62000CC0171_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Denne sag, der vedrører beregningen af en midlertidigt ansats erhvervserfaring med henblik på indplacering i lønklasse i forbindelse med hans ansættelse, rejser under appellen til prøvelse af dom afsagt den 9. marts 2000 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (en enkelt dommer), Libéros mod Kommissionen, et vigtigt spørgsmål om fortolkning af Rettens procesreglement for så vidt angår de betingelser, der skal være opfyldt for, at en enkelt dommer kan træffe afgørelse.
I Retsforskrifter
A Rettens procesreglement
2. Artikel 14, stk. 2, i Rettens procesreglement, som ændret ved afgørelse af 17. maj 1999 med henblik på at åbne mulighed for, at Retten sættes af en enkelt dommer, bestemmer:
»1. Følgende sager kan, når de er henvist til en afdeling bestående af tre dommere, behandles af den refererende dommer, der træffer afgørelse som eneste dommer, for så vidt sagen findes egnet til at blive afgjort på denne måde, idet den ikke rejser juridiske eller faktiske problemer, er af begrænset betydning, og der ikke foreligger særlige omstændigheder i øvrigt, og for så vidt beslutning herom er truffet på de i artikel 51 fastsatte betingelser:
a) sager anlagt i medfør af EF-traktatens artikel 236 og Euratom-traktatens artikel 152
[...]
2. En sag kan ikke behandles af en enkelt dommer:
a) når der rejses spørgsmål om lovligheden af en generel retsakt
[...]«
B De juridiske rammer for afgørelser af 15. marts 1996 og 5. november 1996
3. De juridiske rammer er af Retten beskrevet på følgende måde:
»1 Artikel 31 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»1. De på denne måde udvalgte ansøgere udnævnes til:
tjenestemænd i kategori A eller i sprogtjenesten: i den laveste lønklasse i deres kategori eller tjenestegruppe
[...]
2. Ansættelsesmyndigheden kan dog inden for følgende grænser fravige ovennævnte bestemmelser:
[...]
b) andre lønklasser [end lønklasse A1, A2, A3 og LA3]:
op til en tredjedel af udnævnelserne, når det drejer sig om stillinger, der er blevet ledige
op til halvdelen af udnævnelserne, når det drejer sig om nyoprettede stillinger.
Med undtagelse af lønklasse LA3 finder denne bestemmelse anvendelse på grupper af seks stillinger, der skal besættes inden for hver lønklasse.«
2 Ved beslutning af 1. september 1983 præciserede Kommissionen de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin (herefter »beslutningen af 1. september 1983«). Med forbehold for de undtagelser, der udtrykkeligt er fastsat i beslutningens artikel 1 og 5, bestemmer artikel 5, at beslutningen mutatis mutandis gælder for ansættelse af midlertidigt ansatte.
3 Artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983 bestemmer:
»For indplacering på første løntrin i laveste lønklasse inden for den enkelte stillingsgruppe kræves der faglig erfaring på mindst:
12 år for lønklasse A5 og LA5
3 år for lønklasse A7 og LA7
[...]«
4 Samme beslutnings artikel 2, stk. 3, bestemmer:
»Den faglige erfaring vurderes ud fra ansøgerens beskæftigelse forud for det tidspunkt, hvor stillingstilbuddet fremsættes [...]«
5 Endelig er beslutningens artikel 2, stk. 6, affattet således:
»Faglig erfaring kan med forbehold af bestemmelserne i denne beslutnings bilag I, artikel 2, regnes fra første eksamensbevis, der i overensstemmelse med vedtægtens artikel 5 giver adgang til den kategori, hvori stillingen skal besættes, og den skal være på et niveau, der svarer til det niveau, der gælder for denne kategori.««
II Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger for Retten
4. De faktiske omstændigheder, som de er beskrevet i den appellerede dom, kan sammenfattes således: Den 25. oktober 1993 indgav Alain Libéros, der var sagsøger og er appellant i appellen (herefter »appellanten«), ansøgning til Kommissionen i forbindelse med en udvælgelse af midlertidigt ansatte. Meddelelsen om udvælgelsen præciserede, at det drejede sig om en stilling i lønklasse A7/A4. Den 17. oktober 1994 tilbød Kommissionen appellanten en stilling som midlertidigt ansat med foreløbig indplacering i lønklasse A7, løntrin 1.
5. Den 14. november 1994 accepterede appellanten Kommissionens tilbud, idet han oplyste, at han først kunne stå til rådighed fra den 1. juli 1995. Ansættelseskontrakten blev underskrevet den 23. juni 1995.
6. Den 30. august 1995 indgav appellanten en ansøgning om omplacering til lønklasse A5 under hensyn til længden af hans erhvervserfaring på tidspunktet for udfærdigelsen af den nævnte kontrakt. Ved afgørelse af 15. marts 1996 fastsatte Kommissionen appellantens endelige indplacering til lønklasse A7, løntrin 3 (herefter »afgørelsen af 15. marts 1996«).
7. Appellantens klage over denne afgørelse blev udtrykkeligt afvist den 5. november 1996 (herefter »afgørelsen af 5. november 1996«). Kommissionen begrundede afvisningen under hensyntagen til appellantens erhvervserfaring fra tidspunktet for opnåelsen af det relevante eksamensbevis og indtil datoen for ansættelsestilbuddet. Kommissionen præciserede, at der ikke var mulighed for at gøre undtagelse for appellantens vedkommende ved anvendelse af de i Rettens dom af 5. oktober 1995, Alexopoulou mod Kommissionen, fastsatte principper.
