61995TJ0175_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-175/95,
BASF Coatings AG, tidligere BASF Lacke und Farben AG, Muenster-Hiltrup (Tyskland), ved advokat Ferdinand Hermanns, Duesseldorf, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, foerst ved Bernd Langeheine, derefter ved Wouter Wils, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, bistaaet af advokat Heinz-Joachim Freund, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 95/477/EF af 12. juli 1995 om en procedure i henhold til traktatens artikel 85 (IV/33.802 - BASF Lacke + Farben AG og SA Accinauto) (EFT L 272, s. 16),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Foerste Afdeling)
sammensat af praesidenten, B. Vesterdorf, og dommerne R.M. Moura Ramos og P. Mengozzi,
justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 13. januar 1998 og den 2. april 1998,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
De beroerte parter og produkter
1 Det tyske selskab BASF Coatings AG (herefter »BASF«, »sagsoegeren« eller »det sagsoegende selskab«), tidligere »BASF Lacke und Farben AG«, der har hjemsted i Muenster-Hiltrup (Tyskland), fremstiller bl.a. autoreparationslak, der saelges under maerket Glasurit. Selskabet havde i 1991 en omsaetning paa 1 668 000 000 DEM. Heraf stammede 314 000 000 DEM fra salg af autoreparationslak i hele verden og 243 000 000 DEM fra salg af de samme produkter i Faellesskabet.
2 Glasurit-produkterne forhandles af
- datterselskaber under BASF-koncernen i Nederlandene, Italien, Frankrig, Spanien, Det Forenede Kongerige, Irland, OEstrig, Sverige og Finland
- uafhaengige eneforhandlere i Belgien, Luxembourg, Danmark og Portugal
- fem regionale eneforhandlere i Tyskland
- en uafhaengig forhandler uden eneforhandlingsrettigheder i Graekenland.
3 Accinauto SA (herefter »Accinauto«) er et belgisk selskab med hjemsted i Bruxelles. Siden 1937 har selskabet vaeret BASF-koncernens forhandler af autoreparationslak i Belgien og Luxembourg. Siden 1974 har selskabet vaeret eneforhandler af Glasurit-produkter i det samme aftaleomraade. I skatteaaret 1991 udgjorde selskabets omsaetning 738 000 000 BEF, hvoraf 85% stammede fra salget af BASF-produkter.
4 I Det Forenede Kongerige og i Irland forhandles BASF-koncernens autoreparationslakker af BASF Coating and Inks Ltd (herefter »BASF C & I«), der er et 100%-ejet datterselskab under BASF-koncernen.
5 Der maa sondres mellem autoreparationslak og lak til nye koeretoejer, selv om produkterne har samme sammensaetning og fremstilles paa de samme produktionslinjer. Lak til nye koeretoejer er beregnet til bilproducenter, mens autoreparationslak er beregnet til reparationsvaerksteder. Autoreparationslak saelges derfor i en anden praesentation og i andre maengder end lak til nye koeretoejer.
6 I perioden 1985-1992 var gennemsnitsnettopriserne til den endelige forbruger af autoreparationslak, herunder Glasurit-produkter, hoejere i Det Forenede Kongerige end i Belgien.
Den administrative procedure
7 Den 28. januar 1991 indgav Ilkeston Motor Factories Ltd (herefter »IMF«) og Calbrook Cars Ltd, som begge har hjemsted i Det Forenede Kongerige og forhandler autoreparationslak, en klage til Kommissionen, hvori de gjorde gaeldende, at BASF og Accinauto overtraadte Faellesskabets konkurrenceregler.
8 Klagerne anfoerte, at de havde faaet leveret Glasurit-produkter - IMF direkte, Calbrook Cars Ltd via IMF - fra Accinauto siden 1986. I sommeren 1990 indstillede Accinauto leverancerne paa foranledning af BASF, hvilket BASF og Accinauto ifoelge klagerne havde aftalt for at forhindre parallelimport af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige.
9 Kommissionen gennemfoerte den 26. juni 1991 undersoegelser i BASF's, BASF C & I's, Accinauto's og Technipaint's kontorer. Technipaint blev stiftet i 1982 af Accinauto's direktoerer og har samme hjemsted som Accinauto.
10 Kommissionen indhentede derefter skriftlige oplysninger hos parterne i medfoer af artikel 11 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«).
11 Den 12. maj 1993 tilstillede Kommissionen BASF og Accinauto en meddelelse af klagepunkter.
12 Den 23. september 1993 fandt en mundtlig hoering sted vedroerende sagen.
13 Efter hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal vedtog Kommissionen beslutning 95/477/EF af 12. juli 1995 om en procedure i henhold til traktatens artikel 85 (IV/33.802 - BASF Lacke + Farben AG og SA Accinauto) (EFT L 272, s. 16, herefter »den anfaegtede beslutning«). Beslutningen blev meddelt sagsoegeren den 21. juli 1995.
Indholdet af den anfaegtede beslutning
14 I den anfaegtede beslutnings konklusion fastslog Kommissionen, at aftalen mellem BASF og Accinauto, hvorefter Accinauto fra den 8. oktober 1982 til den 31. december 1991 var forpligtet til at videresende forespoergsler fra kunder (»Kundenanfragen weiterzuleiten«) uden for aftaleomraadet til BASF, var i strid med EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF). For deres deltagelse i den saaledes fastslaaede overtraedelse paalagde Kommissionen BASF en boede paa 2 700 000 ECU og Accinauto en boede paa 10 000 ECU.
15 I betragtningerne til beslutningen har Kommissionen anfoert, at i henhold til artikel 2, stk. 2, foerste afsnit, i den eneforhandlingsaftale, som BASF og Accinauto indgik i juni 1982-oktober 1982 (herefter »aftalen af 1982«), og som havde tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1981, forpligtede Accinauto sig til at »videresende« forespoergsler fra kunder uden for aftaleomraadet til BASF. Ifoelge Kommissionen skal dette udtryk forstaas paa den maade, at den, til hvem der »videresendes«, traeder i stedet for den, der »videresender«. Accinauto har saaledes ikke ret til selv at traeffe afgoerelse om levering af varer til kunder, der er etableret uden for Belgien og Luxembourg. Det er BASF, der traeffer afgoerelse om og paa hvilke vilkaar Accinauto, BASF eller andre kan effektuere saadanne ordrer.
16 Kommissionen har understreget, at dens fortolkning af aftalens artikel 2 bekraeftes af den maade, hvorpaa parterne hele tiden har anvendt den.
17 Da IMF i marts 1986 for foerste gang tog kontakt med Accinauto, opnaaede Accinauto ifoelge Kommissionen en »saertilladelse« til at paabegynde leveringerne. BASF gav Accinauto denne tilladelse, fordi BASF oenskede at »kanalisere og normalisere« paralleleksporten af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige. Denne omstaendighed maa sammenlignes med de foranstaltninger, BASF allerede traf i 1985-1986 med henblik paa at imoedegaa paralleleksport. I ni maaneder foretog BASF en maerkning af de produkter, forhandlerne solgte i Belgien, Nederlandene og Tyskland, med henblik paa at finde ud af, hvorledes Glasurit-produkterne kom ind paa det britiske marked.
18 Ifoelge Kommissionen anmodede BASF i juni 1989 Accinauto om at indstille leveringerne til IMF og de oevrige britiske kunder. Beslutningen om at indstille den paralleleksport til Det Forenede Kongerige, BASF oprindelig havde givet tilladelse til, blev saaledes truffet af BASF.
19 Kommissionen har imidlertid fastslaaet, at Accinauto satte sig ud over det forbud, BASF havde paalagt selskabet. Fra juli 1989 fakturerede Accinauto salget til IMF via Technipaint og fortsatte saaledes sine leveringer til Det Forenede Kongerige uden BASF's viden.
20 I slutningen af maj 1990 indstillede Accinauto leveringerne til IMF, efter at BASF havde forstaerket kontrollen. Ifoelge oplysninger fra BASF C & I blev problemet med parallelimport stadig stoerre, og man havde beviser for, at der var en belgisk kilde.
21 Herefter holdt Accinauto sig uden indskraenkning til aftalen af 1982. Ifoelge Kommissionen ophoerte overtraedelsen af konkurrencereglerne foerst den 1. januar 1992, hvor en ny forhandleraftale, som parterne underskrev den 14. december 1992 og den 22. januar 1993, traadte i kraft med tilbagevirkende gyldighed. Denne aftale indeholder ikke den paaklagede bestemmelse om, at Accinauto er forpligtet til at videresende forespoergsler fra kunder uden for aftaleomraadet til BASF.
22 Kommissionen har anfoert, at artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982 havde til formaal og til foelge at begraense konkurrencen mellem Accinauto og andre udbydere af autoreparationslak af maerket Glasurit og navnlig mellem Accinauto og BASF C & I. Aftalen kunne ifoelge Kommissionen paavirke handelen mellem medlemsstater, idet den begraensede paralleleksport af Glasurit-produkter fra Belgien til Det Forenede Kongerige.
23 Kommissionen besluttede at paalaegge BASF og Accinauto boeder, idet den anfoerte, at forbuddet mod passivt salg er i strid med formaalet med oprettelsen af et faelles marked og udgoer en saerlig grov overtraedelse af faellesskabsretten, der paa det omraade er entydig, herunder for saa vidt angaar de beroerte produkter og det beroerte marked. Ifoelge Kommissionen har BASF og Accinauto endvidere begaaet disse overtraedelser forsaetligt.
Retsforhandlinger
24 Naervaerende sag er anlagt ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. september 1995.
25 I staevningen har sagsoegeren nedlagt paastand om, at der anordnes foelgende foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse:
- Det fastslaas, at sagsoegerens advokat kan faa aktindsigt i de originale sagsakter fra Kommissionen vedroerende den administrative procedure.
- Subsidiaert kendes Kommissionen pligtig at tilstille Retten akterne vedroerende den administrative procedure i deres helhed, saaledes at der kan foretages en undersoegelse af, om der foreligger diskulperende forhold.
- Kommissionen tilpligtes at udlevere et fuldstaendigt protokollat paa tysk af hoeringen den 23. september 1993 til sagsoegeren.
26 Ved beslutning af 4. december 1997, truffet i henhold til procesreglementets artikel 14 og 51, har Retten henvist sagen, der oprindelig var henvist til Foerste Udvidede Afdeling, til Foerste Afdeling.
27 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Afdeling) besluttet, at det var ufornoedent at gennemfoere de af sagsoegeren foreslaaede foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse. Retten har ligeledes besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden at gennemfoere andre forudgaaende foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse.
28 I retsmoedet den 13. januar 1998 har parterne afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal.
29 Efter at et nyt medlem af Retten havde paabegyndt sin embedsvirksomhed, blev sammensaetningen af Foerste Afdeling aendret ved Rettens beslutning af 10. marts 1998.
