62003CO0250_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑250/03
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 13. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 11. jūnijā, tiesvedībā
Giorgio Emanuele Mauri
pret
Ministero della Giustizia,
Commissione per gli esami di avvocato presso la Corte d'Appello di Milano .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ] (referents), tiesneši K. Gulmans [ C. Gulmann ], R. Šintgens [ R. Schintgen ], J. Makarčiks [ J. Makarczyk ], J. Klučka [ J. Klučka ],
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
informējusi iesniedzējtiesu, ka Tiesa saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104. panta 3. punktu piedāvā par lūgumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu,
uzaicinājusi Tiesas Statūtu 23. pantā minētās personas sniegt par to savus iespējamos apsvērumus,
uzklausījusi ģenerāladvokātu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt “EK līguma normas, kas nostiprina Kopienu brīvas konkurences un nediskriminācijas principu”.
2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Mauri [ Mauri ] un Ministero della Giustizia
(Tieslietu ministrija) un Commissione per gli esami di avvocato presso la Corte d’Appello di Milano
(Milānas Apelācijas tiesas Advokātu pārbaudījumu komisija) jautājumā par atteikumu pielaist Mauri valsts pārbaudījuma mutisko pārbaudījumu daļai, lai iegūtu tiesības praktizēt advokāta profesijā (turpmāk tekstā – “valsts pārbaudījums”).
Valsts tiesiskais regulējums
3. No nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Itālijā valsts pārbaudījuma nokārtošana ir priekšnoteikums pieejai advokāta profesijai.
4. Atbilstoši 22. pantam 1933. gada 27. novembra karaļa dekrētlikuma Nr. 1578 ( GURI
Nr. 281, 05.12.1933., 5521. lpp., turpmāk tekstā – “dekrētlikums Nr. 1578/33”) redakcijā, kas bija piemērojama lietas apstākļu pamata prāvā rašanās laikā, valsts pārbaudījumu komisijas ieceļ Tieslietu ministrija un komisiju veido pieci dalībnieki, proti, divi advokāti, kas vismaz astoņus gadus ir ierakstīti Apelācijas tiesas, kurā notiek pārbaudījums, rajonā praktizējošo advokātu sarakstā, divi šīs pašas instances tiesneši, kuru kvalifikācija nav zemāka par Apelācijas tiesas padomnieka kvalifikāciju, un viens tiesību zinātņu profesors vai asociētais profesors, kurš pasniedz universitātē vai augstākajā mācību iestādē.
5. Consiglio nazionale forense
(Valsts Advokatūras padome, turpmāk tekstā – “VAP”) pēc kopīga attiecīgā rajona Advokatūras padomju piedāvājuma izvirza divus advokātus, kuriem ir jāizveido minētā [pārbaudījumu] komisija, un Tieslietu ministrs tos ieceļ par minētās komisijas priekšsēdētāju un priekšsēdētāja vietnieku.
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
6. 2001. gada decembrī Mauri Milānas Apelācijas tiesas rajonā piedalījās valsts pārbaudījuma rakstiskajos pārbaudījumos. Pēc tam, kad pārbaudījumu komisija izlaboja rakstiskos pārbaudījumus, viņa iegūto punktu skaits nebija pietiekošs, lai to pielaistu mutiskajiem pārbaudījumiem, no kuriem līdz ar to viņš tika izslēgts.
7. Lai panāktu par viņu pieņemtā lēmuma atcelšanu, Mauri iesniedza prasību iesniedzējtiesā. Viņš norādīja, ka tāds [pārbaudījumu] komisijas sastāvs, kādu paredz dekrētlikuma Nr. 1578/33 22. pants, neļauj veikt objektīvu vērtējumu un nenodrošina pareizu konkurences mehānismu pieejai advokāta profesijai, pārkāpjot EKL 3. panta g) apakšpunkta, EKL 28. panta, EKL 49. un turpmāko pantu, EKL 81. panta, kā arī EKL 82. panta noteikumus.