8. I sit søgsmål til prøvelse af afgørelserne af 15. marts og 5. november 1996 påberåbte appellanten sig principalt et anbringende om tilsidesættelse af artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983 og subsidiært et anbringende om denne beslutnings ulovlighed, for så vidt som den bestemmer, at artikel 2, stk. 1, finder anvendelse på midlertidigt ansatte, der er ansat i medfør af artikel 2, litra a), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (herefter »VØA«).
9. Rettens Første Afdeling henviste den 9. november 1999 i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 14, stk. 2, og artikel 51, stk. 2, i Rettens procesreglement sagen til Rettens præsident som enedommer.
III Den appellerede dom, appel og anbringender
10. Retten udtalte sig først om formaliteten. Retten fastslog, at sagen var anlagt for sent, men at appellanten havde begået en undskyldelig fejl, idet han havde taget udgangspunkt i datoen for registrering af hans klage, da han havde sat sin lid til Meddelelser fra Administrationen om betingelserne for behandling af ansøgninger og klager indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90 (herefter »Meddelelser fra Administrationen«), der er offentliggjort af Kommissionen, og som gav anledning til usikkerhed, samt til fejlagtige oplysninger fra en tjenestemand i Generaldirektoratet »Personale og Administration«. Retten antog derfor sagen til realitetsbehandling.
11. Retten undersøgte under behandlingen af appellantens anbringender, om »artikel 2 i beslutningen af 1. september 1983 som anvendt individuelt af Kommissionen der ikke tager hensyn til erhvervserfaring, som ligger forud for stillingstilbuddet, under hensyn til sagens omstændigheder krænker formålet med vedtægtens artikel 31«.
12. Retten udtalte sig på følgende måde:
»49 Det fremgår således af Rettens dom af 9. juli 1997, sag T-92/96, Monaco mod Parlamentet (Sml.Pers. I-A, s. 195, og II, s. 573, præmis 46), at »der i overensstemmelse med retspraksis ved interne afgørelser, såsom Parlamentets nye interne retningslinjer, kan fastsættes nærmere regler om udøvelsen af det skøn, ansættelsesmyndigheden er tillagt i henhold til vedtægtens artikel 31, stk. 2. Der er således principielt intet til hinder for, at ansættelsesmyndigheden via en intern generel afgørelse fastsætter regler for udøvelsen af det skøn, vedtægten giver den [...]. En sådan intern regel må betragtes som en vejledende retningslinje, som administrationen har pålagt sig selv og ikke må tilsidesætte uden begrundelse, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive krænket [...]«.
50 Afgørelsen af 15. marts 1996 anvender imidlertid en intern generel beslutning, nemlig beslutningen af 1. september 1983, der udtrykkeligt i artikel 2, stk. 3, angiver den dato, der skal anvendes ved beregningen af den erhvervserfaring, der skal tages i betragtning ved indplaceringen, nemlig datoen for stillingstilbuddet.
51 Denne adfærdsregel er i overensstemmelse med vedtægtens formål, både af administrative årsager og af materielle årsager.
52 For det første er det ikke på tidspunktet for stillingstilbuddet muligt at tage en eventuel erhvervserfaring i betragtning, der opnås i tidsrummet mellem stillingstilbuddet og ansøgerens faktiske tiltrædelse.
53 For det andet forløber der sædvanligvis kun kort tid mellem udfærdigelse af stillingstilbuddet og dets fremsendelse til ansøgeren, eller mellem denne fremsendelse og accepten eller afvisningen af tilbuddet.
54 For det tredje ligger underskrivelsen af kontrakten og den ansattes faktiske tiltrædelse i almindelighed næppe langt fra hinanden.
55 For det sidste vil det, hvis institutionen pålægges at revidere stillingstilbuddet, efter at det er accepteret af den ansatte, med henblik på at tage den erhvervserfaring, som sidstnævnte har opnået mellem tidspunktet for tilbuddet og for den faktiske tiltrædelse, i betragtning, give den ansatte mulighed for uden saglig grund, og uden at det er muligt for institutionen at foretage en effektiv efterprøvelse, at udskyde tiltrædelsen for at opnå en bedre indplacering.
56 Hvad angår sagsøgerens argument i henhold til dommen i sagen Tagaras mod Domstolen, skal det bemærkes, at omstændighederne i den foreliggende sag er anderledes end dem, der gav anledning til den påberåbte dom. I nævnte sag var der bl.a. ikke en generel beslutning vedrørende udnævnelsen i lønklasse og indplaceringen på løntrin ved ansættelsen. Sagsøgte havde endvidere anvendt tidspunktet for ansøgningens indgivelse der var en anden og meget tidligere dato end den, Kommissionen har anvendt i denne sag ved bedømmelsen af den berørte parts erhvervserfaring. Dommen er således uden relevans i den foreliggende sag.
57 Det følger heraf, at Kommissionen med rette i sin afgørelse af 15. marts 1996 havde fastsat datoen for stillingstilbuddet som den seneste dato, der kunne tages i betragtning med hensyn til erhvervserfaringen i henhold til beslutningen af 1. september 1983.«
13. Retten frifandt således Kommissionen i den appellerede dom.
14. Appelskriftet er indleveret den 10. maj 2000. Appellanten har nedlagt følgende påstande:
Den appellerede dom ophæves.
Appellanten gives medhold i de påstande, der var fremsat i første instans.
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
15. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
Appellen forkastes.