30 Under hensyntagen til procesreglementets artikel 33, stk. 2, traf Retten (Foerste Afdeling) i sin nye sammensaetning bestemmelse om genaabning af den mundtlige forhandling ved kendelse af 13. marts 1998, jf. procesreglementets artikel 62.
31 Parterne gav ikke moede i retsmoedet den 2. april 1998. Paa forslag af sagsoegeren og efter at have hoert Kommissionen gav Retten parterne tilladelse til at henvise til de indlaeg, de havde afgivet den 13. januar 1998, uden at der blev afholdt en ny mundtlig forhandling, og til at indlevere skriftlige kopier af de paagaeldende indlaeg. Disse blev registreret paa Rettens Justitskontor den 14. april 1998.
Parternes paastande
32 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres, for saa vidt som den vedroerer sagsoegeren.
- Subsidiaert ophaeves eller nedsaettes den boede, sagsoegeren er blevet paalagt i henhold til beslutningens artikel 2.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
- Kommissionen tilpligtes at tilbagebetale sagsoegeren omkostningerne ved den bankgaranti, sagsoegeren har maattet stille som sikkerhed for betaling af boeden.
33 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Paastandene om annullation af den anfaegtede beslutning
34 Til stoette for annullationssoegsmaalet har sagsoegeren fremfoert tre anbringender. Med det foerste har selskabet gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat vaesentlige formforskrifter, idet sagsoegerens ret til at blive hoert er blevet tilsidesat. Anbringendet bestaar af to led, nemlig dels i, at sagsoegeren er blevet naegtet aktindsigt i Kommissionens sagsakter, dels at der ikke findes en tysk oversaettelse af hele protokollatet fra hoeringen. Som det andet anbringende har sagsoegeren anfoert, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, for saa vidt som Kommissionen med urette har fastslaaet, at aftalen af 1982 var i strid med den naevnte bestemmelse. Endelig har sagsoegeren som det tredje anbringende fremfoert, at der er tale om misbrug af befoejelser, for saa vidt som Kommissionen har udoevet sit skoen fejlagtigt med hensyn til udmaalingen af boeden.
Anbringendet om, at vaesentlige formforskrifter er tilsidesat
Anbringendets foerste led: sagsoegeren naegtet aktindsigt i sagens akter
- Parternes argumenter
35 Det sagsoegende selskab har anfoert, at dets ret til kontradiktion under den administrative procedure er blevet tilsidesat derved, at Kommissionen har naegtet selskabet aktindsigt i alle sagens akter under den paagaeldende procedure. Med henblik paa at sikre, at den procedure, der er fastsat i forordning nr. 17, er kontradiktorisk, maa Kommissionen give de beroerte virksomheders advokater mulighed for at gennemgaa de originale sagsakter og beslutte, hvilke dokumenter de oensker at anvende til stoette for deres argumenter. Kommissionen kan ikke afgoere alene, hvilke dokumenter der er relevante for modparten.
36 Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen som bilag til meddelelsen af klagepunkter kun havde vedlagt kopier af en del af de dokumenter, den raadede over, nemlig en liste over, hvilke dokumenter der er omfattet af sagen, samt 19 bilag og tre separate ringbind med bilag. Af oversigten fremgik det ikke i tilstraekkelig grad, hvilke sagsakter der, alene efter Kommissionens opfattelse, indeholdt forretningshemmeligheder for klagerne eller var interne dokumenter i Kommissionen. Endvidere var de fremsendte kopier enten ikke nummererede, eller ogsaa var nummereringen ulaeselig, hvilket har afskaaret sagsoegeren fra at fastslaa, om dokumenterne var udtoemmende, og at de var i overensstemmelse med de originale dokumenter.
37 Sagsoegeren har tilfoejet, at den omstaendighed, at der med hensyn til hoeringskonsulentens kompetenceomraade er indsat en ny bestemmelse, hvorefter virksomhederne via konsulenten kan sikre sig, at de kopier, der stilles til deres raadighed, er i overensstemmelse med de originale dokumenter, ifoelge sagsoegeren beviser, at Kommissionen har indroemmet, at dens praksis med hensyn til aktindsigt i sagen ikke frembyder den fornoedne retssikkerhed. Det dokument fra Det Internationale Handelskammer i Paris, der er vedlagt replikken, viser ifoelge sagsoegeren, at dette synspunkt deles af de beroerte europaeiske erhvervskredse.
38 Kommissionens afvisning af selskabets anmodning om tilladelse til, at dets advokat fik aktindsigt i de originale sagsakter og til at tage kopier af de akter, han endnu ikke havde modtaget, er i den foreliggende sag udtryk for en tilsidesaettelse af de forpligtelser, der i henhold til Rettens praksis paahviler Kommissionen (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, praemis 54, af 18.12.1992, forenede sager T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, praemis 38, af 1.4.1993, sag T-65/89, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. II, s. 389, praemis 30, og af 29.6.1995, sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, praemis 59 og 81).
39 Endelig har det sagsoegende selskab anfoert, at blandt de dokumenter, det fik tilstillet, kunne ingen betragtes som diskulperende. Det er derfor sandsynligt, at Kommissionen bevidst har undladt at lade selskabet faa kendskab til vaesentlige dele af sagen, som er af betydning for dets varetagelse af sine interesser. Det sagsoegende selskab har i den sammenhaeng antydet, at visse af de dokumenter, det ikke har modtaget, kunne vaere bevis for, at parallelimport af Glasurit-produkter ikke blev forhindret i perioden 1986-1991.
40 Kommissionen har indledningsvis anfoert, at den i den foreliggende sag fuldt ud har anvendt de regler om aktindsigt i sagen, der fremgaar af Domstolens og Rettens praksis (jf. dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, praemis 54, i de forenede sager Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, praemis 41, i sagen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, praemis 31, og, i appelleddet, Domstolens dom af 6.4.1995, sag C-310/93 P, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. I, s. 865). Ifoelge Kommissionen kan det sagsoegende selskab ikke af ovennaevnte praksis udlede, at det har ret til at efterse de originale dokumenter med henblik paa at fastslaa, at kopierne er udtoemmende og i overensstemmelse med de originale dokumenter, og at sikre sig, at det har faaet tilstillet alle de sagsakter, der er belastende eller diskulperende.
41 Spoergsmaalet om, hvilke dokumenter der er blevet fremsendt, har ikke vaeret betinget af, om de var belastende eller diskulperende. Ifoelge Kommissionen har den tilstillet sagsoegeren en fuldstaendig fortegnelse over sagens akter samt kopier af samtlige dokumenter, kun med undtagelse af de dokumenter, der var fortrolige. Da den paagaeldende fortegnelse indeholdt en tilstraekkelig klar og praecis angivelse af alle de dokumenter, som sagsoegeren ikke eller kun delvis havde adgang til, var der ifoelge Kommissionen ikke tale om et fuldstaendigt afslag paa fremsendelse paa linje med, hvad Kommissionen blev kritiseret for i Rettens dom i sagen Solvay mod Kommissionen (praemis 94 og 95) og i dom af 29. juni 1995 (sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, praemis 100 og 104).
42 Kommissionen har understreget, at sagsoegeren ikke har anmodet om aktindsigt i konkrete dokumenter, der er omtalt i fortegnelsen, og som sagsoegeren ikke havde faaet fremsendt, fordi de indeholdt forretningshemmeligheder for Accinauto og visse udenforstaaende virksomheder. Saafremt sagsoegeren havde fremsat en saadan anmodning, havde Kommissionen kunnet raadfoere sig med de beroerte virksomheder og traeffe afgoerelse om, i hvilket omfang den kunne have gjort de paagaeldende dokumenter tilgaengelige for sagsoegeren, uden at de paagaeldende virksomheders ret til beskyttelse af deres forretningshemmeligheder herved blev tilsidesat.
43 Kommissionen har i oevrigt anfoert, at sagsoegeren ikke har udnyttet den mulighed, der blev foreslaaet selskabet i skrivelse af 15. september 1993, og hvorefter det skulle rette henvendelse til hoeringskonsulenten med henblik paa at faa bekraeftet, at ovennaevnte fortegnelse var udtoemmende.
44 Sammenfattende har Kommissionen herefter anfoert, at sagsoegerens teori om, at dokumenter, der er relevante for sagsoegerens varetagelse af sine interesser, har vaeret holdt skjult, er baseret paa rene formodninger og gisninger. Sagsoegeren har ifoelge Kommissionen ikke fremfoert nogen omstaendigheder, der giver holdepunkter for at antage, at saadanne dokumenter faktisk eksisterer.
- Rettens bemaerkninger
45 Det fremgaar af retspraksis, at reglerne om aktindsigt i forbindelse med konkurrencesager har til formaal at give adressaterne for en meddelelse mulighed for at goere sig bekendt med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, saaledes at de paa et relevant grundlag kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen paa grundlag af dette materiale har anfoert i meddelelsen. Aktindsigten hoerer saaledes til de sagsbehandlingsgarantier, som har til formaal at beskytte retten til kontradiktion og navnlig at sikre den effektive udoevelse af retten til at blive hoert, som er hjemlet i artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17. Kommissionen er forpligtet til at give de virksomheder, der er beroert af en procedure i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, aktindsigt i alle de dokumenter, der er indsamlet ved undersoegelsen, uanset om de er til skade eller til gunst for virksomhederne, dog ikke andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger (jf. dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, praemis 54, i de forenede sager Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, praemis 38 og 41, Rettens dom af 1.4.1993 i sagen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, praemis 29 og 30, og i sagen Solvay mod Kommissionen, praemis 59).
46 Under hensyntagen til det almindelige princip om processuel ligestilling af parterne, som forudsaetter, at den beroerte virksomhed under en konkurrencesag har samme kendskab som Kommissionen til de sagsakter, som anvendes under proceduren, tilkommer det ikke Kommissionen alene at afgoere, om de dokumenter, der er fundet under tilrettelaeggelsen af sagen, kan diskulpere den beroerte virksomhed. Kommissionen boer foelgelig i det mindste fremskaffe en tilstraekkeligt detaljeret fortegnelse over de dokumenter, der ikke var vedlagt som bilag til meddelelsen af klagepunkter, saaledes at den virksomhed, som meddelelsen er rettet til, kan anmode om aktindsigt i de saerlige dokumenter, der kan tjene til dens forsvar (jf. dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, praemis 83 og 101).
47 I den foreliggende sag har Kommissionen tilstillet sagsoegeren en liste over de dokumenter, der udgoer sagens akter, samt 19 bilag og tre ringbind med bilag, der indeholder kopier af de dokumenter, sagsoegeren havde adgang til.
