62003CC0470_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Tampereen käräjäoikeus (Tamperes Pirmās instances tiesa, Somija) nodod Tiesai faktu ziņā sarežģītu lietu, kur saistībā ar direktīvas par mašīnu lietošanas drošību interpretāciju, pirmkārt, tiek izvirzīti jautājumi par valsts atbildību saistībā ar tās ierēdņu rīcību, par vārda brīvības izraisītu preču brīvas aprites ierobežošanu un, visbeidzot, par valsts atbildību.
2. Šie jautājumi ir uzdoti tiesvedībā starp Itālijas uzņēmumu A.G.M.‑COS.MET Srl
(turpmāk tekstā – “ AGM ”), kas ražo transportlīdzekļu pacēlājus, un Somijas valsti un tās ierēdni Lehtinenu [ Lehtinen ]. AGM no Somijas valsts un Lehtinena pieprasa zaudējumu atlīdzību par apgrozījuma zaudējumu, ko AGM
skaidro ar Lehtinena izteikumiem, kuros viņš AGM
pacēlājus ir nosaucis par neatbilstīgiem [standartiem] un bīstamiem. Somijas valdība turpretī iebilst, ka Lehtinens apzināti ir rīkojies pretēji viņa pārstāvētās ministrijas oficiālajai nostājai un ministrija sabiedrību par to ir skaidri informējusi. Lehtinens cita starpā uzskata, ka viņa izteikumi attaisnojami ar vārda brīvību.
3. Šajā sakarā Tampereen käräjäoikeus Tiesai ir iesniegusi detalizētus jautājumus, ko var iedalīt trīs grupās. Pirmkārt, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt direktīvu par mašīnu drošu ekspluatāciju, lai noteiktu attiecīgo pacēlāju atbilstību standartiem. Otrkārt, tā jautā, vai Lehtinena publiskie izteikumi uzskatāmi par valstij piedēvējamiem ierobežojumiem attiecībā uz preču brīvu apriti un Kopienas lojalitātes principa, kas ir saistošs dalībvalstij, pārkāpumu un ciktāl attiecīgā gadījumā tie šādos apstākļos būtu attaisnojami ar vārda brīvību un ar veselības aizsardzības mērķi. Gadījumā, ja ir pārkāpts EKL 28. un 30. pants vai EKL 10. pants, Tampereen käräjäoikeus, treškārt, lūdz paskaidrot, vai ir izpildīti pamatotas prasības par valsts atbildību saskaņā ar Kopienu tiesībām nosacījumi, vai Kopienu tiesības paredz arī attiecīgā ierēdņa, kas ir rīkojies, atbildību un ciktāl nosacījumi šādas atbildības ieviešanai vajadzības gadījumā prasa Somijas tiesību interpretāciju atbilstīgi Kopienu tiesībām.
II – Atbilstošās tiesību normas
4. Uz šo lietu attiecas EKL 10., 28. un 30. pants, kā arī Direktīva 98/37/EK un saskaņotais standarts EN 1493:1998.
1) Direktīva 98/37/EK
5. Lai novērstu tirdzniecības šķēršļus saistībā ar valstu prasībām drošības un veselības jomā, kā arī apdraudējumus, kas saistīti ar mašīnām, Kopiena pieņēma Direktīvu 98/37/EK (turpmāk tekstā – “direktīva”). Tajā noteiktas obligātās un būtiskās prasības drošības un veselības jomā saistībā ar mašīnām un to drošības sastāvdaļām, kā arī paredzēta procedūra atbilstības šiem noteikumiem novērtēšanai un atbilstības deklarācijai. Atbilstība tiek norādīta ar marķējumu “CE” (2) .
6. Direktīvas 2. panta 1. punktā attiecībā uz dalībvalstīm paredzēts:
“[..] veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šajā direktīvā noteikto mašīnu [..] piedāvāšanu tirgū un nodošanu ekspluatācijā tikai tad, ja, pareizi uzstādot un ekspluatējot, tās neapdraud cilvēku [..] veselību un drošību [..].”
7. Direktīvas 2. panta 2. punktā noteikts:
“[..] neskar dalībvalstu tiesības, pienācīgi ievērojot Līgumu, noteikt prasības, ko tās uzskata par vajadzīgām, lai nodrošinātu cilvēku un jo īpaši strādnieku aizsardzību minēto mašīnu [..] lietošanas laikā, pieņemot, ka tas nenozīmē, ka mašīnas [..] ir pārveidotas tā, kā šajā direktīvā nav paredzēts.”
8. Direktīvas 3. pantā noteikts:
“Mašīnas [..], uz kurām attiecas šī direktīva, atbilst veselības aizsardzības un drošības būtiskajām prasībām, kas izklāstītas I pielikumā.”
9. Direktīvas 4. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstis:
“[..] neaizliedz, neierobežo un nekavē šīs direktīvas prasībām atbilstīgu mašīnu [..] piedāvāšanu tirgū un nodošanu ekspluatācijā.”
10. Saskaņā ar direktīvas 5. panta 1. punkta noteikumiem dalībvalstis:
“[..] uzskata par atbilstīgiem visiem šīs direktīvas noteikumiem, to skaitā II nodaļā noteiktajām atbilstības pārbaudes procedūrām:
– mašīnas, kurām ir “CE” marķējums un II pielikuma A punktā minētā EK atbilstības deklarācija,
[..].”
11. Tomēr direktīvas 7. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja dalībvalsts konstatē, ka, lietojot mašīnas, kurām ir “CE” marķējums [..], var apdraudēt cilvēku [..] un īpašuma drošību, tā veic visus vajadzīgos pasākumus, lai tādas mašīnas [..] izņemtu no tirgus, aizliegtu to piedāvāšanu tirgū, nodošanu ekspluatācijā un lietošanu vai ierobežotu to brīvu apriti.
Dalībvalstis tūlīt informē Komisiju par visiem šādiem pasākumiem, pamatojot tos un īpaši norādot, vai neatbilstību rada:
a) 3. pantā minēto būtisko prasību neizpilde;
b) nepareiza 5. panta 2. punktā minēto standartu piemērošana;
c) pašu 5. panta 2. punktā minēto standartu nepilnības.”
12. Direktīvas 8. un 9. pantā noteikti detalizēti noteikumi procedūrai, lai noteiktu mašīnas atbilstību šīs direktīvas drošības noteikumiem, savukārt 10. pantā ietverti nosacījumi no diviem burtiem sastāvošajam atbilstību apliecinošajam marķējumam “CE”.
13. Saskaņā ar direktīvas I pielikuma pirmo apsvērumu “saistības, ko nosaka veselības aizsardzības un drošības būtiskās prasības, ir spēkā tikai tad, ja mašīnas rada attiecīgo apdraudējumu, tās lietojot saskaņā ar ražotāja nosacījumiem. Jebkurā gadījumā 1.1.2. [..] un 1.7.4. iedaļas prasība attiecas uz visām mašīnām, uz kurām attiecas šī direktīva”.
14. 1.1.2. iedaļas prasībā attiecībā uz drošības integrācijas principiem cita starpā noteikts:
“a) mašīnas jākonstruē tā, lai tās būtu piemērotas to funkcijām un tās varētu regulēt un apkopt, nepakļaujot cilvēkus apdraudējumam, ja šīs darbības veic saskaņā ar ražotāja nosacījumiem.
Pasākumi jāveic ar mērķi novērst jebkādu nelaimes gadījuma varbūtību visā iespējamā mašīnu kalpošanas laikā, tostarp montāžas un demontāžas stadijā, pat ja nelaimes gadījuma varbūtību nosaka iespējamas ārkārtas situācijas;
b) izvēloties vispiemērotākās metodes, ražotājam turpmāk noteiktajā kārtībā jāpiemēro šādi principi:
– iespēju robežās novērst vai samazināt apdraudējumu (izstrādājot būtībā drošu mašīnas projektu un konstrukciju),
– veikt vajadzīgos aizsargpasākumus, lai nodrošinātos pret apdraudējumiem, ko nevar novērst,
– informēt lietotājus par nenovērstajiem apdraudējumiem, ko rada pieņemto aizsargpasākumu nepilnības [..];
c) projektējot un konstruējot mašīnas un sastādot instrukcijas, ražotājam jāapsver ne tikai mašīnu lietošana paredzētajiem mērķiem, bet arī to lietošana citiem mērķiem, ko var paredzēt.
Projektējot mašīnas, jānodrošina, ka tās nevar lietot neparedzētiem mērķiem, ja to lietošana tādiem mērķiem nav droša. Citos gadījumos instrukcijām jāvērš lietotāja uzmanība uz to, kā, vadoties pēc pieredzes, [..] nevajadzētu lietot.
[..]”
15. Darbībām ar pacēlājiem, izmantojot tos atbilstoši ražotāja norādījumiem, I pielikuma 4.1.2.3. punktā (“Mehāniskā izturība”) noteikts:
“Mašīnām [..] jāiztur spriegums, kas uz tām iedarbojas lietošanas laikā [..], ražotāja paredzētos uzstādīšanas un ekspluatācijas nosacījumos visās attiecīgajās konfigurācijās [..].
Mašīnas jāprojektē un jākonstruē tā, lai tās bez darbības traucējumiem izturētu dinamiskos testus, kurus veic, piemērojot maksimālās darba slodzes [..].
Dinamiskie testi jāveic [..] nodošanai ekspluatācijā normālos lietošanas apstākļos. Testus parasti veic pie ražotāja noteiktajiem nominālajiem ātrumiem. Ja mašīnas vadības ķēde ļauj vienlaicīgi izdarīt vairākas kustības, piemēram, rotāciju un kravas pārvietošanu, testi jāizdara vismazāk labvēlīgos apstākļos [..].”
16. Nobeigumā vēl jānorāda, ka direktīvas IV pielikuma A daļā (ar nosaukumu “Mašīnas”) ir 15. punkts “Transportlīdzekļu pacēlāji”, no kā izriet, ka runa šeit ir tikai par mašīnām, kuras ietilpst direktīvas piemērošanas jomā.
2) Saskaņotais standarts EN 1493:1998
17. No direktīvas septiņpadsmitā apsvēruma izriet:
“[..] tā kā šajā nolūkā šī direktīva nosaka tikai vispārīgi piemērojamas veselības aizsardzības un drošības būtiskās prasības, ko papildina vairākas konkrētākas prasības, kas attiecas uz noteiktu kategoriju mašīnām; tā kā mašīnu projektu un konstrukcijas radīto apdraudējumu profilakses nolūkā standartus ir ieteicams saskaņot Eiropas līmenī, lai palīdzētu ražotājiem nodrošināt atbilstību šīm būtiskajām prasībām un varētu pārbaudīt šo atbilstību; tā kā šos Eiropas līmenī saskaņotos standartus izstrādā privāttiesību subjekti, un tiem jāsaglabā neobligāts statuss [..].”
18. Direktīvas divdesmitais apsvērums paskaidro:
“[..] tā kā saskaņā ar dalībvalstu pašreizējo praksi ražotājiem būtu jāuzņemas atbildība par viņu ražoto mašīnu atbilstības sertificēšanu; tā kā atbilstība saskaņotiem standartiem rada atbilstības prezumpciju saistībā ar attiecīgajām būtiskajām prasībām; [..].”
19. Direktīvas 5. panta 2. punktā noteikts:
“[..] saskaņā ar šo standartu ražotās mašīnas [..] atbilst attiecīgajām būtiskajām prasībām.”
20. Eiropas Standartizācijas komiteja ( CEN ) transportlīdzekļu pacēlājiem ir izstrādājusi saskaņoto standartu EN 1493:1998 (3) (turpmāk tekstā – “EN 1493”), un Komisija paziņojuma kārtībā uz to ir atsaukusies (4) .
21. Attiecībā uz transportlīdzekļu pacēlāju nesošajām konstrukcijām saskaņotā standarta redakcijā vācu valodā 5.6. (“Nesošās konstrukcijas projektēšana”) un 5.6.1. punktā (“Vispārīgie noteikumi”) paredzēts:
“Transportlīdzekļu pacēlāju materiālam, konstrukcijai un aprīkojumam ir jābūt tādam, lai jebkuros lietošanas apstākļos būtu garantēta pietiekama drošība [..].” [Neoficiāls tulkojums]
22. Attiecībā uz slodzes sadalījumu celšanas brīdī 5.6.4.2. punktā transportlīdzekļu pacēlājiem, ar kuriem transportlīdzekļi tiek pacelti aiz šasijas, paredzēts:
“Konstruējot ir jāņem vērā transportlīdzekļa izvietojums uz kravas pacelšanas ierīces abos braukšanas virzienos. [..]
Aprēķins ir jāveic nelabvēlīgākajai slodzes pozīcijai. [..]”
III – Fakti un pamata prāva
“AGM” transportlīdzekļu pacēlāji
23. Prasītājs pamata lietā ir Itālijas uzņēmums, kurš ražo transportlīdzekļu pacēlājus un Eiropā tos izplata ar preču zīmi “ AGM ”. Starp AGM
modeļiem ir līdzīgie tipi G 28, G 32 un G 35, no kuriem importētājs Somijā kopš 1996. gada Somijas transportlīdzekļu uzņēmumiem ir pārdevis aptuveni 150 eksemplārus.
24. Šī tipa transportlīdzekļu pacēlāji sastāv no diviem balstiem, starp kuriem tiek iebraukts paceļamais transportlīdzeklis. Pie katra balsta ir piestiprināta viena īsa un viena gara pacēlājsvira, kuras tiek novietotas zem paceļamā transportlīdzekļa šasijas. Kad pacēlājsviras ir šādi izvietotas, ar speciālas ierīces palīdzību balstos tos var pacelt tik augstu, ka zem transportlīdzekļa var strādāt, stāvot kājās.
