Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 26. jūnijā (1)
Apvienotās lietas no C‑50/24 līdz C‑56/24 [Danané] (i)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
pret
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(Conseil du Contentieux des Étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome (Beļģija)) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūras – Robežprocedūras – Direktīva 2013/32/ES – 43. pants – Aizturēšanas vieta robežprocedūras laikā – Aizturēšana pēc četru nedēļu ierobežojuma termiņa attiecībā uz robežprocedūrām – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana prioritārā kārtā – Robežprocedūras kā parastās procedūras turpināšana – Valsts tiesas ex officio pilnvaras
I.      Ievads
1.        Bieži apspriestais pretstats starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju fizisko klātbūtni dalībvalsts teritorijā un juridisko fikciju, ka viņi formāli nav ieceļojuši dalībvalsts teritorijā, kā arī bieži kritizētā aizturēšanas izmantošana robežprocedūrās veido fonu šīm apvienotajām lietām, kas Tiesā nonākušas kopējās Eiropas patvēruma sistēmas likumdošanas reformas gaidās.
2.        Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Conseil du Contentieux des Étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija; turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”), Tiesai tiek lūgts precizēt Direktīvas 2013/32/ES (2) (turpmāk tekstā – “Procedūru direktīva”) 43. pantā paredzētās robežprocedūras piemērošanas jomu un sekas, kas rodas, beidzoties četru nedēļu termiņam, kurā šī procedūra jāpabeidz.
3.        Iesniegto jautājumu pamatā ir jautājums par to, vai patvēruma meklētājs var tikt aizturēts robežprocedūras vajadzībām objektā, kas ģeogrāfiski neatrodas “pie robežas vai tranzīta zonā”, un vai saskaņā ar Direktīvu 2013/33/ES (3) (turpmāk tekstā – “Uzņemšanas direktīva”) to var turpināt aizturēt objektā, kas ģeogrāfiski ir tas pats objekts, pēc četru nedēļu robežprocedūras noilguma termiņa beigām.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Procedūru direktīva
4.        Šīs direktīvas 31. panta “Izskatīšanas procedūra” 7. un 8. punktā ir noteikts:
“7. Dalībvalstis var noteikt prioritātes starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas noteiktas II nodaļā, jo īpaši:
a)      ja pieteikums šķiet pienācīgi pamatots;
b)      ja pieteikuma iesniedzējs ir neaizsargāts [Direktīvas 2013/33] 22. panta nozīmē vai viņam ir nepieciešamas īpašas procesuālās garantijas, jo īpaši nepilngadīgajiem bez pavadības.
8. Dalībvalstis var paredzēt, ka izvērtēšanas procedūra saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, tiek paātrināta un/vai veikta pie robežas vai tranzīta zonās saskaņā ar 43. pantu, ja:
a)      pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot savu pieteikumu un izklāstot faktus, ir norādījis tikai tos jautājumus, kas nav svarīgi izvērtēšanā par to, vai viņu var kvalificēt kā bēgli vai kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris ) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.)]; [..]
[..]”.
5.        Atbilstoši Procedūru direktīvas 43. pantam “Robežprocedūras”:
“1. Dalībvalstis var nodrošināt procedūras saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, lai pieņemtu lēmumu pie dalībvalsts robežas vai tranzīta zonā par:
a)      to pieteikumu pieņemamību saskaņā ar 33. pantu, kas sagatavoti šādās vietās; un/vai
b)      pieteikumu būtību, ja tiek piemērota 31. panta 8. punktā minētā procedūra.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka lēmums saistībā ar 1. punktā paredzētajām procedūrām tiek pieņemts saprātīgā laikā. Ja lēmums nav pieņemts četrās nedēļās, pieteikuma iesniedzējam tiek atļauts ieceļot dalībvalsts teritorijā, lai viņa pieteikums tiktu izskatīts saskaņā ar citiem šīs direktīvas noteikumiem.
3. Ja ierodas liels skaits trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumus pie robežas vai tranzīta zonā, un tas 1. punkta noteikumu piemērošanu praksē padara neiespējamu, minētās procedūras var arī tikt piemērotas, ja un kamēr šie trešās valsts valstspiederīgie vai bezvalstnieki ir izmitināti vietās, kas atrodas netālu no robežas vai tranzīta zonas.”
6.        Tās pašas direktīvas 46. panta “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību” 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)      pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
i)      uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu;
ii)      uzskatīt pieteikumu par nepieņemamu saskaņā ar 33. panta 2. punktu;
(iii)      kas pieņemts pie dalībvalsts robežas vai tranzīta zonās, kā izklāstīts 43. panta 1. punktā;
[..].
3.      Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar [Direktīvu 2011/95], vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.”
2.      Uzņemšanas direktīva
7.        Uzņemšanas direktīvas 8. pantā “Aizturēšana” ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis personu neaiztur tikai tā iemesla dēļ, ka tā ir pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar [Procedūru direktīvu].
2.      Vajadzības gadījumā un pamatojoties uz katras lietas individuālu izvērtējumu, dalībvalstis var pieteikuma iesniedzēju aizturēt, ja citus, mazāk ierobežojošus alternatīvus līdzekļus nav iespējams efektīvi piemērot.
3.      Pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai:
[..]
b)      lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam, kurus nevarētu iegūt neaizturot, jo īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība;
c)      lai procedūras sakarā izlemtu par pieteikuma iesniedzēja tiesībām ieceļot valsts teritorijā;
[..]”.
B.      Beļģijas tiesības
1.      1980. gada 15. decembra likums
8.        Ar loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (1980. gada 15. decembra Likums par ārvalstnieku ieceļošanu valsts teritorijā, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu, turpmāk tekstā – “1980. gada 15. decembra likums”) (4) Beļģijas tiesību aktos tiek transponēti Procedūru direktīvas un Uzņemšanas direktīvas noteikumi, kas ir būtiski attiecīgajā lietā.
9.        Konkrēti ar minētā likuma 57/6/4. pantu tiek transponēts Procedūru direktīvas 43. panta 1. un 2. punkts, jo īpaši paredzot, ka Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(Beļģijas ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos; turpmāk tekstā – “CGRA”) ir kompetents noteiktos apstākļos (kas atbilst Procedūru direktīvas 31. panta 8. punktā noteiktajiem) atzīt pie robežas iesniegtu pieteikumu par nepieņemamu vai pieņemt lēmumu pēc būtības. Saskaņā ar minēto tiesību normu, lasot to kopā ar tā paša likuma 74/5. panta 4. punkta 5. apakšpunktu, ja CGRA nav pieņēmis lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu četru nedēļu laikā, pieteikuma iesniedzējam atļauj ieceļot teritorijā.
10.      Attiecībā uz aizturēšanu tā paša likuma 74/5. pants paredz, ka ārvalstniekus, kuri neatbilst ieceļošanas nosacījumiem un kuri pie robežas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu, “var aizturēt noteiktā vietā, kas atrodas pie robežas”. Minētais pants arī paredz, ka “[K]aralis var noteikt citas vietas [Beļģijas] Karalistē, kuras tiek uzskatītas par līdzvērtīgām [noteiktai vietai pie robežas]” un kurās aizturēšana nevar tikt uzskatīta par atļauju ieceļot valsts teritorijā.
11.      Visbeidzot, 1980. gada 15. decembra 74/6. panta 1. un 2. punkts nosaka, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju var aizturēt “noteiktā vietā Karalistē”, cita starpā pamatojoties uz Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā minēto iemeslu.
2.      Karaļa 2009. gada 14. maija un 2012. gada 17. februāra dekrēti
12.      Ar Karaļa 2009. gada 14. maija dekrētu (5) (turpmāk tekstā – “Karaļa 2009. gada dekrēts”) tādas izmitināšanas vietas kā Sint‑Gillis‑Waas tika uzskatītas par “noteiktām vietām pie robežas”.
13.      Tāpat ar Karaļa 2012. gada 17. februāra dekrētu (6) (turpmāk tekstā – “Karaļa 2012. gada dekrēts”) arī “Caricole tranzīta centrs”, kas atrodas Beļģijas teritorijā, tika uzskatīts par “noteiktu vietu pie robežas”.
III. Tiesvedības priekšvēsture un prejudiciālie jautājumi
14.      Visas septiņas apvienotās lietas, kas ir pamatā šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, izriet no lielā mērā līdzīgiem faktiskajiem apstākļiem, kurus var apkopot, kā izklāstīts turpmāk.
15.      Visi prasītāji pamatlietā ir trešo valstu valstspiederīgie, kuri ar lidmašīnu ieradās Briseles lidostā (Beļģija) laikā no 2023. gada septembra līdz oktobrim. Ierodoties vai nākamajā dienā katrs no viņiem pie robežas iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Attiecīgi to pieteikumi tika nodoti izskatīšanai kompetentajai lēmējiestādei, proti, CGRA, saskaņā ar “robežprocedūru” atbilstoši 1980. gada 15. decembra likuma 57/6/4. pantam, ar kuru transponēts Procedūru direktīvas 43. panta 1. un 2. punkts.
