61989CC0155_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Artikel 25, stk . 1, i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2730/79 af 29 . november 1979 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter ( EFT L 317, s . 1 ) lyder saaledes : "Efter afslutningen af udfoerselstoldformaliteterne kan medlemsstaterne yde eksportoeren forskud paa hele eller en del af restitutionsbeloebet paa betingelse af, at der stilles sikkerhed for forskudsbeloebet forhoejet med 15 %".
2 . Den 18 . marts 1981 modtog Philipp Brothers SA, et handelsselskab specialiseret i international handel med raavarer og landbrugsprodukter, fra det belgiske interventionsorgan, Office central des contingents et des licences ( herefter benaevnt "OCCL "), forskud paa eksportrestitutioner for to partier bloed hvede bestemt til eksport til henholdsvis Finland og Norge, for hvilke selskabet havde modtaget eksportlicenser dateret den 23 . henholdsvis den 28 . januar 1981 . De to partier blev tilsyneladende eksporteret den 26 . og 29 . januar 1981 . Philipp Brothers havde stillet en bankgaranti for hvert af de to udbetalte forskudsbeloeb .
3 . Den 24 . april 1981 frigav OCCL den stillede sikkerhed for eksporten til Norge . For saa vidt angaar eksporten til Finland, blev sikkerheden frigivet den 3 . februar 1982 . OCCL har anfoert, at frigivelsen af den stillede sikkerhed i begge tilfaelde skyldtes en fejlagtig opfattelse af sikkerhedens natur, idet OCCL troede, at der var tale om en samlet sikkerhedsstillelse til daekning af flere transaktioner foretaget af samme eksportoer og ikke om specifikke beloeb vedroerende en bestemt transaktion . Derfor frigav OCCL de to til sikkerhed stillede beloeb, ikke efter at have kontrolleret, om dokumenterne vedroerende de omhandlede eskporttransaktioner var i orden, men efter at have konstateret, at saldoen af den af Philipp Brothers samlede stillede sikkerhed var tilstraekkelig til at daekke de to omhandlede transaktioner .
4 . Da der var tale om en differentiering af restitutionssatsen efter destination, jfr . artikel 20 i forordning nr . 2730/79, paahvilede det under alle omstaendigheder Philipp Brothers at godtgoere, at toldformaliteterne ved overgangen til fri omsaetning i henholdsvis Finland og Norge var afsluttet .
5 . Dette bevis skulle vaere foert ved fremlaeggelse af de i artikel 20, stk . 3, opregnede dokumenter ( herefter benaevnt "tolddokumenter ") eller eventuelt af dokumenterne opregnet i artikel 20, stk . 4, ( herefter benaevnt "substitutionsdokumenter ") samt af det i stk . 5 naevnte transportdokument . Ifoelge artikel 31, stk . 1, skulle dokumenterne, bortset fra tilfaelde af force majeure, indgives "senest seks maaneder efter den dag, hvor udfoerselstoldformaliteterne er blevet afsluttet, idet der ellers indtraeder foraeldelse ." Ifoelge artikel 31, stk . 2, kunne der dog indroemmes yderligere frist, men udelukkende for indgivelse af told - eller substitutionsdokumenterne, forudsat at eksportoeren havde gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dem inden for den foreskrevne frist .
6 . Den 10 . august 1981 anmodede OCCL Philipp Brothers om at fremlaegge de paagaeldende dokumenter . Ifoelge OCCL forblev henvendelsen imidlertid ubesvaret . Derfor kraevede interventionsorganet den 27 . august 1982, at det udbetalte forskudsbeloeb forhoejet med 15% blev tilbagebetalt . Herefter fremsendt Philipp Brothers gennem sin speditoer, selskabet S.G.S . Van Bree, foelgende dokumenter til OCCL :
- Den 17 . september 1982 tolddokumenterne vedroerende de to eksporttransaktioner, idet selskabet kun vedroerende eksporten til Norge fremlagde en bekraeftet kopi, jfr . artikel 20, stk . 3, i forordning nr . 2730/79, hvorimod der blev fremlagt en simpel kopi af dokumentet vedroerende den anden eksporttransaktion .
- Den 24 . december 1982 transportdokumenterne med angivelse af, at originalerne var blevet fremsendt den 19 . august 1981 . OCCL har anfoert, at den aldrig havde modtaget sidstnaevnte dokumenter, hvoraf der kan fremlaegges en kopi, men for hvilke der ikke kunne indroemmes yderligere frist . ( Det skal yderligere tilfoejes, at det under alle omstaendigheder tilsyneladende er ubestridt, at fremsendelsen af dokumenter den 19 . august 1981 kun omfattede transportdokumenterne og ikke told - eller substitutionsdokumenterne .)
7 . Det er paa grundlag af disse retlige og faktiske forhold, at cour d' appel de Paris fandt det fornoedent at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af en raekke spoergsmaal, som i det vaesentlige vedroerer virkningerne af en fejlagtig frigivelse af sikkerhed, der er stillet i henhold til artikel 25 i forordning nr . 2730/79 ( foerste og andet spoergsmaal ), betingelserne for at indroemme yderligere frist i henhold til artikel 31 ( tredje og fjerde spoergsmaal ), muligheden for at anvende denne bestemmelse paa transportdokumenterne ( femte og sjette spoergsmaal ) og gyldigheden af artiklerne 25 og 31 i forhold til proportionalitetsprincippet, idet eksportoeren skal tilbagebetale forskuddet paa restitutionsbeloebet, saafremt de forskriftsmaessige beviser ikke fremlaegges inden for de fastsatte frister, ogsaa selv om eksporten rent faktisk har fundet sted ( syvende spoergsmaal ).
8 . Med hensyn til den noejagtige ordlyd af de forskellige spoergsmaal samt enkelthederne i de til Domstolen indgivne skriftlige indlaeg, som jeg kun skal gengive i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af min argumentation, skal jeg tillade mig at henvise til retsmoederapporten . For at lette gennemgangen af sagen og undgaa gentagelser skal jeg dog indledningsvis fremsaette en raekke almindelige betragtninger vedroerende arten af sikkerhedsstillelsen i henhold til artikel 25 og de forpligtelser, hvis opfyldelse den skal sikre .
9 . Jeg skal foerst goere opmaerksom paa, at ud over den sikkerhed, der er genstand for den foreliggende sag, skal enhver eksportoer yderligere stille sikkerhed i forbindelse med udstedelsen af eksportlicens . Formaalet hermed er at sikre opfyldelsen af
"forpligtelsen til at gennemfoere ... eksporten inden for licensens gyldighedsperiode",
og sikkerheden
"fortabes helt eller delvis, saafremt transaktionen ikke eller kun delvis har fundet sted inden for den naevnte frist ." ( 1 )
10 . Formaalet med denne ordning er, at
"de kompetente myndigheder maa bringes i stand til at foelge varebevaegelserne til stadighed for at kunne bedoemme markedsudviklingen og i givet fald anvende de noedvendige foranstaltninger, som er fastsat i denne forordning" ( 2 ).
