62023CJ0457
DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
23. april 2026 (
*1
)
»Appel – statsstøtte – artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF – det tyske lufttransportmarked – støtte ydet af Forbundsrepublikken Tyskland til fordel for et luftfartsselskab i forbindelse med covid-19-pandemien – midlertidige rammebestemmelser for statslige støtteforanstaltninger – rekapitalisering af Deutsche Lufthansa AG – Europa-Kommissionens afgørelse om ikke at gøre indsigelse – støtte til afhjælpning af en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi«
I sag C-457/23 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 20. juli 2023,
Deutsche Lufthansa AG, Köln (Tyskland), først ved Rechtsanwälte J. Burger, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann og C. Wilken, dernæst ved Rechtsanwälte P. Heuser, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann og M. Wilken,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Ryanair DAC, Swords (Irland), først ved avocats F.-C. Laprévote og E. Vahida og abogados D. Pérez de Lamo og S. Rating, dernæst ved avocats F.-C. Laprévote og E. Vahida og abogado S. Rating,
Condor Flugdienst GmbH, Neu-Isenburg (Tyskland), først ved Rechtsanwälte A. Israel og J. Lang, barrister G.J. Dietrich og avocate E. Wright, derefter ved Rechtsanwälte A. Israel og J. Lang og barrister G.J. Dietrich, dernæst ved Rechtsanwälte A. Israel og J. Lang og avocate T. Peevska, og endelig ved Rechtsanwälte A. Israel og J. Lang og abogada M. Álvarez-Requejo Heredero,
sagsøgere i første instans,
Europa-Kommissionen ved L. Flynn, J. Carpi Badía og F. Tomat, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
Forbundsrepublikken Tyskland først ved J. Möller og P.-L. Krüger, dernæst ved J. Möller, som befuldmægtigede,
Den Franske Republik,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, og dommerne O. Spineanu-Matei, S. Rodin (refererende dommer), N. Piçarra og N. Fenger,
generaladvokat: A. Biondi,
justitssekretær: fuldmægtig Longar,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 7. maj 2025,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 16. oktober 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Med appellen har Deutsche Lufthansa AG (herefter »DLH«) nedlagt påstand om ophævelse af Rettens dom af 10. maj 2023, Ryanair og Condor Flugdienst mod Kommissionen (Lufthansa; covid-19) (T-34/21 og T-87/21, herefter den appellerede dom, EU:T:2023:248), hvorved Retten annullerede Kommissionens afgørelse C(2020) 4372 final af 25. juni 2020 om statsstøtte SA 57153 (2020/N) – Tyskland – covid-19 – støtte til Lufthansa, berigtiget ved Kommissionens afgørelse C(2021) 9606 final af 14. december 2021 (herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
Forordning (EØF) nr. 95/93
2
Artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18. januar 1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (EFT 1993, L 14, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EØF) nr. 793/2004 af 21. april 2004 (EUT 2004, L 138, s. 50), bestemmer:
»I denne forordning forstås ved:
a)
»slot«: en tilladelse givet af en koordinator i medfør af denne forordning til at benytte hele den til afvikling af en flyvning nødvendige lufthavnsinfrastruktur i en koordineret lufthavn på en given dag og på et givet tidspunkt til landing eller afgang som tildelt af en koordinator i henhold til denne forordning
[...]«
De midlertidige rammebestemmelser
3
Europa-Kommissionens meddelelse om midlertidige rammebestemmelser for statslige foranstaltninger til støtte for økonomien under det nuværende covid-19-udbrud (2020/C-91 1/01, EUT 2020, C 91 I, s. 1) blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 20. marts 2020, hvorefter de er blevet ændret syv gange. Denne meddelelses punkt 44, 49, 51, 54, 59, 60-63, 67-70 og 72, som ændret ved Kommissionens meddelelse af 8. maj 2020 (2020/C 164/03, EUT 2020, C 164, s. 3) (herefter »de midlertidige rammebestemmelser«), bestemte:
»3.11. Rekapitaliseringsforanstaltninger
44.
Disse midlertidige rammebestemmelser fastsætter betingelserne i henhold til [Den Europæiske Unions] statsstøtteregler, hvorunder medlemsstaterne kan yde offentlig støtte i form af egenkapitalinstrumenter og/eller hybride kapitalinstrumenter til virksomheder, der står over for økonomiske vanskeligheder som følge af covid-19-udbruddet [...] De skal sikre, at forstyrrelsen af økonomien ikke fører til, at virksomheder, som var levedygtige før covid-19-udbruddet, unødigt må trække sig ud af markedet. En rekapitalisering må derfor ikke overstige det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed, og den bør alene have til formål at genoprette støttemodtagerens kapitalstruktur, således som den så ud før covid-19-udbruddet. Store virksomheder skal indberette, hvordan den modtagne støtte understøtter deres aktiviteter i overensstemmelse med [Unionens] målsætninger og nationale forpligtelser inden for rammerne af den grønne og den digitale omstilling, herunder EU’s 2050-mål om klimaneutralitet.
[...]
3.11.2. Støtteberettigelses- og adgangsbetingelser
49.
En covid-19-rekapitalisering skal opfylde følgende betingelser:
a)
[U]den statens indgriben vil den støttemodtagende virksomhed ophøre, eller den vil have alvorlige vanskeligheder ved at opretholde sin aktivitet. Sådanne vanskeligheder kan påvises ved en forringelse af navnlig støttemodtagerens gæld-egenkapital-forhold eller tilsvarende indikatorer[.]
[...]
c)
[S]tøttemodtageren er ikke i stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår, og de eksisterende horisontale foranstaltninger i den berørte medlemsstat til at dække likviditetsbehov er ikke tilstrækkelige til at sikre dens levedygtighed [...]
[...]
51.
Betingelserne i dette afsnit samt i afsnit 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 og 3.11.7 finder anvendelse på både covid-19-rekapitaliseringsordninger og individuelle covid-19-støtteforanstaltninger. Ved godkendelsen af en ordning vil Kommissionen kræve, at der indgives en særskilt anmeldelse af individuel støtte, der overskrider tærsklen på 250 mio. EUR. I forbindelse med sådanne anmeldelser vil Kommissionen undersøge, i hvilket omfang den eksisterende finansiering på markedet eller de horisontale foranstaltninger til at dække likviditetsbehov ikke i tilstrækkelig grad kan sikre støttemodtagerens levedygtighed; om de valgte rekapitaliseringsinstrumenter og de dertil knyttede betingelser er egnede til at imødegå støttemodtagerens alvorlige vanskeligheder; om støtten er proportional; og om betingelserne i dette afsnit og i afsnit 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 og 3.11.7 er opfyldt.
[...]
3.11.4. Rekapitaliseringens størrelse
54.
For at sikre støttens proportionalitet må covid-19-rekapitaliseringen ikke overstige det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed, og den bør alene have til formål at genoprette støttemodtagerens kapitalstruktur, sådan som den så ud før covid-19-udbruddet, dvs. situationen pr. 31. december 2019. Ved vurderingen af støttens proportionalitet skal al støtte, der er modtaget eller planlagt i forbindelse med covid-19-udbruddet, tages med i betragtning.
[...]
3.11.5. Statens afkast og udtræden
Generelle principper
[...]
59.
Som et alternativ til nedenstående prisfastsættelsesmetoder kan medlemsstaterne anmelde ordninger eller individuelle foranstaltninger, hvor prisfastsættelsesmetoden er tilpasset efter kapitalinstrumentets egenskaber og prioritetsorden, forudsat at de samlet set dels har samme tilskyndelsesvirkning med hensyn til statens udtræden, dels har en tilsvarende virkning på statens afkast.
Afkast af egenkapitalinstrumenter
60.
En kapitaltilførsel fra staten eller et tilsvarende indgreb skal tage udgangspunkt i en pris, som ikke overstiger støttemodtagerens gennemsnitlige aktiekurs i løbet af de 15 dage, der går forud for anmodningen om kapitaltilførslen. Hvis støttemodtageren ikke er børsnoteret, bør markedsværdien anslås af en uafhængig ekspert eller ved hjælp af andre passende midler.
61.
En rekapitaliseringsforanstaltning skal omfatte en »step up«-mekanisme, der trinvist øger statens afkast, for at give støttemodtageren et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Denne afkastforøgelse kan tage form af yderligere aktier [...] til staten eller andre mekanismer og bør for hvert trin svare til en stigning på mindst 10% i statens afkast (af den kapitalinteresse, der hidrører fra den ikketilbagebetalte del af statens covid-19-egenkapitaltilførsel):
a)
»Step up«-mekanismen aktiveres fire år efter covid-19-egenkapitaltilførslen, hvis staten ikke har solgt mindst 40% af egenkapitalinteressen hidrørende fra covid-19-egenkapitaltilførslen.
b)
»Step up«-mekanismen aktiveres atter seks år efter covid-19-egenkapitaltilførslen, hvis staten ikke har solgt hele egenkapitalinteressen hidrørende fra covid-19-egenkapitaltilførslen [...]
Hvis støttemodtageren ikke er børsnoteret, kan medlemsstaterne beslutte at gennemføre hvert af de to trin et år senere, dvs. henholdsvis fem år og syv år efter covid-19-egenkapitaltilførslen.
62.
Kommissionen kan acceptere alternative mekanismer, forudsat at de samlet set dels har samme incitamentvirkning med hensyn til at sikre statens udtræden, dels har en tilsvarende virkning på statens afkast.
63.
Støttemodtageren bør til enhver tid have mulighed for at tilbagekøbe den egenkapitalandel, som staten har erhvervet. For at sikre, at staten modtager et passende afkast for investeringen, bør tilbagekøbsprisen være det højeste beløb af i) statens nominelle investering forhøjet med en årlig rente, som er [200] basispoint højere end angivelserne i tabellen nedenfor [...] eller ii) markedsprisen på tilbagekøbstidspunktet.
[...]
Afkast af hybride kapitalinstrumenter
[...]
67.
Konverteringen af hybride kapitalinstrumenter til egenkapital skal gennemføres til 5% eller mere under den teoretiske værdi efter udnyttelsen af tegningsret (TERP) på konverteringstidspunktet.
68.
Efter konverteringen til egenkapital skal der tilknyttes en »step up«-mekanisme, der øger statens afkast, for at give støttemodtagerne et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Hvis staten stadig ejer den egenkapital, der er resultatet af covid-19-foranstaltningen, to år efter konverteringen til egenkapital, skal den modtage en yderligere ejerandel af støttemodtageren ud over den resterende kapitalinteresse, der hidrører fra dens konvertering af de hybride kapitalinstrumenter, der indgik i covid-19-rekapitaliseringen. Denne yderligere ejerandel skal være på mindst 10% af den resterende kapitalinteresse, der hidrører fra statens konvertering af de hybride kapitalinstrumenter, der indgik i covid-19-rekapitaliseringen. Kommissionen kan acceptere alternative »step up«-mekanismer, forudsat at de har den samme incitamentvirkning og en tilsvarende virkning på statens afkast.
69.
Medlemsstaterne kan vælge en prisformel, som indeholder supplerende »step up«- eller tilbagebetalingsklausuler. Disse elementer bør udformes på en sådan måde, at de fremmer en tidlig afslutning af statens rekapitaliseringsstøtte til modtageren. Kommissionen kan også acceptere alternative prisfastsættelsesmetoder, forudsat at de resulterer i afkast, der mindst svarer til dem, der fremkommer ved brug af ovennævnte metode.
70.
Da arten af hybride instrumenter varierer betydeligt, udsteder Kommissionen ikke retningslinjer for alle typer af instrumenter. Hybride instrumenter skal under alle omstændigheder følge ovennævnte principper og have et afkast, der afspejler den risiko, der er forbundet med de pågældende instrumenter.