16.      Katram pieteikuma iesniedzējam vēlāk tika izsniegti divi lēmumi – pirmkārt, lēmums, ar ko atsaka ieceļošanu Beļģijas teritorijā (7), un, otrkārt, lēmums, ar ko uzdod “aizturēšanu noteiktā vietā pie robežas” (8) (turpmāk tekstā – “pirmais lēmums par aizturēšanu”), kurus pieņēmis ministre de l’Asile et de la Migration (Beļģijas patvēruma un migrācijas lietu ministrs; turpmāk tekstā – “ministrs”).
17.      Lietās no C‑50/24 līdz C‑53/24 pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas vieta bija Caricole tranzīta centrs, kas atrodas tieši pie Briseles lidostas (kas ir ES ārējā robeža) (9) aptuveni divu kilometru attālumā taisnā līnijā no tās. Lietās no C‑54/24 līdz C‑56/24 pieteikuma iesniedzēji tika aizturēti Sint‑Gillis‑Waas izmitināšanas vietā (10), kas atrodas vairāk nekā 40 kilometru attālumā no Briseles lidostas. Tādējādi, lai gan abas vietas neatrodas burtiski “pie robežas”, tās tiek uzskatītas par “noteiktām vietām pie robežas” saskaņā ar attiecīgi Karaļa 2012. gada un 2009. gada dekrētu.
18.       Nevienā no šīm septiņām lietām netika pieņemts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu četru nedēļu termiņā, kas paredzēts Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktā, kurš transponēts 1980. gada 15. decembra likuma 57/6/4. pantā (turpmāk tekstā – “četru nedēļu termiņš”).
19.      Tā vietā visās lietās pēc minētā termiņa beigām katrs pieteikuma iesniedzējs saņēma jaunu ministra lēmumu, ar kuru tika uzdota “aizturēšana noteiktā vietā” (t.i., vairs nevis “pie robežas” atbilstoši pirmajai lēmums par aizturēšanu, bet gan valsts teritorijā). Šis lēmums (turpmāk tekstā – “otrais lēmums par aizturēšanu”) paredzēja, ka, ņemot vērā četru nedēļu termiņa beigšanos, tika uzskatīts, ka pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot teritorijā. Tomēr atbilstoši minētajam lēmumam par nepieciešamu tika uzskatīta pieteikuma iesniedzēja turpmāka aizturēšana, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likuma 74/6. panta 1. un 2. punktu, “lai noteiktu elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamību”.
20.      Otrais lēmums par aizturēšanu nenozīmēja pieteikuma iesniedzēju fizisku pārvietošanu – viņi palika aizturēti tajās pašās vietās, kur iepriekš (attiecīgi Caricole tranzīta centrā un Sint‑Gillis‑Waas izmitināšanas vietā). Tomēr valsts iestādes uzskatīja, ka juridiskā fikcija, saskaņā ar kuru šīs vietas tika uzskatītas par vietām “pie robežas”, pēc četru nedēļu termiņa beigām vairs nav piemērojama un ka tās turpmāk ir uzskatāmas par aizturēšanas vietām valsts teritorijā, kā tas bija patiesībā. Citiem vārdiem sakot, lai gan mainījās pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas juridiskais pamats, kā arī aizturēšanas vietas juridiskā kvalifikācija, faktiski fiziski pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas vieta nemainījās.
21.      Vienlaikus CGRA kā atbildīgā iestāde, kas ir kompetenta izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus, veica personiskas intervijas ar katru pieteikuma iesniedzēju. Lietās C‑51/24 un C‑53/24 intervijas notika četru nedēļu termiņā un tādējādi pirms otrā lēmuma par aizturēšanu. Pārējās lietās pieteikuma iesniedzēji tika intervēti pēc četru nedēļu termiņa un otrā lēmuma par aizturēšanu.
22.      No 2023. gada novembra līdz decembrim CGRA, lemjot saskaņā ar prioritātes procedūru (11), noraidīja katru no starptautiskās aizsardzības pieteikumiem. Konkrēti lietā C‑51/24 CGRA noraidīja pieteikumu kā nepieņemamu, bet pārējās sešās lietās CGRA pieņēma lēmumus, ar kuriem atteica gan bēgļa, gan alternatīvās aizsardzības statusu pēc būtības.
23.      Prasītāji cēla prasības iesniedzējtiesā pret šiem lēmumiem, ar kuriem noraidīti to attiecīgie starptautiskās aizsardzības pieteikumi.
24.      Šajā kontekstā iesniedzējtiesa, kurai radās šaubas par īstenotās procedūras saderību ar Savienības tiesībām un it īpaši ar Procedūru direktīvas 43. pantu, nolēma apturēt tiesvedību visās septiņās izskatāmajās lietās un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
1)      Vai procedūra, kurā izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko pie robežas vai tranzīta zonā iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, kurš šīs procedūras laikā ir aizturēts vietā, kas ģeogrāfiski atrodas valsts teritorijā, bet ar normatīvu aktu ir pielīdzināta vietai, kura atrodas pie robežas, ietilpst [Procedūru direktīvas] 43. panta piemērošanas jomā?
2)      Vai šāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, kurš pēc četru nedēļu termiņa, kas paredzēts [Procedūru direktīvas] 43. panta 2. punktā, ir automātiski ielaists valsts teritorijā saskaņā ar valsts tiesību aktiem, bet paliek aizturēts, pamatojoties uz jaunu lēmumu par aizturēšanu tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika uzskatīta par vietu pie robežas un ko tagad iestādes klasificē kā vietu, kas atrodas valsts teritorijā, joprojām ietilpst [Procedūru direktīvas] 43. panta piemērošanas jomā?
–        Vai vienu un to pašu aizturēšanas vietu vienas un tās pašas starptautiskās aizsardzības procedūras ietvaros var sākotnēji ar normatīvu aktu pielīdzināt vietai, kas atrodas pie robežas, un pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot valsts teritorijā sakarā ar četru nedēļu termiņa beigām, vai pēc tam, kad pieņemts lēmums par turpmāku pārbaudi, uzskatīt par vietu valsts teritorijā?
–        Kādas tiesiskas sekas rada pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tajā pašā vietā, kas ģeogrāfiski atrodas valsts teritorijā, bet sākotnēji tika pielīdzināta vietai, kas atrodas pie robežas, un kuru pēc tam Beļģijas iestādes klasificēja par aizturēšanas vietu valsts teritorijā sakarā ar četru nedēļu termiņa beigām, attiecībā uz atbildīgās iestādes kompetenci laikā un materiālo kompetenci?
3.1)      Vai atbildīgā iestāde, kas ir sākusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūras ietvaros un nokavē [Procedūru direktīvas] 43. panta 2. punktā paredzēto četru nedēļu termiņu, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu, vai iepriekš ir pieņēmusi lēmumu par turpmāku pārbaudi, var, lai gan visi izmeklēšanas pasākumi, tostarp personiskā intervija, ir īstenoti pirms šī termiņa iestāšanās, turpināt šī pieteikuma izskatīšanu, piemērojot prioritāro režīmu šīs direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē, ja pieteikuma iesniedzējs, pamatojoties uz citas iestādes lēmumu, paliek aizturēts tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika pielīdzināta vietai pie robežas, pamatojoties uz to, ka viņa aizturēšana ir nepieciešama, “lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība”?
3.2)      Vai atbildīgā iestāde, kas ir sākusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūras ietvaros un nokavē [Procedūru direktīvas] 43. panta 2. punktā paredzēto četru nedēļu termiņu, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu, vai iepriekš ir pieņēmusi lēmumu par turpmāku pārbaudi, neveicot personisku interviju ar pieteikuma iesniedzēju šajā termiņā, vai tā var turpināt šī pieteikuma izskatīšanu, piemērojot prioritāro režīmu šīs direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē, ja pieteikuma iesniedzējs, pamatojoties uz citas iestādes lēmumu, paliek aizturēts tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika pielīdzināta vietai pie robežas, pamatojoties uz to, ka viņa aizturēšana ir nepieciešama, “lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība”?
4)      Vai šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana ir saderīga ar pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas izņēmuma raksturu, kas izriet no [Uzņemšanas direktīvas] 8. panta un [Procedūru direktīvas] vispārīgā mērķa?
5)      Vai [Procedūru direktīvas] 31. panta 7. punkts un 31. panta 8. punkts, 43. un 46. pants kopā ar [Eiropas Savienības Pamattiesību] hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka [iesniedzējtiesa], saņemot pārsūdzību par lēmumu, kas pieņemts pie robežas uzsāktās procedūras ietvaros, pēc savas ierosmes ir jāņem vērā tas, ka ir pārsniegts četru nedēļu termiņš?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
25.      Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2024. gada 26. janvārī. Ar 2024. gada 14. marta lēmumu visas septiņas lietas tika apvienotas tiesvedības rakstveida un mutvārdu daļā, kā arī sprieduma taisīšanai.
26.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Beļģijas, Vācijas, Čehijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija un prasītājs lietā C‑53/24. Tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 27. februārī, Beļģijas, Čehijas un Vācijas valdības, Komisija un prasītāji lietās C‑51/24 un C‑52/24 sniedza mutvārdu paskaidrojumus.
