FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. CAPOTORTI — 
FORENEDE SAGER 64 OG 113/76, 167 OG 239/78, 27, 28 OG 45/79 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT 
F. CAPOTORTI 
FREMSAT DEN 27. APRIL 1982 1 
Høje Domstol. 
1. Domstolen har indtil nu to gange 
haft lejlighed til at udtale sig om de 
problemer, der opstod, da restitutionerne 
til gritzproduktionen (fine og grove gryn 
af majs til bryggeriindustrien) blev 
ophævet. Ophævelsen skete i Rådets 
forordning nr. 665/75 af 4. marts 1975. I 
første omgang, nemlig ved dom af 
19. oktober 1977 (forenede sager 124/76 
og 20/77, Moulins et Huileries de Pont-
à-Mousson og Providence Agricole de la 
Champagne, Sml. 1977, s. 1795) statue­
rede Domstolen, at ophævelsen var i 
strid med lighedsprincippet, men det blev 
overladt de institutioner, der var kompe­
tente for landbrugspolitikken, at bringe 
forskelsbehandlingen til ophør. Herefter 
genindførte Rådet ved forordningerne 
nr. 1125 og 1127/78 af 22. maj 1978 
restitutionsordningen for gritzproduk­
tionen indtil udgangen af produktions­
året 1978-1979 og fra datoen fra afsi­
gelsen af Domstolens dom, dvs. fra 19. 
oktober 1977. De franske selskaber 
Dumortier, Maïseries du Nord, Maise-
ries de Beauce, Costimex, Maïseries 
Alsaciennes, samt de nævnte to selskaber 
Moulins et Huileries de Pont-à-Mousson 
og Providence Agricole de la Cham­
pagne mente, at de havde lidt et tab, og 
anlagde derfor sag mod Rådet ved 
Domstolen med påstand om erstatning 
for den skade, de havde lidt ved, at 
produktionsrestitutionerne ikke var 
blevet genindført med tilbagevirkende 
gyldighed. 
Ved en mellemafgørelse af 4. oktober 
1979 (Sml. 1979, s. 3091) tog Domstolen 
sagsøgernes påstand til følge og dømte 
Det europæiske økonomiske Fællesskab 
til at betale sagsøgerne »de beløb, som 
svarer til de produktionsrestitutioner til 
majsgritz, bestemt til bryggeriindustrien, 
som hver af disse virksomheder havde 
kunnet oppebære, såfremt anvendelsen af 
majs til produktion af majsgritz i peri­
oden 1. august 1975 til 19. oktober 1977 
havde givet ret til samme restitutioner 
som anvendelsen af majs til fremstilling 
af stivelse; dette gælder dog ikke for de 
mængder gritz, der i medfør af 
kontrakter, som sikrer køberen retten til 
en eventuelt genindført restitution, er 
blevet solgt til priser forhøjet med de 
ikke udbetalte restitutioner«. Endvidere 
statuerede Domstolen, at der fra mellem­
afgørelsens afsigelse skulle svares renter 
6 %, og at parterne inden 12 måneder 
efter afgørelsen »skulle meddele 
Domstolen størrelsen af de efter fælles 
aftale fastsatte erstatningsbeløb«. Såfremt 
en sådan aftale ikke kom i stand, skulle 
parterne »inden for samme tidsrum« 
meddele »Domstolen deres påstand, 
opgjort i tal«. 
1 — Oversat fra italiensk. 
