61977C0146
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 23. MAJ 1978 (
1
)
Høje Ret.
1.
Problemet vedrørende anvendelsen på løbende kontrakter af nye fællesskabsretlige forskrifter, der forværrer en af de kontraherende parters stilling, har allerede givet anledning til talrige sager ved Domstolen i forbindelse med forskellige situationer og retsområder, især vedrørende de fællesskabsretlige landbrugsordninger.
I den foreliggende sag rejser spørgsmålet sig på ny inden for det urolige område, der hedder monetære udligningsbeløb, og den tabslidte part påberåber sig, som vi skal se, det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning til løsning af spørgsmålet.
Jeg skal for det første henvise til, at Kommissionen i henhold til artikel 3 i Rådets forordning (EØF) nr. 974/71 er forpligtet til at ændre de monetære udligningsbeløb, når forskellen mellem parikursen for den pågældende nationale valuta og det aritmetiske gennemsnit af de af Kommissionen ugentligt fastsatte faktiske vekselkurser for valutaerne i de medlemsstater, der deltager i det såkaldte »slangesamarbejde«, afviger mindst et point fra den procentsats, der er anvendt ved den foregående fastsættelse.
I den sidste uge af september 1976 fastslog Kommissionen, at det engelske pund, der fra midten af måneden havde været genstand for stærkt pres på valutamarkederne (hvilket allerede havde nødvendiggjort en forhøjelse af det tidligere niveau for monetære udligningsbeløb i Det forenede Kongerige), senere havde undergået en væsentlig devaluering i forhold til valutaerne inden for »slangen«. Størrelsen af denne devaluering udløste endnu en gang Kommissionens forpligtelse i henhold til den nævnte bestemmelse til at ændre de monetære udligningsbeløb, der gjaldt for handelen med Storbritannien. Da disse beløb imidlertid havde nået den temmelig høje sats af 30 %, foretrak Kommissionen ikke straks at gennemføre en forhøjelse svarende til procentsatsen af den efterfølgende devaluering og foreslog i stedet, at Rådet som hastesag skulle træffe en foranstaltning for at ændre det »grønne« punds paritet og således forholdet mellem den britiske valuta og den regningsenhed, i hvilken de »fælles« landbrugspriser inden for Fællesskabet udtrykkes. Devalueringen af det »grønne« pund skulle have gjort det muligt at lade de monetære udligningsbeløb, der gjaldt for Det forenede Kongerige, forblive uændrede på satsen på 30 %. Samtidig udstedte Kommissionen forordning nr. 2405/76 af 1. oktober 1976 (offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 4. 10. 1976), i hvilken den »indtil videre«, og til den afgørelse forelå, der hurtigt skulle træffes i sagen af Rådet, foreskrev, at de monetære udligningsbeløb, der var fastsat med virkning fra den 27. september 1976 for det engelske og irske pund, skulle bibeholdes. Denne forordning trådte i kraft mandag den 4. oktober.
I Rådet blev vedtagelsen af Kommissionens forslag om fastsættelse af en ny paritet for det engelske »grønne« pund forhindret ved Storbritanniens afvisende holdning, medens det tilsvarende forslag for det irske pund blev vedtaget.
Som følge af denne afgørelse og under hensyn til kravene fra importører af landbrugsprodukter i Det forenede Kongerige besluttede Kommissionen derfor straks at forøge de monetære udligningsbeløb, der gjaldt for handelen med dette land, ved hjælp af forordning nr. 2424/76 af 5. oktober 1976, der trådte i kraft den følgende dag, men som på begæring kunne anvendes fra den 4. oktober. Den sidstnævnte mulighed blev foreskrevet for at støtte importører af landbrugsprodukter i Det forenede Kongerige, som klart havde en interesse i, at de nye beløb blev anvendt fra begyndelsen af ugen, i overensstemmelse med den normale praksis vedrørende den dato, på hvilken foranstaltninger om ændring af monetære udligningsbeløb træder i kraft. På den anden side anså Kommissionen det for uhensigtsmæssigt at foreskrive, at foranstaltningen skulle anvendes fra den 4. oktober (og foretrak, som jeg har nævnt, at foreskrive, at forordningen skulle træde i kraft den 6. oktober), fordi dette ville have medført, at de nye beløb ville have haft tilbagevirkende kraft, og ville have betydet en forøgelse af byrden for eksportører af britiske landbrugsprodukter.