V.      Juridiskā analīze
27.      Visi uzdotie jautājumi attiecas uz robežprocedūru, kā izklāstīts Procedūru direktīvas 43. pantā. Uz šiem jautājumiem atbildēšu pēc kārtas tādā secībā, kādā tos uzdevusi iesniedzējtiesa. Tomēr uzskatu, ka pirms tam ir lietderīgi īsumā izklāstīt šīs robežprocedūras galvenās iezīmes, ņemot vērā attiecīgo Tiesas – kas jau iepriekš ir bijusi aicināta interpretēt šo tiesību normu – judikatūru (12).
A.      Robežprocedūras galvenās iezīmes
28.      Kā norāda iesniedzējtiesa, Procedūru direktīvas 43. pantā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja pie to robežām vai tranzīta zonās paredzēt īpašas procedūras, tā sauktās “robežprocedūras”, lai izlemtu par: i) tādu starptautiskās aizsardzības pieteikumu pieņemamību, kas iesniegti šādās vietās, un/vai ii) to būtību apstākļos, kas izsmeļoši izklāstīti minētās direktīvas 31. panta 8. punktā. Minētie apstākļi būtībā attiecas uz situācijām, kurās pieteikuma iesniedzēja rīcība vai apgalvojumi liecina, ka tā pieteikums ir acīmredzami nepamatots un ļaunprātīgs (13).
29.      Turklāt, kā ir norādījusi Tiesa, no Procedūru direktīvas 38. apsvēruma izriet, ka robežprocedūra ir domāta, lai ļautu dalībvalstīm pieņemt lēmumus par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas sagatavoti pie dalībvalsts robežas vai tās tranzīta zonā, “pirms tiek pieņemts lēmums par pieteikuma iesniedzēja ieceļošanu” (14). Tas, ka pieteikuma iesniedzējiem formāli nav atļauta ieceļošana attiecīgajā teritorijā, ir robežprocedūras raksturīga iezīme. Proti, tas ļauj dalībvalstīm atgriezt tos pieteikuma iesniedzējus, kuru pieteikumi ir noraidīti, nepiemērojot visus Direktīvā 2008/115/EK (15) paredzētos aizsardzības pasākumus.
30.      Tomēr saskaņā ar Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktu ir jāļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot valsts teritorijā, ja četru nedēļu laikā nav pieņemts lēmums par tā starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Līdz ar to, lai lēmumu varētu pieņemt minētajā četru nedēļu termiņā, robežprocedūrām parasti ir raksturīgi īsāki procesuālie termiņi (16).
31.      Visbeidzot, lai gan Procedūru direktīvas 43. pantā nav skaidri paredzēta aizturēšana, Tiesa ir nolēmusi, ka, lasot to kopā ar Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta c) apakšpunktu, tas ļauj dalībvalstīm aizturēt pieteikuma iesniedzējus, uz kuriem attiecas robežprocedūra, uz laiku, kas nepārsniedz četras nedēļas (17).
B.      Pirmais jautājums – robežprocedūras piemērojamība aizturēšanas gadījumā vietā, kas ģeogrāfiski neatrodas “pie robežas”
32.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai procedūra, kurā izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas iesniegts pie robežas vai tranzīta zonā, ir kvalificējama par “robežprocedūru” Procedūru direktīvas 43. panta izpratnē, ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts vietā, kas ģeogrāfiski atrodas valsts teritorijā, bet ar normatīvu aktu tiek uzskatīta par vietu, kura atrodas pie robežas (18). Tādējādi būtībā jautājums ir par to, vai pieteikuma iesniedzēja aizturēšana vietā, kas ģeogrāfiski faktiski neatrodas “pie robežas vai tranzīta zonā”, nepieļauj robežprocedūras piemērošanu.
33.      Šajā sakarā vispirms vēlos norādīt, ka Procedūru direktīvas 43. panta formulējumā nav skaidras atsauces uz aizturēšanu, un līdz ar to, konkrētāk, uz iespējamo aizturēšanas vietu robežprocedūras kontekstā. Minētajā tiesību normā ir tikai atsauce uz “lēmumiem, kas pieņemti pie robežas vai tranzīta zonās”, un uz pieteikumiem, kas “sagatavoti šādās vietās”.
34.      Tomēr tās pašas direktīvas 31. panta 8. punktā (uz kuru 43. pantā ir atsauce tikai attiecībā uz lēmumiem pēc būtības) ir atsauce uz “procedūrām, kas tiek veiktas pie robežas vai tranzīta zonās”. Tas varētu nozīmēt – daži varētu apgalvot –, ka pieteikuma iesniedzējiem visas procedūras laikā ir jāpaliek (un attiecīgā gadījumā viņi ir jāaiztur) tikai pie robežas vai tranzīta zonās. No otras puses, jāatzīmē arī, ka ne Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta c) apakšpunktā, kas pieļauj aizturēšanu robežprocedūras ietvaros, ne tās pašas direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kas attiecas uz pieteikuma iesniedzēju izmitināšanu pieteikuma izskatīšanas laikā pie robežas vai tranzīta zonās, nav ietverta nekāda atsauce uz pieteikuma iesniedzēju atrašanās vietu robežprocedūras laikā.
35.       Ir tiesa, ka visvienkāršākā un visbiežāk paredzētā robežprocedūru īstenošana dalībvalstīs ietver pieteikuma iesniedzēju aizturēšanu pie robežas vai tranzīta zonās (19). Tieši šādu gadījumu kontekstā Tiesa ir minējusi aizturēšanu “pie robežas vai tranzīta zonās” robežprocedūru ietvaros.
36.      Tomēr neuzskatu, ka tam katrā ziņā tā jābūt. Manuprāt, 43. panta formulējums neļauj viennozīmīgi secināt, ka, lai piemērotu robežprocedūru, pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas vietai ģeogrāfiski ir jāatrodas tieši pie robežas vai tranzīta zonā (20).
37.      Turklāt man šķiet, ka šāda ierobežojoša interpretācija, ko atbalsta Komisija, neizriet ne no 43. panta mērķa, ne no konteksta, un tajā netiek ņemta vērā ne dalībvalstu, gan pieteikuma iesniedzēju, uz kuriem attiecas robežprocedūras, intereses.
38.      Jo īpaši, pirmkārt, attiecībā uz Procedūru direktīvas 43. panta mērķi (skat. iepriekš 28. un 29. punktu), robežprocedūra ir paredzēta, lai ļautu veikt starptautiskās aizsardzības pieteikumu sākotnējo pārbaudi, pirms ieceļošana teritorijā tiek oficiāli atļauta tikai tiem pieteikuma iesniedzējiem, kuru pieteikumi nav noraidīti (21). Šā mērķa sasniegšanu nekādā veidā neietekmē pieteikuma iesniedzēja fiziskā atrašanās vieta viņa pieteikuma izskatīšanas laikā, kā arī nav obligāti nepieciešams, lai tā notiktu tikai pie robežas vai tranzīta zonā.
39.      Turpretī prasība, ka aizturēšana stingri ģeogrāfiski jāveic pie robežas vai tranzīta zonā, varētu apdraudēt šo mērķi un atņemt Procedūru direktīvas 43. pantam tā lietderīgo iedarbību atkarībā no dalībvalstu ģeogrāfiskajām un infrastruktūras īpatnībām. Kā norādījusi Itālijas valdība, šāda 43. panta ierobežojoša interpretācija varētu pārmērīgi apgrūtināt dažu dalībvalstu, piemēram, to, kurām ir plašas jūras robežas, robežprocedūru piemērošanu tādā veidā, kas pilnībā atbilst gan Procedūru direktīvas II nodaļas pamatprincipiem un garantijām, gan Uzņemšanas direktīvas 9., 10. un 11. pantā noteiktajām aizturēšanas garantijām.
40.      Uzstājot uz aizturēšanu pie robežas vai tranzīta zonās, kas var būt saistīta ar strukturāliem un telpiskiem ierobežojumiem, dalībvalstis varētu tikt spiestas izmantot neoptimālas telpas tikai tādēļ, lai varētu piemērot robežprocedūras, pat ja pieteikuma iesniedzējiem varētu nodrošināt labākus aizturēšanas apstākļus tālāk iekšzemē. Manuprāt, ir skaidrs, ka šāda formālistiska pieeja nebūtu to pieteikuma iesniedzēju interesēs, kuri ir aizturēti saistībā ar robežprocedūru.
41.      Šim apsvērumam ir īpaši svarīga nozīme šajās lietās. Kā norādījušas gan iesniedzējtiesa, gan Beļģijas valdība, pašlaik Beļģijā nav nevienas aizturēšanas vietas, kas atrastos pie robežas vai tranzīta zonās, jo iepriekš pastāvošās vietas Briseles lidostā ir slēgtas neatbilstošas infrastruktūras dēļ. Caricole tranzīta centrs faktiski tika uzbūvēts tieši, lai aizstātu šīs neatbilstošās telpas, ar mērķi nodrošināt labākus aizturēšanas apstākļus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem.
42.      Pievēršoties Procedūru direktīvas 43. panta kontekstam, jāatzīmē, ka robežprocedūras darbojas, pamatojoties uz vairākām juridiskām fikcijām. Pirmkārt, ir tā parasti dēvētā “neieceļošanas fikcija” (22), proti, pieteikuma iesniedzēji, kuri ir šķērsojuši robežu un tādējādi fiziski atrodas valsts teritorijā, robežprocedūras nolūkos juridiski tiek uzskatīti par tādiem, kas nav ieceļojuši valsts teritorijā, un tādēļ viņiem ir jāgaida lēmums par atļauju ieceļot.