1752
DUMORTIER / RÅDET 
Efter at den i afgørelsen fastsatte frist 
flere gange var blevet forlænget, nåede 
sagsøgerne i januar 1981 til enighed med 
Kommissionen og Rådet om, hvilke 
mængder majs som var blevet anvendt til 
fremstilling af gritz, samt restitutionsbe-
løbene, udtrykt i regningsenheder, for 
perioden 1. august 1975 til 19. oktober 
1977. Dog kunne firmaerne og institutio­
nerne ikke komme til enighed om, 
hvilken dato, der skulle lægges til grund 
ved omregningen af regningsenheden til 
franske francs, samtlige sagsøgeres natio­
nale valuta. Institutionerne hævdede, at 
det var datoen for gritzproduktionen, 
der måtte lægges til grund, men sagsø­
gerne var af den opfattelse, at den rele­
vante dato måtte være datoen for 
Domstolens mellemafgørelse, hvor deres 
ret til erstatning blev fastslået og kriteri­
erne for skadens opgørelse angivet. Indtil 
dette stridspunkt — hvilket, herom 
nærmere i det følgende, er udtryk for en 
ikke uanseelig økonomiske værdi — 
måtte blive løst, betalte institutionerne de 
erstatningsbeløb, der fulgte af den om­
regningskurs, der skulle anvendes efter 
deres beregningsmetode, dvs. 5,633 FF 
for én RE for perioden fra 1. august 
1975 til 31. juli 1977 og 5,7806 FF for én 
RE for den følgende periode fra 31. juli 
til 18. oktober 1977. Hvad sagsøgerne nu 
har nedlagt påstand om, er, at den dem 
tilkommende erstatning fastsættes på 
grundlag af en kurs på 6,73056 FF for én 
ECU (som i mellemtiden har afløst 
RE'en), idet denne kurs var gældende på 
datoen for Domstolens mellemafgørelse, 
samt at Rådet dømmes til at betale til 
hver af sagsøgerne forskellen mellem de 
allerede udbetalte beløb og de beløb, der 
fremkommer ved anvendelsen af denne 
kurs. 
2. Rådet har til støtte for sin mening 
om skadens opgørelse i første række 
henvist til Domstolens afgørelse af 4. ok­
tober 1979, som ifølge Rådets opfattelse 
forudsætningsvis bekræfter, at det var 
den omregningskurs, der var gældende 
på datoen for de relevante gritzprodukti-
oner, der skal finde anvendelse. Rådets 
argumentation støttes på en sammenlig­
ning af sagsøgernes krav med konklusi­
onen i Domstolens mellemafgørelse. 
Sagsøgerne havde nemlig nedlagt en 
principal og en subsidiær påstand. Ved 
den principale påstand blev der krævet 
erstatning, beregnet på grundlag af den 
omregningskurs for RE til franske 
francs, som var gældende på tidspunktet 
for de enkelte produktionsmængder, og 
med rente fra hver enkelt af de ikke 
udbetalte restitutioners månedlige for­
faldsdag, mens sagsøgerne subsidiært — 
for det tilfælde, at de ikke måtte blive 
tilkendt morarente — havde krævet 
Fællesskabet dømt til betaling af erstat­
ning, beregnet på grundlag af regnings­
enhedens værdi på datoen for Domsto­
lens afgørelse. Den omstændighed, at 
Domstolen tilkendte sagsøgerne renter, 
ganske vist på andet grundlag, må derfor 
ifølge Rådet forstås således, at den prin­
cipale påstand blev taget til følge, og 
ikke den subsidiære. Det kan efter 
Rådets opfattelse derfor ikke nu antages, 
at majsproducenterne skal have en højere 
erstatning, end de principalt havde 
nedlagt påstand om, hvilket vil blive 
tilfældet, såfremt man ved omregningen 
af regningsenheden til franske francs 
anvender en gunstigere kurs end den, der 
var i kraft på de månedlige forfaldsda­
toer for de enkelte restitutionsbeløb. En 
anden fortolkning af Domstolens afgø­
relse vil efter Rådets opfattelse indebære, 
1753
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. CAPOTORTI — 
FORENEDE SAGER 64 OG 113/76, 167 OG 239/78, 27, 28 OG 45/79 
at Domstolen tilkender sagsøgerne såvel 
det gunstigste omregningskriterium (som 
lå til grund for den subsidiære påstand) 
som de ovenfor anførte renter (som kun 
blev påstået subsidiært). Herved ville 
Domstolen have tilkendt sagsøgerne 
mere, end der var nedlagt påstand om og 
have tilsidesat princippet om, at afgø­
relsen ikke må gå ud over påstanden. 
Det fremgår klart af denne argumenta­
tion, at Rådet slet ikke har taget hensyn 
til, at Domstolen tilkendte sagsøgerne 
renter fra datoen fra afgørelsen, dvs. fra 
den 4. oktober 1979, skønt sagsøgerne 
havde påstået renter fra datoen for resti-
titutionsbeløbenes månedlige forfalds­
dato. Når henses til, at disse datoer 
ligger på forskellige tidspunkter så langt 
tilbage som i perioden fra 1. august 1975 
til 19. oktober 1977, er det tydeligt, at 
der er en klar økonomisk forskel mellem 
Domstolens afgørelse og sagsøgernes 
påstand. Med andre ord, sagsøgerne fik 
tilkendt et klart lavere beløb i rente, end 
de havde nedlagt påstand om. Det kan 
således ikke antages, at den principale 
påstand er blevet taget til følge i den 
ovennævnte afgørelse. 