2.
Mellem den 29. september og den 6. oktober 1976 — altså både før og efter Kommissionens udstedelse af den nævnte forordning nr. 2405/76 af 1. oktober, der »fastholdt« de gældende monetære udligningsbeløb — indgik British Beef Company flere kontrakter om salg af kødpartier, der skulle eksporteres fra Det forenede Kongerige i løbet af den uge, der begyndte den 4. oktober. Ved kontraheringen om priserne for disse partier støttede selskabet sig på prognoser fra Meat and Livestock Commission (den for kødsektoren kompetente nationale myndighed), der med forbehold blev meddelt selskabet ved telex af 29. september, og som blev bekræftet ved et telex af 1. oktober, ifølge hvilket den ovennævnte »fastholdelse« af beløbene ville forblive i kraft i hele den pågældende uge.
Som følge af den ved den nævnte forordning nr. 2424/76 af 5. oktober foreskrevne forøgelse af de monetære udligningsbeløb og Kommissionens afslag på at fritage britiske kødeksportører, som havde indgået kontrakter inden forordningens offentliggørelse, fra denne forordning, har British Beef Company anlagt sag mod Intervention Board for Agricultural Produce (det britiske interventionsorgan for landbrugssektoren). Sagsøger har ved High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court, anført, at forordning nr. 2424/76 ifølge en korrekt fortolkning ikke gælder for udførsler, der er foretaget i henhold til kontrakter, som er indgået før forordningens offentliggørelse. Sagsøger har subsidiært anført, at forordningen, for så vidt som det skulle blive antaget, at den gælder for de nævnte udførsler, er ugyldig, fordi den krænker det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning.
Den britiske ret har derfor forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1.
Skal Kommissionens forordning (EØF) nr. 2424/76 af 5. oktober 1976 fortolkes således, at den ikke gælder for udførsler, der er foretaget i henhold til kontrakter, som er indgået før datoen for dens offentliggørelse?
2.
Er den nævnte forordning ugyldig af nogle, af de anførte grunde, for så vidt som den omfatter sådanne udførsler?«
3.
For så vidt angår det første spørgsmål må det først undersøges, om forordning nr. 2424/76 muligvis kan fortolkes således, at løbende kontrakter var udelukket fra forhøjelsen af de monetære udligningsbeløb.
Forordningens tekst indeholder ingen udtrykkelig bestemmelse herom. Derimod kan det modsatte udledes af betragtningerne til forordningen, hvori det hedder, at de monetære udligningsbeløb blev »fastholdt« ved forordning nr. 2405/76 i forebyggende øjemed, indtil Rådets afgørelse, som skulle træffes meget hurtigt, forelå (dvs. afgørelsen vedrørende devalueringen af det »grønne« pund efter forslag fra Kommissionen), og da denne afgørelse ikke var blevet truffet, skulle de monetære udligningsbeløb derfor fastsættes på grundlag af den for det engelske pund konstaterede forskel i tidsrummet fra den 22. til den 28. september 1976 (dvs. i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets forordning nr. 974/71). Dette forudsætter klart, at Kommissionen, efter at grunden til »fastholdelsen« var bortfaldet, ville vende tilbage til den normale position og desuden anså sig for forpligtet hertil. Forordningens materielle bestemmelser, fastsættelsen af ikrafttrædelsesdatoen til onsdag den 6. oktober og bestemmelsen om, at den på begæring kunne anvendes fra den 4. oktober, er langt fra normale; men netop af denne grund ville en anden udtrykkelig bestemmelse have været nødvendig til, om fornødent, at fritage løbende kontrakter, hvilket ligeledes ville have udgjort en undtagelse. Som konklusion lader selve ordlyden af artikel 2 i den pågældende forordning og sammenhængen, inden for hvilken foranstaltningen blev truffet, ingen tvivl tilbage om, at forordningen skulle gælde for alle udførsler, der blev foretaget fra den 6. oktober 1976, endog selv hvis de blev foretaget i henhold til kontrakter, som var indgået før datoen for forordningens offentliggørelse.