48 En naermere gennemgang af den sammenfattende fortegnelse over de 1 336 sider, der indgaar i Kommissionens sagsakter, viser, at dokumenterne eller grupperne af dokumenter var blevet opdelt i 12 kategorier, der var fastsat paa grundlag af deres indhold, og i seks kategorier, der var fastsat paa grundlag af, hvor fortrolige de var. De dokumenter, der var klassificeret i kategori F, var i deres helhed ikke tilgaengelige for sagsoegeren. Et enkelt dokument, der var klassificeret i kategori D, havde sagsoegeren delvis adgang til. Fortegnelsen angav antallet af sider i hvert enkelt dokument og den dato, hvor det var udarbejdet, bortset fra - for saa vidt angaar de dokumenter, der ikke var tilstillet sagsoegeren - de dokumenter, som udgjorde side 97, 103, 104, 105, 108, 109, 110, 167, 171, 622-626, 690, 897, 898 og 899 i sagens akter.
49 Efter at det sagsoegende selskab havde modtaget den paagaeldende liste, som blev fremsendt sammen med meddelelsen af klagepunkter, fremsatte det ikke over for Kommissionen nogen konkret anmodning om at faa aktindsigt i et eller flere af de dokumenter, som ikke var stillet til dets raadighed. I skrivelsen af 16. juni 1993 kraevede det sagsoegende selskab blot aktindsigt i de fuldstaendige og originale sagsakter, som Kommissionen havde oprettet, og anfoerte til stoette herfor, at det kun havde modtaget kopi af en del af de dokumenter, der var indsamlet under undersoegelsen af sagen, og at det som foelge af, at pagineringen var ulaeselig, ikke havde mulighed for at fastslaa, om kopierne var udtoemmende og i overensstemmelse med de originale dokumenter.
50 Under disse omstaendigheder maa det fastslaas, at Kommissionens afslag paa at meddele sagsoegerens advokat tilladelse til at efterse de originale sagsakter er givet i en anden sammenhaeng end den, der var baggrund for dommen i sagen Solvay mod Kommissionen og i sagen ICI mod Kommissionen. Til forskel fra sagsoegerne i de naevnte to sager raadede BASF over en fortegnelse, som Kommissionen havde udarbejdet, og som omfattede alle sagens akter, herunder de akter, der ikke var tilstillet sagsoegeren. Den paagaeldende fortegnelse var tilstraekkelig til, at sagsoegeren kunne vaere vidende om, at de paagaeldende dokumenter eksisterede, og, om fornoedent, til, at sagsoegeren kunne rejse indsigelse over, at Kommissionen ikke havde tilstillet sagsoegeren dokumenter af en bestemt art, bl.a. bilagene til klagen eller dokumenter, der var fundet hos Accinauto, og som sagsoegeren eventuelt kunne have benyttet til sit forsvar.
51 Da det sagsoegende selskab ikke har fremsat nogen anmodning med en praecisering af, hvorfra de dokumenter, det ikke havde modtaget, stammede, eller hvilke kategorier de tilhoerte, og som selskabet oenskede aktindsigt i, har selskabet ikke sat Kommissionen i stand til at give det et svar, der er i overensstemmelse med de metoder, Kommissionen skal anvende, naar den giver den beroerte virksomhed aktindsigt i dokumenter, der indeholder forretningshemmeligheder for udenforstaaende virksomheder eller andre virksomheder, der er beroert af proceduren. Under de foreliggende omstaendigheder kan der ikke rejses kritik af, at Kommissionen ikke har anvendt en af de metoder, der er praeciseret i praemis 92 og 93 i dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, dvs. at udarbejde ikke-fortrolige versioner af alle dokumenter, der indeholder forretningshemmeligheder for klagerne og for Accinauto, eller, saafremt dette maatte vaere forbundet med vanskeligheder, rette henvendelse til de paagaeldende virksomheder med henblik paa at opnaa dokumenter, der er renset for oemtaalelige oplysninger.
52 Kommissionen har saaledes med foeje kunnet paaberaabe sig den fortrolighedsforpligtelse, der paahviler den med hensyn til naermere angivne dokumenter, til stoette for at afvise sagsoegerens anmodning om at faa aktindsigt i alle sagens akter.
53 Da BASF heller ikke over for Retten har praeciseret, hvilke dokumenter der med urette er blevet betragtet som fortrolige, eller hvilke dokumenter sagsoegeren kunne have oensket at opnaa en ikke-fortrolig version af, findes selskabet ikke at have godtgjort, at de foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, det havde anmodet om, var relevante.
54 Den omstaendighed, at sagsoegeren blot haevder, at der blandt de fremsendte akter ikke er et eneste, der er diskulperende, er ikke bevis for, at der faktisk findes saadanne akter blandt de dokumenter, som Kommissionen med rette har undladt at fremsende til sagsoegeren med henvisning til, at de var fortrolige (jf. Rettens dom af 1.4.1993 i sagen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, praemis 33, og Domstolens dom af 6.4.1995, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, praemis 27).
55 Sagsoegerens paastand om, at Kommissionen som en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse tilpligtes at udlevere samtlige sagsakter til sagsoegeren, kan herefter ikke tages til foelge.
56 Endvidere bemaerkes, at naar en virksomhed ikke har fremfoert nogen konkrete omstaendigheder, hvorefter der kan vaere tvivl om, hvorvidt visse dokumenter i sagen er fortrolige, tilkommer det ikke Faellesskabets retsinstanser at gennemgaa hvert enkelt dokument, der ikke er udleveret, med henblik paa at efterproeve, om de af Kommissionen fremfoerte argumenter for ikke at udlevere dem er holdbare (jf. Domstolens dom af 6.4.1995 i sagen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, praemis 30).
57 Sagsoegerens paastand om, at Kommissionen som en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse tilpligtes at tilstille Retten samtlige sagens akter, kan saaledes heller ikke tages til foelge.
58 Med hensyn til sagsoegerens argument om, at nummereringen af de kopier, der er fremsendt til sagsoegeren, mangler eller er ulaeselig, hvilket har afskaaret sagsoegeren fra at fastslaa, om kopierne er udtoemmende og i overensstemmelse med de originale dokumenter, maa det indroemmes, at manglende omhu i forbindelse med kopieringen af dokumenterne og med nummereringen af siderne kan bevirke, at de bliver mindre forstaaelige. De paaberaabte mangler med hensyn til pagineringen kan i den foreliggende sag imidlertid ikke antages at vaere en tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion. Sagsoegeren har saaledes ikke haevdet, at Kommissionen har afvist at tilstille sagsoegeren laeselige og korrekt nummererede kopier, og i modsaetning til, hvad der blev foreslaaet det sagsoegende selskab, valgte det ikke at rette henvendelse til hoeringskonsulenten med henblik paa at faa fastslaaet, at kopierne var udtoemmende i forhold til de originale sagsakter.
59 De argumenter, der vedroerer den kritik, der er rettet mod de procedurer med hensyn til aktindsigt, Kommissionen har ivaerksat, og som navnlig hidroerer fra Det Internationale Handelskammer i Paris, og den omstaendighed, at den paagaeldende kritik fandtes berettiget i forbindelse med vedtagelsen af Kommissionens afgoerelse 94/810/EKSF, EF af 12. december 1994 om hoeringskonsulentens kompetenceomraade under Kommissionens behandling af konkurrencesager (EFT L 330, s. 67), maa ogsaa forkastes. Paa grundlag af disse generelle argumenter kan det ikke bevises, at der er tale om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, hvilket maa undersoeges ud fra de specielle omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde (jf. dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, praemis 60).
60 Anbringendes foerste led maa herefter forkastes.
Andet led: manglende oversaettelse til tysk af hele protokollatet af hoeringen
- Parternes argumenter
61 Sagsoegeren har anfoert, at i og med, at Kommissionen ikke har stillet en fuldstaendig affattelse paa tysk af protokollatet af hoeringen den 23. september 1993 til sagsoegerens raadighed, har Kommissionen tilsidesat artikel 3 i Raadets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (EFT 1952-1958, s. 59). I den naevnte artikel er det fastsat, at »dokumenter, som en faellesskabsinstitution retter til en medlemsstat eller til en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, skal affattes paa denne stats sprog«.
62 Ifoelge sagsoegeren udgoer hoeringsprotokollatet et dokument som led i sagsbehandlingen som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og i artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). Som beroert virksomhed har sagsoegeren krav paa at faa tilstillet hoeringsprotokollatet paa den stats sprog, hvis jurisdiktion sagsoegeren er undergivet (jf. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org. ref.: Rec. s. 661, praemis 48 og 49).
63 Den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har raadet over en skriftlig oversaettelse af udtalelserne fra de oevrige deltagere i hoeringen, som udtrykte sig paa tysk eller engelsk, herunder erklaeringerne fra Accinauto's repraesentanter, fra de klagende virksomheder og medlemsstaterne, har bevirket, at sagsoegeren ikke har kunnet varetage sine interesser under den administrative procedure paa behoerig vis. Selv om Kommissionen soergede for, at de paagaeldende udtalelser blev simultanoversat under hoeringen, ville en tysk oversaettelse af hele hoeringsprotokollatet vaere afgoerende for forstaaelsen af de klagepunkter, der blev fremfoert over for sagsoegeren, navnlig med henblik paa, at sagsoegeren naermere kunne afklare de faktiske omstaendigheder, der blev fremfoert ved den paagaeldende lejlighed, med de af sagsoegerens ansatte, der ikke var til stede ved hoeringen. Sagsoegerens ret til kontradiktion er saaledes blevet tilsidesat.
64 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at et hoeringsprotokollat ikke er et »dokument« som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1 af 15. april 1958. I retspraksis vedroerende anvendelsen af konkurrencereglerne har den naevnte bestemmelse alene vaeret anvendt paa meddelelser af klagepunkter og de beslutninger, der traeffes under den administrative procedure. Kommissionen har fremhaevet, at formaalet med protokollatet er at optegne bemaerkningerne fra de forskellige parters repraesentanter, og parterne faar det udelukkende tilsendt med henblik paa, at de kan godkende, at deres egne udtalelser er blevet registreret korrekt (jf. Rettens dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, praemis 72-75). Det er ikke et dokument, der udarbejdes for de virksomheder, der deltager i den administrative procedure.
65 Under alle omstaendigheder er der ifoelge Kommissionen ikke tale om en proceduremangel, eftersom det sagsoegende selskabs udtalelser under hoeringen blev gengivet paa tysk, og selskabet ikke har haevdet, at protokollatet indeholdt unoejagtigheder eller vaesentlige udeladelser, som beroerte det.
- Rettens bemaerkninger
66 Foerst bemaerkes, at artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 99/63 af 25. juli 1963 har foelgende ordlyd: »Det vaesentlige indhold af de af hver enkelt person fremsatte udtalelser foeres til protokols. Protokollatet oplaeses for og godkendes af den paagaeldende.«
67 Det er ubestridt, at sagsoegeren har kunnet faa fornoedent kendskab til det vaesentlige indhold af sine udtalelser under hoeringen den 23. september 1993, som er affattet paa tysk i protokollatet, og at selskabet ikke har haevdet, at protokollatet indeholder vaesentlige unoejagtigheder eller udeladelser i relation til sagsoegeren.