På denne baggrund mener jeg ikke, det 
kan antages, at Domstolen forudsæt­
ningsvis har afvist den subsidiært anførte 
metode til skadens opgørelse. En sådan 
fortolkning er i strid med kravet om, at 
en fordrings forskellige dele, i særde­
leshed en fordring på skadeserstatning, 
må vurderes ud fra fordringens økono­
miske betydning i sin helhed. Heraf 
følger, at det i en sag som den forelig­
gende ikke er tilladt at opstille en — 
kunstig — sondring mellem det princi­
pale og subsidiære krav og herved i 
begge tilfælde vælge det for sagsøgerne 
mindst gunstige, dvs., først erstatnings­
kravets form i den principale påstand og 
dernæst den omstændighed, at rente­
kravet ikke nævnes i den subsidiære 
påstand. Kun såfremt Domstolen havde 
tilkendt sagsøgerne rente i det omfang, 
de havde nedlagt påstand om det (med 
begyndelsestidspunkt på restitutionernes 
månedlige forfaldsdatoer), havde man 
med rette kunne forudsætte, at også 
skadeserstatningen i den principale 
påstand skulle gøres sådan op, og 
mellemafgørelsen havde i så fald måttet 
fortolkes i overensstemmelse hermed. 
Men som nævnt forholder det sig ander­
ledes. 
Formuleringen af de af sagsøgerne frem­
satte krav er således ikke noget tilstræk­
keligt grundlag for en fortolkning som 
den, Rådet anlægger. Det er således 
stadig et spørgsmål, hvad Domstolen har 
ment, da den definerede erstatningsbe­
løbet som »de beløb, som svarer til de 
produktionsrestitutioner til majsgritz,.. . 
som ... disse virksomheder havde kunnet 
oppebære, såfremt anvendelsen af majs 
til produktion af majsgritz i perioden 1. 
august 1975 til 19. oktober 1977 havde 
givet ret til samme restitutioner som 
anvendelsen af majs til fremstilling af 
stivelse«. Kernen i spørgsmålet er, om 
overensstemmelsen mellem erstatningen 
og de udeblevne restitutionsbeløb skal 
forstås økonomisk eller rent nominelt på 
den måde, at det skal dreje sig om den 
samme mængde penge, helt bortset fra 
evt. devalueringer eller revalueringer, 
som en valuta har været ude for i 
mellemtiden, dvs. mellem tidspunktet for 
skadens indtræden og tidspunktet for 
skadens opgørelse. 
3. Dette problem kan ikke løses ud fra 
begrundelsen for mellemafgørelsen af 
4. oktober 1979. I præmis 14 konstaterer 
Domstolen helt generelt, at skaden 
1754
DUMORTIER / RÅDET 
skyldes ophævelsen af de restitutioner, 
»som ellers skulle have været udbetalt til 
gritzproducenterne, såfremt disse var 
blevet behandlet på samme måde som 
producenterne af majsstivelse«, og at det 
derfor er »størrelsen af disse restitu­
tioner, der ... bør danne grundlag for 
beregningen af lidte tab«. I præmis 18 
(som Rådet har støttet sig på) under­
streges, at »det tab, der bør erstattes ..., 
skal beregnes således, at det svarer til de 
restitutioner, som ville være blevet udbe­
talt [sagsøgerne], såfremt anvendelsen af 
majs til fremstilling af gritz til bryggeri­
industrien i perioden 1. august 1975 til 
19. oktober 1977 havde givet ret til de 
samme restitutioner som anvendelsen af 
majs til fremstilling af stivelse«. Denne 
formulering, som næsten er identisk med 
konklusionens nr. 1, er flertydig, og kan 
fortolkes til støtte for såvel det ene som 
det andet synspunkt. Hver gang der i 
afgørelsen tales om størrelsen af de ikke 
udbetalte restitutioner, gives der ikke 
nogen løsning på det spørgsmål, hvilket 
tidspunkt der skal lægges til grund ved 
skadens opgørelse. Det siges ikke, om 
dette tidspunkt skal falde sammen med 
tidspunktet for den skadegørende hand­
ling, som Rådet antager, eller om det 
skal være det tidspunkt, på hvilket 
Domstolens afgørelse tilkender sagsø­
gerne erstatning, således som sagsøgerne 
derimod hævder. 