Det skal desuden undersøges, om det i mangel af en udtrykkelig bestemmelse i forordningen måske er muligt at gøre et almindeligt fortolkningsprincip gældende, hvorefter eksisterende kontrakter er undtaget fra anvendelsen af nye og mindre gunstige forordninger. Det almindeligt anerkendte princip, som Domstolen konsekvent anvender, er imidlertid et ganske andet; retsforskrifter, der ændrer lovbestemmelser, finder i mangel af modstående bestemmelse anvendelse på fremtidige virkninger af situationer, som er opstået, medens de tidligere forskrifter var gældende (jf. senest dommen af 4. 7. 1973 i sag 1/73, Westzucker GmbH mod Einfuhr- und Vorratsstelle fur Zucker, Sml. 1973, s. 723).
Spørgsmålet vedrørende den anden uskrevne regel om beskyttelse af velerhvervede rettigheder forbliver åbent — men jeg mener, at den er underforstået i selve formuleringen af det ovennævnte princip. Det er i denne sammenhæng, at Domstolens dom af 18. marts 1975 i sag 78/74 (Deuka mod Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide, Sml. 1975, s. 422, især s. 433) skal forstås med henblik på beskyttelsen af situationer, der har udviklet sig inden vedtagelsen af en forordning om nedsættelse af denatureringspræmien for blød hvede (se også generaladvokat Trabucchi's betragtninger vedrørende dette punkt i hans forslag til afgørelse i sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 557).
I den situation, der lå til grund for denne dom, havde den pågældende virksomhed nemlig inden vedtagelsen af ændringsbestemmelsen allerede meddelt det kompetente interventionsorgan de denatureringsforanstaltninger, som den havde til hensigt at gennemføre i overensstemmelse med sine aftaler. Denne meddelelse gav derfor disse aftaler en officiel og bestemt karakter og kunne anses for egnet til i forhold til interventionsorganets foranstaltninger at give virksomheden et krav på anvendelsen af de beløb, der gjaldt på dette tidspunkt. I overensstemmelse med denne tankegang var det muligt at fastslå, at ændringsforordningen i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og under hensyn til lovgivers tavshed ikke fandt anvendelse på personer, der allerede rettidigt havde foretaget den nævnte meddelelse, særligt fordi det ved fortolkningen af en bestemmelse ikke kan antages, at lovgiver havde til hensigt at tilsidesætte velerhvervede rettigheder. På denne måde blev den berørte parts retsstilling beskyttet, medens den ændrede forordning blev opretholdt. Denne linje er af grunde, og under omstændigheder af ganske lignende art kommet endnu tydeligere til udtryk i Domstolens dom af 25. juni 1975 i sag 5/75, Deuka (Sml. 1975, s. 759).
I den foreliggende sag eksisterer der ingen grunde, der gør det berettiget at tale om velerhvervede rettigheder, hvilket i øvrigt blev indrømmet af advokaten for British Beef.
Derfor er en fortolkning af forordning nr. 2424/76 på den i det første spørgsmål fra den britiske ret angivne måde på ingen måde retfærdiggjort.
4.
Jeg skal herefter undersøge det i det andet spørgsmål rejste problem. Det er nødvendigt at fastslå, om forordningen ved ikke at fritage de eksportører, som havde indgået salgskontrakter før datoen for forordningens udstedelse, fra forhøjelsen af de monetære udligningsbeløb, har krænket det almindelige retsprincip, hvorefter Fællesskabets institutioner skal beskytte de berettigede forventninger hos de berørte parter, for så vidt dette er foreneligt med beskyttelsen af de højere krav i henhold til den offentlige interesse.
Domstolen har anvendt dette princip til gunst for de parter, som har påberåbt sig det, i tre sager vedrørende lovændringer: jeg skal henvise til dommen af 5. juni 1973 i sag 81/72 (Kommissionen mod Rådet, Sml. 1973, s. 575), dommen af 14. maj 1975 i sag 74/74 (CNTA mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 533) og dommen af 25. juni 1975, som jeg har citeret ovenfor, i sag 5/75 (Deuka, Sml. 1975, s. 759).