11 . Hvad er derimod formaalet med sikkerhedsstillelsen i den foreliggende sag? Jeg skal her erindre om, at restitutionerne normalt foerst betales efter, at det er godtgjort, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade ( artikel 9 i forordning nr . 2730/79 ) eller i tilfaelde af differentierede restitutioner, foerst efter at det er godtgjort, at produktet er indfoert til det paagaeldende tredjeland ( artikel 20 ). I dette tilfaelde modtager den eksportoer, som ikke har overholdt fristen for fremlaeggelse af dokumenterne, ikke nogen restitution . Det skal nemlig i denne forbindelse bemaerkes, at artikel 31 findes under afsnit 4 i forordning nr . 2730/79 med overskriften "Fremgangsmaade ved restitutionens udbetaling", og ikke blot finder anvendelse, naar der er udbetalt forskud paa restitutionerne, men i alle de tilfaelde, hvor der ansoeges om udbetaling af restitutioner .
12 . Det er kun i det omfang, en medlemsstat anvender muligheden for forudfinansiering i henhold til artikel 25, at der kan ydes forskud paa restitutionsbeloebet, dvs . inden produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade eller er blevet indfoert til det paagaeldende tredjeland . Men ogsaa i dette tilfaelde kan der foerst goeres krav paa restitution, naar det under overholdelse af de fastsatte formforskrifter og frister er godtgjort, at eksporten rent faktisk har fundet sted ( 3 ).
13 . Naar henses hertil, er det for at sikre, "at denne forskudsbetaling tilbagebetales i tilfaelde af, at det senere maatte vise sig, at restitutionen ikke burde vaere betalt" ( jfr . nittende betragtning til forordning nr . 2730/79 ), at det i artikel 25 bestemmes, at der skal stilles sikkerhed af den eksportoer, som oensker at modtage restitutionsbeloebet allerede ved afslutningen af eksporttoldformaliteterne . Denne sikkerhedsstillelse skal saaledes paa ingen maade sikre, at selve eksporten finder sted . ( Ansoegningen om forskud kan saaledes hoejst opfattes som den erhvervsdrivendes oenske om eller vilje til at eksportere ). Som det fremgaar af Domstolens dom af 18 . november 1987 ( Maizena, 137/85, Sml . s . 4587 ), er denne sondring alt andet end kunstig, og sammenlaegningen af de to former for sikkerhed for én og samme eksporttransaktion, hvoraf den ene skal sikre, at eksporten finder sted, og den anden, at den forudbetalte eksportrestitution tilbagebetales, er fuldt ud lovlig ( jfr . navnlig praemis 22 og 23 ).
14 . Formuleringen af artikel 25, stk . 2 og 3, bekraefter i oevrigt, at fortabelsen af sikkerheden ikke har til formaal at sanktionere den manglende overholdelse af en hypotetisk pligt til at eksportere . Det er nemlig kun, "saafremt beloebet ikke betales af eksportoeren til trods for krav herom" ( stk . 3 ), at sikkerhedsstillelsen fortabes "i forhold til de produktmaengder, for hvilke der ikke inden for den kraevede frist er foert de beviser, som er fastsat som betingelse for udbetaling af restitutionen, inden for den i artikel 31 omhandlede frist" ( stk . 2 ). Fortabelsen af sikkerheden "sanktionerer" saaledes den manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagebetale forskuddet, som paahviler den eksportoer, som ikke opfylder de betingelser, der er kraevet "for udbetaling af restitutionen ".
15 . Det forhold, at den sikkerhed, der skal stilles, er stoerre end forskuddet paa restitutionen, aendrer intet herved . Domstolen har allerede tidligere fastslaaet, at et tillaeg, der svarer til tillaegget paa 15% ifoelge artikel 25, stk . 1, i forordning nr . 2370/79, kun er fastsat for at undgaa, at den paagaeldende eksportoer opnaar en uretmaessig fordel . Domstolen udtalte, at "i de tilfaelde, hvor en forhaandsfinansieringsordning finder anvendelse, ville de erhvervsdrivende nemlig uretmaessigt opnaa vederlagsfri kredit, hvis det senere skulle vise sig, at der ikke var grundlag for at yde restitutionen" ( 4 ). I den 21 . betragtning til forordning nr . 2730/79 gives udtrykkeligt den samme begrundelse .
16 . Som jeg skal vise i det foelgende, er de fremfoerte betragtninger af vaesentlig betydning navnlig for besvarelsen af spoergsmaalet vedroerende foelgerne af frigivelsen af sikkerheden samt spoergsmaalet vedroerende fortabelsen af sikkerheden i tilfaelde af, at de foreskrevne bevisdokumenter ikke fremlaegges inden for den fastsatte frist .
1 . Virkningerne af frigivelsen af sikkerheden ( foerste og andet spoergsmaal )
17 . Det kan modsaetningsvis udledes af det forhold, at sikkerheden ikke skal garantere, at eksporten finder sted, at frigivelsen heraf ikke kan fortolkes som bevis for, at eksporten rent faktisk har fundet sted . Da retten til restitution yderligere foerst opstaar, naar bevisdokumenterne for eksporten er fremlagt i den foreskrevne form og inden for den fastsatte frist, kan frigivelsen af sikkerheden heller ikke fritage eksportoeren fra at fremlaegge disse beviser, saafremt han oensker at erhverve endelig ret til restitutionen .
18 . Da den stillede sikkerhed skal garantere, at den forudbetalte restitution tilbagebetales, saafremt det senere maatte vise sig, at eksportoeren ikke opfylder betingelserne for udbetaling af restitutionen, kan frigivelsen af sikkerheden ikke have anden virkning, end at det organ, som har udbetalt forskud paa restitutionen, i et saadant tilfaelde mister sikkerheden for tilbagebetaling heraf .
19 . Denne opfattelse bekraeftes af Domstolens dom af 5 . februar 1987, Plange Kraftfutterwerke ( 288/85, Sml . s . 611 ). I denne dom fastslog Domstolen i forbindelse med regler svarende til de her omhandlede, "at forpligtelsen til at tilbagebetale restitutionsbeloebet ikke beroeres af, at de kompetente tjenestegrene allerede har frigivet kautionen ..." ( praemis 10 ). Efter at have bemaerket, "at forpligtelsen til at tilbagebetale restitutionsbeloebet ... opstaar, naar visse beviser ikke bliver foert", og at "ydelsen af restitutionen er en fordel for den erhvervsdrivende, og den er berettiget, hvis visse betingelser ... er opfyldt", tilfoejede Domstolen, at hvis disse betingelser ikke er opfyldt, "har eksportoeren ikke krav paa restitutionsbeloebet, og det skal tilbagebetales, naar det allerede er blevet udbetalt, f.eks . i forbindelse med forhaandsfinansiering" ( praemis 11 ). Da eksportoeren kun kan frigoere sig fra sin pligt til at tilbagebetale restitutionen, hvis han, selv efter frigivelsen af sikkerheden, opfylder betingelserne for udbetaling heraf og fremlaegger de noedvendige beviser, kan frigivelsen imidlertid ikke bevirke, "at eksportoeren helt eller delvis frigoeres for sine forpligtelser, navnlig for saa vidt angaar formen og fristen for fremlaeggelsen af de beviser, der kraeves for udbetaling af restitutionen" ( jfr . ordlyden af det foerste spoergsmaal ).