Appellanten tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.
16. Der er fremsat tre anbringender til støtte for appellen.
17. Det første vedrører en tilsidesættelse af artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement i den affattelse, der følger af afgørelsen af 17. maj 1999 med henblik på at åbne mulighed for, at Retten sættes af en enkelt dommer. Appellanten er af den opfattelse, at sagen med urette blev afgjort af den refererende dommer, der behandlede sagen som enedommer, når sagen rejste spørgsmål om lovligheden af generelle retsakter. Appellantens første anbringende er opdelt i to led. Appellanten har med det første led anført, at sagens formalitet rejste spørgsmål om lovligheden af Meddelelser fra Administrationen. Med det andet led har han anført, at sagens realitet vedrørte spørgsmålet om lovligheden af artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983 om de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin.
18. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983 og vedtægtens artikel 31 og 32, der ved beslutningens artikel 5 er gjort anvendelig for midlertidigt ansatte. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af forpligtelsen til at begrunde domme.
IV Fortolkning af Rettens procesreglement
19. Det første anbringende vedrører i det væsentlige spørgsmålet om, hvorvidt interne retsakter, der regulerer fællesskabsinstitutionernes skønsbeføjelse, skal anses for generelle retsakter i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 2, i Rettens procesreglement.
20. Inden de to led af dette anbringende undersøges, skal der redegøres for den normative sammenhæng, som den nævnte bestemmelse indgår i.
A Generelle bemærkninger om betydningen og rækkevidden af artikel 14, stk. 2, i Rettens procesreglement
1. Ordlydsfortolkning og systematisk fortolkning
21. Den affattelse af artikel 14 i Rettens procesreglement, der finder anvendelse i denne sag, følger af Rettens afgørelse af 17. maj 1999.
22. Denne mulighed for at anvende en »forenklet« sammensætning af Retten er blevet anset for en undtagelse. I henhold til artikel 14, stk. 2, nr. 1, i Rettens procesreglement er det således alene visse sager, der er henvist til en afdeling bestående af tre dommere, som kan behandles af den refererende dommer som enedommer.
23. Samme bestemmelse indeholder en anden række af begrænsninger: Det er kun de sager, der »ikke rejser juridiske eller faktiske problemer, er af begrænset betydning«, og hvor »der ikke foreligger særlige omstændigheder i øvrigt«, som afdelingen kan henvise til den refererende dommer som enedommer.
24. Artikel 14, stk. 2, nr. 2, skal derfor læses som en konkretisering af denne anden række af begrænsninger. Sager, der rejser spørgsmål om lovligheden af en generel retsakt [litra a)], kan ikke henvises til behandling af en enkelt dommer. Dette gælder også andre sager, der vedrører bestemte områder [litra b)]: Konkurrence og fusion, statsstøtte, handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger, sager om intellektuel ejendomsret og de fælles markedsordninger.
25. Det fremgår af ovenstående, at sager, der rejser spørgsmål om lovligheden af en generel retsakt, ikke kan behandles af en enedommer, da de i sig selv anses for at indebære visse problemer eller være af en vis betydning.
2. Oprindelse
26. Ændringen af Rettens procesreglement, der blev gennemført ved Rettens afgørelse af 17. maj 1999, stammede fra et forslag fra Domstolen, der blev forelagt Rådet den 7. februar 1997 i medfør af EF-traktatens artikel 168 A, stk. 2 (nu artikel 225, stk. 2, EF), EKSF-traktatens artikel 32 d og Euratom-traktatens artikel 140 A .
27. Dette forslag var begrundet i flere forhold: Den store stigning i sagstilgangen til Retten hvert år, den generelle tendens i medlemsstaterne til at anvende enedommeren for at imødekomme den stigende sagstilgang og muligheden for at fravige kravet om flere dommere, »når der er tale om sager af begrænset betydning under henvisning til fast retspraksis«. Forslaget fremhævede derimod behovet for flere dommere fra forskellige nationale retssystemer, »idet Fællesskabets retsinstanser skal behandle nye og vigtige spørgsmål, udvikle fællesskabsretten og udstikke retningslinjer for fortolkningen af gældende bestemmelser, der er almengyldige« .
28. Disse forhold genfindes i de første fire betragtninger til afgørelse 1999/192/EF, EKSF, Euratom .
29. Det forhold, at Domstolens forslag blev gennemført, må ikke tilsløre den tvivl, som den principielt rejste, herunder vedrørende dens effektivitet. Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgerlige Rettigheder anbefalede således Domstolen at tilsende Europa-Parlamentet og Rådet en rapport om bedømmelse af anvendelsen af den nævnte afgørelse tre år efter dens ikrafttræden. Udvalget fremhævede ligeledes det upræcise i henvisningerne til »sagens betydning« eller til »særlige omstændigheder« .
3. Begrebet generel retsakt
30. Som det allerede er anført, skal artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement læses i lyset af det generelle princip om, at der ikke sker henvisning til enedommeren af sager af en vis betydning eller med særlige problemer. Denne betragtning giver imidlertid ikke mulighed for at udstikke de nøjagtige rammer, i det omfang der kan være tale om enten generelle retsakter i teknisk forstand eller retsakter, hvis gyldighed eller fortolkning er af betydning i et ubestemt antal af sager . Selv om de interne retningslinjer kan finde anvendelse på et ubestemt antal af tilfælde, er det ikke sikkert, at de udgør generelle retsakter i teknisk forstand.
