TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2024. gada 30. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 1. panta 2. punkts – Piemērošanas joma – Tādu līguma noteikumu izslēgšana, kas ietver imperatīvas tiesību normas – Kredītlīguma papildinājums, kuru pārdevējs vai piegādātājs ir paziņojis patērētājam, lai nodrošinātu atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam – 3. panta 2. punkts – Līguma noteikums, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās – Patērētāja neparakstīts līguma papildinājums – Prezumpcija par klusējot izteiktu piekrišanu šim līguma papildinājumam – Valsts judikatūra, kurā izslēgta šādā līguma papildinājumā ietverta līgumiska noteikuma negodīguma pārbaude tiesā
Lietā C‑176/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunalul Specializat Mureş (Murešas specializētā tiesa, Rumānija) iesniegusi ar 2021. gada 2. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 21. martā, tiesvedībā
UG
pret
SC Raiffeisen Bank SA,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs N. Pisarra [N. Piçarra], tiesneši N. Jēskinens [N. Jääskinen] (referents) un M. Gavalecs [M. Gavalec],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        Rumānijas valdības vārdā – R. Antonie, E. Gane un L. Ghiţă, pārstāves,
–        Portugāles valdības vārdā – P. Barros da Costa, A. Cunha, A. Luz un L. Medeiros, pārstāves,
–        Eiropas Komisijas vārdā – A. Boitos un N. Ruiz García, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 1. panta 2. punktu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp UG, kas ir patērētājs, un SC Raiffeisen Bank SA par šo pušu starpā noslēgtā kredītlīgumā ietverto noteikumu negodīguma konstatēšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 93/13 13. apsvērumā ir noteikts:
“Tā kā tiek uzskatīts, ka dalībvalstu likumi vai noteikumi, kas tieši vai netieši nosaka patērētāju līgumu noteikumus, nesatur negodīgus noteikumus; tā kā tādēļ neliekas vajadzīgi attiecināt uz šo direktīvu noteikumus, kas ietver obligātas [imperatīvas] tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena; tā kā šajā sakarībā vārdi “obligātas [imperatīvas] tiesību normas” 1. panta 2. punktā ietver arī noteikumus, kas saskaņā ar tiesību aktiem attiecas uz līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka nav noteikta cita kārtība”.
4        Šīs direktīvas 1. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena, īpaši transporta jomā.”
5        Minētās direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums.
Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šai sakarā ir viņam.”
Rumānijas tiesības
Likums par negodīgiem noteikumiem līgumos
6        2000. gada 6. novembra Legea nr. 193 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între profesioniști și consumatori (Likums Nr. 193/2000 par negodīgiem noteikumiem līgumos, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem; 2000. gada 10. novembra Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 560; turpmāk tekstā – “Likums par negodīgiem noteikumiem līgumos”) 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šī likuma normas neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ir paredzēti, pamatojoties uz citiem spēkā esošiem tiesību aktiem.
OUG Nr. 50/2010
7        Saskaņā ar 2010. gada 9. jūnija Ordonanța de urgență a Guvernului n o 50 privind contractele de credit pentru consumatori (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 50 par patēriņa kredītlīgumiem; 2010. gada 11. jūnija Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 389), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “OUG Nr. 50/2010”), 37. pantu:
“Kredītlīgumiem ar mainīgu likmi piemēro šādus noteikumus:
a)      procentu likme ir saistīta ar BNR [Banca Națională a României
(Rumānijas Valsts banka)] EURIBOR/ROBOR/LIBOR/LIBOR procentu pamatlikmes atsauces indeksu svārstībām atkarībā no kredīta valūtas, kurai kreditors var pieskaitīt maržu, kas fiksēta par visu līguma darbības laiku;
b)      procentu likmes maržu var mainīt tikai pēc tam, kad ir veikti skaidri noteikti grozījumi tiesību aktos;
c)      saskaņā ar katras kredītiestādes komercdarbības politiku, atkāpjoties no b) punkta noteikumiem, maržas un atsauces indeksu vērtību var samazināt;
d)      līgumā ir skaidri jānorāda procentu likmes izmaiņu aprēķināšanas metode, precizējot procentu likmes izmaiņu periodiskumu un/vai nosacījumus, to palielinot vai samazinot;
e)      elementi, kas iekļauti procentu likmes izmaiņu aprēķina metodē un procentu likmes vērtībā, ir jāpublicē tīmekļvietnēs un visās kreditoru telpās.”