8. Minētā tiesa uzskata, ka Mauri formulētā kritika šķiet pamatota attiecībā uz Advokatūras padomju, kas ir advokātu vadošā organizācija, kura obligātā kārtā apvieno attiecīgajā rajonā praktizējošos advokātus, pilnvarām izvirzīt pārbaudījumu komisijas ietekmīgākos dalībniekus un tādējādi tiešāk vai netiešāk ietekmēt tās veikto vērtējumu.
9. Faktiski šī padome izvirza divus no pieciem pārbaudījumu komisijas dalībniekiem, kuri turklāt veic priekšsēdētāja un tā vietnieka pienākumus, un ir iespējams, pat ierasts, ka trešais dalībnieks, tiesību pasniedzējs, arī ir advokāts un līdz ar to pieder tai pašai Advokatūras padomei.
10. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis apstāklis vismaz teorētiski ļauj Advokatūras padomei vienā vai otrā veidā ierobežot pieeju profesijai, lai aizsargātu šajā profesijā jau strādājošo personu intereses, veicot ne tikai kvalitātes atlasi, bet arī kvantitātes atlasi, kas saistīta ar tirgus loģiku.
11. Uzskatot, ka tajā izskatāmās prāvas risinājumam ir nepieciešama Kopienu tiesību interpretācija, Tribunale ammistrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Līguma normas, kas nostiprina Kopienu brīvas konkurences un nediskriminācijas principu Eiropas Kopienu Tiesas sniegtajā interpretācijā, ir jāinterpretē tādējādi, ka Itālijas valsts tiesiskais regulējums un it īpaši 1933. gada 27. novembra karaļa dekrētlikuma Nr. 1578 22. pants, kas noteic, ka pirms advokāta profesionālās saimnieciskās darbības uzsākšanas obligāti ir nokārtojams valsts pārbaudījums, piešķirot plašas pilnvaras novērtēt profesionālo atbilstību un spējas advokātu profesionālās padomes vietējām vadības iestādēm, kurās ir tādi saimnieciskās darbības subjekti, kas jau darbojas attiecīgā rajona teritorijā, ir pretrunā [ar Līgumu] un līdz ar to prettiesisks?”
Par prejudiciālo jautājumu
12. Uzskatot, ka atbildi uz prejudiciālo jautājumu var skaidri izsecināt no judikatūras, Tiesa atbilstoši Reglamenta 104. panta 3. punktam paziņoja iesniedzējtiesai, ka tā piedāvā izdot motivētu rīkojumu, un uzaicināja Tiesas Statūtu 23. punktā minētās ieinteresētās personas šajā sakarā iesniegt iespējamos apsvērumus.
13. Itālijas un Īrijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija atbildēja uz šo aicinājumu. Abas valdības pēc būtības deva priekšroku tam, ka Tiesa, ņemot vērā šīs lietas nozīmi, lemj, pieņemot spriedumu. Savukārt Komisija norādīja, ka tai nav iebildumu pret to, ka Tiesa lemj, izdodot motivētu rīkojumu.
Par pieņemamību
Tiesai iesniegtie apsvērumi
14. Itālijas valdība norāda, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo to nav nepieciešams uzdot, lai lemtu par tāda kandidāta celto prasību, kas izslēgts no valsts pārbaudījuma, un jebkurā gadījumā tiktāl, ciktāl no nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu tādu vajadzību nevar izsecināt.
15. Turklāt tiktāl, ciktāl minētais jautājums attiecas uz Kopienas nediskriminācijas principu – precīzāk, pēc Itālijas valdības domām, uz valsts attieksmi jautājumos par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principu – tas arī ir jāuzskata par nepieņemamu, jo Līguma noteikumi jautājumā par pārvietošanās brīvību, ietverot brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, neattiecas uz darbībām, kurās visi posmi notiek vienas dalībvalsts teritorijā.
16. Īrijas valdība arī uzskata, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams.
17. Faktiski pamata prāva attiecas uz Itālijas izglītības sistēmu, kaut gan izglītības sistēmu organizācija ietilpst dalībvalstu, nevis Kopienu kompetencē. Turklāt minētais jautājums ir hipotētisks, jo nolēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu norādīts, ka pārbaudījumu komisijas sastāvs “vismaz teorētiski” varētu radīt šķērsli pieejai profesijai. Visbeidzot, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nesniedz pietiekami detalizētu informāciju par pamata prāvā izskatāmās sistēmas darbību vispār, lai Tiesa par to varētu spriest.