25. Pacēlājplatformas izmantošanai ir slodzes instrukcija, kurā ir norādīts paceļamā transportlīdzekļa maksimālais atļautais svars. Tomēr maksimālais atļautais paceļamais svars ir atkarīgs no diviem faktoriem. Pirmkārt, jo tālāk pacēlājsviras ir izvilktas, jo mazāks ir transportlīdzekļa maksimālais atļautais svars. Otrkārt, maksimālais atļautais svars garajām pacēlājsvirām ir mazāks nekā īsajām. Līdz ar to pirms transportlīdzekļa pacelšanas ir jāpārbauda gan attālums starp pacēlājsvirām, gan transportlīdzekļa reģistrācijas dokumentos norādītās slodzes uz asīm. Tāpēc lietošanas instrukcijā ir norādīts, ka transportlīdzekli jāiebrauc starp balstiem tā, ka lielākā slodze uz ass atrodas uz īsajām pacēlājsvirām, bet mazākā – uz garajām.
26. 1997. gadā modelis G 35 tika atzīts par direktīvai atbilstošu un tam tika piešķirts marķējums “CE”. Sertifikāciju veica Itālijā reģistrēta sabiedrība ICEPI Srl, kuru Itālijas valsts bija reģistrējusi kā sertifikācijas iestādi un par to ziņojusi Komisijai.
27. 2000. gada 22. martā kādā Somijas uzņēmumā no AGM
G 32 tipa transportlīdzekļu pacēlāja nokrita automobilis–dzīvojamā māja, jo pacēlājsviru bloķēšanas sistēma neizturēja svārstības, lai gan transportlīdzekļa svars bija mazāks par pacēlājam maksimāli atļauto. Cilvēki šajā negadījumā necieta.
Ministrijas tirgus kontroles procedūra
28. Sociālo un veselības lietu ministrija (turpmāk tekstā – “ministrija”) 2000. gada maijā saņēma vietējā Darba drošības dienesta ziņojumu ar nosaukumu “Tirgus kontrole”. Tajā bija skaidrots, ka G 35 T/E tipa transportlīdzekļu pacēlāja pārbaudē ir atklāta nepietiekama sviru bloķēšana. Ministrijas Darba drošības dienests uzsāka tirgus kontroles procedūru, tostarp ieceļot galveno inženieri Lehtinenu par ekspertu šajā lietā.
29. Tirgus kontroles procedūras laikā vairākas reizes tika uzklausīts importētājs. Turklāt G 35 T/E tipa transportlīdzekļu pacēlājam tika veikti divi slodzes testi, kuru gaitā bija jāpārbauda bloķēšanas sistēmas atbilstība standartam EN 1493. Lehtinens uzrakstīja vairākus ziņojumus somu un angļu valodā, kuriem visiem bija šādi virsraksti: “Sociālo un veselības lietu ministrija”, “Darba drošības dienests” un “Galvenais inženieris Tarmo Lehtinens [ Tarmo Lehtinen ]”.
30. Pirmajā ziņojumā Lehtinens cita starpā norādīja uz to, ka pirmā slodzes pārbaude atklāja bloķēšanas sistēmas neatbilstību standartam EN 1493 un ka ir jāuzlabo tā dizains. AGM
pēc tam izstrādāja jaunu bloķēšanas sistēmu. Otrajā ziņojumā 2000. gada decembrī Lehtinens atzina, ka šī jaunā sistēma otrā testa laikā ir izrādījusies pietiekama un atbilst standartam. Tāpēc importētāja pēdējās uzklausīšanas laikā 2000. gada 20. decembrī tika panākta vienošanās, ka līdz 2001. gada 15. martam jau ekspluatācijā esošajām sistēmām ir jāveic uzlabojumi. Līdz tam lietotāji vēstulē tika informēti par apdraudējumiem, samazināto atļauto svaru un nepilnīgo detaļu nomaiņu.
31. Tomēr galvenā kritika visos Lehtinena ziņojumos attiecās uz to, ka pacēlāja lietošanas instrukcijā bija paredzēti transportlīdzekļa kustības virziena ierobežojumi. Standarts EN 1493 šādus ierobežojumus nepieļauj. Itālijas sertifikācijas iestāde un AGM
ir nepareizi interpretējušas standartu, norādot, ka slodzes sadalījuma testos ir jābalstās uz ražotāja instrukciju. Taču standarts EN 1493 celtspējas aprēķinos paredz visnelabvēlīgākos slodzes apstākļus. Tāpēc pacēlāja izmēri ir jānosaka tā, lai tas izturētu maksimālo atļauto slodzi arī visnelabvēlīgākajos apstākļos. Šādos apstākļos pacēlājs uzrādīto 3500 kg vietā varētu celt tikai 1500 kg.
32. Minēto iemeslu dēļ kompetentais ministrijas padomnieks Darba drošības dienesta direktoram, kuram ir lēmējvara, vēl 2000. gada 20. decembrī nosūtīja ierosinājumu lēmumam aizliegt AGM
pacēlāju pārdošanu un lietošanu Somijā. Tomēr nodaļas vadītājs nosūtīja lietu atpakaļ detalizētākai pārbaudei, uzskatot, ka viņa rīcībā nav pietiekamu pierādījumu šāda lēmuma pieņemšanai.
Lehtinena un ministrijas publiskie izteikumi
33. 2001. gada 9. janvārī Lehtinens atbilstoši saviem pienākumiem un kā ministrijas pārstāvis piedalījās Tehnikas tirgotāju konfederācijas sanāksmē. Minētajā konfederācijā ietilpst aptuveni 200 uzņēmumu, tostarp arī aprīkojuma piegādātāji transportlīdzekļu uzņēmumiem. Lehtinens šajā sēdē paskaidroja, ka AGM
G 35 tipa pacēlāji ir bīstami, neatbilst direktīvas prasībām un tie no tirgus ir jāizņem. Tomēr konfederācijas 2001. gada 29. janvāra vēstule, kura adresēta ministrijai, liecina par to, ka konfederācija bija informēta par pasākumiem un ministrijas pretējo viedokli.
34. 2001. gada 17. janvārī valsts televīzijas TV 1 kanāls galvenajā ziņu raidījumā plkst. 20.30, kas redzams visā Somijas teritorijā, pārraidīja informāciju par AGM
pacēlājiem. Daļa šī sižeta bija intervija ar Lehtinenu, kuru viņš savā ministrijas birojā bija sniedzis ar ministrijas padomnieka, sava tiešā priekšnieka, atļauju. Viņš paskaidroja, ka šīs ierīces, pēc viņa domām, rada tiešu apdraudējumu, jo zem paceltās slodzes strādā cilvēki. Šajā sakarā programmas vadītājs norādīja, ka runa ir par līdz šim iestādēs izskatīto nopietnāko gadījumu un saskaņā ar šo pašu iestāžu teikto ierīcei ir jāiztur slodze, pat ja transportlīdzeklis ir uzbraukts nepareizā virzienā. Šajā sakarā programmas vadītājs norādīja, ka saskaņā ar Somijas Darba inspekcijas viedokli attiecīgie pacēlāji, lai arī ir atļauti Itālijā, neatbilst piemērojamajiem Eiropas standartiem. Nākamajā sižetā Lehtinens norādīja, ka attiecīgā sertificēšanas iestāde, kuru bija izvēlējies ražotājs, ir nepareizi interpretējusi noteikumus. Informācija par atšķirīgu ministrijas viedokli vai tirgus kontroles procedūras stadiju netika sniegta.
35. 2001. gada 8. februārī Darba drošības dienesta direktors Rūpniecības un darba ņēmēju konfederācijai nosūtīja faksu, kurā pauda, ka nevēlas traucēt iekšējā tirgus darbību ar pārdošanas aizliegumu, jo attiecībā uz pacēlājiem esot tikai apgalvojumi, bet ne pierādījumi. Vairumtirgotāju asociācija esot nopietni jābrīdina par iespējamām nelabvēlīgām sekām tirgū, ja arī turpmāk tā uzklausīs Lehtinenu.
36. 2001. gada 12. februārī Lehtinens sagatavoja savu trešo ziņojumu. Tajā viņš pirmoreiz minēja arī modeļus G 28 un G 32, kuri arī neatbilstot prasībām, kā arī atkārtoti pauda savu viedokli attiecībā uz kustības virziena ierobežojumu (5) . It īpaši viņš norādīja, ka standarta nepareizas interpretācijas rezultātā pacēlājsviras ir par īsu un ka šie nopietnie trūkumi var būt iemesls smagam negadījumam, ja nejaušas pārslodzes dēļ konstrukcijas sviras zaudētu noturību un stabilitāti. Šo ziņojumu viņš nosūtīja Somijas Metalurgu konfederācijai.
37. 2001. gada 16. februārī [Darba drošības] dienesta direktors Lehtinenu atbrīvoja no turpmākas darbības procedūrā, motivējot ar to, ka izskatāmajā lietā attiecīgā persona ir publiski paudusi nostāju, kas atšķiras no ministrijas oficiālās nostājas, un tādējādi ir rīkojusies, neievērojot ministrijas instrukcijas un saziņas politiku. Saskaņā ar vēlāku šī dienesta 2001. gada 20. marta ziņojumu Lehtinens tika atstādināts no dalības šajā lietā, tādēļ ka pastāvēja aizdomas, ka viņš, pārkāpjot labas pārvaldības principu, un AGM
ekonomiskajām interesēm kaitējošā veidā sadarbojies ar AGM
konkurentiem.
38. 2001. gada 17. februārī lieltirāžas reģionālajā laikrakstā Aamulehti
parādījās raksts ar nosaukumu “Eksperts brīdina par atsevišķu transportlīdzekļu pacēlāju trauslumu”. Šajā rakstā skaidri bija norādīts uz AGM ražotajiem pacēlājiem, un tas bija pamatots ar Lehtinena un ministrijas dienesta direktora intervijām. Rakstā tika norādīts, ka Lehtinens, ministrijas Darba drošības dienesta vadošais inženieris, uzskata, ka “tiek pārdoti īpaši bīstami transportlīdzekļu pacēlāji”. Tika citēts, ka Lehtinens ir teicis, ka šīm ierīcēm ir acīmredzami trīs vai četri nopietni defekti. Tomēr bija arī skaidrots, ka Darba drošības dienesta direktors Lehtinena izteikumus uzskata par viņa kā privātpersonas izteikumiem. Viņš informēja arī, ka ministrijā šīs ierīces tikušas pētītas un ir secināts, ka tās atbilst visām direktīvas prasībām. Ierīcei neesot nekādu trūkumu, kas būtu pierādīti.
39. 2001. gada 19. februārī Lehtinens savu ziņojumu angļu valodā, datētu ar šo pašu datumu, bez sava tiešā priekšnieka atļaujas nosūtīja Zviedrijas Darba drošības iestādei. Viņa memorands tur tika uztverts kā ministrijas viedoklis, un tāpēc no Itālijas iestādēm tika pieprasīti paskaidrojumi. Turklāt Lehtinens šo ziņojumu izplatīja arī Eiropas ekspertiem.
40. 2001. gada 22. februārī Metalurgu konfederācija nosūtīja paziņojumu automobiļu un mehānikas labošanas nozaru nodaļām, kā arī atbildīgajiem par drošību uzņēmumos, kurā tā norādīja, ka AGM
ražotie pacēlāji G 28, G 32 un G 35 nešaubīgi ir novērtēti kā bīstami, un ieteica adresātiem nekavējoties pievērsties šai lietai. Šīs konfederācijas paziņojuma pielikumā bija Lehtinena sagatavotais konfederācijai nosūtītais ziņojums, kas datēts ar 2001. gada 12. februāri (6) .
41. Plaši izplatītajā reģionālajā laikrakstā Etalä‑Saima
2001. gada 13. jūnijā parādījās raksts ar nosaukumu “Metalurgu konfederācija prasa aizliegt izmantot bīstamos transportlīdzekļu pacēlājus” un ar apakšvirsrakstu “Katru dienu tiek apdraudēti 150 montieri”. Rakstā tika apgalvots, ka AGM
ražotajiem pacēlājiem ministrijas Darba drošības dienests ir atklājis nopietnus trūkumus to ekspluatācijā. Galvenais inženieris, kas ir specializējies šī veida aparātos, bija ierosinājis ierobežot Itālijā ražoto AGM
pacēlāju izmantošanu un aizliegt jaunu aparātu pārdošanu. Tomēr tika arī norādīts, ka Darba drošības dienesta direktors turpretī uzskata, ka nav pietiekamu pierādījumu un ka lieta vēl aizvien tiek pārbaudīta.
Ministrijas lēmumi un pasākumi
42. 2001. gada 14. jūnijā ministrijas Darba drošības dienests pieņēma lēmumu, kurā cita starpā konstatēts, ka nav atklāti tāda rakstura fakti, kas mudinātu ministriju veikt tirgus kontroles pasākumus attiecībā uz AGM
transportlīdzekļu pacēlāju ražotāju vai importētāju, jo ražotājs ir novērsis konstatētos trūkumus jaunajām ierīcēm un importētājs ir centies darīt to pašu attiecībā uz jau ekspluatācijā esošajām ierīcēm.
43. 2001. gada 1. oktobrī ministrija izteica rakstveida brīdinājumu Lehtinenam, jo informatīvā raidījumā un memorandā vietējam Darba drošības dienestam viņš bija sniedzis aplamu ministrijas nostāju, neievērojot ministrijas saziņas politiku. Ierēdņu sūdzību komisija šo lēmumu apstiprināja, jo Lehtinens ne tikai neņēma vērā sava priekšnieka norādījumus, bet arī turpināja nodarboties ar šo lietu pēc viņa atstādināšanas 2001. gada 16. februārī. Turklāt minētā komisija uzskatīja, ka Lehtinena uzvedība intervijā televīzijai 2001. gada 17. janvārī neattaisno rakstveida brīdinājuma izteikšanu. Augstākā administratīvā tiesa atstāja šo nolēmumu spēkā.
Pamata tiesvedība
44. AGM
cēla prasību Tampereen käräjäoikeus (Tamperes Pirmās instances tiesa) pret Somijas valsti un Lehtinenu. AGM
pieprasa, lai atbildētājiem tiktu piespriests solidāri atlīdzināt tai nodarīto kaitējumu saistībā ar apgrozījuma samazinājumu un uzņēmējdarbības vērtības samazināšanos Somijā un citur Eiropā.