8        Atbilstoši OUG Nr. 50/2010 95. pantam:
“1.      Attiecībā uz izpildes stadijā esošiem līgumiem aizdevējiem ir pienākums 90 dienu laikā, sākot no šī ārkārtas rīkojuma spēkā stāšanās, nodrošināt līguma atbilstību šī ārkārtas rīkojuma noteikumiem.
2.      Grozījumi izpildes stadijā esošajos līgumos ir izdarāmi 90 dienu laikā, sākot no šī ārkārtas rīkojuma spēkā stāšanās, parakstot līguma papildinājumus.
3.      Aizdevējam ir jāvar pierādīt, ka tas ir rīkojies ar pienācīgu rūpību, lai informētu patērētāju par šo līguma papildinājumu parakstīšanu.
4.      Līguma papildinājumu tekstā ir aizliegts iekļaut noteikumus, kas nav minēti šajā ārkārtas rīkojumā. Jebkādu noteikumu, kas nav paredzēti šajā ārkārtas rīkojumā, iekļaušanu līguma papildinājumos uzskata par spēkā neesošu.
5.      To, ka patērētājs nav parakstījis 2. punktā paredzētos līguma papildinājumus, uzskata par klusējot izteiktu piekrišanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
9        2007. gada 23. martā UG ar Raiffeisen Bank
noslēdza kredītlīgumu ar mainīgu likmi par 15 300 Šveices frankiem (CHF) (aptuveni 16 048 EUR) (turpmāk tekstā – “attiecīgais kredītlīgums”). Šī līguma noslēgšanas dienā tekošā procentu likme bija 5,9 % gadā, bet saskaņā ar minētā līguma noteikumiem pārdevējam vai piegādātājam bija iespēja mainīt šo likmi atkarībā no izmaiņām finanšu tirgū, informējot aizņēmēju par jauno procentu likmi atbilstoši vispārīgajos noteikumos paredzētajai kārtībai.
10      2010. gada 10. septembrī Raiffeisen Bank paziņoja UG par attiecīgā kredītlīguma papildinājumu, lai tas atbilstu OUG Nr. 50/2010 prasībām. Šajā paziņojumā Raiffeisen Bank norādīja UG, ka valsts likumdevējs ir noteicis pienākumu grozīt visus ar patērētājiem noslēgtos kredītlīgumus. It īpaši bija jāizdara grozījumi līguma noteikumos par mainīgās likmes noteikšanu, to sasaistot ar objektīvu indeksu atkarībā no valūtas, kādā kredīts piešķirts, tam pieskaitot kredītiestādes fiksētu maržu par visu līguma darbības laiku. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šo papildinājumu UG nav parakstījis, tāpēc tika uzskatīts, ka viņš tam ir klusējot piekritis saskaņā ar OUG Nr. 50/2010 95. panta 5. punktu.
11      2017. gada 29. decembrī UG cēla prasību Judecătoria Sighișoara (Sigišoaras pirmās instances tiesa, Rumānija), lūdzot tostarp konstatēt, ka attiecīgā kredītlīguma noteikumi par bankas iespēju grozīt procentu likmi ir negodīgi. UG šī iemesla dēļ arī lūdza pirmās instances tiesu konstatēt attiecīgā kredītlīguma absolūtu spēkā neesamību un piespriest samaksāto summu atmaksu.