31. Begrebet generel retsakt står i denne forbindelse tydeligvis over for begrebet individuel afgørelse. Det forekommer mig imidlertid vanskeligt umiddelbart heraf modsætningsvis at slutte, at en institutions interne retsakt er almengyldig i henhold til artikel 14, stk. 2, i Rettens procesreglement, idet den ikke udgør en individuel afgørelse, både af materielle årsager og af hensigtsmæssighedsårsager. Begrebet generel retsakt skal derfor først undersøges i en mere generel sammenhæng, og derefter skal der erindres om formålet med ændringen af procesreglementet.
Retspraksis vedrørende ulovlighedsindsigelsen i artikel 241 EF
32. Det skal for det første erindres, at begrebet generel retsakt har en præcis betydning i forbindelse med artikel 241 EF. Domstolen udtalte i sin dom af 6. marts 1979, Simmenthal mod Kommissionen, at EF-traktatens artikel 184 (nu artikel 241 EF) »er [...]udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede beslutning, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af traktatens artikel 173 at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag om ophævelse af dem; [...] den nævnte artikels anvendelsesområde må følgelig dække de retsakter fra institutionerne, som, uanset de ikke har form af en forordning, alligevel har tilsvarende retsvirkninger, og som derfor ikke kan anfægtes af andre retssubjekter end institutionerne og medlemsstaterne inden for rammerne af artikel 173 [...] denne vide fortolkning af artikel 184 følger af, at det er nødvendigt at sikre de retssubjekter, der ved stykke 2 i artikel 173 er udelukket fra at anlægge direkte søgsmål mod de generelle retsakter, en legalitetskontrol« .
33. De af EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) omfattede generelle retsakter er retsakter, »der skal have retsvirkning over for tredjemand«. Dette er imidlertid ikke tilfældet med interne retsakter, der skal skabe rammerne for den skønsbeføjelse, som en institution i givet fald har. Ifølge fast retspraksis udgør sådanne interne retsakter »[...] retningslinjer, som administrationen har pålagt sig selv, og som den ikke kan tilsidesætte uden begrundelse, idet principperne om den ligelige behandling ellers ville blive krænket« . De ændrer således ikke som sådan retsstillingen for de tjenestemænd og ansatte, som de finder anvendelse på, gennem individuelle afgørelser, men opstiller grænser for den udstedende myndigheds skønsbeføjelse.
34. Formuleringen »intern generel beslutning«, som Retten har anvendt i den appellerede doms præmis 50, rejser ikke tvivl om denne analyse, selv om formuleringen er noget tvetydig: Formuleringen fremhæver blot det forhold, at den pågældende retsakt, selv om den er benævnt »afgørelse«, ikke er en individuel afgørelse.
35. Det forekommer meget ønskeligt med henblik på at opnå sammenhæng, og når der ikke foreligger forhold, hvoraf der tydeligt kan udledes et andet formål, at udtrykket »generel retsakt« (acte de portée général), der er indeholdt i artikel 14, stk. 2, i Rettens procesreglement, ikke gives en anden fortolkning end fortolkningen af det primærretlige begreb generelle retsakter (acte de caractère général).
Hensyntagen til formålet med ændringerne af Rettens procesreglement
36. Det forhold, at interne retsakter kvalificeres som generelle retsakter for heraf at udlede, at den analyse af relevansen af de bedømmelseskriterier, som de giver, ikke er omfattet af enedommerens kompetence i henhold til artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement, rejser også stor tvivl om de formål, der blev forfulgt med ændringen af procesreglementet.
37. Der er ikke tale om, at den reelle eller formodede nytte af enedommeren som løsning på Rettens problemer skal drøftes her, men alene at det bemærkes, at fortolkningen af procesreglementet kan bidrage til at fratage dette instrument en stor del af sin praktiske betydning, selv om Domstolen står bag ændringen, og selv om denne nytte endnu ikke har været genstand for en bedømmelse.
38. Det skal i denne forbindelse anføres, at ud af de 31 sager, der indtil nu er blevet henvist til enedommer, var det alene tre, der ikke vedrørte tjenestemænd. Personalesager vedrører imidlertid ofte afgørelser inden for området indplacering eller forfremmelse, og afgørelserne er oftest truffet på grundlag af interne beslutninger.
4. Foreløbigt resultat
39. Institutionernes interne retsakter, der har til formål at sætte rammerne for udøvelsen af deres skønsbeføjelse, adskiller sig fra generelle retsakter, idet de hovedsagelig kun skaber forpligtelser for deres udsteder, og idet de som sådan kun ændrer retsstillingen for de personer, som de finder anvendelse på, gennem individuelle afgørelser. Med henblik på at bevare enheden i Fællesskabets retsorden og under hensyn til formålene med ændringen af Rettens procesreglement, som skal behandles her, skal begrebet generel retsakt i procesreglementets artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på sådanne interne retsakter.
B Det første anbringendes første led
1. Formaliteten
a) Parternes argumenter
40. Kommissionen har anført, at da Retten anerkendte, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, traf den afgørelse til fordel for appellanten. Det første anbringendes første led skal således forkastes, for så vidt det er rettet mod en afgørelse, der ikke indeholder et klagepunkt.
b) Bedømmelse
41. Det skal først bemærkes, at det første anbringende i det væsentlige vedrører den appellerede doms formelle lovlighed, for så vidt den med urette blev afsagt af en enkelt dommer. Det skal i denne forbindelse anføres, at det er ubestridt, at den nævnte dom er til ugunst for appellanten, idet Kommissionen blev frifundet.