45. AGM
savu prasību pamato ar to, ka tās pacēlāju tirgus daļa Somijā 2000. un 2001. gadā bijusi no 10 % līdz 15 %. Lehtinena un ministrijas rīcības dēļ pārdošanas apjoms no EUR 135 000 (2000. gadā) samazinājies līdz EUR 1070 (2002. gadā). Turklāt kopš 2001. gada ievērojams apgrozījuma samazinājums bijis arī citās Eiropas valstīs. Tikai peļņas samazinājums vien 2001. gadā bijis aptuveni EUR 300 000, bet 2002. gadā – aptuveni EUR 750 000.
46. Minētie un citi zaudējumi AGM
ir radušies tāpēc, ka Lehtinens ir izplatījis vienpusīgu, nepatiesu un maldinošu informāciju attiecībā uz AGM
ražotajiem pacēlājiem un ministrija šo nepatieso un maldinošo informāciju nevienu brīdi, piemēram, publicējot oficiālu paziņojumu, nav labojusi.
IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
47. Ar 2003. gada 7. novembra lēmumu iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai ir leģitīmi runāt par pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē vai par pasākumu, no kā būtu jāatturas EKL 10. panta 2. punkta izpratnē, ja ierēdnis–eksperts, kas strādā valsts pārvaldes iestādē, kuras uzdevums ir darba drošība, bet kam nav lēmējvaras, svarīgā valsts kanāla televīzijas raidījumā un plaši izplatītā ikdienas izdevumā, kā arī komercorganizācijās vai profesionālās organizācijās pēc tam, kad ir uzsākta tirgus kontroles pārbaude, nepieņemot lēmumu attiecīgajos apstākļos, vai nu tieši vai ar citu personu starpniecību izsakās par draudiem cilvēku veselībai, pat dzīvībai, sakarā ar iekārtu, ko tirgū laidis konkrēts ražotājs, tādējādi radot negatīvu sabiedrisko tēlu attiecīgajam aparātam un kaitējot tā tirgošanai?
2) Vai direktīva 98/37/EK ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktajām būtiskām drošības normām neatbilst transportlīdzekļu pacēlājs, ja aparāts nav projektēts atbilstoši standartam SFS‑EN 1493, ja struktūras koncepcijā nav ņemta vērā transportlīdzekļa novietošana uz pacēlājsvirām divos kustības virzienos un ja katras šīs pacēlājsviras pretestības aprēķinā nav ņemti vērā visnelabvēlīgākie pacelšanas apstākļi?
3) a)	Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ierēdņa darbības, kas tajā aprakstītas, ir nesamērīgas ar to atzīstamo mērķi aizsargāt cilvēku veselību un dzīvību un līdz ar to ir pretrunā EK līgumam, pat ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, ņemot vērā šo darbību raksturu un it īpaši faktu, ka būtu bijis jābūt iespējai informēt par iespējamiem draudiem un novērst riska situācijas, izmantojot citus, nevis pirmajā jautājumā aprakstītos līdzekļus, ka šīs darbības ir veiktas, pirms kompetentā iestāde ir pieņēmusi lēmumu tirgus kontroles lietā, un ka attiecībā uz konkrētu preci tā bija tāda rakstura darbība, kas skāra tās tirdzniecību?
b)	Ja samērīguma novērtējums, kas piesaukts trešā jautājuma a) apakšpunktā, ir valsts tiesas kompetencē, vai tai uzmanība galvenokārt jāpievērš iespējamam nesaderīgumam ar Kopienas vai valsts drošības normām vai arī paziņošanas par šo nesaderīgumu apstākļiem?
4) Vai ierēdņa rīcība, kas aprakstīta pirmajā jautājumā, iepriekš trešā jautājuma a) apakšpunktā izklāstītajos apstākļos var tikt pamatota ar vārda brīvību, ko garantē Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. pants, lai gan tā ir pretrunā EKL 28., 30. vai 10. pantam?
5) a)	Ja ierēdņa rīcība, kas aprakstīta pirmajā jautājumā, ir pretrunā EKL 28. un 30. pantam vai EKL 10. pantam, vai pārkāpums ir pietiekami acīmredzams un būtisks, lai, ja ir izpildīti pārējie atbildības nosacījumi, valstij būtu pienākums saskaņā ar Kopienu tiesībām atlīdzināt kaitējumu, ko šī rīcība varēja radīt uzņēmumam, kas ražoja šo aparātu?
b)	Vai a) apakšpunktā norādītais pārkāpums bija acīmredzams un būtisks, pat ja kompetentajai iestādei (vai kompetentajam ierēdnim), kam ir lēmējvara, nevarētu pārmest kļūdu vai neuzmanību un ja šī iestāde (vai šis ierēdnis) nav nevienā brīdī atzinusi ne inkriminētās darbības, ne arī faktu, ka tās rada reālas sekas?
c)	Vai EKL 10. pants, it īpaši tā 2. punkts, var radīt tiesības privātpersonām pirmajā jautājumā izklāstītajos apstākļos?
d)	Vai paralēli valsts atbildībai var tikt noteikta arī paša ierēdņa atbildība saskaņā ar Kopienu tiesībām un šajos pašos apstākļos sakarā ar pirmajā jautājumā aprakstītajām darbībām, ja tās ir pretrunā Kopienu tiesībām?
e)	Vai praksē nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti saņemt kaitējuma atlīdzību, pamatojoties uz Kopienu tiesībām, ja valsts tiesībās netiek atzīta cita veida ekonomiska kaitējuma atlīdzināšana, kā vien tā, kas attiecas uz personām vai īpašumu, ja kaitējums ir radies no tiesiski sodāmas rīcības vai no publiskās varas īstenošanas, vai ja citos gadījumos ir īpaši nopietni apstākļi, lai liktu atlīdzināt kaitējumu?
6) a)	Ja kaitējuma, kas izriet no preču brīvas aprites normu pārkāpuma, tajā skaitā nolaidības, atlīdzināšana tiek noteikta, piemērojot valsts likumu, vai Kopienu tiesības prasa, ka [šim atlīdzinājumam] ir jābūt iedarbīgam un atturošam sodam, un vai tas ir saderīgi ar Kopienu tiesību normām par atbildību, ka ierēdnis, kas ir izdarījis pārkāpumu vai pieļāvis nolaidību valsts likuma izpratnē, atbild par kaitējumu tikai samērīgā apmērā, kas ne vienmēr atbilst visa kaitējuma apmēram, vai pat viņš tiek atbrīvots no atbildības, ja viņam var pārmest tikai vieglu nolaidību vai ja par kļūdu atbildīgajam ierēdnim vai par nolaidību atbildīgajai valstij var likt atlīdzināt tikai ekonomisko kaitējumu, kas nodarīts personām vai īpašumam, ja šis kaitējums ir tiesiski sodāmas darbības vai publiskās varas izmantošanas rezultāts, vai ja citos gadījumos ir pietiekami nopietni iemesli, lai noteiktu atlīdzinājumu?
b)	Ja kāds no atbildības ierobežojumiem, kas minēti a) apakšpunktā, ir nesaderīgs ar Kopienu tiesībām, vai lēmumam par atlīdzinājumu, kas pieņemts saskaņā ar valsts tiesībām, ir jāatceļ šie ierobežojumi attiecībā uz attiecīgo ierēdni, pat ja no tā izriet daudz būtiskāks vai daudz plašāks pienākums atlīdzināt, nekā tas paredzēts valsts likumā?”
48. Tiesā šajā lietā rakstiskus un mutiskus apsvērumus sniedza AGM, Somijas valdība, Lehtinens, Komisija un Zviedrijas valdība. Nīderlandes valdība savu nostāju izteica rakstiski.
V – Juridiskais vērtējums
A – Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
49. Lehtinens norāda uz Tampereen käräjäoikeus
lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību. Viņš uzskata, ka tiesvedība pirmajā instancē iesniedzējtiesā ir tikai sākotnējā posmā, kurā strīda priekšmets vēl nav pietiekami definēts. Tā kā pierādījumi vēl nav izskatīti, iesniedzējtiesas norādītie fakti nav konstatēti. Līdz ar to prejudiciālo jautājumu atbilstība nav skaidra. Katrā ziņā nepastāv Kopienu tiesībās pamatota valsts ierēdņu atbildība, tādējādi šāda rakstura prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami.
50. No EKL 234. panta otrās daļas skaidri izriet, ka valsts tiesa lemj, kurā procedūras posmā tā vēlas Tiesai lūgt prejudiciālu nolēmumu. Tikai tās rīcībā ir nepastarpināta informācija par faktiem, un līdz ar to tai ir vislabākie nosacījumi, lai izvērtētu jautājumu, kurā procesa stadijā tai ir nepieciešams Tiesas nolēmums (7) .
51. Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts kompetencē ir lemt par Tiesas nolēmuma nepieciešamību sprieduma pieņemšanai un par prejudiciālo jautājumu nozīmīgumu. Tādēļ, ja jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums. Tiesa var atteikt pieņemt nolēmumu tikai gadījumā, ja lūgtajai interpretācijai vai vērtējumam acīm redzami nav nekāda sakara ar realitāti vai pamata lietas priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja tās rīcībā nav vajadzīgās faktiskās vai tiesiskās informācijas, kas nepieciešama noderīgas atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem sniegšanai (8) .
52. Iesniedzējtiesa ir detalizēti izklāstījusi pamata tiesvedības faktiskos un juridiskos apstākļus. Lietas dalībnieki savos apsvērumos kopumā apstiprina valsts tiesas sniegto faktisko izklāstu. Iesniedzējtiesa ir norādījusi arī iemeslus, kuru dēļ tā lūdz Kopienu tiesību noteikumu interpretāciju, kādēļ tā uzskata, ka ir nepieciešama [šo noteikumu] interpretācija, un kādēļ tai ir nepieciešama Tiesas interpretācija sprieduma pieņemšanai. Lietas dalībnieki, pamatojoties uz šīm norādēm, varēja sniegt atbilstīgus apsvērumus. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa varēja uzskatīt, ka prejudiciālie jautājumi ir nozīmīgi.
53. Lai atbildētu uz jautājumu, vai Kopienu tiesības paredz vai pieļauj valsts ierēdņu atbildību, ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija pēc būtības. Tādējādi tas attiecas uz prejudiciālo jautājumu saturisko vērtējumu.
54. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B – Par prejudiciālajiem jautājumiem
55. Tā kā atbilde uz otro jautājumu var ietekmēt atbildes uz pārējiem jautājumiem, vispirms ir jāizskata šis jautājums. Turklāt pārējie jautājumi sasvstarpējās saistības dēļ ir apskatāmi kopā.
1)	Direktīvas 98/37/EK interpretācija (otrais jautājums)
56. Lai izvērtētu pacēlāja atbilstību Kopienu tiesībām, iesniedzējtiesa lūdz interpretēt direktīvu par mašīnu lietošanas drošību. Būtība tiek jautāts, vai direktīva
pieprasa, ka transportlīdzekļus uz platformas jāvar novietot abos braukšanas virzienos, ar to neietekmējot ražotāja norādīto maksimālo pieļaujamo svaru.
57. Saskaņotais standarts NE 1493
paredz maksimālās slodzes aprēķinu pacēlājiem veikt visnelabvēlīgākajos apstākļos. Ierobežojums novietot transportlīdzekli noteiktā braukšanas virzienā netiek pieļauts. Turklāt saskaņā ar standarta 5.4.6.2. punktu (9) maksimāli pieļaujamais celšanas svars tādiem modeļiem kā pamata lietā ir jāaprēķina abiem braukšanas virzieniem un tas attiecīgi ir jānorāda zemāks par to, kāds būtu iespējams vislabvēlīgākajos apstākļos.
58. Tomēr saskaņā ar direktīvas septiņpadsmito un divdesmito apsvērumu un 5. panta 2. punktu (10) mašīnas atbilstība standartam ir tikai pieņēmums, ka tā atbilst direktīvā norādītajām drošības normām. Līdz ar to standarts tikai atvieglo mašīnas atbilstības direktīvas prasībām pierādīšanu. Tomēr pierādījumu var iegūt arī citādi. Kā Somijas valdība pamatoti uzsver, pašā direktīvā, piemēram, 8. panta 2. punkta b) apakšpunktā, paredzēta mašīnas parauga pārbaude, kā rezultātā šādu pierādījumu var iegūt. Tātad atbilstība standarta EN 1493 prasībām nav priekšnoteikums pacēlāju atbilstībai direktīvai.
59. Lai novērtētu saderīgumu ar direktīvas prasībām attiecībā uz drošību, Itālijas sertifikācijas iestāde ir pamatojusies uz ražotāja norādījumiem lietošanas instrukcijā. Patiešām, direktīva tikai prasa, ka mašīnas nedrīkst būt bīstamas, ja tās tiek “pareizi ekspluatētas”, “tās lietojot saskaņā ar ražotāja nosacījumiem”, “ražotāja paredzētos [..] ekspluatācijas nosacījumos” (11) . Tādēļ AGM
principā pamatoti uzsver, ka novērtējuma pamatā ir jābūt ražotāja norādījumiem attiecībā uz [mašīnas] lietošanu.
60. Tomēr direktīvā šķēršļu novēršanai iekšējā tirgū vērība pievērsta mašīnu lietošanas izraisīto nelaimes gadījumu “sociāliem izdevumiem” un uzsvērts, ka negadījumu skaitu var samazināt, izstrādājot mašīnu projektus. Direktīvas mērķis ir drošības normu tuvināšana, nesamazinot drošības līmeni. Drošības līmeņa saglabāšana un uzlabošana ir viens no tās pamatmērķiem (12) .
61. Ņemot vērā šos mērķus, īpaša nozīme ir jāpiešķir I pielikuma 1.1.2. punkta prasībām (13) . Saskaņā ar I pielikuma pirmās ievada piezīmes otro teikumu šīs prasības attiecas uz visām mašīnām neatkarīgi no ražotāja norādēm. Saskaņā ar a) apakšpunktu konstrukcijai ir jāgarantē, ka mašīnas konstruē tā, lai tās nepakļautu cilvēkus apdraudējumam, ja darbības veic saskaņā ar ražotāja nosacījumiem. Drošības pasākumiem ir jābūt orientētiem uz to, lai negadījuma riskus novērstu pat tādos gadījumos, kad tie rodas paredzamās neparastās situācijās. Tāpat saskaņā ar c) apakšpunktu mašīnām ir jābūt projektētām tā, lai novērstu riskantu neparastu lietošanu.