12      Ar 2020. gada 10. jūnija nolēmumu pirmās instances tiesa noraidīja šo prasību, pamatojoties it īpaši uz to, ka, ņemot vērā Likumu par negodīgiem noteikumiem, ar kuru Rumānijas tiesībās ir transponēta Direktīva 93/13, tai nav atļauts izvērtēt attiecīgā kredītlīguma noteikumu, kas minēti šī sprieduma 10. punktā norādītajā papildinājumā, iespējamo negodīgumu, ņemot vērā tostarp to, ka tie ietver pienākumu, kurš ieviests ar valsts tiesību akta, proti, OUG Nr. 50/2010, imperatīvajām normām.
13      UG par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Tribunalul Specializat Mureş (Murešas specializētā tiesa, Rumānija), kas ir iesniedzējtiesa, it īpaši norādot, ka OUG Nr. 50/2010 noteikumu mērķis ir vienīgi pastiprināt patērētāju aizsardzību un ka attiecībā uz konkrēto kredītlīgumu grozījumi, kas tajā izdarīti ar Raiffeisen Bank viņam paziņoto papildinājumu, nebija saderīgi ar šo valsts reglamentējošo aktu.
14      Raiffeisen Bank uzskata, ka attiecīgā kredītlīguma noteikums par procentu likmes noteikšanu, kas sākotnēji bija ietverts šajā līgumā, beidza radīt sekas dienā, kad stājās spēkā 2010. gada 10. septembra papildinājums, jo tajā brīdī minētais noteikums tika aizstāts ar noteikumu, kurš bija spēkā UG prasības iesniegšanas dienā, un saskaņā ar to šī procentu likme turpmāk ir saistīta ar pārbaudāmu atsauces indeksu, kam pieskaitīta bankas fiksētā marža atbilstoši OUG Nr. 50/2010 prasībām. Raiffeisen Bank apgalvo, ka tādējādi tā ir ievērojusi piemērojamos tiesību aktus, īstenojot atbilstošās valsts tiesību normas.
15      Iesniedzējtiesa uzskata, ka jautājums, vai tā var izvērtēt atsevišķu OUG Nr. 50/2010 piemērošanas jomā ietilpstošu līguma noteikumu iespējamo negodīgumu, jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvu 93/13 un atbilstošo Tiesas judikatūru, it īpaši šauro interpretāciju, kāda jāsniedz Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktam, kas ir izņēmums no patērētāju aizsardzības pret negodīgiem līguma noteikumiem sistēmas.
16      Protams, Tiesa esot balstījusies uz principu, ka valsts likumdevējs, līgumslēdzējām pusēm nosakot par saistošu līguma noteikumu, kura saturs atspoguļo saistošu valsts tiesību normu, esot vēlējies panākt līdzsvaru starp visām minētā līguma pušu tiesībām un pienākumiem tādējādi, lai šāds noteikums nevarētu tikt pārbaudīts tiesā saistībā ar tā iespējamo negodīgumu. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka pat tad, ja kredītlīguma noteikums atbilst OUG Nr. 50/2010 37. panta prasībām, patērētājs joprojām nevar pārstāvēt viņam uzlikto pienākumu apjomu, jo šajā tiesību normā ir vienīgi paredzēts, ka mainīgā procentu likme jānosaka, ņemot vērā ne tikai objektīvu indeksu, bet arī fiksētu maržu, kas atbilst pārdevēja vai piegādātāja interesēm. Turklāt šis objektīvais indekss, lai gan tas ir noteikts neatkarīgi no pušu gribas, varot būtiski svārstīties. Šī tiesa uzskata, ka atšķirībā no samērā informēta un apdomīga patērētāja šādas svārstības var ļaunprātīgi izmantot pārdevējs vai piegādātājs, pateicoties savai pieredzei un lielākām prognozēšanas spējām.
17      Līdz ar to minētajai tiesai ir šaubas par to, vai tad, ja nav atbilstošu patērētāju aizsardzībai paredzētu mehānismu, attiecīgie OUG Nr. 50/2010 noteikumi var tikt uzskatīti par tādiem, kas var tikt īstenoti neatkarīgi no pušu gribas vai tikt piemēroti pēc savas ierosmes, ja starp pusēm nav nekāda cita veida vienošanās. Līguma noteikumu, kuros ir ietvertas šīs tiesību normas, iespējamā negodīguma vērtējumam tātad nevajadzētu būt izslēgtam no pārbaudes tiesā.