20 . Det fremgaar yderligere af Domstolens dom af 5 . december 1985, Corman ( 124/83, Sml . s . 3777 ), navnlig af besvarelsen af det sjette spoergsmaal, at eksportoerens pligt til tilbagebetaling, som bestaar selv efter frigivelsen af sikkerheden, indebaerer, at den medlemsstat, der fejlagtigt har frigivet sikkerheden, er forpligtet til at gennemfoere tilbagebetalingen af de beloeb, der er udbetalt med urette ( praemis 34-36 ). Denne forpligtelse fremgaar udtrykkeligt af artikel 8, stk . 1, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 729/70 af 21 . april 1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik ( EFT 1970 I, s . 196 ), der bestemmer : "Medlemsstaterne traeffer i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser de fornoedne foranstaltninger for ... at gennemfoere tilbagebetaling af beloeb, der er udbetalt med urette paa grund af uregelmaessigheder eller forsoemmelser ". Domstolen fastslog i oevrigt i Corman-dommen, at retssikkerhedsprincippet i tilfaelde af frigivelse af sikkerheden ikke er til hinder for, at der rejses krav mod licitationskoeberen for tilsidesaettelse af hans forpligtelser ( praemis 43 og 44 ).
21 . Med hensyn til det argument, at eksportoeren lovligt maatte antage, at alt var i orden, siden administrationen havde frigivet sikkerheden, eller at administrationen, naar henses hertil, ved at paaberaabe sig overskridelsen af fristen ikke havde udvist tilstraekkelig fleksibilitet over for eksportoeren, skal jeg endelig erindre om, at Domstolen traditionelt stiller meget strenge krav til professionelle erhvervsdrivende . Jeg skal her henvise til dommen af 13 . november 1984 ( Van Gend & Loos mod Kommissionen, praemis 16 ( 98 og 230/83, Sml . s . 3763 ), hvori Domstolen udtalte :
"Da sagsoegerne i det foreliggende tilfaelde er fagkyndige erhvervsdrivende, kan deres modtagelse af ugyldige oprindelsescertifikater ikke antages at udgoere et forhold, der ikke har kunnet forudses og undgaas, saafremt de havde udvist en passende agtpaagivenhed ."
I den paagaeldende sag var de ugyldige oprindelsescertifikater blevet udstedt af toldmyndighederne i de i certifikaterne anfoerte lande .
22 . Hvis der maa stilles saa strenge krav til erhvervsvirksomheder, kan det fastslaas, at Philipp Brothers maatte kende forordningens ordlyd og vide, at det under alle omstaendigheder paahviler eksportoeren i den foreskrevne form og inden for den fastsatte frist at godtgoere, at varerne er overgaaet til fri omsaetning i importlandet .
23 . Jeg skal herefter foreslaa, at de foerste to spoergsmaal besvares saaledes :
"Frigivelsen af sikkerheden, jfr . artikel 25 i Kommissionens forordning nr . 2730/79, bevirker ikke, at eksportoeren helt eller delvis frigoeres for sine forpligtelser, navnlig for saa vidt angaar formen og fristen for fremlaeggelsen af de beviser, der kraeves for udbetaling af restitutionen . Saafremt betingelserne for udbetaling af restitutionen ikke opfyldes, er et forhold, at sikkerheden er blevet frigivet, uden betydning for eksportoerens forpligtelse til at tilbagebetale det forudbetalte restitutionsbeloeb, eventuelt med det fastsatte tillaeg, samt for medlemsstatens forpligtelse til at gennemfoere tilbagebetaling af det naevnte beloeb ."
2 . Betingelserne for indroemmelse af yderligere frist ( tredje og fjerde spoergsmaal )
24 . Artikel 31, stk . 1, i forordning nr . 2730/79 lyder saaledes : "Bortset fra tilfaelde af force majeure skal dokumenterne om udbetaling af restitutionen indgives senest seks maaneder efter den dag, hvor udfoerselstoldformaliteterne er blevet afsluttet, idet der ellers indtraeder foraeldelse ." Som Kommissionen har anfoert, er denne frist paa seks maaneder forlaenget til tolv maaneder ved forordning ( EOEF ) nr . 1663/81 af 23 . juni 1981 ( 5 ), ogsaa for alle de transaktioner som de her omhandlede, for hvilke fristen paa seks maaneder endnu ikke var udloebet den 1 . juli 1981, da aendringsforordningen traadte i kraft .
25 . Det fremgaar af den 23 . betragtning til forordning nr . 2730/79, at denne frist var blevet indfoert "af hensyn til en hensigtsmaessig forvaltning ". I dommen af 22 . januar 1986, Denkavit France ( 266/84, Sml . s . 149 ) udtalte Domstolen i en lignende situation, at med henblik paa gennemfoerelsen af formaalet, det vil sige afslutning af de administrative formaliteter uden urimelige forsinkelser, "er en ufravigelig frist en noedvendig foranstaltning", og "fastsaettelsen af en saadan frist til seks maaneder er endvidere ikke urimelig" ( praemis 20 ). Den tilfoejede herefter, at "den foraeldelsesvirkning, der indtraeffer ved en forsinket indgivelse af dokumenterne, som hovedregel er den normale konsekvens, naar en ufravigelig frist udloeber ..." ( praemis 21 ). En saadan ufravigelig frist ville imidlertid miste sin praeklusive virkning, saafremt det anerkendes, at en anmodning om forlaengelse af fristen kan indgives efter dens udloeb .
26 . Det er rigtigt, at det heroverfor kan anfoeres, at artikel 31, stk . 2, finder anvendelse, "lorsque les documents exigés ... n' ont pas pu être produits dans les délais prescrits" ( 6 ) og ikke "ne peuvent pas être produits ". Man kan herved faa den opfattelse, at bestemmelsen ogsaa finder anvendelse paa tilfaelde, hvor fristen allerede er udloebet . Artikel 33, stk . 5, andet afsnit, i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3183/80 af 3 . december 1980 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for import - og eksportlicenser samt forudfastsaettelsesattester for landbrugsvarer ( EFT L 338, s . 1 ) bestemmer imidlertid :
"Naar de i overensstemmelse med artikel 20 i forordning ( EOEF ) nr . 2730/79 kraevede dokumenter ikke kan indgives ( 7 ) inden for den fastsatte tidsfrist, selv om eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dem inden for disse frister, kan yderligere frist for indgivelse af dokumenterne tilstaas den paagaeldende ."
27 . Artikel 47, stk . 5, i forordning ( EOEF ) nr . 3665/87 af 27 . november 1987 ( EFT L 351, s . 1 ), som har afloest forordning nr . 2730/79, og som anvender formuleringen "n' ont pas pu être produits" ( 8 ), bestemmer paa den anden side udtrykkeligt, at
"den i stk . 4 omhandlede anmodning om forlaengelse af fristen skal indgives inden udloebet af den i stk . 2 fastsatte frist",
det vil sige fristen paa tolv maaneder efter antagelsen af udfoerselsangivelsen . Det maa paa grundlag heraf antages, at den tidligere artikel 31, stk . 2, skulle forstaas paa samme maade .
28 . Jeg mener herefter, at det tredje spoergsmaal skal besvares bekraeftende, og at anmodning om yderligere frist, jfr . artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 skal indgives inden udloebet af den praeklusive frist, der er fastsat i artikel 31, stk . 1 .
29 . Efter min opfattelse kan dette resultat ikke anfaegtes under henvisning til de af Philipp Brothers paaberaabte Kampffmeyer - og Pfuetzenreuter-domme . I den foerste af disse to sager ( 9 ) fremgaar det udtrykkeligt af bestemmelsen i den relevante forordning, at forlaengelsen af importlicensens, eksportlicensens eller forudfastsaettelsesattestens gyldighed kan foretages efter udloebet af dokumentets gyldighedsperiode . I dommen udvidede Domstolen denne mulighed til at omfatte en anmodning om ophaevelse af dokumentet, "idet bestemmelserne intet indeholder herom ". I den foreliggende sag er situationen imidlertid en helt anden, idet artikel 31 udtrykkeligt bestemmer, at den fastsatte frist har praeklusiv virkning, dvs . at enhver anmodning om forlaengelse skal indgives inden fristens udloeb .