62. B) apakšpunktā precizēts, ka, izvēloties vispiemērotākās metodes, ražotājam vispirms ir jānovērš vai jāsamazina apdraudējums, izstrādājot drošu mašīnas projektu un konstrukciju. Tikai tad, kad apdraudējums ir nenovēršams, viņam jāveic vajadzīgie aizsargpasākumi. Tikai gadījumā, ja arī tas nav pilnībā iespējams, par iespējamiem apdraudējumiem ir jābrīdina lietotājs.
63. Līdz ar to var secināt, ka direktīvā liela nozīme piešķirta veselības aizsardzībai un, pamatojoties uz tehniskajām un ekonomiskajām iespējām, tajā pieprasīts maksimālais reāli sasniedzamais drošības līmenis. Apdraudējumi ir jāizslēdz jau mašīnas projektēšanas stadijā vai, ja tas nav iespējams, ar piemērotiem drošības pasākumiem, un tikai pēdējā gadījumā tie jāsamazina līdz minimumam, informējot lietotāju.
64. Kā Komisija ir apgalvojusi, un pret to nav iebilsts, prakse liecina par to, ka, ņemot vērā pašreizējo tehnikas attīstības līmeni, ir iespējami tādi pacēlāji, kuri iztur maksimālo slodzi neatkarīgi no transportlīdzekļa kustības virziena un tā radītā slodzes sadalījuma. It īpaši var pieņemt, ka tādiem pacēlājiem kā pamata lietā pacelājsviru dizainu var veidot tā, lai uzrādītais maksimālais celšanas svars būtu noturams jebkurā noslogojuma situācijā. Līdz ar to šķietami to nekavē nedz tehniski, nedz nepārvarami ekonomiski šķēršļi.
65. Alternatīvi drošību varētu garantēt arī aizsardzības pasākums, piemēram, automātisks brīdinājuma mehānisms, kurš pieļaujamās slodzes pārsniegšanas gadījumā ar brīdinājuma signālu un pacelšanas mehānisma bloķēšanas sistēmu novērstu iespējamo apdraudējumu. Šāds risinājums varētu nodrošināt drošību, kas praktiski atbilst sākotnējam risinājumam un varētu būt arī ekonomiski izdevīgs.
66. Trešā iespēja būtu lietošanas instrukcijas, kas maksimāli samazinātu nepareizas lietošanas iespējas un līdz ar to iespējamos apdraudējumus. Šāds risinājums atšķirībā no abām iepriekš minētajām alternatīvām, lai arī ar vienkāršiem norādījumiem, neizslēdz kļūdas mašīnas lietošanā un līdz ar to nesniedz līdzīgu drošības līmeni. Tādēļ sertifikācijas organizāciju koordinācijas iestādes pamatoti ir devušas interpretācijas ieteikumus, saskaņā ar kuriem kustības virziena ierobežojumi un noslogojuma tabulu piemērošana nav savienojami ar direktīvā norādītajām drošības prasībām.
Starpsecinājums
67. Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi pacēlāji kā pamata lietā atbilst direktīvā noteiktajām prasībām tikai tad, ja tie var noturēt transportlīdzekļus neatkarīgi no kustības virziena ar lielāko pieļaujamo noslogojumu vai ja vismaz ir nodrošināta iespējamas kļūmīgas slodzes un pārslodzes novēršana ar efektīviem aizsardzības pasākumiem.
2)	Šķēršļi preču brīvai apritei; Kopienas lojalitātes [principa] pārkāpums (pirmais, trešais un ceturtais jautājums)
68. Ar pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos kā pamata lietā Lehtinena publiskie izteikumi ir jāuzskata par rīcību, kas attiecināma uz Somijas valsti un kas rada šķērsli preču brīvai apritei (b) vai apdraud lojalitāti Kopienām (c), un ciktāl šādu rīcību varētu attaisnot kā vārda brīvību vai drošības un veselības aizsargāšanu, ņemot vērā samērīguma principu (d). Tomēr vispirms ir jānosaka novērtējuma kritērijs (a).
a) Par novērtējuma kritēriju: direktīva EKL 28. panta vietā
69. Iesniedzējtiesa vispirms jautā par Lehtinena rīcības un ministrijas rīcības saderīgumu ar EKL 28. pantu. Tomēr EKL 28. pantu novērtējumā nevar izmantot, ja attiecīgā joma ir pilnībā saskaņota ar atvasinātajām tiesībām. Lai gan jautājums ir saskaņots Kopienu līmenī, visi no tā izrietošie valsts pasākumi ir jānovērtē, ņemot vērā šo saskaņojumu, nevis pamatbrīvības. Ir jāpārbauda, vai jautājums ir pilnībā saskaņots, it īpaši, ņemot vērā saskaņošanas pasākuma mērķus un saturu (14) .
70. Kā izriet no direktīvas 1. panta saistībā ar IV pielikuma A daļas 15. punktu, transportlīdzekļu pacēlāji ietilpst direktīvas piemērošanas jomā. 3. pantā un I pielikumā šajā direktīvā uzskaitītas īpašas drošības prasības mašīnām. [Direktīvas] 8. pantā noteikti precīzi un detalizēti noteikumi šo prasību kontrolei, 10. pantā paredzēts marķējums “CE”, kuru piešķir atbilstības gadījumā. 2. panta 1. punktā un 3. pantā aizliegta tādu mašīnu nodošana ekspluatācijā, kuras neatbilst prasībām. Direktīvas 4. panta 1. punktā aizliegts dalībvalstīm kavēt šīs direktīvas prasībām atbilstīgu mašīnu nodošanu ekspluatācijā. Šie aizliegumi atspoguļo direktīvas mērķi, kas izriet arī no sestā un septītā apsvēruma: saskaņot valsts drošības standartus un procedūras, lai novērstu šķēršļus mašīnu laišanai tirdzniecībā. To apstiprina 2. panta 2. punkts, jo tajā paredzēts, ka dalībvalstis nevar noteikt papildu prasības attiecībā uz mašīnu drošību. Tikai tad, ja apdraudējums tiek atklāts vēlāk, dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus saskaņā ar 7. pantu.
71. Tātad uz preču brīvu apriti attiecināmie drošības noteikumi mašīnu nodošanai ekspluatācijā ir pilnībā saskaņoti (15) . Līdz ar to direktīva, kā Lehtinens to pamatoti uzsvēra tiesas sēdē, ir vienīgais vērtējuma kritērijs. EKL 28. panta noteikumi, pat ne papildus, nav piemērojami.
b) Direktīvas 4. panta 1. punkta pārkāpums (pirmais jautājums)
72. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu noteikt, vai pamata lietas apstākļos valsts rīcība kvalificējama kā EKL 28. pantā noteiktās preču brīvas aprites ierobežojums. Līdz ar to, lai iesniedzējtiesai varētu sniegt noderīgu atbildi (16), saskaņā ar jau izdarītajiem secinājumiem ir jāpārbauda, vai ir saskatāms direktīvas pārkāpums (17) . Šeit jānovērtē, vai tādi izteikumi kā Lehtinena un ministrijas izteikumi ir pretrunā direktīvas 4. panta 1. punktam.
73. Direktīvas 4. panta 1. punkts tiek pārkāpts, ja dalībvalsts veic pasākumu, kas ierobežo vai kavē direktīvas prasībām atbilstīgu mašīnu nodošanu ekspluatācijā.
i) Par pacēlāja atbilstību direktīvai
74. Direktīvas 4. panta 1. punktā minētais ierobežojumu aizliegums ir spēkā tikai tad, ja mašīna atbilst direktīvas noteikumiem. Saskaņā ar pieejamo informāciju tomēr var secināt, ka tāds pacēlājs kā AGM objektīvi neatbilst iepriekš minētajām drošības prasībām.
75. Šeit gan būtu jāņem vērā atbilstības pieņēmums saskaņā ar direktīvas 5. panta 1. punktu. Pacēlājs bija sertificēts kā direktīvas prasībām atbilstīgs, un tam bija piešķirts atbilstības marķējums “CE”, kā tas paredzēts direktīvas 10. pantā. Tomēr tas nenozīmē, ka dalībvalstis nevar veikt pasākumus, ja parādās apdraudējumi. Tieši pretēji – saskaņā ar direktīvas 7. panta 1. punkta pirmo daļu, ja tiek konstatēts, ka mašīna, kuru izmanto atbilstīgi tās mērķim, var apdraudēt personu vai īpašuma drošību, dalībvalstij ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai tādu mašīnu izņemtu no tirgus. Saskaņā ar otro daļu dalībvalsts tūlīt informē Komisiju par visiem šādiem pasākumiem, pamatojot tos. Līdz ar to apdraudējuma konstatējums atceļ pieņēmumu par atbilstību direktīvas 5. panta 1. punktam.
76. Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju kompetentā ministrija nav izdarījusi šādu konstatējumu, ne arī veikusi pasākumus, lai pacēlājus izņemtu no tirgus; ne arī ticis nosūtīts pamatots ziņojums Komisijai saskaņā ar direktīvas 7. panta 1. punkta otro daļu. Tāpēc pamata lietas apstākļi liecina par to, ka pacēlāja atbilstības direktīvas prasībām pieņēmums attiecīgajā brīdī vēl pastāvēja, un tādējādi uz AGM
ražotā pacēlāja modeli bija attiecināms direktīvas 4. panta 1. punktā noteiktais ierobežojumu aizliegums.
ii) Par valstij piedēvējamas rīcības esamību
77. Iesniedzējtiesa uzskata par iespējamu, ka Lehtinena publiskais apzīmējums attiecībā uz AGM
pacēlāju kā standartam neatbilstīgu un bīstamu varētu tikt kvalificēts kā dalībvalsts ierobežojums preču brīvai apritei. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai ierēdņa publiski izteiktie brīdinājumi attiecībā uz kādu ražojumu var tikt kvalificēti kā valsts rīcība. Citiem vārdiem sakot: vai tādi izteikumi kā Lehtinena izteikumi būtu piedēvējami valstij?
78. Vispirms ir jāatzīmē, ka Tiesa par tādu lietu kā pamata lieta vēl nekad nav lēmusi. Līdz šim Tiesa ir p ieļāvusi rīcības piedēvēšanu ierastos gadījumos, kad valsts ierēdnis ir rīkojies pēc priekšnieka norādījuma vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Otrkārt, tā ir piedēvējusi valstij privātpersonu rīcību, ja tās ir rīkojušās valsts iestāžu vadībā un saskaņā ar to norādījumiem (18) . Treškārt, Tiesa ir arī piedēvējusi valstij privātpersonas rīcību, ja šī persona nav rīkojusies valsts vadībā, tomēr valstij bija noteikts pienākums šādu privātpersonas rīcību pārtraukt (19) .
79. Izņemot AGM, visi pārējie lietas dalībnieki uzskata, ka Lehtinena rīcība uzskatāma par privātpersonas rīcību. Tas pamatots ar to, ka Lehtinenam nav lēmumu pieņemšanas pilnvaru un ministrijas publiskajos paziņojumos Lehtinens nav paudis ministrijas oficiālo nostāju. Tie līdz ar to uzskata, ka valsts rīcība ir vienīgi dienesta direktora darbība. Tātad Somijas valsts atbildība varētu rasties tikai tad, ja dienesta direktors, nerīkojoties pret Lehtinenu, nebūtu izpildījis valsts aizsardzības pienākumu sprieduma lietā Komisija/Francija (20) un Regulas (EK) Nr. 2679/98 (21) nozīmē. Tomēr šie kritēriji piemērojami tikai tad, ja valstij ir jāreaģē uz privātpersonu rīcību, bet ne tad, ja tā pati ir rīkojusies, piemēram, ar ierēdņu starpniecību (22) . Tātad vispirms ir jānoskaidro, vai Lehtinens ir rīkojies valsts vārdā vai kā privātpersona.
80. Turklāt ir jāņem vērā, ka atšķirībā no izstrādājumu [produktu] aizlieguma (valsts) brīdinājumi par izstrādājumu [produktu] tirgu vēl neierobežo. Gluži otrādi – tieši attiecīgu tirgus dalībnieku reakcija uz šādiem brīdinājumiem ir tā, kas var radīt šādu iedarbību. Tāpēc ierēdņa paziņojumu piedēvēšana valstij ir atkarīga tostarp no tā, kā šos paziņojumus ir uztvēruši tirgus dalībnieki (23) . Proti, ja tirgus dalībnieki konkrētos apstākļos saprot, ka ierēdņa izteikums ir valsts brīdinājums attiecībā uz kādu izstrādājumu [produktu], tad šie izteikumi uz viņu rīcību iedarbojas tāpat kā valsts paziņojums, ja valsts pati būtu izteikusi šo brīdinājumu. Šādus izteikumus tad var uzskatīt par līdzvērtīgiem valsts iestādes izteiktiem aizliegumiem.
81. Kā skaidro iesniedzējtiesa, arī šajā lietā varētu domāt, ka pārdošanas apjomu krišanos gandrīz līdz nullei ir izraisījuši Lehtinena izteikumi. Tāda apjoma samazināšanās līdzinās pārdošanas aizlieguma iedarbībai. Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras par ierēdņu atbildību Kopienu tiesībās izriet, ka līdzās formālām administratīvām darbībām Kopienas atbildību var izraisīt arī konkrētas darbības (24), kā publiski izteikumi (25) vai dienesta informācijas publiskošana (26) . Tādos apstākļos kā pamata lietā jābūt saiknei starp paziņojumiem un dienesta pildīšanu.
82. Dalībvalstij jānodrošina, lai tās ierēdņi, izmantojot amata pilnvaras, nesludinātu savus personīgos, no oficiālās valsts nostājas atšķirīgus uzskatus. Ja tomēr rodas iespaids par amata pilnvarām, tad šādas aizdomas nekavējoties ar piemērotas informācijas sniegšanu ir jānovērš. Pretējā gadījumā, ja vien ierēdnis nav acīm redzami nekompetents, rīcība tiks piedēvēta valstij.