18      Šāds secinājums tomēr neatbilstot prevalējošajai valsts judikatūrai, saskaņā ar ko līguma noteikumi, kuri ietverti tā papildinājumos un kurus pārdevēji vai piegādātāji ieviesuši atbilstoši OUG Nr. 50/2010, nevar būt šādas pārbaudes priekšmets.
19      Šādos apstākļos Tribunalul Specializat Mureş (Murešas specializētā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai, piemērojot [Direktīvas 93/13] 1. panta 2. punkta noteikumus, kas valsts tiesībās transponēti ar [Likuma par negodīgiem noteikumiem līgumos] 3. panta 2. punktu,
ņemot vērā it īpaši [šīs] direktīvas 12. un 13. apsvērumu
un ņemot vērā arī [OUG Nr. 50/2010] 80. un 81. panta normas,
tie jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem neizslēdz iespēju valsts tiesām pārbaudīt aizdomas arī par tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuri ietverti kredītlīgumu papildinājumos, ko pārdevēji vai piegādātāji ir noslēguši ar patērētājiem pirms pēdējā minētā normatīvā akta stāšanās spēkā ar likuma spēku, proti, saskaņā ar OUG Nr. 50/2010 95. pantu [noslēgtajiem līguma papildinājumiem], ja patērētājs tiem ir skaidri piekritis atbilstoši OUG Nr. 50/2010 40. panta 1. punktā noteiktajam vai ja minētie noteikumi tiek uzskatīti par pieņemtiem ar klusējot izteiktu piekrišanu ope legis atbilstoši OUG Nr. 50/2010 40. panta 3. punktā noteiktajam?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, valsts tiesa jautā arī, vai, pamatojoties uz iepriekš minētajiem pieņēmumiem un izskatāmā strīda apstākļiem, [1. jautājumā minētajai iespējai] ir pretrunā tāda valsts tiesu judikatūra, ar kuru ir noteikts, ka tāda līguma papildinājuma, kas formulēts atbilstoši OUG Nr. 50/2010 par patēriņa kredītlīgumiem 40. panta 1. punktā noteiktajam un saskaņā ar 95. panta normām, skaidra pieņemšana automātiski liek secināt, ka [šis līguma papildinājums] ir apspriests un līdz ar to tajā paredzētie noteikumi nav pakļauti iespējamu aizdomu par to negodīgumu pārbaudei?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
20      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka noteikumu, kas ietverti starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā patēriņa kredītlīgumā, negodīgums tiek izvērtēts apstākļos, kad šis pārdevējs vai piegādātājs ir grozījis šos noteikumus, lai nodrošinātu šī kredītlīguma atbilstību imperatīvam valsts tiesiskajam regulējumam par procentu likmes noteikšanas kārtību, saskaņā ar kuru šī procentu likme jāaizstāj ar tādu procentu likmi, kas noteikta, pamatojoties uz vienu no šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajiem atsauces indeksiem, un kam pieskaitīta šā pārdevēja vai piegādātāja noteikta fiksēta marža par visu līguma darbības laiku.
21      Vispirms jāuzsver, ka ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu no tās piemērošanas jomas ir izslēgti līgumu noteikumi, ar kuriem ir pārņemtas imperatīvas tiesību normas.
22      Turklāt, ņemot vērā šīs direktīvas mērķi, proti, patērētāju aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem līgumos, kas noslēgti ar pārdevēju vai piegādātāju, ar 1. panta 2. punktu ieviestais izņēmums jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 37. punkts).