43.      Otrkārt, ieceļošanas ostas – un it īpaši tādas starptautiskās lidostas kā Briseles lidosta – tiek uzskatītas par “robežām”, arī atbilstoši juridiskajai fikcijai (23), neraugoties uz to, ka tās ģeogrāfiski atrodas dalībvalstu teritorijā. Tāpat gan Procedūru direktīvā, gan Uzņemšanas direktīvā tranzīta zonas būtībā tiek uzskatītas par līdzvērtīgām robežām, lai gan ģeogrāfiski tās atrodas ārpus robežšķērsošanas vietas un tādējādi valsts teritorijā (24).
44.      Manuprāt, šīs iedibinātās juridiskās fikcijas pierāda, ka ģeogrāfiskā realitāte, kad pieteikuma iesniedzējs atrodas valsts teritorijas iekšienē, neizslēdz robežprocedūras piemērošanu.
45.      Manuprāt, no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Procedūru direktīvas 43. pantu nevar strikti pieprasīt, ka aizturēšanai jānotiek pie robežas, lai varētu piemērot robežprocedūras. Tomēr jāprecizē, ka, manuprāt, tas nenozīmē, ka dalībvalstis var patvaļīgi un ad hoc kārtībā pārvietot pieteikuma iesniedzējus no viņu ieceļošanas vietas uz jebkuru vietu iekšzemē, pakļaujot viņus nenoteiktībai un nevajadzīgai pārvietošanai. Drīzāk, ņemot vērā tiesiskās noteiktības nepieciešamību, uzskatu, ka ir pieļaujama iepriekšēja un vispārēja tādu aizturēšanas vietu noteikšana robežprocedūras vajadzībām (25), kuras var atrasties arī iekšzemē, lai nodrošinātu piemērotākos apstākļus pieteikuma iesniedzējiem.
46.      Atzīmēju, ka iepriekš minētais secinājums ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai noteiktā aizturēšanas vieta atrodas divu kilometru attālumā no robežas (piemēram, Caricole tranzīta centrs) vai tālāk iekšzemē (kā, piemēram, Sint‑Gillis‑Waas izmitināšanas vietas gadījumā).
47.      Komisijas ieteikumu par pretējo, proti, ka dalībvalstu rīcības brīvība, nosakot aizturēšanas vietu robežprocedūrās, jebkurā gadījumā būtu jāierobežo līdz vietām “pietiekami tuvu” robežai (26), būtu grūti piemērot juridiski noteiktā un saskaņotā veidā. No vienas puses, stingra prasība par tuvumu robežai atšķirīgi ietekmētu dalībvalstis atkarībā no to lieluma un ģeogrāfiskā novietojuma. No otras puses, tas radītu klasisko sorīta paradoksu – tieši kurā brīdī “pietiekami tuvu” pārstāj būt par “pietiekami tuvu”?
48.      Pilnīguma labad vēlos arī norādīt, ka 45. punktā izdarīto secinājumu neliek apšaubīt arguments, ko Komisija izvirzījusi, pamatojoties uz Procedūru direktīvas 43. panta 3. punktu. Saskaņā ar minēto tiesību normu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju masveida pieplūduma gadījumā robežprocedūras var piemērot, “ja un kamēr šie [pieteikuma iesniedzēji] ir izmitināti vietās, kas atrodas netālu no robežas vai tranzīta zonas”. Komisija no šā formulējuma būtībā ir izdarījusi a contrario argumentu, secinot, ka, izņemot ārkārtas masveida pieplūduma gadījumu, robežprocedūru nevar veikt “robežas tuvumā” (un līdz ar to vēl jo mazāk tālāk iekšzemē), bet tā ir jāveic tieši “pie robežas vai tranzīta zonā”.
49.      Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka 43. panta 3. punkts drīzāk ir paredzēts, lai izņēmuma gadījumos pagarinātu robežprocedūras darbības jomu uz laiku, kas pārsniedz četras nedēļas (“ja un kamēr”), un šādā gadījumā pieteikuma iesniedzēji netiktu aizturēti, bet gan “[normāli] izmitināti” (27). Līdz ar to, manuprāt, šo tiesību normu nevar izmantot, lai ierobežotu normālos apstākļos piemērojamās robežprocedūras tvērumu, ierobežojot pieļaujamo tādas aizturēšanas centru atrašanās vietu, kura notiek četru nedēļu termiņa ietvaros.
50.      Visbeidzot, ir jāatzīmē, ka iepriekš 45. punktā izdarītais secinājums atbilst pieejai, kas ir skaidri pieņemta jaunajā Patvēruma procedūru regulā (28), kurai jāstājas spēkā, aizstājot Procedūru direktīvu, 2026. gada 12. jūnijā. Minētajā regulā dalībvalstīm ir skaidri sniegta rīcības brīvība noteikt vietas, kurās pieteikuma iesniedzējus var aizturēt robežprocedūras, laikā, paredzot, ka “parasti prasa pieteikuma iesniedzējiem uzturēties pie ārējās robežas vai tās tuvumā vai tranzīta zonā, vai citās noteiktās vietās to teritorijā, – pilnībā ņemot vērā konkrētus minētās dalībvalsts ģeogrāfiskos apstākļus” (29). Lai gan Komisija apgalvo, ka šī skaidri izteiktā rīcības brīvība jaunajā regulā nozīmē, ka šāda rīcības brīvība nepastāv pašreizējā tiesiskajā regulējumā, šādu interpretāciju nepamato ne regulas preambula, ne tās travaux préparatoires.
51.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Procedūru direktīvas 43. pants neliedz robežprocedūrā izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas iesniegts pie robežas vai tranzīta zonā, ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts vietā, kas ģeogrāfiski atrodas iekšzemē.
C.      Otrais jautājums – četru nedēļu termiņa izbeigšanās sekas
1.      Vai robežprocedūra ir piemērojama pēc četru nedēļu termiņa aizturēšanas turpināšanas gadījumā?
52.      Iesniedzējtiesas otrais jautājums ietver trīs apakšjautājumus. Ar pirmo apakšjautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai robežprocedūra Procedūru direktīvas 43. panta izpratnē ir piemērojama arī pēc četru nedēļu termiņa beigām, ja attiecīgais pieteikuma iesniedzējs paliek aizturēts tajā pašā aizturēšanas vietā, kas pirms minētā termiņa beigām tika uzskatīta par vietu pie robežas, bet vēlāk tiek uzskatīta par vietu valsts teritorijā.
53.      Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu ir skaidri izriet no Procedūru direktīvas 43. panta 2. punkta, kurā noteikts, ka, ja nav pieņemts lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu četru nedēļu termiņā, pieteikuma iesniedzējam ļauj ieceļot valsts teritorijā, “lai viņa pieteikums tiktu izskatīts saskaņā ar citiem šīs direktīvas noteikumiem”. Tiesa to jau ir interpretējusi tādējādi, ka pēc četru nedēļu termiņa starptautiskās aizsardzības pieteikums ir jāizskata saskaņā ar parasto procedūru (30), proti, vispārīgo procedūru, kas noteikta Procedūru direktīvas 31. pantā. Tādējādi saskaņā ar minētās direktīvas 43. panta 2. punktu robežprocedūru pēc četru nedēļu termiņa beigām vairs nevar piemērot.
54.      Apstāklim, ka attiecīgā pieteikuma iesniedzēja aizturēšana pie robežas vai valsts teritorijā var tikt turpināta, manuprāt, nav nekādas ietekmes uz šo nepārprotamo secinājumu. Kā Tiesa ir precizējusi, no Procedūru direktīvas 43. panta 2. punkta izriet tas, ka, beidzoties robežprocedūrai pēc četrām nedēļām, jebkādu aizturēšanas turpināšanu vairs nevar pamatot ar šādu procedūru (31). Tādējādi potenciāli izrietošā aizturēšana, pat pie robežas vai tranzīta zonā, vairs nevar padarīt pēc četru nedēļu termiņa īstenoto procedūru par “robežprocedūru”.
55.      Attiecīgi aizturēšanas vietas juridiskā klasifikācija pēc četru nedēļu termiņa (pie robežas vai valsts teritorijā) nav būtiska attiecībā uz ievēroto procedūru, kas jebkurā gadījumā vairs nevar būt “robežprocedūra”. Šis secinājums ir patiess neatkarīgi no nostājas attiecībā uz pirmo jautājumu un vēl jo vairāk, ja uzskatītu, kā jau iepriekš apgalvoju, ka aizturēšanas vieta nav noteicošā attiecībā uz izmantotās procedūras veidu pat četru nedēļu termiņā.
56.      Ja tiktu pieņemta iepriekš minētā nostāja, tad, pamatojoties uz iesniedzējtiesas izklāstītajiem apsvērumiem (32), izrietētu, ka pārējie otrā jautājuma apakšjautājumi ir lielā mērā nesvarīgi, lai atrisinātu strīdus pamatlietā. Tomēr tagad pievērsīšos šiem apakšjautājumiem, lai sniegtu vispusīgu otrā jautājuma novērtējumu.