[...]
72.
Hvis modtageren af en covid-19-rekapitalisering på over 250 mio. EUR er en virksomhed med en stærk markedsposition på mindst et af de relevante markeder, hvor den opererer, skal medlemsstaterne foreslå yderligere foranstaltninger for at bevare den effektive konkurrence på de pågældende markeder. [...]«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
4
Tvistens baggrund, som den fremgår af den appellerede dom, kan gengives som følger.
5
DLH er moderselskabet i spidsen for Lufthansa-koncernen, som bl.a. omfatter luftfartsselskaberne Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd og Edelweiss Air AG.
6
Den 12. juni 2020 anmeldte Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF til Kommissionen en påtænkt individuel støtte i form af en rekapitalisering på 6 mia. EUR ydet til DLH (herefter »den omhandlede foranstaltning«).
7
I medfør af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og de midlertidige rammebestemmelser havde den omhandlede foranstaltning til formål at genoprette den regnskabsmæssige situation og likviditet for virksomhederne i Lufthansa-koncernen i forbindelse med den ekstraordinære situation, der var forårsaget af covid-19-pandemien. Støtten blev finansieret og forvaltet på vegne af den tyske regering af Wirtschaftsstabilisierungsfonds (den økonomiske stabiliseringsfond, Tyskland), som var et offentligt organ, der ydede kortsigtet økonomisk støtte til tyske virksomheder, som var ramt af covid-19-pandemien.
8
Den omhandlede foranstaltning bestod af følgende tre elementer:
–
en kapitalandel på 306044326,40 EUR (herefter »kapitalandelen«)
–
et »passivt kapitalindskud« på 4693955673,60 EUR i form af et hybridt instrument, der blev behandlet som egenkapital i henhold til de internationale regnskabsstandarder (herefter »det passive kapitalindskud I«)
–
et »passivt kapitalindskud« på 1 mia. EUR med kendetegn af en konvertibel obligation (herefter »det passive kapitalindskud II«).
9
Den omhandlede foranstaltning var en del af en række mere omfattende støtteforanstaltninger til fordel for Lufthansa-koncernen, som på tidspunktet for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse kunne sammenfattes således:
–
en statsgaranti for 80% af et lån på 3 mia. EUR, som Forbundsrepublikken Tyskland påtænkte at yde til DLH som led i en støtteordning, der allerede var godkendt af Kommissionen (Kommissionens afgørelse C(2020) 1886 final af 22.3.2020 om statsstøtte SA.56714 (2020/N) – Tyskland – covid-19-foranstaltninger)
–
en statsgaranti for 90% af et lån på 300 mio. EUR, som Republikken Østrig påtænkte at yde til Austrian Airlines som led i en støtteordning, der allerede var godkendt af Kommissionen (Kommissionens afgørelse C(2020) 2354 final af 8.4.2020 om statsstøtte SA.56840 (2020/N) – Østrig – covid-19: den østrigske likviditetsstøtteordning)
–
et lån på 150 mio. EUR, som Republikken Østrig påtænkte at yde til Austrian Airlines for at kompensere dette selskab for de tab, der fulgte af aflysningen eller omlægningen af dets flyvninger i forbindelse med covid-19-pandemien
–
en likviditetsstøtte på 250 mio. EUR og et lån på 40 mio. EUR, som Kongeriget Belgien påtænkte at yde til Brussels Airlines
–
en statsgaranti for 85% af et lån på 1,4 mia. EUR stillet af Det Schweiziske Forbund til Swiss International Air Lines og til Edelweiss Air.
10
Den 25. juni 2020 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse, hvorved den – efter at have fastslået, at den omhandlede foranstaltning udgjorde »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og vurderet foreneligheden med det indre marked i lyset af de midlertidige rammebestemmelser – besluttede, at denne støtte var forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, og gjorde derfor ikke indsigelser i forhold til denne.
Søgsmålet for Retten og den appellerede dom
11
Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 22. januar og den 12. februar 2021 anlagde Ryanair DAC (herefter »Ryanair«) og Condor Flugdienst GmbH (herefter »Condor«) søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse.
12
Ryanair fremsatte fem anbringender til støtte for søgsmålet i sag T-34/21, hvoraf det første vedrørte en urigtig anvendelse af de midlertidige rammebestemmelser og magtfordrejning, det andet vedrørte en urigtig anvendelse af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, det tredje vedrørte en tilsidesættelse af visse særlige bestemmelser i EUF-traktaten og visse almindelige EU-retlige principper, det fjerde vedrørte Kommissionens undladelse af at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, og det femte vedrørte en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
13
Condor fremsatte tre anbringender til støtte for søgsmålet i sag T-87/21, hvoraf det første vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af forpligtelsen til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF, det andet vedrørte et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen fastslog, at den omhandlede foranstaltning var forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, og det tredje vedrørte en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
14
I den appellerede doms præmis 15-67 fastslog Retten indledningsvis, at de af Ryanair og Condor anlagte søgsmål kunne antages til realitetsbehandling, for det første fordi de var interesserede parter, som havde en interesse i at forsvare de processuelle rettigheder, som de har i medfør af artikel 108, stk. 2, TEUF, og for det andet fordi disse parter havde godtgjort, at de var umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede afgørelse som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, hvilket gav dem mulighed for at anfægte begrundelsen for denne afgørelse.
15
Under den efterfølgende undersøgelse i den appellerede doms præmis 68-503 af realiteten vedrørende søgsmålene foretog Retten i nævnte doms præmis 70 og 71 for det første en opdeling af anbringenderne fremsat til støtte herfor og fastslog bl.a., at alle spørgsmålene i det første anbringende i sag T-34/21 og det første og det andet anbringende i sag T-87/21 kunne henføres til seks problematikker, hvoraf den første vedrørte DLH’s støtteberettigelse, den anden vedrørte eksistensen af andre, mere hensigtsmæssige og mindre konkurrencefordrejende foranstaltninger, den tredje vedrørte støttebeløbet, den fjerde vedrørte statens afkast og udtræden, den femte vedrørte forbuddet mod aggressive forretningsmæssige udvidelser, som finansieres af den omhandlede foranstaltning, og den sjette vedrørte støttemodtagerens stærke markedsposition på de pågældende markeder og de strukturelle tilsagn.
16
For det andet anførte Retten i den appellerede doms præmis 73-87 indledende bemærkninger om dels intensiteten af den prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager af Kommissionens komplekse økonomiske vurderinger på området for statsstøtte, når denne institution vurderer støtteforanstaltningernes forenelighed med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, TEUF, dels bevisværdien af de sagkyndige rapporter, som Ryanair støttede sig på i søgsmålet i sag T-34/21.
17
For det tredje fastslog Retten, idet den i den appellerede doms præmis 88-503 undersøgte de anbringender og problematikker, der er omtalt i nærværende doms præmis 15, at den omtvistede afgørelse var behæftet med følgende retlige fejl:
–
den pågældende støttemodtagers ret til den omhandlede støtte i henhold til de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), som omhandlet i det første anbringendes første led i sag T-34/21 og det første anbringendes andet led i sag T-87/21) (den appellerede doms præmis 112-138)
–
den manglende »step up«-mekanisme for staten eller en lignende mekanisme i henhold til de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61, 62, 68 og 70 omhandlet i det første anbringendes fjerde led i sag T-34/21) (den appellerede doms præmis 242-271)
–
aktieprisen i forbindelse med konverteringen af det passive kapitalindskud II i henhold til de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67 omhandlet i det første anbringendes fjerde led i sag T-34/21 (den appellerede doms præmis 272-288)
–
forekomsten af en stærk markedsposition i de lufthavne, hvor DLH har en base (herefter »de relevante lufthavne«), bortset fra Frankfurt (Tyskland) og München (Tyskland) og under alle omstændigheder i lufthavnene i Düsseldorf (Tyskland) og Wien (Østrig) i IATA’s sommersæson 2019, omhandlet i det første anbringendes femte led i sag T-34/21 og det første anbringendes første led i sag T-87/21 (den appellerede doms præmis 373-412)
–
aspekterne af tilsagnene omhandlet i det første anbringendes femte led i sag T-34/21 og det første anbringendes første led i sag T-87/21 (den appellerede doms præmis 467-480 og 494-502 ovenfor).
18
I den appellerede doms præmis 505 fastslog Retten dermed, at hver af disse fejl i sig selv var tilstrækkelig til at begrunde, at den omtvistede afgørelse annulleredes, uden at den undersøgte de øvrige anbringender og klagepunkter, som sagsøgerne havde fremsat.
Parternes påstande i appelsagen
19
Ved sin appel har DLH nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Frifindelse af sagsøgte i første instans.
–
Ryanair og Condor tilpligtes at bære deres sagsomkostningerne såvel i forbindelse med sagen i første instans som appelsagen.
20
Ryanair og Condor har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
21
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Ryanair og Condor tilpligtes at bære sagsomkostningerne såvel i forbindelse med sagen i første instans som appelsagen.
22
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Ryanair og Condor tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med appelsagen.
–
Ryanair tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med sagen i første instans i sag T-34/21.
Om appellen
23
Til støtte for appellen har DLH fremsat seks anbringender. Det første anbringende vedrører en retlig fejl, en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og Rettens tilsidesættelse af grænserne for den retslige prøvelse, for så vidt som Retten med urette fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c). Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 og 68, idet den ikke krævede, at kapitalandelen og det passive kapitalindskud II var underlagt en »step up«-mekanisme eller en lignende mekanisme. Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67. Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten behæftede sin dom med en retlig fejl og overskred grænserne for sin retslige prøvelse ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde foretaget en korrekt vurdering af, om DLH havde en stærk markedsposition i de relevante lufthavne. Med det femte anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde behæftet afgørelsen med et åbenbart urigtigt skøn, idet den udelukkede de konkurrenter, der allerede havde base i lufthavnene i Frankfurt og München, fra den første fase af proceduren for afståelse af slots. Med det sjette anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde tilsidesat sin begrundelsespligt, idet den ikke angav grundene til, at afståelsen af de slots, som DLH havde, skulle ske mod vederlag og ikke påvirkede den attraktive karakter af tilsagnene om slots.
Det første anbringende
Parternes argumenter
24
Med det første anbringende, som består af tre led, har DLH foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 112-138 begik en retlig fejl, gengav de faktiske omstændigheder urigtigt og tilsidesatte grænserne for sin retslige prøvelse, idet den fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), for så vidt som denne institution havde fundet, at DLH var ude af stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår, og at nævnte institution ikke havde taget hensyn til alle relevante forhold i denne forbindelse.
25
Med det første anbringendes første led har DLH gjort gældende, at Retten gengav Kommissionens argumenter urigtigt ved i den appellerede doms præmis 125 at fastslå, at 22. betragtning til den omtvistede afgørelse var støttet på »en fejlagtig forudsætning om, at den finansiering, der kan opnås på markederne, nødvendigvis skal dække alle støttemodtagerens behov«. Selve læsningen af denne betragtnings ordlyd gør det ikke muligt at konkludere, at Kommissionen fandt, at finansiering på de private markeder nødvendigvis altid skulle dække alle støttemodtagerens behov.
26
Med det første anbringendes andet led har DLH foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 125 ff. at fastslå, at Kommissionen ved undersøgelsen af støtteberettigelsen i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), skulle afgøre, om en ikke-ubetydelig del af støttemodtagerens nødvendige finansiering kunne opfyldes af finansiering på markederne.
27
For det første modsiges en sådan fortolkning af den brede og åbne ordlyd af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c).
