62021TJ0509
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
2024. gada 4. septembrī (
*1
)
Savienības finanšu tiesiskais regulējums – Savienības budžeta izpilde starptautiskas organizācijas netiešā pārvaldībā – Lēmums, ar ko juridiskai personai atsaka atzīt starptautiskas organizācijas statusu – Atcelšanas prasība – Prasītāja advokātiem piešķirtā pilnvarojuma likumība – Pieņemamība – Tiesas sprieduma izpildei pieņemts lēmums – LESD 266. pants – Res judicata spēks – Labas pārvaldības princips – Tiesiskā drošība – Regula (ES, Euratom) Nr. 966/2012 – 58. pants – Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012 – 43. pants – Regula (ES, Euratom) 2018/1046 – 156. pants – Jēdzieni “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums” – Tiesību kļūdas – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Ārpuslīgumiskā atbildība
Lietā T‑509/21
International Management Group (IMG), Brisele (Beļģija), ko pārstāv L. Levi un J.‑Y. de Cara, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas
Komisiju, ko pārstāv J. Baquero Cruz, J.‑F. Brakeland, S. Delaude un L. Puccio, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs L. Trišo [L. Truchot] (referents), tiesneši H. Kanninens [H. Kanninen], R. Frendo, M. Sampols Pukuruļs [M. Sampol Pucurull] un T. Perišina [T. Perišin],
sekretārs: L. Ramete [L. Ramette], administrators,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, it īpaši 2022. gada 11. janvāra lēmumu apturēt tiesvedību līdz Tiesas galīgajam nolēmumam lietā, kurā taisīts 2022. gada 22. septembra spriedums IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722),
un 2023. gada 22. novembra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar savu prasību prasītāja International Management Group (IMG) lūdz, pirmkārt, pamatojoties uz LESD 263. pantu, atcelt 2021. gada 8. jūnija lēmumu, ar kuru Eiropas Komisija atteicās tai ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra atzīt starptautiskas organizācijas statusu, kas paredzēts Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, lai izmantotu Savienības finansējumu atbilstoši netiešas pārvaldības metodei (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un, otrkārt, pamatojoties uz LESD 268. pantu, atlīdzināt tai mantisko un morālo kaitējumu, kas, kā apgalvots, tai nodarīts.
I. Tiesvedības priekšvēsture
A. Administratīvā priekšvēsture
2
Prasītāja, kuras sākotnējais nosaukums bija International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG-IBH) un kuras juridiskā adrese tagad ir Belgradā (Serbija), tika izveidota 1994. gada 25. novembrī, lai valstīm, kas piedalās Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanā, būtu šim mērķim paredzēta vienība. Kopš tā laika tā ir pakāpeniski izvērsusi darbību atjaunošanas un attīstības jomās.
3
2013. gada 7. novembrī Komisija, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.) 84. pantu pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2013) 7682 final par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Savienības vispārējā budžeta. Šajā lēmumā bija tostarp paredzēta tirdzniecības attīstības programma, kuras izmaksas, kas tika aprēķinātas 10 miljonu EUR apmērā, bija jāsedz Savienībai un kuras īstenošana bija jānodrošina kopīgā pārvaldībā ar prasītāju.
4
2014. gada 17. februārī Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) informēja Komisiju, ka ir sācis izmeklēšanu par prasītājas statusu. 2014. gada 15. decembrī Komisija saņēma OLAF izmeklēšanas gala ziņojumu (turpmāk tekstā – “OLAF ziņojums”) kopā ar vairākiem ieteikumiem. Šajā ziņojumā OLAF būtībā uzskatīja, ka prasītāja nav “starptautiska organizācija” Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 248, 1. lpp.), un Regulas Nr. 966/2012 izpratnē. Turklāt OLAF ieteica Komisijai noteikt prasītājai sankcijas un atgūt tai šajā ziņā izmaksātās summas.
5
2014. gada 16. decembrī Komisija nolēma uzticēt šā sprieduma 3. punktā minētājā Īstenošanas lēmumā C(2013) 7682 final paredzētās tirdzniecības attīstības programmas izpildi netiešā pārvaldībā citai organizācijai, nevis prasītājai (turpmāk tekstā – “2014. gada 16. decembra lēmums”).
6
Visbeidzot 2015. gada 8. maijā Komisija nosūtīja prasītājai vēstuli, lai to informētu par darbībām, ko tā plāno veikt saistībā ar OLAF ziņojumu, kurā tā to informēja, ka nepiemēros lielāko OLAF ieteikumu daļu, bet ka ir tostarp nolēmusi, ka līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par prasītājas starptautiskas organizācijas statusu, tās dienesti vairs neslēgs ar to jaunu deleģēšanas nolīgumu, izmantojot netiešās pārvaldības metodi, kas paredzēta Regulā Nr. 966/2012 (turpmāk tekstā – “2015. gada 8. maija lēmums”).
B. Tiesas procesa priekšvēsture
7
Ar pirmo prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 21. janvārī un reģistrēts ar numuru T‑29/15, un ar otro prasības pieteikumu, kas iesniegts 2015. gada 14. jūlijā un reģistrēts ar numuru T‑381/15, prasītāja cēla prasības, ar pirmo no kurām tā lūdza atcelt 2014. gada 16. decembra lēmumu un ar otro – atcelt 2015. gada 8. maija lēmumu un atlīdzināt ar šo lēmumu nodarītos zaudējumus.
8
Ar 2017. gada 2. februāra spriedumu International Management Group/Komisija (T‑29/15, nav publicēts, EU:T:2017:56) un 2017. gada 2. februāra spriedumu IMG/Komisija (T‑381/15, nav publicēts, EU:T:2017:57) Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas prasības atcelt 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus.
9
Ar divām apelācijas sūdzībām, kas iesniegtas 2017. gada 11. aprīlī un reģistrētas ar numuriem C‑183/17 P un C‑184/17 P, prasītāja lūdza atcelt abus šā sprieduma 8. punktā minētos spriedumus.
10
Ar 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Tiesa, pirmkārt, atcēla abus šā sprieduma 8. punktā minētos spriedumus, otrkārt, atcēla 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, treškārt, nosūtīja lietu T‑381/15 atpakaļ Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai par prasītājas prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas tai, kā apgalvots, esot nodarīti ar 2015. gada 8. maija lēmumu.
11
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 10. janvārī, prasītāja lūdza Tiesu interpretēt 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) rezolutīvās daļas 1.–3. punktu. Ar 2020. gada 9. jūnija rīkojumu lietā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P-INT, EU:C:2020:507) Tiesa noraidīja šo interpretācijas lūgumu kā acīmredzami nepieņemamu.
C. Administratīvie pasākumi pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P)
12
Ar 2019. gada 6. maija vēstuli 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) izpildes ietvaros Komisija lūdza prasītājai iesniegt atsevišķus dokumentus, lai tā pierāda, ka tā faktiski atbilst noteiktajām prasībām, lai tai būtu iespēja ar to strādāt atbilstoši netiešas pārvaldības metodei.
13
Ar 2019. gada 25. jūnija vēstuli prasītāja būtībā lūdza Komisiju, lai tā pārtrauc apstrīdēt prasītājas starptautiskās organizācijas statusu.
14
Ar 2019. gada 18. jūlija vēstuli (turpmāk tekstā – “2019. gada 18. jūlija vēstule”) Komisija apgalvoja, ka 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) izpildei nav nepieciešama “[prasītājas] kā starptautiskas organizācijas automātiska atzīšana, bet gan tās juridiskā statusa atkārtota izvērtēšana, ņemot vērā pieejamo informāciju un piemērojamo finanšu tiesisko regulējumu”. Tādējādi Komisija atkārtoti izteica prasītājai savu lūgumu iesniegt 2019. gada 6. maija vēstulē minētos dokumentus, kas minēti šā sprieduma 12. punktā, un precizēja, ka prasītājas atteikuma gadījumā tā vērsīšoties tieši pie valstīm, kuras prasītāja uzskata par tās biedriem.
15
2019. gada 26. novembrī Komisija jautāja Beļģijai, Dānijai, Vācijai, Grieķijai, Spānijai, Francijai, Itālijai, Nīderlandei, Austrijai, Portugālei, Somijai, Zviedrijai, Apvienotajai Karalistei, Kanādai, Norvēģijai, Krievijai, Šveicei un Turcijai, vai tās uzskata, ka prasītāja ir starptautiska organizācija, vai minētās valstis ir šīs organizācijas biedri un vai tās ir parakstījušas starptautisku ai starpvaldību nolīgumu, ar kuru prasītāja ir izveidota kā starptautiska organizācija. Apstiprinošas atbildes gadījumā Komisija lūdza, lai minētās valstis tai nosūta šā nolīguma apliecinātu kopiju un pierādījumu, ka tā parakstītāji bija pilnvaroti to parakstīt, vai šā nolīguma ratifikācijas dokumenta kopiju.
16
2020. gada 27. janvārī un 11. martā Komisija atkārtoja šā sprieduma 15. punktā minēto 2019. gada 26. novembra informācijas pieprasījumu Beļģijai, Dānijai, Vācijai, Grieķijai, Spānijai, Francijai, Austrijai, Zviedrijai, Apvienotajai Karalistei, Kanādai un Turcijai.
17
2020. gada 25. maijā Komisija vēlreiz atkārtoja šā sprieduma 15. punktā minēto 2019. gada 26. novembra informācijas pieprasījumu Beļģijai, Dānijai, Vācijai, Grieķijai, Spānijai, Francijai, Zviedrijai, Kanādai un Turcijai, un 2020. gada 14. oktobrī – Vācijai un Turcijai.
18
Ar 2021. gada 19. februāra vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka tā plāno pieņemt lēmumu, ar ko atsaka tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu, un lūdza prasītāju iesniegt apsvērumus.
19
2021. gada 5. un 30. martā prasītāja iesniedza rakstveida apsvērumus, atbildot uz šā sprieduma 18. punktā minēto Komisijas 2021. gada 19. februāra vēstuli.
20
2021. gada 8. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
D. Turpmākā tiesvedība pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P)
21
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 26. septembrī un reģistrēts ar numuru T‑645/19, prasītāja cēla prasību, ar kuru tā lūdza, pirmkārt, atcelt 2019. gada 18. jūlija vēstuli un, otrkārt, atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu, kas esot nodarīts ar šo vēstuli.
22
Ar 2020. gada 9. septembra rīkojumu lietā IMG/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, EU:T:2020:388) Vispārējā tiesa noraidīja šo prasību kā nepieņemamu.
23
Turklāt ar 2020. gada 9. septembra spriedumu IMG/Komisija (T‑381/15 RENV, EU:T:2020:406) Vispārējā tiesa noraidīja prasītājas prasību atlīdzināt kaitējumu, kas esot nodarīts ar 2015. gada 8. maija lēmumu.
24
2020. gada 19. novembrī prasītāja iesniedza divas apelācijas sūdzības, kas reģistrētas ar numuriem C‑619/20 P un C‑620/20 P, ar kurām tā lūdza atcelt attiecīgi šā sprieduma 22. un 23. punktā minēto rīkojumu un spriedumu.
II. Fakti pēc prasības celšanas
25
Ar 2022. gada 22. septembra spriedumu IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Tiesa, pirmkārt, noraidīja apelācijas sūdzību lietā C‑619/20 P, kas celta par šā sprieduma 22. punktā minēto rīkojumu, otrkārt, daļēji atcēla šā sprieduma 23. punktā minēto spriedumu un, treškārt, nosūtīja lietu T‑381/15 RENV atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par prasītājas lūgumu atlīdzināt mantisko kaitējumu, kas tai esot nodarīts ar 2015. gada 8. maija lēmumu.
III. Lietas dalībnieku prasījumi
26
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai tai samaksāt 23671903 EUR kā atlīdzību par dažādiem mantiska un morāla rakstura kaitējumiem;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Juridiskais pamatojums
A. Par pieņemamību
28
Vispārējai tiesai ir jāpārbauda jautājums par prasītājas advokātiem piešķirtā pilnvarojuma likumību, pirms tā vērtē prasības pieteikuma A.24. pielikuma un replikas raksta C.1. pielikuma pieņemamību, attiecībā uz kuriem Komisija apgalvo, ka tie esot nepieņemami.
1.
Par prasītājas advokātiem piešķirtā pilnvarojuma likumības jautājumu
29
Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu par prasītājas institūciju, kas ir kompetenta celt prasību, Komisija norādīja, ka 2021. gada 12. augusta pilnvarojums, ko prasītāja izsniegusi saviem advokātiem un kas atrodams prasības pieteikuma A.3. pielikumā, nesatur atsauci uz tās pastāvīgās komitejas lēmumu tādējādi, ka ir iespējams šaubīties par šāda lēmuma esamību.
30
Prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumu pamatotību.
31
Šajā ziņā jāatgādina, ka jautājumi par prasības pieņemamību ir absolūti pamati tādējādi, ka Savienības tiesām tie jāpārbauda jebkurā brīdī pat pēc savas ierosmes (skat. spriedumu, 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
It īpaši saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu – kuri atbilstoši šo statūtu 53. panta pirmajai daļai un Vispārējās tiesas reglamenta 51. panta 1. punktam ir piemērojami tiesvedībai Vispārējā tiesā –19. panta trešo un ceturto daļu juridiska persona, kas nav dalībvalsts, Savienības iestāde_1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.) dalībvalsts, kā arī EEZ līgumā minētā EBTA Uzraudzības iestāde, lai tā varētu celt prasību Savienības tiesās, ir jāpārstāv advokātam, kurš ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts vai citas valsts, kura ir minētā līguma līgumslēdzēja puse, tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 91. punkts).
33
Tādējādi gadījumā, ja tiek apstrīdēts pilnvarojums, kuru lietas dalībnieks piešķīris savam advokātam, šim lietas dalībniekam jāpierāda šā pilnvarojuma likumība, kas jāpārbauda Vispārējai tiesai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Tomēr, kaut gan Savienības tiesām jāpieprasa no lietas dalībnieka, lai tas pierādītu tā advokātam piešķirtā pilnvarojuma likumību gadījumā, ja pretējā puse to apstrīd, šāda prasība tomēr ir piemērojama vienīgi, ciktāl šādas apstrīdēšanas pamatā ir pietiekami konkrētas un precīzas norādes (spriedums, 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Šajā lietā, pirmām kārtām, prasītājas statūtu 18. panta d) punktā bez jebkādiem citiem precizējumiem ir norādīts, ka prasītājai ir tiesībspēja un rīcībspēja, kas nepieciešama, lai pildītu tās funkcijas un sasniegtu tās mērķus, it īpaši, procesuālā rīcībspēja.
36
Otrām kārtām, tiesas sēdē vienīgi apgalvojot, ka pilnvarojumā, ko prasītāja piešķīrusi saviem advokātiem, nav atsauces uz tās pastāvīgās komitejas lēmumu, Komisija nav pamatojusi savu sūdzību par minētā pilnvarojuma likumību ar pietiekami konkrētām un precīzām norādēm.
37
Tādēļ iebilde par nepieņemamību saistībā ar prasītājas advokātiem piešķirtā pilnvarojuma nelikumību ir jānoraida.
2.
Par prasības pieteikuma A.24. pielikuma pieņemamību
38
Tiesas sēdē Komisija izvirzīja iebildi par prasības pieteikuma A.24. pielikuma nepieņemamību, ciktāl tas satur tās juridiskā dienesta 2015. gada 16. janvāra atzinumu, kuru tā nebija atļāvusi publiskot.
39
Prasītāja apstrīd šīs iebildes par nepieņemamību pamatotību.
40
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesībās primārais ir pierādījumu brīvas izvērtēšanas princips, no kā izriet, ka tad, ja pierādījumu elements ir iegūts likumīgi, tā pieļaujamību nevar apstrīdēt Vispārējā tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Taču no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tas būtu pretēji sabiedrības – interesēm nodrošināt, ka iestādes var saņemt savu juridisko dienestu pilnīgi neatkarīgi sniegtus atzinumus, ja tiktu pieļauts, ka tiesvedībā Savienības tiesā varētu iesniegt šādus iekšējus dokumentus tad, kad attiecīgā iestāde nav atļāvusi tos iesniegt un to nav uzdevusi šī tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 136. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Proti, neatļauti iesniedzot šādu juridisko atzinumu, prasītājs tiesvedībā, kas attiecas uz apstrīdētā akta spēkā esamību, attiecīgajai iestādei pretstata atzinumu, ko sniedzis šīs iestādes juridiskais dienests šī tiesību akta izstrādāšanas laikā. Principā, ja tiktu apstiprināts, ka šis prasītājs var pievienot lietas materiāliem iestādes juridisko atzinumu, kura publiskošanu šī iestāde nav atļāvusi, tas būtu pretrunā lietas taisnīgas izskatīšanas prasībām un būtu līdzvērtīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.) paredzētās piekļuves šādam dokumentam pieprasīšanas procedūras apiešanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
Protams, jāņem vērā pārskatāmības princips, kas paredzēts LES 1. panta otrajā daļā un 10. panta 3. punktā, kā arī LESD 15. panta 1. punktā un 298. panta 1. punktā, kas tostarp ļauj nodrošināt lielāku pārvaldes sistēmas leģitimitāti un efektivitāti demokrātiskā iekārtā, kā arī nosaka tai lielāku atbildību pilsoņu priekšā. Tādējādi, pieļaujot, ka atšķirības starp vairākām nostājām tiek atklāti apspriestas, pārskatāmība palielina pilsoņu uzticēšanos (skat. spriedumu, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Tomēr pārskatāmības princips tikai izņēmuma kārtā var pamatot iestādes dokumenta, kurš nav darīts pieejams sabiedrībai un kurā ietverts juridisks atzinums, publiskošanu tiesvedības ietvaros. Tādēļ dokumenta, kurā ietverts iestādes juridiskais atzinums, saglabāšanu lietas materiālos nepamato nekādas sevišķi svarīgas sabiedrības intereses, ja, pirmkārt, šis juridiskais atzinums neattiecas uz likumdošanas procedūru, attiecībā uz kuru tiek prasīta lielāka pārskatāmība, un, otrkārt, ja interesi šajā saglabāšanā veido vienīgi attiecīgā prasītāja iespēja atsaukties uz minēto juridisko atzinumu strīdā. Proti, tādā gadījumā šāda juridiskā atzinuma iesniegšanu, šķiet, nosaka paša prasītāja intereses pamatot savu argumentāciju, nevis kādas sevišķi svarīgas sabiedrības intereses, piemēram, publiskot procedūru, kurā pieņemts apstrīdētais akts (skat. spriedumu, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome, C‑156/21, EU:C:2022:97, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Pirmām kārtām, šajā lietā jākonstatē, ka šā sprieduma 38. punktā minētais Komisijas juridiskā dienesta 2015. gada 16. janvāra atzinums, kura publiskošanu šī iestāde nav atļāvusi, neattiecas uz likumdošanas procedūru, attiecībā uz kuru tiek prasīta lielāka pārskatāmība.
46
Otrām kārtām, atbildot uz Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, prasītāja nav norādījusi citas intereses, kā vien to, ka tā var atsaukties uz šo juridisko atzinumu šajā strīdā tādējādi, ka šā atzinuma iesniegšanu, šķiet, nepamato sevišķi svarīgas sabiedrības intereses, bet gan viņas pašas intereses.
47
Šādos apstākļos iebilde par nepieņemamību saistībā ar A.24. pielikuma nepieņemamību ir jāapmierina un minētais pielikums jāatzīst par nepieņemamu.
3.
Par replikas raksta C.1. pielikuma pieņemamību
48
Komisija norāda, ka prasītāja nav pamatojusi kavējumu, iesniedzot tās pastāvīgās komitejas priekšsēdētājas 2022. gada 13. oktobra izziņu, kas atrodama replikas raksta C.1. pielikumā (turpmāk tekstā – “2022. gada 13. oktobra izziņa”), tādējādi neievērojot Reglamenta 85. panta 2. punktā noteiktās prasības.
49
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 85. panta 2. punktu replikas rakstā un atbildes rakstā uz repliku puses savas argumentācijas atbalstam var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota.
50
Atbilstoši judikatūrai – ja saskaņā ar Reglamenta 85. pantā paredzēto noteikumu par noilguma termiņu lietas dalībniekiem jāpamato kavējums to pierādījumu vai jaunu pierādījumu piedāvājumu iesniegšanā, Vispārējai tiesai jāpārbauda šo pierādījumu vai jaunu pierādījumu piedāvājumu iesniegšanas kavējuma iemesla pamatotība un tie jānoraida, ja šī novēlotā iesniegšana nav juridiski pietiekami attaisnota vai pamatota. Lietas dalībnieka veikta novēlotu pierādījumu vai pierādījumu piedāvājumu iesniegšanu var attaisnot ar to, ka iepriekš šim lietas dalībniekam konkrētie pierādījumi nevarēja būt pieejami, vai ar to, ka pretējās puses veikta novēlota pierādījumu iesniegšana pamato lietas materiālu papildināšanu, lai nodrošinātu sacīkstes principa ievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. septembris, BP/FRA, C‑669/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:713, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Šajā lietā jākonstatē, ka replikas raksta 51. punktā prasītāja nav pamatojusi 2022. gada 13. oktobra izziņas novēlotu iesniegšanu, kuru sagatavoja tās pastāvīgās komitejas priekšsēdētāja un kuru prasītāja pievienoja šim rakstam “vajadzības gadījumam”.
52
Ir taisnība, ka 2022. gada 13. oktobra izziņa tika sagatavota pēc tam, kad tās parakstītāja – Francijas diplomātiskā korpusa bijusī pārstāve, kura norāda, ka ir piedalījusies prasītājas statūtu apstiprināšanā 1995. gadā, – tika ievēlēta par prasītājas pastāvīgās komitejas priekšsēdētāju 2022. gada 29. jūnijā un tātad – pēc prasības pieteikuma iesniegšanas datuma, proti, 2021. gada 18. augusta.
53
Tomēr prasības pieteikuma 25. punkta piektajā ievilkumā prasītāja norāda, ka ir iesniegusi OLAF un Vispārējai tiesai šīs diplomātes paziņojumu un e‑pastu, kuri datēti attiecīgi ar 2014. gada 20. maiju un 19. septembri un kuros tiek apliecināts, ka viņa patiešām piedalījās prasītājas statūtu parakstīšanā tās izveides brīdī.
54
Turklāt prasības pieteikuma 104. punkta pirmajā ievilkumā prasītāja apgalvo, ka šīs pašas diplomātes agrākie paziņojumi ir apstiprinājuši, ka visas valstis, kuras piedalījās 1994. gada 25. novembra sanāksmē, parakstīja prasītājas dibināšanas aktu tādējādi, ka tās visas jāuzskata par tās dibinātājiem.
55
Tādējādi 2022. gada 13. oktobra izziņu tās parakstītāja sagatavoja nevis tāpēc, ka būtu jauns pierādījums, kas saistīts ar viņas jauno prasītājas pastāvīgās komitejas priekšsēdētājas amatu, bet saistībā ar viņas dalību prasītājas dibināšanā 1994. un 1995. gadā – tas nozīmē, ka šī izziņa nesatur jaunu pierādījumu, par kuru prasītāja iepriekš nav zinājusi.
56
Turklāt 2022. gada 13. oktobra izziņa nav arī pierādījuma atspēkojums, kas iesniegts pēc jauna pierādījuma, kuru Komisija pievienojusi iebildumu rakstam.
57
Tālab C.1. pielikums jānoraida kā novēlots un tātad – nepieņemams.
B. Par atcelšanas prasījumiem
58
Atcelšanas prasījumu pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz vairākām tiesību kļūdām, tostarp uz LESD 266. panta pārkāpumu, res judicata spēka neievērošanu un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, otrais – uz tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu, jo īpaši pienākuma norādīt pamatojumu un pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu, trešais – uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu un ceturtais – uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un citām tiesību kļūdām.
59
Konkrētāk – otrais pamats būtībā sastāv no trīs daļām: pirmā attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, otrā – uz pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu un trešā – uz pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu.
60
Komisija apstrīd šo pamatu pamatotību.
61
Vispārējā tiesa vispirms pārbaudīs otrā pamata pirmo daļu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, pēc tam pirmo, trešo un ceturto pamatu un tad – otrā pamata otro un trešo daļu par attiecīgi pienākuma ievērot pienācīgu rūpību un pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu.
1.
Par otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
62
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums nav pietiekami pamatots, ciktāl Komisija nav norādījusi, ka tā ir atteikusies no jebkādām sanāksmēm, diskusijām vai informācijas apmaiņas ar prasītāju, neraugoties uz pēdējās minētās atkārtotiem lūgumiem. Tāpat prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav paskaidrojusi, kādēļ tās rīcībā esošie dokumenti neļāva ar nepieciešamo tiesiskās noteiktības pakāpi secināt, ka valstis, kas esot prasītājas biedri, bija spēkā esošā veidā piekritušas to dibināt ar starptautiskas organizācijas statusu, un ka tā nav norādījusi informāciju, kas pamato prasītājas statusa atkārtotu izvērtēšanu, ņemot vērā, ka tās faktiskā un juridiskā situācija nav mainījusies.