23      Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka frāze “imperatīvas tiesību normas”, lasot to kopsakarā ar minētās direktīvas 13. apsvērumu, ietver gan valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas [līgumattiecībās] starp līgumslēdzējām pusēm neatkarīgi no to izvēles, gan dispozitīvas normas, proti, tādas, kas ir piemērojamas automātiski, ja starp pusēm nav citas vienošanās (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Otrkārt, runājot par jautājumu, vai līguma noteikums Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē “ietver” šādu imperatīvu valsts tiesību normu, jāatgādina, ka šajā tiesību normā noteikto izņēmumu pamato tas, ka principā ir leģitīmi prezumēt, ka valsts likumdevējs ir izveidojis līdzsvaru starp visām noteiktu līgumu pušu tiesībām un pienākumiem, un tas ir līdzsvars, kuru Savienības likumdevējs ir skaidri vēlējies aizsargāt. Turklāt tas, ka šāds līdzsvars ir noteikts, ir nevis nosacījums minētā 1. panta 2. punktā paredzētās izslēgšanas piemērošanai, bet gan šīs izslēgšanas pamatojums (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Tādējādi šajā gadījumā, lai novērtētu, vai līguma noteikums, kas ietver OUG Nr. 50/2010 normu, ir izslēgts no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu, iesniedzējtiesai nav iepriekš jāpārbauda, vai ar šo tiesību aktu valsts likumdevējs ir vēlējies nodrošināt līdzsvaru starp visām attiecīgā līguma pušu tiesībām un pienākumiem.
26      Turpinot – no Tiesas judikatūras izriet, ka starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgta līguma noteikums, kas ietver imperatīvu valsts tiesību normu, kura šim līgumam nav piemērojama vai kurā ir vienīgi atsauce nevis uz šādu tiesību normu, bet gan uz valsts tiesisko regulējumu kopumā, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ietver imperatīvu valsts tiesību normu Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē, un tādējādi nevar būt izslēgts no pārbaudes tiesā attiecībā uz tās iespējamo negodīgumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 21. marts, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 30. punkts, un 2019. gada 3. aprīlis, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 35.–38. punkts).
27      Līdz ar to, lai līguma noteikums “ietvertu” imperatīvu tiesību normu Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē, ar šo noteikumu jāpārņem konkrētajam līgumam piemērojamās imperatīvās tiesību normas normatīvais saturs tā, lai to varētu uzskatīt par tādu, kas konkrētā veidā izsaka to pašu tiesību normu kā tā, kas ir noteikta šajā imperatīvajā tiesību normā (spriedums, 2023. gada 6. jūlijā, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, 25. punkts).
28      Šajā gadījumā iesniedzējtiesai jāveic nepieciešamie vērtējumi, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkotais līguma noteikums Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta izpratnē ietver atbilstošās OUG Nr. 50/2010 tiesību normas.
29      Tomēr, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos ietverto informāciju, šķiet, ka pamatlietā aplūkotajā kredītlīgumā ietvertie līguma noteikumi izriet no OUG Nr. 50/2010 normām. Proti, šajās tiesību normās bankām ir noteikts pienākums veikt konkrētus grozījumus visos patēriņa kredītlīgumos. Šis juridiskais pienākums it īpaši attiecas uz noteikumiem par mainīgās procentu likmes noteikšanas kārtību. Turklāt šķiet, ka ar OUG Nr. 50/2010 patērētājiem liegta iespēja pieņemt vai noraidīt šos grozījumus. Proti, OUG Nr. 50/2010 paredzēts, ka, kaut arī patērētāji neparaksta bankas paziņoto līguma papildinājumu, uzskatāms, ka viņi klusējot ir piekrituši tā noteikumiem.
30      Tomēr, lai gan OUG Nr. 50/2010 37. panta a) punktā bija paredzēts, ka kredītlīgumu procentu likme jāaizstāj ar procentu likmi, kas noteikta, pamatojoties uz atsauces indeksu un fiksētu maržu, kura piemērojama visā līguma darbības laikā, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem tomēr izriet, ka bankām ir rīcības brīvība gan attiecībā uz atsauces indeksa izvēli, gan attiecībā uz šīs fiksētās maržas lielumu.