28
For det andet følger det af denne ordlyd, at det retlige kriterium, der blev anvendt, består i at undersøge, om støttemodtageren var ude af stand til at opnå finansiering på markederne på overkommelige vilkår, og om nationale foranstaltninger til at dække dette selskabs likviditetsbehov er tilstrækkelige til at sikre dets levedygtighed. Der skal herved tages hensyn til samtlige likviditetsbehov, som støttemodtageren har givet udtryk for.
29
For det tredje tilsidesatte Retten i den appellerede doms præmis 129 formålet med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), nemlig formålet om at hindre den uforholdsmæssige anvendelse af offentlige midler, og overførte i nævnte doms præmis 130 med urette princippet om, at indgrebet skal være så lille som muligt, på kontrollen af foranstaltningens proportionalitet under trinnet for støtteberettigelse. Retten behæftede endvidere sin begrundelse med en modsigelse ved i den appellerede doms præmis 150-217 at forkaste alle argumenter fremført af sagsøgerne i første instans om støttebeløbet, samtidig med at den i nævnte doms præmis 208 og 217 fastslog, at det samlede beløb på 6 mia. EUR var begrænset til det nødvendige minimum for at sikre støttemodtagerens levedygtighed. Endelig er Rettens fortolkning af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), i strid med dens egen praksis i andre sager og tilsidesætter herved ligebehandlingsprincippet.
30
Med det første anbringendes tredje led har DLH for det første foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl og overskred grænserne for sin retslige prøvelse ved i den appellerede doms præmis 117 og 131-135 at fastslå, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til alle de fornødne oplysninger med henblik på undersøgelsen af den betingelse, der er fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c). For det andet foretog Retten i den appellerede doms præmis 120 en urigtig gengivelse af den omtvistede afgørelse, Kommissionens svarskrift og DLH’s interventionsindlæg, idet den fastslog, at Kommissionen og DLH ikke havde anfægtet rigtigheden og pålideligheden af oplysningerne fremlagt af Ryanairs sagkyndige Oxera i dennes første rapport med titlen »Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH« (»Kommissionens vurdering af proportionaliteten af den støtte, som er indrømmet DLH«) af 21. januar 2021.
31
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det første anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
32
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at det første anbringende ikke skal tages til følge, eftersom det i hvert fald delvist skal afvises hvad angår dette anbringendes tredje led, og, for så vidt angår Ryanair, ligeledes dets første led. Ifølge disse parter skal dette anbringende under alle omstændigheder forkastes som ugrundet. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for sin retslige prøvelse.
Domstolens bemærkninger
33
Det skal indledningsvis bemærkes, at de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), underkaster en rekapitaliseringsforanstaltning en støtteberettigelsesbetingelse om dels, at den begunstigede af en rekapitaliseringsforanstaltning ikke er i stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår, dels at de eksisterende horisontale foranstaltninger i den berørte medlemsstat til at dække denne støttemodtagers likviditetsbehov ikke er tilstrækkelige til at sikre den pågældendes levedygtighed.
34
Det fremgår af den samlede læsning af den appellerede doms præmis 125-132, at Retten fortolkede dette punkt 49, litra c), således, at Kommissionen for at afgøre, om en støttemodtager opfylder denne betingelse, skal undersøge, om denne støttemodtager kan finansiere en ikke-ubetydelig del af sine behov på markedet eller på grundlag af disse horisontale foranstaltninger.
35
Til støtte for dette ræsonnement anførte Retten dels i den appellerede doms præmis 129, at de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), havde til formål at begrænse statens indgriben til kun de tilfælde, hvor støttemodtageren er ude af stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår, dels i nævnte doms præmis 130, at denne bestemmelse skal fortolkes i lyset af proportionalitetsprincippet. Heraf følger ifølge Retten en forpligtelse for Kommissionen til at undersøge, om støttemodtageren kan mobilisere en ikke-ubetydelig del af den nødvendige finansiering på markederne.
36
For det første fremgår det i denne henseende af en ordlydsfortolkning af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), som helhed, at denne bestemmelse tilsigter at udelukke virksomheder, der i et vist omfang uden en rekapitaliseringsforanstaltning rent faktisk kan opnå tilstrækkelig finansiering på markederne eller takket være de eksisterende horisontale foranstaltninger i den berørte, fra kredsen af modtagere af en sådan foranstaltning.
37
For det andet skal det bemærkes, at nævnte punkt fremgår af de midlertidige rammebestemmelsers underafsnit 3.11.2 om støtteberettigelses- og adgangsbetingelser. Betingelsen beskrevet i nærværende doms præmis 33 indgår således i andre betingelser som den, der er nævnt i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra a), hvorefter støttemodtageren uden statens indgreb ville ophøre med eller have alvorlige vanskeligheder ved at opretholde sin aktivitet. Det skal dermed fastslås, at betingelsen fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), vedrører eksistensen af et finansieringsbehov med henblik på at sikre virksomhedens levedygtighed, som ikke kan opfyldes på overkommelige vilkår på markederne eller med horisontale nationale foranstaltninger.
38
Denne fortolkning styrkes af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 51, tredje punktum, som, selv om det kun vedrører medlemsstaternes anmeldelser af individuel støtte, der overskrider tærsklen på 250 mio. EUR, gengiver og præciserer den i disse rammebestemmelsers punkt 49, litra c), fastsatte betingelse ved at indikere, at den eksisterende finansiering på markedet eller de horisontale foranstaltninger til at dække likviditetsbehov skal være utilstrækkelige til at sikre støttemodtagerens levedygtighed.
39
For det tredje fremgår det af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 54, som fremgår af disse rammebestemmelsers underafsnit 3.11.4 med overskriften »Rekapitaliseringens størrelse«, at for at sikre støttens proportionalitet må foranstaltningen ikke overstige det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed. Undersøgelsen af støttemodtagerens støtteberettigelse i lyset af de betingelser, der er fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, skal adskilles fra den kontrol af støttens forholdsmæssighed, som foretages i medfør af disse rammebestemmelsers punkt 54. I rammebestemmelsernes punkt 51 sondres i øvrigt udtrykkeligt mellem på den ene side støtteberettigelsesbetingelsen, hvorefter støttemodtagerens muligheder for finansiering eller de eksisterende horisontale foranstaltninger til at dække likviditetsbehovene skal være utilstrækkelige til at sikre den pågældendes levedygtighed, og på den anden side kravet om, at støtten skal være forholdsmæssig.
40
Det følger således af en ordlydsfortolkning og en kontekstuel fortolkning af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), at denne bestemmelse skal fortolkes således, at en virksomheds berettigelse til en rekapitaliseringsforanstaltning er betinget af, at der er et finansieringsbehov, uden at Kommissionen på dette tidspunkt i sin vurdering skal vurdere den præcise størrelse af den finansiering, som skal sikres ved en sådan foranstaltning, eller at denne institution dermed skal afgøre, om støttemodtageren kan anvende markederne eller de horisontale foranstaltninger til at dække en ikke-ubetydelig del af sine finansieringsbehov.
41
Selv om Retten med føje har anført, at de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), har til formål at begrænse indrømmelsen af rekapitaliseringsforanstaltningerne til kun at omfatte de virksomheder, som har et finansieringsbehov, der ikke kan opfyldes, vedrører betragtningerne i den appellerede doms præmis 129 og 130 om, at dette formål ville blive skadet, hvis offentlige midler mobiliseres til at finansiere behov, der delvist kan finansieres på markederne, vurderingen af støttebeløbet og ikke modtagerens berettigelse til denne støtte. Det forholder sig ligeledes således med hensyn til betragtningerne om proportionalitetsprincippet.
42
Det følger heraf, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 132 og 137 at fastslå, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til alle relevante elementer med henblik på undersøgelsen af den betingelse, der er fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c), idet denne institution ikke havde undersøgt, om støttemodtageren kunne have mobiliseret blot en del af den nødvendige finansiering på markederne.
43
Selv om Retten i den appellerede doms præmis 123 og 124 fastslog, at Kommissionen ikke havde undersøgt, om der forelå garantier, som gjorde det muligt for DLH at opnå finansiering på markederne svarende til sine behov, fremgår det endvidere af fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder i nævnte doms præmis 119, at DLH, selv om dette selskab benyttede sine fly og reservedele som garantier, under alle omstændigheder kun kunne have mobiliseret 1-3,7 mia. EUR på markederne til opfyldelse af sine i den omtvistede afgørelse skønnede likviditetsbehov, som det fremgår af den appellerede doms præmis 115, på næsten 9 mia. EUR. På denne baggrund er den omstændighed, at Kommissionen ikke undersøgte, om der forelå garantier, der gjorde det muligt for DLH at opnå finansiering på markederne, i det foreliggende tilfælde uden betydning for undersøgelsen af støttemodtagerens støtteberettigelse i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 49, litra c).
44
Det følger af det ovenfor anførte, at det første anbringendes andet led skal tages til følge. Dette anbringende skal dermed tages til følge, uden at det er fornødent at undersøge dets øvrige led endsige spørgsmålene vedrørende formaliteten med hensyn til disse.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
45
Med det andet anbringende, som består af to led, har DLH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 242-271 at fastslå, at Kommissionen bl.a. havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61, 62, 68 og 70, idet den ikke havde krævet, at kapitalandelen og det passive kapitalindskud II blev underlagt en »step up«-mekanisme eller en lignende mekanisme.
46
Med det andet anbringendes første led har DLH gjort gældende, at Kommissionen, i modsætning til hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 252-263, med føje kunne finde, at kapitalandelen, henset til rekapitaliseringsforanstaltningernes overordnede struktur og de snævert indbyrdes forbundne elementer heri, var underlagt en mekanisme, der lignede »step up«-mekanismen for staten.
47
For det første er Rettens fremgangsmåde i denne henseende hvad angår fortolkningen af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 urigtig og formalistisk, for så vidt som Retten i den appellerede doms præmis 263 bl.a. fastslog, at Kommissionen ikke kunne tage hensyn til de kombinerede virkninger af rekapitaliseringsforanstaltningerne på tilskyndelsesvirkningerne med hensyn til statens udtræden af DLH’s kapital. Denne fortolkning er i strid med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 59, som netop tillader »alternativ[er] til nedenstående prisfastsættelsesmetoder«. Ved at lægge en sådan fortolkning til grund tilsidesatte Retten den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen har i forbindelse med komplicerede økonomiske vurderinger, og overskred grænserne for sin retslige prøvelse.
48
For det andet har DLH gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 254-256 med urette fastslog, at den betydelige rabat, hvormed staten var indtrådt i DLH’s kapital, ikke havde en tilstrækkelig tæt tilknytning til genstanden for »step up«-mekanismen for staten eller med formålet med denne mekanisme. Retten begik bl.a. en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 255 at fastslå, at den yderligere ejerandel, som staten erhvervede i dette selskab, og afkastet heraf ikke kunne tages i betragtning, alene fordi den oprindelige købspris var reguleret ved de midlertidige rammebestemmelsers punkt 60. Retten foretog desuden en urigtig gengivelse af formålet med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 60, 61 og 62, idet den i den appellerede doms præmis 256 fastslog, at andre »step up«-mekanismer for staten ligeledes systematisk skulle omfatte et stigende afkast over tid og skulle udgøre et senere incitament til statens hurtige udtræden. DLH har tilføjet, at en »step up«-mekanisme for staten som den i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61 fastsatte ikke som sådan kunne anvendes på kapitalandelen. Ifølge DLH begik Retten endvidere en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 260 fastslog, at Kommissionen ved sin vurdering i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 ikke kunne tage hensyn til de stigende rentesatser for de passive kapitalindskud I og II. Endelig begik Retten en retlig fejl ved på tilsvarende vis at fastslå, at de adfærdsmæssige tilsagn i de midlertidige rammebestemmelsers underafsnit 3.11.6 ikke kunne tages i betragtning som led i vurderingen efter disse rammebestemmelsers punkt 62.