De sager, i hvilke Domstolen vedrørende det samme problem har forkastet påstandene fra firmaer, der har påberåbt sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, er imidlertid langt talrigere. Jeg skal henvise til dommen af 4. juli 1973 i sag 1/73 (Westzucker, ovenfor citeret), dommen af 27. maj 1975 i sag 2/75 (Einfuhr- und Vorratsstelle fur Getreide und Futtermittel mod Mackprang, Sml. 1975, s. 607), dommen af 10. december 1975 i de forenede sager 95-98/74, 15 og 100/75 (Coopératives Agricoles de Céréales mod Kommissionen og Rådet, Sml. 1975, s. 1615), dommen af 17. marts 1976 i de forenede sager 67 til 85/75 (Lesieur Cotelle mod Kommissionen, Sml. 1976, s. 391), dommen af 31. marts 1977 i de forenede sager 54 til 60/76 (Compagnie industrielle et agricole du Comté de Loheac mod Kommissionen og Rådet, Sml. 1977, s. 645), dommen af 26. januar 1978 i de forenede sager 44-51/77 (Union Malt m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 57) og dommen af 1. februar 1978 i sag 78/77 (Lührs mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas, Sml. 1978, s. 169).
Det vigtige element er derfor det almindelige kriterium, der fremgår af denne omfattende retspraksis. Jeg mener, det kan udtrykkes i følgende vendinger: der kan ikke næres nogen berettiget forventning om opretholdelse af retsforskrifter, og det er derfor heller ikke muligt at kræve beskyttelse af en sådan forventning, hvis muligheden for lovændringer med rimelighed kan forudses på det tidspunkt, hvor der opstår en kontraktmæssig forpligtelse, når det er i forhold til opfyldelsen af denne forpligtelse, der søges fritagelse fra den indtrådte ufordelagtige ændring af retsforskrifterne.
Det er derfor vigtigt at fastslå, om handlende, i et tilfælde med de af den nationale ret beskrevne karakteristika, var i stand til at forudse en foranstaltning af den art, der i det foreliggende tilfælde foranledigede sagsøger til at påberåbe sig sin berettigede forventning.
5.
Jeg har allerede fremhævet, at den grundlæggende bestemmelse vedrørende udligningsbeløb (Rådets forordning nr. 974/71, artikel 3) er kendetegnet ved en forpligtelse, der er pålagt Kommissionen, til at ændre de nævnte beløb i overensstemmelse med ethvert valutaudsving, der overstiger en bestemt procentsats.
Domstolen har i en videre sammenhæng henvist til »fællesskabsinstitutionernes pligt til at ændre systemet, når det måtte vise sig nødvendigt for at sikre dets korrigerende funktion« (den ovennævnte dom af 10. 12. 1975, Coopératives Agricoles de Céréales mod Kommissionen og Rådet). Dette er fuldt ud i overensstemmelse med logikken i ordningen, da det altid skal erindres, at ordningen ikke blev indført for at beskytte handlendes individuelle interesser, men for at forhindre de vanskeligheder, som monetær ustabilitet kunne medføre for de fælles markedsordningers funktion, dvs. for at beskytte en generel interesse (jf. især dommen af 15. 5. 1975 i sag 74/74, CNTA, ovenfor citeret, og af 17. 3. 1976 i de forenede sager 67 til 85/75, Lesieur Cotelle, ovenfor citeret).
Det er åbenbart, at den effektive opfyldelse af de funktioner, der er tillagt ordningen med monetære udligningsbeløb, kræver, at ændringerne bliver gennemført i stor hast. Kommissionen har lejlighedsvis, men alene af særlige grunde, fraveget denne grundlæggende regel, således som det skete under hensyn til visse pludselige ændringer af vekselkurserne som følge af spekulative bevægelser, for så vidt som de kurser, der var konstateret i en uge, ikke kunne anses som repræsentative for den virkelige situation for den valuta, der var genstand for spekulativt pres (jf. forordning nr. 1356/76 af 11. 6. 1976 (EFT L 173, 1976, s. 39) og forordning nr. 283/78 af 10. februar 1978 (EFT L 41, 1978, s. 25)).