31      Šādos apstākļos šķiet – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts vispārējs ietvars un nosacījumi, kas jāievēro, lai noteiktu jaunu mainīgo procentu likmi, vienlaikus atstājot kredītiestādēm rīcības brīvību šīs jaunās likmes aprēķināšanai.
32      2020. gada 3. marta spriedumā Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, 33.–37. punkts) Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā paredzētais izņēmums nav piemērojams līguma noteikumam, kurā paredzēts, ka aizdevumam piemērojamā procentu likme ir balstīta uz vienu no valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem oficiālajiem atsauces indeksiem, ja šajā tiesiskajā regulējumā nav paredzēta obligāta šī indeksa piemērošana, bet bankai ir dota iespēja mainīgo procentu likmi noteikt citādi.
33      No tā izriet, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā paredzētais izņēmums nav piemērojams situācijā, kad pārdevējs vai piegādātājs ir grozījis patēriņa kredītlīguma noteikumus, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam, kas pieņemts pēc tā noslēgšanas, ja ar šo tiesisko regulējumu ir tikai izveidota vispārēja sistēma šī kredītlīguma procentu likmes noteikšanai, vienlaikus atstājot šim pārdevējam vai piegādātājam rīcības brīvību gan attiecībā uz šīs likmes atsauces indeksa izvēli, gan attiecībā uz fiksētās maržas lielumu, ko var pieskaitīt minētajai likmei.
34      Visbeidzot, ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus, katram gadījumam jāatgādina, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta piemērošanai ir objektīvs raksturs un tātad tā, piemēram, nav atkarīga ne no pārdevēja vai piegādātāja sniegtās informācijas patērētājam, ne no patērētāja zināšanām par piemērojamām tiesību normām (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, 31. punkts).
35      Līdz ar to tam, ka patērētājs, iespējams, tieši vai netieši piekritis attiecīgā līguma grozījumiem, nevar būt ietekmes uz jautājumu, vai līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šie grozījumi, ir izslēgti no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu.
36      Ņemot vērā iepriekš minētos iemeslus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka noteikumu, kas ietverti starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā patēriņa kredītlīgumā, negodīgums tiek izvērtēts apstākļos, kad šis pārdevējs vai piegādātājs ir grozījis šos noteikumus, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību imperatīvam valsts tiesiskajam regulējumam par procentu likmes noteikšanas kārtību, ja ar šo tiesisko regulējumu ir tikai izveidota vispārēja sistēma, lai noteiktu minētā līguma procentu likmi, vienlaikus atstājot minētajam pārdevējam vai piegādātājam rīcības brīvību gan attiecībā uz šīs likmes atsauces indeksa izvēli, gan attiecībā uz šīs fiksētās maržas lielumu, ko var pieskaitīt pēdējai minētajai.
Par otro jautājumu
37      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros tai jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest tajā izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
38      Šajā ziņā Tiesai no visas iesniedzējtiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedums, 2024. gada 21. marts, Profi Credit Bulgaria (Kredītlīguma papildpakalpojumi), C‑714/22, EU:C:2024:263, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
39      Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotā līguma papildinājumā ietvertos noteikumus esot iepriekš izstrādājusi Raiffeisen Bank un prasītājam pamatlietā neesot bijusi iespēja apspriest šos noteikumus vai jebkādi ietekmēt to saturu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prevalējošajā valsts judikatūrā tiek uzskatīts, ka līguma papildinājumā ietvertie noteikumi, kurus pārdevējs vai piegādātājs ieviesis, pamatojoties uz OUG Nr. 50/2010, nevar būt to iespējamā negodīguma pārbaudes priekšmets, pat ja šie noteikumi nav tikuši apspriesti ar patērētāju.
40      Šādos apstākļos jāuzskata, ka ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru grozījumi, ko pārdevējs vai piegādātājs ir izdarījis patēriņa kredītlīguma noteikumos, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam, un kas pārdevējam vai piegādātājam sniedz rīcības brīvību, nevar būt to iespējamā negodīguma pārbaudes priekšmets, pat ja šie noteikumi nav tikuši apspriesti ar patērētāju.