2.      Vai vienu un to pašu aizturēšanas vietu var uzskatīt par vietu “pie robežas” un vēlāk par vietu “teritorijā”?
57.      Uzdodot otro apakšjautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai vienu un to pašu aizturēšanas vietu var gan sākotnēji uzskatīt par vietu pie robežas, gan pēc četru nedēļu termiņa beigām (33) uzskatīt par vietu teritorijā, kāda tā faktiski ģeogrāfiski ir.
58.      Manuprāt, nekas ne Procedūru direktīvā, ne Uzņemšanas direktīvā neliedz šādu pieeju. Kā jau iepriekš tika norādīts, nevienā no šīm direktīvām nav noteikta konkrēta ģeogrāfiskā vieta aizturēšanai. Būtiskākais ir tas, lai tiktu pilnībā ievēroti Uzņemšanas direktīvas 9., 10. un 11. pantā paredzētie aizturēšanas nosacījumi un garantijas aizturētajiem pieteikuma iesniedzējiem (34). Kā norādījusi Beļģijas valdība, šie nosacījumi un garantijas neatšķiras atkarībā no aizturēšanas vietas ģeogrāfiskās vietas vai aizturēšanas vietas juridiskās klasifikācijas.
59.      Turklāt arī saskatu loģiku Beļģijas valdības argumentā, ka šāda pieeja tādos apstākļos, kādi ir attiecīgajās lietās, ļautu veikt efektīvāku un ātrāku vispārīgo procedūru. Proti, šāda pieeja novērstu nepieciešamību veikt pārcelšanu uz citu vietu, ja pieteikuma iesniedzēja aizturēšana ir jāturpina.
60.      Tas viss neapšaubāmi nozīmē, ka pastāv pamatots iemesls pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas turpināšanai, pamatojoties uz kādu no citiem autonomajiem (35) aizturēšanas iemesliem saskaņā ar Uzņemšanas direktīvas 8. pantu, un ka attiecīgi tiek pieņemts jauns lēmums par aizturēšanu. Tāpat, manuprāt, ir būtiski, lai pieteikuma iesniedzējs tiktu pienācīgi informēts par juridiskā stāvokļa maiņu, proti, par to, ka viņam ir atļauts ieceļot teritorijā, pat ja šajā posmā šīs juridiskās izmaiņas nepapildina fiziskas izmaiņas.
3.      Kā atbildīgās iestādes kompetenci ietekmē aizturēšana, kas notiek pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās?
61.      Pārejot pie trešā papildjautājuma, iesniedzējtiesa lūdz sniegt norādījumus par to, kā pieteikuma iesniedzēja turpmāka aizturēšana tajā pašā vietā (kas sākotnēji tiek uzskatīta par vietu pie robežas un pēc četru nedēļu termiņa beigām – par vietu teritorijā) ietekmē atbildīgās iestādes kompetenci laikā un materiālo kompetenci.
62.      Ņemot vērā manus iepriekšējos apsvērumus, uzskatu, ka aizturēšanas turpināšanai un aizturēšanas vietas juridiskās klasifikācijas maiņai pēc četrām nedēļām pašai par sevi nav nekādas ietekmes uz atbildīgās iestādes, t. i., iestādes, ko dalībvalsts ir iecēlusi kā atbildīgo par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu un lēmumu pieņemšanu, kompetenci (36).
63.      Tieši četru nedēļu termiņa izbeigšanās drīzāk varētu ietekmēt šīs iestādes kompetenci, ņemot vērā, ka termiņa izbeigšanās rezultātā notiek pāreja no robežprocedūras uz parasto procedūru. Tomēr atzīmēju, ka Beļģijas gadījumā atbildīgā iestāde ir viena un tā pati – CGRA –, kas ir kompetenta lemt par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem abās procedūrās, protams, ievērojot attiecīgos noteikumus un katras procedūras atšķirīgos termiņus.
64.      Šķiet, ka iesniedzējtiesas jautājums galvenokārt ir (37) par to, vai šādas pārejas no īpašās robežprocedūras uz vispārīgo parasto procedūru gadījumā atbildīgās iestādes kompetence joprojām ir ierobežota ar termiņiem un darbības jomu (38), kādi bija robežprocedūrā. Manuprāt, tas tā nav. No Procedūru direktīvas 43. panta 2. punkta izriet, ka pēc četru nedēļu termiņa beigām pieteikums ir jāizskata saskaņā ar citiem šīs direktīvas noteikumiem, kas nozīmē, ka uz izskatīšanu vairs neattiecas materiālie un laika ierobežojumi, kas paredzēti noteikumos par robežprocedūru (39).
65.      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana neietilpst Procedūru direktīvas 43. panta piemērošanas jomā pēc šajā tiesību normā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām neatkarīgi no pieteikuma iesniedzēja iespējamās aizturēšanas turpināšanas un šīs aizturēšanas vietas juridiskās kvalifikācijas, proti, pie robežas vai teritorijā.
D.      Trešais jautājums – pieteikumu izskatīšana pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās
66.      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai starptautiskās aizsardzības pieteikumu, uz kuru sākotnēji attiecās robežprocedūra, pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās var izskatīt prioritārā kārtā Procedūru direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē, kamēr pieteikuma iesniedzējs paliek aizturēts, nu jau atbilstoši Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktam, tajā pašā vietā, ja ii) četru nedēļu termiņā ir veikti visi “izmeklēšanas pasākumi”, tostarp personiskā intervija, vai ii) personiskā intervija nav veikta četru nedēļu termiņā. Manā izpratnē šis jautājums aktualizē divus aspektus, kam jāpievēršas.
1.      Vai pieteikumus var izskatīt prioritārā kārtā pēc četru nedēļu termiņa?
67.      Pirmais aspekts, kas jānovērtē, attiecas uz to, vai starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas sākta robežprocedūrā un turpinās parastajā procedūrā, pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās var veikt “prioritārā” kārtā Procedūru direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē.
68.      Manuprāt, atbilde šajā ziņā ir visnotaļ vienkārša. Procedūru direktīvas 31. panta 7. punktā dalībvalstīm ir paredzēta rīcības brīvība izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu prioritārā kārtā, izskatot to pirms citiem pieteikumiem, ievērojot parasti piemērojamos procesuālos termiņus, principus un garantijas. Minētajā pantā nav izsmeļoši izklāstītas situācijas, kurās izskatīšanai var piešķirt prioritāti, bet ir tikai kā piemērs minētas dažas šādas situācijas. Tādējādi, lietojot Procedūru direktīvas 19. apsvēruma formulējumu, dalībvalstis var “noteikt prioritātes starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanā, lai jebkuru pieteikumu varētu izskatīt pirms citiem” (mans izcēlums), ja vien tiek ievēroti direktīvas II nodaļā paredzētie pamatprincipi un garantijas.
69.      Tādējādi Beļģijas likumdevēja izvēle, kas piemērojama izskatāmajās lietās, piešķirt prioritāti pieteikumu izskatīšanai, ja attiecīgie pieteikuma iesniedzēji ir aizturēti, principā atbilst Procedūru direktīvas 31. panta 7. punktam. Vēlos piebilst, ka šāda pieeja, šķiet, veicina arī ātru un efektīvu procedūru saskaņā ar Procedūru direktīvas 18. apsvērumu (40) un palīdz nodrošināt, ka aizturēšana tiek piemērota tikai uz visīsāko nepieciešamo laiku saskaņā ar Uzņemšanas direktīvas prasībām (41).
2.      Vai uz izmeklēšanas pasākumiem, kas veikti robežprocedūrā, var paļauties pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās?
70.      Runājot par otro aspektu, iesniedzējtiesa, šķiet, vēlas arī papildus noskaidrot, vai uz izmeklēšanas pasākumiem, kas veikti robežprocedūrā, var paļauties, lai pieņemtu lēmumu pēc četru nedēļu termiņa izbeigšanās un tādējādi saskaņā ar parasto procedūru.
71.      Manuprāt, tieši tas ir tas, ko ietver pieteikuma izskatīšanas pārvirzīšana no robežprocedūras uz parasto procedūru saskaņā ar Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktu. Prasība, lai atbildīgā iestāde sāktu izskatīšanu no jauna un neņemtu vērā iepriekš veiktos izmeklēšanas pasākumus, būtu pretrunā efektīvas un ātras procedūras nepieciešamībai.
72.      Neraugoties uz iepriekš minēto, nevar neņemt vērā šā jautājuma kontekstu, ko iesniedzējtiesa ir izklāstījusi šādi: “Praksē termiņu īsums un aizturēšana pie robežas [kas raksturīga Beļģijas robežprocedūrai] var apdraudēt noteiktu pamatprincipu un noteiktu pamatgarantiju īstenošanu, kas paredzētas [Procedūru direktīvas] II nodaļā (it īpaši attiecībā uz advokāta pieejamību vai laiku, kas nepieciešams, lai savāktu visus noderīgos dokumentus pieteikuma pamatošanai [..])” (42).
