådet for retsvæsenet til denne udnævnelse, og den omstændighed, at det søgsmål, som de hver især havde anlagt til prøvelse af dette organs beslutning om at indstille andre ansøgere til den nævnte udnævnelse, principielt skal behandles af afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager og derfor potentielt af de dommere, der er sagsøgt i hovedsagen.
43
I forbindelse med deres søgsmål i hovedsagerne har T.B. og B.S. anmodet om foranstaltninger med henblik på sagernes tilrettelæggelse og foreløbige forholdsregler, der i det væsentlige er analoge med dem, der er omhandlet i denne kendelses præmis 28, og navnlig om udsættelse af de sager, som de har anlagt ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
De præjudicielle spørgsmål
44
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne, har de forskellige dommerkollegier ved afdelingen for arbejds- og socialsikringssager, for hvilke de foreliggende søgsmål i hovedsagen verserer, indledningsvis besluttet at udsætte behandlingen af disse, indtil Domstolen har truffet afgørelse vedrørende sag C-508/19, Prokurator Generalny m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse).
45
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] Under hensyntagen til flere omstændigheder, der er indtruffet, efter at disse beslutninger om udsættelse blev truffet, har de nævnte dommerkollegier imidlertid efterfølgende besluttet at indgive de foreliggende præjudicielle forelæggelser. Disse omstændigheder består for det første i, at der foreligger en anmodning af 6. maj 2020 fremsat af formanden for disciplinærafdelingen om overgivelse af hovedparten af de sagsakter, der vedrører hovedsagerne, og i, at statsadvokaten den 7. og 8. juli 2020 nedlagde påstand om hjemvisning af samtlige nævnte sager til denne afdeling. For det andet har de forelæggende dommerkollegier henvist til den nylige indførelse ved lov af 20. december 2019 af en ny artikel 29, stk. 2 og 3, i loven om den øverste domstol, hvorved det forbydes Sąd Najwyższy (øverste domstol) at rejse tvivl om retmæssigheden af retter eller vurdere lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller den deraf følgende beføjelse for den pågældende til at beklæde embedet som dommer. For det tredje har disse dommerkollegier henvist til en skrivelse fra formanden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager af 8. juli 2020, hvori denne har anført, at det i henhold til den nye artikel 26, stk. 2, første punktum, i lov om den øverste domstol, hvilken bestemmelse der ligeledes for nyligt er indført i den nævnte lov ved lov af 20. december 2019, er sidstnævnte afdeling, der har kompetence til at træffe afgørelse om, hvorvidt søgsmålene i hovedsagen henhører under disciplinærafdelingens kompetence eller under afdelingen for arbejds- og socialsikringssager, hvortil hører de forskellige dommerkollegier, for hvilke de nævnte søgsmål i øjeblikket er anlagt.
46
På denne baggrund har Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (øverste domstol (afdelingen for arbejds- og socialsikringssager), Polen) besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål for hver af de foreliggende sager:
»1)
Skal artikel 279 TEUF og artikel 160, stk. 2, i Domstolens procesreglement, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 19, stk. 1, TEU samt første og andet led i punkt 1) i konklusionen i […] kendelse af 8. april 2020 i [sagen Kommissionen mod Republikken Polen (C-791/19 R, EU:C:2020:277)], fortolkes således, at formanden for disciplinærafdelingen [ved Sąd Najwyższy (øverste domstol)] [eller »le Procureur« jf. ordlyden [o.a.: den franske] af spørgsmålet i sag C-492/20] ikke har ret til – før der foreligger en afgørelse i sag C-791/19 R – at anmode om, at sagens akter overgives med henblik på at fastslå, om et tjenesteforhold som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) består, på grund af udsættelsen [af] anvendelsen af bestemmelserne i artikel 3, stk. 5, artikel 27 og artikel 73, stk. 1, i [lov om den øverste domstol]?
2)
Skal artikel 2 TEU og artikel 4, stk. 2, TEU, sammenholdt med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, og princippet om retten til domstolsprøvelse fortolkes således, at
a)
den nationale ret er forpligtet til at afstå fra at anvende forbuddet mod »at anfægte retternes [retmæssighed]« og mod, at »retterne fastsætter eller vurderer lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller den deraf følgende beføjelse for den pågældende til at beklæde embedet som dommer«, som defineret i artikel 29, stk. 2 og 3, i lov om den øverste domstol […], eftersom Den Europæiske Unions respekt for medlemsstaternes forfatningsmæssige identitet ikke giver den nationale lovgiver ret til at indføre løsninger, der undergraver Unionens grundlæggende værdier og principper?
b)
en medlemsstats forfatningsmæssige identitet ikke må føre til at fratage den pågældende person adgangen til en uafhængig domstol oprettet ved lov, hvis udnævnelsesproceduren forud for udleveringen af udnævnelsesdokumentet var behæftet med de mangler, der er beskrevet i de præjudicielle spørgsmål, der blev stillet i sagerne C-487/19 og C-508/19, og den forudgående retlige kontrol af denne procedure blev udelukket med overlæg og på en måde, der tydeligt er i strid med den nationale forfatning?
3)
Skal artikel 2 TEU og artikel 4, stk. 2, TEU, sammenholdt med artikel 19[, stk. 1, andet afsnit,] TEU, og princippet om retten til søgsmålsadgang [og] artikel 267 TEUF fortolkes således, at indholdet af begrebet en medlemsstats forfatningsmæssige identitet med hensyn til retten til domstolsprøvelse kun kan afgøres på en bindende måde for den øverste domstol i en medlemsstat inden for rammerne af en dialog mellem denne ret eller andre nationale retter (f.eks. [Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstolen)]) og Domstolen ved forelæggelse af præjudicielle spørgsmål?