68 Endvidere har det sagsoegende selskab ikke bestridt, at det ved hjaelp af simultantolkningen har haft mulighed for at foelge udtalelserne fra de oevrige personer, der blev hoert.
69 Det sagsoegende selskab kan ikke til stoette for, at dets ret til at blive hoert er blevet tilsidesat, paaberaabe sig, at de dele af protokollatet, der er affattet paa et andet sprog end den medlemsstats sprog, hvis jurisdiktion sagsoegeren er undergivet, ikke er oversat. I den foreliggende sag kan en saadan manglende oversaettelse ikke antages at have skadelige foelger, som bevirker, at den administrative procedure behaeftes med mangler (jf. dommen i sagen ACF Chemiefarma mod Kommissionen, praemis 52, og i sagen Parker Pen mod Kommissionen, praemis 74).
70 De vanskeligheder, sagsoegeren mener at have staaet over for med henblik paa varetagelsen af sine interesser, kan ikke aendre dette synspunkt, idet sagsoegeren var til stede ved hoeringen, og Kommissionen har stillet et dokument til raadighed for sagsoegeren, der indeholder de udtalelser, de oevrige deltagere afgav, paa originalsproget.
71 Anbringendets andet led kan herefter ikke tiltraedes. Heraf foelger, at anbringendet om tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter maa forkastes i det hele.
Anbringendet om, at Kommissionen har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, for saa vidt som den med urette har fastslaaet, at aftalen af 1982 var i strid med denne bestemmelse
72 Sagsoegeren har naermere bestemt bestridt, at aftalen af 1982 var en aftale, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, og hvis formaal var at forhindre parallelimport af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige. Kommissionen har anlagt urigtige skoen, for det foerste i forbindelse med dens fortolkning af aftalens artikel 2, stk. 2, for det andet for saa vidt som den har konkluderet, at parternes gennemfoerelse af aftalen bekraefter Kommissionens fortolkning af aftalen, for det tredje i forbindelse med dens vurdering af aftalens virkninger paa konkurrencen og paa handelen mellem medlemsstater og for det fjerde med hensyn til den dato, hvor den paastaaede overtraedelse af konkurrencereglerne ophoerte.
Foerste led: fortolkning af artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982 - Parternes argumenter
73 BASF har anfoert, at der i udtrykket »videresende forespoergsler fra kunder« i artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982 udelukkende ligger, at der videregives oplysninger, saaledes at selskabet bedre kan planlaegge sin salgsorganisation og sin handelsstrategi samt overholde sin forpligtelse til en rimelig daekning af markedet, saafremt der maatte opstaa leveringsvanskeligheder.
74 Ifoelge sagsoegeren betyder ordet »videresende« »underrette«, baade i artikel 2, stk. 1, og i artikel 2, stk. 2. Den naevnte artikel indeholder ingen forpligtelse til at videregive ordrer, idet en saadan forpligtelse foelger forudsaetningsvis af den eneforhandlerret paa aftaleomraadet, som er tillagt Accinauto i henhold til artikel 1. Endvidere omhandler artikel 2 kun »forespoergsler« fra kunder. Formaalet med saadanne forespoergsler er alene at indhente oplysninger om leveringsmuligheder og -betingelser. Artiklen finder saaledes ikke anvendelse paa ordrer fra kunderne.
75 Ifoelge BASF kraeves det med hensyn til salg uden for Accinauto's aftaleomraade ikke i henhold til nogen del af aftalens artikel 2, stk. 2, at BASF godkender dispositionen. Det er i den forbindelse tilstraekkeligt at sammenligne ordlyden af den omtvistede bestemmelse med ordlyden af det forbehold om samtykke fra producentens side, der er indeholdt i en forhandleraftale for Nigeria, som BASF ligeledes indgik i 1982.
76 BASF har endvidere anfoert, at i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, i aftalen af 1982 forpligtede Accinauto sig til regelmaessigt at underrette BASF om den generelle markedssituation og til at udarbejde en aarlig rapport om afsaetningen. Da artikel 4 kun omfattede oplysninger vedroerende aktiviteter inden for aftaleomraadet, var oplysningerne om de forespoergsler, sagsoegeren modtog fra omraadet uden for dette omraade, alene omfattet af aftalens artikel 2, stk. 2. Sagsoegeren har paapeget, at oplysningerne om afsaetningen uden for det paagaeldende omraade ogsaa var af stor interesse for sagsoegeren, bl.a. med henblik paa at undgaa, at en saadan afsaetning indgaar i den omsaetning, hver enkelt forhandler har paa sit omraade. Saaledes fastsaettes stoerrelsen af visse former for stoette, som BASF yder sine forhandlere, f.eks. bidrag til reklameudgifter, paa grundlag af den omsaetning, de enkelte forhandlere havde paa deres respektive omraader.
77 Sagsoegeren har desuden anfoert, at aftalens forhistorie er afgoerende for forstaaelsen af, hvilken vaegt parterne har lagt paa, at aftalen skulle vaere forenelig med Faellesskabets konkurrenceregler. Den gamle eneforhandlingsaftale, der blev indgaaet mellem Accinauto og forgaengeren for BASF, blev anmeldt til Kommissionen i 1969. Som foelge af Kommissionens indsigelser ophaevede parterne i 1970 en bestemmelse, hvorefter Accinauto ikke maatte eksportere varer, der var omfattet af aftalen, uden for aftaleomraadet.
78 Paa det tidspunkt, hvor de droeftelser fandt sted, som mundede ud i aftalen af 1982, forsikrede direktoeren for selskabets Juridiske Tjeneste saaledes sagsoegeren om, at den nye artikel 2, stk. 2, var i overensstemmelse med faellesskabsretten. Da parterne ikke var i tvivl om, at denne bestemmelse var lovlig, var det efter deres opfattelse ikke noedvendigt at anmelde aftalen af 1982 til Kommissionen.
79 Ifoelge Kommissionen er de omstaendigheder, sagsoegeren har fremfoert som begrundelse for sin fortolkning af den i aftalens artikel 2, stk. 2, fastsatte forpligtelse til videresendelse, ikke overbevisende. Kommissionen har understreget, at bestemmelsen indeholder et skjult forbud mod passiv eksport uden forudgaaende tilladelse og ikke kun en forpligtelse til at videregive oplysninger.
- Rettens bemaerkninger
80 Indledningsvis bemaerkes, at artikel 2 i aftalen af 1982 findes i det afsnit, der har overskriften »Eneforhandlerret og forbud mod konkurrence«. I stk. 2, foerste afsnit, er det fastsat: »Forhandleren forpligter sig til at videresende alle forespoergsler fra kunder uden for aftaleomraadet til [BASF] og til hverken at reklamere eller have filialer eller udleveringslagre uden for aftaleomraadet med henblik paa salg af aftaleprodukterne.«
81 Parterne i den foreliggende sag er ikke uenige om, at den sidste del af den naevnte aftalebestemmelse indeholder et forbud mod aktivt salgsarbejde fra forhandlerens side uden for aftaleomraadet, hvilket er i overensstemmelse med Faellesskabets konkurrenceregler. Uenigheden om, hvorledes bestemmelsen skal fortolkes, vedroerer derfor alene den del af den, der omhandler passivt salg til kunder, som er etableret uden for aftaleomraadet.
82 Ved afgoerelsen af, om parterne i aftalen af 1982 er blevet enige om at begraense forhandlerens frihed til at gennemfoere passivt salg af de produkter, eneforhandlingsaftalen omfatter, til kunder, der er etableret i andre medlemsstater, og om parterne derfor har indgaaet en aftale, der er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, maa Retten tage en raekke fortolkningselementer i betragtning. Disse elementer omfatter ud over en analyse af ordlyden af artikel 2, stk. 2, og af anvendelsesomraadet for de oevrige aftalebestemmelser, som har sammenhaeng med den for forhandleren heri fastsatte forpligtelse, de faktiske og retlige omstaendigheder omkring indgaaelsen og gennemfoerelsen af aftalen, idet disse omstaendigheder vil kunne kaste naermere lys over aftalens formaal.
83 Det fremgaar klart af ordlyden af artikel 2, stk. 2, at parterne har aftalt en saerlig ordning med hensyn til behandlingen af forespoergsler fra kunder, der er etableret uden for aftaleomraadet. Det praeciseres imidlertid ikke, hvad der er formaalet med, at forespoergslerne skal videresendes til producenten, og heller ikke, hvilke foelger dette har med hensyn til forhandlerens frihed til at gennemfoere passive salgstransaktioner, navnlig naar de hidroerer fra kunder, der er etableret i andre medlemsstater.
84 Det bemaerkes, at paa grundlag af en ordlydsfortolkning af den naevnte bestemmelse er det uden betydning, om forpligtelsen til videresendelse omfatter forespoergsler, som alene maatte sigte paa at fastlaegge Accinauto's forsyningsmuligheder og -vilkaar, men ikke ordrer, der afgives af kunder uden for aftaleomraadet. Som Kommissionen har understreget, er forholdet det, at saafremt en forespoergsel, der blev videresendt i medfoer af ovennaevnte bestemmelse, blev besvaret benaegtende, behoevede kunden ikke at afgive en ordre til Accinauto. Ud fra den omstaendighed, at forhandleren er forpligtet til at videresende forespoergsler, der gaar forud for ordrer, kan det ikke sluttes, at han har bevaret sin fulde beslutningsfrihed, og at han ikke er undergivet nogen restriktioner med hensyn til gennemfoerelsen af ordrer.
85 For saa vidt angaar det forhold, at artikel 2, stk. 2, blev indsat i aftalen, og selve fastlaeggelsen af formaalet med denne bestemmelse i forhold til de oevrige bestemmelser, hvorefter parterne skal udveksle oplysninger, bemaerkes foerst, at sagsoegerens argument om, at de forpligtelser til videresendelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 1 og 2, er af samme art som de forpligtelser til at meddele oplysninger, der er fastsat i aftalens artikel 4, ikke kan tiltraedes. Ganske vist var Accinauto i henhold til artikel 4, stk. 1 og 2, forpligtet til regelmaessigt at informere BASF om afsaetningen og markedsforholdene inden for aftaleomraadet, men saadanne oplysninger er generelle og skal kun uddybes naermere i de sammenfattende rapporter, som udarbejdes i slutningen af hvert kalenderaar. Derimod er det i artikel 2, stk. 1 og 2, fastsat, at forhandleren eller producenten straks skal underrettes om modtagelse af forespoergsler, alt efter om de hidroerer fra kunder, der er etableret inden for eller uden for aftaleomraadet. Det maa saaledes fastslaas, at for saa vidt som de forpligtelser til videresendelse, der er fastsat i artikel 2, omfatter en gensidig underretning om forespoergsler om eventuelt konkret salg, er de ikke af samme art som de forpligtelser til at meddele oplysninger, der er fastsat i artikel 4.