30 . Herved afviger den foreliggende sag ogsaa fra Pfuetzenreuter-sagen ( 10 ), hvori den omhandlede bestemmelse heller ikke foreskrev en bestemt frist for indgivelse af en anmodning om forlaengelse af fristen for opfyldelse af forpligtelsen til at importere eller eksportere . Hertil kommer, at der i den paagaeldende sag var tale om en anmodning om, at der blev taget hensyn til omstaendigheder, der kan betegnes som force majeure, og som inden for rammerne af forordning nr . 2730/79 automatisk fritager eksportoeren for at overholde den foreskrevne frist, saaledes at han herved fuldt ud undgaar den praeklusive virkning .
31 . I den foreliggende sag som i ovennaevnte Denkavit France-sag er det nemlig altid i tilfaelde af force majeure muligt at overskride fristen, jfr . artikel 31, stk . 1 . Force majeure indebaerer saaledes en automatisk undtagelse fra den praeklusive virkning i henhold til stk . 1, saaledes at stk . 2 i dette tilfaelde ikke finder anvendelse, og at enhver anmodning om forlaengelse i henhold til stk . 2 maa antages at kunne imoedekommes, selv om den indgives efter fristens udloeb . Denne betragtning samt det forhold, at overholdelsen af den normale frist allerede lettes ved eksportoerens mulighed for i henhold til artikel 20, stk . 4, at fremlaegge en raekke substitutionsdokumenter, saafremt de i stk . 3 omhandlede tolddokumenter ikke kan fremlaegges paa grund af omstaendigheder, som eksportoeren ikke selv er herre over, kan efter min opfattelse opveje ulempen ved den korte frist og dens ufravigelige karakter, saaledes at jeg ikke, som foreslaaet subsidiaert af den belgiske stat, finder det noedvendigt, at en anmodning om yderligere frist skal kunne indgives efter udloebet af den normale frist, saafremt eksportoeren i tilfaelde af force majeure var ude af stand til at indgive anmodningen inden for den fastsatte frist .
32 . Jeg skal herefter foreslaa, at det tredje spoergsmaal besvares bekraeftende :
"Anmodning om yderligere frist i henhold til artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 skal indgives inden udloebet af den almindelige praeklusive frist, jfr . artikel 31, stk . 1 ."
33 . Med hensyn til det fjerde spoergsmaal mener jeg i overensstemmelse med alle de skriftlige indlaeg, at det klart fremgaar af ordlyden af artikel 31, stk . 2, at det ikke for at indroemme yderligere frist er en forudsaetning, at der foreligger force majeure, der har hindret fremlaeggelsen af de noedvendige told - eller substitutionsdokumenter inden for den fastsatte frist . Det er tilstraekkeligt, at "eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dem inden for disse frister ." Domstolen boer i overensstemmelse hermed besvare det fjerde spoergsmaal saaledes :
"Ifoelge artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 er det ikke en forudsaetning for at indroemme yderligere frist for indgivelse af de noedvendige dokumenter, at der foreligger force majeure, men at eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dem inden for den fastsatte frist ."
3 . Yderligere frist til indgivelse af transportdokumenterne ( femte og sjette spoergsmaal )
34 . Artikel 31, stk . 2, begraenser udtrykkeligt muligheden for at indroemme yderligere frist til fremlaeggelse af dokumenter til told - og substitutionsdokumenterne, og jeg finder det derfor vanskeligt ved analogi at anvende disse bestemmelser paa transportdokumenterne . Men maa bestemmelsen derfor anses for ugyldig?
35 . Jeg kan her fuldt ud tilslutte mig den belgiske stats og Kommissionens opfattelse, hvorefter sondringen i henhold til artikel 31, stk . 2, mellem, paa den ene side, told - og substitutionsdokumenterne og, paa den anden side, transportdokumenterne, er begrundet i fuldt ud gyldige objektive hensyn, der stoettes paa den betragtning, at det ofte kan vaere vanskeligere og mere tidkraevende at fremskaffe foerstnaevnte dokumenter, der ofte noedvendiggoer et tredjelands officielle organers medvirken, end at fremskaffe sidstnaevnte dokumenter, som eksportoeren selv ligger inden med i tilfaelde af cif-salg, eller som han, i tilfaelde af fob-salg, nemt kan faa udleveret af koeberen .
36 . De to af Philipp Brothers fremfoerte eksempler til paavisning af, at det ville vaere meningsloest at anlaegge en streng fortolkning af artikel 31, stk . 2, er efter min opfattelse ikke saerlig overbevisende, og Philipp Brothers stoetter sig i oevrigt paa selvmodsigende argumenter . Paa den ene side har Philipp Brothers haevdet, at saafremt det kun er transportdokumentet, der mangler, ville det vaere i strid med proportionalitetsprincippet, at sikkerheden fortabes, hvilket i virkeligheden svarer til at saette spoergsmaalstegn ved noedvendigheden af at fremlaegge transportdokumenterne og, som foelge heraf, ved kravet om, at baade told - eller substitutionsdokumenterne og transportdokumentet skal fremlaegges, jfr . artikel 20 i forordning nr . 2730/79 . Herved undergraver Philipp Brothers selve grundlaget for sin argumentation, nemlig at frigivelsen af sikkerheden er betinget af, at samtlige dokumenter vedroerende udbetaling af restitutionen fremlaegges ( se side 35 i Philipp Brothers' skriftlige indlaeg ). Paa den anden side har Philipp Brothers imidlertid gjort gaeldende, at muligheden for at indroemme yderligere frist for fremlaeggelse af told - eller substitutionsdokumenterne automatisk burde udvides til at omfatte transportdokumenterne netop af hensyn til, at frigivelsen af sikkerheden er betinget af fremlaeggelsen af samtlige dokumenter, og at det derfor ville vaere meningsloest ikke at give mulighed for yderligere frist til indgivelse af transportdokumenterne .
37 . Der kan derfor hverken tales om forskelsbehandling eller om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, saa meget mindre som undtagelsesbestemmelsen i tilfaelde af force majeure, jfr . artikel 31, stk . 1, ogsaa gaelder for transportdokumenterne, og at der absolut ikke automatisk indroemmes yderligere frist til indgivelse af de andre dokumenter, jfr . artikel 31, stk . 2, idet der her stilles krav om, at eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dokumenterne; yderligere boer der, for saa vidt angaar de lettere tilgaengelige transportdokumenter, anvendes strengere kriterier ved afgoerelsen af, om dette krav er overholdt .