Tiesas vērtējums
18. Jāatgādina, ka tikai valsts tiesai, kura izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par tiesas spriedumu, ko tā pieņem, ņemot vērā lietas specifiskos apstākļus, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma vajadzība, lai varētu pieņemt spriedumu, gan arī savu Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi ir par Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums. Atteikums pieņemt nolēmumu par valsts tiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu ir iespējams tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka Kopienu normas interpretācijai vai spēkā esamības vērtējumam, ko lūdz valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav informācijas par vajadzīgajiem faktiskajiem vai tiesiskajiem apstākļiem, lai varētu lietderīgi atbildēt uz tai uzdotajiem jautājumiem (īpaši skat. 2004. gada 25. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑480/00 līdz C‑482/00, C‑484/00, no C‑489/00 līdz C‑491/00 un no C‑497/00 līdz C‑499/00 Azienda Agricola Ettore Ribaldi
u.c., Recueil, I‑2943. lpp., 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
19. Tomēr šajā gadījumā tā nav.
20. Faktiski, tā kā iesniedzējtiesai ir jāatrisina strīds, kurā prasītājs izvirza pamatu par atsevišķu Kopienu tiesību principu pārkāpumu, izveidojot pārbaudījumu komisiju, kas nolēma viņu nepielaist valsts pārbaudījuma mutisko pārbaudījumu daļai, nav pamatoti pieņemt, ka šīs tiesas uzdotajam jautājumam nav saistības ar pamata prāvas faktisko situāciju vai priekšmetu vai ka problēmai ir hipotētisks raksturs.
21. Turklāt attiecībā uz Itālijas valdības iebildumu par to, ka Līguma noteikumi brīvas pārvietošanās jomā nav piemērojami tāpēc, ka visi pamata prāvā izskatāmās darbības elementi tiek īstenoti tikai vienas dalībvalsts teritorijā, ir jānorāda, ka atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga gadījumā, kad tās valsts tiesības tādā tiesvedībā, kāda ir šajā lietā, noteic, ka Itālijas kandidātam valsts pārbaudījumos ir jābūt tādām pašām tiesībām, kādas citu dalībvalstu kandidāti gūst no Kopienu tiesībām tādā pašā situācijā (šajā sakarā skat. 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑448/98 Guimont, Recueil, I‑10663. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99 Reisch  u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 26. punkts).
22. Visbeidzot, Tiesa uzskata, ka nolēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu un Tiesai iesniegtajos apsvērumos ietvertie paskaidrojumi ir pietiekoši, lai lietderīgi atbildētu uz uzdoto jautājumu.
23. Tādējādi uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild.
Par lietas būtību
24. Vispirms ir jāievēro, ka prejudiciālais jautājums sastāv no divām daļām.
25. Sākumā iesniedzējtiesa atsaucas uz “Kopienu brīvas konkurences principiem” un uzdod jautājumu par EKL 81. panta un EKL 82. panta interpretāciju.
26. Turpmāk minētā tiesa, atsaucoties uz “Kopienu nediskriminācijas principiem”, pēc būtības lūdz Tiesu interpretēt EKL 43. pantu, kas faktiski ietver dalībvalstu pienākumu izvairīties no diskriminācijas (1974. gada 21. jūnija spriedums lietā 2/74 Reyners, Recueil, 631. lpp., 15. un 16. punkts).
27. Savukārt prejudiciālais jautājums, kas uzdots saistībā ar EKL 49. pantu, nav jāizskata, pat ja tas attiecas arī uz nediskriminācijas pienākumu (1974. gada 3. decembra spriedums lietā 33/74 Van Binsbergen, Recueil, 1299. lpp., 27. punkts). Kā pamatoti norāda Īrijas valdība, [lietā] nav nevienas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka arī citas dalībvalsts advokātam, kas sniedz pakalpojumus Itālijā, būtu jānokārto valsts pārbaudījums.