63
Šajā ziņā no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punkta c) apakšpunkta izriet, ka tiesības uz labu pārvaldību ietver iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus.
64
Saskaņā ar iedibināto judikatūru LESD 296. pantā un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā prasītais Savienības iestāžu aktu pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami jānorāda tās iestādes argumentācija, kas ir izdevusi konkrēto aktu, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu pārbaudi. Pamatojuma norādīšanas prasība ir izvērtējama, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un interesi saņemt paskaidrojumus, kas var būt akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Pamatojumā nav obligāti jānorāda visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunkta prasībām, jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 4. jūnijs, Ungārija/Komisija, C‑456/18 P, EU:C:2020:421, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 3. maijs, Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
65
Turklāt pamatojuma neesamību var konstatēt pat tad, ja attiecīgajā lēmumā ir ietverti noteikti pamatojuma elementi. Tādējādi pretrunīgs vai nesaprotams pamatojums ir līdzvērtīgs pamatojuma neesamībai. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad attiecīgajā lēmumā ietvertie pamatojuma elementi ir tik nepilnīgi, ka tie nekādi neļauj tā adresātam lēmuma pieņemšanas kontekstā saprast autora argumentāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. jūnijs, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
66
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tas sastāv no 2021. gada 8. jūnija vēstules, ko Komisija adresējusi prasītājai, un no divdesmit lappušu gara pielikuma “IMG juridiskā statusa galīgais vērtējums attiecībā uz tās atbilstību netiešajai pārvaldībai” (turpmāk tekstā – “galīgais vērtējums”), kuram pievienoti vēl divi pielikumi.
67
Pirmām kārtām, 2021. gada 8. jūnija vēstulē Komisija informēja prasītāju, ka pēc galīgā vērtējuma pabeigšanas tā ir nonākusi pie secinājuma, ka prasītāja neatbilst nosacījumiem, lai īstenotu Savienības budžetu atbilstoši netiešas pārvaldības metodei kā starptautiska organizācija, saskaņā ar finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības budžetam un Eiropas attīstības fondiem.
68
Turklāt Komisija precizēja, ka galīgais vērtējums un tās secinājums ir 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) izpilde un ka apstrīdētais lēmums ir piemērojams, sākot ar 2014. gada 16. decembri, kas atbilst datumam, kad stājās spēkā viens no lēmumiem, kuri tika atcelti ar šo Tiesas spriedumu.
69
Otrām kārtām, no galīgā vērtējuma izriet, ka tas sastāv no četrām daļām, no kurām pirmā attiecas uz Komisijas sniegto iespēju prasītājai iesniegt savus apsvērumus par lēmuma projektu, otrā – uz prasītājas apsvērumu vērtējumu, trešā – uz prasītājas komentāriem par Komisijas aptaujāto valstu atbildēm un ceturtā – uz secinājumiem.
70
Pirmkārt, galīgā vērtējuma pirmās daļas pirmajā apakšdaļā Komisija norādīja, ka ar 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) Tiesa atcēla 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus galvenokārt ar pamatojumu, ka Komisijas šaubas par prasītājas starptautiskās organizācijas statusu izrietot no prasītājas biedru mazākuma, proti, piecu valstu no sešpadsmit viedokļa, un ka tās juridiskā statusa pilnīga atkārtota izvērtēšana esot nepieciešama, lai īstenotu šo spriedumu ar mērķi noteikt, vai prasītāja kā starptautiska organizācija atbilst nosacījumiem, lai īstenotu Savienības budžetu netiešā pārvaldībā.
71
Otrkārt, galīgā vērtējuma pirmās daļas trešajā un ceturtajā apakšdaļā Komisija atgādināja Savienības finanšu tiesiskā regulējuma secīgās tiesību normas, kurās paredzēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai starptautiskas organizācijas, sākot ar 2014. gada 16. decembri, varētu izmantot Savienības finansējumu netiešā pārvaldībā.
72
Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka jēdziena “starptautiska organizācija” definīcija, kas minēta Savienības finanšu tiesiskā regulējumā, jāinterpretē atbilstoši 1969. gada 23. maija Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (United Nations Treaty Series, 1155. sēj., 331. lpp., turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”) 2. panta 1. punkta i) apakšpunktam un atbilstoši Apvienoto Nāciju Starptautisko tiesību komisijas 2011. gadā notikušās sešdesmit trešās sesijas laikā pieņemtā pantu par starptautisko organizāciju atbildību projekta, kurš iesniegts Ģenerālajai Asamblejai tās ziņojuma par minētās sesijas darbiem (A/66/10) ietvaros, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam (Yearbook of the International Law Commission, 2011. gads, II(2). sēj., turpmāk tekstā – “pantu projekts”).
73
Komisija no tā secināja, ka, lai pretendētu uz Savienības tiesiskajā regulējumā paredzēto netiešo pārvaldību, starptautiskai organizācijai jābūt bijušai izveidotai ar starpvaldību vai starptautisku nolīgumu, kā definēts Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 7. panta 1. punktā, kā arī 8. un 11. pantā.
74
Tādējādi Komisija norādīja, ka, lai pretendētu uz netiešo pārvaldību starptautiskas organizācijas statusā, attiecīgajai vienībai bija jābūt dibinātai kā tādai – ar nolīgumu, ko reglamentē starptautiskās tiesības un ko ir noslēgušas vismaz divas valstis, kuru piekrišana jāpauž pilnvarotiem pārstāvjiem, vai atbilstoši Vīnes konvencijas 11. pantā paredzētajām formalitātēm.
75
Treškārt, galīgā vērtējuma pirmās daļas piektajā apakšdaļā Komisija atsaucās uz 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. un 95. punktu un no tiem secināja – ja valstis, kuras, kā tiek apgalvots, ir organizācijas biedri, paziņo, ka tās nav sniegušas spēkā esošu piekrišanu, lai pievienotos šīs organizācijas dibināšanas līgumam vai nolīgumam, vai paziņo, ka tās nav vai vairs nav tās biedri, Komisijai neesot juridiskā pamata, kas tai ļautu pēc savas ierosmes uzskatīt, ka šī vienība ir starptautiska organizācija Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē.
76
It īpaši Komisija ir paudusi nostāju – ja tikai viena valsts pilnībā atzītu savu dalību starptautiskā organizācijā vai atzītu, ka tā ir piekritusi šīs organizācijas dibināšanas līguma saistošajam raksturam, šādi apstākļi nebūtu pietiekami, lai tai ļautu atzīt šo vienību par starptautisku organizāciju, piemērojot Savienības finanšu tiesisko regulējumu un ņemot vērā, ka šādas organizācijas un starptautiska nolīguma pastāvēšanai ir nepieciešama vismaz divu valstu dalība.
77
Ceturtkārt, galīgā vērtējuma pirmās daļas sestajā apakšdaļā, kas attiecas uz dokumentiem, kurus Komisija saņēma un ņēma vērā prasītājas juridiskā statusa atkārtotai izvērtēšanai, Komisija atgādināja, ka attiecīgā persona nav iesniegusi nevienu no dokumentiem, ko tā lūdza 2019. gada 6. maija un 18. jūlija vēstulēs, kuras minētas attiecīgi šā sprieduma 12. un 14. punktā, un ka – tā kā tās rīcībā esošie dokumenti tai neļāva ar nepieciešamo tiesiskās drošības pakāpi secināt, ka prasītājas apgalvotie biedri bija likumīgi piekrituši to dibināt kā starptautisku organizāciju un ir tās biedri, – 2019. gada novembrī tā uzdeva jautājumus prasītājas to tīmekļvietnē minēto valstu iestādēm, kas norādītas kā tās biedri.
78
Piektkārt, galīgā vērtējuma pirmās daļas septītajā apakšdaļā (turpmāk tekstā – “A.7. apakšdaļa”), kas attiecas uz prasītājas atbilstības netiešās pārvaldības veikšanai starptautiskas organizācijas statusā iepriekšēju vērtējumu, Komisija pārbaudīja gan jautājumu par to, vai tā pati ir faktiski piedalījusies prasītājas izveidē, gan to valstu atbildes, ko tā bija aptaujājusi šā sprieduma 15.–17. punktā norādītajos apstākļos.
79
Runājot, no vienas puses, par jautājumu par tās dalību prasītājas izveidē, Komisija konstatēja, ka nedz Eiropas Kopiena, nedz Savienība pēc tās nav noslēgušas starptautisku nolīgumu saskaņā ar tiesību normām, kas sākotnēji paredzētas EK Līguma 228. panta 2. punktā, lai dibinātu prasītāju kā starptautisku organizāciju, un ka tātad Savienību nevar uzskatīt par šādas organizācijas biedru. Komisija piebilda, ka pat tad, ja tā būtu noslēgusi nolīgumu, lai dibinātu prasītāju kā starptautisku organizāciju, šādu nolīgumu varētu uzskatīt par starptautisku nolīgumu, ja tam būtu pievienojušās vismaz divas valstis.
80
No otras puses, runājot par to valstu atbildēm, kas esot tās biedri, Komisija konstatēja, ka neviena no šīm valstīm neatzīst, ka tā būtu parakstījusi starptautisku vai starpvaldību nolīgumu, ar kuru prasītāja ir dibināta kā starptautisko publisko tiesību organizācija, ka tā būtu nosūtījusi parakstītājus, kuri pilnvaroti tās vārdā parakstīt starptautisku vai starpvaldību nolīgumu ar šādu mērķi, ka tā būtu piemērojusi valsts procedūras, lai ratificētu starptautisku vai starpvaldību nolīgumu šādam mērķim, nedz arī ka tā būtu dibinājusi prasītāju kā starptautisko publisko tiesību organizāciju.
81
Turklāt Komisija precizēja, ka vienīgi Austrija atzina, ka ir prasītājas biedrs, un ka saskaņā ar šīs valsts iestāžu pausto prasītāja tās izveides dienā bija pagaidu un neatkarīga starptautiska struktūra ar ierobežotu tiesībspēju, nevis starptautiska organizācija.
82
Jāpiebilst, ka – Komisijas ieskatā –, lai gan dažas starptautiskas organizācijas formāli nav tikušas izveidotas ar līgumu, bet ir ieguvušas šo statusu praksē, valstis, kas ir to biedri, un dažādas starptautiskas struktūras ir skaidri un plaši atzinušas šīs organizācijas kā tādas, taču tas tā nav prasītājas gadījumā.
83
Piedevām, īpaši pieminot Beļģijas, Itālijas, Austrijas un Somijas atbildes, Komisija norādīja, ka atsevišķu aptaujāto valstu paziņojumi, atbilstoši kuriem tās apstiprināja, ka ir parakstījušas 1994. gada 25. novembra dokumentu par IMG-IBH izveidi (turpmāk tekstā – “1994. gada 25. novembra rezolūcija”), ka ir piedalījušās tajā pašā dienā rīkotajā sanāksmē, kuras laikā minētais dokuments tika pieņemts, un ka ir bijušas prasītājas vadības komitejas biedri, nevar pierādīt, ka prasītāja ir starptautiska organizācija, kas izveidota ar starptautisku nolīgumu.
84
Sestkārt, galīgā vērtējuma otrajā un trešajā daļā Komisija pārbaudīja prasītājas iebildumus, kas formulēti tās 2021. gada 30. marta vēstulē, un atzina, ka neviens no šiem iebildumiem nevar atspēkot sākotnējo secinājumu, ka prasītāja nepamato starptautiskas organizācijas statusu un tālab tā neizpilda nosacījumus, lai īstenotu Savienības fondus netiešā pārvaldībā kā starptautiska organizācija kopš 2014. gada 16. decembra.
85
Ņemot vērā visus šos elementus, jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami izklāstīti tiesiskie un faktiskie apsvērumi, uz kuriem Komisija ir balstījusies un kuri var ļaut prasītājai novērtēt to likumību un ļaut Vispārējai tiesai veikt tās pārbaudi.
86
Trešām kārtām, prasītājas apgalvojumi, ka atsevišķs apstrīdētā lēmuma pamatojums esot nepietiekami precīzs, nevar atspēkot šā sprieduma 85. punktā norādīto secinājumu.
87
Pirmkārt, runājot par to, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts, ka Komisija būtu atteikusies no jebkādām sanāksmēm, diskusijām vai informācijas apmaiņas ar prasītāju, neraugoties uz pēdējās minētās atkārtotiem lūgumiem, šādai attieksmei, pieņemot, ka tā tiek pierādīta, nav nozīmes, lai noteiktu, vai minētais lēmums ir pietiekami pamatots.
88
Proti, iespējamas saziņas starp Komisiju un prasītāju pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pieminēšana attiecas uz šā lēmuma pieņemšanas procedūru, nevis uz tā pamatotību. Tādējādi, tā kā šādai norādei nav nozīmes, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos iemeslus, uz kuriem balstīts secinājums, kuru Komisija izdarīja apstrīdētajā lēmumā, prasītāja nevar tai lietderīgi pārmest pamatojuma nepietiekamību tāpēc, ka tā par šo jautājumu nav izteikusies.
89
Otrkārt, runājot par prasītājas apgalvojumiem, ka Komisija neesot paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tās rīcībā esošie dokumenti bija nepietiekami, lai noteiktu, vai prasītājai bija starptautiskas organizācijas statuss, no apstrīdētā lēmuma, it īpaši no galīgā vērtējuma pirmās daļas sestās apakšdaļas izriet, ka Komisijas ieskatā šiem dokumentiem, kurus tā uzskaitījusi minētā vērtējuma 23. zemsvītras piezīmē, raugoties no tās skatpunkta, nebija nepieciešamās tiesiskās drošības pakāpes, kas gan ir īss, tomēr pietiekams pamatojums.
90
Treškārt, runājot par prasītājas apgalvojumiem, ka Komisija neesot norādījusi informāciju, kas pamato prasītājas juridiskā statusa atkārtotu izvērtēšanu, ņemot vērā, ka tās faktiskā un juridiskā situācija nav mainījusies, no apstrīdētā lēmuma, it īpaši no galīgā vērtējuma pirmās daļas pirmās apakšdaļas izriet, ka Komisija uzskatīja, ka šāda atkārtota izvērtēšana bija nepieciešama, lai izpildītu 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
91
Tālab otrā pamata pirmā daļa, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu, jānoraida kā nepamatota.
2.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz vairākām tiesību kļūdām, tostarp LESD 266. panta pārkāpumu, “res judicata” spēka neievērošanu un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
92
Pirmais pamats būtībā sastāv no trīs daļām, no kurām pirmā attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu un uz 2019. gada 31. janvāra spriedumam International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) piemītošā res judicata spēka neievērošanu, otrā – uz Savienības finanšu tiesiskā regulējuma un 2015. gada 7. janvāra Komisijas pamatnostādņu par starptautisko organizāciju statusa vērtējumu un iespēju pielīdzināt bezpeļņas organizācijas starptautiskām organizācijām (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) neievērošanu, kā arī uz dažādu principu, tostarp atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, un trešā – uz vienlīdzības principa pārkāpumu.
a)
Par pirmo daļu, kas attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu un uz 2019. gada 31. janvāra spriedumam International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P) piemītošā “res judicata” spēka neievērošanu
93
Pirmā pamata pirmā daļa sastāv no diviem iebildumiem, no kuriem pirmais attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu un otrais – uz res judicata spēka neievērošanu.
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu
94
Prasītāja apgalvo, ka ar LESD 266. pantu iestādei, kuras pieņemtais akts ir atcelts, ir noteikts pienākums pieņemt jaunu aktu ar atpakaļejošu spēku tikai gadījumā, ja šī iestāde atrodas saistošās kompetences situācijā – to Tiesa esot apstiprinājusi 2022. gada 22. septembra sprieduma IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 113. punktā. Tādējādi lēmumu atcelšanas, kuras izrietēja no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78), prasītājas ieskatā Komisija nevarēja a posteriori likumīgi mainīt viedokli par tai atzīto starptautiskas organizācijas statusu.
95
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 266. panta izriet, ka iestādei, kas pieņēmusi atcelto aktu, jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu spriedumu, ar kuru pasludināta šā akta atcelšana, un lai nodrošinātu atbilstību šim spriedumam un pilnībā nodrošinātu tā izpildi, attiecīgajai iestādei ir jāievēro ne tikai šā sprieduma rezolutīvā daļa, bet arī motīvi, uz kuriem balstoties taisīts šis spriedums un kuri veido tā obligāto pamatu, tādā ziņā, ka tie ir nepieciešami, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā daļā nolemtā nozīmi (skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
96
Tomēr, tā kā LESD 266. pantā nav precizēts to pasākumu raksturs, kas jāveic atceltā akta izdevējam, lai izpildītu šā sprieduma 95. punktā minēto pienākumu, tam pašam jāidentificē šie pasākumi, tomēr tam ir plaša rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, ja vien šie pasākumi ir saderīgi ar sprieduma, ar kuru atcelts šis akts, rezolutīvo daļu un to pamatojošajiem motīviem (skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
97
It īpaši no judikatūras izriet, ka pasākums, kas veikts tāda sprieduma izpildei, ar kuru atcelts akts, var izņēmuma kārtā būt ar atpakaļejošu spēku, ja to prasa tādējādi sasniedzamais mērķis, proti, ja lēmuma ar atpakaļejošo spēku mērķis ir sasniegt vismaz vispārējo interešu mērķi un ja pienācīgi tiek ievērota iesaistīto personu tiesiskā paļāvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, Éditions Odile Jacob/Komisija, C‑514/14 P, nav publicēts, EU:C:2016:55, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
98
Tādējādi lēmums ar atpakaļejošu spēku, kurš pieņemts, izpildot atceļošu spriedumu, un kura mērķis ir novērst prettiesiskumu, kas konstatēts šajā spriedumā, ir pieņemts, lai īstenotu vispārējo interešu mērķi, proti, to, ka iestāde ievēro tiesiskumu un res judicata spēku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106. punkts).
99
No judikatūras izriet, ka, atceļot aktu ar Savienības tiesas nolēmumu, šis akts ar atpakaļejošu spēku tiek izņemts no tiesību sistēmas un, ja atceltais akts jau ir izpildīts, tā seku likvidēšana liek atjaunot tiesisko stāvokli, kādā prasītājs atradās pirms šā akta pieņemšanas (skat. spriedumu, 2022. gada 21. septembris, Casanova/EIB, T‑266/21, nav publicēts, EU:T:2022:566, 85. punkts un tajā minētā judikatūra).
100
Turklāt ir arī ticis nospriests, ka tad, ja sprieduma sekas ir tādas, ka akts tiek atcelts ar atpakaļejošu spēku, tas uzreiz nenozīmē pienākumu iestādei pieņemt jaunu lēmumu, kura būtība atšķirtos no atceltā lēmuma būtības, ja vien šajā jaunajā lēmumā un procedūrā, atbilstoši kurai tas tika pieņemts, nav pieļauti tādi paši pārkāpumi kā tie, kas izraisīja pirmā lēmuma atcelšanu, vai jauni pārkāpumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. jūnijs, Darment/Komisija, T‑92/21, nav publicēts, EU:T:2022:341, 49. punkts).
101
Šajā lietā no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57.–59., 61. un 88.–90. punkta izriet, ka Komisijai ir pienākums pārliecināties, ka vienībām, kurām tā ir uzticējusi vai paredz uzticēt budžeta izpildes uzdevumus saskaņā ar Savienības finanšu tiesisko regulējumu saistībā ar Savienības budžeta netiešu pārvaldību, ko veic starptautiskas organizācijas, ir šāds statuss šā tiesiskā regulējuma izpratnē. Šaubu gadījumā šai iestādei ir pienākums kliedēt šīs šaubas un apkopot visu vajadzīgo informāciju, lai pamatotu savu lēmumu gan tiesiski, gan faktiski, ņemot vērā šā lēmuma tiesiskās sekas attiecībā uz konkrēto vienību (spriedums, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 111. punkts).
102
Turklāt no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92.–97. un 104. punkta, kuru saturs atgādināts 2020. gada 9. jūnija rīkojuma lietā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507) 22. un 23. punktā, izriet, ka 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumi nebija nedz juridiski, nedz faktiski pamatoti (spriedums, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 112. punkts).
103
Ņemot vērā šos vērtējumus un konstatējumus, ar kuriem pamatota 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) rezolutīvā daļa, Komisijai nebija pienākuma ar atpakaļejošu spēku atzīt prasītājas pieprasīto starptautiskas organizācijas statusu, bet tā savu pienākumu izpildīt minēto spriedumu varēja ievērot, veicot procesuālus pasākumus, kas tai ļautu izlabot Tiesas konstatēto pārkāpumu un, iespējams, pieņemt jaunu aktu, kura mērķis ir aizstāt tās atceltos lēmumus, pēc tam, kad tā bija ieguvusi tās ieskatā vajadzīgo informāciju, lai juridiski un faktiski pamatotu šo jauno aktu (spriedums, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 113. punkts).
104
Tādējādi no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) – kura nozīmi un tvērumu Tiesa ir atgādinājusi 2020. gada 9. jūnija rīkojumā lietā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P-INT, EU:C:2020:507) – pamatojuma skaidri izriet, ka Komisijai pēc šā sprieduma nebija aizliegts vēlāk veikt jaunu prasītājas starptautiskās organizācijas statusa vērtējumu, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 142. punkts).
105
Tālab, veicot prasītājas juridiskā statusa atkārtotu izvērtēšanu pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78), Komisija nav pārkāpusi LESD 266. pantu, tādēļ pirmais iebildums jānoraida kā nepamatots.
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz “res judicata” spēka neievērošanu
106
Prasītāja uzskata, ka 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. un 104. punktam piemītošais res judicata spēks, bija šķērslis tās statusa atkārtotai izvērtēšanai attiecībā uz pagātni.
107
Šajā ziņā atbilstoši pastāvīgai judikatūrai res judicata spēks neattiecas tikai uz attiecīgā tiesas nolēmuma rezolutīvo daļu, bet ir attiecināms arī uz tā pamatojumu, kas veido rezolutīvās daļas nepieciešamo pamatu un tādējādi nav no tā nodalāms (skat. spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Alfamicro/Komisija, C‑623/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:734, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
108
Turklāt res judicata spēks attiecas tikai uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti ir tikuši izlemti tiesas nolēmumā (skat. spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Alfamicro/Komisija, C‑623/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:734, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
109
Kā norādīts šā sprieduma 102. punktā, no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92.–97. un 104. punkta izriet, ka 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumi nebija nedz juridiski, nedz faktiski pamatoti, tāpēc Tiesa tos atcēla.
110
It īpaši 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 92.–97. punktā Tiesa apmierināja abu apelācijas sūdzību pamatus, kuros prasītāja pārmeta Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pamatodama 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus ar šaubām par prasītājas kā starptautiskās organizācijas statusu Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē.
111
Tiesa nosprieda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā bija aprobežojusies vienīgi ar apgalvojumu, ka prasītājas iesniegtie argumenti un pierādījumi neatspēko Komisijas šaubas par tās kā starptautiskas organizācijas statusu, un nebija pārbaudījusi 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu tiesiskumu attiecībā uz jēdzienu “starptautiska organizācija” Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē.
112
Šajā kontekstā Tiesa it īpaši norādīja, ka neviens no trīs elementiem, uz kuriem Komisija ir balstījusies, lai pieņemtu 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, nevarēja tiesiski radīt šaubas par prasītājas kā starptautiskas organizācijas statusu.
113
Šie trīs elementi bija šādi – pirmkārt, piecas Savienības dalībvalstis, kuras prasītāja norādīja kā savus biedrus, sevi par tādiem neuzskatīja, otrkārt, Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretārs bija norādījis, ka prasītāja nav ANO specializēta aģentūra, un, treškārt, pastāvēja neskaidrības par pilnvarām, kādas bija personām, kuras pārstāvēja noteiktas valstis, parakstot prasītājas dibināšanas aktu.
114
Tiesa konstatēja, ka šie trīs elementi attiecās tikai uz piecām valstīm, kuras prasītāja norādījusi kā tās biedrus vai bijušos biedrus, kā arī uz to personu pilnvarām, kuras ir pārstāvējušas šīs valstis, parakstot tās dibināšanas aktu, nevis uz visām valstīm, kas ir prasītājas biedri, vai uz pēdējās minētās atbilstošo statusu.