Forordning nr. 2405/76 af 1. oktober 1976, der opretholdt de monetære udligningsbeløb, der gjaldt for handelen med landbrugsprodukter til og fra Storbritannien, på det eksisterende niveau, skønt betingelserne i artikel 3 i forordning nr. 974/71 om den tvungne ændring af sådanne beløb var opfyldt, udgør således en usædvanlig fravigelse af den ovennævnte grundregel. Til forskel fra de to ovennævnte tilfælde af fravigelse, i hvilke det tidligere niveau for monetære udligningsbeløb ene og alene blev fastholdt og således skulle forblive i kraft i hele den følgende uge, blev det imidlertid i betragtningerne til forordning nr. 2405/76 udtrykkelig fastslået, at det tidligere niveau skulle opretholdes som en bevarende foranstaltning, indtil den afgørelse forelå, der hurtigt skulle træffes i sagen af Rådet.
Handlende inden for denne sektor kunne ikke være uvidende om formålet med denne foranstaltning og den deri liggende uvished. Det kunne ikke garanteres, at Rådet ville følge Kommissionens forslag, ganske bortset fra den omstændighed, at den britiske regerings afvisende holdning allerede var blevet forudsagt af pressen. På den anden side, hvis dette forslag blev forkastet, kunne der ikke regnes med den mulighed, at Kommissionen yderligere ville udsætte opfyldelsen af sin særlige forpligtelse i henhold til den nævnte artikel 3 i forordning nr. 974/71 til at fastsætte et nyt niveau for monetære udligningsbeløb for udførsler fra og indførsler til Det forenede Kongerige. Under hensyn til den påtrængende natur af Kommissionens forslag og den rent bevarende natur af forordning nr. 2405/76 var det logisk at vente, at Rådets afgørelse, hvad enten den var positiv eller negativ, ville blive truffet yderst hurtigt, og at det kunne forudses, at hvis afgørelsen var negativ, ville der sandsynligvis straks blive fastsat nye monetære udligningsbeløb. Det mindste, der kan anføres, er, at det ikke ville være berettiget fuldt ud at udelukke den sidstnævnte mulighed.
De berørte havde kendskab til omstændighederne og kunne ikke være uvidende om logikken i og kravene efter ordningen, der objektivt kan udledes af lovbestemmelserne. Også på grundlag af objektive regler (vedrørende ændringen af de monetære udligningsbeløb) var de pågældende i stand til at forudse det mulige nye niveau med en betydelig grad af nøjagtighed. Dette var i øvrigt blevet præciseret af Kommissionen i de forklarende bemærkninger til dens forslag om fastsættelse af en ny paritet for det engelske »grønne« pund.
Det kan heroverfor anføres, at forordningen om fastsættelse af den nye paritet for det engelske »grønne« pund først skulle træde i kraft den 11. oktober ifølge Kommissionens forslag. Jeg mener imidlertid, at dette ikke indebærer, at Kommissionen var forpligtet til at opretholde det monetære beløb på det eksisterende niveau indtil den nævnte dato, hvis dens forslag ikke blev accepteret.
Det er rigtigt, at Kommissionen, nar den ændrer niveauet for monetære udligningsbeløb, normalt foreskriver, at anvendelsen af de nye beløb skal ske fra begyndelsen af den uge, der følger efter vedtagelsen af ændringsbestemmelsen. Det er imidlertid også rigtigt, at udligningsbeløbenes overensstemmelse med den faktiske situation for vekselkurserne skal undersøges hver uge, og at den forskel i kurserne, der konstateres hver uge, sammenlignet med det foregående niveau, hvis de i den nævnte artikel 3 foreskrevne betingelser er opfyldt, skal genspejles i niveauet for de monetære udligningsbeløb, der gælder fra begyndelsen af den uge, der følger den uge, i hvilken kursen blev konstateret. Når Kommissionen, som i det foreliggende tilfælde, af særlige grunde ikke straks følger denne grundlæggende regel og i stedet beslutter midlertidigt at undlade at handle i forventning om en alternativ løsning, der er foreslået Rådet, består der åbenbart en unormal situation, der klart er kendetegnet som sådan for de berørte. Denne unormale situation følger af den foranstaltning, der »fastholder« de tidligere kurser, hvilket, som jeg har anført, udgør en fravigelse af systemet efter den nævnte artikel 3 i grundforordningen; en sådan foranstaltning kan ikke anses som en bestemmelse, der blot bekræfter en eksisterende situation. I en sådan særlig situation og under hensyn til en forordning, der udtrykkelig foreskriver, at den er af rent foreløbig natur, er det derfor ikke hensigtsmæssigt at henvise til den normale praksis, hvorefter fastsættelsen af monetære udligningsbeløb gælder for en hel uge.