42. Kommissionen har ret i, at Rettens afgørelse om sagens formalitet er til gunst for appellanten, idet det anerkendtes, at sagen kunne antages til realitetsbehandling på trods af dens sene indgivelse. Det var imidlertid i denne forbindelse, at Retten behandlede retsakten med det angivelige generelle indhold. Dette ændrer imidlertid ikke ved, at afgørelsen under alle omstændigheder blev truffet på en måde, som efter appellantens opfattelse er ukorrekt. Retmæssigheden af Rettens sammensætning forekommer dog at være et så væsentligt spørgsmål, at det i givet fald kan rejses ex officio.
43. Da appellanten har anfægtet Rettens sammensætning, er det af mindre betydning, at en del af den appellerede dom var til gunst for ham, idet Retten antog sagen til realitetsbehandling. I denne henseende er det foreliggende tilfælde i modstrid med tilfældet i sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, der verserer for Domstolen, og hvori generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer for nyligt har fremsat forslag til afgørelse . Der drejer sig om antagelse til realitetsbehandling af en appel iværksat til prøvelse af en dom, hvorved sagsøgernes påstande om annullation af en rådsforordning blev forkastet. Retten traf afgørelse om realiteten uden at behandle den af Rådet rejste formalitetsindsigelse. Generaladvokaten, der henviste til generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i sagen Frankrig mod Comafrica m.fl., har foreslået at antage appellen til realitetsbehandling, og han har navnlig støttet sig til opfattelsen af, at det kunne antages, at Retten stiltiende havde taget stilling til formaliteten ved at træffe afgørelse om realiteten . Der kan imidlertid ikke foretages en sådan sondring i denne sag, idet appellanten ikke har anfægtet afgørelsen af formaliteten, men selve Rettens sammensætning.
44. Det første anbringendes første led kan således antages til realitetsbehandling.
2) Berettigelsen
a) Parternes argumenter
45. Appellanten har anført, at sagen med urette blev behandlet af den refererende dommer som enedommer, når sagens formalitet rejste spørgsmål vedrørende lovligheden af Meddelelser fra Administrationen.
46. Kommissionen er af den opfattelse, at sagens formalitet ikke rejste spørgsmål om lovligheden af bestemmelser, der var offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen, men om en undskyldelig fejl fra appellantens side kunne undskylde overskridelsen af fristen for anlæggelse af søgsmål.
47. Kommissionen er subsidiært af den opfattelse, at dette dokument ikke udgør en »generel retsakt« i henhold til artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement, men en institutions interne retsakt, der alene finder anvendelse på dens tjenestemænd og midlertidigt ansatte. Det forhold, at denne bestemmelse er en undtagelse fra hovedreglen i procesreglementets artikel 14, stk. 2, nr. 1, medfører, at begrebet generel retsakt skal fortolkes strengt.
b) Bedømmelse
48. Retten stillede med henblik på at behandle sagens formalitet spørgsmål ved, om der var tale om en undskyldelig fejl fra appellantens side, selv om han havde overskredet fristen for sagsanlæg i vedtægtens artikel 91. Retten blev i denne forbindelse nødt til at bedømme den pågældende institutions adfærd ved navnlig at undersøge, om institutionen havde udvist en adfærd, der »hos retssubjektet kunne medføre en usikkerhed, der indebærer, at der er tale om god tro, og at der er udvist den omhu, der kan kræves af en almindeligt agtpågivende person« .
49. Retten blev i forbindelse med denne undersøgelse nødt til at fastslå, at de oplysninger, der fandtes i Meddelelser fra Administrationen, »kunne skabe usikkerhed hos sagsøgeren«, idet de ikke svarede til vedtægtens beregningsregler, og idet appellanten havde fået disse oplysninger bekræftet af en af Kommissionens tjenestemænd. Det fremgår derfor ikke af den appellerede dom, at Retten udtalte sig om »lovligheden« af de bestemmelser, der er offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen.
50. I denne forbindelse kan der stilles spørgsmålstegn ved de pågældende oplysningers normative karakter. For så vidt angår fristerne for indgivelse af klage og sagsanlæg har Kommissionen ingen kompetence til at ændre de entydige vedtægtsbestemmelser, der finder anvendelse på dette område. De oplysninger, der er givet herom, kan derfor kun være rent vejledende.
51. Det er således ikke nødvendigt at efterprøve, om de pågældende bestemmelser udgør en generel retsakt i henhold til artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement. Det første anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
C Det første anbringendes andet led
1. Parternes argumenter
52. Appellanten er endvidere af den opfattelse, at sagen med urette blev afgjort af den refererende dommer som enedommer, når sagen rejste spørgsmål om lovligheden af artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983 om de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin.
53. Kommissionen har forkastet dette argument, idet den har henvist til den appellerede dom, hvoraf det fremgår, at appellanten har anfægtet en individuel afgørelse og ikke lovligheden af en generel retsakt. Kommissionen har herudover udtrykt tvivl om, hvorvidt beslutningen af 1. september 1983 er en »generel retsakt« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement.
2. Bedømmelse
54. Det er ubestridt, at der blev stillet spørgsmålstegn ved lovligheden af individuelle afgørelser, for så vidt som de anvendte kriterierne i beslutningen af 1. september 1983. Berettigelsen af anbringendet om tilsidesættelse af artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement afhænger af denne beslutnings retlige art.