115
It īpaši 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. punktā Tiesa nosprieda šādi:
“Proti, runājot par pirmo no šiem elementiem, kurš attiecas uz jautājumu, vai vairākas valstis, ko IMG minējusi kā tās biedrus, tādas patiešām bija, no pašas Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka Komisijas šaubas šajā saistībā attiecas tikai uz “dažiem” no IMG biedriem, precīzāk, uz pieciem no sešpadsmit. Šādas šaubas, pieņemot, ka tās ir pamatotas, starptautiskajās tiesībās neatņem vienībai, kuras biedri šīs valstis nav – vai vairs nav – “starptautiskās organizācijas” statusu, un tā tas ir vēl jo vairāk tad, ja attiecīgās valstis – kā šajā lietā – veido tikai mazākuma daļu no attiecīgās vienības.”
116
Visbeidzot Tiesa 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 98.–106. punktā uzskatīja, ka, pirmkārt, Vispārējās tiesas pieļauto tiesību kļūdu konstatējums nozīmē, ka pilnībā jāatceļ 2017. gada 2. februāra spriedums International Management Group/Komisija (T‑29/15, nav publicēts, EU:T:2017:56) un 2017. gada 2. februāra spriedums IMG/Komisija (T‑381/15, nav publicēts, EU:T:2017:57), otrkārt, abi strīdi ir izskatāmā stāvoklī, ciktāl prasītāja lūdz atcelt 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, treškārt, šie abi lēmumi ir prettiesiski tāpat kā iepriekš minētie spriedumi, tālab arī tie ir pilnībā jāatceļ, un, ceturtkārt, prasība par to zaudējumu atlīdzību, kas prasītājai nodarīti ar 2015. gada 8. maija lēmumu, savukārt nav izskatāmā stāvoklī un ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
117
Tādējādi 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 104. punktā Tiesa nosprieda šādi:
“Šajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums par abām prasībām atcelt tiesību aktu, kas ir izskatāmā stāvoklī. Proti, kā izriet no šā sprieduma 92.–96. punkta, apstrīdētie lēmumi ir prettiesiski, ciktāl elementi, ko Komisija izvirzījusi to pamatojumam, neliek apšaubīt IMG starptautiskās organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē. Tādējādi minētie lēmumi ir jāatceļ pilnībā.”
118
Pirmām kārtām, no iepriekš minētā izriet, ka 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. un 104. punktā norādīto pamatojumu nevar interpretēt neatkarīgi no tā paša sprieduma 92.–96. punkta, uz kuriem ir atsauce minētā sprieduma 104. punktā un kuri veido nepieciešamo pamatu rezolutīvajai daļai, ar ko Tiesa atcēla 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus. No tā izriet, ka res judicata spēks, kas attiecas it īpaši uz 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 94. punktu, attiecas arī uz šā sprieduma 104. punktu.
119
Otrām kārtām, no apstrīdētā lēmuma pamatojuma, kā tas rezumēts šā sprieduma 66.–84. punktā, neizriet, ka šis lēmums būtu balstīts uz vienu no trim elementiem, kuri bija Komisijas šaubu pamatā un kuri tai lika pieņemt 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus.
120
Tādējādi, tā kā Komisija pamatoja apstrīdēto lēmumu ar motīviem, kas atšķiras no tiem, ar kuriem tika pamatots 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmums, kurus Tiesa 2019. gada 31. janvāra spriedumā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) atzina par prettiesiskiem, prasītāja kļūdaini apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu nav ievērots res judicata spēks, kas piemīt it īpaši šā sprieduma 94. un 104. punktam. Tālab šis iebildums jānoraida kā nepamatots, kā arī jānoraida šā pamata pirmā daļa kopumā.
b)
Par otro daļu, kas attiecas uz labas ticības principa, principa “nemo auditur propriam turpitudinem allegans” un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
121
Šī daļa sastāv no diviem iebildumiem, no kuriem pirmais attiecas uz labas ticības principa un principa nemo auditur propriam turpitudinem allegans (turpmāk tekstā – “princips nemo auditur”) pārkāpumu, un otrais – uz Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu.
122
Vispārējai tiesai vispirms jāpārbauda otrais iebildums par Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu un pēc tam – pirmais iebildums.
1) Par otro iebildumu, kas attiecas uz principa par Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
123
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ievērots Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, jo nekas nepamatoja tās statusa atkārtotu izvērtēšanu ar atpakaļejošu spēku. Turklāt tā norāda, ka apstrīdētā lēmuma atpakaļejošo spēku nepamato attiecīgās lietas fakti, bet gan jauni fakti, kas analizēti, ņemot vērā jaunus tiesiskos regulējumus.
124
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesiskās drošības pamatprasības – tās dažādajās izpausmēs – mērķis ir garantēt situāciju un tiesisko attiecību, ko regulē Savienības tiesības, paredzamību. Tiesiskās drošības princips it īpaši liedz Savienības tiesību akta stāšanos spēkā noteikt pirms tā publicēšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 9. marts, Galeote un Watson/Parlaments, C‑715/21 P un C‑716/21 P, nav publicēts, EU:C:2023:190, 113. punkts un tajā minētā judikatūra).
125
Tomēr, kā izriet no šā sprieduma 97.–99. punktā minētās judikatūras, pasākumam, kas veikts, lai izpildītu spriedumu, ar kuru akts ir atcelts, izņēmuma kārtā var būt atpakaļejošs spēks, pirmkārt, ja to prasa sasniedzamais mērķis, t.i., ja lēmuma ar atpakaļejošu spēku mērķis ir sasniegt vismaz vispārējo interešu mērķi, un, otrkārt, ja tiek ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība.
126
Tādējādi jāpārbauda, vai šā sprieduma 125. punktā minētie abi nosacījumi šajā lietā ir izpildīti.
127
Pirmām kārtām, runājot par pirmo nosacījumu, kas attiecas uz vispārējo interešu mērķa sasniegšanu, no šā sprieduma 98. un 99. punktā minētās judikatūras izriet, ka lēmums ar atpakaļejošu spēku, kurš pieņemts, izpildot atcelšanas spriedumu, un kura mērķis ir novērst prettiesiskumu, kas konstatēts šajā spriedumā, ir pieņemts, lai īstenotu vispārējo interešu mērķi, ja vien, Savienības tiesai atceļot aktu, tiek noteikts pienākums akta autoram aizpildīt juridisko iztrūkumu, ko izraisījusi minētā akta atcelšana, un pienākums atjaunot tiesisko stāvokli, kādā prasītājs atradās pirms šā akta pieņemšanas (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, 106. punkts).
128
Šajā lietā no šā pamata pirmās daļas pārbaudes, it īpaši no šā sprieduma 103. punkta izriet, ka Komisija varēja izpildīt savu pienākumu izpildīt 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78), veicot procesuālus pasākumus, lai tā varētu novērst Tiesas konstatēto prettiesiskumu un, iespējams, pieņemt jaunu aktu, kura mērķis būtu aizstāt tās atceltos 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, pēc tam, kad tā bija ieguvusi tās ieskatā vajadzīgo informāciju, lai juridiski un faktiski pamatotu šo jauno aktu.
129
Tādējādi, tiklīdz Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, lai novērstu 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu prettiesiskumu un lai izvairītos no juridiskā iztrūkuma, kas radies, Tiesai tos atceļot, tā bija izņēmuma situācijā, kurā tā varēja piešķirt apstrīdētajam lēmumam atpakaļejošu spēku.
130
Turklāt šis atpakaļejošais spēks bija vēl jo vairāk nepieciešams tādēļ, ka – kā izriet no 2020. gada 9. jūnija rīkojuma lietā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P-INT, EU:C:2020:507) 23. punkta – Tiesa 2019. gada 31. janvāra spriedumā International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nekādā gadījumā nebija izlēmusi jautājumu par to, vai, pamatojoties uz analīzi, kurā nav pieļauta tiesību kļūda, un uz visu nozīmīgo informāciju, bija jāuzskata vai, gluži otrādi, jāizslēdz, ka prasītājai bija starptautiskas organizācijas statuss 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu pieņemšanas brīdī.
131
Tādējādi apstrīdētā lēmuma atpakaļejošā spēka neesamība esot likusi saglabāties šaubām par prasītājas iespēju laikposmā no 2014. gada 16. decembra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam pieprasīt starptautiskas organizācijas statusu, kas atbilstoši Savienības finanšu tiesiskajam regulējumam ļauj īstenot Savienības budžetu netiešā pārvaldībā.
132
Taču no 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) 57.–59., 61. un 88.–90. punkta, kā arī no 2022. gada 22. septembra sprieduma IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111. punkta izriet, ka Komisijai ir pienākums pārliecināties, ka vienībām, kurām tā ir uzticējusi vai paredz uzticēt budžeta izpildes uzdevumus saskaņā ar Savienības finanšu tiesisko regulējumu, kas attiecas uz Savienības budžeta netiešu pārvaldību, ko veic starptautiskas organizācijas, ir šāds statuss šā tiesiskā regulējuma izpratnē.
133
Proti, ņemot vērā lomu un atbildību, kas ar LESD 310. panta 5. punktu, 317. panta pirmo daļu, kā arī ar finanšu tiesisko regulējumu piešķirta Komisijai attiecībā uz Savienības budžeta īstenošanu, šai iestādei ir pienākums nodrošināt labas finanšu pārvaldības principa ievērošanu. No tā izriet, ka gadījumā, ja Komisija izvēlas īstenot budžeta izpildes metodi, kas ietver trešās personas izmantošanu, tai, veicot šo īstenošanu un pēc tam visu attiecīgo budžeta uzdevumu izpildes laikā, jānodrošina piemērojamo nosacījumu ievērošana, it īpaši to, kuri regulē atbilstošo līdzekļu piešķiršanu un to turpmāku izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 151. punkts un tajā minētā judikatūra).
134
Tāpēc skaidrības viešana par prasītājas juridisko statusu un pienākums novērst 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu prettiesiskumu bija vispārējo interešu mērķi, kuri ļauj Komisijai pieņemt jaunu lēmumu, kas stājas spēkā ar atpakaļejošu spēku no 2014. gada 16. decembra lēmuma pieņemšanas brīža, un tāpēc pirmais no šā sprieduma 125. punktā minētajiem nosacījumiem ir izpildīts.
135
Otrām kārtām, runājot par otro nosacījumu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības ievērošanu, jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai varētu konstatēt šā principa pārkāpumu, Savienības kompetentajām iestādēm ir jābūt devušām ieinteresētajai personai precīzus, beznosacījuma un saskanīgus apsolījumus no pilnvarotiem un ticamiem avotiem (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 2. jūnijs, Arnautu/Parlaments, C‑573/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:448, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
136
Šādā kontekstā Vispārējai tiesai jāpārbauda, vai administratīvas iestādes rīcība uzmanīgai un piesardzīgai ieinteresētajai personai ir radījusi pamatotu paļāvību, un – ja tas tā ir – jāpierāda šīs paļāvības leģitīmais raksturs (skat. rīkojumu, 2022. gada 2. jūnijs, Arnautu/Parlaments, C 573/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:448, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
137
Taču no lietas materiāliem neizriet, ka pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pieņemšanas Komisija būtu sniegusi prasītājai precīzas, beznosacījuma un saskanīgas garantijas par tāda lēmuma pieņemšanu, ar kuru tai ar atpakaļejošu spēku atzīts starptautiskas organizācijas statuss, sākot ar 2014. gada 16. decembri.
138
Tādēļ nevar uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts, pārkāpjot tiesiskās paļāvības principu, un tādējādi, tā kā abi šā sprieduma 125. punktā atgādinātie nosacījumi ir izpildīti, nevar arī uzskatīt, ka ar to ir pārkāpts atpakaļejoša spēka aizlieguma princips.
139
Trešām kārtām, runājot par argumentu, ka apstrīdētā lēmuma atpakaļejošais spēks ir pamatots nevis ar šīs lietas faktiem, bet gan ar jauniem faktiem, kas analizēti, ņemot vērā jaunu tiesisko regulējumu, ir taisnība, ka prasītājas juridiskā statusa atkārtotu izvērtēšanu Komisija formāli sāka pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) un ka šajā procedūrā aptaujāto valstu atbildes tika sniegtas pēc 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumiem.
140
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, pieņemot lēmumu ar atpakaļejošu spēku, principu, kas regulē likuma piemērošanu laikā, ievērošana, kā arī prasības saistībā ar tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem nozīmē, ka jāpiemēro attiecīgo faktisko apstākļu laikā spēkā esošās materiālo tiesību normas, pat ja šīs normas vairs nav spēkā datumā, kad pieņemts minētais lēmums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c., C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
141
It īpaši tādas procedūras ietvaros, kuras mērķis ir aizstāt atceltu aktu, attiecīgajai iestādei ir jāatsaucas uz brīdi, kad minētais atceltais akts tika pieņemts, lai pieņemtu aizstājošu tiesību aktu, neskarot iespēju savā jaunajā lēmumā atsaukties uz motīviem, kas atšķiras no tiem, ar kuriem tā bija pamatojusi savu pirmo lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
142
Tādējādi, prasītājam ir pamatojums apgalvot, ka atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas ir viens no tiesiskās drošības principa sastāvdaļām, neļauj minētajai iestādei – ja iestāde veic atcelšanas sprieduma izpildi – pieņemt lēmumu ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties uz faktiem, kuriem nebija nozīmes, ņemot vērā šā lēmuma piemērošanu laikā, vai uz materiālām tiesību normām, kuras nebija spēkā laikposmā, uz kuru attiecas minētais lēmums.
143
Tomēr šajā lietā prasītāja nepierāda, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl tam ir atpakaļejošs spēks, ir pamatots ar materiālām tiesību normām, kuras nebija spēkā laikposmā, uz ko attiecas minētais lēmums, vai ar faktiem, kuri ir notikuši pēc 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumiem.
144
Pirmkārt – no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisija ir balstījusies uz Savienības finanšu tiesiskā regulējuma tiesību normām, kuras bija piemērojamas prasītājai 2014. gada 16. decembrī, pēc tam uz tā paša tiesiskā regulējuma tiesību normām, kuras piemērojamas laikposmam pēc šā datuma.
145
Proti, no galīgā vērtējuma pirmās daļas trešās apakšdaļas izriet, ka attiecībā uz laikposmu no 2014. gada 16. decembra līdz 2015. gada 31. decembrim Komisija piemēroja Regulas Nr. 966/2012 58. pantu un 2012. gada 29. oktobra Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 1268/2012 par Regulas Nr. 966/2012 piemērošanas noteikumiem 43. pantu, attiecībā uz laikposmu no 2016. gada 1. janvāra līdz 2018. gada 1. augustam tā piemēroja tās pašas regulas, kurās grozījumi izdarīti ar attiecīgi 2015. gada 28. oktobra Eiropas Parlamenta un Padomes regulu (ES, Euratom) 2015/1929 (OV 2015, L 286, 1. lpp.) un 2015. gada 30. oktobra Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2015/2462 (OV 2015, L 342, 7. lpp.), un attiecībā uz laikposmu, sākot no 2018. gada 2. augusta – Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.), 62. un 156. pantu.
146
Otrkārt, prasītāja nepierāda, ka to valstu nostājas, par kurām tā apgalvo, ka tās ir vai ir bijušas tās biedri, un kuras Komisija ņēma vērā, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, būtu mainījušās laikā no 2014. gada 16. decembra līdz šā lēmuma pieņemšanas brīdim attiecībā uz jautājumu par to, vai tā ir starptautiska organizācija.
147
Ir taisnība, ka, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, Komisija pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pasludināšanas aptaujāja valstis, attiecībā uz kurām tā uzskatīja, ka tās ir vai ir bijušas prasītājas biedri. Tomēr no šo valstu atbilžu pārbaudes izriet, ka, lai arī atbildes nav formulētas identiski tām atbildēm, ko šīs pašas valstis sniedza, kad OLAF tās aptaujāja 2014. gadā, to saturs būtībā ir identisks.
148
Tādēļ valstu nostājas, sniedzot atbildes konsultēšanās procedūras laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, nesatur jaunus faktus, uz kuriem Komisija esot balstījusies ar atpakaļejošu spēku. Tās atspoguļo šo valstu viedokli par jautājumu, vai prasītāja ir starptautiska organizācija, veidā, kādā šis viedoklis tika formulēts, atbildot OLAF pirms 2014. gada 16. decembra lēmuma pieņemšanas.
149
Šādos apstākļos otrais iebildums jānoraida kā nepamatots.
2) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz labas ticības principa un principa “nemo auditur” pārkāpumu
150
Pirmā iebilduma pamatojumam prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā, ciktāl ar to tiek atteikts tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu kopš 2014. gada 16. decembra, netiek ievērots labas ticības princips un princips nemo auditur.
151
Jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 76. panta d) punktu pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā jāiekļauj “izvirzītie pamati un argumenti, kā arī kopsavilkums par minētajiem pamatiem”. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesai nav jāatbild uz lietas dalībnieka izvirzītajiem argumentiem, kas, nebūdami nekā citādi sīkāk paskaidroti un kopā ar konkrētu tos pamatojošu argumentāciju, nav pietiekami skaidri un konkrēti (skat. spriedumu, 2021. gada 18. novembris, Grieķija/Komisija, C‑107/20 P, nav publicēts, EU:C:2021:937, 76. punkts un tajā minētā judikatūra).
152
Pirmām kārtām, jākonstatē, ka prasītāja nav sniegusi paskaidrojumus par to, kā apstrīdētā lēmuma tiesiskumu ietekmē princips nemo auditur, atbilstoši kuram “neviens nedrīkst gūt labumu no savas nepienācīgas rīcības”.
153
Tādējādi arguments par principa nemo auditur pārkāpumu ir nepietiekami pamatots, ņemot vērā no Reglamenta 76. panta d) punkta izrietošās prasības.
154
Katrā ziņā, pieņemot, ka prasītājas nodoms ir bijis apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, jo tā ir balstījusies uz 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78), lai a posteriori pamatotu 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, no, pirmkārt, pirmā pamata pirmās daļas otrā iebilduma pārbaudes izriet, ka apstrīdētais lēmums nav pamatots ar tiem pašiem motīviem, ar kuriem pamatoti šie lēmumi, un, otrkārt, no šīs daļas otrā iebilduma pārbaudes izriet, ka Komisija nav pārkāpusi Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.
155
Tālab arguments par principa nemo auditur pārkāpumu ir jānoraida.
156
Otrām kārtām, runājot par labas ticības principu, arī ir jānorāda, ka prasītāja nav arī definējusi šā principa tvērumu, nedz tiesību normas, no kurām tā ir iedvesmojusies.
157
Pirmkārt, pieņemot, ka prasītāja ir vēlējusies atsaukties uz pienākumu līguma pusēm labā ticībā izpildīt minētā līguma, kas tās saista, noteikumus, jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums netika pieņemts tāda līguma ietvaros, ko tā būtu noslēgusi ar Komisiju.
158
Turklāt jāprecizē, ka tam, ka Tiesa atcēla 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumus, nav ietekmes uz līgumattiecībām starp prasītāju un Komisiju kopš 2014. gada 16. decembra.
159
Proti, 2014. gada 16. decembra lēmuma mērķis bija atņemt prasītājai Īstenošanas lēmuma C(2013) 7682 final par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai adresāta statusu un tādējādi liegt nolīguma starp prasītāju un Komisiju noslēgšanu šajā nolūkā.
160
Tāpat 2015. gada 8. maija lēmuma mērķis bija apturēt prasītājas dalību jaunos Savienības finansētos projektos līdz brīdim, kad Komisija būs noskaidrojusi tās juridisko statusu.
161
Tādējādi 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumu atcelšana neizraisīja līgumisko saikņu starp prasītāju un Komisiju atjaunošanu, bet tikai padarīja iespējamu noslēgt starp šīm pusēm nolīgumu, lai īstenotu tirdzniecības attīstības programmu Mjanmā/Birmā un, attiecīgā gadījumā, citus nolīgumus atjaunošanas un attīstības jomā, ja Komisija pēc prasītājas juridiskā statusa atkārtotas izvērtēšanas tai atzītu starptautiskas organizācijas statusu.
162
Otrkārt, pieņemot, ka prasītāja bija vēlējusies atsaukties uz labas ticības principu, ciktāl tas atbilst starptautisko publisko tiesību paražu principam, jāatgādina, ka minētais princips, kā tas paredzēts Vīnes konvencijas 18. pantā, nosaka pienākumu valstij atturēties no rīcības, kas vērsta pret līguma priekšmetu un mērķi, pirms līguma stāšanās spēkā, ja valsts ir parakstījusi līgumu vai apmainījusies ar līgumu veidojošiem dokumentiem ar noteikumu par tā ratifikāciju, pieņemšanu vai apstiprināšanu līdz brīdim, kad tā ir tieši paudusi savu apņemšanos nekļūt par līguma dalībnieku, vai ja valsts ir izteikusi piekrišanu līguma saistošajam raksturam.
163
Lai arī ir taisnība, ka labas ticības princips ir obligāts Savienības iestādēm (skat. spriedumu, 2007. gada 17. janvāris, Grieķija/Komisija, T‑231/04, EU:T:2007:9 85. punkts un tajā minētā judikatūra), prasītāja nav nedz pierādījusi, nedz pat savos procesuālajos rakstos attiecībā uz šo pamatu apgalvojusi, ka Savienība bija parakstījusi līgumu, ar kuru prasītājai noteikts starptautiskas organizācijas statuss, vai bija apmainījusies ar šādu līgumu sastādošiem dokumentiem ar noteikumu par tā ratifikāciju, pieņemšanu vai apstiprināšanu, vai bija izteikusi piekrišanu šāda līguma saistošajam raksturam.
164
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka prasītājam, lai pamatotu ikvienu pamatu, uz kuru tas atsaucas, ir pietiekami skaidri jāizklāsta faktiskā un juridiskā argumentācija, kas var to pamatot, un Vispārējai tiesai nav pienākuma prasības pieteikuma nepietiekamas strukturētības vai argumentācijas nepietiekama sistemātiskuma dēļ no jauna konstruēt šo pamatu, apkopojot dažādus izkliedētus prasības pieteikuma elementus, kālab rastos risks, ka šis pamats tiek rekonstruēts, tam piešķirot tvērumu, ko prasītāja nebija vēlējusies tam piešķirt. Pretējs secinājums būtu pretrunā gan pareizai tiesvedībai, gan dispozitivitātes principam, gan atbildētāja tiesībām uz aizstāvību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 12. novembris, Fleig/EĀDD, C‑446/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:918, 60. un 61. punkts).
165
Tādēļ arguments par labas ticības principa pārkāpumu jānoraida kā nepietiekami pamatots, ņemot vērā Reglamenta 76. panta d) punkta prasības, un tātad šīs daļas pirmais iebildums jānoraida pilnībā.
c)
Par trešo daļu, kas attiecas uz vienlīdzības principa pārkāpumu
166
Atbildes rakstā prasītāja apgalvo, ka atšķirībā no daudzām juridiskām vienībām, kuras Komisija nav atzinusi kā starptautiskas organizācijas, bet kuras ir publiskā sektora struktūras, Komisijas šaubu dēļ pēc OLAF veiktās izmeklēšanas par prasītāju tā vairs nav noslēgusi nevienu līgumu atbilstoši netiešās pārvaldības metodei, nedz līgumu, kas piešķirams saskaņā ar savstarpēju vienošanos, piemērojot citas finanšu tiesiskā regulējuma tiesību normas, kas paredzētas krīzes vai ārkārtas situācijām, un tā nezina šīs diskriminējošās attieksmes iemeslus.
167
Prasītāja arī norāda, ka visas valstis, kas piedalījušās Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas (EDSO) izveidē un tās darbībās, nav to atzinušas kā starptautisku organizāciju un ka tai nav likumīga dibināšanas akta atbilstoši starptautiskajām tiesībām, un ka šie apstākļi nav bijis šķērslis tam, lai Komisija tai atzītu starptautiskas organizācijas statusu.
168
Šajā ziņā jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips, kas nostiprināts Hartas 20. pantā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga pieeja nav objektīvi attaisnojama (skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
169
Prasība par situāciju salīdzināmību, lai noskaidrotu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, jāvērtē, ņemot vērā visus šīs situācijas raksturojošos elementus un – it īpaši – ņemot vērā tā akta priekšmetu un mērķi, ar kuru tiek ieviests attiecīgais nošķīrums, tā kā šajā nolūkā ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā ietilpst šis akts. Ciktāl situācijas nav salīdzināmas, atšķirīga attieksme pret šīm situācijām nav pretrunā Hartas 20. pantā noteiktajai vienlīdzībai likuma priekšā (skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, Komisija/VW u.c., no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
170
Pirmām kārtām, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma vienīgais mērķis ir atteikt atzīt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu, kas paredzēts Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, lai izmantotu Savienības finansējumu atbilstoši netiešas pārvaldības metodei, neskarot prasītājas iespēju atsaukties uz citiem šajā tiesiskajā regulējumā definētiem noteikumiem, lai, iespējams, piedalītos minētā budžeta izpildē.