49
Med det andet anbringendes andet led har DLH gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 265 ff. at fastslå, at det passive kapitalindskud II efter konverteringen heraf til egenkapital ikke længere var underlagt »en anden »step up«-mekanisme« for staten som omhandlet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 68. I denne henseende fastslog Retten i den appellerede doms præmis 266 bl.a. med urette, at de midlertidige rammebestemmelsers punkt 70 var uden betydning i det foreliggende tilfælde. Ifølge DLH bestemmer dette punkt, at Kommissionen skal følge de almindelige principper fastsat i det øvrige punkter i de midlertidige rammebestemmelser, og at den, da arten af de hybride instrumenter varierer betydeligt, og da denne institution har vide skønsbeføjelser med henblik på undersøgelsen af disse, ligeledes skal vurdere risikoen ved de hybride instrumenter i hvert enkelt tilfælde.
50
Kommissionen kunne i 161. betragtning til den omtvistede afgørelse under alle omstændigheder med føje lægge til grund, at afkastniveauerne for de passive kapitalindskud I og II, den store rabat, som omfattede virkningerne af en større »uønsket« ejerandel, samt de integrerede, yderligere incitamenter for udtræden kom til udtryk ved risikoen forbundet med det passive kapitalindskud II efter konverteringen heraf til egenkapital, og at disse indbyrdes forbundne elementer i rekapitaliseringsforanstaltningen udgjorde en »alternativ mekanisme« som omhandlet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 68 og ligeledes i forhold til det passive kapitalindskud II.
51
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det andet anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
52
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation, idet sidstnævnte selskab har gjort gældende, at det andet anbringende ikke skal tages til følge, eftersom det i hvert fald delvist skal afvises, idet Kommissionen, i modsætning til hvad DLH har anført, ikke har en vid skønsbeføjelse i medfør af de midlertidige rammebestemmelser, og under alle omstændigheder fordi der ikke er foretaget nogen kompliceret økonomisk vurdering. Ifølge disse parter skal dette anbringende forkastes som ugrundet hvad angår realiteten. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for sin retslige prøvelse.
Domstolens bemærkninger
53
Indledningsvis forkastes Condors klagepunkt om delvis afvisning af det andet anbringende. Med dette anbringende har DLH nemlig i det væsentlige foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at gribe ind i den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen ifølge appellanten råder over. Spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen eventuelt havde en sådan skønsbeføjelse og i forbindelse hermed skulle foretage komplicerede økonomiske vurderinger, henhører under undersøgelsen af realiteten ved denne angivelige retlige fejl, som Domstolen har kompetence til at undersøge under en appel. Det følger heraf, at det andet anbringende i det hele kan antages til realitetsbehandling.
54
Hvad angår realiteten skal det med hensyn til egenkapitalinstrumenter fremhæves, at det fremgår af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61, at en rekapitaliseringsforanstaltning skal omfatte en »step up«-mekanisme for staten for at give støttemodtageren et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Denne mekanisme kan tage form af yderligere aktier til staten eller andre mekanismer og skal svare til en stigning på mindst 10% i statens afkast ved hver stigning fire år efter kapitaltilførslen, hvis staten ikke har solgt mindst 40% af sin andel, og seks år efter denne kapitaltilførsel, hvis staten ikke har solgt hele sin andel svarende til nævnte egenkapitaltilførsel. I medfør af disse rammebestemmelsers punkt 62 kan Kommissionen acceptere alternative mekanismer, forudsat at de samlet set dels har samme incitamentvirkning med hensyn til at sikre statens udtræden, dels har en tilsvarende virkning på statens afkast.
55
Hvad angår hybride instrumenter fremgår det af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 68, at der efter konverteringen til egenkapital skal tilknyttes en »step up«-mekanisme for staten, for at give støttemodtagerne et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Hvis staten stadig ejer den egenkapital, der er resultatet af det statslige indgreb, to år efter konverteringen til egenkapital, skal denne stat modtage en yderligere ejerandel af støttemodtageren ud over den resterende andel, der hidrører fra statens konvertering af de hybride kapitalinstrumenter. Denne yderligere ejerandel fastsættes til mindst 10% af denne resterende andel. Det præciseres i samme punkt, at Kommissionen kan acceptere alternative »step up«-mekanismer for staten, forudsat at de har den samme incitamentvirkning og en tilsvarende virkning på statens afkast.
56
Det følger i denne henseende af fast retspraksis, som Retten omtalte i den appellerede doms præmis 74 og 75, at Kommissionen med henblik på vurderingen af støtteforanstaltningernes forenelighed med det indre marked i medfør af artikel 107, stk. 3, TEUF råder over et vidt skøn, hvis udøvelse indebærer komplicerede økonomiske og sociale vurderinger (jf. dom af 19.7.2016, Kotnik m.fl., C-526/14, EU:C:2016:570, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
57
Det følger heraf, at den retslige prøvelse i denne forbindelse er begrænset til en efterprøvelse af, om procedure- og begrundelsesreglerne er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt korrekte, og om der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn eller begået magtfordrejning (jf. i denne retning dom af 22.12.2008, Régie Networks, C-333/07, EU:C:2008:764, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis).
58
Når Kommissionen vedtager vejledende regler som dem, der er indført ved de midlertidige rammebestemmelser, for at opstille de kriterier, på grundlag af hvilke den agter at vurdere de af medlemsstaterne påtænkte støtteforanstaltningers forenelighed med det indre marked, og når den med offentliggørelsen heraf tilkendegiver, at den fremover vil anvende dem på de af reglerne omhandlede tilfælde, pålægger denne institution imidlertid sig selv en begrænsning i udøvelsen af de skønsbeføjelser, som den i denne henseende er tillagt efter bl.a. artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, og kan principielt ikke fravige disse regler uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for en tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. i denne retning dom af 19.7.2016, Kotnik m.fl., C-526/14, EU:C:2016:570, præmis 39 og 40, og af 31.1.2023, Kommissionen mod Braesch m.fl., C-284/21 P, EU:C:2023:58, præmis 90).
59
Det fremgår ligeledes af Domstolens praksis, at selv om Kommissionen på statsstøtteområdet principielt er bundet af det adfærdskodeks, den vedtager, såsom de midlertidige rammebestemmelser, fritager vedtagelsen af sådanne regler ikke denne institution fra forpligtelsen til at undersøge de konkrete ekstraordinære omstændigheder, som en medlemsstat i en given sag har påberåbt sig med henblik på at anmode om en direkte anvendelse af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF. Medlemsstaterne bevarer dermed muligheden for at anmelde påtænkt statsstøtte, som ikke opfylder de ved et sådant adfærdskodeks fastsatte krav, til Kommissionen, og denne institution kan under særlige omstændigheder godkende en sådan påtænkt støtte (jf. i denne retning dom af 31.1.2023, Kommissionen mod Braesch m.fl., C-284/21 P, EU:C:2023:58, præmis 92 og 93, og af 7.11.2024, Ryanair mod Kommissionen, C-588/22 P, EU:C:2024:935, præmis 59 og 60).
60
Selv om Kommissionen i medfør af Domstolens praksis omtalt i nærværende doms præmis 58 ved vedtagelsen af de midlertidige rammebestemmelser har pålagt sig selv en begrænsning ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse, skal det ikke desto mindre fastslås, at det i disse rammebestemmelsers punkt 62 og 68 udtrykkeligt bestemmes, at der ud over eksistensen af de i nævnte rammebestemmelser præciserede »step up«-mekanismer for staten er mulighed for at anvende alternativer, der overordnet skaber tilsvarende virkninger.
61
Henset til det kriterium om overordnet tilsvarende karakter, som er fastsat i de midlertidige rammebestemmelser, kan det ikke kræves, at en alternativ mekanisme er identisk med den i disse rammebestemmelser fastsatte mekanisme, uanset om det er med hensyn til opbygningen eller virkningerne heraf.
62
Det følger desuden af den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 56 og 57, at Kommissionens urigtige skøn med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt en alternativ mekanisme skaber virkninger, der svarer til dem, som »step up«-mekanismer for staten skaber, og som er præciseret i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61 og 68, kun kan føre til, at en af Unionens retsinstanser annullerer denne institutions afgørelse, hvis denne fejl er åbenbar.
63
I forbindelse hermed kan en åbenbar fejl godtgøres med forhold, der fratager den vurdering af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen lagde til grund i afgørelsen, sandsynligheden. Derimod skal anbringendet forkastes, såfremt den anfægtede vurdering på trods af de oplysninger, appellanterne har fremført, ikke kan anses for at være behæftet med en sådan fejl (jf. i denne retning dom af 7.5.2020, BTB Holding Investments og Duferco Participations Holding mod Kommissionen, C-148/19 P, EU:C:2020:354, præmis 72).
64
Unionens retsinstanser skal dog ikke blot tage stilling til bl.a. den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner (dom af 24.10.2013, Land Burgenland m.fl. mod Kommissionen, C-214/12 P, C-215/12 P og C-223/12 P, EU:C:2013:682, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
65
Retten kan endvidere ikke generelt sætte sin egen begrundelse i stedet for den, udstederen af den anfægtede retsakt har angivet (jf. i denne retning dom af 28.9.2023, Ryanair mod Kommissionen, C-320/21 P, EU:C:2023:712, præmis 117 og den deri nævnte retspraksis).
66
I den appellerede doms præmis 267 og 268 fastslog Retten, at kapitalandelen og det passive kapitalindskud II ved konverteringen heraf til egenkapital ikke var underlagt en »step up«-mekanisme for staten eller en tilsvarende mekanisme i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 og 68, hvis indhold er gengivet i nærværende doms præmis 54 og 55.
67
Det fremgår i denne henseende af den appellerede doms præmis 248, at Kommissionen for at vurdere, at denne mekanismes overordnede struktur i overensstemmelse med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 udgjorde en mekanisme, der svarede til den »step up«-mekanisme for staten, der er fastsat i disse rammebestemmelsers punkt 61, støttede sig på for det første den betydelige rabat, som Forbundsrepublikken Tysklands erhvervede aktierne i DLH til, for det andet det forhold, at statens tilstedeværelse som aktionær i DLH var uønsket for støttemodtageren, for det tredje den omstændighed, at de passive kapitalindskud I og II havde stigende rentesatser, og sandsynligheden for, at en del af det passive kapitalindskud II blev konverteret til egenkapital, steg med tiden, hvilket ville føre til en udvanding af de eksisterende kapitalinteresser til fordel for staten, og for det fjerde visse adfærdsmæssige tilsagn, herunder forbuddet mod udbetaling af udbytte, som ville forblive i kraft, indtil støtten var tilbagebetalt fuldt ud.
68
For det første fastslog Retten i den appellerede doms præmis 253-257 med henblik på at tage stilling til disse grunde, at rabatten på 71,9% af aktieprisen, der ifølge den omtvistede afgørelse gjorde det muligt at give et højere afkast end det, som Forbundsrepublikken Tyskland ville have opnået uden denne rabat ved den blotte anvendelse af den »step up«-mekanisme, der er foreskrevet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61, ikke havde en tilstrækkelig tæt tilknytning til genstanden for og formålet med »step up«-mekanismen for staten. For det andet forkastede Retten i den appellerede doms præmis 258 argumentet om, at kapitalandelen ville være »uønsket« som et subjektivt element uden relevans. For det tredje fastslog Retten i den appellerede doms præmis 260 og 262, at den omstændighed, at rentesatsen som afkast for de passive kapitalindskud I og II steg med tiden, og at DLH ville være blevet pålagt adfærdsmæssige tilsagn, henhørte under andre krav i de midlertidige rammebestemmelser. Med hensyn til det passive kapitalindskud II forkastede Retten i den appellerede doms præmis 265 af de samme grunde Kommissionens argumenter og fastslog i nævnte doms præmis 266, at denne institution ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at den omhandlede foranstaltning var underlagt en alternativ mekanisme, der kunne skabe de samme virkninger som »step up«-mekanismen for staten.