Til støtte for deres opfattelse, at skaden 
skal gøres op på grundlag af den omreg­
ningskurs for regningsenheden, der var 
gældende på datoen for Domstolens 
afgørelse, har sagsøgerne gjort gæl­
dende, at denne afgørelse fra Domstolen 
af 4. oktober 1979 selv fastsætter begyn­
delsesdatoen for renterne til datoen for 
selve afgørelsen, og ikke som de havde 
nedlagt påstand om, på det tidspunkt, 
hvor skaden indtraf, dvs. de datoer, hvor 
de ikke oppebårne restitutioner skulle 
have været udbetalt. De bemærker 
herved, at når Domstolen har løst rente­
spørgsmålet på den begrænsede måde, så 
kan de alene forklares med, at skaden 
efter Domstolens opfattelse skal gøres op 
på datoen for afgørelsen. En sådan måde 
at gøre skaden op på betyder nemlig, at 
ethvert krav på skadeserstatning i peri­
oden mellem de relevante gritzprodukti-
oner og Domstolens afgørelse er inklu­
deret heri, herunder også kravet om 
morarenter. Sagt på en anden måde, 
efter denne opfattelse er der en nøje 
sammenhæng mellem begyndelsestids­
punktet for renterne og metoden for 
skadens opgørelse i den forstand, at den 
dato, hvorfra renten begynder at løbe, 
nødvendigvis falder sammen med den 
dato, der skal danne grundlag for 
skadens opgørelse. I denne sammenhæng 
understreger sagsøgerne, at såfremt 
skaden skal gøres op på et tidligere tids­
punkt, vil tab, der er påløbet efter den 
skadegørende handling, eksempelvis 
hidrørende fra omstændigheder som 
devalueringer, overhovedet ikke blive 
erstattet. 
Efter min mening er kriteriet, rentens 
begyndelsestidspunkt, ikke så afgørende, 
at dommen kan fortolkes, som sagsø­
gerne ønsker det. Det er ganske vist 
muligt, at selskaberne havde nedlagt en 
principal og subsidiær påstand, fordi de 
gik ud fra, at det var den samme dato 
der skulle gælde som begyndelsestids­
punkt for rentekravet og som reference­
dato for opgørelsen af skaden. Set fra et 
udelukkende økonomisk synspunkt er et 
sammenfald af de to datoer da også klart 
1755
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. CAPOTORTI — 
FORENEDE SAGER 64 OG 113/76, 167 OG 239/78, 27, 28 OG 45/79 
fornuftigt. Jeg er dog alligevel i tvivl om, 
om dette forhold har betydning for 
spørgsmålet om, hvorledes mellemafgø­
relsen skal fortolkes. Der er nemlig ikke 
i medlemsstaternes retssystemer noget 
generelt princip, der bestemmer, at 
morarenter skal begynde at løbe fra den 
dato, hvor skaden gøres op. I så 
henseende indeholder de nationale regler 
de mest forskelligartede løsninger. Efter 
visse retssystemer afgør domstolene efter 
et frit skøn, om der skal tilkendes rente, 
og fra hvilken dato renten skal begynde 
at løbe (dette gælder i engelsk og til dels 
også i dansk ret). I andre lande gælder 
det, at renten løber fra det tidspunkt, 
hvor kravet fremsættes over for debitor 
(således i Forbundsrepublikken Tysk­
land) eller fra datoen for rettens afgø­
relse (løsningen i fransk og belgisk ret). 
At Domstolen har ladet renten løbe fra 
samme dag som mellemafgørelsen kan 
efter min opfattelse højst ses som en vis 
formodning for, at datoen for skadens 
opgørelse skal falde sammen med den 
dato, fra hvilken renten løber. 