171
Tādējādi, tā kā ar apstrīdēto lēmumu netiek likts šķērslis tam, lai prasītāja piedalītos Savienības budžeta netiešā pārvaldībā atbilstoši citām tiesību normām, nevis tām, kuras Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā paredzētas starptautiskajām organizācijām, prasītāja nevar lietderīgi pārmest, ka šis lēmums ir apgalvotas diskriminējošas attieksmes pamatā, kā aprakstīts šā sprieduma 166. punktā.
172
Tādēļ šā sprieduma 166. punktā rezumētajiem prasītājas apgalvojumiem, pat pieņemot, ka tie ir pamatoti, nav ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, un tādējādi tie nav iedarbīgi.
173
Otrām kārtām, papildus tam, ka no lietas materiāliem neizriet, ka Komisija būtu atzinusi EDSO kā starptautisku organizāciju Savienības budžeta netiešai pārvaldībai, jākonstatē, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tā ir situācijā, kas ir salīdzināma ar šīs organizācijas situāciju.
174
Proti, prasītāja nav apstrīdējusi Komisijas apgalvojumus, atbilstoši kuriem – atšķirībā no prasītājas – EDSO kā starptautisku organizāciju ir atzinis liels skaits starptautisko tiesību subjektu, it īpaši lielākā daļa šīs organizācijas biedru.
175
Tālab, nepastāvot vajadzībai lemt par pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 18. maijs, TK/Komisija, T‑435/21, nav publicēts, EU:T:2022:303, 42. punkts; skat. arī pēc analoģijas spriedumu, 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52. punkts), trešā daļa ir jānoraida un līdz ar to jānoraida pirmais pamats pilnībā.
3.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
176
Prasītāja apgalvo, ka, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, izmantojot izmeklēšanas procedūru vairākās valstīs, kas norādītas kā tās biedri, lai gan Komisijas rīcībā bija vajadzīgie dokumenti un pamatnostādnēs noteiktā vērtēšanas metode, pēdējā minētā neievēroja tiesiskās drošības principu.
177
Šajā ziņā, pirmām kārtām, kā atgādināts šā sprieduma 124. punktā, tiesiskās drošības fundamentālā prasība tās dažādajās izpausmēs ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka situācijas un tiesiskās attiecības, kuras regulē Savienības tiesības, ir paredzamas.
178
Lai arī ar šo prasība principā liedz noteikt, ka Savienības tiesību akts stājas spēkā pirms šā tā publicēšanas datuma, no pirmā pamata pārbaudes, it īpaši no šā sprieduma 149. punkta izriet, ka apstrīdētais lēmums netika pieņemts, pārkāpjot atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, kas ir tiesiskās drošības principa īpaša izpausme.
179
Tādēļ, pat pieņemot, ka prasītāja bija vēlējusies atsaukties uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, ciktāl tas aptver Savienības iestāžu tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, šis pamats jānoraida kā nepamatots.
180
Otrām kārtām, no tiesiskās drošības principa arī izriet, ka Savienības tiesību normām jābūt noteiktām un to piemērošanai jābūt attiecīgajām personām paredzamai un šī tiesiskās drošības prasība ir īpaši stingri jāievēro gadījumā, kad runa ir par tiesisko regulējumu, kam var būt finansiālas sekas, lai ieinteresētās personas varētu precīzi zināt tām uzlikto pienākumu apmēru (skat. spriedumu, 2015. gada 9. jūlijs, Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei, C‑144/14, EU:C:2015:452, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
181
Tomēr jākonstatē, ka šajā lietā apstrīdētais lēmums nav Savienības tiesību norma vai Savienības tiesiskais regulējums šā sprieduma 180. punktā minētās judikatūras izpratnē, bet gan individuāls lēmums, kas pieņemts, piemērojot Savienības finanšu tiesību normas vai tiesisko regulējumu.
182
Turklāt no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisijas veiktās prasītājas juridiskā statusa atkārtotā izvērtēšanas pamatā nav nedz būtiski grozījumi finanšu tiesiskajā regulējumā, kas reglamentē Savienības budžeta izpildes nosacījumus netiešā pārvaldībā, nedz šā tiesiskā regulējuma jauna interpretācija, ko būtu veikusi Komisija.
183
Proti, jāatgādina, ka Regulas Nr. 1605/2002 53. panta c) punktā un 53.d pantā, Regulas Nr. 966/2012 58. panta 1. punkta c) apakšpunktā un Regulas 2018/1046 62. pantā Komisijai ir noteikta atbildība izpildīt Savienības budžetu, vienlaikus paredzot vairākas šā budžeta izpildes metodes, tostarp pirmajā no šīm regulām – “īstenojot kopīgu valdību ar starptautiskajām organizācijām” un abās pārējās – “netiešā pārvaldībā”, kas ļauj šai iestādei uzticēt budžeta izpildes uzdevumus šādām organizācijām, – izmantojot šo iespēju tai ir plaša rīcības brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 148. punkts).
184
Jēdziens “starptautiskā organizācija”, kas minēts Regulas Nr. 1605/2002 53. panta c) punktā un 53.d pantā, Regulas Nr. 966/2012 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā un 8. punktā, kā arī Regulas 2018/1046 62. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā, ir gandrīz vienādi definēts Komisijas Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002 (OV 2002, L 357, 1. lpp.), 43. panta 2. punktā un tad Deleģētās regulas Nr. 1268/2012, ar ko atcelta un aizstāta Regula Nr. 2342/2002, 43. panta 1. punktā un Regulas 2018/1046 156. pantā. Tādējādi saskaņā ar trim pēdējām minētajām tiesību normām šis jēdziens aptver starptautisko publisko tiesību organizācijas, kas izveidotas ar starptautiskiem nolīgumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 31. janvāris, International Management Group/Komisija, C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78, 91. punkts).
185
Tālab, pieņemot, ka prasītāja bija vēlējusies atsaukties uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, kā tas definēts šā sprieduma 180. punktā, tai nebūtu pamatojuma apgalvot, ka apstrīdētais lēmums izriet no nenoteiktām Savienības tiesību normām vai tiesiskā regulējuma vai ka tas ir Savienības finanšu tiesību normu vai tiesiskā regulējuma neparedzama piemērošana.
186
Trešām kārtām, no šā sprieduma 101. punktā minētā 2022. gada 22. septembra sprieduma IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 111. punkta, kā arī no labas finanšu pārvaldības principa izriet, ka Komisijai ir pienākums pārliecināties, ka vienībām, kurām tā ir uzticējusi vai paredz uzticēt budžeta izpildes uzdevumus saskaņā ar finanšu tiesisko regulējumu par Savienības budžeta netiešu pārvaldību, ko veic starptautiskas organizācijas, ir šāds statuss šā tiesiskā regulējuma izpratnē.
187
Taču, pirmkārt, prasītāja nav paskaidrojusi iemeslus, kāpēc tiesiskās drošības princips šīs lietas apstākļos ir šķērslis tam, lai saskaņā ar labas finanšu pārvaldības principu Komisija vērstos pie valstīm, kuras, kā apgalvots, ir starptautiskas organizācijas biedri, lai pārbaudītu vai šai organizācijai patiešām ir šāds statuss un vai tā izpilda Savienības finanšu tiesiskā regulējuma par Savienības budžeta netiešu pārvaldību prasības.
188
Otrkārt, pieņemot, ka prasītāja, atsaucoties uz tiesiskās drošības principu, bija vēlējusies atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu, no pirmā pamata pārbaudes izriet, ka ar apstrīdēto lēmumu minētais princips nav pārkāpts.
189
Tādēļ šis pamats jānoraida kā nepamatots.
4.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un citām tiesību kļūdām
190
Ceturtais pamats būtībā sastāv no trim daļām par acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību kļūdām, kuras izriet, runājot par pirmo daļu – no tā, ka Komisija nav pareizi identificējusi prasītājas biedrus, runājot par otro daļu – no tā, ka Komisija ir atteikusies kvalificēt prasītājas dibināšanas aktu kā starptautisku nolīgumu, ar ko izveido starptautisku organizāciju, un runājot par trešo daļu – no tā, ka Komisija ir atteikusies atzīt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu, neraugoties uz vēlāku tās biedru praksi un to, ka Savienība un dažas trešās valstis ir šo statusu atzinušas.
191
Ievadā jāatgādina – kā norādītā šā sprieduma 183. punktā –, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, īstenojot tās atbildību izpildīt Savienības budžetu, it īpaši, izvēloties izpildīt šo budžetu atbilstoši netiešas pārvaldības metodei, un kad, piemērojot šo pārvaldības veidu, tā uztic budžeta izpildes uzdevumus starptautiskām organizācijām.
192
Tādējādi, kad Komisija īsteno šā sprieduma 191. punktā definētās prerogatīvas, nelabvēlīgie lēmumi, kurus tā pieņem šajā kontekstā, ir pakļauti Vispārējās tiesas pārbaudei, kas aprobežota ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neskarot citu to LESD 263. panta otrajai daļā paredzēto prettiesiskuma iemeslu pārbaudi, kurus var izvirzīt atcelšanas prasības ietvaros.
193
Tomēr, ja, kā šajā lietā, Komisija atsakās uzticēt organizācijai budžeta izpildes uzdevumus netiešā pārvaldībā ar pamatojumu, ka šai organizācijai nav starptautiskas organizācijas statusa, šāda lēmuma tiesiskums ir pakļauts Vispārējās tiesas pārbaudei gan attiecībā uz tiesību kļūdu, gan attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
194
Proti, pirmkārt, šādā gadījumā tas, kā Komisija īsteno vispārējas normas, kas ļauj definēt un identificēt starptautiskas organizācijas, ir tiesību kļūdas pārbaudes tvērumā.
195
Otrkārt, tādas organizācijas, kas, lai izpildītu Savienības budžetu atbilstoši netiešās pārvaldības metodei, apgalvo, ka ir starptautiska organizācija, noteikumu interpretācija, kā arī tās biedru nostāju, kuras var būt visai sarežģītas, interpretācija ir pakļauta pārbaudei, kas aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā pārbaudi.
196
Ņemot vērā šos sniegtos precizējumus, Vispārējai tiesai pirms prasītājas argumentācijas pārbaudes jāprecizē jēdziena “starptautiska organizācija” definīcija, kā tā paredzēta Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, lai īstenotu Savienības budžetu atbilstoši netiešās pārvaldības metodei.
a)
Par Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā paredzēto jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju
197
Vispirms jāatgādina, ka jēdziens “starptautiska organizācija”, kā tas definēts šā sprieduma 184. punktā minētajās Savienības finanšu tiesiskā regulējuma secīgajās tiesību normās, aptver starptautisko publisko tiesību organizācijas, kas izveidotas ar starptautiskiem nolīgumiem.
198
Tā kā nav precīzākas jēdzienu “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums” definīcijas, jāuzskata, ka minētie jēdzieni, kas izmantoti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, atbilst starptautisko tiesību jēdzieniem (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā IMG/Komisija, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 50. punkts).
199
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesības jāinterpretē, ņemot vērā atbilstošās starptautisko tiesību normas, jo šīs tiesības ir Savienības tiesību sistēmas daļa un ir saistošas tās iestādēm (skat. spriedumu, 2015. gada 15. janvāris, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
200
Tomēr, tā kā jēdzieni “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums” tiek izmantoti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā ar īpašo mērķi īstenot tās budžetu, tie jāinterpretē šauri, lai aizsargātu Savienības finansiālās intereses (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2015. gada 2. jūlijs, Demmer, C‑684/13, EU:C:2015:439, 85. punkts, un 2017. gada 20. decembris, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse, C‑516/16, EU:C:2017:1011, 58. punkts; šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā IMG/Komisija, C‑620/20 P, EU:C:2022:158, 51. punkts).
201
Tādējādi tādā strīdā kā šajā lietā Vispārējai tiesai jāpiemēro starptautisko publisko tiesību jēdzieni, uz kuriem ir atsauce Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, izmantojot šo tiesību instrumentus, kuri definē šos jēdzienus, kā tie interpretēti saskaņā ar judikatūru.
202
Konkrēti šajā lietā jēdzieni “starptautiska organizācija” un “starptautisks nolīgums”, kas paredzēti Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, lai īstenotu tās budžetu netiešā pārvaldībā, jāinterpretē, ņemot vērā starptautisko publisko tiesību paražu principus, kas tostarp minēti Vīnes konvencijā un pantu projektā.
203
Šajā ziņā no Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta i) apakšpunkta izriet, ka vārdu salikums “starptautiska organizācija” nozīmē starpvaldību organizāciju. Turklāt pantu projekta 2. panta a) punktā precizēts, ka šis vārdu salikums apzīmē ikvienu organizāciju, kura izveidota ar līgumu vai citu dokumentu, kuru reglamentē starptautiskās tiesības un kurai ir atbilstošs starptautiskas juridiskas personas statuss, un ka vēl bez valstīm starptautiskas organizācijas biedri var būt citas vienības, kas nav valstis.
204
Pirmām kārtām, runājot par nosacījumu, kas saistīts ar izveidošanu ar līgumu vai citu dokumentu, ko reglamentē starptautiskās tiesības, no Vīnes konvencijas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka jēdziens “līgums” nozīmē starptautisku rakstisku vienošanos [nolīgumu] starp valstīm, kuru reglamentē starptautiskās tiesības, neatkarīgi no tā, vai šī vienošanās ir ietverta vienā vai vairākos starptautiski saistītos dokumentos, kā arī neatkarīgi no tās konkrētā nosaukuma.
205
Tātad šie dokumenti var būt viena vai vairāku starptautisko tiesību subjektu vienotas gribas izpausmes formulējums (šajā nozīmē skat. atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris, EU:C:2014:2303, 37. punkts).
206
Turklāt no starptautisko tiesu judikatūras izriet, ka, lai arī kāda būtu tā nozīme politiskajā ziņā, dokuments, kuru parakstījušas valstis, nevar būt starptautisks nolīgums, ja tas nesatur nevienu tiesību normu, kas rada tiesības vai pienākumus, kurām šīs valstis ir piekritušas (skat. Starptautiskās tiesas spriedumu, Pienākums vest sarunas par piekļuvi Klusajam okeānam (Bolīvija pret Čīli), 2018. gada 1. oktobris, 2018. gada krājums, 507. lpp., 105. un 106. punkts un tajos minētā judikatūra).
207
Otrām kārtām, runājot par nosacījumu par atbilstoša juridiskas personas statusa esamību, pirmkārt, no starptautisko tiesu judikatūras izriet, ka starptautiskas organizācijas atzīšana ir pakārtota nosacījumam, ka attiecīgajai organizācijai jābūt juridiskai personai.
208
Proti, vienībai, ko izveidojušas valstis un, attiecīgā gadījumā, viena vai vairākas starptautiskas organizācijas, ja tai nav atbilstoša juridiskas personas statusa, nav starptautiskas organizācijas rakstura, bet gan tādas struktūras raksturs, kas ir atkarīga vai nu no valstīm, kuras to dibinājušas (šajā nozīmē skat. Starptautiskās tiesas spriedumu, Atsevišķas fosfātu saturošas zemes Nauru (Nauru pret Austrāliju), 1992. gada 26. jūnijs, sākotnējie iebildumi, 1992. gada krājums, 240. lpp., 47. punkts), vai nu no starptautiskas organizācijas, kuras paspārnē tā darbojas (šajā nozīmē skat. Starptautiskās tiesas konsultatīvo atzinumu, Starptautiskās Darba organizācijas Administratīvā tribunāla spriedums Nr. 2867 par prasības pieteikumu pret Starptautisko Lauksaimniecības attīstības fondu, 2012. gada 1. februāris, 2012. gada krājums, 10. lpp., 57. un 61. punkts).
209
Otrkārt, no starptautisko tiesu judikatūras arī izriet, ka starptautiskajām organizācijām principā ir privilēģijas un imunitāte, kas nepieciešamas to uzdevumu pildīšanai (šajā nozīmē skat. Pastāvīgās šķīrējtiesas spriedumu, Dr. Reineccius u.c. pret Bank for International Settlements, 2002. gada 22. novembris, lieta Nr. 2000-04, 108. punkts; Starptautiskās tiesas konsultatīvo atzinumu, Starptautiskās Darba organizācijas Administratīvā tribunāla spriedums Nr. 2867 par prasības pieteikumu pret Starptautisko Lauksaimniecības attīstības fondu, 2012. gada 1. februāris, 2012. gada krājums, 10. lpp., 58. punkts, un Starptautiskās tiesas spriedumu, Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju), 2010. gada 20. aprīlis, 2010. gada krājums, 14. lpp., 88. punkts).
210
Proti, atšķirībā no valstu imunitātes pret jurisdikciju, kas balstīta uz principu par in parem non habet imperium, starptautisko organizāciju imunitāte principā ir piešķirta ar šo organizāciju dibināšanas līgumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. septembris, Supreme Site Services u.c., C‑186/19, EU:C:2020:638, 61. punkts un tajā minētā judikatūra), un tai ir funkcionāls raksturs, ciktāl tās mērķis ir izvairīties no tā, ka tiek likti šķēršļi attiecīgo organizāciju darbībai un neatkarībai (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Slovēnija (ECB arhīvi), C‑316/19, EU:C:2020:1030, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
211
Treškārt, no judikatūras izriet, ka starptautisko organizāciju dibināšanas akti ir īpaša veida līgumi, ciktāl to mērķis ir radīt jaunus tiesību subjektus, kuriem ir zināma autonomija un kuriem puses uztic kopīgu mērķu sasniegšanas uzdevumu. Tādējādi starptautiskās organizācijas reglamentē specialitātes princips, t.i., valstis, kuras tās izveido, piešķir tām kompetenci, kuras robežas ir atkarīgas no to kopīgajām interesēm, ko valstis tām uztic veicināt un kas parasti ir skaidri formulētas to dibināšanas aktā (šajā nozīmē skat. Starptautiskās tiesas konsultatīvo atzinumu, Valsts veiktas kodolieroču izmantošanas bruņotā konfliktā likumība, 1996. gada 8. jūlijs, 1996. gada krājums, 66. lpp., 19. un 25. punkts; Starptautiskās tiesas spriedumus, Sauszemes un jūras robeža starp Kamerūnu un Nigēriju, 1998. gada 11. jūnijs, sākotnējie iebildumi, 1998. gada krājums, 275. lpp., 64.–67. punkts, un Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju), 2010. gada 20. aprīlis, 2010. gada krājums, 14. lpp., 89. punkts).
212
Tādējādi starptautisku organizāciju nevar reducēt līdz pušu rīcībā esošam vienkāršam fakultatīvam mehānismam, ko ikviena no tām varētu izmantot pēc saviem ieskatiem. Proti, izveidojot starptautisku organizāciju un piešķirot tai visus tās darbībai nepieciešamos līdzekļus, tās dibinātāji pauž vēlmi sniegt labākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas šai organizācijai uzticēto uzdevumu izpildē tādējādi, ka tie nevar vienpusēji izstāties no tās tiem izdevīgā brīdī, nedz to aizvietot ar citiem saziņas kanāliem (šajā nozīmē skat. Starptautiskās tiesas spriedumu, Celulozes rūpnīcas Urugvajas upē (Argentīna pret Urugvaju), 2010. gada 20. aprīlis, 2010. gada krājums_14. lpp., 90. un 91. punkts).
213
Vispārējai tiesai ir jāpārbauda tās argumentācijas pamatotība, ko prasītāja izvirzījusi šī pamata pamatojumam, ņemot vērā šīs definīcijas un šos principus.
b)
Par pirmo daļu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību kļūdām attiecībā uz prasītājas biedru identifikāciju
214
Pirmā daļa būtībā sastāv no trim iebildumiem, no kuriem pirmais attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura izriet no tā, ka Komisija ir veikusi mākslīgu nošķīrumu starp prasītājas dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm, tās vadības komitejas dalībniekiem un valdību atbalsta grupas (turpmāk tekstā – “GSG”) dalībniekiem, otrais – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko pieļāvusi Komisija, interpretējot Beļģijas un Austrijas nostājas, un trešais – uz tiesību kļūdām un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Komisija ir uzskatījusi, ka Savienība nav prasītājas biedrs.
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura izriet no tā, ka Komisija ir veikusi mākslīgu nošķīrumu starp prasītājas dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm un tās vadības komitejas dalībniekiem
215
Prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā ir nepareizi identificējusi tās biedrus, veicot mākslīgu nošķīrumu starp tās dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm, tās vadības komitejas dalībniekiem un GSG dalībniekiem. Tādējādi prasītājas ieskatā visas valstis un starptautiskās vai reģionālās organizācijas, kuras veic iemaksas vai ieguldījumus natūrā tās īstenoto operāciju atbalstam, kā arī GSG dalībnieki, kuri ir tās dibinātāji biedri, jāuzskata par tās vadības komitejas dalībniekiem un tātad par tās biedriem, pat ja tie faktiski nepiedalās minētajā komitejā.
216
Pirmām kārtām, jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma pamatojuma neizriet, ka Komisija būtu formāli veikusi nošķīrumu starp prasītājas dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm, tās vadības komitejas, kas kļuvusi par tās pastāvīgo komiteju pēc tās statūtu grozījumiem 2012. gadā, dalībniekiem un GSG dalībniekiem.
217
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Komisija tikai konstatē, ka neviena no valstīm, ko tā aptaujāja pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pieņemšanas, izņemot Austriju, neatzina, ka ir prasītājas biedrs kopš 2014. gada 16. decembra.
218
Otrām kārtām, pat pieņemot, ka apstrīdēto lēmumu var interpretēt kā tādu, kurā veikts nošķīrums starp prasītājas dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm, tās vadības komitejas dalībniekiem un GSG dalībniekiem, pirmkārt ir jāatgādina, ka saskaņā ar 1994. gada 25. novembra rezolūciju tikai prasītājas vadības komitejas dalībniekiem bija jāuzņemas pienākums veikt iemaksas tās budžetā vai sniegt atbalstu tās operācijām, nevis GSG biedriem, kuri tika aicināti parakstīt minēto rezolūciju.
219
Tādējādi ar 1994. gada 25. novembra rezolūciju tās parakstītājiem netika noteikts pienākums kļūt par prasītājas vadības komitejas dalībniekiem vai iestāties tajā, bet tiem šajā ziņā tika atstāta pilnīga brīvība.
220
Otrkārt, valstīm un starptautiskajām organizācijām, kuras parakstīja 1994. gada 25. novembra rezolūciju, atstāto brīvību iestāties prasītājas organizācijā apstiprina 1994. gada 25. novembra sēdes, kuras laikā pieņemta tā paša datuma rezolūcija, priekšsēdētāja sacītais, kas pierakstīts šīs sanāksmes 1994. gada 29. novembra protokolā (turpmāk tekstā – “1994. gada 29. novembra protokols”).
221
Proti, no 1994. gada 29. novembra protokola izriet, ka 1994. gada 25. novembra sēdes, kuras laikā pieņemta tā paša datuma rezolūcija, priekšsēdētājs uzstāja uz to, lai, parakstot šo dokumentu, valstis, kuras piedalījās šajā sanāksmē kā GSG dalībnieki, automātiski nekļūtu par prasītājas vadības komitejas dalībniekiem.
222
Tādēļ prasītājai nav pamatojuma apgalvot, ka tikai fakts, ka kāda valsts vai starptautiska organizācija ir bijusi GSG dalībniece, un ka, parakstīdama 1994. gada 25. novembra rezolūciju, tā ir piedalījusies tās dibināšanā, padara šo valsti vai šo organizāciju par tās biedru.
223
Treškārt, no prasītājas statūtiem izriet, ka tajos nav definēts nedz prasītājas biedru statuss, nedz iestāšanās prasītājas organizācijā procedūra, nedz arī procedūra, kurā valsts vai starptautiska organizācija zaudē prasītājas biedra statusu.
224
Tomēr ar prasītājas statūtiem, izmantojot vadības komiteju, kas 2012. gadā kļuva par pastāvīgo komiteju, ir izveidota lēmējstruktūra, kurā var piedalīties valstis un starptautiskas organizācijas, ir ieviesta uzņemšanas šajā struktūrā procedūra un šīs pašas struktūras dalībnieka statusa pārskatīšanas procedūra.
225
It īpaši redakcijā, kas izriet no prasītājas statūtu grozījumiem 2012. gadā, minēto statūtu 5. pantā ir definēti tās pastāvīgās komitejas dalībnieki, kā arī šīs lēmējstruktūras dalībnieku uzņemšanas procedūra, kā arī minētās struktūras dalībnieka statusa pārskatīšanas un atņemšanas procedūra.