69
Herved forkastede Retten hvert af de argumenter, som Kommissionen havde fremført i den omtvistede afgørelse, dels fordi de savnede forbindelse til den foreskrevne »step up«-mekanisme, dels fordi de henhørte under særskilte krav i de midlertidige rammebestemmelser.
70
Den omstændighed, at visse elementer, som Kommissionen tog i betragtning i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 og 68, ligeledes henhører under andre krav fastsat i disse rammebestemmelser, fratager ikke i sig selv disse relevansen. Det kan nemlig ikke udelukkes, at et element i en foranstaltning, som umiddelbart opfylder et af kravene i de midlertidige rammebestemmelser, også kan bidrage til gennemførelsen af det specifikke formål med et andet krav fastsat i disse rammebestemmelser.
71
I denne forbindelse har Retten med henblik på i den appellerede doms præmis 251 og 252 at fastslå, at der ikke forelå en »step up«-mekanisme for staten eller alternative mekanismer i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 og 68, ikke godtgjort, at Kommissionen begik en åbenbar fejl hvad angår effektiviteten af de forskellige elementer, som denne institution støttede sig på i den omtvistede afgørelse, i et sådant omfang, at dens analyse af den overordnede lighed med de virkninger, der fulgte af den alternative mekanisme, den undersøgte, blev usandsynlige.
72
Det fremgår nærmere bestemt ikke af den appellerede doms præmis 253-257, at konklusionen om, at den betydelige rabat, hvormed Forbundsrepublikken Tyskland havde erhvervet aktierne i DLH, kunne bidrage til at skabe tilskyndelsesvirkninger for statens udtræden af kapitalen, ville blive usandsynlig.
73
Det følger heller ikke af den appellerede doms præmis 258-269, at det var åbenbart, at den progressive stigning i rentesatserne som afkast for de passive kapitalindskud I og II, den øgede sandsynlighed for en konvertering af en del af det passive kapitalindskud II til egenkapital eller den omstændighed, at DLH ville blive pålagt adfærdsmæssige tilsagn, ikke kunne skabe virkninger, der overordnet set svarede til de mekanismer, som er beskrevet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 61 og punkt 68, første og andet punktum.
74
Retten tog endvidere ikke hensyn til de kumulerede virkninger af de forskellige elementer, som Kommissionen havde taget hensyn til for at godtgøre en alternativ mekanisme til »step up«-mekanismen for staten i overensstemmelse med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 62 og 68, selv om denne institution netop støttede sig på de kombinerede virkninger af de forskellige elementer omhandlet i de foregående to præmisser.
75
På denne baggrund påviste Retten ikke, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at finde, at den omhandlede foranstaltning både med hensyn til kapitalandelen og det passive kapitalindskud II var underlagt alternative mekanismer, der opfyldte kravet om en overordnet lighed med en »step up«-mekanisme for staten, og behæftede dermed dommen med en retlig fejl.
76
Det følger af det ovenfor anførte, at begge led i det andet appelanbringende skal tages til følge.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
77
Med det tredje anbringende har DLH foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 272-288 fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67 ved at finde, at en del af det passive kapitalindskud II, nemlig det passive kapitalindskud II-A, kunne konverteres til en fast pris på 2,56 EUR pr. aktie, og at en anden del af det passive kapitalindskud II, nemlig det passive kapitalindskud II-B, kunne konverteres til markedsprisen på aktier på tidspunktet for konverteringen, reduceret med 10% eller 5,25%, alt efter den udløsende begivenhed.
78
I denne henseende tilsidesatte Retten, at Kommissionen i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 59 kan acceptere »et alternativ til de prisfastsættelsesmetoder, der er beskrevet i disse rammebestemmelser«, og dermed løsningen i nævnte rammebestemmelsers punkt 67. Eftersom den »teoretiske værdi efter udnyttelsen af tegningsret« (theoretical ex rights price, herefter »TERP«), dvs. den teoretiske markedspris for aktier efter en ny udstedelse af tegningsrettigheder, ikke kunne beregnes i denne sag, var det nødvendigt at anvende en anden løsning. Ifølge DLH indrømmer udstederen en rabat på markedsprisen for nye aktier, som kan tegnes ved udstedelsen af parallelle rettigheder, for at tilskynde kapitalmarkedet til at udøve sine tegningsrettigheder. TERP beregnes følgelig på grundlag af markedsprisen efter reduktionen ved udstedelsen af rettigheder. I forbindelse med en konverteringsret som den, der er fastsat i forbindelse med det passive kapitalindskud II, er der imidlertid ingen parallel, supplerende udstedelse af rettigheder (med rabat) på markedet, som kan benyttes som reference for beregningen af prisen for udstedelse af konverteringsrettigheder.
79
DLH har anført, at Forbundsrepublikken Tyskland, eftersom det ikke var muligt at beregne TERP, foreslog at henvise dels til en minimumspris for udstedelse på 2,56 EUR, som gjaldt for DLH med henblik på konvertering af det passive kapitalindskud II-A, dels en markedspris for DLH, idet den fastlagde en rabat på 5,25% eller 10% alt efter den udløsende begivenhed for konverteringen af det passive kapitalindskud II-B. Ifølge DLH kunne det, henset til omstændighederne i den foreliggende sag, i lighed med hvad der blev fastslået i den omtvistede afgørelse, forventes, at de to konverteringspriser var i overensstemmelse med kravet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67.
80
Det var således umuligt at henvise til TERP, i modsætning til hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 276-279, selv om Kommissionen med føje havde accepteret et alternativt afkast i medfør af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 59, der gav det samme resultat, som hvis der kunne være taget hensyn til TERP.
81
DLH har gjort gældende, at denne konklusion, i modsætning til hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 280-285, ikke drages i tvivl af den omstændighed, at den omtvistede afgørelse i 158. betragtning hertil krævede, at Forbundsrepublikken Tyskland forpligtede sig til at anmode om Kommissionens samtykke med hensyn til udøvelsen af konverteringsrettigheden, hvis denne ikke blev udført til et niveau på maksimalt 5% af TERP. Risikoen for manglende forenelighed var nemlig blot teoretisk, og Kommissionens godkendelse ville have tilsigtet at give maksimal forenelighed. DLH har kritiseret den appellerede doms præmis 283 og navnlig gjort gældende, at formålet ikke var at »fravige« de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67 eller at udsætte afgørelsen herom, men at sikre et yderligere sikkerhedsniveau og sikre sig, at Forbundsrepublikken Tyskland overholdt sin forpligtelse hvad angår en konvertering, som nødvendigvis fandt sted efter rekapitaliseringen.
82
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det tredje anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
83
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at det tredje anbringende i hvert fald delvist skal afvises, eftersom det tilsigter at rejse tvivl om Rettens fastlæggelse af de faktiske omstændigheder. Ifølge disse parter skal dette anbringende under alle omstændigheder forkastes som ugrundet. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for den retslige prøvelse, som den skal udøve.
Domstolens bemærkninger
84
Det skal med hensyn til afkastet af hybride instrumenter fremhæves, at det følger af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, at konverteringen af sådanne instrumenter til egenkapital sker i hvert fald 5% under TERP-kursen på tidspunktet for denne konvertering.
85
I den appellerede doms præmis 275 anførte Retten indledningsvis, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse havde påpeget, at en del af det passive kapitalindskud II, nemlig det passive kapitalindskud II-A, kunne konverteres til aktier til en fast pris på 2,56 EUR pr. aktie, mens en anden del af det passive kapitalindskud II, nemlig det passive kapitalindskud II-B, kunne konverteres til aktiernes markedspris på konverteringstidspunktet, nedsat med 10% eller 5,25% afhængig af den udløsende begivenhed. Det omtales ligeledes i den omtvistede afgørelse, at »alle disse konverteringspriser forventes at være i overensstemmelse med kravet i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser«, men at »en markedspris kan være så lav, at [dette krav] ikke vil være overholdt«, og at Forbundsrepublikken Tyskland i så fald havde forpligtet sig til at indhente Kommissionens samtykke, før den udøvede sin konverteringsret.
86
I den appellerede doms præmis 276-278 fastslog Retten dernæst, at aktieprisen i forbindelse med konverteringen ikke blev fastlagt på grundlag af TERP for så vidt angår såvel det passive kapitalindskud II-A, eftersom den fastsatte faste pris pr. aktie ikke svarede til den metode, der er defineret i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, som hvad angår det passive kapitalindskud II-B, for hvilket prisen var støttet på markedsprisen i forbindelse med konverteringen.
87
Endelig fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde begrundet valget om at anvende en alternativ beregningsmetode, og at denne institution ved at foreskrive en ordning for efterfølgende godkendelse, hvis prisen var uforenelig, blot havde udsat sin afgørelse i strid med dette punkt 67.
88
Det skal i denne forbindelse præciseres, at det følger af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 59, at medlemsstaterne som et alternativ til de prisfastsættelsesmetoder, der er anført i disse rammebestemmelsers punkt 60-70, kan anmelde ordninger eller individuelle foranstaltninger, hvor statens prisfastsættelsesmetode er tilpasset efter kapitalinstrumentets egenskaber og prioritetsorden, forudsat at de samlet set dels har samme tilskyndelsesvirkning med hensyn til statens udtræden, dels har en tilsvarende virkning på statens afkast.
89
DLH har derfor med føje gjort gældende, at Kommissionen uden med henblik herpå at skulle anføre en specifik begrundelse eller en ekstraordinær omstændighed frit kunne vælge at basere sig på en alternativ mekanisme til den i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67 beskrevne. En sådan alternativ mekanisme er imidlertid kun i overensstemmelse med de krav, der følger af de midlertidige rammebestemmelser, for så vidt som den overordnet set skaber et resultat, der svarer til mekanismen beskrevet i dette punkt 67.
90
Det fremgår af den appellerede doms præmis 277, 278 og 280-286, at Retten fastslog, at den alternative beregningsmetode, der er defineret i 158. betragtning til den omtvistede afgørelse, kunne føre til en prisfastsættelse, som ikke svarer til den pris, der ville følge af metoden fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67. For at nå til denne konklusion støttede Retten sig bl.a. på selve ordlyden af den omtvistede afgørelse, som er gengivet i nærværende doms præmis 85.
91
Inden for rammerne af denne appel er Rettens konstatering om, at resultatet af anvendelsen af denne alternative metode adskiller sig fra resultatet af anvendelsen af metoden fastlagt i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, ikke anfægtet.
92
I denne forbindelse kan appellantens argumentation om, at det ikke var muligt at beregne TERP i denne sag, ikke tiltrædes.
93
Ud over at denne argumentation modsiges af den omtvistede afgørelse, hvori der udtrykkeligt tages sigte på en sammenligning af resultatet af den alternative beregningsmetode med resultatet af anvendelsen af metoden støttet på TERP, tilsigter argumentationen nemlig i sidste ende, som Ryanair og Condor har gjort gældende, at opfordre Domstolen til selv at fastlægge de faktiske omstændigheder, uden at det gøres gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af de fremlagte beviser.