83. Pretēji Nīderlandes un Zviedrijas valdību viedoklim dalībvalsts nevar izvairīties no šāda piedēvējuma, norādot uz (ministrijas) iekšējo kompetences sadalījumu (27) . Publisku izteikumu iedarbībā noteicošais elements ir tikai tas, kā paziņojumu uztver saņēmēji.
84. Tas atbilst starptautiskajām publiskajām tiesībām, uz ko ir atsaukusies Tiesa (28) . Saskaņā ar tām piedēvējums rodas tikai tad, ja un ciktāl juridiski šķiet, ka ierēdnis ir izmantojis valsts pilnvaras (29) . Arī citi apstākļi, kuros rodas piedēvējums, starptautiskajās tiesībās un Eiropas tiesībās ir līdzīgi: iestādes rīcība (30), rīcība saskaņā ar norādījumu (31) un valsts iecietība vai pienākuma iejaukties neizpilde (32) .
85. Saskaņā ar šiem principiem arī Eiropas Cilvēktiesību komisija un Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskata, ka jebkura līmeņa ierēdņi, pat viszemākā, var pārkāpt Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad ierēdņi darbojas bez pilnvarojuma, ārpus tā vai pretēji norādījumiem (33) .
86. Protams, valsts tiesa katrā izskatāmajā lietā piemēro Kopienu tiesību kritēriju (34) . Tomēr Tiesa, pamatojoties uz lietas apstākļiem, var sniegt skaidrojošus norādījumus un vadlīnijas (35) .
87. Kā jau iepriekš secināts (36), ierēdņa paziņojumu piedēvēšana valstij ir atkarīga no tā, vai adresāti šos paziņojumus ir uztvēruši atbilstoši apstākļiem kā valsts nostāju, kuru pauž ierēdnis ar amata pilnvarām, vai arī viņi apzinās, ka tiek pausts privātpersonas viedoklis. Izvērtējot šo jautājumu, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā visi apstākļi.
88. Pamata lietas apstākļi, kas paziņojuma adresātiem norāda uz to, ka Lehtinens izteica tikai savu personīgo viedokli, liecina pret piedēvējumu Somijas valstij.
89. Tehnikas tirgotāju konfederācijas 2001. gada 29. janvāra vēstule, kura adresēta ministrijai attiecībā uz Lehtinena paziņojumiem šīs konfederācijas sanāksmē 2001. gada 9. janvārī, parāda, ka sanāksmes dalībniekiem bija skaidrs, ka Lehtinens nepauž ministrijas viedokli (37) .
90. Līdzīgi ir ar publikācijām reģionālajos laikrakstos 2001. gada 17. februārī un 13. jūnijā. Saskaņā ar sniegto informāciju bija norādīts uz Lehtinena un dienesta direktora atšķirīgajiem viedokļiem un arī tas, ka dienesta direktors ir Lehtinena priekšnieks, kam ir lēmējvara (38) .
91. Turpretī apstākļi pamata lietā, kad paziņojuma adresāti izteikumus varēja uztvert tādējādi, ka Lehtinens kā kompetents ierēdnis pauž viņa pārstāvētās iestādes oficiālo nostāju, liecina par viņa rīcības piedēvējamību Somijas valstij.
92. Piemēram, iesniedzējtiesas sniegtā informācija par televīzijas raidījumu 2001. gada 17. janvārī ļauj domāt, ka skatītāji varēja saprast, ka Lehtinens kā kompetents ierēdnis pauž ministrijas viedokli. Televīzijas raidījumā Lehtinena viedoklis tika parādīts kā Somijas iestāžu viedoklis, un viņš kā ministrijas pārstāvis sniedza savā birojā interviju, kas notikusi ar ministrijas padomnieka, viņa tiešā priekšnieka, atļauju (39) .
93. Iesniedzējtiesas skaidrojumi norāda arī uz to, ka Metalurgu konfederācija un atbildīgie par drošību uzņēmumos (proti, pacēlāju pircēju mērķauditorija) varēja saprast, ka Lehtinena viedoklis ir kompetentās ministrijas viedoklis. Šī mērķauditorija saņēma arī Lehtinena 2001. gada 12. februāra ziņojumu ar virsrakstiem “Sociālo un veselības lietu ministrija”, “Darba drošības dienests” un “Galvenais inženieris Tarmo Lehtinens” (40) .
94. Turklāt saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto arī Zviedrijas Darba drošības iestāde Lehtinena 2001. gada 19. februāra ziņojumu angļu valodā uztvēra kā ministrijas viedokli (41) . Tātad saskaņā ar šo arī Eiropas eksperti guva iespaidu, ka ziņojums atspoguļo ministrijas viedokli (42) .
95. Tālāk iesniedzējtiesa savos apsvērumos attiecībā uz Lehtinena izteikumiem norāda, ka Lehtinens ikreiz ir uzstājies kā ministrijas ierēdnis un nekad nav minējis, ka pauž savu viedokli kā privātpersona. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto Lehtinens nav arī publiski šķitis kā acīmredzami nekompetenta persona. Turklāt Lehtinens līdz 2001. gada 16. februārim, kad dienesta direktors viņu atstādināja no šīs lietas, atbildēja par tirgus kontroles procedūru.
96. Ja izteikumi rada iespaidu par pilnvaru izmantošanu, kas īstenībā tā nav, dalībvalsts tomēr var novērst, ka šie izteikumi tiek piedēvēti valstij, nekavējoties sniedzot atbilstošu informāciju (43) .
97. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju ministrija pēc Lehtinena 2001. gada 17. janvāra, kā arī 12. un 19. februāra paziņojumiem tomēr nekādā veidā paziņojumu adresātus nav informējusi par ministrijas atšķirīgo viedokli. Tātad nekas neliecina par to, ka ministrija pēc šādiem paziņojumiem būtu steigusies novērst iespaidu, ka Lehtinens pauž oficiālu nostāju. Turklāt abām publikācijām reģionālajā laikrakstā nebija ne tik plaša iedarbība kā televīzijas intervijai, ne tā pati mērķauditorija kas Lehtinena paziņojumiem.
98. Kopumā apstākļi pamata lietā drīzāk ļauj domāt, ka Lehtinena 2001. gada 9. janvāra, kā arī 17. februāra un 13. jūnija paziņojumi ir Lehtinena tīri personiska rīcība. Turpretī apstākļi pamata lietā attiecībā uz viņa 2001. gada 17. janvāra, kā arī 12. un 19. februāra paziņojumiem drīzāk ļauj domāt, ka viņa rīcību var piedēvēt Somijas valstij, un tātad runa ir par dalībvalsts rīcību (44) .
99. Tomēr iesniedzējtiesai galīgā sprieduma pieņemšanai attiecībā uz jautājumiem par piedēvējamību vēl būs jānoskaidro detalizēti apstākļi. Uz Tiesas iesniegtajiem jautājumiem Somijas valdība un Lehtinens tikai tiesas sēdē Tiesā iesniedza valsts televīzijas 1. kanālā vēlāk raidīto ministrijas nostāju. Turklāt dienesta direktors Metalurgu konfederācijai un Zviedrijas valdībai drīz vien ir skaidrojis, ka Lehtinens esot paudis savu personisko viedokli. Tādēļ iesniedzējtiesai būs jānoskaidro, cik lielā mērā pēc Lehtinena paziņojumiem ministrijas veiktie pasākumi tomēr adresātus ir sasnieguši pienācīgā laikposmā un likvidējuši [maldīgo] iespaidu par ministrijas oficiālo nostāju (45) .
iii) Par pacēlāju piedāvāšanas tirgū ierobežošanu vai kavēšanu
100. Vēl ir jānoskaidro, vai Lehtinena rīcība ierobežoja vai kavēja pacēlāju piedāvāšanu tirgū.
101. Direktīvas 4. panta 1. punktā, ar kuru atvasinātajās tiesībās ieviests preču brīvas aprites jēdziens tā sauktās Dassonville
lietas formulas izpratnē, aizliegts jebkurš pasākums, kas Kopienā tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var radīt šķēršļus mašīnu laišanai tirgū direktīvas piemērošanas jomā (46) .
– Par ierobežojumiem, kas izriet no piedēvējuma [valstij]
102. Ja Lehtinena 2001. gada 17. janvāra, kā arī 12. un 19. februāra paziņojumi piedēvējami Somijas valstij, rodas jautājums, vai tādā gadījumā ar šiem valsts paziņojumiem tiek pārkāpts direktīvas 4. pants.
103. Spriedumā lietā Buy Irish
Tiesa par ierobežojošu jau ir atzinusi valsts produktu reklāmas kampaņu, kurā ārvalstu konkurentu produkti nekādā veidā netika noniecināti (47) . Valsts paziņojumi plaši pārraidītā televīzijas ziņu raidījumā un laikrakstu intervijās, kas raksturo mašīnu kā neatbilstīgu standartam un bīstamu, vismaz jau netieši un potenciāli var kavēt šīs mašīnas piedāvāšanu tirgū.
104. Tāpēc apstākļi pamata lietā liecina par to, ka Lehtinena izteikumi ir valsts pasākumi, ar kuriem tiek ierobežota vai kavēta saskaņā ar direktīvas noteikumiem sertificētas mašīnas piedāvāšana tirgū un līdz ar to pārkāpti direktīvas 4. panta 1. punkta noteikumi.
105. Uz prejudiciālo jautājumu tāpēc ir jāatbild šādi:
Nepilnvaroti ierēdņa izteikumi, kuros saskaņā ar direktīvas noteikumiem sertificēta mašīna tiek apzīmēta kā neatbilstīga standartam un bīstama, ir direktīvas 4. panta 1. punkta pārkāpums, ja ierēdņa rīcība ir piedēvējama dalībvalstij. Par piedēvējamiem ir uzskatāmi tādi izteikumi, kas to formas un apstākļu dēļ rada to adresātiem iespaidu, ka tā ir valsts oficiālā nostāja, nevis ierēdņa personisks viedoklis. Īpaši svarīgi šeit var būt, vai:
– ierēdnim ir vispārēja kompetence attiecīgajā jomā,
– ierēdnis ir izplatījis savus rakstveida paziņojumus, izmantojot kompetentā dienesta veidlapas,
– ierēdnis ir saskaņojis uzstāšanos televīzijā ar savu dienestu,
– ierēdnis nenorāda uz paziņojumu personisko raksturu un nenorāda, ka tie atšķiras no kompetentā dienesta oficiālās nostājas, un
– kompetentie valsts dienesti, cik vien ātri iespējams, nav spēruši soļus, kas vajadzīgi, lai kliedētu ierēdņa paziņojumu adresātiem radīto iespaidu, ka tāda ir valsts oficiālā nostāja.
– Par ierobežojumiem, kas izriet no [valstij] nepiedēvējamas rīcības
106. Ja iesniedzējtiesa saskaņā ar augstāk minētajiem kritērijiem Lehtinena izteikumus uzskata par viņa personisko, [valstij] nepiedēvējamu viedokli, ir jāaplūko direktīvas 4. panta pārkāpums sakarā ar to, ka Somijas valsts ir nepamatoti atturējusies iejaukties.
107. Tā Tiesa ir secinājusi, ka EKL 28. pants un 10. pants uzliek pienākumu dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos un piemērotos pasākumus, lai savā teritorijā nodrošinātu pamatbrīvību ievērošanu un veiktu pasākumus, kas nodrošina šķēršļu novēršanu preču brīvai apritei, kurus it īpaši tās teritorijā ir radījušas privātpersonu darbības, vēršoties pret citu dalībvalstu precēm (48) . Tomēr dalībvalstīm attiecībā uz pasākumiem, kas attiecīgajā situācijā ir nepieciešami un vislabāk piemēroti, ir rīcības brīvība – Kopienas iestādēm nav jāaizstāj dalībvalstis, lai noteiktu, kādi pasākumi tām ir jāveic un faktiski jāpiemēro (49) . Tomēr Tiesas uzdevums ir, ņemot vērā šo rīcības brīvību, pārbaudīt, vai dalībvalsts piemērotus pasākumus vispār ir veikusi (50) .
108. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju ministrija attiecībā uz Lehtinena izteikumiem 2001. gada 9. janvārī ar Tehnikas tirgotāju konfederācijas vēstuli vēlāk tika informēta, ka konfederācija zina par ministrijas atšķirīgo viedokli. Turklāt dienesta direktors 2001. gada 8. februārī Rūpniecības un tirdzniecības konfederācijas priekšsēdētājam nosūtīja faksu, kurā pauda pretēju viedokli nekā Lehtinens. Laikrakstu publikācijās 2001. gada 17. februārī un 2001. gada 13. jūnijā (51) bija norādīts, ka tirgus kontroles procedūra vēl nav pabeigta, ka ministrija tobrīd uzskatīja, ka mašīna atbilst direktīvai un ka ministrija neuzskatīja, ka mašīna būtu apdraudējums (52) .
109. Šādi apstākļi liek domāt, ka ministrija varēja uzskatīt, ka nekādi turpmāki pasākumi nebija nepieciešami. Tātad Somijas valsts bija izpildījusi savu aizsargājošo pienākumu iejaukties attiecībā uz privātpersonu darbībām, kas traucē preču aprites brīvībai (53) . Līdz ar to dalībvalstij nevarētu piedēvēt nekādus ierobežojumus direktīvas 4. panta 1. punkta nozīmē.
c) EKL 10. panta 2. punkts
110. Iesniedzējtiesa ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu vēl vēlas noskaidrot, vai Lehtinena un ministrijas rīcībā ir saskatāms pienākumu, kas noteikti EKL 10. panta 2. punktā, pārkāpums (54) . EKL 10. panta 2. punktam kā lex generalis
tomēr jāatkāpjas attiecībā uz pārkāpumiem pret konkrētām normām. EKL 10. panta 2. punkta prasības var izvirzīt tikai tad, ja bez konkrētā normas pārkāpuma vēl pastāv pienākumu neizpilde. Nekas pamata lietā par to neliecina.
d) Par pamatojumu (trešais un ceturtais jautājums)
111. Ņemot vērā novērtējuma kritēriju un iepriekšējos secinājumus, iesniedzējtiesa ar trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu būtībā vēlas zināt, vai Lehtinena rīcību, ar kuru tiek pārkāpts direktīvas 4. panta 1. punkts, varētu pamatot ar veselības aizsardzības mērķi vai vārda brīvību.
i) Par pamatojumu sakarā ar veselības aizsardzības mērķi (trešais jautājums)
112. Direktīvā ir precīzi reglamentēta cilvēka veselības aizsardzība saistībā ar attiecīgajām mašīnām. Attiecībā uz mašīnām, kas atbilst direktīvai, tajā līdz ar to pieļauti papildu ierobežojumi piedāvāšanai tirgū veselības aizsardzības mērķu dēļ tikai saskaņā ar 7. panta 1. punktu.
113. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju par pamata lietu ministrija nav veikusi nekādus pasākumus saskaņā ar direktīvas 7. pantu. Lehtinena paziņojumu laikā tirgus kontroles procedūra vēl turpinājās, un, kā uzskatīja dienesta direktors ar lēmējvaru, apdraudējums attiecībā uz veselības aizsardzību 7. panta izpratnē tieši nebija konstatēts. Arī Komisija netika informēta 7. panta 1. punkta otrās daļas nozīmē. Tādējādi pamatojums sakarā ar veselības aizsardzības mērķi ir problemātisks jau kaut vai tāpēc, ka valsts uz šo mērķi pat netiecās.
114. Tādējādi saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju šeit nav saskatāms arī objektīvs apdraudējums. Tomēr, pat ja apdraudējums būtu, Lehtinena radītie ierobežojumi šajā gadījumā ir nesamērīgi.
115. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar samērīguma principu, kas ir Kopienu tiesību vispārējais pamatprincips, veiktie pasākumi nedrīkst pārsniegt piemērotas un vajadzīgas robežas attiecīgā tiesiskā regulējumā noteikto mērķu sasniegšanai. Turklāt gadījumā, ja ir iespējami vairāki piemēroti pasākumi, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais; turklāt radītajām neērtībām ir jābūt samērīgām ar paredzētajiem mērķiem (55) .
116. Publiski brīdinājumi, tādi kā Lehtinena brīdinājumi attiecībā uz AGM
pacēlāju radīto apdraudējumu, varētu būt bijuši piemēroti, lai šo “apdraudējumu” samazinātu. Tomēr ir šaubas par to nepieciešamību. Tikpat piemēroti, maigāki alternatīvi pasākumi varētu būt, piemēram, vēstule pacēlāju lietotājiem, kurā īpaši tiktu informēts par iespējamiem apdraudējumiem, kādus saskatījis Lehtinens. Ne velti šis ceļš jau bija izvēlēts, informējot par nepietiekamo bloķēšanas sistēmu.
117. Katrā ziņā nav saskatāms, ka paziņojumi būtu bijuši samērīgi. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju apdraudējums, kuru Lehtinens saskatīja kustības virziena ierobežojumā, nav bijis īpaši nopietns: mašīna un slodzes tabulas bija vienkārši lietojamas un, neskatoties uz vērā ņemamo lielo pārdošanas apjomu, nebija zināmi negadījumi, ko varētu pamatot ar kustības virziena ierobežojumu (56) . Turpretī šādi publiski Lehtinena paziņojumi būtiski varēja kaitēt preču brīvai apritei.
ii) Par pamatojumu sakarā ar vārda brīvību (ceturtais jautājums)
118. Pamatoti vispirms jau Zviedrijas valdība ir uzsvērusi vārda pamatbrīvības ievērošanas nozīmi, ko garantē Somijas Konstitūcijas 12. pants un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 10. pants kā Kopienu tiesību vispārējo tiesību principu. Kā demokrātiskas sabiedrības būtisks pamats vārda brīvība ir arī dalībvalstu un Kopienu ierēdņiem (57) .
119. Turpretī uz pašu valsti vārda brīvība nav attiecināma. Gluži otrādi – tā, tāpat kā Kopienas iestādes, ir šo garantiju nodrošinātāja. Dalībvalstij ir jāgarantē vārda brīvība personām, kas ir tās jurisdikcijā, un tā nevar pret tiem uz to atsaukties.
– Par piedēvējamas rīcības pamatojumu
120. Ciktāl Lehtinena rīcība ir piedēvējama Somijas valstij, pamatojums sakarā ar vārda brīvību atkrīt. Jo viņa 2001. gada 17. janvāra, kā arī 12. un 19. februāra izteikumi ir piedēvējami valstij kā tās pašas, nevis privātpersonas izteikumi. Somijas valsts nevar atsaukties uz savām vārda brīvības tiesībām un vērst tās pret AGM . Ne arī tai bija jāņem vērā tās valsts ierēdņa Lehtinena tiesības šajā sakarā. Lai gan Lehtinenam pienāktos tiesības uz vārda brīvību, ja viņš būtu runājis savā vārdā, šīs tiesības nepienākas, ja sabiedrības priekšā viņš ir uzstājies kā Somijas valsts pārstāvis.
– Par nepiedēvējamas rīcības pamatojumu
121. Turpretī pamatojums sakarā ar vārda brīvību principā ir iespējams, ja Lehtinena rīcība Somijas valstij nav piedēvējama. Proti, ja ierēdnis ir izteicies savā vārdā, tad viņam attiecībā uz savu valsti ir tiesības uz vārda brīvību. Dalībvalstij šīs pamattiesības ir jārespektē. Taču, tā kā dalībvalstij vienlaicīgi ir arī jāgarantē preču brīva aprite un no tā var rasties pienākums rīkoties (58), var rasties konfliktsituācija.
122. Ja ir šāda konfliktsituācija, dalībvalstij ir tiesības atsaukties uz tās ierēdņa vārda brīvību tiktāl, ciktāl konkrētajos apstākļos tā ir jāievēro. Konkrētā gadījumā izvērtējamas dažādas intereses, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus. Šajā sakarā dalībvalstij ir plaša rīcības brīvība. Tomēr Tiesas pienākums ir izvērtēt, vai pamatbrīvību ierobežojumi ir samērīgi ar pamattiesību aizsardzību (59) .
123. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju Lehtinens savu viedokli pauda pirms ministrijas lēmuma pieņemšanas. Viņa izteiktā kritika bija patiešām asa un orientēta tikai pret vienas preču zīmes pacēlāju, taču viņš savu viedokli attiecībā uz pacēlāja modeli pamatoja ar konkrētiem apsvērumiem un tādējādi to pārlieku nenoniecināja. Ar saviem izteikumiem viņš arī aizstāvēja veselības aizsardzības mērķi. Lehtinens izmantoja savas tiesības uz vārda brīvību jomā, kurā viņš bija īpaši kompetents, un ar šiem izteikumiem aizstāvēja svarīgus mērķus sabiedrības interesēs.
124. Ministrija šajā sakarā laikraksta publikāciju lasītājiem, kuriem trūka informācijas, uzsvēra, ka Lehtinens ir izteicis savu personīgo viedokli, ka tirgus kontroles procedūra vēl turpinās un ka nav gūti pierādījumi nedz attiecībā uz pacēlāja bīstamību, nedz tā neatbilstību standartam. Līdz ar to ministrija veica pasākumus, lai Lehtinena izteikumu iedarbību attiecībā uz preču brīvu apriti maksimāli ierobežotu.
125. Šādos apstākļos ir jāpieņem, ka ministrija savas rīcības brīvības robežās varēja uzskatīt, ka pārējie preču brīvas aprites ierobežojumi, kas radušies pēc Lehtinena personīgajiem izteikumiem, bija pieņemami, jo plašāka aizsardzība, nesamērīgi neierobežojot Lehtinena tiesības uz vārda brīvību, nebija iespējama.
126. It īpaši nevar ņemt vērā ministrijas preventīvo izteiksmes aizliegumu attiecībā uz Lehtinenu. Preventīvi izteiksmes aizliegumi iznīcina vārda brīvību atsevišķā gadījumā un ir attaisnojami tikai ārkārtas apstākļos. Ja tomēr Somijas (ierēdņu) tiesības vispār pieļauj preventīvu aizliegumu, tad Kopienu tiesības to šādos apstākļos ar mērķi aizsargāt preču brīvu apriti nekādā gadījumā nevar pieprasīt. Izteikumu forma un laiks tāpat neliecina par to, ka būtu bijusi nepieciešama asāka iejaukšanās un faktiski veiktie pasākumi būtu ārpus Somijas valsts kompetences.
iii) Starpsecinājums
127. Tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, direktīvas 4. panta 1. punkta pārkāpums ierēdņa izteikumu dēļ, kas ir piedēvējami dalībvalstij, pie kuras tas pieder, nevar tikt attaisnots nedz ar veselības aizsardzības mērķi, nedz ar ierēdņa vārda brīvību. Tomēr dalībvalstij tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, nav pienākuma aizliegt ierēdņa personīgos izteikumus, kas var ietekmēt preču brīvu apriti.
3)	Valsts atbildība un ierēdņu atbildība (piektais un sestais jautājums)
128. Tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ja ir EKL 28. un 30. panta vai 10. panta pārkāpums, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai ir izpildīti valsts atbildības saskaņā ar Kopienu tiesībām nosacījumi, ja Kopienu tiesības pieļauj vai prasa piemērot ierēdņa, kura rīcība tiek aplūkota, atbildību, un ciktāl šīs atbildības iestāšanās nosacījumiem nepieciešama Kopienu tiesībām atbilstoša Somijas tiesību interpretācija.
129. Tomēr, ņemot vērā iepriekš minētā vērtējuma rezultātus, uz iesniedzējtiesas jautājumiem būtu jāatbild, ņemot vērā direktīvas 4. panta 1. punkta pārkāpumu, ko radījuši Lehtinena 2001. gada 17. janvāra, kā arī 12. un 19. februāra izteikumi, kuri pamata lietas apstākļos būtu jāpiedēvē Somijas valstij un kas tādējādi ir dalībvalsts veikts pasākums, kas ir ierobežojis vai kavējis pacēlāja piedāvāšanu tirgū.
a)	Par valsts atbildību
130. Saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalstij ir pienākums atlīdzināt privātpersonām sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumiem nodarītos zaudējumus, pastāvot trim nosacījumiem, proti, ja pārkāptās tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, ja pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp valsts pienākuma pārkāpumu un skartajai personai nodarīto kaitējumu (60) .
131. Šiem trim nosacījumiem ir jābūt izpildītiem gan gadījumā, ja zaudējumi radušies dalībvalsts bezdarbības rezultātā, gan arī, ja tie balstās uz Kopienu tiesībām neatbilstošu normatīvu vai administratīvu aktu – [neatkarīgi no tā,] vai to ir izdevusi pati dalībvalsts vai no valsts juridiski neatkarīgs publisko tiesību subjekts (61) .
i)	Indivīdus aizsargājošas tiesības (piektā jautājuma c) apakšpunkts)
132. Ar piektā jautājuma c) apakšpunktu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, indivīda tiesības var pamatot ar EKL 10. pantu, it īpaši tā 2. punktu.
133. Tā kā direktīva ir piemērojama prioritāri, ar EKL 10. pantu šajos apstākļos nevar piešķirt tiesības, uz kurām indivīds varētu atsaukties (62) . Direktīvas 4. panta 1. punkts individuāliem tirgus dalībniekiem piešķir tiesības, uz kurām tie var atsaukties pret dalībvalsti (63) .
ii)	Pietiekami būtisks pārkāpums (piektā jautājuma a) un b) apakšpunkts)
134. Ar piektā jautājuma a) un b) apakšpunktu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Kopienu tiesību pārkāpumi ir pietiekami būtiski, lai varētu radīt valsts atbildību.
135. Izšķirošais kritērijs, lai uzskatītu, ka Kopienu tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir fakts, vai dalībvalsts acīmredzami un būtiski ir pārkāpusi ierobežojumus, kas uzlikti tās rīcības brīvībai. Turklāt kompetentā tiesa šajā sakarā var ņemt vērā tostarp pārkāptā noteikuma skaidrību un precizitāti, valsts iestādēm piešķirtās rīcības brīvības apjomu, vajadzības gadījumā, iepriekšēju nodomu nepildīt pienākumus vai radīt zaudējumus un to, vai tiesisko kļūdu iespējams attaisnot (64) .
136. Ja dalībvalstij tiesību pārkāpuma izdarīšanas brīdī tomēr nav bijis jāpieņem normatīvi lēmumi un tai ir būtiski ierobežota vai vispār nav nekādas rīcības brīvības, tad tikai Kopienu tiesību pārkāpums vien var būt pietiekams, lai noteiktu, ka ir izdarīts pietiekami būtisks pārkāpums (65) .
137. Direktīvas 4. panta 1. punkts arī attiecībā uz mašīnām, kas, tikai iespējams, ir direktīvai atbilstošas, dalībvalstīm nepiešķir nekādu novērtējuma vai rīcības brīvību. Vēlāku šaubu rašanās gadījumā attiecībā uz kādas mašīnas atbilstību direktīvā paredzēti tikai pasākumi saskaņā ar 7. pantu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju kompetentā ministrija tomēr šīs iespējas apzināti nav ņēmusi vērā un ļāvusi Lehtinenam rīkoties (66) . Tādējādi pamata lietas apstākļi liecina par to, ka pārkāpums sakarā ar Lehtinena izteikumiem, ja tie ir piedēvējami valstij, ir pietiekami būtisks.
iii)	Valsts papildu nosacījumi (piektā jautājuma e) apakšpunkts un sestā jautājuma a) apakšpunkta pirmais un trešais teikums)
138. Ar piektā jautājuma e) apakšpunktu un sestā jautājuma a) apakšpunkta pirmo un trešo teikumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts tiesības it īpaši attiecībā uz citiem nodarītajiem ekonomiskajiem zaudējumiem, kas nav nodarīti personām vai īpašumam, var noteikt papildu nosacījumus valsts atbildībai, vai arī zaudējumu atlīdzībai ir jābūt iedarbīgam un atturošam sodam.