38 . Da artikel 31, stk . 2, i den oprindelige affattelse altsaa hverken er diskriminerende eller i strid med proportionalitetsprincippet, kan det forhold, at artikel 1, nr . 14, i forordning ( EOEF ) nr . 568/85 ( 11 ) samt artikel 47, stk . 4, i forordning nr . 3665/87 ( 12 ), der har afloest forordning nr . 2730/79, ogsaa giver mulighed for at indroemme yderligere frist til indgivelse af transportdokumenterne, ikke fortolkes som et efterfoelgende bevis for det modsatte . Navnlig de argumenter, Kommissionen har fremfoert som begrundelse for denne aendring, nemlig kravet om en rimelig administrativ sagsbehandling, viser, hvor relevante og overbevisende argumenterne end maatte vaere, allerhoejst, at de tidligere regler kunne skabe komplikationer for den nationale forvaltnings arbejde, men derimod ikke, at Kommissionens begrundelse for at behandle transportdokumenterne anderledes end de andre dokumenter var retsstridig og ikke kunne begrunde kravet om strengere regler for fremlaeggelsen af transportdokumenterne end for fremlaeggelsen af de andre dokumenter .
39 . Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer femte og sjette spoergsmaal saaledes :
"Artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 udelukker, at der kan indroemmes yderligere frist for indgivelse af det i artikel 20, stk . 5, naevnte transportdokument . Dette forhold kan dog ikke rejse tvivl om gyldigheden af artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 ."
4 . Gyldigheden af artiklerne 25 og 31 i forordning nr . 2730/79 i forhold til proportionalitetsprincippet ( syvende spoergsmaal )
40 . Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige afgjort, om det er i strid med proportionalitetsprincippet, at forskuddet paa restitutionsbeloebet forhoejet med 15% skal tilbagebetales, eller at sikkerheden fortabes, saafremt de i henhold til artikel 45, stk . 2, kraevede bevisdokumenter ikke er blevet fremlagt inden for den i artikel 31 fastsatte frist, selv om eksporten rent faktisk har fundet sted .
41 . I denne forbindelse skal jeg foerst bemaerke, at det for at proportionalitetsprincippet eventuelt kan spille en rolle ved overskridelse af fristen ikke er tilstraekkeligt at oplyse, at eksporten har fundet sted, idet eksportoeren skal kunne foere bevis herfor ved fremlaeggelse af de hertil foreskrevne dokumenter . I modsat fald ville man saette spoergsmaalstegn ved selve pligten til at fremlaegge de kraevede bevisdokumenter . Det er netop, hvad Philipp Brothers goer, idet selskabet i sit forslag til besvarelse af de foerste to spoergsmaal har anfoert : "Naar det er godtgjort, at landbrugsprodukterne faktisk er udfoert og overgaaet til fri omsaetning i et tredjeland" ( godtgjort af hvem og hvorledes ?), "frigoeres eksportoeren ved frigivelsen af den stillede sikkerhed" ( selv om den skyldes en fejl ) "for sine forpligtelser, for saa vidt angaar formen og fristen for fremlaeggelsen af dokumenterne vedroerende betaling af restitutionenen, jfr . forordning nr . 2730/79 ". Naar foerst administrationen ikke laengere direkte kan paavirke den erhvervsdrivende gennem den af ham stillede sikkerhed, kan denne med andre ord - under den form og inden for den frist, han selv maatte oenske - bevise, at eksporten rent faktisk har fundet sted . Det fremgaar i oevrigt af sagen, at Philipp Brothers, for saa vidt angaar eksporten til Finland, aldrig har fremlagt nogen af de foreskrevne bevisdokumenter .
42 . Men lad os vende tilbage til spoergsmaalet om overskridelse af fristen . Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den nationale rets usikkerhed med hensyn til lovligheden af den omhandlede bestemmelse skyldes foelgende betragtning : "Saafremt der er ydet forskud paa restitutionsbeloebet, skal sikkerhedsstillelsen i det vaesentlige sikre, at eksporten rent faktisk finder sted, samt at landbrugsprodukterne bringes i omsaetning i bestemmelseslandet ." Philipp Brothers har ogsaa under henvisning til den sondring, der maa foretages mellem hovedforpligtelsen, nemlig pligten til at eksportere, og den sekundaere forpligtelse, nemlig pligten til at fremlaegge bevisdokumenterne inden for den fastsatte frist, paaberaabt sig Domstolens praksis, hvorefter man i et saadant tilfaelde i henhold til en faellesskabsordning ikke "uden at tilsidesaette proportionalitetsprincippet (( kan )) sanktionere manglende opfyldelse af den sekundaere forpligtelse lige saa strengt som manglende opfyldelse af hovedforpligtelsen ." ( 13 )
43 . Jeg mener dog ikke, at denne praksis kan finde anvendelse i forbindelse med de for sagen relevante bestemmelser .
44 . Grundlaget for Philipp Brothers' argumentation, nemlig at det klart foelger af ordlyden af artikel 25, stk . 2, i forordning nr . 2730/79, at formaalet med denne bestemmelse er at sanktionere den manglende opfyldelse af to forskellige forpligtelser ( se side 13 i selskabets skriftlige indlaeg ), og hermed henvisningen til Domstolens naevnte praksis er efter min opfattelse ikke holdbart . Artikel 25, stk . 2, sondrer ikke mellem pligten til at eksportere og pligten til at fremlaegge dokumenterne som bevis for eksporten inden for den fastsatte frist . Ifoelge denne bestemmelse i forordning nr . 2730/79 samt forordningens oevrige bestemmelser ( herunder navnlig artiklerne 9, 10, 11 og 20 ) kan en erhvervsdrivende kun antages at have eksporteret produkter til eller at have bragt dem i fri omsaetning i et tredjeland, saafremt han kan foere bevis herfor ved fremlaeggelse af de foreskrevne dokumenter . Det gaelder ogsaa, saafremt artikel 25, stk . 2, andet afsnit, andet led, finder anvendelse, idet eksportoeren for at kunne paaberaabe sig denne bestemmelse, naturligvis inden for den fastsatte frist skal foere bevis for, at produktet er naaet frem til en anden destination end den, for hvilken forskuddet var beregnet . Denne bevisfoerelse danner grundlaget for fastsaettelsen og tilbagebetalingen af det uberettiget udbetalte beloeb .
45 . Derfor er det kun logisk, at den eksportoer, som ifoelge det af Philipp Brothers opstillede eksempel kun eksporterer halvdelen af de produkter, for hvilke han har modtaget forskud paa restitutionsbeloebet, og foerer bevis for, at hans forpligtelse delvis er opfyldt, kun skal tilbagebetale halvdelen af det udbetalte forskud forhoejet med 15%, mens den, der har eksporteret hele den maengde, for hvilken der er ydet forskud, men foerst foerer bevis herfor efter udloebet af fristen i artikel 31, er forpligtet til at tilbagebetale hele forskudsbeloebet forhoejet med 15 %. I modsaetning til den anden eksportoer har den foerste nemlig netop inden for den fastsatte frist foert det noedvendige bevis for endelig udbetaling af halvdelen af det restitutionsbeloeb, der er ydet som forskud . Systemet tager derfor allerede et vist hensyn til proportionalitetsprincippet, idet restitutionsbeloebet kun tilbagebetales i forhold til de maengder, for hvilke der ikke er foert det kraevede bevis .