94
Det følger af retspraksis, at Domstolen under en appel ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og principielt heller ikke til at bedømme de beviser, som Retten lagde til grund ved fastlæggelsen af disse faktiske omstændigheder. Domstolens prøvelsesret med hensyn til Rettens faktiske konstateringer omfatter bl.a., om de faktiske omstændigheder er gengivet forkert, dvs. om det fremgår af sagens akter, at disse konstateringer er indholdsmæssigt urigtige, om beviserne er gengivet forkert, den retlige kvalifikation af beviserne, samt om reglerne om bevisbyrde og bevisførelse er overholdt (dom af 11.9.2025, Østrig mod Kommissionen (Paks II-kernekraftværket), C-59/23 P, EU:C:2025:686, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
95
Det tredje anbringende skal således afvises i det omfang, Domstolen herved opfordres til at fastslå, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl, for så vidt der heri ikke blev taget hensyn til, at det var umuligt at beregne TERP i den foreliggende sag.
96
I modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende, er det forhold, at Forbundsrepublikken Tyskland, i tilfælde af at prisen for konvertering af de hybride instrumenter ikke er i overensstemmelse med kravet i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, har pligt til at anmode Kommissionen om godkendelse, som det er fastlagt i 158. betragtning til den omtvistede afgørelse, ikke tilstrækkeligt til at sikre, at denne betragtning opfylder dette krav.
97
Som Retten anførte i den appellerede doms præmis 284, forpligtede Forbundsrepublikken Tyskland sig nemlig ikke til under alle omstændigheder at sikre, at prisen ville blive bragt i overensstemmelse med det krav, der er fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, men alene til at indhente Kommissionens godkendelse af det besluttede prisniveau. Ingen elementer præciserer de kriterier, hvorefter Kommissionen i givet fald skal undersøge Forbundsrepublikken Tysklands påtænkte konvertering af hybride instrumenter, såfremt forskrifterne i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67 ikke er overholdt. Det følger heraf, at der ikke foreligger en garanti, som kan sikre overholdelsen af disse krav.
98
Det skal ligeledes fastslås, som Retten gjorde i den appellerede doms præmis 280-286, at statsstøtte er underlagt en ordning med forudgående godkendelse i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF, hvorfor en støtteforanstaltning skal erklæres forenelig med det indre marked, før den gennemføres. Kommissionen kan således ikke udsætte sin vurdering af et element, der er direkte forbundet med undersøgelsen af en statsstøttes forenelighed, til et senere tidspunkt end tidspunktet for vedtagelsen af sin afgørelse om denne forenelighed. Det tilkom således Kommissionen i den omtvistede afgørelse at tage stilling til reglerne for prisfastsættelse i tilfælde af den omhandlede konvertering af hybride instrumenter, uden at den blot kunne acceptere en beregningsmetode, som ikke i alle tilfælde sikrede overholdelse af det krav, der er fastsat i de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67.
99
Selv om Kommissionen har gjort gældende, at 158. betragtning til den omtvistede afgørelse kun godkendte den omhandlede foranstaltning, på betingelse af at konverteringsprisen i sidste ende ville være i overensstemmelse med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 67, skal det endvidere fastslås, at dette udsagn ikke underbygges af denne betragtning, hvori det lægges til grund, at der foretages en efterfølgende kontrol, uden at parametrene for denne kontrol er fastsat.
100
Det følger heraf, at det tredje anbringende ikke kan tages til følge, idet det delvist skal afvises, delvist er ugrundet.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
101
Med det fjerde anbringende, som består af to led, har DLH foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl og tilsidesatte grænserne for sin retslige prøvelse ved i den appellerede doms præmis 373-412 at fastslå, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da den efterprøvede, om DLH havde en stærk markedsposition i de relevante lufthavne.
102
Med det fjerde anbringendes første led har DLH i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og overskred grænserne for sin retslige prøvelse, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 373-387 fastslog, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved alene at tage hensyn til kriterier, som i det væsentlige vedrørte hindringer for nye konkurrenters adgang og udvidelse, samt »lufthavnskapaciteten« uden at tage hensyn til alle de relevante faktorer i den foreliggende sag for at vurdere, om DLH havde en stærk markedsposition i de relevante lufthavne.
103
I denne henseende har DLH gjort gældende, at identifikationen af en stærk markedsposition henhører under en kompliceret økonomisk analyse, hvorunder Kommissionen har en vid skønsbeføjelse, og at Retten overskred grænserne for den retslige prøvelse, som den kan udøve i forhold til den afgørelse, som Kommissionen har vedtaget i denne forbindelse. I den appellerede doms præmis 385 er Rettens ræsonnement nærmere bestemt for uklart og angiver kun kortfattet den potentielle relevans af støttemodtagerens markedsandele »udtrykt i afgange (antal flyvninger) og sæder, der tilbydes til og fra de relevante lufthavne«, med henblik på at fastslå, at Kommissionen ikke havde taget alle de relevante elementer i betragtning. Ifølge DLH var det i denne forbindelse med føje, at Kommissionen ikke tog hensyn til sidstnævnte element. De anvendte kriterier var nemlig utilstrækkelige til i det foreliggende tilfælde at foretage en præcis analyse af den omhandlede foranstaltnings virkninger i overensstemmelse med de midlertidige rammebestemmelsers punkt 72, og disse kriterier er forenelige med den analyseramme, som Kommissionen benytter i fusionssager vedrørende luftfartsselskaber. Den omhandlede foranstaltnings potentielle konkurrencemæssige virkninger vedrører heller ikke en bestemt rute, men snarere DLH’s evne til at bevare eller endda udvide de slots, som dette selskab havde i de relevante lufthavne. Der skal således foretages en vurdering af støttens forenelighed med den konkurrencemæssige situation i det hele.
104
DLH har endvidere gjort gældende, at Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 379 ikke godtgør, at analysen af markedsandelene udtrykt i afgange og sæder, der tilbydes, var bedre egnet end de kriterier, som Kommissionen havde fastlagt for at vurdere, om der forelå en stærk markedsposition. DLH har heraf udledt, at denne institution ikke var forpligtet til at supplere denne analyse med et skøn over markedsandele udtrykt i afgange og sæder, der tilbydes, eller ved at tage alle andre relevante forhold i betragtning.
105
Med det fjerde anbringendes andet led har DLH i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og overskred grænserne for sin retslige prøvelse, eftersom den i den appellerede doms præmis 388-412 fastslog, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at konstatere, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien.
106
I denne henseende har DLH gjort gældende, at eftersom Kommissionen har en vid skønsbeføjelse til at analysere markedsoplysningerne med henblik på vurderingen af, om der foreligger en stærk markedsposition, overskred Retten grænserne for sin retslige prøvelse, idet den erstattede Kommissionens analyse af disse oplysninger med sin egen. I den appellerede doms præmis 411 er Rettens ræsonnement nærmere bestemt for uklart, for så vidt som den fastslog, at Kommissionen med urette havde konstateret, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien »i det mindste i IATA’s sommersæson 2019«. En sådan begrundelse er utilstrækkelig til at fastslå, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, eftersom andre perioder var berørt, herunder IATA’s vintersæson 2019/2020.
107
Ifølge DLH var det med føje, at Kommissionen fastslog, at dette selskab ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. DLH har fremhævet, at kriterierne for vurderingen af en stærk markedsposition hvad angår de sidstnævnte lufthavne adskiller sig mærkbart fra kriterierne vedrørende lufthavnene i Frankfurt og München og gør det muligt at godtgøre, at dette selskab rent faktisk ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. DLH har i denne henseende bl.a. kritiseret den appellerede doms præmis 397 og anført oplysninger og tal om navnlig de slots, som dette selskab havde i lufthavnene i Düsseldorf, Wien, Frankfurt og München, for at påvise, at Retten med urette fastslog, at Kommissionen ikke kunne konkludere, at selskabet ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien.
108
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det fjerde anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
109
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at det fjerde anbringendes andet led i hvert fald delvist skal afvises, eftersom DLH med dette led har tilsigtet at rejse tvivl om Rettens fastlæggelse af de faktiske omstændigheder, mens Ryanair ligeledes har gjort gældende, at DLH’s argumenter om den utilstrækkelige begrundelse for den appellerede dom og sidstnævntes argumenter udledt af retspraksis og Kommissionens beslutningspraksis skal afvises. Ifølge disse parter skal dette anbringende under alle omstændigheder forkastes som ugrundet. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for den retslige prøvelse, som den skal udøve.
Domstolens bemærkninger
110
Med hensyn til det fjerde anbringendes første led skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 373-387 undersøgte de kriterier, som Kommissionen havde anvendt til at vurdere, om DLH havde en stærk markedsposition i de relevante lufthavne.
111
I den appellerede doms præmis 373 bemærkede Retten indledningsvis, at Kommissionen i 179. betragtning til den omtvistede afgørelse med henblik herpå havde anført, at den støttede sig på tre kriterier: for det første den slotandel, som den koncern, som DLH tilhører, havde i nævnte lufthavne – hvilket i nævnte doms præmis 376 defineres som forholdet mellem det antal slots, som et luftfartsselskab (eller alle luftfartsselskaber inden for samme koncern) råder over i en lufthavn, og det samlede antal tilgængelige slots i denne lufthavn – for det andet »belastningsniveauet« i lufthavnene, der, som det i det væsentlige fremgår af denne præmis i den appellerede dom, vurderes ud fra forholdet mellem det antal slots, der er tildelt alle luftfartsselskaber i den pågældende lufthavn, og denne lufthavns samlede slotkapacitet, og for det tredje den slotandel, som støttemodtagerens konkurrenter havde. Ifølge Retten vedrørte disse kriterier således hovedsageligt »lufthavnskapaciteten« og adgangen til infrastrukturen.
112
I den appellerede doms præmis 378 fastslog Retten imidlertid, at andre faktorer vedrørende de markedsandele, som støttemodtageren og dennes konkurrenter havde på markedet for lufttransport af passagerer, var relevante med henblik på vurderingen af, om der forelå en stærk markedsposition. I denne henseende præciserede Retten i nævnte doms præmis 379 bl.a., at som følge af forskellen på størrelsen af de fly, som luftfartsselskaberne anvendte i de slots, de var blevet tildelt, kunne det variere meget, hvor mange sæder de tilbød inden for en bestemt slot, samt at der var forskel på, hvor mange flyvninger luftfartsselskaberne kunne gennemføre inden for en bestemt slot. Oplysningerne om disse supplerende kriterier gør det muligt at vurdere betydningen af de pågældende luftfartsselskabers markedsandele. I det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede doms præmis 380, at DLH’s markedsandele udtrykt i afgange (antal flyvninger) og sæder, der tilbydes til og fra de relevante lufthavne, i visse tilfælde var langt større end de slotandele, som dette selskab havde, som opgjort i den omtvistede afgørelse.
113
Retten fastslog på denne baggrund i den appellerede doms præmis 386, at Kommissionen, henset til den betydning, som markedsandelene som anført i den appellerede doms præmis 383 har for at afgøre, om der foreligger en stærk markedsposition, ikke havde taget hensyn til alle relevante faktorer, idet den ikke havde taget hensyn til dette element.
114
For det første skal det i denne henseende fremhæves, at det følger af definitionen af begrebet »slot« i artikel 2, litra a), i forordning nr. 95/93, som ændret ved forordning nr. 793/2004, at dette udtryk tager sigte på »en tilladelse givet af en koordinator [...] til at benytte hele den til afvikling af en flyvning nødvendige lufthavnsinfrastruktur i en koordineret lufthavn på en given dag og på et givet tidspunkt til landing eller afgang som tildelt af en koordinator«.