86 For det andet bemaerkes, at i henhold til artikel 2, stk. 1, ligger BASF's forpligtelse til at videresende alle forespoergsler og alle oplysninger til forhandleren, som kan foere til afsaetning af de beroerte produkter inden for aftaleomraadet, i forlaengelse af, at BASF ikke maa anvende andre afsaetningskanaler i det paagaeldende omraade. Den i bestemmelsen fastsatte forpligtelse til videresendelse er, ganske som forbuddet mod at anvende andre afsaetningskanaler, selve kernen i den eneret, Accinauto var tillagt, idet den paagaeldende forpligtelse var noedvendig med henblik paa en effektiv udoevelse af eneretten. Heraf foelger, at den af sagsoegeren anlagte fortolkning, hvorefter ordet »videresende«, saavel i artikel 2, stk. 1, som i artikel 2, stk. 2, blot betyder at »underrette« medkontrahenten om forespoergsler, ikke kan tiltraedes.
87 Da den forpligtelse til videresendelse, der paahviler forhandleren i henhold til aftalens artikel 2, stk. 2, alene omfatter forespoergsler fra omraadet uden for aftaleomraadet, kan det ikke antages, at det eneste formaal med bestemmelsen har vaeret, at producenten bedre kunne planlaegge sin salgsorganisation og sin handelsstrategi. Kommissionen har korrekt anfoert, at saafremt sagsoegeren oenskede at blive underrettet om maengden og kvaliteten af de produkter, som de forespoergsler, der blev rettet til Accinauto, vedroerte, burde forpligtelsen til videresendelse ogsaa have omfattet forespoergsler fra kunder, der var etableret inden for aftaleomraadet. Saadanne oplysninger kunne i oevrigt regelmaessigt vaere tilstillet sagsoegeren, enten generelt eller i forbindelse med de sammenfattende rapporter, saaledes som det er fastsat i aftalens artikel 4, og ikke forud for hver enkelt levering. Det sagsoegende selskab kan heller ikke haevde, at det paa forhaand behoevede at vaere gjort bekendt med bestemmelsesstedet for de varer, der var bestilt hos Accinauto, for at kunne foretage ensartet fordeling mellem sine forhandlere af eventuelt begraensede maengder, der maatte vaere til raadighed til levering. Selskabets interesse i at faa oplysninger om salget til eksport, bl.a. med henblik paa beregningen af den stoette til reklame, selskabet ydede hver enkelt forhandler, kunne ligeledes vaere tilgodeset gennem en forpligtelse til at udarbejde sammenfattende rapporter om det paagaeldende salg.
88 Retten finder herefter, at de forklaringer, sagsoegeren er fremkommet med vedroerende formaalet med den forpligtelse til videresendelse, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982, ikke kan afkraefte Kommissionens argument om, at bestemmelsen indeholder et skjult forbud mod passivt salg til eksport uden forudgaaende tilladelse.
89 Endvidere bemaerkes, at omstaendighederne omkring aftalens tilblivelse kan forklare den tvetydige affattelse, som parterne i aftalen af 1982 har valgt af den omtvistede bestemmelse, og det skjulte forbud mod eksport, som det indeholder. Sagsoegeren kan ikke benaegte det underforstaaede indhold af den paagaeldende bestemmelse ved at henvise til, at den eneforhandleraftale for Nigeria, selskabet ogsaa indgik i 1982, indeholdt et udtrykkeligt forbud mod eksport. Da denne aftale ikke er omfattet af de krav, der er opstillet i Faellesskabets konkurrenceregler, kunne parterne paa en klarere maade have formuleret, hvad de oenskede.
90 Det maa herefter undersoeges, om Kommissionens fortolkning af artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982, som haevdet, ogsaa bekraeftes af, at parterne har gennemfoert en aftale med henblik paa at forhindre parallelimport af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige.
Andet led: gennemfoerelsen af aftalen
- Parternes argumenter
91 Sagsoegeren har anfoert, at gennemfoerelsen af den omtvistede aftale viser, at Kommissionen har anlagt en fejlagtig fortolkning af ordet »videresende«. Ifoelge selskabet underbygger de faktiske omstaendigheder dets egen fortolkning af aftalen.
92 Da IMF i marts 1986 for foerste gang rettede en forespoergsel til Accinauto, tog Accinauto's direktoer, Dudouet, kun kontakt med sagsoegeren for at faa oplysninger om markedsforholdene og om, hvorvidt de produkter, forespoergslen vedroerte, var disponible. Dudouet udfoerte sjaeldent eksportforretninger og udledte af forespoergslen, at ordrerne til det britiske marked gav forhaabninger om store maengder. Da de produkter, IMF oenskede, let kunne afsaettes, og partierne efter de paa markedet for autoreparationer gaeldende saedvaner skulle leveres hurtigt, kunne eventuelle forsinkelser med hensyn til leveringerne have medfoert alvorlige problemer for kunderne. I modsaetning til, hvad Kommissionen har haevdet, indhentede Accinauto derfor ikke tilladelse hos BASF, hverken med henblik paa at levere til IMF eller med henblik paa fastsaettelsen af de naermere vilkaar for disse leveringer.
93 Accinauto leverede IMF de oenskede partier, og forholdet mellem de to selskaber udviklede sig saerdeles gunstigt i den foelgende periode. Indtil 1990 steg de ordrer, IMF afgav, konstant, hvilket ogsaa var tilfaeldet med hensyn til de rabatter, Accinauto ydede IMF.
94 Mod slutningen af den paagaeldende periode bidrog det britiske punds svage stilling samt prisstigninger i Belgien og Nederlandene til, at parallelimporten af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige faldt. Sagsoegeren havde derfor heller ikke delt de betaenkeligheder med hensyn til parallelimport, som BASF C & I gav udtryk for i et telefax af 28. marts 1990.
95 Da der imidlertid var knaphed med hensyn til visse Glasurit-produkter, var Dudouet blevet anmodet om at anvende de produkter, der var til raadighed, med henblik paa foerst og fremmest at levere til kunderne paa det omraade, hvor han havde eneforhandlerret.
96 Fra og med juni 1989 blev Accinauto's salg til IMF faktureret i firmaet Technipaint's navn, udelukkende for at holde eksport adskilt fra transaktioner i Belgien. Denne opdeling kunne gennemfoeres i 1989, efter at sagsoegeren havde taget et nyt edb-anlaeg i brug. I kraft heraf blev transaktionerne mere gennemskuelige for sagsoegeren, ligesom praemierne til medarbejderne kunne begraenses. Ogsaa BASF lagde vaegt paa, at transaktionerne blev registreret separat, idet BASF bidrog til reklameudgifterne i forbindelse med salget inden for aftaleomraadet.
97 I modsaetning til, hvad der er anfoert i betragtning 75 og 76 til den anfaegtede beslutning, indstillede Accinauto ikke leveringerne til IMF i slutningen af maj 1990, men foerst i december 1990. Den foerste ordre, som indgik til Accinauto efter leveringen i slutningen af maj 1990, er dateret den 4. december 1990. IMF afgav ikke nye ordrer mellem disse to datoer, uanset at der i det brev, IMF's advokater sendte til Accinauto den 3. juli 1990, omtales en fremtidig ordre.
98 Ifoelge sagsoegeren var Accinauto's beslutning om ikke laengere af levere til IMF Accinauto's egen, idet IMF ikke laengere var en paalidelig aftager og indtog en truende holdning. Siden august 1989 havde IMF ikke betalt fakturaerne rettidigt. Under en samtale med Accinauto den 5. juni 1990 insisterede IMF paa at modtage yderligere leveringer, selv om der var flaskehalsproblemer med hensyn til en lang raekke Glasurit-produkter. IMF truede Accinauto med at ville indgive klage over, at konkurrencereglerne var overtraadt, og med at ville oprette en filial i Belgien med henblik paa at eksportere direkte til Det Forenede Kongerige.
99 Ved skrivelse af 7. februar 1991 meddelte Accinauto ved kopi af den skrivelse, Accinauto havde tilstillet IMF den 19. december 1990, for foerste gang sagsoegeren, at Accinauto definitivt havde afbrudt forretningsforbindelsen med IMF.
100 Det sagsoegende selskab har rejst kritik af, at Kommissionen ikke har taget de leveringsvanskeligheder i betragtning, som selskabet har henvist til, og som det har foert tilstraekkelige beviser for under den administrative procedure. I den paagaeldende periode havde selskabet betydelige vanskeligheder med at gennemfoere leveringer som foelge af en raekke faktorer, der var forbundet med flaskehalsproblemer. De vigtigste produktpaletter, navnlig de mest anvendte grundfarver, var beroert heraf.
101 Ifoelge det sagsoegende selskab oprettede det et informationsnet mellem selskabet og dets forhandlere, herunder Accinauto, med henblik paa at kunne sikre en regelmaessig forsyning af det europaeiske marked i tilfaelde af knaphed. For at kunne opfylde sine leveringsforpligtelser over for aftagerne af Glasurit-produkter oenskede BASF at vaere underrettet om varestroemmene og afsaetningsforholdene paa de forskellige nationale markeder.
102 Selskabet har i oevrigt anfoert, at det med rimelighed maatte kunne forvente, at dets eneforhandlere soergede for den bedst mulige forsyning af de gamle kunder paa deres respektive omraader, og at de ikke benyttede de knappe ressourcer til at acceptere nye ordrer eller foretage leveringer uden for de paagaeldende omraader.
103 Det sagsoegende selskab har endvidere anfoert, at dets handlemaade var lovlig, hvilket fremgaar af betragtningerne til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT L 173, s. 1, herefter »forordning nr. 1983/83«), og allerede foelger af betragtningerne til Kommissionens forordning nr. 67/67/EOEF af 22. marts 1967 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT 1967, s. 9). Parterne i en eneforhandlingsaftale maa derfor ifoelge sagsoegeren kunne indsaette bestemmelser, hvorefter producenten kan undersoege, om forhandleren overholder hovedformaalet med en saadan aftale, nemlig at aftaleomraadet kan bearbejdes intensivt.
104 Ifoelge sagsoegeren kan den paaberaabte knaphedssituation kaste et andet lys over de af Kommissionen konstaterede forhold og dermed give en anden forklaring paa disse forhold end den, der er lagt til grund i den anfaegtede beslutning (jf. Domstolens dom af 29.6.1978, sag 77/77, BP mod Kommissionen, Sml. s. 1513, praemis 32 og 33, og af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, praemis 16).
105 Kommissionen har paa ny understreget, at parternes anvendelse af aftalen, navnlig med virkning fra marts 1986, bekraefter, at aftalens artikel 2, stk. 2, faktisk indeholdt en ret for producenten til at godkende passivt salg. Sagsoegerens forklaringer er ikke overbevisende og kan heller ikke aendre den retlige vurdering af de former for adfaerd, der er fastslaaet i den anfaegtede beslutning. Kommissionen har i oevrigt understreget, at sagsoegeren allerede under den administrative procedure havde paaberaabt sig sine leveringsvanskeligheder, som derfor blev behandlet indgaaende under den paagaeldende procedure.