4)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU [sammenholdt med artikel 267 TEUF – denne præcisering forekommer kun i anmodningerne om præjudiciel afgørelse i sagerne
C-494/20, C-506/20, C-509/20 og C-511/20] og det generelle princip om retten til domstolsprøvelse ved en ret oprettet ved lov, fortolkes således, at en anmodning om overgivelse af sagsakter vedrørende en sag[, hvori der er forelagt et præjudicielt spørgsmål for Domstolen – denne præcisering forekommer kun i anmodningerne om præjudiciel afgørelse i sagerne
C-491/20 og C-509/20,] skal afvises af en domstol i sidste instans, hvis denne anmodning fremsættes af en person, der er udnævnt til dommerembedet i henhold til national lov og under omstændigheder, der fører til oprettelse af en ret, der ikke opfylder kravene om dommers uafhængighed og upartiskhed, og ikke er en ret oprettet ved lov, og uden først at have udtømt proceduren, omtalt i den præjudicielle afgørelse i C-508/19 eller i Domstolens dom af 19. november 2019[A.K. m.fl.] (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982) […]?«
47
Dernæst er der i forelæggelsesafgørelserne vedrørende sag C-491/20 – C-495/20, C-506/20 og C-511/20 anført et femte spørgsmål:
»5)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og artikel 4, stk. 3, TEU samt retten til domstolsprøvelse, fortolkes således, at en national ret, der træffer afgørelse om, at et tjenesteforhold for en national dommer ikke består på grund af betydelige mangler ved udnævnelsesproceduren, er forpligtet til at beordre, at en foreløbig forholdsregel iværksættes, og forbyde den pågældende dommer at træffe afgørelser i alle andre sager, der er omfattet af EU-retten, idet en sådan dommers handlinger samt domme afsagt af den pågældende vil blive betragtet som ugyldige og uden virkning, og skal pålægge andre myndigheder at afstå fra at tildele en sådan dommer sager til afgørelse eller udpege den pågældende til dommerkollegier?«
48
Endelig har den forelæggende ret i alle de forenede sager undtagen sag C-509/20 tilkendegivet at handle »i henhold til artikel 267 TEUF, sammenholdt med punkt 27 i Henstillingerne til de nationale domstole om anmodninger om præjudiciel afgørelse [(EUT 2019, C 380, s. 1)]«, idet den har forelagt de følgende sidste fire spørgsmål, som er en identisk gengivelse af de fire spørgsmål, der allerede er forelagt Domstolen i forbindelse med sag C-508/19, Prokurator Generalny m.fl. (den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse):
»6)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, [TEU,] artikel 2 [TEU], artikel 4, stk. 3, [TEU] og artikel 6, stk. 3, TEU, sammenholdt med [chartrets] artikel 47 […] samt artikel 267, stk. 3, TEUF, fortolkes således, at en domstol i sidste instans i en medlemsstat i en sag vedrørende en påstand om, at det fastslås, at et tjenesteforhold ikke består, kan bestemme, at en person, som er blevet meddelt en afgørelse om udnævnelse til et dommerembede, der er vedtaget på grundlag af bestemmelser, som er i strid med princippet om effektiv retsbeskyttelse, eller på en måde, som ikke er i overensstemmelse med dette princip, ikke skal anses for at være dommer, når den pågældende domstol forsætligt er blevet forhindret i at prøve dette spørgsmål forud for meddelelsen af denne afgørelse?
7)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, [TEU,] artikel 2 [TEU] og artikel 4, stk. 3, TEU samt [chartrets] artikel 47 […], sammenholdt med artikel 267 TEUF, fortolkes således, at princippet om effektiv retsbeskyttelse tilsidesættes, når en afgørelse om udnævnelse til et dommerembede meddeles, efter at en national ret har forelagt et spørgsmål til præjudiciel afgørelse vedrørende EU-rettens fortolkning, hvis besvarelse er afgørende for, om de nationale bestemmelser, som har gjort det muligt at vedtage denne afgørelse, kan anses for forenelige med EU-retten?
8)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, [TEU,] artikel 2 [TEU], artikel 4, stk. 3, [TEU] og artikel 6, stk. 3, TEU samt [chartrets] artikel 47 […] fortolkes således, at princippet om effektiv retsbeskyttelse tilsidesættes derved, at retten til domstolsprøvelse ikke er sikret, når afgørelsen om udnævnelse til et dommerembede ved en domstol i en medlemsstat er blevet meddelt på grundlag af en udnævnelsesprocedure, som er blevet gennemført under tilsidesættelse af denne medlemsstats retsforskrifter?
9)
Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, [TEU,] artikel 2 [TEU] og artikel 4, stk. 3, TEU samt [chartrets] artikel 47 […], sammenholdt med artikel 267, stk. 3, TEUF, fortolkes således, at princippet om effektiv retsbeskyttelse tilsidesættes derved, at den nationale lovgiver har oprettet en organisatorisk enhed inden for medlemsstatens domstol i sidste instans, som ikke er en ret i EU-rettens forstand?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
Anmodningerne om anvendelse af den fremskyndede procedure
49
Den forelæggende ret har anmodet om, at det første og det femte præjudicielle spørgsmål undergives den fremskyndede procedure i henhold til artikel 105 i Domstolens procesreglement. Til støtte for denne anmodning har den gjort gældende, at anvendelsen af den fremskyndede procedure med hensyn til det første spørgsmål er begrundet i behovet for at afklare tvivlen om rækkevidden af kendelse af 8. april 2020, Kommissionen mod Polen (C-791/19 R, EU:C:2020:277), og med hensyn til det femte spørgsmål i behovet for at sikre, at det nationale retssystem fungerer i overensstemmelse med kravene i EU-retten.