46 . Endelig har jeg allerede i begyndelsen af mit forslag anfoert, at den sikkerhed, der stilles i henhold til artikel 25, stk . 1, under ingen omstaendigheder har til formaal at sikre, at pligten til at eksportere rent faktisk overholdes . For at opfylde dette formaal skal der stilles en saerlig sikkerhed i henhold til forordning nr . 2727/75 om den faelles markedsordning for korn . Jeg skal erindre om, at "ydelsen af restitutionen er en fordel for den erhvervsdrivende, og den er berettiget, hvis visse betingelser, baade med hensyn til det eksporterede produkts karakteristika og med hensyn til eksportvilkaarene, er opfyldt", og "naar kontrollen viser, at dette ikke er tilfaeldet, har eksportoeren ikke krav paa restitutionsbeloebet, og det skal tilbagebetales, naar det allerede er blevet udbetalt, f.eks . i forbindelse med en forhaandsfinansiering" ( 14 ). Det er saaledes ikke ydelsen af forskud paa restitutionsbeloebet, der forpligter den erhvervsdrivende til at eksportere; beviset for, at eksporten har fundet sted, er blot en forudsaetning for, at den erhvervsdrivende faar endelig ret til restitutionen . Saafremt eksporten ikke har fundet sted, eller der ikke er foert bevis herfor, er det derfor ikke en sanktion, som rammer den erhvervsdrivende, idet denne blot mister den fordel, han har opnaaet ved forskudsbeloebet, forhoejet med 15% som modydelse for den vederlagsfrie kredit, som forskuddet udgjorde .
47 . Det fremgaar i oevrigt af forordningerne om den faelles markedsordning for forskellige landbrugsprodukter, bl.a . af artikel 16 i forordning ( EOEF ) nr . 2727/75 om den faelles markedsordning for korn, at der ydes restitution "for at muliggoere eksport ". Med hensyn til forskuddet anfoeres det i nittende betragtning til forordning nr . 2730/79, at det simpelthen skal "lette finansieringen af udfoerselsforretningerne for eksportoererne ."
48 . Det er disse forhold, der goer, at den foreliggende sag afviger fra de af Philipp Brothers naevnte Buitoni -, Man ( Sugar )- og Maas-sager, men derimod, i modsaetning til det af Philipp Brothers anfoerte, kan sidestilles med Denkavit France-sagen .
49 . I Buitoni-sagen ( 15 ) skulle "ordningen med sikkerhedsstillelse ... garantere opfyldelsen af en frivilligt paataget forpligtelse til at indfoere eller udfoere inden for gyldighedsperioden af de til dette formaal udstedte licenser ." Fortabelsen af sikkerheden udgjorde saaledes en reel sanktion af den manglende overholdelse enten af pligten til at importere eller eksportere eller af pligten til inden for den fastsatte frist at foere bevis for, at foerstnaevnte forpligtelse var opfyldt . Der var saaledes ikke tale om nogen finansiel fordel for den erhvervsdrivende, som saa blot skulle tilbagebetales, og Domstolen fandt det urimeligt at sanktionere den manglende overholdelse af fristen strengere end den manglende opfyldelse af pligten til at importere eller eksportere, "hvis opfyldelse selve sikkerhedsstillelsen skal garantere", og hvis manglende opfyldelse principielt sanktioneres forholdsmaessigt .
50 . En lignende situation gjorde sig gaeldende i Man ( Sugar)-sagen ( 16 ). I den paagaeldende sag havde den erhvervsdrivende inden for rammerne af en loebende licitation med henblik paa fastsaettelse af eksportrestitutioner for sukker bestemt til tredjelande indgivet syv bud, hvoraf fem var blevet antaget . Man ( Sugar ) havde herefter pligt til at indgive ansoegning om eksportlicenser inden for en bestemt frist . Det kompetente organ modtog imidlertid disse ansoegninger med en forsinkelse paa fire timer . Den stillede sikkerhed skulle garantere saavel forpligtelsen til at eksportere de maengder sukker, for hvilke der var givet tilslag, som forpligtelsen til inden for en kort frist at ansoege om eksportlicens . Domstolen udtalte foerst, at sikkerhedsstillelsen
"frem for alt har til formaal at sikre, at den forpligtelse, den erhvervsdrivende frivilligt har paataget sig, nemlig at eksportere den maengde sukker, der har vaeret genstand for licitationen, overholdes" ( praemis 21 ),
og fastslog derefter, at
"den faste og automatiske sanktion i form af fortabelse af sikkerheden som foelge af en langt mindre alvorlig overtraedelse end en tilsidesaettelse af hovedforpligtelsen, hvis opfyldelse selve sikkerhedsstillelsen skal garantere_" ( praemis 29 )
er i strid med proportionalitetsprincippet .
51 . Den af Kommissionen naevnte Atalanta-sag ( 17 ) drejede sig om en bestemmelse, som kun udtrykkeligt udelukkede den erhvervsdrivende fra stoette til oplagring, saafremt de hovedforpligtelser, han havde paataget sig, ikke var fuldstaendig opfyldt .
52 . Endelig var forholdene i Maas-sagen i den grad usaedvanlige og forskellige fra de her foreliggende, at Domstolens dom ( 18 ) ikke uden videre kan danne grundlag for den foreliggende sag . I Maas-sagen udtalte Domstolen sig i oevrigt ikke om proportionalitetsprincippet i forhold til fortabelse af sikkerheden, saafremt den omhandlede frist, nemlig fristen for lastningen af varen, overskrides, men antog, "at en forsinkelse paa nogle dage af lastningen af varen og af skibets afsejling inden for soetransport ikke kan anses for en tilsidesaettelse af denne forpligtelse" til at laste varen i loebet af en bestemt periode ( praemis 17 ). Saafremt der ikke er sket en saadan tilsidesaettelse, opstaar der saaledes ikke noget spoergsmaal om fortabelse af sikkerheden .
53 . Derimod kan den foreliggende sag paa mange punkter i hoej grad sammenlignes med ovennaevnte Denkavit France-sag, selv om Domstolen i dommen af 22 . januar 1986 ( 19 ) kun tog stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt den praeklusive virkning af en overskridelse af fristen var forenelig med proportionalitetsprincippet, og ikke om de eventuelle foelger af den praeklusive virkning .
54 . Vi har allerede set, at Domstolen i denne dom indtog en saerdeles streng holdning, og at den i en situation, der naesten er identisk med den her foreliggende, fastslog, at "under disse forhold er der ikke grundlag for at antage, at foraeldelsesvirkningen efter artikel 15 skulle staa i urimeligt forhold til det formaal, der tilstraebes af faellesskabslovgiver" ( praemis 22 ). Det bemaerkes, at fristen for fremlaeggelse af dokumenterne, som i den foreliggende sag, udtrykkeligt havde praeklusiv virkning, at den var indfoert af hensyn til god forvaltning, at den foerst blev fastsat til seks og senere til tolv maaneder ( 20 ), og at der gaelder en undtagelse for force majeure . Der var dog ikke mulighed for at indroemme yderligere frist . Det er paa den anden side ukorrekt, som Philipp Brothers, at haevde, at fastsaettelsen af en bindende frist for fremlaeggelse af dokumenterne i Denkavit France-sagen var begrundet ikke blot i hensynet til god forvaltning, men ogsaa, indirekte, i oensket om at undgaa konkurrenceforvridning . Det fremgaar klart af dommens praemis 19, at det var fastsaettelsen af en frist for udbetaling af monetaere udligningsbeloeb, og ikke fristen for indgivelse af ansoegning, som havde til formaal at forebygge konkurrenceforvridning mellem medlemsstaternes erhvervsdrivende ( 21 ). Yderligere fremgaar det af syvende betragtning til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2746/75 af 29 . oktober 1975 om almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for korn og om kriterierne for restitutionsbeloebets fastsaettelse ( EFT L 281, s . 78 ), at oensket om at undgaa konkurrenceforvridning mellem Faellesskabets erhvervsdrivende er selve grundlaget for enhver handling fra institutionernes side, der tilstraeber indfoerelsen af "administrative betingelser", som "er ens i hele Faellesskabet ". Denne betragtning danner navnlig grundlag for forordningens artikel 8, som i stk . 1 og stk . 2, andet afsnit, stadfaester princippet om, at det for at faa restitutionen udbetalt skal godtgoeres, at produkterne er udfoert fra Faellesskabet, og at de, saafremt der er tale om differentieret restitution, har naaet det forudsatte bestemmelsessted; artikel 8, stk . 2, andet afsnit, og stk . 3, giver mulighed for at fravige bestemmelserne eller vedtage supplerende bestemmelser . Forordning nr . 2730/79 er imidlertid netop udstedt under henvisning til de to sidstnaevnte bestemmelser samt til tilsvarende bestemmelser, der er vedtaget inden for rammerne af de faelles markedsordninger for andre landbrugsprodukter ( jfr . tredje henvisning i forordningen ).