226
Tādējādi no prasītājas statūtiem izriet, ka valsts vai starptautiskas organizācijas uzņemšana tās vadības komitejā – kas kļuvusi par pastāvīgo komiteju – attiecīgajai valstij vai starptautiskajai organizācijai ir līdzvērtīga procedūrai, ar ko notiek iestāšanās prasītājas organizācijā.
227
Turklāt prasītājas statūti jāinterpretē tādējādi, ka, neskarot pastāvīgās komitejas dalībnieka statusa pārskatīšanas vai atņemšanas procedūras, tās valstis un starptautiskās organizācijas, kuras tika tajā uzņemtas, bija tiesīgas tajā vairs nepiedalīties, neveicot nekādas īpašas formalitātes.
228
Proti, no tā, ka prasītājas statūtos nav neviena noteikuma, kurā definēta procedūra, lai brīvprātīgi atteiktos no prasītājas vadības komitejas dalībnieka statusa, nevar secināt, ka valstis vai starptautiskas organizācijas, kuras tikušas uzņemtas šajā struktūrā, ir uzņemtas galīgi – bez nekādas iespējas izstāties no šīs organizācijas.
229
Turklāt šādu interpretāciju apstiprina vairāku valstu nostājas, kuras paziņojušas, ka vairs nav prasītājas vadības komitejas dalībnieces, lai gan prasītājas statūtos nav noteikuma, kurā definēta īpaša formalitāte, lai brīvprātīgi atteiktos no tās vadības komitejas dalībnieka statusa.
230
Šādos apstākļos tikai tās valstis un starptautiskās organizācijas, kuras bija lūgušas, lai tās uzņem prasītājas vadības komitejā vai pastāvīgajā komitejā, kuru lūgumi nebija izraisījuši šīs lēmējstruktūras dalībnieku iebildumus un kuras turpināja tajā piedalīties 2014. gada 16. decembrī un, attiecīgā gadījumā, vēlāk, bija jāuzskata par prasītājas biedriem datumā, kad stājās spēkā apstrīdētais lēmums.
231
Tālab prasītājai nav pamatojuma pārmest Komisijai, ka tā nav uzskatījusi atsevišķas valstis un atsevišķas starptautiskās organizācijas par tās biedriem, ja šīs valstis vai šīs organizācijas nepiedalījās tās vadības komitejā vai tās pastāvīgajā komitejā kopš 2014. gada 16. decembra, pat ja tās bija piedalījušās GSG vai pat veica iemaksas vai bija veikuši iemaksas tās budžetā vai ieguldījumu natūrā tās operāciju atbalstam.
232
No tā izriet, ka šis iebildums jānoraida kā nepamatots.
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Beļģijas un Austrijas nostāju interpretācijā
233
Prasītāja būtībā apgalvo, ka no aptaujāto valstu atbilžu analīzes izriet, ka vismaz divas no tām, proti, Beļģija un Austrija atzīst, ka prasītāja ir starptautiska organizācija un ka tās ir vai ir bijušas tās dibinātājas valstis, un ka tādējādi prasītāja esot pamatojusi to, ka tās biedru vidū ir vismaz divas valstis un tā esot jāatzīst par starptautisku organizāciju.
234
Argumenti, kuri veido šo iebildumu un kuri attiecas uz Beļģijas un Austrijas iestāžu atbilžu interpretāciju, jāizskata atsevišķi.
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Austrijas iestāžu atbildes interpretācijā
235
No Austrijas 2020. gada 8. aprīļa atbildes uz Komisijas konsultēšanās pieprasījumu izriet, ka šī valsts ir atzinusi, ka ir prasītājas biedrs.
236
No apstrīdētā lēmuma pamatojuma, kas atgādināts šā sprieduma 81. punktā, izriet, ka Komisija nav apstrīdējusi šo Austrijas iestāžu nostāju.
237
Turklāt no Austrijas iestāžu 2020. gada 8. aprīļa atbildes arī izriet, ka tās uzskatīja, ka – atbilstoši 1994. gada 25. novembra rezolūcijai, kura šo iestāžu ieskatā nebija starptautisks nolīgums, – prasītāja dibināšanas brīdī bija starptautiska, neatkarīga, pagaidu struktūra ar ierobežotu tiesībspēju, nevis starptautiska organizācija. Tomēr šīs pašas iestādes arī uzskatīja, ka vēlākā prakse, ko veido nolīgumu par atrašanās vietu un citu starptautisku līgumu noslēgšana, un prasītājas turpmākā pastāvība, šķiet, norādīja uz to, ka tai ir starptautiskas juridiskās personas statuss tik lielā mērā, cik nepieciešams tās pienākumu izpildei. Balstoties uz šādu pamatu, tās uzskatīja, ka prasītāja ir starptautiska organizācija.
238
No apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisija ir uzticami atspoguļojusi Austrijas iestāžu atbildes saturu, vienlaikus uzskatot, ka šī atbilde neliek apšaubīt secinājumu, kuru Komisija bija izdarījusi galīgā vērtējuma A.7. apakšdaļas b) punktā, atbilstoši kuram prasītāja nav izpildījusi Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus, lai izmantotu netiešo pārvaldību. Proti, no vienas puses, prasītāja nav izveidota ar starptautisku nolīgumu kā starptautiska organizācija un, no otras puses, no Komisijas aptaujāto valstu atbildēm izriet, ka vēlākā prakse neapliecina, ka valstis un starptautiskās organizācijas, kas esot tās biedri, plaši un skaidri atzīst tās starptautiskās organizācijas statusu.
239
No tā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, interpretējot Austrijas iestāžu 2020. gada 8. aprīļa atbildi. Līdz ar to šis arguments jānoraida kā nepamatots.
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Beļģijas iestāžu atbildes interpretācijā
240
Pirmām kārtām, no Beļģijas iestāžu 2020. gada 30. jūnija atbildes izriet, ka šīs iestādes ir apstiprinājušas to dalību 1994. gada 25. novembra sanāksmē, kuras laikā tika izveidota prasītāja, tomēr Beļģija sevi neuzskata par prasītājas biedru. Beļģijas iestādes arī norādīja, ka to ieskatā prasītāju var uzskatīt par starptautisku organizāciju un ka šī iemesla dēļ Beļģija un prasītāja 2012. gada 13. jūnijā noslēdza nolīgumu par atrašanās vietu, ar kuru prasītājai tomēr nebija piešķirtas visas nodokļu privilēģijas, ko parasti piešķir starptautiskām organizācijām.
241
No apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisija ir uzticami atspoguļojusi Beļģijas iestāžu atbildes saturu, vienlaikus uzskatot, ka šī atbilde neliek apšaubīt secinājumu, kuru Komisija bija izdarījusi galīgā vērtējuma A.7. apakšdaļas b) punktā un kurš rezumēts šā sprieduma 238. punktā.
242
It īpaši Komisija uzskatīja, ka prasītājas starptautiskas organizācijas statusa atzīšana ar Beļģiju noslēgta nolīguma par atrašanās vietu formā nevar pierādīt, ka šī organizācija ir starptautiska organizācija, jo Beļģijas iestādes bija norādījušas Komisijai, ka Beļģija neesot tās biedrs.
243
Otrām kārtām, lai pamatotu savu argumentāciju, atbilstoši kurai Beļģija ir jāuzskata par tās biedru, prasītāja atsaucas uz Beļģijas Ārlietu ministrijas juridiskā dienesta 2009. gada 9. novembra analīzes dokumentu, kas pievienots OLAF ziņojumam.
244
Tomēr, lai arī no šī dokumenta izriet, ka Beļģija tobrīd uzskatīja, ka prasītājai ir starptautiskas organizācijas raksturs, šajā dokumentā nav pausta nostāja par to, vai šī valsts bija prasītājas biedrs 2009. gada 9. novembrī.
245
Turklāt prasītāja sūdzas par to, ka Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā to, ka Beļģija ir piedalījusies, pirmkārt, 1994. gada 25. novembra sanāksmē, kuras laikā tā tika dibināta, un, otrkārt, tās vadības komitejas sanāksmēs līdz 2013. gadam.
246
Tā kā apstrīdētais lēmums stājās spēkā tikai 2014. gada 16. decembrī, Beļģijas iestāžu dalība prasītājas izveidē 1994. gada 25. novembrī un dalība tās vadības komitejas un pēc tam pastāvīgās komitejas sanāksmēs līdz 2013. gadam nevar pierādīt, ka Beļģija bija šīs organizācijas biedrs minētā lēmuma stāšanās spēkā brīdī un, attiecīgā gadījumā, vēlāk.
247
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ņemot vērā Beļģijas iestāžu 2020. gada 30. jūnija atbildi, ka apstrīdētā lēmuma stāšanās spēkā brīdī un vēlāk Beļģija nebija prasītājas biedrs.
248
Tamdēļ šis otrais arguments jānoraida kā nepamatots un tātad jānoraida otrais iebildums kopumā.
3) Par trešo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kuru Komisija esot pieļāvusi, atsakoties atzīt Savienības iestāšanos prasītājas organizācijā
249
Trešais iebildums būtībā sastāv no trim argumentiem. Pirmā argumenta pamatojumam prasītāja atsaucas uz tiesību kļūdu, kas attiecas uz to, ka Komisija ir uzskatījusi, ka Savienība nevar iestāties starptautiskā organizācijā, ja pēdējās minētās biedru starpā neesot vismaz divas valstis. Otrā argumenta pamatojumam – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kas attiecas uz to, ka Komisija ir uzskatījusi, ka Savienība nekad nav kļuvusi par tās biedru. Trešā argumenta pamatojumam – uz tiesību kļūdu, kas attiecas uz to, ka Komisijas ieskatā nevar uzskatīt, ka Savienība ir likumīgi pievienojusies 1994. gada 25. novembra rezolūcijai, jo nav tikusi izmantota starptautisko nolīgumu noslēgšanas procedūra, kas tobrīd bija paredzētas Līgumos.
250
Šajā ziņā jāatgādina, ka nevienā Līgumu tiesību normā nav noteikts Savienības tiesas pienākums katrā ziņā pārbaudīt to pamatu un argumentu pamatotību, kas izvirzīti to prasību pamatojumam, kuras tā izskata. Gluži otrādi – Savienības tiesa ar efektīvu tiesvedību saistītu iemeslu dēļ var tostarp atturēties no tādu pamatu pamatotības pārbaudes, kuri jānoraida kā nepieņemami vai neefektīvi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 29. septembris, HIM/Komisija, C‑500/21 P, nav publicēts, EU:C:2022:741, 72. un 73. punkts).
251
It īpaši no pastāvīgās judikatūras izriet, ka iebildumi, kas vērsti pret tāda akta ad abundantiam motīviem, kura tiesiskums tiek apstrīdēts, nevar izraisīt šī akta atcelšanu un tāpēc ir neefektīvi (skat. pēc analoģijas rīkojumu, 2023. gada 28. septembris, QI/Komisija, C‑32/23 P, nav publicēts, EU:C:2023:722, 4. punkts (ģenerāladvokāta nostāja, 34. punkts un tajā minētā judikatūra)).
252
Šajā lietā šī iebilduma ietvaros prasītāja apgalvo, ka tā pierāda savu starptautiskas organizācijas statusu, atsaukdamās uz faktu, ka apstrīdētā lēmuma stāšanās spēkā datumā tās organizācijā bija vismaz divi biedri, proti, pirmkārt, Austrija un, otrkārt, Savienība, kura esot likumīgi pievienojusies 1994. gada 25. novembra rezolūcijai un esot piedalījusies tās vadības komitejā un pēc tam pastāvīgajā komitejā.
253
Taču, pirmkārt, nepastāvot vajadzībai izskatīt jautājumu par to, vai Komisija ir likumīgi pievienojusies 1994. gada 25. novembra rezolūcijai, no lietas dalībnieku saskanīgām norādēm izriet, ka Komisija kopš 2003. gada 20. maija vairs nav piedalījusies prasītājas vadības komitejā.
254
Šādos apstākļos, kā izriet no šīs daļas pirmā iebilduma pārbaudes, Savienību nevar uzskatīt par prasītājas biedru laikposmā, kad bija spēkā apstrīdētais lēmums.
255
Otrkārt, prasītāja nav nedz pierādījusi, nedz pat apgalvojusi, ka apstrīdētā lēmuma stāšanās spēkā datumā tās biedru starpā bija cita starptautiska organizācija.
256
Šajā ziņā, lai arī 1994. gada 25. novembra rezolūcijā un prasītājas statūtu 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos (UNHCR) ex officio ir tās vadības komitejas biedrs, no UNHCR ģenerālsekretāra 2014. gada 25. februāra vēstules izriet, ka UNHCR vairs nav finansiāli atbalstījis prasītājas īstenotos projektus kopš 2000. gada, vairs nav piedalījies minētās vadības komitejas sanāksmēs un vairs nav piedalījies šajā struktūrā kopš 2010. gada.
257
Šādos apstākļos, tā kā ne Savienību, ne citu starptautisku organizāciju, tostarp UNHCR, nevar uzskatīt par prasītājas biedriem kopš 2014. gada 16. decembra, šim iebildumam, pat ja tas būtu pamatots, nav ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu un tas ir jānoraida. Tālab jānoraida arī šī pamata pirmā daļa kopumā.
c)
Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kuras pieļautas Komisijas atteikumā kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu, ar ko izveidota starptautiska organizācija
258
Otrā daļa būtībā sastāv no diviem iebildumiem, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdām, ciktāl Komisija ir atteikusies kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu, un otrais – uz kļūdu interpretācijā par minētās rezolūcijas parakstītāju nodomu piešķirt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu.
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kuras izriet no Komisijas atteikuma kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu
259
Pirmais iebildums būtībā sastāv no trim argumentiem, no kuriem pirmais attiecas uz to, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas juridiski saistošo raksturu, otrais – uz to, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz prasību, ka minētā rezolūcija bija jāparaksta pārstāvjiem, kuri ir pilnvaroti šim mērķim, un trešais – uz to, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar minētās rezolūcijas parakstīšanas vai ratifikācijas dokumentu prasību.
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas juridiski saistošo raksturu
260
Šī argumenta pamatojumam prasītāja būtībā norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārņemot Austrijas, Somijas un Zviedrijas nostāju, atbilstoši kurai 1994. gada 25. novembra rezolūcija bija politiska deklarācija, kas nav juridiski saistoša, un tādēļ to nevar kvalificēt kā starptautisku nolīgumu.
261
Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma pamatojuma, it īpaši no galīgā vērtējuma A.7. apakšdaļas c) punkta izriet, ka, lai pamatotu secinājumu, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija nav starptautisks nolīgums, Komisija ir atsaukusies uz Austrijas un Somijas nostājām, kas datētas attiecīgi ar 2020. gada 8. aprīli un 23. janvāri.
262
Tādējādi, no Austrijas 2020. gada 8. aprīļa atbildes izriet, ka, lai arī šīs valsts pārstāvji ir parakstījuši 1994. gada 25. novembra rezolūciju, Austrijas iestāžu ieskatā minētā rezolūcija nav starptautisks nolīgums.
263
Turklāt 2020. gada 23. janvāra atbildē Somijas iestādes norādīja, ka 1994. gada 25. novembra sanāksmes laikā Somijas pārstāvji parakstīja tā paša datuma rezolūciju, uzskatīdami, ka tā ir politiska rakstura deklarācija, kura nav juridiski saistoša.
264
Papildus tam, lai arī no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija ir skaidri pārņēmusi Zviedrijas iestāžu nostāju jautājumā par to, vai 1994. gada 25. novembra rezolūcija ir starptautisks nolīgums, no šīs valsts 2020. gada 2. jūlija atbildes izriet, ka šīs iestādes tāpat kā Austrijas un Somijas iestādes arī uzskata, ka minētā rezolūcija nav starptautisks nolīgums.
265
Kā norādīts šā sprieduma 206. punktā, dokuments, kuru parakstījušas valstis, nav starptautisks nolīgums, ja tas nesatur nevienu tiesību normu, kas rada tiesības vai pienākumus, kuriem šīs valstis ir piekritušas. Tādējādi šajā lietā Vispārējai tiesai ir jāpārbauda 1994. gada 25. novembra rezolūcijas saturs un tvērums, lai noteiktu, vai šis dokuments satur juridiski saistošas saistības tās parakstītājiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 6. novembris, Grieķija/Komisija, C‑203/07 P, EU:C:2008:606, 56. punkts).
266
Pirmkārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 1. punktā ir norādīta valdību pārstāvju un starptautisko organizāciju, kuras piedalās tā paša datuma sanāksmē, vienošanās par to, ka, sākot ar šo datumu, tiek formalizēta prasītājas dibināšana, kā tas tika plānots iepriekšējās sanāksmēs, kuras notika Ženēvā kopš 1993. gada jūlija, un tas atbilst minētajai rezolūcijai pievienotajam protokolam.
267
Otrkārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 2. punktā tika apstiprināta prasītājas ģenerāldirektora iecelšana.
268
Treškārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 3. punktā tika paredzēts izveidot vadības komiteju, kurā var iestāties tās valdības un starptautiskās organizācijas, kas regulāri veic iemaksas vai ieguldījumus natūrā prasītājas īstenoto operāciju atbalstam, un kurā automātiski tika iekļauti UNHCR un Apvienoto Nāciju Aizsardzības spēki (UNPROFOR). Turklāt minētajai komitejai bija kompetence tostarp pieņemt pašai savus noteikumus ar divu trešdaļu balsu vairākumu, izstrādāt vadlīnijas, pieņemt prasītājas budžetu un noteikt tās personāla vajadzības, iecelt ģenerāldirektoru ar absolūtu balsu vairākumu, pieaicināt ekspertus vai citu starptautisko organizāciju pārstāvjus un pārskatīt ik pēc sešiem mēnešiem nepieciešamību turpināt prasītājas darbību. Visbeidzot bija paredzēts, ka GSG sanākšot uz sanāksmi divas reizes gadā, lai pārbaudītu prasītājas operācijas un darbību.
269
Ceturtkārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 4. punktā tika precizēts, ka šī dokumenta parakstīšana nenozīmē pienākumu veikt iemaksas prasītājas budžetā vai veikt ieguldījumu tās operācijās, jo šāds pienākums jāuzņemas tās vadības komitejas dalībniekiem.
270
Piektkārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 5. punktā tika atspoguļota tā paša datuma sanāksmes dalībnieku vienošanās par to, ka pēc visaptverošas stratēģijas Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanai pieņemšanas prasītāja esot jāiekļauj šajā visaptverošajā stratēģijā vai arī pakāpeniski jāizbeidz tās darbība atbilstoši šādam GSG lēmumam. Tika paredzēts, ka starplaikā prasītājas darbības jāīsteno, tās integrējot UNHCR darbībās un ciešā saistībā ar UNPROFOR darbībām.
271
Tādējādi no 1994. gada 25. novembra rezolūcijas izriet, ka tās parakstītāji ir piekrituši prasītājas organizatoriskajiem noteikumiem, tostarp apstiprinot tās ģenerāldirektoru un nolemjot izveidot tās paspārnē vadības komiteju.
272
It īpaši, lai arī 1994. gada 25. novembra rezolūcijā tās parakstītājiem nebija noteikts pienākums kļūt par prasītājas biedriem, tomēr tās 5. punktā GSG dalībniecēm valstīm bija paredzēts pienākums nolemt iekļaut prasītāju Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanas visaptverošajā stratēģijā vai arī pakāpeniski izbeigt tās darbības.
273
Tādējādi 1994. gada 25. novembra rezolūcijā bija ietverts vismaz viens juridiski saistošs pienākums tās parakstītājiem, tādēļ to nevar uzskatīt par deklarāciju, kurai ir tikai politisks tvērums.
274
Tālab Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārņemot Austrijas un Somijas nostāju, kura, kā izriet no šā sprieduma 264. punkta, atbilda arī Zviedrijas nostājai, kuras ieskatā 1994. gada 25. novembra rezolūcija esot politiska deklarācija bez juridiski saistoša rakstura. Tādējādi šis pirmais arguments jāatzīst par pamatotu.
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu attiecībā uz prasību, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija bija jāparaksta pārstāvjiem, kuri ir pilnvaroti šim mērķim
275
Otrā argumenta pamatojumam prasītāja norāda, ka no formālo prasību viedokļa Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz Vīnes konvencijas 7. panta 1. punktā minētajiem noteikumiem, pieprasot, lai tās valstis, kuras tā aptaujāja par prasītājas juridisko statusu, iesniedz pilnvaras, ar kurām sarunu vedēji bija pilnvaroti pieņemt 1994. gada 25. novembra rezolūciju.
276
Vispirms jāatgādina, ka starptautiskās līgumtiesības būtībā ir kodificētas Vīnes konvencijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 11. marts, Oberto un O’Leary, C‑464/13 un C‑465/13, EU:C:2015:163, 35. punkts).
277
It īpaši Vīnes konvencijas 7. panta 1. punktā par pilnvarām ir paredzēts, ka persona tiek uzskatīta par valsti pārstāvošu, lai pieņemtu vai noteiktu līguma teksta autentiskumu vai izteiktu valsts piekrišanu līguma saistošam raksturam, ja persona uzrāda attiecīgās pilnvaras vai no attiecīgo valstu prakses vai no citiem apstākļiem izriet, ka to nolūks bijis uzskatīt šo personu kā valsti pārstāvošu, nepieprasot pilnvaru uzrādīšanu.
278
Tomēr, atkāpjoties no Vīnes konvencijas 7. panta 1. punkta, tā paša panta 2. punkts atbrīvo no prasības uzrādīt pilnvaras valsts vadītājus, valdības vadītājus, ārlietu ministrus – lai veiktu visas darbības, kas saistītas ar līguma slēgšanu; diplomātisko misiju vadītājus – lai pieņemtu līguma tekstu starp akreditējošo valsti un valsti, kurā tie ir akreditēti; valsts akreditētos pārstāvjus starptautiskās konferencēs vai starptautiskās organizācijās, vai kādā no to institūcijām – lai pieņemtu līguma tekstu šādā konferencē, starptautiskā organizācijā vai tās institūcijās.
279
Tādējādi, ja dokumentu paraksta personas, kurām nav nepieciešamās autoritātes, lai liktu valstīm, ko tās pārstāv, uzņemties atbildību, atbilstoši Vīnes konvencijas 7. panta 1. punktam, šādu dokumentu nevar uzskatīt par juridiski saistošu starptautisku nolīgumu, izņemot, ja šīs personas ir tiesīgas uzņemties saistības minēto valstu vārdā bez pienākuma uzrādīt pilnvaras saskaņā ar šī paša panta 2. punktu (šajā nozīmē skat. Starptautiskā jūras tiesību tribunāla (SJTT) spriedumu, Jūras robežas noteikšana Bengālijas līcī (Bangladeša/Mjanma), 2012. gada 14. marts, SJTT 2012. gada krājums, 4. lpp., 96. un 98. punkts).
280
Turklāt saskaņā ar Vīnes konvencijas 8. pantu, kuru Komisija ir pieminējusi galīgā vērtējuma pirmās daļas ceturtajā apakšdaļā, darbībai saistībā ar līguma slēgšanu, ko veikusi persona, kura saskaņā ar minētās konvencijas 7. pantu nevar tikt uzskatīta par pilnvarotu pārstāvēt valsti šim nolūkam, nav juridisku seku, ja vien to vēlāk neapstiprina šī valsts.
281
Šajā ziņā no Starptautisko tiesību komisijas komentāriem par starptautisko līgumu tiesību pantu projektu (Yearbook of the International Law Commission, 1966. gads, II sēj., 210.–211. lpp.), kuru saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. un 32. pantā paredzētajiem līgumu interpretācijas noteikumiem var ņemt vērā, lai interpretētu minētās konvencijas 8. pantu, izriet, ka, neraugoties uz valsts pārstāvja sākotnējo pilnvaru neesamību, valsts var vēlāk piekrist veiktajai darbībai un tādējādi paust savu piekrišanu līguma saistībām, un ka tiks arī atzīts, ka tā ir tām piekritusi netieši, ja tā atsaucas uz līguma tiesību normām vai rīkojas veidā, kas liek uzskatīt, ka tā atzīst sava pārstāvja darbību kā notikušu.
282
Pirmām kārtām, no to valstu atbildēm, kuras Komisija aptaujāja un kuras bija nosūtījušas pārstāvjus uz 1994. gada 25. novembra sanāksmi, izriet, ka neviena no šīm valstīm nebija spējīga uzrādīt pilnvaras, kuras esot bijušas piešķirtas šiem pārstāvjiem, lai tiem saskaņā ar Vīnes konvencijas 7. panta 1. punktu atļautu parakstīt tā paša datuma rezolūciju.