Disse overvejelser bestyrker mig i den 
opfattelse, at afgørelsen af 4. oktober 
1979 ikke indeholder konkrete anvis­
ninger med hensyn til, hvilken dato der 
skal lægges til grund ved afgørelsen af, 
hvilken omregningskurs der skal an­
vendes ved regningenhedens konverte­
ring til franske francs. Jeg mener derfor, 
at problemets løsning må søges i en 
anden retning, hvorved udgangspunktet 
kan være en undersøgelse af, om 
problemet kan løses på grundlag af de 
generelle retsprincipper, der er fælles for 
medlemsstaternes retssystemer, jf. EØF-
traktatens artikel 215. Konklusionen af 
en sådan undersøgelse kan være en 
værdifuld hjælp ved fortolkningen af 
Domstolens afgørelse. 
4. I medlemsstaternes retssystemer er 
der en ganske klar tendens til at knytte 
skadens opgørelse sammen med tids­
punktet for retsafgørelsens afsigelse. 
Tillad mig at bemærke, at denne tendens 
også har støtte i et logisk argument. 
Forpligtelsen til skadesløsholdelse har til 
formål at udligne det lidte formuetab 
(den såkaldte restitutio in integrum), og 
en faktisk genoprejsning for det lidte tab 
kan kun ske, såfremt man vurderer tabet 
på opgørelsestidspunktet og ikke tidli­
gere. Hvis ikke dette antages, vil den, 
der er blevet skadelidt ved en retsstridig 
handling, blive udsat for en dobbelt 
risiko, nemlig risikoen for, at godset eller 
den interesse, der er blevet krænket, i 
perioden fra skadeforvoldelsen til opgø­
relsen stiger i værdi, og risikoen for, at 
den pågældende valuta devalueres. Skønt 
der i det sidste tilfælde er tale om en 
omstændighed, som sker uafhængigt af 
skadevolders eller skadelidtes adfærd, må 
man ikke glemme, at skadevolder har 
begået en retstridig handling, og at det 
således er rimeligt, at han bærer alle 
følgerne heraf, også en devaluering. 
Dertil kommer, at såfremt skadevolder 
straks havde holdt skadelidte skadesløs, 
ville en devaluering ingen rolle have 
spillet. 
Herefter vil jeg gå over til at undersøge 
den retspraksis, der vedrører datoen for 
skadens opgørelse. Her må man også 
tage hensyn til de afgørelser, der 
vedrører omregningskursen for forplig­
telser, der er opgjort i udenlandsk valuta. 
1756
DUMORTIER / RÅDET 
Begge forhold er tæt forbundet med 
hinanden. Hvad enten det drejer sig om 
tabsopgørelsen eller om omregnings­
kursen, har retspraksis mere eller mindre 
taget hensyn til ændringer i valutaen­
heden i det omfang, datoen for kravets 
opståen ligger mere eller mindre fjernt 
fra datoen for retsafgørelsen. I særde­
leshed tager Frankrigs Cour de Cassation 
ved skadens opgørelse i borgerlige sager 
og i straffesager hensyn til den periode, 
der er forløbet mellem skadens ind­
træden og skadens opgørelse, herunder 
også evt. en ændring i valutakurser. I 
disse domme går man i sager om erstat­
ning udenfor kontraktsforhold ud fra 
omregningskursen på betalingstids-
punktet (jf. Cass. Req. 3. 5. 1946, 
Recueil Sirey 1951, 1, 33; Cass. Comm. 
18. 11. 1952, Bull. civ. III, nr. 355, s. 
273) eller på det tidspunkt, hvor retten 
gør kravet op (jf. Cass. Crim 7. 7. 1966, 
Gaz. Pal. 1966, 2, 193). Derimod har 
Frankrigs Conseil d'Etat den holdning, 
at krav i fremmed mønt mod offentlige 
myndigheder som følge af, at disse har 
pådraget sig ansvar uden for kontrakts-
forhold, skal omregnes til national valuta 
efter den kurs, der var gældende, da 
kravet opstod, dvs. på tidspunktet, hvor 
den skadegørende handling indtraf. 