55. Ifølge fast retspraksis er beslutningen af 1. september 1983 en intern beslutning, der fastsætter regler for udøvelsen af det skøn, som vedtægten giver Kommissionen . For så vidt angår en bestemmelse om vejledende adfærd, som forvaltningen pålægger sig selv, udgør den af ovennævnte grunde ikke en »generel retsakt« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 14, stk. 2, nr. 2, litra a), i Rettens procesreglement.
56. Selv om den nævnte beslutning er en bestemmelse om vejledende adfærd, skal lovligheden af de anfægtede individuelle afgørelser af 15. marts og 5. november 1996 ikke bedømmes i forhold til denne bestemmelse, men i forhold til de vedtægtsbestemmelser, som den ikke kan fravige, eller i forhold til ligebehandlingsprincippet, når forvaltningen fraviger de bestemmelser, den har pålagt sig selv.
57. Det første anbringendes andet led skal derfor forkastes som ugrundet.
V De øvrige anbringender
58. Appellanten har med sit andet anbringende påstået den appellerede dom ophævet med den begrundelse, at den tilsidesætter artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983, samt vedtægtens artikel 31 og 32, der ved nævnte beslutnings artikel 5 er blevet gjort anvendelig på midlertidigt ansatte. Appellanten har med sit tredje anbringende gjort gældende, at dommens begrundelse under alle omstændigheder er utilstrækkelig for så vidt angår samme beslutnings artikel 2, stk. 3's overensstemmelse med vedtægten.
A Formaliteten
1. Parternes argumenter
59. Kommissionen har anført, at det andet anbringende skal forkastes. Den påståede tilsidesættelse af artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983 er et nyt anbringende, der skal afvises, da det første gang er gjort gældende under appelsagen. Endvidere har appellanten ikke anført, hvorledes den appellerede dom tilsidesætter denne bestemmelse.
60. For så vidt angår opfattelsen af, at en bestemmelse, der forbyder, at der tages hensyn til erfaring, der er opnået mellem datoen for ansættelsestilbuddet og tiltrædelsen af en stilling ved Fællesskaberne, er i strid med vedtægtens artikel 31 og 32, har Kommissionen bemærket, at appellanten i førsteinstansen har frafaldet sit anbringende om en påstået tilsidesættelse af vedtægtens artikel 31, stk. 2. Dette anbringende, der er fremkommet under appelsagen, er derfor et nyt anbringende og skal således afvises.
61. Kommissionen er endelig af den opfattelse, at appellen ikke er oplysende. Appellanten har i stedet for en begrundelse blot omtalt en række uddrag af domme og vedtægtsbestemmelser uden at forklare, i hvilke henseender Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 49 ff. er i modstrid med den retspraksis, han har omtalt.
62. Hvad angår det tredje anbringende har Kommissionen gjort gældende, at appellantens argumentation har til formål at anfægte de konstateringer og bedømmelser af faktum, der er indeholdt i den appellerede doms præmis 52 og 55, og som derfor ikke kan antages til realitetsbehandling. Bemærkningerne om dommen af 7. februar 1991 i sagen Tagaras mod Domstolen er en gentagelse af det, appellanten allerede fremførte for Retten, hvilket er endnu en afvisningsgrund.
2. Bedømmelse
63. Appellanten er i det væsentlige af den opfattelse, at en bestemmelse, der er til hinder for, at den kompetente myndighed tager hensyn til de samlede kvalifikationer og den samlede erhvervserfaring, som tjenestemanden eller den midlertidigt ansatte havde opnået før sin tiltrædelse af en stilling i Fællesskaberne, er i strid med formålet med vedtægtens artikel 31 og 32. Da den appellerede dom traf den modsatte afgørelse, har han gjort et anbringende om tilsidesættelse af artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983, sammenholdt med vedtægtens artikel 31 og 32, gældende.
64. Det andet anbringendes antagelse til realitetsbehandling synes derfor ikke at være særligt problematisk, idet der er tale om et retligt spørgsmål, der som sådan er underlagt domstolskontrol.
65. Appellanten har ikke påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983, men en fejl i beregningen af den erhvervserfaring, der kræves i henhold til denne bestemmelse med henblik på indplacering i lønklasse, under hensyn til vedtægtens formål. I øvrigt gjorde appellanten i stævningen principalt gældende, at denne bestemmelse var anvendt forkert. Der er derfor ikke tale om et nyt anbringende.
66. Det er vedrørende frafaldet i førsteinstansen af anbringendet om en påstået tilsidesættelse af vedtægtens artikel 31, stk. 2, tilstrækkeligt at fastslå, at appellantens frafald vedrørte et anbringende om tilsidesættelse af denne artikel ved et åbenbart urigtigt skøn vedrørende den hævdede særlige art af appellantens erhvervserfaring. Dette frafald vedrørte derimod ikke de eventuelle virkninger af vedtægtens artikel 31 på beregningen af den erhvervserfaring, der kræves i henhold til artikel 2, stk. 2, i beslutningen af 1. september 1983.
67. Endelig kan der ikke i appellantens argumentation påvises nogen formalitetsindsigelse. Han har gjort det klart, hvorfor han mener, at den omtalte retspraksis er relevant i forhold til hans opfattelse.
68. For så vidt angår det tredje anbringende skal det anføres, at appellanten har forsøgt at godtgøre, at Rettens begrundelse for konklusionen om, at artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983 er i overensstemmelse med vedtægten, er utilstrækkelig. Han har i denne forbindelse gjort gældende, at begrundelsen ikke er tilstrækkelig til at berettige en forkastelse af den løsning, der blev anvendt i dommen i sagen Tagaras mod Domstolen . Der kan ikke påvises nogen formalitetsindsigelse i denne henseende .