283
Turklāt no šīm atbildēm neizriet šo valstu prakse vai citi apstākļi, kas pierāda to nolūku uzskatīt 1994. gada 25. novembra sanāksmē piedalījušās personas kā šo valstu pārstāvjus, lai parakstītu tā paša datuma rezolūciju, un nepieprasīt pilnvaru uzrādīšanu.
284
Otrām kārtām, ir taisnība – no Zviedrijas 2020. gada 2. jūlija atbildes izriet, ka 1994. gada 25. novembra rezolūciju vēlāk parakstīja Zviedrijas Ārlietu ministrs tādējādi, ka var uzskatīt, ka šī valsts ir saņēmusi Vīnes konvencijas 7. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no pilnvaru uzradīšanas.
285
Trešām kārtām, no uzaicinājuma uz 1994. gada 25. novembra sanāksmi, ko 1994. gada 15. novembrīUNHCR adresēja Komisijas pastāvīgajai delegācijai starptautiskajās organizācijās Ženēvā, no bijušas Komisijas amatpersonas 2020. gada 16. janvāra apliecinājuma, kas pievienots prasības pieteikuma A.43. pielikumā, kā arī no bijušas Dānijas valdības amatpersonas 2019. gada 30. jūlija apliecinājuma, kurš pievienots prasības pieteikuma A.44. pielikumā, izriet, ka 1994. gada 25. novembra rezolūciju apsprieda un pieņēma to valstu pārstāvji, kuras piedalījās darba grupā, kas starptautiskajā konferencē par bijušo Dienvidslāviju strādāja ar humānās palīdzības jautājumiem šīs darba grupas sanāksmē.
286
Tādējādi, tā kā 1994. gada 25. novembra rezolūciju neapstiprināja visi starptautiskajā konferencē par bijušo Dienvidslāviju akreditēto valstu pārstāvji, minēto rezolūciju, kas pieņemta darba grupā, atbilstoši Vīnes konvencijas 7. panta 2. punkta c) apakšpunktam nevar uzskatīt par līgumu, kas noslēgts šajā konferencē.
287
Ceturtām kārtām un katrā ziņā, no lietas materiāliem un jo īpaši no Komisijas aptaujāto valstu atbildēm izriet, ka vēl bez tā, ka Austrija ir atzinusi savu prasītājas biedra statusu, dažas no tām 1995. gada 10. martā ir piedalījušās prasītājas statūtu pieņemšanā (turpmāk tekstā – “sākotnējie statūti”), tostarp Francija, kuras pārstāve parakstīja minētos statūtus vadības komitejas priekšsēdētājas statusā, un Somija, un ka dažas no šīm valstīm ir piedalījušās prasītājas vadības komitejā vai tās pastāvīgajā komitejā, piemēram, Dānija, Francija, Nīderlande, Zviedrija un Norvēģija, un divu pēdējo minēto valstu pārstāvji ir parakstījuši prasītājas statūtus, kuri pieņemti 2008. un 2012. gadā, būdami prasītājas vadības komitejas, kas kļuva par pastāvīgo komiteju, priekšsēdētāji.
288
Tādējādi ar dalību prasītājas sākotnējo vai vēlāko statūtu pieņemšanā vai ar dalību tās vadības komitejā vai tās pastāvīgajā komitejā šā sprieduma 287. punktā minētās valstis ir rīkojušās veidā, kas liek domāt, ka tās savu pārstāvju veiktās 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstīšanas darbības uzskatīja par notikušām un tāpēc Vīnes konvencijas 8. panta izpratnē tās ir vēlāk apstiprinājušas šīs rezolūcijas, kuras mērķis bija izveidot prasītāju, parakstīšanu.
289
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsakoties kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju par starptautisku nolīgumu tā paša datuma sanāksmes dalībnieku pilnvaru neesamības dēļ, jo minētās rezolūcijas parakstīšanu vēlāk apstiprināja vismaz divas valstis. Tādējādi šis arguments ir jāpieņem.
iii) Par trešo argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdām saistībā ar prasību iesniegt 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstīšanas vai ratifikācijas dokumentus
290
Trešā argumenta pamatojumam prasītāja norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdas saistībā ar dažiem Vīnes konvencijā izklāstītiem starptautisko publisko tiesību principiem, pieprasot, lai valstis, kuras aptaujātas par prasītājas juridisko statusu, pierāda, ka ir parakstījušas tās dibināšanas aktu, vai uzrāda ratifikācijas dokumentu, lai gan no Komisijas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka 1994. gada 25. novembra rezolūciju pienācīgi apstiprināja un parakstīja tās dibinātājas valstis un ka praksē starptautiska organizācija ne vienmēr ir izveidota ar formālu nolīgumu.
291
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 11. pantu valsts piekrišana līguma saistošam raksturam var būt izteikta ar parakstīšanu, līgumu sastādošu dokumentu apmaiņu, ratifikāciju, pieņemšanu, apstiprināšanu vai pievienošanos, vai jebkādā citā veidā, par kuru ir vienošanās.
292
Konkrēti – Vīnes konvencijas 12. panta 1. punktā ir noteikts: valsts piekrišana līguma saistošam raksturam ir izteikta ar tās pārstāvja parakstu, ja attiecīgais līgums paredz parakstam šādas sekas; ja citādā veidā ir paredzēts, ka sarunas vedošās valstis ir vienojušās piešķirt parakstam šādas sekas; ja valsts apņemšanās piešķirt parakstam tādu spēku izriet no tās pārstāvja pilnvarām vai ir tikusi izteikta sarunu laikā.
293
Turklāt Vīnes konvencijas 12. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tā paša panta pirmā punkta mērķiem teksta parafēšana nozīmē teksta parakstīšanu tādā gadījumā, ja sarunas vedošās valstis ir par to vienojušās un ka līgumu parakstīšana ad referendum, ko veic dotās valsts apstiprināts pārstāvis, nozīmē līguma galīgu parakstīšanu.
294
Šajā lietā no 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 6. punkta un no 1994. gada 29. novembra protokola izriet, ka 1994. gada 25. novembra sanāksmes dalībnieki tika aicināti parakstīt minēto rezolūciju.
295
Tādējādi, tā kā atbilstoši Vīnes konvencijai nolīguma parakstīšana ir viens no valsts piekrišanas šā nolīguma saistošam raksturam izpausmes veidiem, Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz minētās konvencijas 12. pantu, aptaujājot par šo jautājumu valstis, kuras, kā apgalvots, ir prasītājas biedri, un lūdzot iesniegt iespējamus parakstīšanas dokumentus.
296
Otrām kārtām, Vīnes konvencijas 14. panta 1. punktā ir noteikts, ka valsts piekrišana līguma saistošam raksturam tiek izteikta ar ratifikāciju, ja līgums paredz, ka šāda piekrišana tiek izteikta ar ratifikāciju; ja citādā veidā ir paredzēts, ka sarunas vedošās valstis vienojušās par ratifikācijas nepieciešamību; ja valsts pārstāvis ir parakstījis līgumu ar noteikumu par tā ratifikāciju; ja valsts apņemšanās parakstīt līgumu ar noteikumu par tā ratifikāciju izriet no tās pārstāvja pilnvarām vai tiek izteikta sarunu laikā.
297
Šajā lietā nedz no 1994. gada 25. novembra rezolūcijas, nedz no 1994. gada 29. novembra protokola neizriet, ka 1994. gada 25. novembra sanāksmes dalībnieki bija paredzējuši šīs rezolūcijas ratifikāciju.
298
Tomēr šādu ratifikācijas vēlmi attiecīgo valstu un starptautisko organizāciju pārstāvji būtu varējuši paust sarunu laikā vai parakstīšanas laikā saskaņā ar Vīnes konvencijas 14. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā paredzētajiem gadījumiem.
299
Tādēļ prasītājai nav arī pamatojuma pārmest Komisijai, ka valstīm, attiecībā uz kurām tā pieņēma, ka tās ir prasītājas biedri, tā uzdeva jautājumu par ratifikācijas dokumenta esamību, lai pierādītu to piekrišanu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas saistošam raksturam.
300
Tātad šis trešais arguments jānoraida kā nepamatots.
iv) Par šī iebilduma pirmā un otrā argumenta pamatotības ietekmi uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu
301
No šā sprieduma 274. un 289. punkta izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatot, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija nav starptautisks nolīgums.
302
Tomēr šīm tiesību kļūdām šajā prasītājas argumentācijas pārbaudes stadijā nav ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, jo tās neskar Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā paredzēto nosacījumu, atbilstoši kuram prasītājai, lai īstenotu Savienības budžeta izpildi atbilstoši netiešās pārvaldības metodei, kas paredzēta starptautiskām organizācijām, jābūt dibinātai ar starptautisku nolīgumu, kura mērķis ir bijis to izveidot kā starptautisku organizāciju.
303
Tādēļ šā sprieduma 274. un 289. punktā konstatētās nelikumības pašas par sevi nevar izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz kļūdu interpretācijā par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju nodomu piešķirt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu
304
Šī iebilduma pamatojumam prasītāja būtībā norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kas attiecas uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas saturu, jo tā ir uzskatījusi, ka šī akta mērķis nebija izveidot starptautisku organizāciju, bet gan kopīga finansējuma pagaidu mehānismu.
305
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. pantu, kas atspoguļo vispārējās starptautiskās paražu tiesības, līgums jāinterpretē labā ticībā saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama šā līguma noteikumiem to kontekstā un atbilstoši tā priekšmetam un mērķim (skat. spriedumu, 2015. gada 11. marts, Oberto un O’Leary, C‑464/13 un C‑465/13, EU:C:2015:163, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
306
Pirmām kārtām, jākonstatē, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijā prasītāja nav nedz kvalificēta kā starptautiska organizācija, nedz tajā ir definēts tās juridiskais statuss.
307
Otrām kārtām, ir arī jānorāda, ka ar 1994. gada 25. novembra rezolūciju prasītājai nav pat piešķirts juridiskas personas statuss ar klauzulu, kas tai piešķirtu spēju slēgt nolīgumus vai iesaistīties tiesvedībā.
308
Trešām kārtām, 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nav arī paredzēts, ka prasītāja varētu izmantot imunitāti, lai īstenotu savu darbību, lai gan atbilstoši šā sprieduma 209. un 210. punktā minētajai judikatūrai, starptautiskām organizācijām, pildot to uzdevumus, principā ir imunitāte, kas paredzēta to dibināšanas līgumos.
309
Ceturtām kārtām, no 1994. gada 25. novembra rezolūcijas izriet, ka tās parakstītāji, dibinot prasītājas organizāciju, nebija vēlējušies izveidot organizāciju, kuras rīcībā ir visi tās darbībai nepieciešamie līdzekļi un labākās stabilitātes, nepārtrauktības un efektivitātes garantijas tās uzdevumu izpildei, bet gan fakultatīvu mehānismu, kas nodots pušu rīcībā un ko katra no tām varētu izmantot pēc saviem ieskatiem.
310
Pirmkārt, runājot par prasītājas uzdevumu stabilitāti un nepārtrauktību, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 3. punktā paredzēts, ka vadības komitejai ik pēc sešiem mēnešiem jāpārskata nepieciešamība turpināt prasītājas darbību, taču saskaņā ar tās 5. punktu valstīm, kas ir1994. gada 25. novembra rezolūcijas līgumslēdzējas, bija jālemj vai nu par prasītājas integrēšanu Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanas visaptverošajā stratēģijā, vai arī par tās darbības pakāpenisku izbeigšanu.
311
Otrkārt, runājot par prasītājas uzdevumu efektivitāti, lai arī 1994. gada 25. novembra rezolūcijas 3. punktā ir minēta regulāra iemaksu veikšana prasītājas labā, ko veic valstis un starptautiskās organizācijas, kuras ir šīs rezolūcijas līgumslēdzējas, tajā nav paredzēts pienākums minētajām valstīm un organizācijām veikt obligātas iemaksas, lai papildinātu prasītājas budžetu. Gluži otrādi – rezolūcijā ir skaidri paredzēts prasītājas biedru finanšu iemaksu vai ieguldījumu natūrā fakultatīvais raksturs.
312
Treškārt, 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nav paredzēts, ka valstis un organizācijas, kas noslēgušas minēto rezolūciju, nodod prasītājai to obligātās kompetences, jo šīs valstis un šīs organizācijas, gluži otrādi, saglabā brīvību iestāties šajā organizācijā, izstāties no tās vienpusēji un brīdī, ko tās uzskata par piemērotu, un aizstāt to ar citiem saziņas kanāliem.
313
Piektām kārtām, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas noteikumu un mērķa interpretāciju, no kuras izriet, ka tās autoriem nav bijis nodoma izveidot starptautisku organizāciju, kad tās dibināja prasītājas organizāciju, apstiprina konteksts, kādā šī rezolūcija tika pieņemta, kā tas izriet no vairākiem dokumentiem lietas materiālos.
314
Pirmkārt, no 1994. gada 29. novembra protokola izriet, ka 1994. gada 25. novembrī darba grupas sanāksmē, kas starptautiskajā konferencē par bijušo Dienvidslāviju strādāja ar humānās palīdzības jautājumiem, vairākas valstis, tostarp Vācija, Somija, Norvēģija un Krievija, kā arī Eiropas Kopienas Humānās palīdzības birojs (ECHO) ieņēma atturīgu nostāju attiecībā uz iniciatīvu izveidot jaunu institucionalizētu struktūru un uzstāja uz to, ka prasītājas darbībai jābūt ar pagaidu raksturu. Turklāt neviens no šīs sanāksmes dalībniekiem nav kvalificējis prasītāju kā starptautisku organizāciju.
315
Otrkārt, prasītāja atsaucas uz dokumentu angļu valodā “Terms of reference of IMG-IBH” (IMG-IBH specifikācijas), par kuru Vispārējā tiesa secina, ka tas ir 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pielikums. It īpaši šajā dokumentā ir uzskaitīti prasītājas uzdevumi, kuri Bosnijas un Hercegovinas teritorijā un enerģētikas, sabiedrisko pakalpojumu, izmitināšanas un mājokļa jomās aptvēra informācijas iegūšanu, iedzīvotāju pamatvajadzību novērtēšanu, prioritāro nozaru, kurām nepieciešama ātra starptautiskā palīdzība, noteikšanu, programmu un projektu, ko var finansēt starptautiskā kopiena, identificēšanu un izstrādi, kā arī palīdzības sniegšanu valstīm un starptautiskām iestādēm, lai finansētu projektus vai programmas.
316
Tomēr IMG-IBH specifikācijās nav nedz minēts prasītājas juridiskais statuss, nedz ar šo dokumentu tai ir piešķirta iespēja slēgt starptautiskus nolīgumus.
317
Treškārt, 1994. gada 14. decembra izziņā, kuru sagatavojis UNHCR īpašās operācijas bijušajā Dienvidslāvijā koordinators, kas vadīja 1994. gada 25. novembra sanāksmi, kuras laikā tika pieņemta tā paša datuma rezolūcija, ir tikai norādīta prasītājas formāla izveide šīs sanāksmes laikā bez precizējumiem par to, vai ar šo iniciatīvu bija paredzēts piešķirt prasītājai juridiskas personas statusu un, attiecīgā gadījumā, tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu.
318
Ceturtkārt, no uzaicinājuma uz 1994. gada 25. novembra sanāksmi izriet, ka šīs sanāksmes mērķis bija apsvērt prasītājas priekšgājējas vienības pārstrukturēšanu, kā arī tās turpmāko statusu, nevis izveidot starptautisku organizāciju.
319
Tādēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijai nebija nedz mērķa piešķirt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu, nedz arī radīt šādas sekas, tādējādi šis iebildums jānoraida kā nepamatots un tātad ceturtā pamata otrā daļa jānoraida pilnībā.
d)
Par trešo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdām attiecībā uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vēlāko praksi un to, ka Savienība un dažas valstis ir atzinušas starptautiskas organizācijas statusu
320
Ceturtā pamata trešā daļa būtībā sastāv no trīs iebildumiem, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija ir atteikusies atzīt prasītājai tās starptautiskas organizācijas statusu, neraugoties uz tās biedru vēlāko praksi, otrais – uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā to, ka Savienība un dažas valstis ir atzinušas prasītājai starptautiskas organizācijas statusu, un trešais – uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā to, ka prasītājas biedri nav izbeiguši tās darbību un ka prasītāja atbilst specialitātes principam.
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdu attiecībā uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vēlāko praksi
321
Šā iebilduma pamatojumam prasītāja būtībā norāda, ka – pat pieņemot, ka tā ar dibināšanas aktu nav tikusi izveidota kā starptautiska organizācija, – Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsakoties atzīt, ka prasītāja pakāpeniski ir ieguvusi pastāvīgas starptautiskas organizācijas statusu, ņemot vērā 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju un it īpaši – tās biedru vēlāko praksi. Proti, tā norāda, ka tās sākotnējie statūti tika grozīti 2008. un 2012. gadā, lai tai piešķirtu starptautiskas organizācijas līdzekļus un privilēģijas, kas bija piemēroti tās darbības turpināšanai un darbību veikšanai.
322
Vispirms jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir paudusi nostāju, ka no aptaujāto valstu atbildēm izriet, ka vēlākā prakse pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pieņemšanas neliecinot par to, ka valstis un starptautiskās organizācijas, kas esot prasītājas biedri, būtu plaši un skaidri atzinušas prasītājas starptautiskas organizācijas statusu.
323
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu līguma interpretācijas nolūkā vienlaikus ar tā kontekstu ir jāņem vērā jebkura vēlāka vienošanās starp dalībniekiem attiecībā uz līguma interpretāciju vai tā noteikumu piemērošanu un jebkura šā līguma vēlāka piemērošanas prakse, ar kuru ir izveidojusies dalībnieku vienošanās attiecībā uz minētā līguma interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Padome/Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 120. punkts).
324
It īpaši no judikatūras izriet, ka dokumentus nevar uzskatīt par tādiem, kas veido vēlāku vienošanos vai vēlāku praksi, ar kuru izveidota pušu vienošanās attiecībā uz līguma interpretāciju Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē, ja šie dokumenti ir pieņemti bez visu minētā līguma līgumslēdzēju valstu atbalsta (šajā nozīmē skat. Starptautiskās tiesas spriedumu, Vaļu medības Antarktīdā (Austrālija pret Japānu; persona, kas iestājusies lietā – Jaunzēlande), 2014. gada 31. marts, 2014. gada krājums, 226. lpp., 83. punkts).
325
Turklāt saskaņā ar Vīnes konvencijas 32. pantu var izmantot papildu interpretācijas līdzekļus, t.sk. līguma sagatavošanas materiālus un līguma noslēgšanas apstākļus, lai apstiprinātu nozīmi, kas izriet no tās pašas konvencijas 31. panta piemērošanas, vai lai noteiktu nozīmi, kad interpretācija saskaņā ar minēto 31. pantu atstāj nozīmi divdomīgu vai neskaidru vai noved pie rezultāta, kas ir klaji absurds vai nesaprātīgs.
326
Tādā gadījumā saskaņā ar Starptautisko tiesību komisijas secinājumiem par vēlāku vienošanos un praksi, kas pievienoti 2018. gada 20. decembra Ģenerālās asamblejas rezolūcijai 73/202 (teksts, ko Starptautisko tiesību komisija pieņēmusi tās septiņdesmitajā sesijā 2018. gadā un kas iesniegts Ģenerālajai asamblejai tās ziņojuma par minētās sesijas (A/73/10) darbu ietvaros), vēlāku praksi veido jebkāda viena vai vairāku dalībnieku rīcība, piemērojot līgumu, pēc tā noslēgšanas.
327
Ņemot vērā šīs tiesību normas un šos principus, Vispārējai tiesai jāpārbauda, vai šo iebildumu pamatošanai prasītāja var pamatoti atsaukties uz tās biedru vēlāku praksi, kā tā izriet no tās sākotnējiem statūtiem un to grozījumiem 2008. un 2012. gadā.
328
No ceturtā pamata otrās daļas otrā iebilduma pārbaudes izriet, ka, ciktāl ar tām prasītāja nav izveidota kā starptautiska organizācija, 1994. gada 25. novembra rezolūcijas tiesību normas nav neskaidras vai divdomīgas un tās nenoved pie klaji absurdas vai nesaprātīgas interpretācijas Vīnes konvencijas 32. panta izpratnē.
329
Tādējādi tā fakta pierādīšana, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vēlākas vienošanās vai vēlāka prakse ir mainījušas šīs rezolūcijas tiesību normu interpretāciju, lai piešķirtu prasītājai starptautiskas organizācijas statusu, ir pakārtota nosacījumam, ka visi šīs rezolūcijas parakstītāji vai vismaz visi prasītājas biedri ir apstiprinājuši šādu grozījumu, ievērojot šā sprieduma 324. punktā minēto judikatūru.
330
Šajā lietā ir taisnība, ka, pirmkārt, ar prasītājas sākotnējiem statūtiem tai piešķirts juridiskas personas statuss un tajos paredzēts, ka daļai tās personāla tikšot piemērots imunitātes režīms, kāds ir UNHCR, un ka, otrkārt, šo 2012. gada statūtu 1. pantā tā bija kvalificēta kā starptautiska organizācija.
331
Tomēr prasītāja nav pierādījusi, ka tās sākotnējie statūti un tās 2012. gada statūti atspoguļo visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vai vismaz tās biedru vēlmi tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu, tādēļ Komisijai esot bijis jāatzīst šie dokumenti par tādiem, kas ir vēlākas vienošanās vai vēlāka prakse Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē.
332
Gluži otrādi, pirmām kārtām, runājot par sākotnējiem statūtiem, no vadības komitejas 1995. gada 13. februāra sanāksmes, kurā, lai izstrādātu šos statūtus, UNHCR paspārnē piedalījās Dānijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Somijas, Zviedrijas, Apvienotās Karalistes, Norvēģijas un Eiropas Kopienas pārstāvji, protokola izriet, ka pēc Somijas uzdota jautājuma UNHCR pārstāvis uzstāja uz faktu, ka prasītāja tika izveidota, lai izpildītu īslaicīgu uzdevumu, ka nebija paredzēts izveidot pilnvērtīgu starptautisku organizāciju un ka prasītājas statūtiem attiecībā pret valstīm, kas tos apstiprināšot, nebūšot tāda paša juridiski saistoša rakstura, kā tas, kurš izrietētu gadījumā, ja visas attiecīgās valstis piemērotu tās dibināšanas akta ratifikācijas procedūru.
333
Turklāt no Somijas iestāžu 2014. gada 29. aprīļa vēstules izriet, ka vadības komitejas 1995. gada 10. marta sanāksmē, kuras laikā sākotnējie statūti tika apstiprināti ar nepieciešamo divu trešdaļu minētās komitejas biedru balsu vairākumu, Somijas pārstāvis neparakstīja minētos statūtus šaubu par šī dokumenta juridisko raksturu dēļ un ka šā sprieduma 332. punktā minēto UNHCR pārstāvja sniegto garantiju dēļ Somija galu galā parakstīja šos statūtus vadības komitejas 1995. gada 19. jūnija sanāksmē, formulējot paziņojumu, ka tās ieskatā prasītājas statūtiem ir politisks raksturs.
334
Tādējādi, ņemot vērā UNHCR un Somijas nostāju prasītājas sākotnējo statūtu pieņemšanas brīdī, no apstākļiem, kādos minētie statūti tika pieņemti, neizriet nedz, ka tie atspoguļo visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju, nedz prasītājas biedru vēlmi tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu.
335
Otrām kārtām, runājot par 2012. gadā pieņemtajiem prasītājas statūtiem, tiesas sēdē prasītāja apgalvoja, ka tos ir parakstījusi Francija, Itālija, Somija, Zviedrija un Norvēģija.
336
Taču, pirmkārt, jānorāda, ka, pat pieņemot prasītājas apgalvojumus kā patiesus, no tā izrietētu, ka 2012. gada statūti netika pieņemti ar visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju atbalstu.
337
Otrkārt, no lietas materiāliem arī neizriet, ka, pieņemot prasītājas 2012. gada statūtus, tās vienīgie biedri bija Francija, Itālija, Somija, Zviedrija un Norvēģija tādējādi, ka būtu jāuzskata, ka šie statūti atspoguļo konkrētajā datumā esošo prasītājas biedru vienprātīgu vienošanos, lai tai atzītu starptautiskas organizācijas statusu.
338
Treškārt, pat pieņemot, ka 2012. gada statūtu pieņemšanas brīdī prasītājas vienīgie biedri bija šā sprieduma 335. punktā minētās piecas valstis, no šo valstu nostājām to sniegtajās atbildēs OLAF izmeklēšanā un Komisijas konsultēšanās procedūrā, ko tā sāka, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, izriet, ka tās apstrīd 2012. gada statūtu klauzulu, ar kuru prasītājai atzīts starptautiskas organizācijas statuss.