106 Ifoelge Kommissionen fremgaar det af sagens akter, at sagsoegerens gengivelse af de faktiske omstaendigheder ikke er korrekt. Det interne notat af 5. juni 1990, der er omtalt i betragtning 43 og 52 til den anfaegtede beslutning, viser, at BASF havde givet Dudouet en »saertilladelse« til at levere til IMF, efter at IMF havde afgivet sin foerste ordre til Accinauto i marts 1986. Det fremgaar af andre dokumenter, at leveringerne til IMF faktisk blev bragt til ophoer paa opfordring af BASF, og at Accinauto fra og med juni 1989 fakturerede disse leveringer gennem Technipaint med henblik paa at skjule dem. Efter en forstaerket kontrol fra sagsoegerens side ophoerte Accinauto endeligt med at eksportere i maj 1990.
107 Kommissionen har endvidere anfoert, at de leveringsvanskeligheder, sagsoegeren har henvist til, ikke kan forklare parternes adfaerd, idet der kun i perioden mellem 1988 og slutningen af 1990 var saadanne problemer. Kommissionen har i oevrigt paapeget, at brevvekslingen mellem det sagsoegende selskab og dets forhandlere vedroerende parallelimport til Det Forenede Kongerige ikke indeholder den mindste antydning af en frygt for en eventuel utilstraekkelig forsyning af de oevrige nationale markeder. Den omstaendighed, at den saertilladelse, sagsoegeren havde givet Accinauto, blev trukket tilbage, kan ikke forklares med de leveringsvanskeligheder, sagsoegeren stod over for, men med, at parallelimporten var til skade for BASF C & I og medfoerte et fald i priserne i Det Forenede Kongerige.
108 Under alle omstaendigheder er de konklusioner, sagsoegeren mener at kunne drage af dommen i sagen BP mod Kommissionen og af betragtningerne til forordning nr. 1983/83, fejlagtige. En producent kan kun paabyde en eneforhandler, at han ikke laengere saelger til kunder inden for aftaleomraadet, ved at forbeholde sig en tilsvarende ret til at naegte at levere i en »knaphedssituation«. Et saadant vilkaar er ifoelge Kommissionen uforeneligt med anvendelsen af forordning nr. 1983/83. Kommissionen har endelig anfoert, at hvis selskabet vil have de fordele, der tillaegges efter den naevnte forordning, maa det ogsaa taale de ulemper, den medfoerer.
- Rettens bemaerkninger
109 Indledningsvis bemaerkes, at den overtraedelse af konkurrencereglerne, der er fastslaaet i den anfaegtede beslutning, vedroerer den omstaendighed, at parterne har indgaaet en aftale, hvis formaal var at hindre parallelimport af Glasurit-produkter til Det Forenede Kongerige. Paa grundlag af en undersoegelse af, hvorledes aftalen af 1982 er blevet gennemfoert, skal det saaledes alene afgoeres, om Kommissionens fortolkning af aftalens artikel 2, stk. 2, er korrekt.
110 Sagsoegeren har herved benaegtet, at der er aarsagssammenhaeng mellem de faktiske omstaendigheder, der er omtalt i den anfaegtede beslutning, og gennemfoerelsen af en angivelig aftale, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den adfaerd, parterne i aftalen af 1982 har udvist, kan ifoelge sagsoegeren forklares med de leveringsvanskeligheder, sagsoegeren stod over for i referenceperioden, samt med de kommercielle beslutninger, Accinauto traf paa egen haand.
111 Kommissionen har imidlertid med rette anfoert, at flaskehalsproblemerne kun beroerte BASF's leveringer fra 1988 til 1990, hvorimod den omtvistede aftale var i kraft fra 1982 til 1991.
112 De paaberaabte leveringsvanskeligheder kan saaledes ikke forklare den maerkning af produkter solgt af forhandlerne i Belgien, Nederlandene og Tyskland, som BASF gennemfoerte i 1985 og 1986 med henblik paa at finde ud af, ad hvilke kanaler Glasurit-produkterne kom ind paa det britiske marked.
113 Disse problemer kan heller ikke underbygge sagsoegerens forklaring vedroerende kontakten med Accinauto i marts 1986, dvs. inden den foerste levering til IMF. Saaledes tilsagde intet objektivt hensyn, at Dudouet paa forhaand indhentede oplysninger om, hvorvidt de bestilte produkter var disponible.
114 Endvidere blev forretningsforbindelsen mellem Accinauto og IMF intensiveret i 1989, uanset de alvorlige problemer, BASF stod over for i hele det paagaeldende aar. Paa det tidspunkt, hvor forretningsforholdet blev afbrudt, dvs. i juni 1990, var problemerne omkring den knaphed, som sagsoegeren har henvist til, allerede i vidt omfang blevet loest.
115 Desuden fremgaar det af de interne notater fra BASF og af de skrivelser, BASF C & I og Accinauto tilstillede BASF, at problemet vedroerende parallelimport opstod i relation til foelgerne for det britiske datterselskabs aktiviteter og ikke i relation til de leveringsvanskeligheder, der kunne beroere leveringerne til belgiske og luxembourgske kunder.
116 Heraf foelger, at de vanskeligheder, der vedroerte sagsoegerens leveringer, ikke konkret har haft vaesentlig betydning for gennemfoerelsen af aftalen af 1982. De argumenter, sagsoegeren har fremfoert med hensyn til lovligheden af sin adfaerd i en knaphedssituation, navnlig i lyset af dommen i sagen BP mod Kommissionen og betragtningerne til forordning nr. 1983/83 af 22. juni 1983, findes herefter ikke at vaere relevante med henblik paa afgoerelsen af naervaerende sag.
117 Det maa fastslaas, at ifoelge et internt notat af 5. juni 1990 fra BASF havde Accinauto faaet en »saertilladelse« til at levere til IMF:
»Ejeren af firmaet [IMF], Derby, insisterer paa yderligere leveringer af autoreparationslak fra Accinauto (i 1989 ca. 10 tons). For denne kundes vedkommende havde Dudouet i sin tid en saertilladelse til levering fra Kunath. I sin tid skete frigivelsen med den hensigt at tillade en begraenset levering fra Bruxelles. Baggrund: ingen maengdemaessig udvidelse via andre forhandlere fra Belgien. Hvis en fortsat levering af produkterne ikke accepteres, trues der med retssag ... Dudouet venter paa at faa oplyst, hvad der skal ske!«
118 I skrivelse af 7. juni 1989 til BASF omtalte Dudouet de omstaendigheder, som var baggrunden for, at tilladelsen var blevet givet og opretholdt til ovennaevnte tidspunkt:
»For tre eller fire aar siden besluttede Glasurit som foelge af den betydelige parallelimport til England, at der med vores hjaelp skulle foretages en for hver enkelt kunde saerskilt maerkning af alle produkter, der blev solgt fra vores lagre, saaledes at vi nemt kunne bevise, hvorfra leveringen kom ... I betragtning af denne handel blev vi enige med Glasurit om at forsoege at kanalisere og normalisere disse indkoeb for at foelge de maengder, der blev koebt af vores kunder, uafhaengigt af salget uden for salgsomraadet ... Vi goer Dem opmaerksom paa, at vi - hvis vi afbryder dette net - ikke laengere kan garantere Dem, at vores 70 forhandlere eller store karosserivirksomheder ikke fristes til eller bliver bedt om at gennemfoere forretninger med Storbritannien, hvorved vores indre marked oedelaegges i betydeligt omfang.«
119 Det fremgaar af disse helt klare dokumenter, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har haevdet, har Accinauto ikke handlet selvstaendigt med hensyn til sin forretningsforbindelse med IMF. Intensiteten af den kontrol, BASF foretog af Accinauto's eksport, bekraeftes i et andet internt notat fra juni 1990:
»Vedlagt foelger Accinauto's svar paa vores spoergsmaal om, hvilke maengder [Glasurit-produkter] der forlod Belgien med retning mod Det Forenede Kongerige. Vi maa gaa ud fra, at Dudouet taler sandt. Han ved meget vel, at han er afhaengig af os og vil ikke oenske at tage nogen chancer.«
120 Andet led af anbringendet, hvorved det goeres gaeldende, at Kommissionen har anlagt en fejlagtig vurdering vedroerende gennemfoerelsen af aftalen af 1982, maa saaledes forkastes.
Tredje led: aftalens virkninger paa konkurrencen og paa handelen mellem medlemsstater
- Parternes argumenter
121 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke har taget tilstraekkeligt hensyn til de saerlige forhold paa det britiske marked for autoreparationslak.
122 Det sagsoegende selskab har tilfoejet, at udgifterne til markedsfoering af dets produkter var og er hoejere i Det Forenede Kongerige end paa de oevrige europaeiske markeder. Den omstaendighed, at de saakaldte »ny teknologi«-produkter relativt sent blev introduceret paa det britiske marked, havde til foelge, at BASF C & I maatte afholde helt usaedvanlige udgifter for at udbrede kendskabet til den paagaeldende teknologi og sikre garantiservicen over for vaerkstederne. Dem, der forhandler flere maerker, og de parallelimportoerer, der hverken tilbyder teknisk bistand eller hele produktpaletten, kan, uden at det er forbundet med udgifter for dem, udnytte de ydelser, producenten og dennes eneforhandler tilbyder.
123 Ifoelge sagsoegeren har parallelimporten af Glasurit-produkter udviklet sig som foelge af prisforskellen paa markedet for autoreparationslak i Det Forenede Kongerige og i de oevrige EF-lande. Denne prisforskel skyldes navnlig, at markedsfoeringsudgifterne er hoejere i Det Forenede Kongerige, men ogsaa den priskontrolordning, der har vaeret i kraft i Belgien siden begyndelsen af 1980'erne, og som den belgiske stat indfoerte med henblik paa at forhindre en forhoejelse af prisen for den endelige forbruger.
124 Alligevel har Kommissionen med urette lagt til grund, at situationen for Glasurit-produkter paa det britiske marked og prisforskellene mellem Belgien og Det Forenede Kongerige maatte antages at begunstige en betydelig parallelimport, hvilket aftalen af 1982 ifoelge Kommissionen forhindrede.
125 Sagsoegeren har bestridt, at de markedsandele, der er anfoert i 16. betragtning til den anfaegtede beslutning, er korrekte, og at de angiver parallelimporten af Glasurit-produkter set i forhold til det samlede salg af de paagaeldende produkter paa det britiske marked i perioden 1986-1990. I virkeligheden har den samlede vaerdi af parallelimporten for hvert enkelt aar vaeret betydeligt mindre end 2 mio. DEM pr. aar og Accinauto's samlede afsaetning til IMF meget mindre end 500 000 DEM pr. aar, selv i de aar, hvor afsaetningen var stoerst.