50
Procesreglementets artikel 105, stk. 1, fastsætter, at Domstolens præsident efter anmodning fra den forelæggende ret eller i undtagelsestilfælde af egen drift, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, kan beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt.
51
Det bemærkes i denne henseende, at en sådan fremskyndet procedure udgør et processuelt instrument til behandling af en ekstraordinær nødsituation (dom af 21.12.2021, Randstad Italia, C-497/20, EU:C:2021:1037, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
52
I det foreliggende tilfælde har Domstolens præsident ved kendelse af 12. og 30. oktober 2020 samt af 13. november 2020, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, besluttet ikke at imødekomme de i denne kendelses præmis 49 nævnte anmodninger.
53
I denne forbindelse skal det indledningsvis påpeges, at i sag C-508/19, Prokurator Generalny m.fl. (den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse), der vedrører samme tvist i hovedsagen som sag C-509/20, og hvori der var forelagt Domstolen præjudicielle spørgsmål, der var identiske med det sjette til niende spørgsmål i de foreliggende forenede sager, har Domstolens præsident ved kendelse af 20. august 2019 allerede afvist en tidligere anmodning om en fremskyndet procedure fremsat af den forelæggende ret. Følgelig finder begrundelsen for dette afslag, jf. Prokurator Generalny-dommens præmis 39-43, ligeledes anvendelse for så vidt angår de anmodninger om en fremskyndet procedure, der er fremsat i de foreliggende forenede sager.
54
Endvidere og selv under forudsætning af, at en fremskyndet procedure kan indledes i henseende til alene visse af de præjudicielle spørgsmål, som er forelagt Domstolen, således som den forelæggende ret har anmodet om i det foreliggende tilfælde, må det konstateres, at det ikke fremgår, hvorfor besvarelsen af det første spørgsmål skulle være særlig uopsætteligt, idet den forelæggende ret i øvrigt på ingen måde har begrundet sin anmodning i den retning.
55
For så vidt angår det femte spørgsmål skal det for det første påpeges, at det forhold, at en anmodning om en præjudiciel afgørelse fremsættes i forbindelse med en national retssag, der gør det muligt at træffe foreløbige forholdsregler, ikke i sig selv kan tjene til at fastslå, at sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt (Prokurator Generalny-dommen, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis). For det andet bemærkes det, at begæringerne om foreløbige forholdsregler, som dette femte spørgsmål vedrører, allerede længe havde verseret for den forelæggende ret, navnlig for den nævnte rets dommerkollegier, som i første omgang udsatte behandlingen af hovedsagerne, indtil der var afsagt dom i sag C-508/19, Prokurator Generalny m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdeling – udnævnelse), hvilket næppe bidrager til at underbygge, at der foreligger en ekstraordinær nødsituation, der kan begrunde en fremskyndet procedure med henblik på besvarelsen af det nævnte spørgsmål.
Sagernes forening
56
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 16. november 2020 blev sagerne C-491/20 – C-496/20, C-506/20, C-509/20 og C-511/20 forenet med henblik på den skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og den forestående afgørelse.
Delvis tilbagekaldelse af de præjudicielle spørgsmål
57
Efter at Domstolen i Prokurator Generalny-dommen havde afvist den anmodning om præjudiciel afgørelse, som var indgivet til den i sag C-508/19, blev den forelæggende ret spurgt om, hvorvidt den agtede at fastholde de foreliggende præjudicielle forelæggelser.
58
Den forelæggende ret svarede Domstolen den 27. april 2022, at den havde besluttet at tilbagekalde det første, det ottende og det niende præjudicielle spørgsmål og at fastholde de seks øvrige spørgsmål. Den forelæggende ret afsagde sine kendelser med begrundelsen for denne beslutning den 23. maj 2022 og fremsendte dem til Domstolen samme dag.
59
Det fremgår af den nævnte begrundelse, at den forelæggende ret har lagt til grund, at behovet for svar på det andet til det fjerde spørgsmål bestod, og det endda, hvis Domstolen skulle besvare det sjette og det syvende spørgsmål benægtende eller afvise dem, således som den gjorde i Prokurator Generalny-dommen. Det fjerde spørgsmål vedrører nemlig processuelle vanskeligheder, som den forelæggende ret skal tage stilling til i forbindelse med en eventuel overgivelse af hovedsagerne til disciplinærafdelingen eller afdeling for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager. Det andet og det tredje spørgsmål er tæt knyttet til det fjerde spørgsmål, og svarene på det andet og det tredje spørgsmål er så meget desto mere nødvendige, fordi Trybunał Konstytucyjny (forfatningsdomstolen) for nylig har fastlagt en ny retspraksis, der begrænser anvendelsesområdet for princippet om EU-rettens forrang.
60
Med hensyn til det femte spørgsmål har den forelæggende ret anført, at dette kun kan anses for at være uden genstand, såfremt det sjette og det syvende spørgsmål besvares benægtende eller afvises af Domstolen.
61
Endelig har den forelæggende ret fremhævet, at det sjette og det syvende spørgsmål har til formål at afklare, hvorvidt EU-retten kræver, at der i national ret findes et specifikt retsmiddel til beskyttelse af de rettigheder, som borgerne har i henhold til denne ret, såsom den ret, der er aktuel i forbindelse med hovedsagerne.
62
For det første og i modsætning til det, som Domstolen fastslog i Prokurator Generalny-dommen, har den sag, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold for den sagsøgte dommer i hovedsagen i sag C-508/19, imidlertid ikke en underordnet karakter i forhold til den disciplinærsag, der i øvrigt er indledt mod den sagsøgende dommer i hovedsagen i denne sag, idet disse to sager nemlig er selvstændige, og idet sagsøgerens søgsmålsinteresse i en sag, hvor der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold, i øvrigt først vurderes, når det således iværksatte retsmiddel har kunnet antages til realitetsbehandling. Endvidere findes der i flere af de foreliggende hovedsager ingen verserende parallel sag, der er analog med den, der således er identificeret i Prokurator Generalny-dommen.