Par EKL 81. pantu un EKL 82. pantu
28. Sava prejudicialā jautājuma pirmajā daļā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai EKL 81. un 82. pants ir pretrunā tādai normai, ko paredz dekrētlikuma Nr. 1578/33 22. pants, kas noteic, ka valsts pārbaudījumu izvērtēšanas komisija sastāv no pieciem dalībniekiem, ko ieceļ Tieslietu ministrija, proti, diviem tiesnešiem, viena tiesību profesora un diviem advokātiem, kurus izvirza VAP pēc kopīga attiecīgā rajona Advokatūras padomju priekšlikuma.
29. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kaut arī neapšaubāmi ir tas, ka EKL 81. pants un EKL 82. pants paši par sevi attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos vai administratīvos pasākumus, jebkurā gadījumā šie panti kopā ar EKL 10. pantu, kas nosaka sadarbības pienākumu, uzliek par pienākumu dalībvalstīm neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, ar ko var likvidēt uzņēmumiem piemērojamo konkurences normu lietderīgo iedarbību (īpaši skat. 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑35/99 Arduino, Recueil, I‑1529. lpp., 34. punkts, un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
30. Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 10. un EKL 82. pants ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai ja tā izslēdz no sava tiesiskā regulējuma likuma normas, kas attiecas uz pieeju advokāta profesijai, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (iepriekš minētais spriedums lietā Arduino, 35. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā CIF, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
31. Tomēr, pat pieņemot, ka advokātus – valsts pārbaudījumu komisijas dalībniekus – var kvalificēt kā “uzņēmumus” EKL 81. panta un EKL 82. panta nozīmē, nešķiet, ka pamata prāvas apstākļos valsts būtu izslēgusi no sava tiesiskā regulējuma attiecībā uz pieeju advokāta profesijai likuma normas, deleģējot advokātiem atbildību par lēmumiem jautājumos par pieeju to profesijai.
32. Pirmkārt, ir jānorāda, ka valsts ieņem nozīmīgu vietu pārbaudījumu komisijā, kurā no pieciem [komisijas] dalībniekiem to pārstāv divi tiesneši, kas, pat ja tie nav hierarhijas ziņā pakļauti Tieslietu ministram, tomēr ir uzskatāmi par šīs valsts varas izpausmes veidu.
33. Otrkārt, ir jānorāda, kā izriet arī no lietas materiāliem, ka Tieslietu ministrijai ir nozīmīga kompetence, kas tai ļauj kontrolēt katru pārbaudījumu komisijas darbības posmu un vajadzības gadījumā pat iejaukties šajā darbā.
34. Tādējādi, minētā ministrija izvirza pārbaudījumu komisijas dalībniekus, izvēlas pārbaudījumu tematus, pārkāpumu gadījumā var atcelt pārbaudījumu rezultātus un var iejaukties, izvirzot savu pārstāvi, lai īstenotu saņemtos norādījumus disciplīnas un labas pārbaudījumu norises nodrošināšanai.
35. Treškārt, pārbaudījumu komisijas negatīvo lēmumu var pārsūdzēt administratīvajā tiesā, kas to pārskata.
36. Tādējādi valsts veiktā kontrole visos pamata prāvā izskatāmajos minētā pārbaudījuma posmos ļauj secināt, ka valsts nav atteikusies izmantot savas pilnvaras par labu privātajiem saimnieciskās darbības subjektiem.
37. Šo iemeslu dēļ šai valstij nevar pārmest arī to, ka tā būtu noteikusi pienākumu vai atbalstītu vienošanos, kas ir pretējas EKL 81. pantam, noslēgšanu vai nostiprinātu šādu vienošanos ietekmi (šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Arduino, 43. punkts), vai ka tā noteiktu par pienākumu vai atbalstītu dominējošā stāvokļa, kas ir pretējs EKL 82. pantam, ļaunprātīgu izmantošanu vai nostiprinātu šādas ļaunprātīgas izmantošanas sekas.