73.      Manuprāt, iesniedzējtiesa, šķiet, norāda, ka līdz ar to izmeklēšanas pasākumi, kas tiek veikti robežprocedūrā, var būt zemākas kvalitātes un tādējādi uz tiem nevar paļauties parastās procedūras ietvaros. Šajā ziņā varu tikai uzsvērt, ka izmeklēšanas pasākumi, kas neatbilst Procedūru direktīvas II nodaļā noteikto pamatprincipu un pamatgarantiju standartiem, nevar būt par pamatu lēmuma pieņemšanai ne parastajā procedūrā, ne robežprocedūrā. Minēto pamatprincipu un pamatgarantiju ievērošana ir būtisks un nepārprotams nosacījums visu Procedūru direktīvā paredzēto procedūru, tostarp robežprocedūras, piemērošanai (43). Tādējādi iesniedzējtiesai, izskatot tajā ierosinātās lietas, būtu jāizvērtē, vai šie pamatprincipi un pamatgarantijas ir ievēroti visās piemērojamajās procedūrās.
74.      Jebkurā gadījumā ir jāprecizē, ka paļaušanās uz izmeklēšanas pasākumiem, kas veikti saskaņā ar robežprocedūru, nedrīkstētu skart pieteikuma iesniedzēja tiesības, pirmkārt, iesniegt papildu apsvērumus, norādot jaunus elementus, kurus viņš, iespējams, praktiski nevarēja iesniegt iepriekš (44), un, otrkārt, izmantot papildu garantijas, ko var piemērot tikai parastās procedūras kontekstā, piemēram, iespēju saņemt ziņojuma kopiju vai personiskās intervijas protokolu pirms lēmuma pieņemšanas (45).
75.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ieteiktu Tiesai uz trešo jautājumu atbildēt tā, ka Procedūru direktīvas 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj atbildīgajai iestādei pēc četru nedēļu termiņa prioritārā kārtā turpināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas sākta saskaņā ar robežprocedūru, un paļauties uz izmeklēšanas pasākumiem, kas veikti saskaņā ar šo procedūru, tādos apstākļos kā izskatāmajās lietās, ja tiek ievēroti Procedūru direktīvas II nodaļā paredzētie pamatprincipi un pamatgarantijas, kas piemērojami katrā procedūras posmā.
E.      Ceturtais jautājums – valsts prakses saderība ar Uzņemšanas direktīvu un Procedūru direktīvu
76.      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai “šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana” ir saderīga ar pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas izņēmuma raksturu, kas izriet no Uzņemšanas direktīvas 8. panta un Procedūru direktīvas vispārīgā mērķa.
77.      Tā kā jautājumā ietvertā atsauce uz “šādu valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu” ir diezgan neskaidra, to varu saprast tikai tā, ka tā ietver visu Beļģijas iestāžu veikto darbību secību, jo tās ir to piemērojušas visās septiņās izskatāmajās lietās, īpaši uzsverot pieteikuma iesniedzēju aizturēšanu. Šajā kontekstā neskaidra šķiet arī atsauce uz Procedūru direktīvas vispārīgo mērķi, ņemot vērā, ka šīs direktīvas galvenais mērķis, kā norādīts tās 12. apsvērumā, ir “precīzāk izstrādāt standartus dalībvalstu procedūrām starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai, lai izveidotu kopēju patvēruma procedūru Savienībā”. Drīzāk var saprast, ka iesniedzējtiesa atsaucas uz direktīvas 60. apsvērumā noteikto papildu mērķi “pilnībā respektēt cilvēka cieņu un veicināt Hartas [paredzēto atsevišķu pamattiesību] piemērošanu”, tostarp jo īpaši attiecībā uz cilvēka cieņas respektēšanu, spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegumu un tiesībām uz patvērumu.
78.      Ņemot vērā šo uzsvaru, atzīmēju, ka iesniedzējtiesa ir skaidri norādījusi, ka tās kompetencē nav pārskatīt lēmumus, ar kuriem ir uzdots aizturēt pieteikuma iesniedzējus, un ka tās izskatāmie strīdi attiecas tikai uz lēmumiem, ar kuriem starptautiskās aizsardzības pieteikumi ir noraidīti kā nepamatoti vai nepieņemami. Ņemot to vērā, man, tāpat kā Beļģijas valdībai, ir jāatzīst, ka man ir zināmas šaubas par šā jautājuma nozīmi pamatlietā izskatāmajā strīdā un līdz ar to arī par tā pieņemamību.
79.      Tomēr man jāatzīst, ka uzdotais ceturtais jautājums, kā es to saprotu un analizēju turpmāk, ietver vairākus aspektus, kurus nevar viennozīmīgi uzskatīt par tādiem, kas nav būtiski pamatlietā izskatāmā strīda mērķiem. Attiecīgi, kā arī ņemot vērā uzdoto jautājumu atbilstības prezumpciju (46), uzskatu, ka ir lietderīgi pievērsties šim jautājumam – ciktāl var saprast, ka iesniedzējtiesas skatījumā valsts iestāžu pieeja varētu ietekmēt piemērojamās procedūras spēkā esamību.
80.      Ņemot vērā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu kopumā, saprotu, ka iesniedzējtiesa apšauba to, vai ar Procedūru direktīvu un Uzņemšanas direktīvu saderīga ir Beļģijas iestāžu prakse, kas izpaužas tādējādi, ka i) Beļģijas iestādes uzsāk pieteikuma izskatīšanu robežprocedūras ietvaros, vienlaikus aizturot pieteikuma iesniedzēju, pamatojoties uz Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta c) apakšpunktu, aizturēšanas vietā iekšzemē, kas tiek uzskatīta par vietu pie robežas, ii) un pēc četru nedēļu termiņa beigām izdod jaunu aizturēšanas rīkojumu; iii) pagarina pieteikuma iesniedzēja aizturēšanu tajā pašā vietā, kas vairs netiek uzskatīta par vietu pie robežas; iv) attaisno turpmāku aizturēšanu, pamatojoties uz citu iemeslu, proti, Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, “lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam, kurus nevarētu iegūt neaizturot”, neatkarīgi no tā, vai ir vai nav pabeigti visi izmeklēšanas pasākumi, jo īpaši personiskā intervija.
81.      Sākšu ar iv) punktu, kas ir vienīgais aspekts, kurš vēl nav aplūkots iepriekšējo jautājumu kontekstā un uz kuru iesniedzējtiesa jau norādīja savā trešajā jautājumā. Attiecībā uz šo punktu jāatzīst, ka nesaprotu, kādi papildu elementi, kas veido starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatu, vēl ir jāiegūst, kad ir pabeigti visi izmeklēšanas pasākumi, tostarp jo īpaši personiskā intervija. Tādējādi man šķiet, ka pēc pēdējā izmeklēšanas pasākuma Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētais iemesls vairs nav piemērojams. Šajā ziņā arī atzīmēju, ka tās pašas direktīvas 9. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikuma iesniedzēju aiztur “tikai uz cik iespējams īsu laiku [..] tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati” (47). Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka, tiklīdz visi izmeklēšanas pasākumi ir pabeigti, proti, iestādes ir savākušas visu informāciju, kas nepieciešama izvērtēšanai, un nav paredzēti nekādi papildu pasākumi, pieteikuma iesniedzēja aizturēšana vairs nevar turpināties, pamatojoties uz Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu.
82.      Savukārt attiecībā uz i)–iii) punktiem jau iepriekšējo jautājumu analīzē paudu viedokli, ka tie principā nerada jautājumu par saderību ar Savienības tiesībām.
83.      Tomēr būtu nolaidīgi nepiebilst, ka gandrīz identiskā to pasākumu secība, kuri tika veikti visās septiņās lietās, varētu liecināt, kā apgalvo pieteikuma iesniedzēji, ka valsts iestādes sistemātiski izmanto šo pieeju. Un tas, papildus 81. punktā aplūkotajam jautājumam, manuprāt, radītu bažas par saderību ar Savienības tiesībām un jo īpaši ar Uzņemšanas direktīvas 8. pantu un Procedūru direktīvas 43. pantu, ņemot vērā Procedūru direktīvas mērķi veicināt un aizsargāt pieteikuma iesniedzēju pamattiesības (skat. 77. punktu iepriekš).
84.      Konkrētāk, sistemātiska 80. punktā izklāstītās pieejas izmantošana liecinātu, ka aizturēšana gan robežprocedūras, gan parastās procedūras laikā ir kvaziautomātiska, nevis galējs ārkārtas pasākums, par kuru lemj, katrā gadījumā atsevišķi izvērtējot tā samērīgumu un nepieciešamību, kā tas ir noteikts Uzņemšanas direktīvas 8. panta 2. punktā (48). Saskaņā ar šo pieņēmumu robežprocedūras sistemātiska piemērošana starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, neraugoties uz paredzamām grūtībām ievērot četru nedēļu termiņu, vienlaikus turpinot pieteikuma iesniedzēju aizturēšanu, pamatojoties uz mākslīgu aizturēšanas iemesla maiņu, varētu būt robežprocedūras ļaunprātīga izmantošana un Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktā noteiktā četru nedēļu termiņa apiešana.
85.      Ņemot vērā šos apsvērumus, ieteiktu Tiesai uz ceturto jautājumu atbildēt tādējādi, ka Uzņemšanas direktīva un Procedūru direktīva neaizliedz tādu praksi, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kas būtībā ir tāda, ka pieteikuma iesniedzēja, uz kura pieteikumu sākotnēji attiecās robežprocedūra, aizturēšana tiek turpināta pēc četru nedēļu termiņa beigām, fiziski tajā pašā vietā, pamatojoties uz citu aizturēšanas iemeslu, ar nosacījumu, ka visi aizturēšanas pasākumi ir pienācīgi pieņemti, pamatojoties uz individualizētu nepieciešamības un samērīguma novērtējumu, un tiek paturēti spēkā tikai tik ilgi, kamēr pastāv attiecīgais aizturēšanas iemesls.