63
For det andet er det anført, at en hensyntagen til samtlige retsmidler i det nationale system, der er til borgernes rådighed, som nævnt i denne dom, burde føre til, at det omhandlede søgsmål med påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold, accepteres, idet det nemlig udgør det eneste retsmiddel, der gør det muligt at sikre overholdelsen af de garantier, der udspringer af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47 i betragtning af fraværet af retsmidler i national ret, der muliggør direkte anfægtelse af en dommers mandat, når denne først ulovligt er udnævnt af republikkens præsident.
64
Den forelæggende ret har endvidere henvist til den omstændighed, at de dommere, der overholder den lære, der kan uddrages af Domstolens praksis vedrørende retsstaten, fremover udsætter sig selv for såvel disciplinære som strafferetlige repressalier, og har anført forskellige konkrete eksempler, der vidner herom. Den forelæggende ret har i øvrigt anført, at den nye førstepræsident for Sąd Najwyższy (øverste domstol) har beholdt de nationale sagsakter i sagerne C-487/19 og C-508/19, som Domstolen sendte tilbage til de forelæggende retter i disse sager, i stedet for at overgive dem til de nævnte retter, og at disse retters sammensætning i mellemtiden er blevet omlagt, hvorfor der fremover er et flertal af dommere, der er udnævnt i forbindelse med procedurer, der er behæftet med mangler, som er analoge med dem, der er omhandlet i den nævnte sag C-487/19.
65
Endelig og for så vidt angår de omstændigheder, der er specifikke for sagerne C-494/20, C-496/20, C-508/19 og C-509/20, er det den forelæggende rets opfattelse, at det ligeledes bør tages i betragtning, at det er disciplinærafdelingen, der i sidste ende skal efterprøve lovligheden af den udpegning, som formanden for den nævnte afdeling foretager af de disciplinærinstanser, der har kompetence til at påkende de disciplinærsager, der føres parallelt mod sagsøgerne i hovedsagen.
Formaliteten
66
I henhold til procesreglementets artikel 53, stk. 2, kan Domstolen, når det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at behandle en sag, eller at en anmodning må afvises, til enhver tid efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
67
Denne bestemmelse bør finde anvendelse i den foreliggende sag. Henset til den lære, der kan uddrages af Prokurator Generalny-dommen, er der nemlig ikke længere nogen tvivl om, at de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse skal afvises (jf. analogt kendelse af 6.10.2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C-623/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:800, præmis 23).
Om det sjette og det syvende spørgsmål
68
Med hensyn til det sjette og det syvende præjudicielle spørgsmål skal det indledningsvis fremhæves, dels at deres ordlyd er identisk med ordlyden af de to første spørgsmål i den anmodning om præjudiciel afgørelse, som Domstolen afviste i Prokurator Generalny-dommen, dels at den nævnte præjudicielle anmodning var indgivet til Domstolen i forbindelse med den samme hovedsag som den, der efterfølgende gav anledning til den præjudicielle forelæggelse i en af de foreliggende forenede sager, nemlig sag C-509/20.
69
I denne forbindelse skal det bemærkes, at Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 60 mindede om sin faste praksis, hvorefter proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister, og at begrundelsen for den præjudicielle forelæggelsesprocedure ikke er, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der foreligger et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist. Domstolen mindede ligeledes i denne doms præmis 62 om sin faste praksis, hvorefter det af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 267 TEUF følger, at den præjudicielle procedure navnlig forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den præjudicielle afgørelse.
70
Hvad angår det civile søgsmål, der verserer i hovedsagen i sag C-508/19 med påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et tjenesteforhold for en dommer, bemærkes, at Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 67 – efter at den i denne doms præmis 66 havde påpeget, at for så vidt som et sådant søgsmål er tilladt i henhold til national ret, og en forelæggende ret har fastslået, at det søgsmål, som den har fået forelagt på grundlag af denne ret, kan antages til realitetsbehandling, tilkommer det ikke Domstolen at anfægte denne vurdering – imidlertid fastslog, at dette netop ikke var tilfældet i den foreliggende sag.
71
Den forelæggende ret i sag C-508/19, som fik forelagt et sådant søgsmål, anførte nemlig, at den i henhold til gældende national ret ikke havde kompetence til at tage stilling til lovligheden af den retsakt, hvorved en person udnævnes til dommer, og at det heller ikke på grundlag af denne nationale ret kunne afgøres, om et sådant søgsmål kunne antages til realitetsbehandling. I de foreliggende forenede sager har den forelæggende ret, der har fået forelagt analoge sager, heller ikke en sådan kompetence.
72
Idet Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 68 og 69 ligeledes mindede om sin faste praksis, hvorefter det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som er indført ved artikel 267 TEUF, principielt forudsætter, at den forelæggende ret har kompetence til at træffe afgørelse i tvisten i hovedsagen, for at denne ikke kan anses for at være rent hypotetisk, og at det kun kan forholde sig anderledes under visse ekstraordinære omstændigheder, gjorde Domstolen i denne doms præmis 70 ff. rede for grundene til, at en sådan undtagelse ikke kunne finde anvendelse i det foreliggende tilfælde.