339
Proti, pirmkārt, no vēstules, ko Zviedrijas iestādes 2014. gada 23. jūnijā nosūtīja OLAF, kā arī no šo iestāžu 2020. gada 2. jūlija atbildes Komisijai izriet, ka Zviedrijas ieskatā prasītāja nav starptautiska organizācija, lai arī nav strīda par to, ka Zviedrijas vēstnieks Belgradā parakstīja prasītājas 2012. gada statūtus kā tās vadības komitejas, kas kļuvusi par pastāvīgo komiteju, priekšsēdētājs.
340
Otrkārt, no atbildēm, ko OLAF izmeklēšanā sniegusi Francija, Itālija, Somija un Norvēģija, kā arī no to atbildēm Komisijai attiecīgi 2020. gada 22. jūlijā, 13. martā, 14. janvārī un 2019. gada 20. decembrī izriet, ka šīs valstis uzskata, ka prasītāja nav starptautiska organizācija.
341
Tādējādi, ņemot vērā Francijas, Itālijas, Somijas, Zviedrijas un Norvēģijas nostājas, no lietas materiāliem neizriet, ka 2012. gada statūtu klauzula, atbilstoši kurai prasītāja ir starptautiska organizācija, atspoguļo skaidru un nepārprotamu šo valstu vēlmi tai piešķirt šādu statusu.
342
Trešām kārtām, jānorāda, ka, pat pieņemot, ka prasītājas sākotnējie statūti un tās 2012. gada statūti tika pieņemti ar visu 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vai vismaz ar tās biedru atbalstu, no minēto statūtu attīstības izriet, ka, lai arī, pieņemot jaunos statūtus 2008. un 2012. gadā, minētie prasītājas biedri vēlējās tai nodrošināt zināmu stabilitāti un nodrošināt tās darbības nepārtrauktību, tie tomēr nemainīja tās kopīga finansējuma fakultatīva mehānisma, ko katrs no tiem var izmantot pēc saviem ieskatiem, būtību.
343
It īpaši, pieņemot 2008. un 2012. gada statūtus, prasītājas biedri nedz mainīja tās finansēšanas modeli, kas balstīts uz fakultatīvām iemaksām, nedz piešķīra tai obligātas kompetences tādējādi, ka šie biedri saglabā brīvību vienpusēji izstāties no tās brīdī, ko tās uzskata par piemērotu, un aizstāt to ar citiem saziņas kanāliem.
344
Šādā kontekstā jākonstatē, ka sākotnējo statūtu klauzulu, kuras attiecas uz prasītājas imunitāti un juridiskās personas statusu, nozīme un 2012. gada statūtu klauzulas par to, ka prasītāja ir starptautiska organizācija, nozīme ir divdomīga Vīnes konvencijas 32. panta izpratnē.
345
Turklāt no Komisijas aptaujāto valstu atbildēm izriet, ka no prasītājas biedriem Austrija ir vienīgā, kas uzskata, ka prasītāju var atzīt par starptautisku organizāciju.
346
Tādēļ Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka vēlākā prakse pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas pieņemšanas un pēc sākotnējo statūtu un 2012. gada statūtu pieņemšanas neliecina par to, ka šīs rezolūcijas parakstītāji un prasītājas biedri pietiekami plaši un skaidri atzīst tās starptautiskas organizācijas statusu.
347
Šādos apstākļos šis iebildums jānoraida kā nepamatots.
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā to, ka Savienība un dažas valstis ir atzinušas prasītājai starptautiskas organizācijas statusu
348
Šis iebildums sastāv no diviem argumentiem: pirmais attiecas uz Vīnes konvencijas 27. un 46. panta pārkāpumu, bet otrais – uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā prasītājas noslēgtos nolīgumus par atrašanās vietu.
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz to, ka Komisija ir pārkāpusi Vīnes konvencijas 27. un 46. pantu, vairs neatzīstot prasītājas starptautiskas organizācijas statusu
349
Pirmā argumenta pamatojumam prasītāja norāda, ka nolīgumu noslēgšana starp prasītāju un Komisiju par kopīgo vai netiešo pārvaldību noteikti nozīmēja šīs iestādes pienākumu atzīt prasītājas starptautiskas organizācijas statusu saskaņā ar Vīnes konvencijas 27. un 46. pantu.
350
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar Vīnes konvencijas 1. pantu un tās 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu šī konvencija reglamentē starptautiskus līgumus, kas noslēgti starp valstīm rakstiski un ko reglamentē starptautiskās tiesības. Tādējādi saskaņā ar šīs konvencijas 3. pantu to nepiemēro starptautiskiem līgumiem, kas noslēgti starp valstīm un citiem starptautisko tiesību subjektiem, piemēram, Savienību.
351
Tālab prasītāja nevar lietderīgi pārmest Komisijai, lai pamatotu šo argumentu, ka tā ir pārkāpusi Vīnes konvencijas, kuras tiesības normas nav tieši piemērojamas Savienībai, 27. un 46. pantu.
352
Otrām kārtām, pieņemot, ka prasītāja bija vēlējusies atsaukties uz starptautisko publisko tiesību principiem, kuri minēti Vīnes konvencijas 27. un 46. pantā, it īpaši 1986. gada 21. marta Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām (Official Records of the United Nations Conference on the Law of Treaties between States and International Organisations or between International Organisations, II sēj., 91. lpp.) 27. panta 2. un 3. punktā un 46. panta 2. un 3. punktā, no šiem principiem izriet gan tas, ka starptautiska organizācija, kas ir līguma slēdzēja, nevar atsaukties uz organizācijas noteikumiem, lai pamatotu līguma neizpildi, gan tas, ka uz apstākli, ka starptautiskas organizācijas piekrišana līguma saistošam raksturam ir pausta, neievērojot organizācijas noteikumus attiecībā uz kompetenci slēgt līgumus, šī organizācija nevar atsaukties kā uz apstākli, kas padara tās piekrišanu par spēkā neesošu, izņemot, ja šis pārkāpums ir bijis acīmredzams un tas attiecas uz īpaši būtisku noteikumu.
353
Pirmkārt, tā kā 1994. gada 25. novembra rezolūcijā nebija nedz noteikts pienākums tās parakstītājiem iestāties prasītājas organizācijā, nedz arī prasītāja tajā tika kvalificēta kā starptautiska organizācija, nevar pārmest Komisijai, ka ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu tā nav izpildījusi minēto rezolūciju, pat pieņemot, ka tā to ir pienācīgi apstiprinājusi vai parakstījusi.
354
Turklāt no šīs daļas pirmā iebilduma pārbaudes izriet, ka prasītājai nav pamatojuma atsaukties uz starptautiskas organizācijas statusu atbilstoši vēlākai praksei pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas vai tās statūtu pieņemšanas.
355
Katrā ziņā no šā sprieduma 253. punkta izriet, ka, tā kā Komisija vairs nepiedalījās prasītājas vadības komitejā kopš 2003. gada 20. maija, Savienība vairs nebija biedrs laikposmā, kurā bija spēkā apstrīdētais lēmums.
356
Tādējādi, pat ja Komisija būtu likumīgi iestājusies prasītājas organizācijā 1994. gadā vai vēlāk, apstrīdētā lēmuma stāšanās spēkā datumā tā bija atbrīvota no jebkāda pienākuma tai atzīt starptautiskas organizācijas statusu, kas esot izrietējis no iespējamas vēlākas prakses pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas vai tās statūtu pieņemšanas.
357
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma pamatojuma neizriet, ka pat ja Komisija apstrīd, ka tā ir likumīgi pievienojusies 1994. gada 25. novembra rezolūcijai, tā esot pieņēmusi minēto lēmumu ar pamatojumu, ka tās piekrišana šīs rezolūcijas saistošajam raksturam būtu pausta, pārkāpjot Savienības noteikumus attiecībā uz kompetenci slēgt starptautiskus līgumus.
358
It īpaši no apstrīdētā lēmuma pamatojuma neizriet, ka tas būtu balstīts uz Vīnes konvencijas 46. pantā un 1986. gada 21. marta Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām 46. panta 2. un 3. punktā minētajiem principiem.
359
Tādēļ šis arguments ir jānoraida.
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā prasītājas noslēgtos nolīgumus par atrašanās vietu
360
Otrā argumenta pamatojumam prasītāja norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atsakoties ņemt vērā Beļģijas un Austrijas atbildes, ciktāl šīs valstis atsaucas uz prasītājas noslēgtajiem nolīgumiem par atrašanās vietu, jo šajos nolīgumos ir pausta tās kā starptautiskas organizācijas statusa atzīšana no šo nolīgumu parakstītāju valstu puses, neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav šīs organizācijas biedri. Tādējādi tā atsaucas uz nolīgumu par atrašanās vietu parakstīšanu ar Beļģiju, Bosniju-Hercegovinu, Ziemeļmaķedoniju, Mjanmu/Birmu un Serbiju.
361
Šajā ziņā ir taisnība, ka 2020. gada 8. aprīļa atbildē Komisijai Austrija ir norādījusi, ka vēlāka prakse pēc 1994. gada 25. novembra rezolūcijas un prasītājas statūtu pieņemšanas, it īpaši nolīgumu par atrašanās vietu noslēgšana, šķiet, liecina par to, ka prasītāja ir ieguvusi starptautiskas juridiskas personas statusu tās uzdevumu izpildei nepieciešamajā apmērā. Turklāt 2020. gada 30. jūnija atbildē Komisijai Beļģija ir pieminējusi nolīgumu par atrašanās vietu, ko tā ir noslēgusi ar prasītāju.
362
Tomēr no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka ar starptautiskas organizācijas statusa atzīšanu par labu prasītājai no to valstu puses, kuras nav šīs vienības biedri, nepietiek, lai pierādītu, ka prasītāja atbilst starptautisko organizāciju definīcijas kritērijiem, kas noteikti starptautiskajās tiesībās, it īpaši pantu projektā minētajos principos.
363
Šajā ziņā no šā sprieduma 204.–212. un 323.–325. punkta izriet, ka starptautiskas organizācijas statusa atzīšana izriet no valstu gribas saskaņotības un, attiecīgā gadījumā, no starptautisko organizāciju, kas piedalās attiecīgās organizācijas dibināšanas nolīgumā, gribas saskaņotības, un šim nodomam ir skaidri jāizriet no minētā dibināšanas nolīguma vai vēlākiem nolīgumiem, vai no vēlākas prakses pēc minētā dibināšanas nolīguma, ar nosacījumu, ka šie vēlākie nolīgumi un šī vēlākā prakse pauž šādu atzīšanu no visām pusēm, kas piedalījušās dibināšanas nolīgumā.
364
Tādējādi fakts, ka valstis, kuras nav pievienojušās organizācijas dibināšanas nolīgumam un kuras nav vai vairs nav tās biedri, to uzskata par starptautisku organizāciju, nevar nozīmēt pienākumu Komisijai atzīt šai organizācijai starptautiskas organizācijas statusu, lai tostarp tai atļautu izpildīt Savienības budžetu netiešā pārvaldībā.
365
Tādēļ Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemot vērā, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, nolīgumus par atrašanās vietu, ko prasītāja noslēgusi ar šā sprieduma 360. punktā minētajām valstīm, un tādēļ šis arguments jānoraida kā nepamatots.
3) Par trešo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā, ka prasītājas biedri nav izbeiguši tās darbību un ka prasītāja atbilst specialitātes principam
366
Trešā iebilduma pamatojumam prasītāja norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav ņēmusi vērā, pirmkārt, faktu, ka valstis, kuras ir to dibinājušas, nekad nav izbeigušas tās darbību, neraugoties uz tai iecerēto pagaidu raksturu, un, otrkārt, faktu, ka tā atbilst specialitātes principam.
367
Šajā ziņā ir taisnība, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāji, kuri iestājās prasītājas organizācijā, pieņemot 2008. un 2012. gada statūtus, plānoja tai nodrošināt zināmu stabilitāti un tai uzticēt specifiskus uzdevumus atjaunošanas un attīstības jomā arī ārpus Bosnijas un Hercegovinas teritorijas.
368
Tomēr no šā pamata otrās daļas otrā iebilduma un šīs daļas pirmā iebilduma pārbaudes izriet, ka nedz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāji, nedz prasītājas biedri nav izrādījuši vienprātīgu vai vismaz vairākuma nodomu tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu.
369
Fakts, ka prasītājas biedri nav izbeiguši tās darbību, un fakts, ka prasītāja atbilstot specialitātes principam, nav pietiekami, lai pierādītu šādu nodomu, un tādēļ tiem nav ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
370
Tādēļ šis iebildums, kā arī – līdz ar to – trešā daļa un ceturtais pamats jānoraida kopumā.
5.
Par otrā pamata otro un trešo daļu, kas attiecas uz respektīvi pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu un pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu
a)
Par otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
371
Otrā pamata otrās daļas pamatojumam prasītāja būtībā izvirza septiņus iebildumus, no kuriem pirmais attiecas uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi attiecībā uz to valstu identificēšanu, kurām jāuzdod jautājumi par prasītājas juridisko statusu, otrais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi attiecībā uz nolīguma par atrašanās vietu, ko prasītāja noslēgusi ar Beļģijas iestādēm, tvērumu, trešais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi attiecībā uz jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju, ceturtais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi tā iemesla dēļ, ka tā nav ņēmusi vērā dokumentus, kuri jau bija tās rīcībā, piektais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi tā iemesla dēļ, ka anketa, ko tā nosūtīja valstīm, kuras esot prasītājas biedri, nebija pilnīga, sestais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi, jo tās lūgums, lai aptaujātās valstis iesniedz pienācīgi parakstītu prasītājas dibināšanas nolīgumu, esot nelietderīgs, un septītais – uz kļūdām, ko Komisija pieļāvusi, jo neesot veikusi otru konsultēšanos ar aptaujātajām valstīm pēc prasītājas apsvērumu saņemšanas 2021. gada 5. un 30. martā.
372
Vispirms jāatgādina, ka pienākums ievērot pienācīgu rūpību, kas ir daļa no Hartas 41. pantā nostiprinātā labas pārvaldības principa un kas vispārīgi tiek piemērots Savienības iestādes rīcībai attiecībās ar sabiedrību, liek Savienības iestādēm rīkoties rūpīgi un piesardzīgi, pārbaudot visus konkrētā gadījuma būtiskos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 168. punkts un tajā minētā judikatūra).
373
Tādējādi, ņemot vērā pienākuma ievērot pienācīgu rūpību saturu, pamats par šī pienākuma pārkāpumu bieži sakrīt ar pamatu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā (spriedums, 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija, C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 32. punkts).
374
Proti, pienākums ievērot pienācīgu rūpību ir noteikts Savienības iestādēm, īstenojot to rīcības brīvību. Tādējādi, ja lietas dalībnieks atsaucas uz kompetentās iestādes pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Savienības tiesai jāpārbauda, vai šī iestāde ir rūpīgi un piesardzīgi izvērtējusi visus būtiskos attiecīgās lietas elementus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, SGL Carbon u.c./Komisija, C‑65/21 P un no C‑73/21 P līdz C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 30. un 31. punkts un tajos minētā judikatūra).
375
Šajā lietā jākonstatē, ka ceturtajā pamatā prasītāja ir pārmetusi Komisijai, ka tā esot pieļāvusi vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un ka šī argumentācija sakrīt ar argumentāciju, kas norādīta šīs daļas pamatojumam.
376
Tā kā no šā sprieduma 370. punkta izriet, ka ceturtais pamats, kas tostarp attiecas uz vairākām acīmredzamām kļūdām vērtējumā, jānoraida kā nepamatots, prasītājai līdz ar to nav pamatojuma pārmest Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi prasītājas situāciju rūpīgi un piesardzīgi un ka tādējādi tā nav ievērojusi pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, pieņemot apstrīdēto lēmumu.
377
Katrā ziņā, runājot par pirmo iebildumu, kas attiecas uz to, ka Komisija, pirmkārt, ir kļūdījusies, uzdodot jautājumu par prasītājas juridisko statusu Turcijai, un, otrkārt, nav aptaujājusi Bosniju un Hercegovinu, Ziemeļmaķedoniju, Mjanmu/Birmu un Serbiju, jāatgādina, ka pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pasludināšanas prasītāja atteicās darīt zināmu Komisijai tās biedru identitāti.
378
Šādā kontekstā nevar uzskatīt, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, aptaujājot valstis, attiecībā uz kurām prasītāja savā tīmekļvietnē 2019. gada 26. novembrī bija norādījusi, ka tās ir tās biedri, un starp kurām bija minēta Turcija.
379
Runājot par Bosniju un Hercegovinu, par Ziemeļmaķedoniju, par Mjanmu/Birmu un par Serbiju, attiecībā uz kurām netiek apstrīdēts, ka tās nav prasītājas biedri, no ceturtā pamata trešās daļas otrā iebilduma otrā argumenta pārbaudes izriet, ka šo valstu iespējamām nostājām par to, vai prasītāja ir starptautiska organizācija, nav nozīmes saistībā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
380
Runājot par otro iebildumu, kas attiecas uz Komisijas kļūdu saistībā ar nolīguma par atrašanās vietu, kas noslēgts starp Beļģijas iestādēm un prasītāju, tvērumu, no ceturtā pamata trešās daļas otrā iebilduma otrā argumenta pārbaudes arī izriet, ka šā nolīguma tvērumam nav nozīmes saistībā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, jo Beļģija vairs nebija prasītājas biedrs datumā, kad apstrīdētais lēmums stājās spēkā, kā izriet no ceturtā pamata pirmās daļas otrā iebilduma otrā argumenta.
381
Runājot par trešo iebildumu, kas attiecas uz Komisijas kļūdu saistībā ar jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju, kas atšķiras no pamatnostādnēs paredzētās definīcijas, no ceturtā pamata pārbaudes izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pamatodamās uz minētā jēdziena definīciju, kā tā izriet tostarp no Vīnes konvencijas un pantu projekta.
382
Turklāt no pamatnostādnēm neizriet, ka jēdziena “starptautiska organizācija” definīcija, kas minēta šajā dokumentā, atšķiras no tās definīcijas, uz kuru ir balstījusies Komisija, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu.
383
Runājot par ceturto iebildumu, kas attiecas uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā dokumentus, kuri jau bija tās rīcībā, no ceturtā pamata pārbaudes izriet, ka dažādie prasītājas iesniegtie dokumenti, no kuriem lielākā daļa ir pievienoti OLAF izmeklēšanas ziņojumam, nepierāda, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītājiem vai vismaz prasītājas biedriem ir bijis vienprātīgs vai vairākuma apstiprināts nodoms tai piešķirt starptautiskas organizācijas statusu.
384
Runājot par piekto iebildumu, kas attiecas uz to, ka anketa, ko Komisija nosūtīja valstīm, kas, kā apgalvots, ir prasītājas biedri, nebija pilnīga, no minētās anketas izriet, ka Komisija ne tikai jautāja attiecīgajām valstīm, vai tās ir vai ir bijušas prasītājas biedri un vai tās ir parakstījušas starptautisko vai starpvaldību nolīgumu, ar ko tā izveidota kā starptautiska organizācija, bet arī, vai tās uzskata, ka prasītāja ir izpildījusi nosacījumus, lai to kvalificētu kā starptautisku organizāciju Savienības finanšu tiesiskā regulējuma izpratnē, tādēļ, ņemot vērā šā sprieduma 197.–212. punktā atgādināto jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju, šis iebildums jānoraida kā nepamatots.
385
Runājot par sesto iebildumu par to, ka Komisijas lūgums, lai aptaujātās valstis iesniedz pienācīgi parakstītu prasītājas dibināšanas nolīgumu, esot nelietderīgs, tas arī jānoraida kā nepamatots, kā izriet no ceturtā pamata otrās daļas pirmā iebilduma trešā argumenta pārbaudes.
386
Runājot par septīto iebildumu, kas attiecas uz to, ka Komisija neesot veikusi otru konsultēšanos ar aptaujātajām valstīm pēc prasītājas apsvērumu saņemšanas 2021. gada 5. un 30. martā, no ceturtā pamata pārbaudes izriet, ka šie apsvērumi, kuri atkārtoti prasības pieteikumā, nevarēja atspēkot Komisijas secinājumu, ka prasītāja nav starptautiska organizācija.
387
Tādēļ Komisija nav pārkāpusi pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, otrreiz nekonsultēdamās ar tās aptaujātajām valstīm pēc prasītājas apsvērumu saņemšanas, tāpēc šis iebildums nav pamatots.
388
Tālab trešā pamata otrā daļa jānoraida kā nepamatota.
b)
Par trešo daļu, kas attiecas uz pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu
389
Trešās daļas pamatojumam prasītāja būtībā izvirza četrus iebildumus par to, ka Komisija nav ievērojusi pienākumu ievērot objektivitāti tā objektīvajā dimensijā, pirmkārt, nosūtot tām valstīm, kuras tā bija izvēlējusies aptaujāt, jautājumus, kuriem nebija nozīmes, kuri nebija lietderīgi vai kuri neatbilda tiesībām vai lietas materiāliem, otrkārt, piešķirot 2019. gada 31. janvāra spriedumam International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tvērumu, kāda tam acīmredzami nebija, un apgalvojot, ka tai esot pienākums atkārtoti izvērtēt prasītājas juridisko statusu veidā, kas ievirzot minēto valstu atbildes, treškārt, paužot nepareizu informāciju par prasītāju un, ceturtkārt, izdarot spiedienu uz tām pašām valstīm, lai saņemtu atbildes, kas formulētas tā, lai atbalstītu tās nostāju.
390
Šajā ziņā jāatgādina, ka iestādēm ir pienākums ievērot abas objektivitātes prasības sastāvdaļas, proti, pirmām kārtām, subjektīvo objektivitāti, saskaņā ar kuru neviens attiecīgās iestādes loceklis nedrīkst izrādīt neobjektivitāti vai personīgus aizspriedumus, un, otrām kārtām, objektīvo objektivitāti, atbilstoši kurai iestādei ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai izslēgtu jebkādas leģitīmas šaubas attiecībā uz iespējamiem aizspriedumiem (skat. rīkojumu, 2022. gada 24. maijs, Puigdemont i Casamajó u.c./Parlaments un Spānija, C‑629/21 P(R), EU:C:2022:413, 199. punkts un tajā minētā judikatūra).
391
It īpaši – ja lietas dalībnieks atsaucas uz objektīvās objektivitātes pārkāpumu, no judikatūras izriet, ka, lai pierādītu, ka administratīvas procedūras organizēšana nesniedz pietiekamas garantijas jebkādu leģitīmu šaubu izslēgšanai attiecībā uz iespējamiem aizspriedumiem, nav jāpierāda objektivitātes trūkums, bet pietiek ar to, ka leģitīmas šaubas šajā ziņā pastāv un tās nevar kliedēt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 27. marts, August Wolff un Remedia/Komisija, C‑680/16 P, EU:C:2019:257, 37. punkts).
392
Pirmām kārtām, runājot par pirmo iebildumu, kas attiecas uz to, ka Komisija ir nosūtījusi aptaujātajām valstīm nelietderīgus, nenozīmīgus un tiesībām vai lietas materiāliem neatbilstošus jautājumus, no lietas materiāliem neizriet, ka, ņemot vērā šā sprieduma 197.–212. punktā atgādināto jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju, jautājumi, ko Komisija uzdeva valstīm, kuras tā bija izvēlējusies aptaujāt, un kas attiecas uz prasītājas dibināšanas nolīguma iespējamu parakstīšanu vai ratifikāciju, kā arī uz minētā nolīguma parakstītājiem, iespējams, piešķirto pilnvaru esamību, ir bijuši nelietderīgi, nenozīmīgi vai tiesībām vai lietas materiāliem neatbilstoši.
393
Turklāt, runājot par citiem veidiem, kā tiek izteikta valstu piekrišana 1994. gada 25. novembra rezolūcijas saistošajam raksturam, ir taisnība, ka vēstulēs, ko Komisija nosūtījusi tās aptaujātajām valstīm, nav minēti citi veidi, izņemot šā dokumenta parakstīšanu un ratifikāciju.
394
Tomēr šis apstāklis nevar pierādīt, ka konsultēšanās procedūra, kuru Komisija sāka ar valstīm, attiecībā uz kurām tā domāja, ka tās ir vai ir bijušas prasītājas biedri, nesniedza pietiekamas garantijas, lai izslēgtu jebkādas leģitīmas šaubas par tās iespējamu aizspriedumu vai neobjektīvu rīcību.
395
Minētajām valstīm nosūtītajās vēstulēs Komisija uzdeva vienu vispārīgu jautājumu, lai noskaidrotu, vai tās uzskata sevi par prasītājas biedriem. Tādējādi aptaujātās valstis, ja tās nebija parakstījušas vai ratificējušas prasītājas dibināšanas nolīgumu, varēja norādīt, vai tās ir paudušas savu piekrišanu šim nolīgumam kādā citā veidā.