126 BASF har tilfoejet, at de priser, der skal tages i betragtning i en konkurrencesituation, er forhandlerens nettosalgspriser, der svarer til »katalogpriserne« med fradrag af den rabat, der ydes koeberen. Ifoelge sagsoegeren bliver forskellene mellem priserne i Belgien og i Det Forenede Kongerige vaesentligt mindre, saafremt man tager nettosalgspriserne i betragtning og ikke »katalogpriserne«. Som eksempel har sagsoegeren henvist til forskellene mellem »katalogpriserne« og Accinauto's og BASF C & I's nettosalgspriser i 1988 for produkterne i serie 21 og 54. Det fremgaar heraf, at parallelimport kun kunne betale sig, naar der blev ydet tilstraekkeligt store rabatter til importoererne.
127 Med hensyn til prisforskellene har sagsoegeren fremlagt nye talmaessige oplysninger. Bilag 55 og 56, som sagsoegeren har fremlagt i sagen, beviser ifoelge selskabet, at de rabatter, BASF C & I ydede, faktisk kunne udgoere op til 52%, hvilket medfoerte, at nettosalgspriserne i Det Forenede Kongerige stort set kom til at svare til Accinauto's nettosalgspriser i Belgien, uanset de bestaaende forskelle mellem »katalogpriserne«. Det sagsoegende selskab har tilfoejet, at det som svar paa meddelelsen af klagepunkter tilstillede Kommissionen en oversigt over priserne i perioden 1988-1991. Oversigten viser ifoelge sagsoegeren, at en del af varerne blev leveret af BASF til lavere priser i Det Forenede Kongerige end i Belgien, og kan forklare, hvorfor IMF hele tiden forlangte store rabatter af Accinauto.
128 Endvidere har Kommissionen ikke taget i betragtning, at ud over Accinauto kunne ogsaa forhandlere i andre medlemsstater gennemfoere parallelimport til Det Forenede Kongerige. Saa vidt det er sagsoegeren bekendt, har baade Accinauto og en lang raekke andre virksomheder solgt Glasurit-produkter med henblik paa import til Det Forenede Kongerige i referenceperioden. Parallelimportoererne var ifoelge sagsoegeren fuldt ud klar over, hvorfra de kunne faa leverancer i de forskellige lande i Faellesskabet, og de foretog faelles indkoeb hos de forhandlere, som tilboed de gunstigste priser for hver enkelt produktserie. Dette bekraeftes af, at IMF koebte bestemte produkter hos Accinauto for Calbrook Cars Ltd's regning, hvorimod Calbrook Cars Ltd koebte andre produkter paa bedre vilkaar i Nederlandene og i Tyskland.
129 Ifoelge sagsoegeren udgjorde de maengder, Accinauto eksporterede, kun en del af den samlede parallelimport af tokomponentprodukter af maerket Glasurit til Det Forenede Kongerige og udgjorde hoejst 1% af salget af de paagaeldende produkter paa det britiske marked. Sagsoegeren har derfor bestridt Kommissionens bemaerkning om, at den omtvistede aftale har paavirket handelen mellem medlemsstater maerkbart.
130 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at de dokumenter, der er fundet hos BASF, bekraefter de prisforskelle, der er fastslaaet i den anfaegtede beslutning, og at disse forskelle maatte antages at fremme paralleleksport fra Belgien til Det Forenede Kongerige. Ifoelge Kommissionen er det ikke godtgjort, at BASF C & I ydede de betydelige rabatter, som sagsoegeren har haevdet, og som har begraenset de faktiske forskelle mellem nettosalgspriserne for Glasurit-produkterne i serie 21 og 54. Selv om de paagaeldende rabatter faktisk var paa gennemsnitligt 50%, var de langt hoejere end de rabatter, der blev ydet paa de oevrige aftaleomraader. Under alle omstaendigheder har sagsoegeren i staevningen selv indroemmet, at forskellen mellem priserne i Det Forenede Kongerige og i de oevrige medlemsstater var en af aarsagerne til parallelimporten.
131 Kommissionen har tilfoejet, at den mener at have godtgjort, at aftalen maatte antages at paavirke samhandelen inden for Faellesskabet maerkbart, og at Kommissionen ikke skal bevise, at der faktisk har vaeret en maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstater (jf. Domstolens dom af 1.2.1978, sag 19/77, Miller mod Kommissionen, Sml. s. 131, praemis 15). Kommissionen har understreget, at den har foretaget de fornoedne undersoegelser, og at den i den anfaegtede beslutning har fremlagt sine konstateringer vedroerende situationen for de beroerte virksomheder paa markedet, deres produktion og eksport samt deres prispolitik.
132 De nye oversigter, sagsoegeren har fremlagt, og som omhandler de rabatter, BASF C & I har ydet fire af sine stoerste kunder i 1988 og 1989, er ifoelge Kommissionen ikke overbevisende. Paa grundlag af bilag 54 kan det heller ikke bevises, at prisforskellene mellem Belgien og Det Forenede Kongerige var ubetydelige. Kommissionen har fremhaevet, at den har indroemmet, at de prisudsving med hensyn til produkterne i serie 21 og 54, som var saerdeles betydelige i 1985 og 1986, faldt vaesentligt i 1989 og 1990. Imidlertid er det netop som foelge af presset fra parallelimporten, at sagsoegeren bestraebte sig for at bringe priserne i de to lande paa linje med hinanden. Dette viser, hvor afgoerende det er, at parallelimport kan gennemfoeres uden hindringer.
- Rettens bemaerkninger
133 I henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, er alle aftaler mellem virksomheder, som har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen inden for faellesmarkedet, forbudt, saafremt de kan paavirke handelen mellem medlemsstater. Efter fast retspraksis er en bestemmelse, der har til formaal at forhindre en koeber i at videresaelge eller eksportere de varer, han har koebt, ifoelge sin natur egnet til at opdele markederne og saaledes paavirke handelen mellem medlemsstater (jf. Domstolens dom i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 7, og dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 - C-129/85, Ahlstroem Osakeythioe m.fl. mod Kommissionen, betegnet »cellulose-dommen«, Sml. I, s. 1307, praemis 176). Saafremt i hvert fald én af parterne i en konkurrencebegraensende aftale har et salg, som udgoer en ikke uvaesentlig del af det relevante marked, finder traktatens artikel 85, stk. 1, anvendelse (jf. dommen i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 10, og i sagen Parker Pen mod Kommissionen, praemis 44).
134 I den foreliggende sag har sagsoegeren ikke bestridt Kommissionens definition af det relevante produktmarked, dvs. det britiske marked for autoreparationslak, og heller ikke, at BASF's markedsandel paa dette marked i 1991 udgjorde 16%, heraf 12% for saa vidt angik Glasurit-produkter. Sagsoegerens kritik vedroerer kun omfanget af den parallelimport, som Kommissionen har angivet i 16. betragtning til den anfaegtede beslutning. Under hensyntagen til sagsoegerens position paa det relevante marked samt til den omstaendighed, som sagsoegeren selv har bekraeftet, nemlig at priserne paa Glasurit-produkter i perioden fra 1986 til 1991 paa det paagaeldende marked i gennemsnit var hoejere end priserne paa markederne i andre medlemsstater, herunder i Belgien, har Kommissionen med foeje konkluderet, at den omtvistede aftale kunne paavirke samhandelen inden for Faellesskabet.
135 Det maa herefter fastslaas, at aftalen i kraft af sit formaal udgoer en i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, forbudt konkurrencebegraensning, hvorved det er ufornoedent at undersoege, om aftalen som anfoert af sagsoegeren ikke har haft maerkbare virkninger paa markedet (jf. Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429, og Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, praemis 127).
136 Heraf foelger, at de oevrige argumenter, sagsoegeren har fremfoert over for Kommissionens konstatering af, at ovennaevnte traktatbestemmelse er overtraadt, ikke kan tillaegges betydning, idet de, selv om de maatte vaere begrundede, ikke kan foere til, at en aftale med et formaal og en raekkevidde som i den foreliggende sag ikke er i strid med Faellesskabets konkurrenceregler.
Fjerde led: tidspunktet for overtraedelsens ophoer
- Parternes argumenter
137 Sagsoegeren har anfoert, at selv om det antages, at konkurrencereglerne var overtraadt, ophoerte overtraedelsen senest ved udgangen af juni 1990. Kommissionen burde have fastslaaet, at det af skrivelsen af 21. juni 1990 fra sagsoegeren til Accinauto klart fremgik, at sagsoegeren frit kunne traeffe sine salgsmaessige dispositioner. Under alle omstaendigheder har Kommissionen ifoelge sagsoegeren selv indroemmet, at den skrivelse, som BASF den 22. juni 1990 sendte til IMF's advokater, og hvoraf Accinauto fik tilsendt en kopi, var let forstaaelig og tilstraekkelig klar paa det punkt.
138 Kommissionen har fastholdt, at den konkurrencebegraensende aftale foerst ophoerte, da parterne ophaevede den omtvistede bestemmelse. Under de konkrete omstaendigheder kunne Accinauto ikke fortolke kopien af den skrivelse, som blev tilstillet klagerens advokater i juni 1990, paa den maade, at det sagsoegende selskab gav afkald paa den ret til at godkende eksporttransaktioner, som det havde forbeholdt sig i henhold til artikel 2, stk. 2, i aftalen af 1982. Formaalet med den naevnte skrivelse var ifoelge Kommissionen alene at forebygge eventuelle krav fra IMF's side.
- Rettens bemaerkninger
139 Da den overtraedelse, der er fastslaaet i den anfaegtede beslutning, bestod i, at parterne havde indgaaet og deltaget i en eneforhandlingsaftale, hvori en bestemmelse havde et formaal, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, har Kommissionen med foeje antaget, at overtraedelsen foerst ophoerte, da de to parter ophaevede den paagaeldende bestemmelse. I henhold til fast retspraksis kan den omstaendighed, at en bestemmelse, der har til formaal at begraense konkurrencen, ikke er blevet haandhaevet af de kontraherende parter, ikke medfoere, at bestemmelsen falder uden for forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1 (jf. dommen i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 7, og cellulose-dommen, praemis 175). Paa grundlag af de skrivelser, sagsoegeren har paaberaabt sig, findes det ikke godtgjort, at parterne reelt havde til hensigt at undlade at anvende den omtvistede bestemmelse. Som Kommissionen har anfoert, havde den klarere formulering af skrivelsen af 22. juni 1990 reelt til formaal at svaekke den kritik af en konkurrencebegraensende adfaerd, som klageren, IMF, havde rettet mod parterne.