F.      Piektais jautājums – pārbaude valsts tiesā pēc savas ierosmes
86.      Ar piekto jautājumu, kas ir pēdējais, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Procedūru direktīvas 31. panta 7. un 8. punkts un 43. un 46. pants kopā ar Hartas 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka, izskatot pārsūdzību par lēmumu, kas pieņemts pie robežas uzsāktās procedūras ietvaros, tai pēc savas ierosmes ir jāņem vērā tas, ka ir pārsniegts Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktā noteiktais četru nedēļu termiņš (49). Ņemot vērā lietas materiālus, šķiet, ka šis jautājums ir būtisks tikai attiecībā uz pieteikuma iesniedzējiem divās no septiņām lietām, kuri, šķiet, nav izvirzījuši šādu pieņemamu pamatu iesniedzējtiesā (50).
87.      Ņemot vērā manu nostāju attiecībā uz iepriekšējiem jautājumiem, šķiet, ka vairs nav vajadzības atbildēt uz šo jautājumu, kas lielā mērā ir kļuvis nesvarīgs. Patiešām, ņemot vērā iepriekš veikto analīzi un konkrētos lietas faktiskos apstākļus, it īpaši to, ka viena un tā pati atbildīgā iestāde ir kompetenta gan saskaņā ar robežprocedūru, gan parasto procedūru, ir grūti saprast, kā atbilde uz šo jautājumu varētu ietekmēt strīdu izšķiršanu pamatlietā.
88.      Gadījumā, ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka tai ir jāsniedz atbilde uz šo jautājumu, ieņemot atšķirīgu nostāju attiecībā uz iepriekšējiem jautājumiem (51), sniedzu šādus apsvērumus.
89.      Pirmkārt, saskaņā ar iedibināto judikatūru Savienības tiesības neuzliek valsts tiesām pienākumu pēc savas ierosmes izvirzīt pamatus, kas saistīti ar Savienības tiesību normu pārkāpumu, ja, izskatot šos pamatus, tām būtu jāpārsniedz pušu noteiktās tiesvedības robežas (52).
90.      Neatkarīgi no iepriekš minētā Tiesa ir arī norādījusi, ka Procedūru direktīvas 46. panta 3. punkts, to lasot kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kas garantē pieteikuma iesniedzēju tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, prasa, lai valsts tiesa, kurā tiek apstrīdēts lēmums saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu, veiktu “faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīgu un ex nunc pārbaudi”. Tiesa ir nolēmusi, ka šādā pilnīgā un ex nunc pārbaudē ir jāiekļauj atsevišķu procesuālo aspektu – ciktāl tie ir darīti zināmi valsts tiesai –, kas var ietekmēt šādiem pieteikumiem piemēroto pārbaudes procedūru, pārbaude pēc savas ierosmes (53).
91.      Manuprāt, principā četru nedēļu termiņa izbeigšanās, nepieņemot lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir šāds procesuāls aspekts, jo tas izraisa pāreju no robežprocedūras uz parasto procedūru un tādējādi arī piemērojamās pārbaudes procedūras maiņu (54). Tādēļ uzskatu, ka iepriekšējā punktā minētā judikatūra ir piemērojama šajā kontekstā un ka principā lēmuma nepieņemšana četru nedēļu termiņā valsts tiesai ir jāpārbauda ex proprio motu.
92.      Līdz ar to, ja Tiesa nolemj atbildēt uz piekto jautājumu, iesaku tai atbildēt tādējādi, ka Procedūru direktīvas 46. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts tiesā tiek celta prasība, apstrīdot lēmumu, ar ko noraida starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kurš sākotnēji izskatīts saskaņā ar 43. pantā noteikto robežprocedūru, šai tiesai savas pilnīgās un ex nunc pārbaudes ietvaros pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, pamatojoties uz faktiem, par ko tā informēta tajā notiekošās tiesvedības laikā, lēmuma nepieņemšana Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktā noteiktajā četru nedēļu termiņā.
VI.    Secinājumi
93.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Conseil du Contentieux des Étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (turpmāk tekstā – “Procedūru direktīva”) 43. pants
neliedz robežprocedūrā izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas iesniegts pie robežas vai tranzīta zonā, ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts vietā, kas ģeogrāfiski atrodas iekšzemē.
2)      Starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana neietilpst Procedūru direktīvas 43. panta piemērošanas jomā pēc minētajā tiesību normā noteiktā četru nedēļu termiņa beigām neatkarīgi no pieteikuma iesniedzēja iespējamās aizturēšanas turpināšanas un šīs aizturēšanas vietas juridiskās kvalifikācijas, proti, pie robežas vai teritorijā.
3)      Procedūru direktīvas 43. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj atbildīgajai iestādei pēc minētajā tiesību normā noteiktā četru nedēļu termiņa prioritārā kārtā turpināt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas sākta saskaņā ar robežprocedūru, un paļauties uz izmeklēšanas pasākumiem, kas veikti saskaņā ar šo procedūru, tādos apstākļos kā izskatāmajās lietās, ja tiek ievēroti Procedūru direktīvas II nodaļā paredzētie pamatprincipi un pamatgarantijas, kas piemērojami katrā procedūras posmā.
4)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, un Procedūru direktīva
neaizliedz tādu praksi, kāda tiek aplūkota pamatlietā un kas būtībā ir tāda, ka pieteikuma iesniedzēja, uz kura pieteikumu sākotnēji attiecās robežprocedūra, aizturēšana tiek turpināta pēc četru nedēļu termiņa beigām, fiziski tajā pašā vietā, pamatojoties uz citu aizturēšanas iemeslu, ar nosacījumu, ka visi aizturēšanas pasākumi ir pienācīgi pieņemti, pamatojoties uz individualizētu nepieciešamības un samērīguma novērtējumu, un tiek paturēti spēkā tikai tik ilgi, kamēr pastāv attiecīgais aizturēšanas iemesls.
5)      Procedūru direktīvas 46. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts tiesā tiek celta prasība, apstrīdot lēmumu, ar ko noraida starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kurš sākotnēji izskatīts saskaņā ar 43. pantā noteikto robežprocedūru, šai tiesai savas pilnīgās un ex nunc pārbaudes ietvaros pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, pamatojoties uz faktiem, par ko tā informēta tajā notiekošās tiesvedības laikā, lēmuma nepieņemšana Procedūru direktīvas 43. panta 2. punktā noteiktajā četru nedēļu termiņā.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.).
4      Moniteur belge, 1980. gada 31. decembris, 14584. lpp.
5      Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (2009. gada 14. maija Karaļa dekrēts, ar kuru tiek noteikts regulējums un darbības noteikumi izmitināšanas vietām, kas norādītas 1980. gada 15. decembra likuma 74/8(1) pantā), Moniteur belge, 2009. gada 27. maijs, 38857. lpp.
6      Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (2012. gada 17. februāra Karaļa dekrēts, ar kuru tiek noteiktas vietas, kuras aptver 1980. gada 15. decembra likuma 74/8(2) pants), Moniteur belge, 2012. gada 15. marts, 15767. lpp.
7      Pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzēji neatbilda 1980. gada 15. decembra likumā paredzētajiem ieceļošanas nosacījumiem (tostarp, piemēram, derīgas vīzas esamībai).
8      Pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likuma 74/5. panta 1. un 2. punktu, kas atbilst aizturēšanas iemeslam, kurš noteikts Uzņemšanas direktīvas 8. panta 3. punkta c) apakšpunktā, proti, lai procedūras sakarā izlemtu par pieteikuma iesniedzēja tiesībām ieceļot valsts teritorijā.
9      Skat. 2. panta 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (“Šengenas Robežu kodekss”) (OV 2016, L 77, 1. lpp.), kurā ārējās robežas definētas kā “dalībvalstu sauszemes, arī upju un ezeru robežas, jūras robežas un lidostas, upju ostas, jūras ostas un ezeru ostas ar noteikumu, ka tās nav iekšējas robežas”.
10      Gan iesniedzējtiesa, gan Beļģijas valdība šo izmitināšanas vietu ir norādījusi kā attiecīgo pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas vietu.
11      Saskaņā ar 1980. gada 15. decembra likuma 57/6. panta 2. punktu, ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts noteiktā vietā vai nu valsts teritorijā, vai pie robežas, CGRA lēmums ir jāpieņem prioritārā kārtā; skat. arī Procedūru direktīvas 31. panta 7. punktu.
12      Skat. spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, (turpmāk tekstā – “spriedums FMS u.c.”), spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana), C‑808/18, EU:C:2020:1029 (turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Ungārija”). un spriedumu, 2022. gada 30. jūnijs, Valstybės sienos apsaugos tarnyba u.c., C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (turpmāk tekstā – “lieta C‑72/22 PPU”).
13      Skat. spriedumu lietā C‑72/22 PPU, 74. punkts, un manus secinājumus tajā pašā lietā ( EU:C:2022:431, 126. punkts; turpmāk tekstā‑ “mani secinājumi lietā C‑72/22 PPU”).