I italiensk retspraksis er det almindeligt 
antaget, at erstatningspligt, hidrørende 
fra en retsstridig handling, er en »ad 
valorem« forpligtelse. Heraf følger, at er 
der mellem skadens indtræden og 
tabsopgørelsen indtrådt en nedgang i 
valutaens købekraft, drager retterne — 
også ex officio — omsorg for, at formue­
tabet virkelig udlignes (jf. Cassazione 
16. 2. 1978, nr. 760; 21. 2. 1978, nr. 845; 
17. 1. 1979, nr. 338; 30. 1. 1979, nr. 
689). De italienske domstole indtager 
fast det standpunkt, at erstatningspligten 
er en »ad valorem« forpligtelse, også når 
den udgøres af en sum penge. Også i 
dette tilfælde er pengesummen ikke 
forpligtelsens genstand men kun en 
faktor, der skal indgå i tabets beregning 
(jf. Cassazione 13. 7. 1978, nr. 3542; 
5. 1. 1979, nr. 30). 
Med hensyn til engelsk ret kan jeg 
henvise til de nyere domme i sagerne 
Miliangos og The Despina R (House of 
Lords, 5. 11. 1975, Miliangos, Miliangos 
v George Frank (Textiles) Ltd., [1976] 
AC 433, og af 19. 10. 1978, The Despina 
R, [1978] 3 WLR 804), i hvilke det be­
stemmes, at skadesløsholdelsen skal ske 
ud fra princippet restitutio in integrum, 
og er tabet udtrykt i udenlandsk valuta, 
skal omregningen til national valuta ske 
efter betalingsdagens kurs. En lignende 
opfattelse gør sig også gældende i 
Forbundsrepublikken Tyskland, idet man 
ved tabets opgørelse går ud fra tids­
punkt, hvor skyldneren opfylder sin 
forpligtelse til at holde skadelidte skade­
sløs. I belgisk ret går man ud fra, at 
erstatningens formål er at yde skadelidte 
en fuldstændig formuerestitution, og at 
skaden herved gøres op på det tidspunkt, 
hvor erstatningspligten fastslås af dom­
stolene. Lyder dommen på udenlandsk 
1757
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. CAPOTORTI — 
FORENEDE SAGER 64 OG 113/76, 167 OG 239/78, 27, 28 OG 45/79 
valuta, sker omregningen til national 
valuta efter den kurs, der gælder på beta­
lingsdagen. Efter nederlandsk ret er det 
således, at er erstatningskravet i uden­
landsk valuta, kan skyldneren frigøre sig 
ved betaling af modværdien i national 
valuta efter den kurs, der gælder på beta-
lingstidspunktet. I irsk og dansk ret 
derimod ser det ud til, at der ikke tages 
hensyn til udsving i valutakurserne 
mellem tidspunktet for den skadegørende 
handlings indtræden og det tidspunkt, 
hvor erstatningskravet fastslås af en 
domstol. 
På denne baggrund mener jeg, at man 
vel kan fastslå, at der i Fællesskabet 
findes en klar og generel tilbøjelighed at 
tage hensyn til begivenheder, der 
indtræffer mellem den skadegørende 
handlings indtræden og skadens opgø­
relse, når der er tale om erstatningskrav 
hidrørende fra ansvar uden for 
kontraktsforhold. Denne tilbøjelighed er 
efter min opfattelse udtryk for det gene­
relle princip, at erstatningens formål er at 
give kompensation for den retsstridige 
handling, skadelidte har været udsat for. 
En skadesopgørelse, der ikke tager 
hensyn til den pågældende valutas værdi­
ændringer i tiden efter den skadegørende 
handling, forekommer således illusorisk 
og giver ikke skadelidte den tidligere 
eksisterende formuetilstand tilbage. 
Anvendes dette princip på nærværende 
sag, når man frem til, at tabet i regnings­
enheder (hvis beløb parterne er enige 
om) skal omregnes til franske francs 
(sagsøgerens nationale valuta) efter den 
den 4. oktober 1979 gældende kurs, dvs. 
datoen for den retsafgørelse, hvorved 
Fællesskabet blev dømt til erstatning. 
Således undgår man, at skadelidte skal 
bære de negative følger af en devalue­
ring, der er indtruffet efter den skadegø­
rende handling, og skadelidtes købekraft 
vil således blive erstattet i det omfang, 
den ville have haft, såfremt restitutio­
nerne ikke var blevet ophævet. 