69. Det andet og det tredje anbringende kan derfor antages til realitetsbehandling.
B Berettigelsen
70. I henhold til vedtægtens artikel 31, stk. 1, udnævnes de udvalgte ansøgere til bl.a. tjenestemænd i kategori A eller i sprogtjenesten i den laveste lønklasse i deres kategori eller tjenestegruppe. Vedtægtens artikel 31, stk. 2, giver mulighed for fravigelse inden for visse grænser. Det fremgår imidlertid af retspraksis, at denne bestemmelse giver den kompetente myndighed et vidt skøn »ved vurderingen af de pågældendes faglige erfaringer med henblik på deres indplacering i lønklasse« .
71. Det skal indledningsvis bemærkes, at Kommissionen på eget initiativ anvender vedtægtens artikel 31 på midlertidigt ansattes indplacering i lønklasse, idet VØA's artikel 15 kun henviser til vedtægtens artikel 32 for så vidt angår midlertidigt ansattes indplacering.
72. Dommen i sagen Tagaras mod Domstolen præciserer metoden til beregningen af ansøgeres erhvervserfaring med henblik på anvendelse af vedtægtens artikel 32, stk. 2. Retten fandt, idet den bemærkede, at »ansættelsesmyndigheden inden for de af artikel 32, stk. 2, afstukne rammer har en vid skønsbeføjelse til at give en anciennitetsforbedring i forbindelse med ansættelsen af en tjenestemand med hensyn til vurderingen af forudgående faglige erfaringer hos personer, der ansættes som tjenestemænd, både for så vidt angår sådanne erfaringers art og varighed og for så vidt angår deres mere eller mindre snævre forbindelse med kvalifikationskravene for den stilling, der skal besættes [...]«, at »vurderingen af sagsøgerens uddannelse og særlige faglige erfaring burde være sket under hensyn til den uddannelse og faglige erfaring, han havde på udnævnelsestidspunktet, og ikke på ansøgningstidspunktet«.
73. Den nævnte doms relevans for den foreliggende sag kan drøftes under flere vinkler: Den vedrørte en tjenestemands ikke en midlertidigt ansats indplacering på løntrin ikke i lønklasse og som Kommissionen har gjort gældende, rådede den sagsøgte institution ikke over en intern beslutning, der præciserede indplaceringskriterierne. Selv hvis det antages, at denne dom er relevant, gør dens overførsel på et tilfælde med en midlertidigt ansat det nødvendigt at fastsætte en tilsvarende retsakt som ansættelsesbrevet.
74. Den omstændighed, at dommen i sagen Tagaras mod Domstolen omhandler vedtægtens artikel 32, stk. 2, forekommer at være uden betydning for argumentationen i denne sag, idet det i begge tilfælde drejer sig om at bedømme erhvervserfaringen . I denne dom havde Domstolen, som var sagsøgt, oplyst de kriterier, som den anvendte ved indplaceringen, således at en manglende intern beslutning, der præciserede disse kriterier, var uden betydning for Rettens argumentation. Endvidere forekommer det forhold, at appellanten er midlertidigt ansat, at være uden betydning for den pågældende doms relevans, idet Kommissionen har anvendt de kriterier, som skal iværksætte vedtægtens artikel 31.
75. For så vidt angår beregningen af en tjenestemands erhvervserfaring med henblik på indplaceringen var bidraget fra dommen i sagen Tagaras mod Domstolen, at dies ad quem blev præciseret som værende dagen for udnævnelsen og ikke tidspunktet for ansøgningens indgivelse. Vedtægtens artikel 3 bestemmer dog: »I tjenestemandens ansættelsesbrev anføres det tidspunkt, fra hvilket udnævnelsen får virkning; dette tidspunkt kan ikke ligge forud for dagen for tjenestemandens tiltræden«. Det følger af den nævnte dom, at der under alle omstændigheder skal tages hensyn til den ansattes erhvervserfaring indtil tiltrædelsen med henblik på hans indplacering.
76. For så vidt angår midlertidigt ansatte og hvilken retsakt, der kan antages at svare til ansættelsesbrevet forekommer det, at der ved den endelige indplacering af den ansatte i videst muligt omfang skal tages hensyn til hans erhvervserfaring. Selv om der ikke på dette stadium af min analyse er behov for nøjagtigt at fastsætte dies ad quem for fastlæggelsen af en midlertidigt ansats faglige erfaring med henblik på indplaceringen, er en manglende hensyntagen til den erhvervserfaring, der ligger efter ansættelsestilbuddet, under alle omstændigheder i henhold til artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983 i strid med formålet med vedtægtens artikel 31 og 32.
77. Idet Retten fandt, at individuelle afgørelser, der anvender reglen i artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983, var i overensstemmelse med vedtægtens formål, foretog den dermed en urigtig anvendelse af vedtægtens artikel 31 og 32. Det andet anbringende bør således tages til følge, og den appellerede dom bør ophæves.
78. Appellanten har med det tredje anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke begrundede forkastelsen af hans påstande i tilstrækkeligt omfang. Under hensyn til det forhold, at det andet anbringende efter min opfattelse skal tages til følge, vil jeg nøjes med at fremkomme med følgende subsidiære bemærkninger vedrørende det tredje anbringende.