115
Det følger i det væsentlige af denne definition, at en slot er retten til at foretage en flyvning. Det var således med føje, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse fastlagde en direkte forbindelse mellem det antal slots, som modtageren af den omhandlede foranstaltning havde, og antallet af flyvninger, som denne kunne tilrettelægge, hvorimod Retten begik en retlig fejl ved sin fortolkning af begrebet »slot«, eftersom den i den appellerede doms præmis 379 fastslog, at besiddelsen af en enkelt slot gør det muligt at tilrettelægge flere flyvninger. Det følger heraf, at en hensyntagen til kriteriet om afgange, i modsætning til hvad Retten fastslog, ikke er nødvendigt for at vurdere, i hvilket omfang en operatør rent faktisk kan konkurrere med DLH i en given lufthavn.
116
For det andet kan den omstændighed, at kriterierne vedrørende afgange og antallet af sæder, der tilbydes, som Retten omtalte i den appellerede doms præmis 380, og som Kommissionen ifølge denne skulle have taget i betragtning – selv om det ganske vist ikke kan udelukkes, at disse kriterier kan bidrage til at vurdere luftfartsselskabets evne til at levere tjenester fra en given lufthavn – ikke som sådan godtgøre, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 56 og 57, for så vidt som denne evne, som denne institution anså for afgørende for at vurdere, om der forelå en stærk markedsposition i en lufthavn, ligeledes kan fastlægges i lyset af et tilsvarende kriterium såsom fordelingen af slots mellem operatørerne.
117
På denne baggrund har Retten – eftersom den ikke i tilstrækkelig grad godtgjorde, at det var åbenbart, at det af Kommissionen valgte kriterium, nemlig kriteriet om fordeling af slots, ikke gjorde det muligt at foretage en korrekt vurdering af denne evne med henblik på vurderingen af en stærk markedsposition og fratog denne institutions analyse sandsynligheden – i den appellerede doms præmis 380 og 382 med urette foreholdt Kommissionen, at denne institution i den omtvistede afgørelse ikke havde vurderet et luftfartsselskabs evne til at levere tjenesteydelser på grundlag af et kriterium vedrørende afgange og antallet af sæder, der tilbydes, dvs. et andet kriterium end det, som Kommissionen havde fastlagt i denne afgørelse.
118
For det tredje godtgjorde Retten i den appellerede doms præmis 373-387 heller ikke, at Kommissionen ikke med føje kunne finde, at belastningsniveauet i en lufthavn og fordelingen af slots mellem forskellige operatører, der foretager flyvninger fra denne lufthavn, var passende parametre for at fastlægge graden af en operatørs benyttelse af en lufthavn samt en operatørs evne til at tilrettelægge flere flyvninger fra nævnte lufthavn i den relevante periode. Retten godtgjorde følgelig ikke, at Kommissionen ikke kunne støtte sig på disse forskellige parametre for at vurdere såvel den reelle som den potentielle konkurrence, som DLH var udsat for i denne periode.
119
I modsætning til hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 386, har den således ikke i tilstrækkelig grad i overensstemmelse med den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 56-64, godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at støtte analysen af en stærk markedsposition på de kriterier, der er nævnt i nærværende doms præmis 111, idet denne institution i sin analyse ikke havde inkluderet en hensyntagen til markedsandele udtrykt i afgange og sæder, der tilbydes. Det følger heraf, at det fjerde anbringendes første led skal tages til følge.
120
For det første skal det hvad angår det fjerde anbringendes andet led med hensyn til formaliteten bemærkes, at Rettens tilsidesættelse af begrundelsespligten og grænserne for den retslige prøvelse er retlige spørgsmål, som Domstolen har kompetence til at behandle under en appel (dom af 7.1.2004, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, EU:C:2004:6, præmis 47, og af 26.5.2016, Rose Vision mod Kommissionen, C-224/15 P, EU:C:2016:358, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis). Spørgsmålet om, hvorvidt DLH’s argumenter om tilsidesættelsen af begrundelsespligten er tilstrækkeligt underbyggede, eller argumenterne om en tilsidesættelse af grænserne for den retslige prøvelse i strid med retspraksis eller Kommissionens beslutningspraksis, henhører under realiteten vedrørende denne argumentation og kan ikke have nogen indvirkning på formaliteten.
121
For det andet skal det, henset til den omstændighed, at Domstolen, som det er anført i nærværende doms præmis 94, ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder, bemærkes, at for så vidt som DLH har opfordret Domstolen til i lyset af de faktiske forhold, som dette selskab har fremlagt for den, at efterprøve, at Kommissionen med føje konstaterede, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien, eller at Retten fastlagde de faktiske omstændigheder urigtigt, skal det fjerde anbringendes andet led afvises, eftersom DLH ikke har gjort gældende, at Retten har foretaget nogen form for urigtig gengivelse.
122
Hvad angår realiteten skal det bemærkes, at Retten, efter at den i den appellerede doms præmis 410 fastslog, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til alle relevante kriterier og derfor havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, i nævnte doms præmis 411 tilføjede, at Kommissionen under alle omstændigheder alene på grundlag af de valgte kriterier ikke med føje kunne konkludere, at Lufthansa-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien i det mindste i IATA’s sommersæson 2019.
123
For at nå til denne konklusion vedrørende Düsseldorf lufthavn fastslog Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 397, at Lufthansa-koncernens gennemsnitlige slotandel i denne lufthavn i IATA’s sommersæson 2019, dvs. 40-50%, oversteg tærsklen på 40%, hvilket burde være et af de første indicier, der skal tages i betragtning for at påvise en stærk markedsposition. Herefter anførte Retten i den appellerede doms præmis 398, at denne lufthavns gennemsnitlige belastningsniveau var meget højt i IATA’s sommersæson 2019, nemlig 80-90%, og steg til 90-100% i spidsbelastningsperioder, selv om et belastningsniveau på over 60% allerede ville være problematisk. Endelig fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 399 den beskedne konkurrence mellem operatørerne i denne lufthavn, idet den baserede denne konstatering på en opregning af antallet af hver af operatørernes luftfartøjer. I den appellerede doms præmis 401 udledte Retten heraf, at Kommissionen ikke alene på grundlag af disse kriterier med føje kunne konkludere, at Lufthansa-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i Düsseldorf lufthavn i det mindste i IATA’s sommersæson 2019.
124
I lyset af grunde, som mutatis mutandis svarer til dem, der er anført i den foregående præmis, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 408, at Kommissionen ikke med føje kunne konkludere, at Lufthansa-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i Wien lufthavn i det mindste i IATA’s sommersæson 2019.
125
Herved undersøgte Retten ikke grundene i 203., 204., 211. og 212. betragtning til den omtvistede afgørelse. Heri præciseredes grundene til, at Kommissionen havde fortolket de oplysninger, den rådede over, således at disse oplysninger ikke gjorde det muligt at påvise, at Lufthansa-koncernen havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. Med hensyn til Düsseldorf lufthavn fandt Kommissionen bl.a., at den største slotandel, som DLH havde, ikke oversteg 55-65% for noget slotinterval, hvilket bevirkede, at DLH’s konkurrenter kunne skabe en betydelig portefølje af slots ved at bruge de slots, som ikke var blevet tildelt Lufthansa-koncernen, og at DLH’s konkurrenter hvad angår størrelsen af den anvendte flåde befandt sig i en bedre position i Düsseldorf end i Frankfurt eller München. For så vidt angår Wien lufthavn støttede Kommissionen sig ligeledes på det forhold, at den største slotandel, som DLH havde, ikke oversteg 50-60% for noget slotinterval, at der fortsat var tilgængelige slots, at to relativt store konkurrenter var installeret på stedet, og at DLH’s konkurrenter havde mulighed for at skabe en væsentlig portefølje af slots ved at benytte de slots, som ikke var blevet tildelt Lufthansa-koncernen. Kommissionen fandt således, at uafhængigt af de meget uensartede belastningsniveauer i de fire lufthavne var den slotandel, som DLH havde, klart større i lufthavnene i Frankfurt og München end i Düsseldorf og Wien, og omvendt var DLH’s konkurrenter stærkere i Düsseldorf og Wien end i Frankfurt og München.
126
I den appellerede doms præmis 396-408 foretog Retten med støtte i de samme oplysninger som Kommissionen imidlertid en ny analyse heraf og nåede på grundlag af en samlet vurdering heraf i sidste ende til en anden konklusion end denne institution, uden at Retten dog rejste tvivl om Kommissionens konstateringer i den omtvistede afgørelse.
127
Det følger heraf, at Retten ikke blot kontrollerede, om Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn i overensstemmelse med den retspraksis, der er omtalt i nærværende doms præmis 56-64, men satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens i en situation, hvor denne institution imidlertid har en vid skønsmargen.
128
Det følger heraf, at det fjerde anbringendes andet led skal tages til følge, og at det fjerde anbringende derfor i det hele skal tages til følge.
Det femte anbringende
Parternes argumenter
129
Med det femte anbringende har DLH foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, eftersom den i den appellerede doms præmis 467-480 fastslog, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, idet denne institution havde udelukket visse konkurrenter, som havde haft base i lufthavnene i Frankfurt og München allerede under procedurens første fase, fra proceduren for afståelse af slots.
130
I denne henseende har DLH gjort gældende, at Retten, selv om den medgav, at Kommissionen havde en vid skønsbeføjelse til at vurdere, om de afgivne tilsagn var tilstrækkelige, så bort fra sin egen praksis efter dom af 13. maj 2015, Niki Luftfahrt mod Kommissionen (T-162/10, EU:T:2015:283, præmis 295), hvorefter den omstændighed, at andre tilsagn, som måske endog ville have været gunstigere for konkurrencen, kunne have været accepteret, ikke kan føre til annullation af Kommissionens afgørelse, såfremt denne institution med rimelighed kunne konkludere, at tilsagnene i denne afgørelse gjorde det muligt at fjerne den alvorlige tvivl. Retten greb således ind i Kommissionens skønsbeføjelse, idet den afviste et tilsagn med den begrundelse, at et andet tilsagn ifølge Retten ville have været gunstigere for konkurrencen, hvorved den satte sin egen vurdering i stedet for denne institutions.
131
DLH har, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 421, anført, at en statsstøttes potentielle virkninger er mere indirekte end fusioners, for så vidt som modtageren ikke erhverver en konkurrent og herved fjerner et konkurrencepres, men kan anvende offentlige midler ud over de midler, som denne modtager råder over, til at bevare eller styrke sin markedsposition. Det fremgår af de midlertidige rammebestemmelser, at tilsagnene var nødvendige for at imødegå denne risiko i de lufthavne, hvor DLH havde en stærk markedsposition.
132
I modsætning til hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 472, havde Kommissionen i 226. og 227. betragtning til den omtvistede afgørelse udtrykkeligt anført, at det ville være gavnligt at begrænse proceduren for afståelse af slots til nytilkomne, eftersom dette ville muliggøre en strukturel konkurrence med Lufthansa-koncernen. Denne institution tog bl.a. hensyn til de konkurrencemæssige problemer i forbindelse med rekapitaliseringsstøtte i lyset af sin hidtidige erfaring fra fusions- og kartelsager i luftfartssektoren for at konkludere, at Lufthansa-koncernens tilsagn om at overføre en del af sine aktiviteter for at give konkurrenterne mulighed for at installere sig udgjorde den mest effektive foranstaltning for at forebygge enhver ubehørig konkurrencefordrejning.
133
Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 472-477 ser fuldstændigt bort fra det forhold, at Kommissionen har en vid skønsbeføjelse, når den skal vælge mellem to forskellige strukturer af tilsagn, med henblik på at anvende tilsagn med en mere snæver rækkevidde, for så vidt som denne institution med rimelighed kan fastslå, at de foreslåede tilsagn er tilstrækkelige til at imødegå de risici, der i det foreliggende tilfælde skyldes DLH’s stærke markedsposition i lufthavnene i Frankfurt og München.