55 . Naar henses hertil, er jeg enig med den belgiske stat, der har anfoert, at hvis Domstolen har indtaget saa streng en holdning i Denkavit France-sagen ved ikke at acceptere nogen overskridelse af den fastsatte frist, medmindre der foreligger force majeure, er det fordi, der var tale om, i form af monetaere udligningsbeloeb, at yde betydelige finansielle fordele til de erhvervsdrivende .
56 . Det er ogsaa tilfaeldet i den foreliggende sag, hvor den finansielle fordel har form af en eksportrestitution, og hvor udbetalingen af restitutionen, som allerede naevnt, ogsaa er betinget af, at de noedvendige bevisdokumenter fremlaegges inden for den fastsatte praeklusive frist . Efter min mening er en streng holdning saa meget desto mere acceptabel, som der her tilmed er mulighed for at opnaa yderligere frist . Den logiske foelge heraf er, at den, som ikke overholder den fastsatte frist - bortset fra tilfaelde, hvor der foreligger force majeure eller der indroemmes yderligere frist - mister retten til restitution .
57 . Hvis denne konklusion er korrekt, kan det naturligvis ikke forholde sig anderledes i de tilfaelde, hvor der er udbetalt forskud paa restitutionen, saaledes at den simple forpligtelse til at tilbagebetale forskudsbeloebet ( forhoejet med 15% som kompensation for den vederlagsfrie kredit, som forskuddet udgoer ), eller, saafremt beloebet ikke tilbagebetales, fortabelsen af det beloeb, der er stillet som sikkerhed for tilbagebetalingen, lige saa lidt som selve den praeklusive virkning kan anses for urimelig i forhold til de forfulgte maal . De foranstaltninger, der ivaerksaettes til gennemfoerelse af bestemmelsens formaal, er afpasset efter formaalets betydning, og foranstaltningerne er noedvendige for at gennemfoere det ( 22 ).
58 . Det af Philipp Brothers anfoerte, hvorefter artikel 48, stk . 3, i ovennaevnte forordning nr . 3665/87 ved at indfoere en variabel sanktion, der fastsaettes paa grundlag af forskellige kriterier, saafremt fristen for fremlaeggelse af de noedvendige bevisdokumenter overskrides, efterfoelgende har vist, at artikel 25, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 ikke var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, kan ikke laegges til grund .
59 . De nye smidigere bestemmelser foreskriver blot, at der kun skal tilbagebetales et beloeb svarende til 85% af det normale beloeb, saafremt de noedvendige bevisdokumenter foerst fremlaegges efter udloebet af en frist paa et aar, men inden for en frist paa halvandet aar . Der er altsaa ikke nogen vaesentlig forskel . ( Philipp Brothers har i oevrigt ogsaa overskredet fristen paa halvandet aar ). At gaeldende regler senere aendres, er under ingen omstaendigheder tilstraekkeligt bevis for, at de tidliger regler var ulovlige . Det fremgaar i oevrigt af sidste betragtning paa side 3 i det relevante EF-Tidende ( EFT L 351 af 14.12.1987 ), at faellesskabslovgiver blot fandt det oenskeligt (" souhaitable ") at lempe gaeldende bestemmelser med hensyn til overskridelsen af den fastsatte frist, jfr . formuleringen "de nuvaerende bestemmelser boer dog lempes ".
60 . Det er korrekt, at man rent teoretisk kan opbygge et system, hvorefter det beloeb, den erhvervsdrivende skal tilbagebetale, er noeje afstemt efter fristens overskridelse . Man kan saaledes forestille sig en nedsaettelse paa 5% for hver uge, fristen overskrides ( fuld tilbagebetaling efter 20 uger ), 5% for hver dag ( fuld tilbagebetaling efter 20 dage ) og 1% pr . dag ( fuld tilbagebetaling efter 100 dage ). Men alle disse loesninger ville tilskynde de erhvervsdrivende til en vis efterladenhed og forpligte myndighederne i de forskellige lande til at foretage en masse beregninger, som ville foroege den maaske allerede urimelige administrative byrde, som de mange eksportordninger paafoerer Faellesskabet .
61 . Endelig maa det ikke glemmes, at bestemmelserne i den omhandlede forordnings artikel 20 er saerdeles smidige, for saa vidt angaar beviset for afslutning af toldformaliteterne ved overgang til fri omsaetning . Beviset kan foeres ved fremlaeggelse af foelgende dokumenter :
- tolddokumentet,
- kopi eller fotokopi af tolddokumentet eller
- en fortoldningsattest udstedt paa en blanket som vist i et bilag til forordningen .
62 . Hvis ingen af de naevnte dokumenter kan fremlaegges paa grund af omstaendigheder, som eksportoeren ikke selv er herre over, har denne herudover mulighed for at fremlaegge et eller flere af foelgende dokumenter :
- kopi af det lossedokument, der er udstedt eller paategnet i tredjeland;
- lossebevis udstedt af en af medlemsstaternes officielle tjenester i bestemmelseslandet ( 23 );
- lossebevis udstedt af selskaber, som har specialiseret sig paa internationalt plan i kontrol og overvaagning, og som er godkendt af den medlemsstat, hvor toldformaliteterne ved udfoersel er afsluttet;
- bankdokument udstedt af autoriserede pengeinstitutter bosiddende i Faellesskabet og indeholdende bekraeftelse paa, at betaling for den paagaeldende udfoersel er krediteret eksportoerens konto hos disse, for saa vidt angaar de i bilag III omhandlede tredjelande, som kun tillader finansiel overfoersel paa betingelse af, at produktet er indfoert;
- overtagelsesbevis udstedt af en offentlig myndighed i det paagaeldende tredjeland, saafremt det drejer sig om et koeb foretaget af dette land eller af en offentlig myndighed i landet, eller hvis det drejer sig om foedevarehjaelp;
- overtagelsesbevis udstedt af en international organisation, saafremt det drejer sig om foedevarehjaelp .
63 . Man kan vanskeligt forestille sig, at en handelsvirksomhed, der har specialiseret sig i international handel med raavarer og landbrugsprodukter, ikke kan skaffe sig et af disse dokumenter, eventuelt efter at have ansoegt om yderligere frist, og at Philipp Brothers foerst efter mere end halvandet aar ( fra 29 . januar 1981 til 17 . september 1982 ) skulle vaere i stand til at fremlaegge en bekraeftet fotokopi af tolddokumentet, for saa vidt angaar den ene eksporttransaktion, og en ikke-bekraeftet fotokopi for den anden eksporttransaktions vedkommende .