73
I denne henseende påpegede Domstolen for det første, og som det fremgår af Prokurator Generalny-dommens præmis 70, sammenholdt med denne doms præmis 63-65, at det af forelæggelsesafgørelsen i den sag, der gav anledning til denne dom, fremgik, at selv om søgsmålet formelt set vedrørte en konstatering af, at der ikke forelå et tjenesteforhold mellem den sagsøgte i hovedsagen og Sąd Najwyższy (øverste domstol), som sagsøgeren i hovedsagen i øvrigt intet havde at gøre med, havde det søgsmål, som denne havde anlagt, i sidste ende til formål at rejse tvivl om gyldigheden af udnævnelsen af den sagsøgte til hans stilling som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol). Domstolen bemærkede ligeledes, at den nævnte sagsøger dermed i virkeligheden søgte at få løst et retsspørgsmål, der opstod i forbindelse med den disciplinærsag, der da var indledt mod vedkommende ved en anden national retsinstans, og som vedrørte virkningen af den retsakt, hvorved vedkommende var blevet udnævnt, dvs. en retslig procedure, der adskiller sig fra den, der er indledt i hovedsagen, og som samme sagsøger i øvrigt har anmodet den forelæggende ret om at udsætte som en foreløbig forholdsregel.
74
Der må drages lignende konklusioner i samtlige tvister i hovedsagerne, der har givet anledning til de foreliggende præjudicielle forelæggelser.
75
For det første gælder dette nemlig for sag C-509/20, der som nævnt ovenfor vedrører den samme tvist i hovedsagen som den, der var genstand for Prokurator Generalny-dommen. Det gælder ligeledes for tvisterne i hovedsagerne i sagerne C-494/20 og C-496/20, der, jf. denne kendelses præmis 25-28, har en opbygning, som på alle punkter er analog med den, der kendetegner tvisten i hovedsagerne i sagerne C-508/19 og C-509/20.
76
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] Dette er endvidere ligeledes tilfældet for så vidt angår de øvrige tvister i hovedsagerne i de foreliggende forenede sager. Som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne og beskrivelserne i denne kendelses præmis 29-43, forholder det sig nemlig således, at de søgsmål, der er anlagt af de forskellige sagsøgere i hovedsagerne i sagerne C-491/20 – C-493/20, C-495/20, C-506/20 og C-511/20, selv om disse søgsmål formelt vedrører en konstatering af, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem de sagsøgte i hovedsagerne i hver af disse tvister og Sąd Najwyższy (øverste domstol), i sidste ende har til formål at rejse tvivl om gyldigheden af udnævnelsen af de nævnte sagsøgte til deres stilling som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) og således at få løst retsspørgsmål i forbindelse med andre sager, som sagsøgerne i hovedsagerne er part i ved andre retsinstanser. Det skal endvidere bemærkes, at stort set alle sagsøgerne i hovedsagerne ligeledes har anmodet den forelæggende ret i de foreliggende sager om som en foreløbig forholdsregel at udsætte disse øvrige, separate retslige procedurer, som de således er part i.
77
Analogt med det af Domstolen anførte i Prokurator Generalny-dommens præmis 71 for så vidt angår de identiske spørgsmål, der blev forelagt Domstolen i sag C-508/19, vedrører det sjette og det syvende spørgsmål, der er forelagt Domstolen i sagerne C-491/20, C-492/20 – C-496/20, C-506/20 og C-511/20, således egentlig andre tvister end de i hovedsagerne omhandlede, og hvortil disse sidstnævnte i realiteten kun er bisager, for så vidt som disse spørgsmål nærmere bestemt har til formål at afklare, om visse uregelmæssigheder, der angiveligt har påvirket udnævnelsen af de dommere, der er sagsøgt i hovedsagerne, bevirker, at de ikke var eller ikke vil være beføjede til at træffe afgørelser i forbindelse med disse andre tvister. Analogt har de nævnte spørgsmål i den specifikke sammenhæng, der kendetegner sag C-492/20, til formål at afklare, om et udsagn, hvorved der klages over sådanne uregelmæssigheder, kan kvalificeres som en disciplinærforseelse i forbindelse med den disciplinærsag, som sagsøgeren i hovedsagen i den nævnte sag i øvrigt er part i.
78
Under disse omstændigheder, og som Domstolen ligeledes fremhævede i den nævnte præmis 71 i Prokurator Generalny-dommen, er den nødsaget til, for fuldt ud at vurdere rækkevidden af de samme præjudicielle spørgsmål og give passende svar herpå, at tage hensyn til de relevante elementer, der kendetegner disse andre retslige procedurer, frem for at holde sig til udformningen af de foreliggende tvister i hovedsagerne, således som det imidlertid kræves i henhold til artikel 267 TEUF.
79
For det andet anførte Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 72, at eftersom sagsøgeren i hovedsagen ikke har ret til at anlægge et direkte søgsmål til prøvelse af udnævnelsen af den sagsøgte i hovedsagen, der gav anledning til den nævnte dom, til formand for disciplinærafdelingen eller til prøvelse af sidstnævntes retsakt, hvorved den disciplinærdomstol, der skal behandle den disciplinærsag, der er indledt mod sagsøgeren i denne hovedsag, udpeges, kunne sidstnævnte for den nævnte ret have fremført den indsigelse, at nævnte retsakt tilsidesætter vedkommendes ret til, at den samme tvist påkendes af en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov.
80
I Prokurator Generalny-dommens præmis 73 fremhævede Domstolen i øvrigt i denne henseende, at den allerede havde fastslået, at de nationale bestemmelser, der således giver formanden for disciplinærafdelingen skønsbeføjelser til at udpege den disciplinærdomstol, der er stedligt kompetent til at pådømme disciplinærsager mod dommere ved de almindelige domstole, tilsidesatte artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere), C-791/19, EU:C:2021:596, præmis 176). Den bemærkede ligeledes i Prokurator Generalny-dommens præmis 74, at henset til den direkte virkning af den nævnte bestemmelse, for så vidt som den kræver, at de domstole, der skal fortolke og anvende EU-retten, er uafhængige og upartiske og forinden oprettet ved lov, pålagde princippet om EU-rettens forrang en således udpeget disciplinærdomstol at undlade anvendelse af sådanne nationale bestemmelser og dermed at erklære sig inkompetent til at påkende den tvist, der således er indbragt for den.