139. Ja ir izpildīti nosacījumi zaudējumu atlīdzībai, kas paredzēti Kopienu tiesībās, saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru dalībvalstij ir jānovērš radītā kaitējuma sekas valsts atbildības tiesību ietvaros; turklāt ar nosacījumu, ka tie nevar būt nelabvēlīgāki kā tie, kas attiecas uz līdzīgiem prasījumiem, kas pamatoti ar valsts tiesībām, un ka tie nevar būt tādi, kas atlīdzinājuma saņemšanu padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu (67) . Šī iemesla dēļ nav arī pieļaujams, piemēram, negūto peļņu vai citus kaitējuma atlīdzināšanas veidus pilnībā izslēgt no atlīdzināmā kaitējuma, jo tas noteiktās tiesvedībās kaitējuma atlīdzinājumu faktiski varētu padarīt neiespējamu (68) .
140. Tātad Kopienu tiesības nosaka zaudējumu iedarbīgu atlīdzināšanu un nepieļauj nekādus dalībvalstu tiesību papildu nosacījumus, kuri būtiski apgrūtinātu zaudējumu atlīdzību vai citus kaitējuma atlīdzināšanas veidus.
141. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju Somijas valsts tiesībās tomēr pilnībā ekonomiska kaitējuma atlīdzināšana paredzēta tikai gadījumā, ja tas izriet no sodāmas rīcības vai valsts varas īstenošanas, vai arī citu īpaši būtisku iemeslu dēļ. Šādi papildu nosacījumi attiecībā uz prasījumu jāinterpretē tādējādi, ka tie būtiski neapgrūtina pilnībā ekonomiska rakstura zaudējumu atlīdzināšanu. Kopienu tiesību prasības tomēr būs izpildītas, ja dalībvalsts tiesību noteikumi būtu interpretējami kā atbilstoši Kopienu tiesībām tādējādi, lai izslēgtu pārmērīgus apgrūtinājumus. Tā tas varētu būt, piemēram, ja Kopienu tiesību pārkāpumi vienmēr tiktu uzskatīti par īpaši būtisku iemeslu.
142. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka ar Kopienu tiesībām pamatotā dalībvalstu atbildība kalpo nevis atturēšanas un sodu piemērošanas mērķiem, bet gan tādu zaudējumu atlīdzināšanai, kas indivīdam ir nodarīti, ja dalībvalstis ir pārkāpušas Kopienu tiesības.
iv) Starpsecinājums
143. Direktīvas 4. panta 1. punkts indivīdiem piešķir tiesības, ko viņi var pielietot pret dalībvalstīm. EKL 10. pants šeit līdzās nav piemērojams. Direktīvas 4. panta 1. punkts attiecībā (arī uz tikai iespējami) direktīvai atbilstošām mašīnām dalībvalstīm nepiešķir nekādu novērtējuma vai rīcības brīvību. 4. panta 1. punkta pārkāpums ir pietiekami būtisks pārkāpums, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām rastos valsts atbildība. Kopienu tiesības nepieļauj nekādus dalībvalstu tiesību papildu nosacījumus, kuri zaudējumu vai noteiktu to daļu faktisko atlīdzināšanu būtiski apgrūtinātu.
b)	Par ierēdņu atbildību
i)	Par iespēju Kopienu tiesībās noteikt ierēdņu papildu atbildību (piektā jautājuma d) apakšpunkts)
144. Ar savu piektā jautājumu d) apakšpunktu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Kopienu tiesību pārkāpuma gadījumā papildus dalībvalsts atbildībai tiek noteikta arī ierēdņa atbildība.
145. Kopienu tiesības atļauj dalībvalstu tiesību sistēmās noteikt atbildību, ciktāl faktiskā ar Kopienu tiesībām pamatoto prasījumu apmierināšana netiek pārmērīgi apgrūtināta un tiek garantēta efektīva atlīdzināšana. Piemēram, Tiesa ir arī atzinusi, ka Kopienu tiesības neaizliedz, ka publisko tiesību subjektu atbildība tiek paredzēta līdzās valsts atbildībai (69) .
146. Ciktāl zaudējumu atlīdzība sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumu no dalībvalsts iestādes puses faktiski un efektīvi ir nodrošināta, Kopienu tiesības neaizliedz, ka līdzās valsts atbildībai tiek noteikta cita subjekta atbildība. Tātad arī ne pret to, ka tiek noteikta ierēdņa, kurš ir rīkojies, papildu atbildība.
ii)	Pienākums paredzēt ierēdņu atbildību Kopienu tiesībās (sestā jautājuma a) apakšpunkta pirmais un otrais teikums)
147. Ar sestā jautājuma a) apakšpunkta pirmo un otro teikumu iesniedzējtiesa vispirms vēlas noskaidrot, vai Kopienu tiesības uzliek dalībvalstīm pienākumu noteikt tās ierēdņu atbildību saistībā ar ierēdņu izdarītiem Kopienu tiesību pārkāpumiem.
148. No Tiesas pastāvīgās judikatūras (70) nevar secināt, ka Kopienu tiesības dalībvalstīm būtu uzlikušas pienākumu tās ierēdņus personīgi saukt pie atbildības. Gluži pretēji, Kopienu atbildības tiesības tieši neiejaucas dalībvalstu valsts organizatoriskajā brīvībā, bet gan šādu tiesību piemērošanas veidu atstāj to ziņā. Tomēr ar Kopienu tiesībām garantēto tiesību faktiskā īstenošana nedrīkst būt pārmērīgi apgrūtināta un atlīdzības saņemšanai ir jābūt efektīvi nodrošinātai. Tādējādi izšķirošs ir fakts, ka saskaņā ar dalībvalsts tiesībām pastāv vismaz viens valstij līdzīgs atbildīgais subjekts, lai kāds tas būtu. Tātad, ja dalībvalsts tiesībās jau paredzēta valsts atbildība, kas atbilst Kopienu tiesību prasībām, Kopienu tiesības neuzliek pienākumu noteikt ierēdņa papildu atbildību.
iii)	Papildu noteikumi vai papildu ierobežojumi ierēdņu atbildībai (sestā jautājuma b) apakšpunkts)
149. Ar sestā jautājuma b) apakšpunktu iesniedzējtiesa, visbeidzot, jautā, vai dalībvalstis var paredzēt papildu nosacījumus vai ierobežojumus tās ierēdņu atbildībai.
150. No minētās judikatūras (71) izriet, ka attiecībā uz kritērijiem valsts atbildībai, kas pamatota ar Kopienu tiesībām, sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpumiem papildu nosacījumi vai papildu ierobežojumi ierēdņu atbildībai ir iespējami, ja tā ir ierēdņa papildu atbildība. Valsts atbildība jau ļauj nodrošināt faktisko atlīdzību.
151. Ja turpretī dalībvalsts tiesībās valsts atbildība ir noteikta tādējādi, ka ir paredzēta tikai ierēdņu atbildība, ko valsts nodrošina vai nu neizpildes gadījumā, vai kas tai ir pārgājusi, lai efektīvi aizsargātu indivīdu tiesības, Kopienu tiesību prasības tiek piemērotas arī ierēdņa atbildībai. Ja tomēr valsts atbildība izriet no ierēdņa atbildības, tad nekādi papildu nosacījumi, ko uzliek dalībvalsts tiesības, nedrīkst būtiski apgrūtināt zaudējumu atlīdzības saņemšanu.
iv)	Starpsecinājums
152. Ierēdņu papildu atbildība no Kopienu tiesību viedokļa ir iespējama, taču nav obligāta. Tā var izrietēt no papildu nosacījumiem vai papildu ierobežojumiem salīdzinājumā ar kritērijiem valsts atbildībai, kura ir pamatota ar Kopienu tiesībām. Turpretī, ja valsts atbildība rodas no ierēdņa atbildības, lai efektīvi aizsargātu indivīdu tiesības, Kopienu tiesības nevar pieļaut dalībvalsts tiesībās noteiktus papildu nosacījumus, ja tādējādi tiek būtiski apgrūtināta atlīdzības saņemšana.
VI – Secinājumi
153. Pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai uz Tampereen käräjäoikeus jautājumiem atbildēt šādi:
1) Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīva 98/37/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz mašīnām jāinterpretē tādējādi, ka tādi pacēlāji kā pamata lietā atbilst direktīvā noteiktajām drošības prasībām tikai tādā gadījumā, ja tie iztur automašīnas līdz maksimāli pieļaujamam svaram neatkarīgi no uzbraukšanas virziena vai vismaz ar efektīviem drošības pasākumiem ir novērsti iespējamie trūkumi un pārslodzes;
2) ierēdņa neatļauti izteikumi, kuros direktīvas noteikumiem atbilstīga sertificēta mašīna tiek apzīmēta kā standartam neatbilstoša un bīstama, ir Direktīvas 98/37 4. panta 1. punkta pārkāpums, ja ierēdņa rīcība ir piedēvējama valstij. Par piedēvējamiem ir uzskatāmi tādi izteikumi, kuri formas un apstākļu dēļ rada to adresātiem iespaidu, ka tā ir valsts oficiālā nostāja, nevis ierēdņa personiskais viedoklis. Īpaši svarīgi šeit varētu būt, ka:
– ierēdnim ir vispārēja kompetence attiecīgajā jomā,
– ierēdnis ir izplatījis savus rakstveida paziņojumus, izmantojot kompetentā dienesta veidlapas,
– ierēdnis sniedzis interviju televīzijai dienesta telpās,
– ierēdnis nav norādījis uz paziņojumu personisko raksturu un nav norādījis, ka tie atšķiras no kompetentā dienesta oficiālās nostājas, un
– kompetentie valsts dienesti, cik vien ātri iespējams, nav veikuši pasākumus, kas vajadzīgi, lai kliedētu ierēdņa paziņojumu adresātiem radīto iespaidu, ka tāda ir valsts oficiālā nostāja;
3) tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Direktīvas 98/37 4. panta 1. punkta pārkāpums ierēdņa izteikumu dēļ, ciktāl tie ir piedēvējami dalībvalstij, kuras ierēdnis tas ir, nevar tikt attaisnots nedz ar veselības aizsardzības mērķi, nedz ar ierēdņa vārda brīvību. Tomēr dalībvalstij tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, nav pienākuma ierobežot ierēdņa personīgos izteikumus, kas var ietekmēt preču brīvu apriti;
4) Direktīvas 98/37 4. panta 1. punkts indivīdiem piešķir tiesības, ko viņi var pielietot pret dalībvalstīm. EKL 10. pants šeit līdzās nav piemērojams. Direktīvas 4. panta 1. punkts attiecībā uz (arī uz tikai iespējami) direktīvai atbilstošām mašīnām dalībvalstīm nepiešķir nekādu novērtējuma vai rīcības brīvību. 4. panta 1. punkta pārkāpums ir pietiekami būtisks pārkāpums, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām rastos valsts atbildība. Kopienu tiesības nepieļauj nekādus dalībvalstu tiesību papildu nosacījumus, kuri zaudējumu vai noteiktu to daļu faktisko atlīdzināšanu būtiski apgrūtinātu;
5) Ierēdņu papildu atbildība no Kopienu tiesību viedokļa ir iespējama, taču nav obligāta. Tā var izrietēt no papildu nosacījumiem vai papildu ierobežojumiem salīdzinājumā ar kritērijiem valsts atbildībai, kura ir pamatota ar Kopienu tiesībām. Turpretī, ja valsts atbildība rodas no ierēdņa atbildības, lai efektīvi aizsargātu indivīdu tiesības, Kopienu tiesības nevar pieļaut dalībvalsts tiesībās noteiktus papildu nosacījumus, ja tādējādi tiek būtiski apgrūtināta atlīdzības saņemšana.
(1) .
(2)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīva 98/37/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz mašīnām (OV L 207, 1. lpp.).
(3)  –	Skat. CEN
1998. gada 10. jūlija Eiropas standartu EN 1493 transportlīdzekļu pacēlājiem.
(4)  –	OV 1999, C 165, 4. lpp.
(5)  –	Skat. šo secinājumu 31. punktu.
(6)  –	Skat. šo secinājumu 31. un 36. punktu.
(7)  –	Skat. 1981. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās 36/80 un 71/80 Irish Creamery Milk Suppliers Association u.c. ( Recueil, 735. lpp., 5., 7. un 8. punkts), 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑236/98 JämO
( Recueil, I‑2189. lpp., 30. punkts) un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00 Schmidberger
( Recueil, I‑5659. lpp., 39. un 41. punkts).
(8)  –	Skat. spriedumu lietā Schmidberger
(iepriekš minēts šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē, 30. un 35.–38. punkts), 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts) un 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑306/03 Salgado Alonso
(Krājums, I‑705. lpp., 40.–42. punkts).
(9)  –	Skat. šo secinājumu 21. un 22. punktu.
(10)  –	Skat. šo secinājumu 17. un 18. punktu.
(11)  –	Skat. direktīvas 2. panta 1. punktu, I pielikuma pirmo ievada piezīmi, 1.1.2. punkta a) apakšpunktu un 4.1.2.3. punktu; skat. šo secinājumu 6., 13. un turpmākos punktus.
(12)  –	Skat. šīs direktīvas ceturto, septīto un desmito apsvērumu.
(13)  –	Skat. šo secinājumu 14. punktu.
(14)  –	Skat. 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑309/02 Radlberger Getränkegesellschaft
un Spitz
(Krājums, I‑11763. lpp., 53. punkts), 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑324/99 DaimlerChrysler
( Recueil, I‑9897. lpp., 32. un 42. punkts), 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑322/01 Deutscher Apothekerverband
( Recueil, I‑14887. lpp., 64. punkts) un 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑37/92 Vanacker
un Lesage
( Recueil, I‑4947. lpp., 9. punkts).
(15)  –	Skat. līdzīgu analīzi attiecībā uz direktīvu 81/851/EEK un direktīvu 81/852/EEK par veterinārajām zālēm 1998. gada 2. aprīļa spriedumā lietā C‑127/95 Norbrook Laboratories
( Recueil, I‑1531. lpp., 33.–35. punkts).
(16)  –	Skat. 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑60/03 Wolff & Müller GmbH & Co. KG
(Krājums, I‑9553. lpp., 24. punkts).
(17)  –	Turklāt vērtējums, pamatojoties uz EKL 28. pantu, novestu pie tāda paša rezultāta.
