61993CJ0349_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. juli 1993 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til EOEF-traktaten og navnlig Kommissionens beslutning 90/224/EOEF af 24. maj 1989 om den italienske regerings stoette til to statsejede virksomheder i aluminiumsindustrien, Aluminia og Comsal (EFT 1990 L 118, s. 42, herefter benaevnt "beslutningen"), idet den har undladt at kraeve den stoette, der i 1987 ulovligt blev ydet de to naevnte selskaber, der tilhoerer EFIM-gruppen, tilbagebetalt.
2 Kommissionen fastslog i beslutningen, at den stoette, som den italienske regering havde ydet virksomhederne Aluminia og Comsal, var uforenelig med faellesmarkedet efter traktatens artikel 92, stk. 1, idet stoetten var ydet i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 93, stk. 3. Med beslutningen blev det paalagt den italienske regering at ophaeve stoetten og tilbagesoege den hos stoettemodtagerne (artikel 1). Den italienske regering skulle desuden inden to maaneder efter beslutningens meddelelse underrette Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den havde truffet for at efterkomme den (artikel 2).
3 Domstolen afsagde den 3. oktober 1991 frifindelsesdom i det annullationssoegsmaal, som var anlagt til proevelse af denne beslutning (sag C-261/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4437).
4 Efter at Kommissionen uden resultat havde anmodet den italienske regering om at oplyse, hvilke foranstaltninger den efter afsigelsen af Domstolens dom agtede at traeffe for at efterkomme beslutningen, fremsendte den en aabningsskrivelse den 26. juni 1992, hvori den opfordrede regeringen til at gennemfoere beslutningen inden udgangen af juli 1992.
5 De italienske myndigheder anmodede i skrivelse af 14. oktober 1992 om forlaengelse af fristen og henviste herved til, at det var noedvendigt at tage spoergsmaalet om stoettens tilbagebetaling op i forbindelse med de mere generelle spoergsmaal, som det program for privatisering af offentlige virksomheder, som den italienske regering havde til hensigt at gennemfoere, gav anledning til.
6 Kommissionen fastsatte i skrivelse af 10. marts 1993 den 31. marts 1993 som sidste frist for gennemfoerelse af beslutningen.
7 Da der herefter intet videre er sket i sagen, har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit.
8 Kommissionen har til stoette for paastanden gjort gaeldende, at den italienske regering har tilsidesat traktatens artikel 93, stk. 2, idet den paa datoen for sagens anlaeggelse, dvs. mere end 5 1/2 aar efter udbetalingen af den ulovlige stoette, endnu ikke havde bragt traktatbruddet til ophoer.
9 Den Italienske Republik har ikke bestridt, at den er forpligtet til at gennemfoere beslutningen, men har henvist til forskellige vanskeligheder af objektiv karakter, som gennemfoerelsen er stoedt paa, og som skyldes behandlingen af EFIM' s likvidationsbo og gennemfoerelsen af omstruktureringsplanen for aluminiumssektoren. Gennemfoerelsen af beslutningen maa ske i loyalt samarbejde med Kommissionen, som har faaet tilstillet omstruktureringsplanen for sektoren med henblik paa en stillingtagen til dennes lovlighed efter traktatens artikel 92.
10 Det bemaerkes med henblik paa en stillingtagen til Kommissionens paastand, at det i beslutningen klart er bragt til udtryk, at der bestaar en forpligtelse for den italienske regering til at kraeve stoetten tilbagebetalt.
11 Ifoelge Domstolens faste praksis kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig bestemmelser, praksis eller forhold i den nationale retsorden som begrundelse for at undlade at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til faellesskabsretten (jf. bl.a. dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, praemis 18).
12 Den eneste indsigelse, som kan goeres gaeldende over for en af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, nedlagt traktatbrudspaastand, er indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemfoere beslutningen korrekt (jf. dom af 15.1.1986, sag 52/84, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 89, praemis 14, af 2.2.1989, sag 94/87, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 175, praemis 8, og af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3131, praemis 10).
13 En medlemsstat, der under gennemfoerelsen af en kommissionsbeslutning vedroerende statsstoette stoeder paa uforudsete og uforudsigelige vanskeligheder, eller faar kendskab til foelger, der ikke er forudset af Kommissionen, boer imidlertid forelaegge Kommissionen disse problemer til vurdering med forslag om passende aendringer af den paagaeldende beslutning. I saa fald skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den regel, der paalaegger medlemsstaterne og Faellesskabets institutioner en gensidig pligt til loyalt samarbejde, jf. navnlig traktatens artikel 5, samarbejde efter bedste evne med henblik paa at overvinde vanskelighederne, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, saerlig bestemmelserne om stoette (jf. ovennaevnte dom af 15.1.1986, Kommissionen mod Belgien, praemis 16, af 2.2.1989, Kommissionen mod Belgien, praemis 9, og af 10.6.1993, Kommissionen mod Graekenland, praemis 19).
14 I den forbindelse bemaerkes, at Den Italienske Republik frem til den 14. oktober 1992, altsaa mere end et aar efter Domstolens dom i annullationssoegsmaalet, ikke havde reageret paa Kommissionens gentagne opfordringer til at soerge for at gennemfoere beslutningen.
15 I det foreliggende tilfaelde meddelte den sagsoegte regering blot Kommissionen, at der var retlige og praktiske vanskeligheder forbundet med at gennemfoere beslutningen, uden i oevrigt at tage skridt af nogen art over for de paagaeldende virksomheder med henblik paa tilbagebetaling af stoetten, og uden at foreslaa Kommissionen andre former for gennemfoerelse af beslutningen, hvorved de paaberaabte vanskeligheder havde kunnet overvindes. Den italienske regering henviste blot i meget generelle vendinger til de vanskeligheder, som likvidationen af EFIM gav anledning til, samt til, at undladelsen af at kraeve den omhandlede stoette tilbagebetalt skyldtes, at man var i gang med at tage stilling til de nye former for stoette, der var foreslaaet i omstruktureringsplanen.
16 Det maa paa baggrund heraf fastslaas, at Den Italienske Republik ikke kan henvise til, at det er absolut umuligt at gennemfoere beslutningen. Den har desuden ikke godtgjort, at der foreligger uforudsete og uforudsigelige vanskeligheder, eller at den har samarbejdet med Kommissionen med henblik paa at rydde eventuelle vanskeligheder af denne art af vejen.
17 Herefter maa det fastslaas, at der som paastaaet af Kommissionen foreligger et traktatbrud.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
18 I medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den part, der taber sagen, at betale sagens omkostninger. Sagsoegte har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Den Italienske Republik har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler den i henhold til EOEF-traktaten og navnlig Kommissionens beslutning 90/224/EOEF af 24. maj 1989 om den italienske regerings stoette til to statsejede virksomheder i aluminiumsindustrien, Aluminia og Comsal, idet den har undladt at kraeve den stoette, der ulovligt i 1987 blev ydet selskaberne Aluminia og Comsal, der tilhoerer EFIM-gruppen, tilbagebetalt.
2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.