5. Den løsning, som jeg hælder til, har 
tydelig støtte i lighedsprincippet. I så 
henseende er det tilstrækkeligt at 
bemærke, at Rådets opfattelse, at det er 
kursen på de enkelte forfaldsdatoer for 
de restitutioner, som ikke blev udbetalt, 
der skal anvendes, fører til en klar 
diskrimination af virksomheder, der er 
hjemmehørende i lande med en svag 
valuta (som Frankrig) i forhold til 
firmaer, der er hjemmehørende i lande 
med en stærk valuta, dvs. lande, hvis 
valutaer i forhold til de andre fælles-
skabsvalutaer er steget i værdi i tids­
rummet mellem forfaldsdatoen for de 
ikke oppebårne restitutioner og datoen 
for Domstolens afgørelse (typisk er i så 
henseende D-Marken). Og såfremt 
skaden gøres op efter Rådets synspunkt, 
vil virksomheder fra lande, hvis valuta er 
devalueret, dvs. har en lavere købekraft, 
således modtage en ringere formueværdi, 
en der på samme tidspunkt vil tilgå virk­
somheder fra lande, hvis valuta ikke eller 
kun i mindre omfang er devalueret. Det 
beløb i franske francs, som de franske 
virksomheder ville have modtaget på det 
tidspunkt, hvor den restitutionsberetti-
1758
DUMORTIER / RÅDET 
gede gritz blev produceret, har i dag en 
ringere købekraft, mens det beløb, som 
de tyske virksomheder ville have 
modtaget, nu har en større købekraft. 
Den mellemliggende periode har således 
ikke været uden indflydelse men har i 
høj grad påvirket forholdet mellem valu­
taerne og dermed den faktiske værdi af 
de forskellige virksomheders erstatnings­
krav. Det forekommer mig uomgænge­
ligt, at den skadeserstatning som nu er 
tilkendt, garanterer alle virksomhederne 
den købekraft, som restitutionerne ville 
have haft, såfremt de var blevet udbetalt i 
rette tid. Kun på denne måde kan der 
tages skyldigt hensyn til lighedsprin­
cippet. 
Rådet påberåber sig også dette princip, 
men drager ganske modsatte slutninger 
heraf. Rådet gør gældende, at såfremt 
man anvender datoen for Domstolens 
mellemafgørelse i 1979 ved omregningen 
af regningsenheden til national valuta, vil 
firmaer fra lande med en stærk valuta 
nominelt få et lavere beløb, end de ville 
have fået på de datoer, hvor restitutio­
nerne ville være blevet udbetalt. Efter 
Rådets opfattelse medfører dette en 
forskelsbehandling til gunst for de 
selskaber, der er hjemmehørende i lande 
med en svag valuta, som således nu vil få 
et større beløb, end det ville have været 
tilfældet, såfremt restitutionerne var 
blevet udbetalt på det tidspunkt, hvor de 
relevante produktionsenheder forelå. At 
denne argumentation er forkert, ses dog 
klart af, at Rådet ikke tager hensyn til, 
at valutaernes værdi er ændret efter det 
tidspunkt, hvor den skadegørende hand­
ling indtraf, og at det er nødvendigt at 
udbetale nominelt forskellige beløb til de 
i de forskellige medlemsstater hjemme­
hørende selskaber for at sikre en faktisk 
ligestilling. Min opfattelse bekræftes 
også, omend indirekte, af Domstolens 
praksis. I dom af 13. februar 1980 (sag 
256/78, Misenta, Sml. 1980, s. 219) er 
det statueret, at den kurs, der skal 
anvendes ved refusion af lægeregninger 
ikke, som af Kommissionen hævdet, er 
den kurs, der var gældende på datoen 
for regningernes betaling, men på tids­
punktet for refusionen. Domstolen 
begrundede dette med, at »det lange 
tidsrum, som kan hengå mellem dagen 
for betalingen af ydelsen og dagen for 
godtgørelsen, kan medføre uligheder 
mellem tjenestemænd, alt efter om de 
gør tjer este i et land med en svag valuta 
eller i et land med en stærk valuta« 
(præmis 11). I forbindelse med en 
forpligteise, hvis hjemmel var tjeneste-
mandsvedtægten, har Domstolen således 
statueret, at det er den på tidspunktet for 
betalingea gældende kurs, der skal 
anvendes, og ikke den kurs, der var 
gældende på det tidspunkt, hvor forplig­
telsen opstod. Jeg mener, at det er 
fornuftigt at anvende et tilsvarende krite­
rium på forpligtelser til skadeserstatning, 
fordi lighedsprincippet også spiller en 
afgørende rolle i de tilfælde, hvor der 
alene er nedlagt påstand om en aktuali­
seret kurs ved skadens opgørelse, dvs. 
skadelidtes skadesløsholdelse. 