134
På samme måde satte Retten sin egen vurdering i stedet for Kommissionens hvad imidlertid atter angår en kompliceret økonomisk analyse, eftersom den i den appellerede doms præmis 473-476 analyserede markedsstrukturen i lufthavnene i Frankfurt og München, idet den henviste til en anden struktur, som ikke udelukkede de eksisterende konkurrenter fra proceduren for afståelse af slots.
135
Ifølge DLH behæftede Retten, henset til hvad den i det væsentlige fastslog i den appellerede doms præmis 452 og 463, sin begrundelse med en modsigelse, eftersom den i nævnte doms præmis 473-476 fastslog, at transportvirksomheder med base i en lufthavn befandt sig i en bedre position til at bevare en effektiv konkurrence.
136
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det femte anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
137
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at det femte anbringende skal forkastes. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for den retslige prøvelse, som den skal udøve.
Domstolens bemærkninger
138
Det skal indledningsvis bemærkes, at det følger af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 72, at hvis modtageren af en rekapitaliseringsforanstaltning har en stærk markedsposition på et marked, skal medlemsstaterne foreslå yderligere foranstaltninger for at bevare den effektive konkurrence på dette marked. Det fremgår i denne henseende af 71. og 72. betragtning til den omtvistede afgørelse, at Forbundsrepublikken Tyskland ville pålægge modtageren af den omhandlede rekapitaliseringsforanstaltning at afstå et vist antal daglige slots og yderligere aktiver i lufthavnene i Frankfurt og München. Det påtænktes følgelig, at hvis de afståede slots ikke var blevet overtaget af en nytilkommen efter tre sæsoner, ville de blive stillet til rådighed for andre konkurrerende transportvirksomheder, som allerede havde en base i disse lufthavne.
139
I den appellerede doms præmis 479 fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde undersøgt alle relevante forhold vedrørende Forbundsrepublikken Tysklands tilsagn, som skulle sikre en effektiv konkurrence på det pågældende marked, i forhold til strukturen og de konkrete forhold på de pågældende markeder. I den appellerede doms præmis 472-478 fastslog Retten nærmere bestemt, at det tilkom Kommissionen at undersøge, om det for at bevare den effektive konkurrence var hensigtsmæssigt og nødvendigt at give nytilkomne luftfartsselskaber en fortrinsstilling og at udelukke eksisterende konkurrenter under den første fase af proceduren for afståelse af slots.
140
Til støtte for denne konklusion anførte Retten i den anfægtede doms præmis 474-477 bl.a., at andre foranstaltninger, som på andre betingelser end dem, der var fastsat i Forbundsrepublikken Tysklands tilsagn, bestod i bl.a. at afstå de omhandlede tilsagn til allerede etablerede konkurrenter, ville være bedre egnet til sikre udøvelsen af en effektiv konkurrence.
141
Det skal i denne henseende fremhæves, at det følger af Domstolens praksis, som er omtalt i nærværende doms præmis 56-64, at Kommissionen har en vid skønsbeføjelse til at afgøre, om de supplerende foranstaltninger, som en medlemsstat har foreslået, gør det muligt at opfylde de krav, der følger af de midlertidige rammebestemmelsers punkt 72.
142
I medfør af selve ordlyden af dette punkt 72 og principperne for reglerne om statsstøtte skal Kommissionen i forbindelse med sin vurdering ikke efterprøve, om de supplerende foranstaltninger, der foreslås, er de mest effektive foranstaltninger, der kan påtænkes for at begunstige konkurrencen på de pågældende markeder, men alene om disse foranstaltninger er tilstrækkelige til at sikre udøvelsen af en effektiv konkurrence på disse markeder.
143
DLH har dermed med føje gjort gældende, at den omstændighed, at andre foranstaltninger end dem, der er nævnt i den omtvistede afgørelse, kunne begunstige et højere niveau af konkurrence på de pågældende markeder, under alle omstændigheder ikke kan føre til, at denne afgørelse er ulovlig.
144
Det følger heraf, at Retten ikke med føje kunne fastslå, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, ved at støtte sig på den omstændighed, at Kommissionen ikke havde undersøgt de potentielle positive virkninger af en procedure for afståelse af slots, som ikke udelukkede eksisterende konkurrenter, selv om en sådan mekanisme ville have gavnet en mere robust konkurrence, uden at Retten inden for grænserne for den prøvelse, den skal foretage, havde fastslået, at de i den omtvistede afgørelse omtalte tilsagn var utilstrækkelige til at gøre det muligt at sikre udøvelsen af en effektiv konkurrence på de pågældende markeder.
145
Det følger heraf, at det femte anbringende skal tages til følge.
Det sjette anbringende
Parternes argumenter
146
Med det sjette anbringende har DLH foreholdt Retten, at den i bl.a. den appellerede doms præmis 501 begik en retlig fejl, idet den fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat sin begrundelsespligt hvad angår konstateringen om, at afståelsen af slots skulle ske mod vederlag og ikke påvirkede effektiviteten af tilsagnene vedrørende disse slots.
147
DLH har anført, at det fremgår af Domstolens praksis, at en afgørelse som den omtvistede afgørelse, der træffes med kort varsel, alene skal indeholde grundene til, at Kommissionen finder, at den foranstaltning, der er forelagt til undersøgelse, ikke forekommer den at rejse alvorlige vanskeligheder, og at det er tilstrækkeligt, at denne institution angiver de faktiske omstændigheder og de retlige betragtninger, som har afgørende betydning i opbygningen af den pågældende afgørelse. Retten begik dermed en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen havde tilsidesat sin begrundelsespligt.
148
DLH har desuden gjort gældende, at den omtvistede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet i lyset af Domstolens praksis på området, for det første fordi sagsøgerne i første instans, henset til antallet af argumenter fremført i forhold til hvert element i tilsagnene om slots, som Retten undersøgte i den appellerede doms præmis 413-493, tydeligvis kunne anfægte begrundelsen for den omtvistede afgørelse. For det andet var den særlige struktur for afståelsen af slots anderledes og indebar meget tekniske vurderinger, som således ikke krævede en særlig yderligere begrundelse.
149
Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen har i det væsentlige støttet DLH’s argumentation i forbindelse med det sjette anbringende og gjort gældende, at dette anbringende skal tages til følge.
150
Ryanair og Condor har bestridt denne argumentation og gjort gældende, at det sjette anbringende skal forkastes. De har i det væsentlige gjort gældende, at de af dette anbringende omhandlede præmisser i den appellerede dom tiltrædes, idet Retten navnlig ikke overskred grænserne for den retslige prøvelse, som den skal udøve.
Domstolens bemærkninger
151
Det skal bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente retsinstans kan udøve sin prøvelsesret. Begrundelseskravet skal bedømmes i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater og andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 296, stk. 2, TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (dom af 23.1.2025, Neos mod Ryanair og Kommissionen, C-490/23 P, EU:C:2025:32, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
152
Når sagen som i det foreliggende tilfælde angår en afgørelse om ikke at gøre indsigelse i forhold til en støtteforanstaltning i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF, har Domstolen allerede haft lejlighed til at præcisere, at en sådan afgørelse, som træffes med kort varsel, kun skal indeholde en angivelse af grundene til, at Kommissionen finder, at bedømmelsen af, om den pågældende støtte er forenelig med det indre marked, ikke giver anledning til alvorlige vanskeligheder, og at selv en kortfattet begrundelse skal anses for tilstrækkelig med hensyn til begrundelseskravet ifølge artikel 296, stk. 2, TEUF, hvis den ikke desto mindre klart og utvetydigt angiver årsagerne til, at Kommissionen vurderede, at der ikke forelå sådanne vanskeligheder, hvorfor spørgsmålet, om begrundelsen er gyldig, ikke er relevant for dette krav (jf. analogt dom af 23.1.2025, Neos mod Ryanair og Kommissionen, C-490/23 P, EU:C:2025:32, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
153
Det er i lyset af disse kriterier, at det skal undersøges, om Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den omtvistede afgørelse var behæftet med en tilsidesættelse af den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF.
154
I det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede doms præmis 498-502, at det tilkom Kommissionen i den omtvistede afgørelse at anføre grundene til, at den fandt, at den omhandlede afståelse af slots skulle ske mod vederlag og ikke vederlagsfrit, eftersom valget af en afståelse mod vederlag kunne have til følge, at de tilbudte slots blev mindre attraktive, og dermed at de dertil knyttede tilsagn blev mindre effektive.
155
I denne henseende krævede Retten, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 501 foreholdt Kommissionen, at denne institution i den omtvistede afgørelse ikke havde anført grundene til, at den omhandlede vederlagsfri afståelse af slots ikke blev foretrukket frem for afståelsen heraf mod vederlag, at Kommissionen ikke alene positivt skulle begrunde, at den omtvistede afgørelse erklærede, at muligheden for en afståelse af slots mod vederlag var gyldig, men ligeledes negativt, for så vidt som den modsatte mulighed, dvs. en vederlagsfri afståelse, ikke var relevant.
156
Eftersom det, som det fremgår af nærværende doms præmis 142, alene påhviler Kommissionen i medfør af de midlertidige rammebestemmelser at efterprøve, om de foreslåede supplerende foranstaltninger er tilstrækkelige til at sikre udøvelsen af en effektiv konkurrence på de pågældende markeder, kan det ikke forventes, at denne institution i medfør af sin begrundelsespligt undersøger, om andre foranstaltninger i højere grad kan begunstige konkurrencen på disse markeder, og at den anfører grundene til, at den ikke har krævet gennemførelse af sådanne andre foranstaltninger.
157
Det følger af det ovenfor anførte, at Retten begik en retlig fejl, eftersom den i den appellerede doms præmis 501 fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat begrundelsespligten, for så vidt som denne institution ikke havde angivet grundene til, at den omhandlede afståelse af slots skulle ske mod vederlag og ikke vederlagsfrit.
158
Det følger heraf, at det sjette anbringende skal tages til følge.
Konklusion
159
Som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 505, der ikke er bestridt i forbindelse med denne appel, var hver af de fejl, som den omtvistede afgørelse var behæftet med, som de er anført i nævnte doms præmis 504, i sig selv tilstrækkelig til at begrunde, at denne afgørelse blev annulleret. Ophævelsen af den appellerede dom er dermed kun begrundet, hvis det er påvist, at Retten med urette konstaterede hver af disse fejl. Det følger heraf, at denne appel ikke kan tages til følge, og at den appellerede dom kun kan ophæves, hvis alle de af appellanten fremsatte anbringender tages til følge.
160
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første, det andet og det fjerde til det sjette appelanbringende tages til følge, mens det tredje anbringende derimod skal forkastes. Appellen skal derfor forkastes i det hele.
Sagsomkostninger
161
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
162
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
163
Eftersom Ryanair og Condor har nedlagt påstand om, at DLH tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da dette selskab har tabt sagen, bør det pålægges dette at bære sine egne omkostninger og at betale de af Ryanair og Condor afholdte omkostninger.
164
Eftersom Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen ikke har fået medhold i deres påstande, men Ryanair og Condor ikke har nedlagt påstand om, at denne medlemsstat og denne institution pålægges at betale sagsomkostningerne, besluttes det endvidere, at Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen hver bærer deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Deutsche Lufthansa AG bærer sine egne omkostninger og betaler de af Ryanair DAC og Condor Flugdienst GmbH afholdte omkostninger.
3)
Forbundsrepublikken Tyskland og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.