(18)  –	1982. gada 24. novembra spriedums lietā 249/81 Komisija/Īrija, saukta “Buy Irish” ( Recueil, 4005. lpp., 27. un 28. punkts), 1986. gada 18. februāra spriedums lietā 174/84 Bulk Oil
( Recueil, 559. lpp., 9. punkts), 1990. gada 12. decembra spriedums lietā C‑302/88 Hennen Olie
( Recueil, I‑4625. lpp., 15. un 16. punkts) un 2002. gada 5. novembra spriedums lietā C‑325/00 Komisija/Vācija, saukts “Markenqualität aus deutschen Landen” ( Recueil, I‑9977. lpp., 17.–20. punkts).
(19)  –	1997. gada 9. decembra spriedums lietā C‑265/95 Komisija/Francija ( Recueil, I‑6959. lpp., 28.–32. punkts) un iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Schmidberger, 58. un 59. punkts.
(20)  –	Iepriekš minēts 19. zemsvītras piezīmē.
(21)  –	Padomes 1998. gada 7. decembra Regula (EK) Nr. 2679/98 par iekšējā tirgus darbību saistībā ar preču brīvu apriti starp dalībvalstīm (OV L 337, 8. lpp.).
(22)  –	Skat. šo secinājumu 78. punktu.
(23)  –	Šajā sakarā skat. Komisijas bažas par rīcību lietā C‑340/00 P Komisija/ Cwik, kurā spriedums tika pieņemts 2001. gada 13. decembrī ( Recueil, I‑10269. lpp., 4., 25. un 26. punkts).
(24)  –	1982. gada 7. oktobra spriedums lietā 131/81 Berti /Komisija ( Recueil, 3493. lpp., 21., 22. un 24. punkts) un 1990. gada 27. marta spriedums lietā 308/87 Grifoni /EAEK ( Recueil, I‑1203. lpp., 12.–17. punkts).
(25)  –	1975. gada 4. februāra spriedums lietā 169/73 Compagnie Continentale France /Padome ( Recueil, 117. lpp., 18.–21. punkts) un 1989. gada 9. novembra spriedums lietā 353/88 Briantex
un Di Domenico /Komisija ( Recueil, 3623. lpp., 2. un 8. punkts; rezultātā tomēr atbildība netika konstatēta).
(26)  –	1985. gada 7. novembra spriedums lietā 145/83 Adams /Komisija ( Recueil, 3539. lpp., 35., 37., 42., 44. un 53. punkts) un 1988. gada 5. oktobra spriedums lietā 180/87 Hamill /Komisija ( Recueil, 6141. lpp., 10.–13. punkts).
(27)  –	Skat. par atbildību Kopienu tiesībās 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur
un Factortame
( Recueil, I‑1029. lpp., 58. punkts) un 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97 Haim
( Recueil, I‑5123. lpp., 44. punkts).
(28)  –	Iepriekš 27. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur
un Factortame, 34. punkts.
(29)  –	Skat. Starptautisko tiesību komisijas projekta par valstu atbildību par starptautiskajām tiesībām pretēju rīcību 7. pantu (“Excess of authority or contravention of instructions”):
“The conduct of an organ of a State or of a person or entity empowered to exercise elements of the governmental authority shall be considered an act of the State under international law if the organ, person or entity acts in that capacity, even if it exceeds its authority or contravenes instructions.”
kā arī tam piederīgo komentāru (abi pieejami vairākās valodās: http://www.un.org/law/ilc/texts/State_responsibility/responsibilityfra.htm >, 91. un 92. lpp., 13. punkts, un 99. un turpmākās lpp., ar tālākām norādēm).
(30)  –	Skat. šo secinājumu 78. punktu un attiecībā uz starptautiskajām publiskajām tiesībām Starptautisko tiesību komisijas projekta 4. pantu (“Conduct of organs of a State”, iepriekš minēts šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmē):
“1. The conduct of any State organ shall be considered an act of that State under international law, whether the organ exercises legislative, executive, judicial or any other functions, whatever position it holds in the organization of the State, and whatever its character as an organ of the central government or of a territorial unit of the State.
2. An organ includes any person or entity which has that status in accordance with the internal law of the State.”
kā arī tam piederīgo komentāru (84. un turpmākās lpp.), kurā apkopotas pašreizējās starptautiskās publiskās tiesības (abi pieejami vairākās valodās: http://www.un.org/law/ilc/texts/State, responsibility/responsibilityfra.htm), un Starptautiskās tiesas 1999. gada 29. maija padomdevēja atzinumu strīdā attiecībā uz Cilvēktiesību komisijas īpašā ziņotāja tiesvedības imunitāti ( I.C.J. Reports  1999, 62. un 63. lpp., 62. punkts, pieejams: http://www.icj-cij.org/ sadaļā “Decisions”/“Décisions”).
(31)  –	Skat. šo secinājumu 78. punktu un par Starptautiskajām tiesībām skat. Starptautisko tiesību komisijas projekta (iepriekš minēts šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmē) 8. pantu (“Conduct directed or controlled by a State”):
“The conduct of a person or group of persons shall be considered an act of a State under international law if the person or group of persons is in fact acting on the instructions of, or under the direction or control of that State in carrying out the conduct.”
kā arī tam piederīgo komentāru (arī iepriekš minēts šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmē, 103. un turpmākās lpp.) un Starptautiskās tiesas 1980. gada 24. maija spriedumu lietā par Amerikas Savienoto Valstu diplomātisko un konsulāro personālu Teherānā ( I.C.J. Reports  1980, 3. un 4. lpp., 58. punkts, pieejams arī: http://www.icj-cij.org/, sadaļā “Decisions”/“Décisions”).
(32)  –	Skat. šo secinājumu 78. punktu un attiecībā uz starptautiskām tiesībām iepriekš minēto komentāru šo secinājumu 29. zemsvītras piezīmē, 70. un 81. lpp., iepriekš minēto Starptautiskās tiesas spriedumu attiecībā uz Teherānas ķīlnieku lietu, 61.–67. punkts, un Starptautiskās tiesas 1949. gada 9. aprīļa spriedumu lietā par Korfu kanālu ( I.C.J. Reports  1949, 4., 22. un 23. lpp., pieejams arī: http://www.icj-cij.org/, sadaļā “Decisions”/“Décisions”).
(33)  –	Skat. Eiropas Cilvēktiesību komisijas 1976. gada 25. janvāra ziņojumu lietā Nr. 5310/71 (Īrija/Apvienotā Karaliste, 19. sējums, 758. lpp.):
“[..] the State['s] [..] existing obligations can be violated also by a person exercising an official function vested in him at any, even the lowest level, without express authorisation and even outside or against instructions.”
“[..] [les] obligations existantes [de l'État] peuvent être violées également par une personne exerçant une fonction officielle qui lui est confiée, quel que soit le niveau, même le plus bas, sans autorisation expresse, voire en-dehors ou à l'encontre d'instructions.”
Eiropas Cilvēktiesību tiesa ņēma vērā Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības komisijas viedokli (skat. 1978. gada 18. janvāra spriedumu lietā Īrija/Apvienotā Karaliste, A sērija, Nr. 25, 159. punkts) un 1999. gadā nepārprotami apstiprināja Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības komisijas toreizējo nostāju (skat. 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā Wille /Lihtenšteina, Reports of Judgments and Decisions, 1999‑VII, 46. punkts).
(34)  –	Spriedums lietā Haim
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 44. punkts) un spriedums apvienotajās lietās Brasserie du pêcheur
un Factortame
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 58. punkts).
(35)  –	1996. gada 26. marta spriedums lietā C‑392/93 British Telecommunications
( Recueil, I‑1631. lpp., 41. un turpmākie punkti), 1996. gada 17. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑283/94, C‑291/94 un C‑292/94 Denkavit International u.c. ( Recueil, I‑5063. lpp., 49. un turpmākie punkti), 2001. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑150/99 Stockholm Lindöpark
( Recueil, I‑493. lpp., 38. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑224/01 Köbler
( Recueil, I‑10239. lpp., 101. un turpmākie punkti).
(36)  –	Skat. it īpaši šo secinājumu 80. un 82. punktu.
(37)  –	Skat. šo secinājumu 33. punktu.
(38)  –	Skat. šo secinājumu 38. un 41. punktu.
(39)  –	Skat. šo secinājumu 34. punktu.
(40)  –	Skat. šo secinājumu 33. punktu.
(41)  –	Skat. šo secinājumu 39. punktu.
(42)  –	Skat. šo secinājumu 43. punktu.
(43)  –	Skat. it īpaši šo secinājumu 82. punktu.
(44)  –	Tāpēc kritēriju no sprieduma lietā Komisija/Francija (iepriekš minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē) un Regulas (EK) Nr. 2679/98 (iepriekš minēta šo secinājumu 21. zemsvītras piezīmē) piemērošana šajā gadījumā nav iespējama.
(45)  –	Tiesai turpretī, lai atbildētu uz prejudiciālajiem jautājumiem, ir jābalstās uz faktiem, ko sniegusi iesniedzējtiesa. Pirmkārt, ne Somijas valdība, ne Lehtinens nav snieguši precīzāku informāciju par ministrijas iejaukšanos. Otrkārt, informācija ir pretrunā iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai un jau tāpēc vien tā nav ņemama vērā.
(46)  –	Skat. attiecībā uz šo formulu 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville
( Recueil, 837. lpp., 5. punkts) un 1999. gada 9. februāra spriedumu lietā C‑383/97 Van der Laan
( Recueil, I‑731. lpp., 18. punkts).
(47)  –	Iepriekš minētais spriedums (minēts šo secinājumu 18. zemsvītras piezīmē), 2. 3. punkts un 25.–29. punkts).
(48)  –	Spriedumi lietā Komisija/Francija (iepriekš minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē, 31. un 32. punkts) un lietā Schmidberger
(iepriekš minēts šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē, 58. un 59. punkts).
(49)  –	Spriedumi lietā Komisija/Francija (iepriekš minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē, 32.–34. punkts) un lietā Schmidberger
(iepriekš minēts šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē, 64. punkts).
(50)  –	Spriedums lietā Komisija/Francija (iepriekš minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē, 35. punkts).
(51)  –	2001. gada 13. jūnija publikācija saskaņā ar Lehtinena teikto nav balstīta uz interviju ar viņu.
(52)  –	Skat. šajā sakarā šo secinājumu 38. un 41. punktu.
(53)  –	1979. gada 18. oktobra spriedums lietā 5/79 Buys u.c. ( Recueil, 3203. lpp., 30. punkts) un 1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑35/88 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑3125. lpp., 42. un 43. punkts).
(54)  –	1991. gada 19. februāra spriedums lietā C‑374/89 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑367. lpp., 13. un turpmākie punkti) un 1991. gada 7. maija spriedums lietā C‑340/89 Vlassopoulou
( Recueil, I‑2357. lpp., 14. punkts).
(55)  –	2001. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑189/01 Jippes u.c. ( Recueil, I‑5689. lpp., 81. punkts), 2002. gada 12. marta spriedums apvienotajās lietās C‑27/00 un C‑122/00 Omega Air u.c. ( Recueil, I‑2569. lpp., 62. punkts), spriedums lietā Schmidberger
(iepriekš minēts 7. zemsvītras piezīmē, 79. punkts), 2003. gada 3. jūlija spriedums lietā C‑220/01 Lennox
( Recueil, I‑7091. lpp., 76. punkts) un 2005. gada 10. marta spriedums apvienotajās lietās C‑96/03 un C‑97/03 Tempelman
un Van Schaijk
(Krājums, I‑1895. lpp., 47. punkts).
(56)  –	Zināmais negadījums notika bloķēšanas drošības sistēmas dēļ; skat. šo secinājumu 27. punktu.
(57)  –	Tiesas 2001. gada 6. marta spriedums lietā C‑274/99 P Connolly /Komisija ( Recueil, I‑1611. lpp., 39. un turpmākie punkti), Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1995. gada 26. septembra spriedums lietā Vogt
pret Vāciju (A sērija, Nr. 323, 43. un 53. punkts) un 1998. gada 2. septembra spriedums lietā Ahmed  u.c./Apvienotā Karaliste, Reports
1998‑VI, 41., 55. un 56. punkts).
(58)  –	Skat. šo secinājumu 78., 106. un turpmākos punktus. Tomēr, kā tajos ir konstatēts, šajā lietā šis pienākums tomēr nevarētu pastāvēt, pat neņemot vērā vārda brīvību.
(59)  –	Spriedums lietā Schmidberger
(iepriekš minēts šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmē, 71.–82. punkts).
(60)  –	Attiecībā uz Tiesas pastāvīgo judikatūru skat. spriedumu lietā Haim
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 36. punkts).
(61)  –	Spriedums lietā Haim
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 37. punkts).
(62)  –	Skat. šo secinājumu 110. punktu.
(63)  –	Skat. šo secinājumu 72. un turpmākos punktus un 100. un turpmākos punktus.
(64)  –	Skat. spriedumu lietā Brasserie du pêcheur
un Factortame
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 55. un 56. punkts).
(65)  –	1996. gada 23. maija spriedums lietā C‑5/94 Hedley Lomas
( Recueil, I‑2553. lpp., 28. punkts), spriedums lietā Haim
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 38. punkts) un spriedums lietā Stockholm Lindöpark
(iepriekš minēts šo secinājumu 35. zemsvītras piezīmē 40. un 41. punkts).
(66)  –	Skat. šo secinājumu 113. punktu.
(67)  –	1983. gada 9. novembra spriedums lietā 199/82 San Giorgio
( Recueil, 3595. lpp., 14. punkts), 1991. gada 19. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich  u.c. ( Recueil, I‑5357. lpp., 41.–43. punkts) un spriedums lietā Brasserie du pêcheur
un Factortame
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 67. punkts).
(68)  –	Spriedums lietā Brasserie du pêcheur
un Factortame
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 87. punkts).
(69)  –	1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑302/97 Konle
( Recueil, I‑3099. lpp., 63. un turpmākie punkti) un spriedums lietā Haim
(iepriekš minēts šo secinājumu 27. zemsvītras piezīmē, 30.–32. punkts).
(70)  –	Skat. šo secinājumu 144. un 145. punktu.
(71)  –	Skat. šo secinājumu 144. un 145. punktu.