14      Skat. spriedumu FMS u.c., 236. punkts.
15      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.); skat. tās 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 4. panta 4. punktu.
16      Skat., piemēram, Eiropas Parlamenta Izpētes dienests, Asylum procedures at the border – European implementation assessment, PE 654.201, 2020. gada novembris (turpmāk tekstā – “EPRS ziņojums”).
17      Skat. spriedumu FMS u.c., 239. punkts.
18      Atzīmēšu, ka, terminu “robežas” var saprast, atsaucoties uz Šengenas Robežu kodeksu (skat. 9. zemsvītras piezīmi iepriekš), taču ne Procedūru direktīvā, ne citos attiecīgajos tiesību aktos nav “tranzīta zonas” juridiskas definīcijas. Tomēr saskaņā ar šā jēdziena parasto nozīmi ikdienas valodā ar tranzīta zonām parasti saprot vietas, kas parasti atrodas starptautiskajās lidostās un jūras ostās, blakus vai netālu no robežšķērsošanas punktiem (lai gan to precīzu attālumu nosaka attiecīgā valsts), kurās personas, kas šķērsojušas robežu, uz laiku uzturas, gaidot turpmāku ceļošanu vai atļauju ieceļot valstī.
Jānorāda arī, ka 1980. gada 15. decembra likuma normās, ar kurām, īstenojot Procedūru direktīvas 43. pantā piešķirto rīcības brīvību, ievieš robežprocedūras, ir atsauce tikai “robežām” un nav minētas “tranzīta zonas”. Tomēr šī juridiskā analīze attiecas uz abiem šiem terminiem, jo tie kopā ir iekļauti 43. pantā.
19      Skat., piemēram, salīdzinošos pētījumus: European Asylum Support Office (EASO), Border procedures for asylum applications in EU+ countries, 2020. gada septembris, un EPRS ziņojums, 16. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš.
20      Tādējādi konkrēti robežšķērsošanas vietām blakus esošajās vietās, ņemot vērā, ka personu nevar aizturēt uz robežlīnijas.
21      Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā C‑72/22 PPU, 127. punkts.
22      Skat., piemēram, Eiropas Parlamenta 2021. gada 10. februāra rezolūciju attiecībā uz [Direktīvas 2013/32] 43. panta piemērošanu (OV 2021, C 465, 47. lpp.).
23      Savienības tiesībās tas ir skaidri noteikts Šengenas Robežu kodeksā; skat. 9. zemsvītras piezīmi.
24      Skat. arī ECT spriedumu, 1996. gada 25. jūnijs, Amuur pret Franciju, CE:ECHR:1996:0625JUD001977692, 52. punkts, kurā galvenā uzmanība pievērsta tiesību aktiem, kas piemērojami šīm zonām.
25      Tā vietā, lai tieši noteiktu aizturēšanas vietu robežprocedūru laikā, ar Beļģijas tiesību aktiem tas pats rezultāts tiek sasniegts, izmantojot divposmu pieeju, proti, vispirms nosakot, ka aizturēšanai jānotiek “vietā pie robežas”, un pēc tam ar juridisku fikciju nosakot, kuras vietas ir uzskatāmas par tādām. Tomēr šī pieeja nemaina šīs analīzes būtību.
26      Šis Komisijas arguments sniegts, atzīstot, ka dalībvalstis var brīvi lemt par tranzīta zonu precīzu atrašanās vietu un lielumu; skat. 18. zemsvītras piezīmi.
27      Skat. spriedumu FMS u.c., 242. un nākamos punktus, un spriedumu Komisija/Ungārija, 181. punkts.
28      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2024/1348 (2024. gada 14. maijs), ar ko izveido kopīgu procedūru starptautiskajai aizsardzībai Savienībā un atceļ [Direktīvu 2013/32] (OV L, 2024/1348).
29      Skat. Patvēruma procedūru regulas 54. pantu.
30      Skat. spriedumu FMS u.c., 235. punkts.
31      Turpat, 241. punkts.
32      Skat. jo īpaši valsts judikatūru, kas minēta lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 3.1.1. punktā.
33      Iesniedzējtiesa atsaucas arī (tāpat kā trešajā jautājumā) uz situāciju, kad ir pieņemts lēmums par turpmāku izskatīšanu, kas ir starpposma lēmums, ar kuru konstatē, ka būtu nepieciešama turpmāka izskatīšana. Saskaņā ar Beļģijas tiesībām šādam lēmumam ir tādas pašas sekas kā četru nedēļu termiņam beigām, proti, pieteikuma iesniedzējam ļauj ieceļot teritorijā. Ir saprotams, ka lietās no C‑54/24 līdz C‑56/24 tika pieņemts lēmums par turpmāku pārbaudi, kas tomēr neietekmēja attiecīgo pieteikuma iesniedzēju statusu, kuriem jau bija atļauts ieceļot teritorijā, ņemot vērā četru nedēļu termiņa izbeigšanos. Tādēļ nav lietderīgi veikt īpašu novērtējumu par situāciju attiecībā uz lēmumiem par turpmāku pārbaudi.
34      Skat. Procedūru direktīvas 26. panta 1. punktu, kurā šajā ziņā ir savstarpējas atsauces uz Uzņemšanas direktīvu.
35      Skat. spriedumu lietā C‑72/22 PPU, 83. punkts un tajā minētā judikatūra.
36      Skat. Procedūru direktīvas 5. panta f) punktu un 4. panta 1. punktu.
37      Šajā ziņā skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 4.3. punkta b) apakšpunkta ii) punktu.
38      Var atgādināt, ka robežprocedūrā lēmumu pēc būtības var pieņemt tikai apstākļos, kas izsmeļoši uzskaitīti Procedūru direktīvas 31. panta 8. punktā.
39      Tomēr, ja paātrinātā procedūra sekotu robežprocedūrai, lēmums pēc būtības noteikti paliktu ierobežots ar apstākļiem, kas ir izsmeļoši noteikti Procedūru direktīvas 31. panta 8. punktā attiecībā uz abiem šiem procedūru veidiem.
40      Procedūru direktīvas 18. apsvērumā ir noteikts: “Tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu”.
41      Skat. Uzņemšanas direktīvas 9. pantu un 16. apsvērumu.
42      Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 4.3. punkta b) apakšpunkta iv) punktu.
43      Skat. Procedūru direktīvas 31. panta 1., 7. un 8. punktu un 43. panta 1. punktu.
44      Saskaņā ar Procedūru direktīvas 40. pantu.
45      Šajā ziņā skat. Procedūru direktīvas 17. panta 5. punktu.
46      Skat. spriedumu, 2022. gada 8. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid un X (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes), C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, (turpmāk tekstā – “spriedums lietās C‑704/20 un C‑39/21”), 61. punkts un tajā minētā judikatūra.
47      Turklāt Uzņemšanas direktīvas 9. panta 1. punkta trešajā daļā ir noteikts: “Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai.” Bez tam minētās direktīvas 16. apsvērumā ir arī noteikts, ka aizturēšanai “nav jāpārsniedz saprātīgs laikposms, kas vajadzīgs, lai pabeigtu attiecīgās procedūras”.
48      Skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Ministerio Fiscal (Iestāde, kas var pieņemt starptautiskās aizsardzības pieteikumus), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 101.–105. punkts un tajos minētā judikatūra; skat. arī Uzņemšanas direktīvas 15. apsvērumu.
49      Iesniedzējtiesa plašāk atsaucas uz “to, ka ir pārsniegts četru nedēļu termiņš”. Ņemot vērā, ka a) minētajai tiesai nav kompetences aizturēšanas lietās un b) visās lietās pieteikuma iesniedzējiem formāli bija atļauts ieceļot teritorijā, norādīto termiņa pārsniegšanu var saprast tikai kā tādu, kas attiecas uz lēmuma nepieņemšanu minētajā četru nedēļu termiņā.
50      Konkrētāk, atšķirībā no pārējiem pieteikuma iesniedzējiem pieteikuma iesniedzēji lietās C‑52/24 un C‑53/24 savās sākotnējās prasībās nav izvirzījuši pamatu, kas balstīts uz 1980. gada 15. decembra likuma 57/6/4. panta, ar kuru ir transponēts Procedūru direktīvas 43. pants, pārkāpumu. Lai gan pieteikuma iesniedzēji vēlāk tiesas sēdē atsaucās uz šo iespējamo pārkāpumu, iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka pamati, kas nav izvirzīti sākotnējās prasības stadijā, principā nav pieņemami.
51      Piemēram, ja Tiesa uzskata, ka pēc četru nedēļu termiņa beigām nevar ņemt vērā izmeklēšanas pasākumus, kas veikti šajā četru nedēļu termiņā (pretēji manam viedoklim, kas izklāstīts šo secinājumu 71.–75. punktā).
52      Skat. spriedumu lietā C‑704/20 un C‑39/21, 91. punkts un tajā minētā judikatūra.
53      Spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841.
54      Turklāt izskatāmajās lietās pieteikuma iesniedzēji, kuri sākotnējā prasībā nebija izvirzījuši attiecīgu pamatu, neapšaubāmi vērsa iesniedzējtiesas uzmanību uz šo jautājumu, tostarp izvirzot to lietas izskatīšanas stadijā; skat. 50. zemsvītras piezīmi iepriekš.