81
Med hensyn til den omstændighed, som den forelæggende ret har henvist til, og som er nævnt i denne kendelses præmis 65, hvorefter det er disciplinærafdelingen, der i sidste ende skal efterprøve lovligheden af den udpegning, som formanden for den nævnte afdeling foretager af de disciplinærinstanser, der har kompetence til at påkende de omhandlede disciplinærsager, skal det bemærkes, at Domstolen efter indgivelsen af de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse navnlig har fastslået, at Republikken Polen havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ved ikke at sikre uafhængigheden og upartiskheden for den disciplinærafdeling, der skal dømme i appelinstansen i disciplinærsager vedrørende dommere ved de almindelige domstole (dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere), C-791/19, EU:C:2021:596, præmis 113).
82
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] Af de i denne kendelses præmis 75 nævnte grunde gælder betragtningerne i denne kendelses præmis 79-81 fuldt ud for de foreliggende sager C-494/20, C-496/20 og C-509/20.
83
Endvidere kan der mutatis mutandis opstilles analoge betragtninger for så vidt angår de øvrige tvister i hovedsagerne i de foreliggende forenede sager.
84
Det fremgår således for det første, at sagsøgeren i hovedsagen i sag C‑492/20 var i stand til at fremføre sin argumentation vedrørende de angivelige mangler, henset til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, der havde påvirket udnævnelsen af den sagsøgte dommer i hovedsagen, direkte for den disciplinærdomstol, der havde fået forelagt disciplinærsagen mod ham, med henblik på at anfægte den angiveligt ulovlige karakter af de udsagn, jf. denne kendelses præmis 33, som han havde fremsat om de omstændigheder, hvorunder den nævnte udnævnelse skete.
85
Dernæst skal det bemærkes med hensyn til sag C-493/20, at også sagsøgeren i hovedsagen i den nævnte sag skal have mulighed for at påberåbe sig den eventuelle manglende virkning af den foreløbige afgørelse, som disciplinærafdelingen traf imod ham, ved at henvise til denne afgørelses uforenelighed med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, og det navnlig såvel i forbindelse med den stadig verserende disciplinærsag mod ham som i henseende til alle andre nationale myndigheder, der måtte skulle reagere på den nævnte afgørelse.
86
For så vidt angår sag C-491/20 skal det særligt bemærkes, at i forbindelse med det søgsmål, som W.Ż. havde anlagt med henblik på at anfægte forflyttelsen af ham, og som gav anledning til den kendelse, som dommer A.S. afsagde, jf. denne kendelses præmis 36, forelagde den civilretlige afdeling, som havde fået forelagt en inhabilitetsbegæring i forbindelse med de nævnte søgsmål, Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse, som i mellemtiden har affødt dom af 6. oktober 2021, W.Ż. (Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ved den øverste domstol – udnævnelse) (C-487/19, EU:C:2021:798).
87
I den nævnte dom, og således som det fremgår af dennes konklusion, fastslog Domstolen imidlertid, at artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og princippet om EU-rettens forrang skal fortolkes således, at en national ret, for hvilken der er rejst en inhabilitetsindsigelse i tilknytning til et søgsmål, hvorved en dommer ved en retsinstans, der kan fortolke og anvende EU-retten, anfægter en afgørelse, hvorved den pågældende er blevet forflyttet uden sit samtykke, skal anse en kendelse, hvorved en instans, der træffer afgørelse i sidste instans, beklædt med en enedommer, har afvist dette søgsmål, for at være ugyldig, når dette er absolut nødvendigt, henset til den omhandlede processuelle situation, for at sikre EU-rettens forrang, såfremt det fremgår af samtlige de betingelser og omstændigheder, hvorunder processen for udnævnelse af denne enedommer er blevet afviklet, at udnævnelsen skete i åbenlys modstrid med de grundlæggende regler, der udgør en integrerende del af det pågældende retssystems indretning og funktion, og integriteten af resultatet af denne proces bringes i fare, idet der skabes rimelig tvivl i offentligheden om, hvorvidt den omhandlede dommer er uafhængig og upartisk, således at den nævnte kendelse ikke kan anses for at være afsagt af en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.
88
Hvad endelig angår sagerne C-495/20, C-506/20 og C-511/20 og det mål, der forfølges af sagsøgerne i hovedsagerne, nemlig i det væsentlige at få fastslået, at dommerne i afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ikke kan træffe afgørelse i de søgsmål, som de i øvrigt har anlagt ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), og som er omhandlet i denne kendelses præmis 38-43, er det, også i dette tilfælde, i forbindelse med behandlingen af de nævnte søgsmål og for den ret, der har fået dem forelagt, at de skal kunne fremføre alle argumenter vedrørende en eventuel tilsidesættelse af de pågældende EU-retlige bestemmelser.
89
Det skal desuden ligeledes særligt bemærkes, at i henseende til den direkte virkning af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, som allerede nævnt i denne kendelses præmis 80, og til de deraf følgende konsekvenser, der knytter sig til princippet om EU-rettens forrang, for alle myndigheder i hver medlemsstat kan det ikke udledes, hvordan de afgørelser, der træffes i de foreliggende hovedsager med henblik på at fastslå, at der ikke foreligger et tjenesteforhold for de sagsøgte i hovedsagerne, skulle kunne vise sig at medføre et andet resultat for sagsøgerne i de samme hovedsager end det, der i givet fald kan følge direkte af den nævnte artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU i samtlige parallelle nationale sager, der er nævnt i denne kendelses præmis 82-88.