140 Heraf foelger, at anbringendet om, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, maa forkastes.
Anbringendet om, at Kommissionen har misbrugt sine befoejelser i forbindelse med boedeudmaalingen
Parternes argumenter
141 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har misbrugt sin skoensbefoejelse, idet den ved boedeudmaalingen ikke har taget hensyn til, at den paastaaede overtraedelse ikke var saerlig grov og ikke var af lang varighed, og heller ikke til sagsoegerens vanskelige oekonomiske forhold samt til, at der ikke var tale om forsaet.
142 Ifoelge sagsoegeren skal overtraedelsens grovhed ses i forhold til de virkninger, den efter Kommissionens opfattelse konkurrencebegraensende aftale har haft paa samhandelen. Den omtvistede aftale har ikke haft nogen saadan virkning, idet parterne ikke har anvendt den. Selv om den havde vaeret anvendt, ville den ikke have paavirket parallelimporten til Det Forenede Kongerige fra Belgien. Der har vaeret et enkelt tilfaelde af leveringsnaegtelse, nemlig i december 1990, og dette skyldtes ikke aftalen, men en egenhaendig beslutning fra Accinauto's side. Endvidere var den parallelimport, der var beroert af aftalen af 1982, ubetydelig i forhold til den samlede afsaetning af Glasurit-produkter i Det Forenede Kongerige.
143 Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen med urette har antaget, at overtraedelsen varede i hele aftalens gyldighedsperiode, dvs. fra den 8. oktober 1982, hvor aftalen blev indgaaet, til den nye aftale traadte i kraft, dvs. den 1. januar 1992. For det foerste har Kommissionen selv indroemmet, at aftalens virkninger foerst blev maerkbare fra 1986. For det andet har Accinauto kun naegtet at levere én gang, og sagsoegeren meddelte senest i juni 1990 utvetydigt Accinauto, at det stod Accinauto frit for at gennemfoere passivt salg i Faellesskabets medlemsstater. Ifoelge sagsoegeren er det saaledes uberettiget og udtryk for en grov tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, at hele aftalens gyldighedsperiode er taget i betragtning.
144 Sagsoegeren har ligeledes anfoert, at formaalet med en boede ikke kan vaere, at en virksomheds oekonomiske problemer forvaerres varigt, selv om boeden skal vaere en sanktion for en overtraedelse af gaeldende ret og have en afskraekkende virkning. Ved udmaalingen af boeden burde Kommissionen ikke have set helt bort fra, at BASF C & I havde lidt betydelige tab i perioden 1985-1995, og at sagsoegeren selv forventede at lide tab i 1995. Set paa den baggrund ville det have vaeret rimeligt at fastsaette boeden til et symbolsk beloeb.
145 Sagsoegeren har desuden understreget, at de jurister, selskabet raadspurgte paa det tidspunkt, hvor aftalen blev indgaaet, havde udtalt, at den paagaeldende bestemmelse var i overensstemmelse med faellesskabsretten. I aftalens gyldighedsperiode har parterne og deres medarbejdere derfor ikke bevidst overtraadt traktatens konkurrenceregler.
146 Kommissionen har anfoert, at eksportforbud efter deres art er grove overtraedelser af konkurrencereglerne, idet saadanne forbud har til formaal kunstigt at opretholde prisforskelle mellem de forskellige medlemsstaters markeder og bringer frihandelen inden for Faellesskabet i fare (jf. Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 107). Ved vurderingen af overtraedelsens grovhed er det uden betydning, hvilken markedsandel den af overtraedelsen beroerte parallelimport udgoer. Kommissionen har i oevrigt allerede gendrevet sagsoegerens bemaerkninger, hvorefter aftalen af 1982 ikke havde oekonomiske virkninger, bl.a. paa parallelimporten fra Belgien til Det Forenede Kongerige, samt argumenterne om, at aftalen ikke har haft betydning for de beslutninger, Accinauto traf.
147 Ifoelge Kommissionen begyndte overtraedelsen allerede paa tidspunktet for indgaaelsen af den eneforhandlingsaftale, hvorefter producenten forbeholdt sig ret til at meddele tilladelse, og overtraedelsen fortsatte i hele aftalens gyldighedsperiode (jf. Domstolens dom af 8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3369, praemis 59). Det forhold, at Accinauto ikke reagerede paa sagsoegerens skrivelser af 21. juni og 22. juni 1990, har ikke i sig selv gyldigt kunnet aendre aftalen af 1982. I henhold til aftalens artikel 12, stk. 2, var aendringerne kun gyldige, saafremt de skete skriftligt.
148 Boeden boer ifoelge Kommissionen ikke nedsaettes som foelge af de tab, det sagsoegende selskab og dets datterselskab, BASF C & I, har lidt, idet Kommissionen ikke er forpligtet til at tage hensyn til, at den virksomhed, beslutningen er rettet til, har underskud. Under alle omstaendigheder kunne de tab, det britiske datterselskab led i perioden mellem 1985 og 1989, have vaeret udlignet med BASF's overskud paa salget af autoreparationslak i Det Forenede Kongerige i den samme periode.
149 Kommissionen har bestridt sagsoegerens argument om, at der ikke har vaeret forsaet til at begraense konkurrencen, idet parterne ikke bevidst har overtraadt faellesskabsretten. Den retsvildfarelse, sagsoegerens jurister eventuelt maatte have gjort sig skyldige i, kan ikke aendre noget ved, at BASF havde til hensigt at paalaegge Accinauto en forpligtelse til videresendelse og til paa den maade at kunne kontrollere paralleleksporten til Det Forenede Kongerige.
150 Kommissionen har endelig bemaerket, at naar den har udmaalt boeden til 2 700 000 ECU, har den fastsat et beloeb, der ligger noget under 10% af sagsoegerens samlede omsaetning i det foregaaende regnskabsaar. De 10% er det loft, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.
Rettens bemaerkninger
151 I henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder boeder paa mindst 1 000 ECU og hoejst 1 000 000 ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10% af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen, saafremt de forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1. Ved fastsaettelsen af beloebets stoerrelse inden for disse graenser skal der tages hensyn til overtraedelsens grovhed og dens varighed (jf. dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, praemis 118, og Rettens dom af 14.5.1998, sag T-327/94, SCA Holding mod Kommissionen, Sml. II, s. 1373, praemis 175).
152 Det bemaerkes, at det ikke er en betingelse for, at en overtraedelse af traktatens konkurrenceregler kan anses for forsaetlig, at den paagaeldende virksomhed bevidst overtraadte et forbud efter disse regler, men at det er tilstraekkeligt, at den var klar over, at den anfaegtede handlemaade havde til formaal at begraense konkurrencen (jf. dommen i sagen IAZ m.fl. mod Kommissionen, praemis 45, og Rettens dom af 14.7.1994, sag T-66/92, Herlitz mod Kommissionen, Sml. II, s. 531, praemis 45). Som det fremgaar af, hvad Retten har fastslaaet, har sagsoegeren ikke kunnet vaere uvidende om, at den omtvistede bestemmelse i aftalen af 1982 havde til formaal at begraense parallelimport, og at den var i strid med selve formaalet med gennemfoerelsen af det enhedsmarked, der tilsigtes med traktaten, idet de forskellige nationale markeder opdeles. Den udtalelse fra en juridisk raadgiver, sagsoegeren har paaberaabt sig, kan ikke undskylde sagsoegeren (jf. dommen i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 18).
153 Det maa fastslaas, at Kommissionen har overholdt den i forordning nr. 17 fastsatte oevre graense, som henviser til virksomhedens samlede omsaetning (jf. dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, praemis 119, og Rettens dom af 6.10.1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 755, praemis 247). Kommissionen har i retsmoedet praeciseret, at beloebet paa 2 700 000 ECU er blevet beregnet ved anvendelse af en koefficient paa 7,5% af den omsaetning paa 36 600 000 ECU, der ifoelge BASF's oplysninger er realiseret i 1991 ved afsaetningen af Glasurit-produkter i Det Forenede Kongerige, Belgien og Luxembourg. Boeden udgoer saaledes kun 0,3% af BASF's samlede omsaetning i 1991, som androg ca. 834 000 000 ECU (1 668 000 000 DEM, jf. naervaerende doms praemis 1).
154 Det fremgaar af fast retspraksis, at boeden skal fastsaettes paa grundlag af omstaendighederne i forbindelse med overtraedelsen og dennes grovhed, og at der ved vurderingen af overtraedelsens grovhed med henblik paa boedeudmaalingen bl.a. skal tages hensyn til konkurrencebegraensningens art (jf. Rettens dom i sagen Parker Pen mod Kommissionen, praemis 92, og dom af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, praemis 246).
155 I den anfaegtede beslutning har Kommissionen med foeje fastslaaet, at den konstaterede overtraedelse var saerligt grov, bl.a. under hensyntagen til konkurrencebegraensningens art og den staerke stilling, BASF indtog paa markedet for autoreparationslak i Europa.
156 Kommissionens vurdering af overtraedelsens varighed findes i oevrigt ikke at vaere behaeftet med fejl, idet overtraedelsen er beskrevet som parternes indgaaelse af en aftale, hvori en bestemmelse havde et formaal, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Selv om det antoges, at Retten ikke havde kunnet fastslaa, at en saadan bestemmelse var blevet anvendt, staar det dog fast, at bestemmelsen i sig selv kunne skabe et »optisk og psykologisk« klima, som bidrager til en opdeling af markedet (jf. dommen i sagen Miller mod Kommissionen, praemis 7, og i sagen Herlitz mod Kommissionen, praemis 40). Den overtraedelse, der tog sin begyndelse ved indgaaelsen af aftalen af 1982, ophoerte derfor foerst, da den omtvistede bestemmelse faktisk blev ophaevet.
157 Det bemaerkes endvidere, at Kommissionen har betragtet det som en formildende omstaendighed, at parterne bragte overtraedelsen til ophoer den 1. januar 1992, dvs. inden de fik tilstillet meddelelsen af klagepunkter, hvilket skete den 12. maj 1993.
158 Endelig kan der ikke rejses kritik af, at Kommissionen ikke har betragtet sagsoegerens eventuelt vanskelige oekonomiske situation som en formildende omstaendighed. Dette ville give sagsoegeren en uberettiget konkurrencemaessig fordel i forhold til virksomheder, der er bedre tilpasset markedsforholdene (jf. dommen i de forenede sager IAZ m.fl. mod Kommissionen, praemis 55).
159 Det maa herefter fastslaas, at naar Kommissionen har fastsat den boede, der er paalagt sagsoegeren, til 2 700 000 ECU, findes den ikke at have overskredet graenserne for det skoen, den har i forbindelse med boedeudmaalingen.
160 Sammenfattende maa Kommissionen herefter i det hele frifindes for sagsoegerens paastande, hvorved det er ufornoedent at tage stilling til paastanden om tilbagebetaling af udgifterne i forbindelse med den bankgaranti, sagsoegeren har stillet som sikkerhed for betaling af boeden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
161 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, paalaegges det sagsoegeren at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Afdeling)
1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.