Jeg mener heller ikke, at det i foreliggende sag er relevant at henvise til det kriterium, hvorefter det ikke er berettiget med umiddelbar virkning og uden forudgående meddelelse at vedtage en lovbestemmelse, der har ugunstige virkninger for opfyldelsen af løbende kontrakter, når der ikke står nogen tvingende offentlig interesse i vejen for indførelsen af overgangsforanstaltninger. Dette kriterium, som blev påberåbt af British Beef, har Domstolen faktisk anvendt, skønt ikke for så vidt angår gyldigheden af lovgivningsforanstaltninger, men for så vidt angår Fællesskabets ansvar uden for kontrakt, og især med henblik på en eksportør, der havde opnået en forudfastsættelse af restitutionsbeløb, og således i forhold til Fællesskabet havde påtaget sig en uigenkaldelig forpligtelse, der var sikret ved sikkerhedsstillelse, til at gennemføre de forretninger, der var. relevante med henblik på anvendelsen af de monetære udligningsbeløb (sag 74/74, CNTA, Sml. 1975, s. 549). Den situation, som vi beskæftiger os med i den foreliggende sag, er helt forskellig herfra.
Det er altså nødvendigt at erindre, at Kommissionen, hvis den havde opretholdt »fastholdelsen« for hele den uge, der begyndte den 4. oktober, til trods for den forpligtelse, som påhvilede den i henhold til artikel 3 i den nævnte grundforordning, ville have løbet risikoen for at blive gjort ansvarlig for tab, der var opstået for britiske importører af landbrugsprodukter, som ikke ville have haft fordel af en forøgelse af de monetære udligningsbeløb, der skulle kompensere for den større forskel mellem den faktiske kursværdi for deres valuta og det fiktive forhold mellem denne og den europæiske regningsenhed.
Endelig diskuteredes under retsforhandlingerne i vidt omfang forsikringerne fra Meat and Livestock Commission i dens telex-meddelelse af 29. september og 1. oktober. Bortset fra den omstændighed, at den første meddelelse var sket med forbehold af bekræftelse, og at den anden, skønt den indeholdt denne bekræftelse, samtidig fastslog, at situationen var »uklar«, må det anføres, at handlende inden for denne sektor, inden de påtog sig forpligtelser til at foretage udførsler, skulle have overvejet ordlyden af den nævnte forordning nr. 2405/76 af 1. oktober 1976 fra Kommissionen og den særlige natur af den heri indeholdte fravigelse fra grundforordningen. Det forhold, at de ikke desto mindre var tilfredse med prognosen fra en national myndighed inden for sektoren (der ikke handlede for Fællesskabet) vedrørende situationens sandsynlige udvikling, er ikke tilstrækkeligt til at gøre deres forventning »berettiget«. Fra et objektivt synspunkt var situationen klart usikker og afhængig af Rådets afgørelse. Risikoen for, at Rådet ikke ville acceptere Kommissionens forslag, og at den midlertidige »fastholdelse« af de monetære udligningsbeløb derfor ikke ville blive opretholdt, kunne med rimelighed forudses. Forventningen om, at de beløb, der gjaldt, ville blive opretholdt i hele den uge, der begyndte den 4. oktober, var baseret på et meget spinkelt grundlag.
6.
Af ovennævnte grunde foreslår jeg derfor, at Domstolen bør besvare de spørgsmål, som High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court, har forelagt ved kendelse af 15. november 1977, således:
1.
Kommissionens forordning nr. 2424/76 af 5. oktober 1976 skal fortolkes således, at den også finder anvendelse på udførsler, foretaget i henhold til kontrakter, der er indgået før datoen for dens offentliggørelse.
2.
Undersøgelsen af de forelagte spørgsmål har ikke frembragt omstændigheder, der kan anfægte gyldigheden af den nævnte forordning.
(
1
) – Oversat fra italiensk.