62011CO0650_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑650/11
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākās tiesas Senāts (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 9. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 19. decembrī, tiesvedībā
Ilgvars Brunovskis
pret
Lauku atbalsta dienestu .
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ] un D. Švābi [ D. Šváby ] (referents),
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot rīkojumu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2004. gada 22. marta Lēmumu 2004/281/EK (OV L 93, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”), 125. panta 1. punktu, kā arī Komisijas 2004. gada 29. oktobra Regulas (EK) Nr. 1973/2004, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 piemērošanai attiecībā uz šīs Regulas IV un IV a) sadaļā minētajām atbalsta shēmām un atmatā atstātas zemes izmantošanu izejvielu ražošanai (OV L 345, 1. lpp.), 102. panta 2. punktu.
2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp I. Brunovski un Lauku atbalsta dienestu par tā atteikumu izmaksāt I. Brunovskim atsevišķus papildu valsts tiešos maksājumus par zīdītājgovīm 2005. gadā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 1782/2003
3. Regulas Nr. 1782/2003 125. pantā ar nosaukumu “Piemaksa par zīdītājgovīm”, kas iekļauts tās IV sadaļā “Citas atbalsta shēmas”, ir noteikts:
“1. Lauksaimnieks, kas savā saimniecībā tur zīdītājgovis, iesniedzot pieteikumu, var pretendēt uz piemaksas saņemšanu par zīdītājgovju turēšanu (piemaksa par zīdītājgovīm). To piešķir kā ikgadēju piemaksu par kalendāro gadu katrai attiecīgai saimniecībai, ievērojot individuālos maksimāli pieļaujamos daudzumus.
2. Piemaksu par zīdītājgovīm piešķir jebkuram lauksaimniekam, kurš:
a) nepiegādā pienu vai piena produktus no savas saimniecības 12 mēnešu laikā no dienas, kad tiek iesniegts pieteikums.
b) piegādā pienu vai piena produktus, kuru kopējais individuālais references daudzums, kā minēts Regulas (EEK) Nr. 3950/92 4. pantā, nepārsniedz 120 000 kilogramu. Pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, ko tās nosaka, dalībvalstis tomēr drīkst nolemt grozīt vai atcelt šo kvantitatīvo ierobežojumu,
ja vismaz sešus mēnešus pēc kārtas no pieteikuma iesniegšanas dienas lauksaimnieks tur zīdītājgovis, kuru skaits ir vienāds ar vismaz 60 % no tā skaita, par kuru tika prasīta piemaksa, un teles, kuru skaits ir vienāds ar vismaz 40 % no tā skaita, par kuru tika prasīta piemaksa.
Lai noteiktu piemaksas piešķiršanas kritērijiem atbilstošo dzīvnieku skaitu saskaņā ar šā panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktiem, to, vai govis pieder zīdītājgovju ganāmpulkam vai piena govju ganāmpulkam, nosaka, pamatojoties uz [piemaksas] saņēmēja references daudzumu, kā noteikts 95. panta 2. punktā, un vidējo izslaukumu.
[..]”
4. Regulas Nr. 1782/2003 143.c pantā ar nosaukumu “Valsts papildu tiešie maksājumi un tiešie maksājumi”, kas iekļauts tās IV a sadaļā ar nosaukumu “Atbalsta shēmu īstenošana jaunajās dalībvalstīs”, ir paredzēts:
“1. Šajā pantā: “[kopējās lauksaimniecības politikas] veida valsts shēma” ir jebkāda valsts tiešo maksājumu shēma, kuru piemēro pirms jauno dalībvalstu pievienošanās dienas un atbilstīgi kurai piešķir atbalstu lauksaimniekiem par ražošanu, uz ko attiecas kāds no tiešajiem maksājumiem.
2. Jaunajām dalībvalstīm ir iespēja, iepriekš saņemot Komisijas atļauju, papildināt tiešos maksājumus, piešķirot:
a) attiecībā uz visiem tiešajiem maksājumiem, 2004. gadā – līdz 55 % no tiešo maksājumu līmeņa Kopienā, kāds tas noteikts uz 2004. gada 30. aprīli, 2005. gadā – līdz 60 %, 2006. gadā – līdz 65 % un no 2007. gada – līdz 30 procentu punktiem papildus piemērojamajam līmenim, kas attiecīgajam gadam noteikts 143.a pantā [..];
vai
b) i)	par 10 procenta punktiem palielinātu tāda tiešā atbalsta kopējo apjomu, ko jaunajā dalībvalstī lauksaimniekam attiecībā uz konkrētiem produktiem būtu bijušas tiesības saņemt 2003. kalendārajā gadā atbilstīgi [kopējās lauksaimniecības politikas] veida valsts shēmai. [..];
ii) attiecībā uz vienreizējā maksājuma shēmu papildu valsts tiešā atbalsta kopapjoms, ko jaunā dalībvalsts var piešķirt konkrētā gadā, nepārsniedz noteikto finanšu līdzekļu kopapjomu. [..]