79. Når den endelige indplacering af en midlertidigt ansat ikke fastsattes på tidspunktet for ansættelsestilbuddet, forekommer den manglende mulighed for fra dette tidspunkt at tage stilling til erhvervserfaring, der er opnået efterfølgende indtil tiltrædelsen, og til det tidsrum, der kan forløbe mellem udstedelsen af ansættelsestilbuddet og tiltrædelsen, som omstændigheder, der ikke kan begrunde den af Retten valgte løsning i den appellerede dom. En midlertidigt ansats situation kan i denne forbindelse sammenlignes med en tjenestemands.
80. For så vidt angår det tilfælde, hvor en ansat udskyder sin tiltræden med henblik på at opnå en bedre indplacering, er det tilstrækkeligt at bemærke, at ansættelsesmyndigheden har et vidt skøn med hensyn til at bedømme den erhvervserfaring, der skal tages i betragtning. Endvidere kan den kompetente myndighed frit gøre sit ansættelsestilbud betinget af en bestemt tiltrædelsesdato. I øvrigt skal det nævnes, at spørgsmålet om indplacering på et højere løntrin under hensyn til den ansattes erhvervserfaring alene beror på Kommissionens administrative praksis, der består i at offentliggøre meddelelser om stillinger, der henhører under mere end en stillingsgruppe. Endelig er det ikke i denne sag blevet anført, at appellanten har opført sig således, at den af Retten angivne begrundelse ikke forekommer relevant.
81. Det følger af ovenstående, at Retten ikke fastslog, hvorfor en midlertidigt ansats erhvervserfaring skal beregnes anderledes end en tjenestemands med henblik på indplacering i lønklasse.
82. Såfremt Domstolen ikke tager det andet anbringende til følge, skal det tredje anbringende i stedet tages til følge, og den appellerede dom skal ophæves, idet den frifandt Kommissionen.
VI Realiteten
83. Da sagen er moden til påkendelse, kan Domstolen i henhold til EF-statuttens artikel 54 træffe realitetsafgørelse i sagen.
84. Den foreliggende sag vedrører i det væsentlige fastsættelsen af den dies ad quem, der ved indplacering af midlertidigt ansatte skal anvendes med henblik på at beregne deres tidligere erhvervserfaring.
85. Appellanten har i stævningen nedlagt påstand om annullation af de anfægtede afgørelser af 15. marts og 5. november 1996 med den hovedbegrundelse, at længden af hans erhvervserfaring under hensyn til vedtægtens artikel 31 og 32 var fejlagtigt fastsat i henhold til artikel 2, stk. 2 og 6, i beslutningen af 1. september 1983.
86. Det er ubestridt, at vedtægtens artikel 32 ikke er relevant i denne sag, idet den kun omhandler en eventuel anciennitetsforbedring på et løntrin, hvilket der ikke er tale om her.
87. Hvad angår anvendelsen af vedtægtens artikel 31 på midlertidigt ansatte fremgår det af det ovenfor anførte, at de individuelle afgørelser af 15. marts og 5. maj 1996 er uretmæssige. Det skal herefter alene præciseres, om den dies ad quem, der skal anvendes i denne sag med henblik på beregningen af erhvervserfaring, er datoen for den ansattes ansættelseskontrakt eller datoen for hans tiltræden.
88. Det fremgår af sagen, at ansættelseskontrakten havde en dato, der lå tidligere end datoen for ansættelsestilbuddet. Det skal mere generelt bemærkes, at den dato, hvor ansættelseskontrakten er indgået ved accept af den pågældende institutions tilbud, er et referencepunkt, der ændrer sig. Fastholdes kontraktens dato, kan det således skabe problemer for så vidt angår ligebehandlingsprincippet. Endvidere fremgår det af den foreliggende sag, at ansættelseskontrakten indeholder to særskilte datoer, hvilket kan være årsag til usikkerhed.
89. Tiltrædelsesdatoen er derimod lettere at fastsætte. For så vidt angår den af Kommissionen påberåbte risiko for, at visse ansatte udskyder deres tiltrædelsesdag med henblik på at opnå en bedre indplacering på grund af en erhvervserfaring af længere varighed, skal det bemærkes, at den kompetente myndighed kan udøve indflydelse på den nævnte dato.
90. Det fremgår af ovenstående redegørelse om formålet med vedtægtens artikel 31 og ovenstående betragtninger, at Kommissionen ved at basere de anfægtede individuelle afgørelser af 15. marts og 5. november 1996 på artikel 2, stk. 3, i beslutningen af 1. september 1983 foretog en urigtig anvendelse af vedtægtens artikel 31. Appellantens principale påstand om ophævelse skal derfor tages til følge.
VII Sagens omkostninger
91. Det bestemmes i procesreglementets artikel 122, stk. 1, at såfremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, træffer den afgørelse om sagens omkostninger. Ifølge samme reglements artikel 69, stk. 2, som i henhold til artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Alain Libéros har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kommissionen har tabt sagen, bør den pålægges ud over sine egne omkostninger at betale samtlige Alain Libéros' omkostninger, såvel for Retten som for Domstolen.
VIII Forslag til afgørelse
92. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
1) De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans' dom af 9. marts 2000 i sag T-29/97, Libéros mod Kommissionen, ophæves, for så vidt som Kommissionen herved blev frifundet.
2) Domstolen træffer afgørelse vedrørende sagens realitet og annullerer Kommissionens afgørelser af 15. marts 1996 og 5. november 1996.
3) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler Alain Libéros' omkostninger i begge instanser.