64 . Sammenfattende kan en bestemmelse som den her omhandlede, hvorefter
- der kan fremlaegges flere alternative bevisdokumenter,
- der er fastsat en frist paa et aar til fremlaeggelse af disse dokumenter,
- der er mulighed for at faa fristen forlaenget, naar blot eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dokumenterne inden for den fastsatte frist, og
- der er mulighed for at paaberaabe sig force majeure,
ikke tilsidesaette proportionalitetsprincippet .
65 . Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer det syvende spoergsmaal saaledes, at gennemgangen af spoergsmaalet intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artiklerne 25 og 31 i forordning nr . 2730/79 .
Konklusion
66 . Herefter kan den i mit forslag til afgoerelse anbefalede besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal sammenfattes saaledes :
"1 ) Frigivelsen af sikkerheden, jfr . artikel 25 i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2730/79, bevirker ikke, at eksportoeren helt eller delvis frigoeres for sine forpligtelser, navnlig for saa vidt angaar formen og fristen for fremlaeggelsen af de beviser, der kraeves for udbetaling af restitutionen . Saafremt betingelserne for udbetaling af restitutionen ikke opfyldes, er det forhold, at sikkerheden er blevet frigivet, uden betydning for eksportoerens forpligtelse til at tilbagebetale det forudbetalte restitutionsbeloeb, eventuelt med det fastsatte tillaeg, samt for medlemsstatens forpligtelse til at gennemfoere tilbagebetaling af det naevnte beloeb .
2 ) Anmodning om yderligere frist i henhold til artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 skal indgives inden udloebet af den almindelige praeklusive frist, jfr . artikel 31, stk . 1 .
3 ) Ifoelge artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 er det ikke en forudsaetning for at indroemme yderligere frist for indgivelse af de noedvendige dokumenter, at der foreligger et tilfaelde af force majeure, men at eksportoeren har gjort, hvad han kunne for at fremskaffe dem inden for den fastsatte frist .
4 ) Artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 udelukker, at der kan indroemmes yderligere frist for indgivelse af det i artikel 20, stk . 5, naevnte transportdokument . Dette forhold kan dog ikke rejse tvivl om gyldigheden af artikel 31, stk . 2, i forordning nr . 2730/79 .
5 ) Gennemgangen af det syvende spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artiklerne 25 og 31 i forordning nr . 2730/79 ."
(*) Originalsprog : fransk .
( 1 ) Artikel 12 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2727/75 af 29 . oktober 1975 om den faelles markedsordning for korn ( EFT L 281, s . 1 ).
( 2 ) Tolvte betragtning til forordning nr . 2727/75 .
( 3 ) For nemhedens skyld skal udtrykket "eksport" herefter i mit forslag til afgoerelse forstaas saaledes, at det dels daekker det forhold, at produkterne forlader Faellesskabets geografiske omraade ( artikel 9 ), dels det forhold, at produkterne er importeret til eller overgaaet til fri omsaetning i tredjelandet ( artikel 20 ).
( 4 ) Dom af 5 . februar 1987, Plange Kraftfutterwerke, praemis 14 ( 288/85, Sml . s . 611 ). Se ogsaa dommen af 18 . november 1987, Maizena, praemis 24 ( 137/85, Sml . s . 4587 ). (( At Domstolen i dommen af 30 . juni 1987, Roquette Fréres, ( 47/86, Sml . s . 2889 ) fastslog, at en bestemmelse, hvorefter den til et lignende tillaeg svarende del af sikkerheden fortabes, var ugyldig, skyldes kun, at der var tale om fortabelse af det fulde beloeb og ikke af et beloeb beregnet i forhold til den restitution, der skulle tilbagebetales ( i den paagaeldende sag var der tale om produktionsrestitution ). Det gaelder imidlertid ikke artikel 25, stk . 2 og 3, i forordning nr . 2730/79, hvorefter der fortabes et beloeb beregnet i forhold til den samlede sikkerhedsstillelse inklusive tillaegget .))
( 5 ) Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1663/81 af 23 . juni 1981 om femte aendring af forordning ( EOEF ) nr . 2730/79, om anden aendring af forordning ( EOEF ) nr . 798/80 og om aendring af forordning ( EOEF ) nr . 52/81, for saa vidt angaar bl.a . fristen for fremlaeggelse af de for visse udbetalinger fornoedne dokumenter ( EFT L 166, s . 9 ).
( 6 ) O.a .: i forordningens franske tekst staar der ordret "ikke kunne indgives", mens det i den danske version er oversat til "ikke kan indgives ".
( 7 ) O.a .: fransk tekst : ne peuvent pas être présentés .
( 8 ) O.a .: dansk tekst : "ikke har kunnet fremskaffes ".
( 9 ) Dom af 30 . januar 1974, Kampffmeyer, 158/73, Sml . s . 101 .
( 10 ) Dom af 28 . maj 1974, Pfuetzenreuter, 3/74, Sml . s . 589 .
( 11 ) Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 568/85 af 4 . marts 1985 om tiende aendring af forordning ( EOEF ) nr . 2730/79 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter ( EFT L 65, s . 5 ).
( 12 ) Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3665/87 af 27 . november 1987 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter ( EFT L 351, s . 1 ).
( 13 ) Jfr . bl.a . dommen af 24 . september 1985, Man ( Sugar ), 181/84, Sml . s . 2889, praemis 20, samt dommen af 27 . november 1986, Maas, 21/85, Sml . s . 3537, praemis 15 .
( 14 ) Dom af 11 . februar 1987, Plange Kraftfutterwerke, 288/85, Sml . s . 611, praemis 11 .
( 15 ) Dom af 20 . februar 1979, Buitoni, 122/78, Sml . s . 677, praemis 17-20 .
( 16 ) Dom af 24 . september 1985, Man ( Sugar ), 181/84, Sml . s . 2889 .
( 17 ) Dom af 21 . juni 1979, Atalanta, 240/78, Sml . s . 2137, praemis 10 .
( 18 ) Dom af 27 . november 1986, Maas, 21/85, Sml . s . 3537 .
( 19 ) Denkavit France, 266/84, Sml . 1986, s . 149 .
( 20 ) Afsnittet vedroerende de administrative gennemfoerelsesbestemmelser i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1380/75 af 29 . maj 1975 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende monetaere udligningsbeloeb ( EFT L 139, s . 37 ), som var genstand for Denkavit France-sagen ( 266/84 ), blev afloest af Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 1371/81 af 19 . maj 1981 om forskrifter for den administrative anvendelse af monetaere udligningsbeloeb ( EFT L 138, s . 1 ). Sidstnaevnte forordning var kernepunktet i Domstolens dom af 5 . februar 1987, Denkavit België mod den belgiske stat, 145/85, Sml . s . 565 .
( 21 ) Se ogsaa dommen af 5 . februar 1987, Denkavit België, 145/85, Sml . s . 565, praemis 7 og 8 .
( 22 ) Jfr . definitionen af proportionalitetsprincippet i henhold til Domstolens praksis, bl.a . praemis 17 i Denkavit France-dommen .
( 23 ) Ikke fremhaevet i originalteksten . Det er saaledes tilstraekkeligt, at en saadan attest udstedes af et hvilket som helst medlemslands konsul, der har forretningssted i anloebshavnen .