[..]
4. Ja kāda jaunā dalībvalsts izlemj piemērot vienotā platībmaksājuma shēmu, šī jaunā dalībvalsts var piešķirt valsts papildu tiešo atbalstu saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti 5. un 8. punktā.
[..]
6. Attiecīgā jaunā dalībvalsts var, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem un iepriekš saņemot Komisijas atļauju, lemt par piešķiramā valsts papildu atbalsta apjomu.
7. Komisijas atļauja:
– gadījumos, uz ko attiecas 2. punkta b) punkts, ietver norādi uz atbilstīgām [kopējās lauksaimniecības politikas] veida valsts tiešo maksājumu shēmām,
– paredz līmeni, līdz kuram var izmaksāt valsts papildu atbalstu, kā arī valsts papildu atbalsta procentuālo apjomu un, attiecīgos gadījumos, tā piešķiršanas nosacījumus,
– tiek piešķirta, ņemot vērā jebkādas korekcijas, kas varētu būt vajadzīgas, ievērojot kopējās lauksaimniecības politikas attīstību.
[..]”
Regula Nr. 1973/2004
5. Regulas Nr. 1973/2004 102. pantā ar nosaukumu “Pieteikumi” ir noteikts:
“1. Bez aizspriedumiem pret prasībām saskaņā ar integrēto sistēmu, kad piemaksas tiek veiktas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 125. panta 2. punkta b) apakšpunktu, pieteikumos tiešajiem maksājumiem attiecībā uz Regulas (EK) Nr. 1782/2003 22. pantu jāiekļauj:
a) individuālo uzziņu paziņojumi sniegtajiem piena daudzumiem, kas ir pieejami ražotājiem 31. maijā pirms 12 mēnešu perioda sākuma papildnodevu shēmas pieteikumiem, sākot no attiecīgā kalendārā gada; kad daudzums ir nezināms pieteikuma iesniegšanas datumā, par to pēc iespējas ātrāk ir jāinformē atbildīgās iestādes;
b) zemnieku veikums nepārsniedz individuālās uzziņas daudzumu virs apmēra, kas ir izklāstīts Regulas (EK) Nr. 1782/2003 125. panta 2. punkta b) apakšpunktā, 12 mēnešu laikā, sākot no datuma, kad tika iesniegts pieteikums.
b) punkts netiek pielietots, ja dalībvalstis ir atteikušās no daudzumu ierobežojumiem.
2. Pieteikumi tiks iesniegti sešu mēnešu periodā kalendārā gada laikā, tos noteiks dalībvalstis.
Dalībvalstis var noteikt atsevišķus pieteikumu iesniegšanas periodus pēc vispārīgajiem periodiem.”
Latvijas tiesības
6. Ministru kabineta 2005. gada 19. aprīļa noteikumu Nr. 273 “Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienības atbalsts lauksaimniecībai un lauku attīstībai” ( Latvijas Vēstnesis, 2005. gads, Nr. 3226), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 273”), III nodaļas ar nosaukumu “Papildu valsts tiešie maksājumi par liellopiem un aitu mātēm” 34. punktā ir noteikts:
“34. Maksājumu par zīdītājgovīm saņem, ja ievēro šādus nosacījumus:
34.1.	lauksaimnieks līdz kārtējā gada 1. jūlijam deklarē šo noteikumu 33. punktā minētās govis un telītes valsts aģentūrā “Lauksaimniecības datu centrs” kā zīdītājgovis vai potenciālās zīdītājgovis (deklarējot telītes) bez iespējām turpmāk mainīt to izmantošanas grupu;
34.2.	lauksaimnieks līdz kārtējā gada 15. jūlijam iesniedz attiecīgu iesniegumu (7. pielikums). Pretendējot uz maksājumu par gaļas šķirnes zīdītājgovi vai zīdītājgovi, kas ir iegūta krustojumā ar gaļas šķirnes bulli, kā arī par piena šķirnes govi, kas apsēklota ar gaļas šķirnes bulli un atnesusies 2004. gadā, iesniegumu iesniedz līdz 2005. gada 20. maijam (zīdītājgovju skaitu norāda pēc stāvokļa uz 2004. gada 31. decembri atbilstoši valsts aģentūrā "Lauksaimniecības datu centrs" deklarētajiem datiem);
34.3.	šo noteikumu 34.2. apakšpunktā minētajā iesniegumā norādītais zīdītājgovju skaits ir vismaz 60 % no kopējā maksājumam pieteikto dzīvnieku skaita (kopējo dzīvnieku skaitu veido šo noteikumu 33. punktā minētās zīdītājgovis un telītes). Maksājumam pieteikto telīšu skaits nedrīkst pārsniegt 40 % no iesniegumā norādītā kopējā dzīvnieku skaita;
34.4.	lauksaimnieks saglabā ganāmpulkā šo noteikumu 34.3. apakšpunktā minēto dzīvnieku skaita proporciju vismaz sešus mēnešus pēc attiecīgā iesnieguma iesniegšanas dienas (noteikts Padomes Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 2. daļas “b” punkta atkāpē). Pretendējot uz maksājumu par govīm, kas atnesušās 2004. gada ceturtajā ceturksnī, minimālais zīdītājgovs turēšanas laiks lauksaimnieka ganāmpulkā ir vismaz seši mēneši pēc iesnieguma iesniegšanas dienas (noteikts Padomes Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 2. daļas “b” punkta atkāpē).”
Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi
7. 2005. gada 5. jūlijā I. Brunovskis iesniedza pieteikumu Lauku atbalsta dienestā papildu valsts tiešo maksājumu saņemšanai par zīdītājgovīm 2005. gadā. Šajā pieteikumā bija norādīts, ka kopējais govju skaits ganāmpulkā 2005. gada 1. jūlijā bija deviņas, viena govs bija zīdītājgovs, savukārt piecas govis bija teles. Pēc 2005. gada 1. jūlija trīs no piecām telēm ieguva zīdītājgovs statusu.
8. Ar 2006. gada 25. augusta lēmumu šis dienests izmaksāja papildu valsts tiešo maksājumu par vienu zīdītājgovi, pamatojoties uz to, ka attiecīgajā pieteikumā bija minēta tikai viena zīdītājgovs un ka, piemērojot Noteikumu Nr. 273 34. punktu, telīšu skaits nedrīkst pārsniegt 40 % no kopējā dzīvnieku skaita.
9. I. Brunovskis cēla prasību administratīvajā rajona tiesā par šī lēmuma atcelšanu, kā arī atlīdzinājuma piešķiršanu par mantiskiem zaudējumiem un morālo kaitējumu.
10. Viņa prasība tika noraidīta, tāpat arī tika noraidīta apelācijas sūdzība Administratīvajā apgabaltiesā, kas 2011. gada 23. februāra spriedumā norādīja, ka no Regulas Nr. 1782/2003 28. panta un 125. panta 1. punkta izriet, ka piemaksu par zīdītājgovīm piešķir kā vienotu maksājumu par kalendāro gadu un to nav paredzēts sadalīt. Tā arī norādīja, ka Noteikumos Nr. 273 ir paredzēts, ka atbalsts tiek izmaksāts par dzīvnieku skaitu ganāmpulkā pieteikuma iesniegšanas dienā un par dzīvniekiem, kuri bija deklarēti 2005. gada 1. jūlijā.
11. I. Brunovskis iesniedza kasācijas sūdzību Augstākās tiesas Senātā, norādot, ka Noteikumu Nr. 273 34. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir pretrunā Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 2. punkta b) apakšpunktam, kurā nav noteikti ierobežojumi zīdītājgovju un telīšu skaita proporcijai pieteikuma iesniegšanas brīdī un ļauj saņemt atbalstu pat par zīdītājgovīm, kuras šo statusu ir saņēmušas pēc tam, kad ir beidzies pieteikuma iesniegšanai noteiktais termiņš.
12. Uzskatot, ka izskatāmās lietas atrisinājums ir atkarīgs no tā, kā jāinterpretē Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punkts, no kuriem nav skaidri saprotams, vai sešu mēnešu laikposms ir jāinterpretē kā pieteikuma iesniegšanas termiņš vai kā atsauces periods zīdītājgovju skaita aprēķināšanai, kas noteiks piemaksas apmēru, Augstākās tiesas Senāts nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Regulas Nr. 1782/2003 125. panta l. punkts interpretējams tādējādi, ka piemaksa par zīdītājgovīm noteicama, ievērojot visas kalendārajā gadā dzimušās zīdītājgovis?