41      Šajā ziņā saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu tiesā var tikt pārbaudīts tikai tāda starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgta līguma noteikuma negodīgums, par kuru nav bijusi atsevišķa apspriešanās.
42      Šīs direktīvas 3. panta 2. punktā turklāt ir precizēts, ka noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās, ja pārdevējs vai piegādātājs to sagatavojis jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, kā tas noteikti ir saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
43      Lai gan iesniedzējtiesai jāņem vērā visi apstākļi, kādos šāds noteikums ir ticis prezentēts patērētājam, lai noteiktu, vai patērētājs varēja ietekmēt tā saturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, 35. punkts), tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka tas vien, ka patērētājs ir parakstījis līgumu ar pārdevēju vai piegādātāju un tajā noteikts, ka ar to šis patērētājs piekrīt visiem pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem līguma noteikumiem, neatspēko prezumpciju, ka šādi noteikumi nav tikuši atsevišķi apspriesti (rīkojums, 2019. gada 24. oktobris, Topaz, C‑211/17, EU:C:2019:906, 51. punkts).
44      Tiesa arī ir nospriedusi, ka noteikuma par procentu likmēm grozījums, kas iekļaujas vispārējā hipotekāro kredītlīgumu, kuri balstīti uz mainīgu procentu likmi, pārskatīšanas politikā, lai šo noteikumu padarītu atbilstošu augstākās tiesas nolēmumam, varētu būt norāde uz to, ka patērētājs nav varējis ietekmēt minētā noteikuma saturu. Turklāt apstāklis, ka patērētājs pirms paraksta ir izdarījis ar roku rakstītu piezīmi, kurā norādīts, ka viņš ir sapratis šī paša noteikuma mehānismu, nav pietiekams, lai konstatētu, ka par to ir notikusi atsevišķa apspriešanās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Ibercaja Banco, C‑452/18, EU:C:2020:536, 36. un 38. punkts).
45      No tā izriet, ka apstākļos, kad nav pierādīts, ka patērētājs patiesībā ir konkrēti varējis apspriest šo noteikumu un tādējādi ietekmēt tā saturu, konstatējums par to, vai kredītlīgumā, kas noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ietvertais noteikums ir ticis iepriekš apspriests, nevar tikt balstīts uz vienkāršu pieņēmumu.
46      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru grozījumi, ko pārdevējs vai piegādātājs izdarījis patēriņa kredītlīguma noteikumos, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam, un kas pārdevējam vai piegādātājam sniedz rīcības brīvību, nevar būt to iespējamā negodīguma pārbaudes priekšmets, pat ja šie noteikumi nav tikuši apspriesti ar patērētāju.
Par tiesāšanās izdevumiem
47      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)      Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tas, ka noteikumu, kas ietverti starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā patēriņa kredītlīgumā, negodīgums tiek izvērtēts apstākļos, kad šis pārdevējs vai piegādātājs ir grozījis šos noteikumus, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību imperatīvam valsts tiesiskajam regulējumam par procentu likmes noteikšanas kārtību, ja ar šo tiesisko regulējumu ir tikai izveidota vispārēja sistēma, lai noteiktu minētā līguma procentu likmi, vienlaikus atstājot minētajam pārdevējam vai piegādātājam rīcības brīvību gan attiecībā uz šīs likmes atsauces indeksa izvēli, gan attiecībā uz šīs fiksētās maržas lielumu, ko var pieskaitīt pēdējai minētajai.
2)      Direktīvas 93/13 3. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāda valsts judikatūra, saskaņā ar kuru grozījumi, ko pārdevējs vai piegādātājs izdarījis patēriņa kredītlīguma noteikumos, lai nodrošinātu šī līguma atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam, un kas pārdevējam vai piegādātājam sniedz rīcības brīvību, nevar būt to iespējamā negodīguma pārbaudes priekšmets, pat ja šie noteikumi nav tikuši apspriesti ar patērētāju.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – rumāņu.