Modsat mener jeg ikke, at man som 
Rådet kan støtte sig på artikel 4, stk. 2, i 
forordning nr. 1134/68. Bestemmelsen 
foreskriver, at »de beløb, som en 
medlemsstat eller et behørigt befuldmæg­
tiget organ har krav på eller skylder, og 
1759
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. CAPOTORTI — 
FORENEDE SAGER 64 OG 113/76, 167 OG 239/78, 27, 28 OG 45/79 
som er udtrykt i national valuta og 
gengiver de beløb, der i de nævnte be­
stemmelser er fastsat i regningsenheder, 
[betales] ved anvendelse af det forhold 
mellem regningsenheden og den natio­
nale valuta, der var gældende på tids­
punktet for forretningens ... gennemfø­
relse«. Man kan nemlig efter min mening 
ikke drage nogen parallel mellem opfyl­
delse af en pligt til betaling af restituti­
oner — som ovennævnte forskrift 
handler om — og opfyldelse af en pligt 
til erstatning af en skade, som virksom­
heder har lidt på grund af, at restitutio­
nerne ikke kom til udbetaling i den tid, 
de var ophævede. 
6. Sammenfattende skal jeg foreslå Domstolen, at den i de af de franske 
majsgritzproducenter anlagte sager, de forenede sager 64 og 113/76, 167 og 
239/78, 27, 28 og 45/79, dømmer Det europæiske økonomiske Fællesskab til 
til sagsøgerne som erstatning for den skade, som de har lidt ved krænkelsen 
af lighedsprincippet, at betale beløbene, som skal udbetales i franske francs 
efter omregning af regningsenheden — således som kravene er gjort op i 
regningsenheder i overenskomsten mellem parterne af januar 1981 — efter 
den den 4. oktober 1979 gældende kurs, med renter 6 % fra samme dato, 
men med fradrag af de beløb, som allerede foreløbigt er udbetalt til virksom­
hederne. 
Med hensyn til sagsomkostningerne har parterne anmodet Domstolen om det 
beløb, der hidrører fra sagsøgernes udgifter til sagens behandling indtil 
januar 1981, hvor aftalen om skadens størrelse, udtrykt i regningsenheder, 
kom i stand. Sagsøgerne har opgivet et fast beløb, uden særskilte poster. 
Således påstås der følgende beløb: 45 000 FF i sag 64/76, 42 500 FF i 
sag 113/76, 57 000 FF i sag 167/78, 40 000 FF i sag 239/78, 100 000 FF i 
sag 27/79, 86 500 FF i sag 28/79 og 10 000 FF i sag 45/79. Rådet mener, at 
disse beløb er for høje, først og fremmest fordi, at de her identiske sager alle 
er blevet behandlet på samme måde. 
Her vil jeg give Rådet nedhold. Netop fordi der er tale om identiske sager, 
finder jeg det rimeligt, at de beløb, der tilkendes sagsøgerne som udgifter til 
sagens behandling indtil januar 1981, fastsættes således: 31 500 FF i sag 
64/76, 29 750 FF i sag 113/76, 39 900 FF i sag 167/78, 28 000 FF i sag 
1760
DUMORTIER / RÅDET 
239/78, 70 000 FF i sag 27/79, 60 550 FF i sag 28/79, 7 000 FF i sag 45/79. 
Herved er der også taget hensyn til de enkelte sagers forskellige værdi. 
Til slut er der så spørgsmålet om de omkostninger, som sagsøgerne har haft 
efter januar 1981. Disse bør efter min opfattelse pålægges Rådet, da Rådet 
på næsten ingen punkter har fået medhold. Såfremt parterne med hensyn til 
disse omkostninger ikke når frem til nogen enighed, vil deres nærmere 
omfang da være at undersøge og fastsætte senere. 
1761