90
For det tredje anførte Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 75, at det af forklaringerne i forelæggelsesafgørelsen i den sag, der gav anledning til denne dom – hvilke forklaringer den forelæggende ret i de foreliggende forenede sager har erklæret sig fuldstændig enig i – og af selve ordlyden af det første præjudicielle spørgsmål, der var forelagt i sag C-508/19 og gentaget som det sjette spørgsmål i de foreliggende forenede sager, fremgik, at de tvivlsspørgsmål, som den forelæggende ret har rejst, bl.a. er knyttet til den omstændighed, at den polske lovgiver bevidst har omlagt den nationale retlige ordning for fremover at forhindre, at proceduren for udnævnelse af dommere ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) kan gøres til genstand for en effektiv domstolsprøvelse.
91
I denne forbindelse bemærkede Domstolen, som det fremgår af Prokurator Generalny-dommen præmis 77-81, med hensyn til de lovændringer, som den forelæggende ret har kritiseret, og som successivt har påvirket artikel 44 i lov om rådet for retsvæsenet, nærmere bestemt, at disse lovændringer i mellemtiden havde givet anledning til dom af 2. marts 2021, A.B. m.fl. (Udnævnelse af dommere til den øverste domstol – søgsmål) (C-824/18, EU:C:2021:153). Domstolen mindede i denne henseende navnlig om indholdet af den nævnte doms konklusion, hvori det blev præciseret, på hvilke betingelser den forelæggende ret, der havde rettet henvendelse til Domstolen i den nævnte sag, skulle kende de nævnte lovændringer i strid med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og/eller artikel 267 TEUF og følgelig undlade at anvende dem, jf. princippet om forrang.
92
I denne forbindelse fremhævede Domstolen i Prokurator Generalny-dommens præmis 80, at den i præmis 129 og 156 i dom af 2. marts 2021, A.B. m.fl. (Udnævnelse af dommere til den øverste domstol – søgsmål) (C-824/18, EU:C:2021:153), havde fastslået, at sådanne tilsidesættelser af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU kan opstå under omstændigheder, hvorunder navnlig de hidtidigt eksisterende muligheder for domstolsprøvelse for så vidt angår en sådan udnævnelsesprocedure pludselig afskaffes, eller hvor effektiviteten af sådanne søgsmål ophæves, synes at kunne skabe tvivl af systemisk karakter i offentligheden om, hvorvidt de dommere, der udnævnes efter denne procedure, er uafhængige og upartiske.
93
Domstolen mindede i øvrigt ligeledes i Prokurator Generalny-dommens præmis 81 om, at den i præmis 129 og 156 i dom af 2. marts 2021, A.B. m.fl. (Udnævnelse af dommere til den øverste domstol – søgsmål) (C-824/18, EU:C:2021:153), udtrykkeligt havde anført, at den eventuelle manglende mulighed for domstolsprøvelse i forbindelse med en sådan udnævnelsesproces i visse tilfælde kan vise sig ikke som sådan at være problematisk med hensyn til de krav, der følger af EU-retten, herunder navnlig af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.
94
I denne præmis 81 konstaterede Domstolen dernæst i sidstnævnte henseende, at et søgsmål som det i hovedsagen i Prokurator Generalny-sagen omhandlede i det væsentlige havde til formål at opnå en form for ugyldiggørelse erga omnes af udnævnelsen af sagsøgte i hovedsagen til embedet som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), selv om national ret ikke tillader og aldrig har tilladt samtlige retsundergivne at anfægte udnævnelsen af dommere ved et direkte søgsmål om annullation eller ugyldiggørelse af en sådan udnævnelse.
95
De samme påmindelser og konstateringer gælder ligeledes for samtlige foreliggende hovedsager.
96
Henset til samtlige oplysninger, der således er fremhævet i Prokurator Generalny-dommen og netop er blevet nævnt, og til den omstændighed, at den opgave, som er tillagt Domstolen ved artikel 267 TEUF, består i at forsyne enhver ret i Unionen med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for den pågældende ret til løsning af de reelle tvister, som rejses for den, idet der i denne sammenhæng bl.a. skal tages hensyn til det samlede system af retsmidler, som borgerne råder over, fastslog Domstolen til sidst i denne doms præmis 82, at de spørgsmål, der var forelagt Domstolen i den pågældende præjudicielle sag, gik ud over rammerne for den judicielle opgave, der påhviler Domstolen i henhold til nævnte artikel 267 TEUF.
97
De oplysninger, som den forelæggende ret har henvist til, og som er nævnt i denne kendelses præmis 64, kan ikke påvirke nogen af de ovenstående redegørelser og den konklusion, der er gentaget i den foregående præmis i denne kendelse.
98
Det følger af alt det ovenstående, at det er åbenbart, at det sjette og det syvende præjudicielle spørgsmål skal afvises.
Om det femte spørgsmål
99
I lyset af det ovenfor anførte er det ligeledes åbenbart, at det femte præjudicielle spørgsmål skal afvises, idet den forelæggende ret i øvrigt selv har påpeget, som det fremgår af denne kendelses præmis 60, at dette spørgsmål ville blive uden genstand, hvis det sjette og det syvende spørgsmål blev afvist.
100
Det femte spørgsmål vedrører nemlig den mulighed, der ikke selv er hjemlet i national ret, at der træffes foreløbige forholdsregler for at forbyde de sagsøgte i visse af hovedsagerne at fortsætte med at udøve deres embede som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) og at pålægge den nævnte domstol at udelukke de pågældende fra al retslig virksomhed, indtil der foreligger afgørelser om realiteten, hvorved den forelæggende ret i de nævnte sager som følge af Domstolens afventede besvarelse af det sjette og det syvende spørgsmål eventuelt er berettiget til i medfør af EU-retten at fastslå, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem de nævnte dommere og Sąd Najwyższy (øverste domstol). Under disse omstændigheder må det fastslås, at eftersom det sjette og det syvende spørgsmål er blevet afvist, og der følgelig ikke er taget stilling til realiteten, er en besvarelse af det femte spørgsmål ikke nødvendig for at kunne afgøre tvisterne i hovedsagen.