396
Turklāt no šā sprieduma 197.–212. punktā atgādinātās jēdziena “starptautiska organizācija” definīcijas un no ceturtā pamata trešās daļas otrā iebilduma otrā argumenta pārbaudes izriet, ka prasītājai nav pamatojuma pārmest Komisijai, ka tā aptaujātajām valstīm nav jautājusi, vai tās to uzskata par starptautisku organizāciju, sauc to par starptautisku organizāciju vai kvalificē kā starptautisku organizāciju neatkarīgi no to biedru statusa šajā organizācijā.
397
Tālab otrā pamata trešās daļas pirmais iebildums jānoraida kā nepamatots.
398
Otrām kārtām, kā nepamatots jānoraida otrais iebildums par to, ka Komisija esot piešķīrusi 2019. gada 31. janvāra spriedumam International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) tam neesošu tvērumu, jo ir noraidīta pirmā pamata pirmā daļa par LESD 266. panta pārkāpumu un par res judicata spēka, kas attiecas uz minēto spriedumu, pārkāpumu, kā arī ir noraidīts tā paša pamata otrās daļas otrais iebildums par Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu.
399
Proti, no šā sprieduma 105., 120. un 149. punkta izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) interpretācijā, uzskatot, ka šā sprieduma pareiza izpilde nozīmējot tās pienākumu veikt prasītājas juridiskā statusa atkārtotu izvērtēšanu ar atpakaļejošu spēku.
400
Trešām kārtām, lai pamatotu trešo iebildumu, kas attiecas uz to, ka Komisija esot pieļāvusi vairākas neprecizitātes sarakstē ar valstīm, ko tā aptaujāja, pirmkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā gan minētajām valstīm nosūtītajās 2019. gada 26. novembra vēstulēs, gan 2020. gada 11. marta atgādinājuma vēstulēs ir norādījusi, ka tai esot pienākums veikt prasītājas statusa izvērtēšanu, piemērojot LESD 266. pantu.
401
Ņemot vērā pirmā pamata pirmās daļas pirmā iebilduma, kas attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu, noraidīšanu, prasītājai nav arī pamatojuma apgalvot, ka šī norāde ir kļūdaina.
402
Otrkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka 2019. gada 26. novembra vēstulēs tā esot norādījusi, ka prasītāja ir atteikusies tai iesniegt savu dibināšanas nolīgumu.
403
Proti, ar 2019. gada 6. maija vēstuli Komisija bija lūgusi prasītājai, lai tā Komisijai nosūta tostarp “(parakstīta) starptautiskā nolīguma, ar kuru ir izveidota IMG kā starptautiska organizācija, apliecinātu kopiju”, kā arī “jebkādu dokumentu, kas vēl neesot [tās] rīcībā [..], kas apstiprina IMG starptautiskas organizācijas statusu un [tās] esošo vai bijušo biedru identitāti”.
404
Savā 2019. gada 25. jūnija atbildē prasītāja apstrīdēja pašu Komisijas lūguma pamatā esošo principu ar pamatojumu, ka faktu, ka prasītāja agrāk bija atzīta kā starptautiska organizācija, tostarp to bija atzinusi Savienība, nevar atspēkot, piemērojot starptautisko publisko tiesību normas. Tādējādi prasītāja neatbildēja uz šo lūgumu.
405
Turklāt prasītāja neatbildēja uz Komisijas 2019. gada 18. jūlija atgādinājuma vēstuli.
406
Tādēļ norāde, ka prasītāja ir atteikusies iesniegt Komisijai nolīgumu, ar kuru tā izveidota, nav neprecīza.
407
Turklāt, lai arī prasītāja apgalvo, ka šo atteikšanos sadarboties pamatoja fakts, ka Komisijas rīcībā jau bija tās dibināšanas dokumenti, šis pamatojums nav redzams tās 2019. gada 25. jūnija atbildē.
408
Tādēļ Komisija bija tiesīga norādīt valstīm, kuras tā bija izvēlējusies aptaujāt, ka prasītāja ir atteikusies tai iesniegt savu dibināšanas nolīgumu, lai arī tas nevar pierādīt, ka šī konsultēšanās procedūra nesniedz pietiekamas garantijas, lai izslēgtu jebkādas leģitīmas šaubas par tās iespējamu aizspriedumu vai neobjektīvu rīcību.
409
Treškārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā it īpaši elektroniskajā sarakstē ar Turcijas un Itālijas iestādēm ir precizējusi, ka ar 2020. gada 9. septembra rīkojumu lietā IMG/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, EU:T:2020:388) Vispārējā tiesa paziņoja, ka Komisija pareizi īstenojot 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78).
410
Šajā ziņā 2020. gada 9. septembra rīkojuma lietā IMG/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, EU:T:2020:388) 69. punktā Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) nevar interpretēt tādējādi, ka Komisija, lai to izpildītu, nevar veikt jaunu prasītājas starptautiskas organizācijas statusa izvērtēšanu pēc tam, kad tā ir ievākusi informāciju, ko tā uzskata par nepieciešamu, bet – gluži otrādi – tādējādi, ka jaunu izvērtēšanu var uzskatīt par šā sprieduma nepieciešamām sekām.
411
Turklāt ar 2022. gada 22. septembra spriedumu IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) Tiesa noraidīja prasītājas apelācijas sūdzību par 2020. gada 9. septembra rīkojumu lietā IMG/Komisija (T‑645/19, nav publicēts, EU:T:2020:388).
412
Tādēļ norāde, kas minēta dažādās Komisijas e‑pasta atgādinājuma vēstulēs, par to, ka Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisija veic pareizu 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) izpildi, nešķiet nepareiza, tālab trešais iebildums jānoraida kā nepamatots.
413
Ceturtām kārtām, lai pamatotu ceturto iebildumu par to, ka Komisija ir izdarījusi spiedienu uz atsevišķām aptaujātajām valstīm, lai iegūtu atbildes, kuras formulētas veidā, kas labāk pamato tās secinājumu, prasītāja atsaucas uz 2020. gada 5. un 12. jūnija sarakstēm starp Komisiju un Dānijas iestādēm, kurās Komisija lūgusi minētajām iestādēm apstiprināt, vai Dānija ir parakstījusi starptautisku nolīgumu, ar kuru prasītāja dibināta kā starptautiska organizācija, jo Komisijai bija bažas, ka Vispārējā tiesa vai Tiesa pārsūdzības gadījumā uzskatīs minēto iestāžu pirmo atbildi par nepietiekami pārliecinošu.
414
Šajā ziņā no Dānijas pastāvīgā pārstāvja Savienībā 2020. gada 4. jūnija vēstules izriet, ka uz jautājumu, vai šī valsts bija parakstījusi starptautisku nolīgumu, ar kuru prasītāja dibināta kā starptautiska organizācija, Dānijas iestādes vispirms atbildēja, ka tās nav spējušas atrast dokumentu, kas parakstīts ar šādu mērķi. Vēlāk – pēc elektroniskas sarakstes starp Komisiju un šīm iestādēm 2020. gada 5. un 12. jūnijā, kas minēta šā sprieduma 413. punktā, – Dānijas pastāvīgā pārstāvniecība Savienībā 2020. gada 18. jūnijā nosūtīja jaunu vēstuli, kas grozīta tā, lai atbilstu Komisijas gaidītajai atbildei.
415
Šā sprieduma 414. punktā aprakstītie apstākļi liecina par Komisijas vēlmi saņemt no Dānijas iestādēm skaidru atbildi uz jautājumu par to, vai Dānija ir parakstījusi starptautisku nolīgumu, ar kuru prasītāja izveidota kā starptautiska organizācija. Tādēļ šie apstākļi neļauj rasties leģitīmām šaubām, ka Komisijai, iespējams, ir aizspriedums par sniedzamo risinājumu, runājot par prasītājas statusu.
416
Tādēļ otrā pamata trešās daļas trešais iebildums jānoraida kā nepamatots, kālab jānoraida viss trešais pamats un otrais pamats pilnībā.
417
No iepriekš minētā izriet, ka prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir jānoraida.
C. Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzināšanu
418
Prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu pamatojumam prasītāja izvirza divas kaitējuma daļas, kas ir divas atsevišķas daļas. Pirmajā daļā tā prasa atlīdzinājumu 20000 EUR apstrīdētā lēmuma nesaprātīgā pieņemšanas termiņa dēļ. Otrajā daļā tā prasa atlīdzinājumu 23651903 EUR kā atlīdzību par mantiska un morāla rakstura kaitējumiem, kuri izriet no nelikumībām, kas pieļautas apstrīdētajā lēmumā, ar kuru aizstāti 2014. gada 16. decembra un 2015. gada 8. maija lēmumi.
419
Komisija apstrīd prasītājas argumentu pamatotību.
1.
Par Savienības iestāžu atbildības iestāšanās nosacījumiem
420
Iesākumā, pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai konkrētā gadījumā varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, personai, kura prasa atlīdzināt zaudējumus vai kaitējumu, ko tā uzskata par nodarītu Savienības rīcības vai tiesību akta rezultātā, citastarp jāpierāda, ka ir pārkāpta tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 145. punkts un tajā minētā judikatūra).
421
Turklāt šim pārkāpumam jābūt pietiekami būtiskam un šī prasība pati par sevi ir atkarīga no iestādes, kas, iespējams, ir pārkāpusi šo normu, rīcības brīvības un no jautājuma par to, vai šī iestāde acīmredzami un būtiski nav ievērojusi šai rīcības brīvībai noteiktās robežas, it īpaši, ņemot vērā šīs normas skaidrības un precizitātes pakāpi, no tās izrietošās interpretācijas vai piemērošanas grūtības, kā arī risināmās situācijas sarežģītību (skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, IMG/Komisija, C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 146. punkts un tajā minētā judikatūra).
422
Otrkārt, jebkuram kaitējumam, par kuru tiek prasīta atlīdzība saistībā ar prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai, jābūt reālam un droši zināmam. Katrā ziņā lietas dalībniekam, kas atsaucas uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību, jāsniedz pārliecinoši pierādījumi gan par kaitējuma, uz ko tas atsaucas, pastāvēšanu, gan apmēru (skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība, C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 135. punkts un tajā minētā judikatūra).
423
Tādējādi reāla un droši zināma kaitējuma esamība Savienības tiesā nevar tikt skatīta abstrakti, bet tā jāvērtē atkarībā no precīziem faktiskajiem apstākļiem, kas raksturo katru tai iesniegto lietu (skat. spriedumu, 2021. gada 18. novembris, Mahmoudian/Padome, C‑681/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:933, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
424
Treškārt, nosacījums par cēloņsakarības pastāvēšanu attiecas uz pietiekami tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp attiecīgās iestādes rīcību un kaitējumu, un par šo saikni pierādījumi prasītājam jāsniedz tādējādi, ka pārmestajai rīcībai jābūt kaitējuma noteicošajam cēlonim (skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro u.c./Komisija, C‑549/21 P, nav publicēts, EU:C:2023:340, 114. punkts un tajā minētā judikatūra).
425
Proti, lietas dalībniekam, kas atsaucas uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību, jāsniedz pārliecinoši pierādījumi par pietiekami tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp attiecīgās iestādes rīcību un apgalvoto kaitējumu (skat. spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
426
Tomēr saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopēju vispārējo tiesību principu, ko piemēro arī Savienības tiesas, personai, kurai nodarīts kaitējums, ja tā nevēlas riskēt ar to, ka zaudējumi būs jāuzņemas pašai, lai ierobežotu kaitējuma apmēru, ir jāpierāda pienācīga rūpība (skat. rīkojumu, 2010. gada 12. maijs, Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia/Padome un Komisija, C‑451/09 P, nav publicēts, EU:C:2010:268, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
427
Proti, cēloņsakarību var pārraut cietušās personas nolaidīga rīcība, ja šī rīcība, kā izrādās, ir noteicošais kaitējuma cēlonis (spriedums, 2010. gada 18. marts, Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 61. punkts).
428
Ņemot vērā šos principus, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda prasītājas iesniegtie prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu.
2.
Par pirmo daļu, kura attiecas uz atlīdzinājumu par kaitējumu, kas izriet no saprātīga termiņa pārkāpuma
429
Pirmās daļas pamatojumam prasītāja norāda, ka pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pasludināšanas pagāja vairāk nekā divi gadi, līdz Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, un ka šis termiņš ir nesaprātīgs tādā ziņā, ka tas nozīmē Komisijas pienākumu atlīdzināt zaudējumus 20000 EUR apmērā.
430
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības iestādēm kompetence jāīsteno atbilstoši Savienības tiesību vispārējiem principiem, it īpaši labas pārvaldības principam, kas tagad expressis verbis nostiprināts Hartas 41. pantā, kura 1. punktā noteikts, ka ikvienai personai ir tiesības uz jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs saprātīgā termiņā (skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 87. punkts un tajā minētā judikatūra).
431
Tādējādi attiecīgajai pārvaldes iestādei saprātīgā termiņā jāpauž nostāja, ja tai tas ir jādara, un jānoslēdz uzsāktā procedūra (spriedums, 2022. gada 12. maijs, Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 89. punkts).
432
Turklāt to, vai procedūras ilgums ir saprātīgs, nevar noteikt, atsaucoties uz precīzu, abstrakti noteiktu maksimālo robežu. Tas jāizvērtē, ņemot vērā katras lietas apstākļus un it īpaši lietas iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un dažādos procesuālos posmus, kurus ir ievērojusi Savienības iestāde, kā arī lietas dalībnieku attieksmi tiesvedības laikā. Šajā ziņā atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs un minētā termiņa saprātīguma izvērtēšanai nav vajadzīga Savienības tiesas veikta sistemātiska lietas apstākļu pārbaude, izskatot katru kritēriju (skat. spriedumu, 2022. gada 12. maijs, Klein/Komisija, C‑430/20 P, EU:C:2022:377, 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
433
Šajā lietā, pirmām kārtām, jānosaka, vai Komisijas izmantotais termiņš, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, raksturo saprātīga termiņa pārsniegšanu tādā ziņā, ka Komisija esot pārkāpusi šā sprieduma 430. un 431. punktā atgādinātās prasības.
434
Pirmkārt, jānorāda, ka trīs mēnešu termiņu starp 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pasludināšanu un 2019. gada 6. maija vēstuli, ar kuru Komisija lūdza prasītājai iesniegt atsevišķus dokumentus, nevar uzskatīt par nesaprātīgu, ņemot vērā šīs lietas un šā sprieduma juridisko sarežģītību.
435
Šajā ziņā jāatgādina, ka 2022. gada 22. septembra sprieduma IMG/Komisija (C‑619/20 P un C‑620/20 P, EU:C:2022:722) 190. un 191. punktā Tiesa ir apstiprinājusi, ka jēdziens “starptautiska organizācija”, uz kuru bija atsauce Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā, ir vispārīgs jēdziens, kura interpretācija šā tiesiskā regulējuma mērķiem var radīt grūtības, it īpaši tad, ja nepastāv judikatūra šajā jautājumā, un ka šā jēdziena piemērošana šajā lietā var izrādīties sarežģīta un radīt grūtības faktu juridiskajā kvalifikācijā, ņemot vērā īpašo prasītājas stāvokli.
436
Otrkārt, prasītājai arī nav īsta pamatojuma nedz, lai pārmestu Komisijai starp 2019. gada 6. maiju un 18. jūliju pagājušo termiņu, jo šajā laikposmā Komisija centās izpildīt 2019. gada 31. janvāra spriedumu International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78), izmantojot saraksti ar prasītāju, nedz arī termiņu, kas pagājis starp 2019. gada 18. jūliju, kad Komisija atkārtoti izteica savu 2019. gada 6. maija lūgumu prasītājai, un 2019. gada 26. novembri, kad Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus valstīm, kuras, kā apgalvots, esot prasītājas biedri.
437
Tāpat jāņem vērā fakts, ka kopējais divu gadu, četru mēnešu un astoņu dienu termiņš, kura beigās apstrīdētais lēmums tika pieņemts, aptver konsultēšanās ar Komisijas aptaujātajām valstīm termiņu tā iemesla dēļ, ka prasītāja atteicās iesniegt Komisijai pienācīgi parakstītus dibināšanas dokumentus un apliecinošos dokumentus.
438
Tādēļ šā strīdīgā termiņa daļa laikā no 2019. gada 6. maija līdz 2021. gada 10. februārim, kad tika saņemta pēdējā atbilde Komisijas sāktajā konsultēšanās procesā, ir attiecināma nevis uz Komisiju, bet gan uz prasītāju, kura neizrādīja pienācīgu rūpību pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P, EU:C:2019:78) pasludināšanas.
439
Treškārt, nevar uzskatīt, ka Komisija kavējās laikā starp 2021. gada 10. februāri un 19. februāri, kad tā nosūtīja prasītājai savu lēmuma projektu, lai saņemtu tās apsvērumus. Turklāt prasītājai nav pamatojuma sūdzēties par termiņu, kas nedaudz pārsniedz trīs mēnešus – no 2021. gada 19. februāra līdz 8. jūnijam – un kas vienlaicīgi atbilst termiņam, kurš noteikts, lai tā iesniegtu apsvērumus, un termiņam, ko izmantoja Komisija, lai pienācīgi ņemtu vērā prasītājas apsvērumus atbilstoši tās tiesībām tikt uzklausītai.
440
Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka termiņš, ko Komisija ir izmantojusi, lai izstrādātu un pieņemtu apstrīdēto lēmumu, nav nesaprātīgs šā sprieduma 430. un 431. punktā minētās judikatūras izpratnē.
441
Otrām kārtām, jākonstatē, ka prasītāja nepierāda mantiska vai morāla kaitējuma, kas izriet no šo prasījumu pamatojumam apgalvotā pārkāpuma, esamību.
442
Tādēļ šī daļa jānoraida kā nepamatota.
3.
Par otro daļu, kura attiecas uz mantisko un morālo kaitējumu, ko esot radījis apstrīdētais lēmums, atlīdzināšanu
443
Otrās daļas pamatojumam prasītāja prasa piespriest Komisijai tai samaksāt 8651903 EUR kā atlīdzinājumu par finansiālo kaitējumu, ko tā attiecina uz apstrīdēto lēmumu, kā arī 15 miljonus EUR kā atlīdzinājumu par tai nodarīto morālo kaitējumu.
444
Šajā ziņā no šā sprieduma 417. punkta izriet, ka prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu tika noraidīti, tādēļ nav izpildīts šā sprieduma 420. punktā minētais pirmais nosacījums, kas ļauj izraisīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos un kas saistīts ar tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.
445
Turklāt, lai arī ir taisnība, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi tiesību kļūdas, atsakoties kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu, šīs kļūdas neietekmē šā lēmuma tiesiskumu un tādēļ tās nevar uzskatīt par tiešu un noteiktu to kaitējumu iemeslu, ko prasītāja attiecina uz šo lēmumu.
446
Papildus tam šajā daļā izvirzīto prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu pamatojumam prasītāja neatsaucas uz prettiesiskuma pamatiem, kas esot atšķirīgi no tiem, kuri izklāstīti tās atcelšanas prasījumu pamatojumam.
447
Tādēļ otrā daļa, kas izvirzīta prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu pamatojumam, jānoraida kā nepamatota un tātad šie prasījumi jānoraida pilnībā.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
448
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. un 3. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs, un, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Visbeidzot atbilstoši Reglamenta 135. panta 1. punktam, ja to prasa taisnīgums, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, bet tikai daļēji atlīdzina pretējās puses tiesāšanās izdevumus vai pat vispār tiek atbrīvots no šā pienākuma.
449
Šajā lietā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Tomēr tika konstatēts, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu apstrīdētā lēmuma pamatojumā par to, ka 1994. gada 25. novembra rezolūciju nevarot kvalificēt par starptautisku nolīgumu, kas varēja dot stimulu prasītājai celt šo prasību, lai liktu konstatēt šo prettiesiskumu. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka ir taisnīgi piespriest lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
Katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
Truchot
Kanninen
Frendo
Sampol Pucurull
Perišin
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2024. gada 4. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
I. Tiesvedības priekšvēsture
A. Administratīvā priekšvēsture
B. Tiesas procesa priekšvēsture
C. Administratīvie pasākumi pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P)
D. Turpmākā tiesvedība pēc 2019. gada 31. janvāra sprieduma International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P)
II. Fakti pēc prasības celšanas
III. Lietas dalībnieku prasījumi
IV. Juridiskais pamatojums
A. Par pieņemamību
1. Par prasītājas advokātiem piešķirtā pilnvarojuma likumības jautājumu
2. Par prasības pieteikuma A.24. pielikuma pieņemamību
3. Par replikas raksta C.1. pielikuma pieņemamību
B. Par atcelšanas prasījumiem
1. Par otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
2. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz vairākām tiesību kļūdām, tostarp LESD 266. panta pārkāpumu, res judicata spēka neievērošanu un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
a) Par pirmo daļu, kas attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu un uz 2019. gada 31. janvāra spriedumam International Management Group/Komisija (C‑183/17 P un C‑184/17 P) piemītošā res judicata spēka neievērošanu
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz res judicata spēka neievērošanu
b) Par otro daļu, kas attiecas uz labas ticības principa, principa nemo auditur propriam turpitudinem allegans un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
1) Par otro iebildumu, kas attiecas uz principa par Savienības tiesību aktu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
2) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz labas ticības principa un principa nemo auditur pārkāpumu
c) Par trešo daļu, kas attiecas uz vienlīdzības principa pārkāpumu
3. Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
4. Par ceturto pamatu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un citām tiesību kļūdām
a) Par Savienības finanšu tiesiskajā regulējumā paredzēto jēdziena “starptautiska organizācija” definīciju
b) Par pirmo daļu, kas attiecas uz acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību kļūdām attiecībā uz prasītājas biedru identifikāciju
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura izriet no tā, ka Komisija ir veikusi mākslīgu nošķīrumu starp prasītājas dibinātājām valstīm, iemaksas veicošajām valstīm un tās vadības komitejas dalībniekiem
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Beļģijas un Austrijas nostāju interpretācijā
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Austrijas iestāžu atbildes interpretācijā
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kura pieļauta Beļģijas iestāžu atbildes interpretācijā
3) Par trešo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kuru Komisija esot pieļāvusi, atsakoties atzīt Savienības iestāšanos prasītājas organizācijā
c) Par otro daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kuras pieļautas Komisijas atteikumā kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu, ar ko izveidota starptautiska organizācija
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, kuras izriet no Komisijas atteikuma kvalificēt 1994. gada 25. novembra rezolūciju kā starptautisku nolīgumu
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas juridiski saistošo raksturu
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu attiecībā uz prasību, ka 1994. gada 25. novembra rezolūcija bija jāparaksta pārstāvjiem, kuri ir pilnvaroti šim mērķim
iii) Par trešo argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdām saistībā ar prasību iesniegt 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstīšanas vai ratifikācijas dokumentus
iv) Par šī iebilduma pirmā un otrā argumenta pamatotības ietekmi uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz kļūdu interpretācijā par 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju nodomu piešķirt prasītājai starptautiskas organizācijas statusu
d) Par trešo daļu, kas attiecas uz tiesību kļūdām attiecībā uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vēlāko praksi un to, ka Savienība un dažas valstis ir atzinušas starptautiskas organizācijas statusu
1) Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdu attiecībā uz 1994. gada 25. novembra rezolūcijas parakstītāju vēlāko praksi
2) Par otro iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdām, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā to, ka Savienība un dažas valstis ir atzinušas prasītājai starptautiskas organizācijas statusu
i) Par pirmo argumentu, kas attiecas uz to, ka Komisija ir pārkāpusi Vīnes konvencijas 27. un 46. pantu, vairs neatzīstot prasītājas starptautiskas organizācijas statusu
ii) Par otro argumentu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā prasītājas noslēgtos nolīgumus par atrašanās vietu
3) Par trešo iebildumu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, ciktāl Komisija nav ņēmusi vērā, ka prasītājas biedri nav izbeiguši tās darbību un ka prasītāja atbilst specialitātes principam
5. Par otrā pamata otro un trešo daļu, kas attiecas uz respektīvi pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu un pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu
a) Par otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
b) Par trešo daļu, kas attiecas uz pienākuma ievērot objektivitāti pārkāpumu
C. Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzināšanu
1. Par Savienības iestāžu atbildības iestāšanās nosacījumiem
2. Par pirmo daļu, kura attiecas uz atlīdzinājumu par kaitējumu, kas izriet no saprātīga termiņa pārkāpuma
3. Par otro daļu, kura attiecas uz mantisko un morālo kaitējumu, ko esot radījis apstrīdētais lēmums, atlīdzināšanu
V. Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.