38. Tādējādi ir jāsecina, ka EKL 81. un 82. pants nav pretrunā tādai normai, kādu paredz 22. pants dekrētlikumā Nr. 1578/33.
Par EKL 43. pantu
39. Otrajā sava prejudiciālā jautājuma daļā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai EKL 43. pants iestājas pret tādu normu, ko paredz 22. pants dekrētlikumā Nr. 1578/33.
40. Ir jāatgādina, ka EKL 43. pants aizliedz ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un ka par tādiem ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (īpaši skat. 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01 Payroll
u.c., Recueil, I‑8923. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
41. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja pasākumi, kas veido ierobežojumu, tiek piemēroti visām personām vai uzņēmumiem, kas darbojas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, tie var būt pamatoti, ja tie atbilst primāriem vispārējo interešu iemesliem, ja tie garantē izvirzītā mērķa īstenošanu un nepārsniedz tā sasniegšanai nepieciešamās robežas (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Payroll
u.c., 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
42. Šajā sakarā, kaut gan pārbaudījums pieejai advokāta profesijai patiešām var veidot ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību (šajā sakarā skat. 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑340/89 Vlassopoulou, Recueil, I‑2357. lpp., 15. punkts), ir jānorāda, ka pamata prāvā tiek apstrīdēta tikai tā norma, kas attiecas uz pārbaudījumu komisijas sastāvu, nevis pats šādu pārbaudījumu organizēšanas fakts.
43. Taču nav nevienas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka šāda norma ietver ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību neatkarīgi no ierobežojuma, kas vajadzības gadījumā varētu izrietēt no paša pārbaudījuma.
44. Jebkurā gadījumā, pat pieņemot, ka advokātu dalība valsts pārbaudījumu komisijā pati par sevi veido ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību, šī dalība šajā gadījumā – kā pamatoti norādīja Itālijas un Īrijas valdības, kā arī Komisija – var tikt uzskatīta par pamatotu.
45. Minētā dalība faktiski atbilst vispārējo interešu apsvērumiem, proti, vajadzībai pēc iespējas labāk novērtēt to personu atbilstību un spējas, kas ir aicinātas darboties advokāta profesijā. Tā ir piemērota, lai garantētu šī mērķa īstenošanu tādējādi, ka advokāti ar profesionālu pieredzi ir sevišķi piemēroti, lai novērtētu kandidātus no to profesijas īpašo prasību viedokļa. Visbeidzot, ierobežojumi, kas ir norādīti šī rīkojuma 32.–35. punktā, garantē arī to, ka pasākums nepārsniedz minētā mērķa sasniegšanai nepieciešamās robežas.
46. Tādējādi ir jāsecina, ka EKL 43. pants nav pretrunā normai, kāda paredzēta dekrētlikuma Nr. 1578/33 22. pantā.
47. Tādēļ uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 81., EKL 82. un EKL 43. pants nav pretrunā ar normu, kādu paredz dekrētlikuma Nr. 1578/33 22. pants, kas noteic, ka pārbaudījumu – priekšnoteikuma pieejai advokāta profesijai – komisija sastāv no pieciem Tieslietu ministra ieceltiem dalībniekiem, proti, diviem tiesnešiem, viena tiesību profesora un diviem advokātiem, kurus izvirza VAP pēc kopīga attiecīgā rajona Advokatūras padomju priekšlikuma.
Par tiesāšanās izdevumiem
48. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) izdod rīkojumu:
EKL 81., 82. un 43. pants nav pretējs tādai normai, kādu paredz 1933. gada 27. novembra karaļa dekrētlikuma Nr. 1578 22. pants redakcijā, ko piemēro pamata prāvas faktisko apstākļu rašanās laikā, kas noteic, ka pārbaudījumu – priekšnoteikuma pieejai advokāta profesijai – komisija sastāv no pieciem Tieslietu ministra ieceltiem dalībniekiem, proti, diviem tiesnešiem, viena tiesību profesora un diviem advokātiem, kurus izvirza Consiglio nazionale forense
(Valsts Advokatūras padome) pēc kopīga attiecīgā rajona Advokatūras padomju priekšlikuma.