Om det fjerde spørgsmål
101
Det er åbenbart, at det fjerde spørgsmål ligeledes skal afvises.
102
I denne henseende bemærkes det, at selve ordlyden af dette fjerde spørgsmål som gengivet i denne kendelses præmis 46 gør forståelsen af det yderst vanskelig, og begrundelsen for forelæggelsesafgørelsen gør det heller ikke muligt at udlede den nøjagtige rækkevidde, idet visse komplekse antagelser, der er indeholdt heri, og som bl.a. vedrører de nærhedsforbindelser, der skulle foreligge mellem det andet og det fjerde spørgsmål, komplicerer denne forståelse yderligere. Følgelig er det vanskeligt at afgrænse det nøjagtige og konkrete problem med fortolkningen af de EU-retlige bestemmelser, som kunne opstå i tvisten i hovedsagen i forbindelse med dette fjerde spørgsmål.
103
Navnlig fremgår det ikke, hvordan de betingelser, hvorunder de to formænd for disciplinærafdelingen og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager blev udnævnt til embedet som dommer ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), skulle kunne krænke den ret, som sagsøgerne i hovedsagen har til at få deres sag behandlet af en uafhængig domstol, alene fordi de to førstnævnte har fremsat anmodninger om overgivelse af de omhandlede sagsakter. Det er nemlig alene betingelserne for udnævnelse af de dommere, der eventuelt skal træffe afgørelse i en af de to således omhandlede afdelinger, som i givet fald forekommer at kunne medføre en sådan krænkelse.
104
Det fremgår heller ikke, hvordan de således fremsatte anmodninger om overgivelse af hovedsagerne skulle kunne kræve af den forelæggende ret, at denne træffer en anden afgørelse end den, som den under alle omstændigheder skulle træffe, uafhængigt af, om der foreligger en sådan »anmodning« vedrørende en eventuel overdragelse af de nævnte sager til en af de omhandlede afdelinger, fordi disse afdelinger har kompetence til at påkende dem, eller omvendt vedrørende et eventuelt afslag på en sådan overdragelse f.eks. med den begrundelse, at en sådan afdeling ikke er en uafhængig domstol.
105
Det skal særligt påpeges i disse henseender, at det, således som det følger af fast retspraksis, er nødvendigt, at den nationale ret i det mindste i et vist omfang angiver begrundelsen for valget af de EU-retlige bestemmelser, som den ønsker fortolket, og angiver den forbindelse, som efter dens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse på den omhandlede tvist (jf. i denne retning dom af 10.3.2016, Safe Interenvíos, C-235/14, EU:C:2016:154, præmis 115 og den deri nævnte retspraksis). I denne forbindelse skal de i forelæggelsesafgørelserne givne oplysninger og de deri stillede spørgsmål ikke blot tjene til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, og Domstolen skal drage omsorg for, at denne mulighed sikres (jf. i denne retning kendelse af 12.5.2016, Security Service m.fl., C-692/15 – C-694/15, EU:C:2016:344, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
Om det andet og det tredje spørgsmål
106
Det er endelig åbenbart, at også det andet og det tredje spørgsmål skal afvises.
107
I denne henseende bemærkes det, at de nævnte spørgsmål vedrører forbuddene mod at anfægte retternes retmæssighed eller mod, at retterne fastsætter eller vurderer lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller den deraf følgende beføjelse for den pågældende til at beklæde embedet som dommer, der følger af artikel 29, stk. 2 og 3, i lov om den øverste domstol.
108
Som det imidlertid fremgår af den forelæggende rets forklaringer, har den forelagt de nævnte spørgsmål, for så vidt som sådanne nationale bestemmelser kunne have været til hinder for, dels at den nævnte ret fastslår, at der ikke foreligger et tjenesteforhold mellem de sagsøgte i hovedsagerne og Sąd Najwyższy (øverste domstol), såfremt Domstolens svar på det sjette og det syvende spørgsmål havde kunnet beføje den til at foretage sådanne konstateringer, dels at dommerkollegierne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), som har indgivet de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse, nægter at overdrage tvisterne i hovedsagerne til andre af denne domstols afdelinger, selv om et sådant afslag skal gives i lyset af Domstolens besvarelse af det første eller det fjerde spørgsmål.
109
Under disse omstændigheder er det tilstrækkeligt at konstatere, at henset til afvisningen af det fjerde, det sjette og det syvende spørgsmål og tilbagekaldelsen af det første spørgsmål ville eventuelle svar på det andet og det tredje spørgsmål være fuldstændig irrelevante for afgørelsen af tvisterne i hovedsagen.
110
Henset til alt det ovenstående er det åbenbart, at de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse skal afvises.
111
[Som berigtiget ved kendelse af 2. marts 2023] På denne baggrund er det ikke fornødent at tage stilling til anmodningen fra A.S. om at afgive vidneforklaring i henhold til artikel 67 i Domstolens procesreglement, idet den nævnte anmodning således er blevet uden genstand (jf. analogt kendelse af 6.10.2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C-623/18, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:800, præmis 37).
Sagsomkostninger
112
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):
Anmodningerne om præjudiciel afgørelse forelagt af Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (øverste domstol (afdelingen for arbejds- og socialsikringssager), Polen) ved afgørelser af 15. juli 2020 afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.