2) Vai Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punkts interpretējams tādējādi, ka ar sešu mēnešu periodu saprotams pieteikšanās termiņš piemaksu prasījumu iesniegšanai?
3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai gadījumā, ja dalībvalsts ir samazinājusi šo pieteikšanās termiņu, dalībvalstij būtu pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas lauksaimniekam tādējādi ir radušies, ja tas nevarēja izmantot pilnīgi ar regulu noteikto pieteikšanās termiņu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
13. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 99. pantu gadījumā, ja atbilde uz prejudiciālu jautājumu skaidri izriet no judikatūras, tā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
14. Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, kurā ir noteikts, ka atsevišķi papildu valsts tiešie maksājumi ir saistīti ar zīdītājgovju esamību ganāmpulkā, un kā nosacījums to piešķiršanai ir paredzēts, ka pieteikums ir jāiesniedz līdz attiecīgā gada 1. jūlijam un govis, kas kļuvušas par zīdītājgovīm pēc šī datuma, nevar tikt ņemtas vērā.
15. Vispirms ir jāatgādina, ka ar Regulu Nr. 1782/2003, tostarp tās 1. pantu, nosaka kopīgus noteikumus par tiešajiem maksājumiem saskaņā ar ienākumu atbalsta shēmām kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros, ieņēmumu atbalstu lauksaimniekiem, proti, vienreizējo maksājumu shēmu, kā arī vienkāršotu pagaidu atbalstu lauksaimniek iem jaunajās dalībvalstīs, proti, vienotu platībmaksājuma shēmu. Saskaņā ar šīs regulas 143.a un 143.b pantu tiešie maksājumi vai – nepieciešamības gadījumā – vienotā platībmaksājuma shēma jaunajās dalībvalstīs tiek ieviesti pakāpeniski (šajā ziņā skat. 2011. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑115/10 Bábolna, Krājumā vēl nav publicēts, 33. un 34. punkts).
16. Saskaņā ar šīs pašas regulas 143.c panta 2. un 4. punktu jaunajām dalībvalstīm tomēr ir iespēja papildināt tiešos maksājumus vai vienoto platībmaksājumu, piešķirot valsts papildu atbalstu, kas vismaz daļēji tiek finansēts no valsts budžeta (iepriekš minētais spriedums lietā Bábolna, 35. punkts).
17. Šajā saistībā Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstīm ir noteikta zināma rīcības brīvība papildu valsts atbalsta, proti, papildu valsts tiešo maksājumu, īstenošanai, ja vien netiek apdraudēti Savienības tiesību vispārējie principi, nedz ietekmēti kopējās lauksaimniecības politikas mērķi, konkrētāk, mērķi, kas noteikti ar Regulā Nr. 1782/2003 paredzētajām atbalsta shēmām (iepriekš minētais spriedums lietā Bábolna, 36., 37. un 40. punkts).
18. No tā izriet, ka tiešo maksājumu īstenošanai paredzētie nosacījumi, kas noteikti Savienības tiesībās, nav saistoši dalībvalstīm, izstrādājot nosacījumus papildu valsts tiešo maksājumu īstenošanai, kas tiek izmaksāti, piemērojot Regulas Nr. 1782/2003 143.c pantu.
19. No iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Latvijas valdības un Komisijas apsvērumiem izriet, ka Noteikumu Nr. 273 34. punktā paredzētā maksājumu shēma zīdītājgovīm ietilpst nevis tiešo maksājumu, bet gan papildu valsts tiešo maksājumu kategorijā, kā to apstiprina fakts, ka minētā shēma tika atļauta ar Komisijas 2005. gada 30. maija Lēmumu [C(2005) 1567, galīgā redakcija], kas tika pieņemts, piemērojot Regulas Nr. 1782/2003 143.c pantu.
20. Šādos apstākļos ir jāpamatojas uz hipotēzi, ka pamatlietā aplūkotie maksājumi ir tikai papildu valsts tiešie maksājumi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
21. No tā izriet, ka Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punkts, kuru priekšmets ir paredzēt īstenošanas nosacījumus piemaksām par zīdītājgovīm, kuras kā tiešos maksājumus izmaksā Eiropas Savienība, paši par sevi nevar ietekmēt papildu valsts tiešo maksājumu īstenošanas nosacījumu, ko Latvijas Republika paredzējusi Noteikumu Nr. 273 34. punktā, spēkā esamību.
22. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt lietu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Saistībā ar to, ja nepieciešams, Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (2012. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑249/11 Byankov, Krājumā vēl nav publicēts, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
23. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ar tās pirmo un otro jautājumu valsts tiesa faktiski uzdod Tiesai jautājumu par to, vai tādi papildu valsts tiešo maksājumu īstenošanas noteikumi, kādi paredzēti Noteikumu Nr. 273 34. punktā, atbilst Savienības tiesībām, īpaši Regulas Nr. 1782/2003 143.c pantam, kas attiecas uz papildu valsts tiešajiem maksājumiem.
24. Kā būtībā tika atgādināts šī rīkojuma 17. punktā, ņemot vērā to, ka valsts tiesiskā regulējuma, kurā paredzēts papildu valsts tiešo maksājumu mehānisms, pieņemšana ietilpst kopējā lauksaimniecības politikā, šādu tiesisko regulējumu nevar pieņemt vai piemērot veidā, kas pārkāpj Savienības tiesību vispārējos principus, kuri arī jāievēro dalībvalstīm, vai apdraud šīs politikas mērķus, konkrētāk, mērķus, kuri izvirzīti ar Regulā Nr. 1782/2003 paredzēto atbalsta shēmu (iepriekš minētais spriedums lietā Bábolna, 37. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
25. Šajā saistībā un atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 143. c panta 2. un 6. punktam izšķiroša nozīme ir Komisijas lēmumam, ar kuru atļauj attiecīgo mehānismu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bábolna, 39. un 40. punkts). Kā izriet no šī rīkojuma 19. punkta, tādu mehānismu, kāds tika īstenots ar Noteikumu Nr. 273 34. punktu, Komisija bija atļāvusi.
26. Turklāt no lietas materiāliem nekādi neizriet, ka ar šādu mehānismu tiktu pārkāpti Savienības tiesību vispārējie principi vai apdraudēti kopējās lauksaimniecības politikas izvirzītie mērķi, konkrētāk, mērķi, kas izvirzīti ar Regulas Nr. 1782/2003 paredzēto atbalstu shēmu.
27. Gluži pretēji un kā norāda Komisija, tādi īstenošanas noteikumi, kādi paredzēti Noteikumu Nr. 273 34. punktā, būtiski neatšķiras no noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 125. panta 1. un 2. punktā un Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punktā.
28. Ar šīm pēdējām minētajām tiesību normām tostarp ir noteikts, ka piemaksa par zīdītājgovīm attiecīgajā kalendārajā gadā pienākas tikai par tādiem lopiem, kuri šī kalendārā gada laikā ir saglabājuši šādu statusu sešus mēnešus pēc kārtas, neapšaubāmi izslēdzot to, ka var tikt ņemtas vērā govis, kuras par zīdītājgovīm ir kļuvušas pēc attiecīgā gada 1. jūlija.
29. Tāpat attiecībā uz Regulas Nr. 1782/2003 125. pantā paredzēto pieteikumu par piemaksas par zīdītājgovīm izmaksu iesniegšanas laikposmu no Regulas Nr. 1973/2004 102. panta 2. punkta izriet, ka, pat ja pieteikumi ir jāiesniedz vispārīgā sešu mēnešu periodā kalendārā gada laikā un tos nosaka dalībvalsts, tā var paredzēt atšķirīgus iesniegšanas laikposmus šī vispārīgā perioda ietvaros. Tādējādi Savienības likumdevējs ir vēlējies atstāt dalībvalstīm rīcības brīvību, nosakot minēto pieteikumu iesniegšanas laikposmu ilgumu, tādējādi ļaujot ņemt vērā zīdītājgovju nozares īpatnības to teritorijā.
30. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības un it īpaši Regulas Nr. 1782/2003 143.c pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir noteikts, ka atsevišķi papildu valsts tiešie maksājumi ir saistīti ar zīdītājgovju esamību ganāmpulkā, un kā nosacījums to piešķiršanai paredzēts, ka pieteikums ir jāiesniedz līdz attiecīgā gada 1. jūlijam un govis, kas kļuvušas par zīdītājgovīm pēc šī datuma, nevar tikt ņemtas vērā.
31. Tā kā trešais jautājums tika uzdots pakārtoti, uz to nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
32. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
Savienības tiesības un it īpaši Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, kas grozīta ar Padomes 2004. gada 22. marta Lēmumu 2004/281/EK, 143.c pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, kurā ir noteikts, ka atsevišķi papildu valsts tiešie maksājumi ir saistīti ar zīdītājgovju esamību ganāmpulkā, un kā nosacījums to piešķiršanai paredzēts, ka pieteikums ir jāiesniedz līdz attiecīgā gada 1. jūlijam un govis, kas kļuvušas par zīdītājgovīm pēc šī datuma, nevar tikt ņemtas vērā.