62009CP0403
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
VIEDOKLIS,
sniegts 2009. gada 9. decembrī (
1
)
Lieta C-403/09 PPU
Jasna Detiček
pret
Maurizio Sgueglia
“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Laulības lietas un lietas par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Pagaidu noregulējuma pasākumi attiecībā uz aizgādības tiesībām — Dalībvalstī izpildāms nolēmums — Bērna nelikumīga aizvešana — Cita dalībvalsts — Cita tiesa — Bērna aizgādības piešķiršana otram vecākam — Jurisdikcija — Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība”
1.
Šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesai ir jālemj par Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (
2
) 20. panta piemērojamību.
2.
Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka steidzamos gadījumos dalībvalsts tiesa var noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus vai aizsardzības pasākumus attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, arī tad, ja saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003 lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.
3.
Izskatāmajā lietā faktiskie apstākļi ir šādi. Laulātā Jasna Detičeka [Jasna Detiček], Slovēnijas pilsone, un Mauricio Sguelja [Maurizio Sgueglia], Itālijas pilsonis, dzīvoja Itālijā un viņiem bija meita. 2007. gadā viņi uzsāka laulības šķiršanas procesu Itālijā, un Itālijas tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, nolēma piešķirt bērna pagaidu aizgādību tēvam. Tajā pašā dienā, kad Itālijas tiesa noteica pagaidu noregulējuma pasākumu, māte kopā ar bērnu ieradās un apmetās Slovēnijā. Pēc tam viņa lūdza Slovēnijas tiesai noteikt pagaidu noregulējuma pasākumu, piešķirot viņai meitas aizgādību, ko tiesa izdarīja.
4.
Jautājums ir par to, vai dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas bērns, tiesa var iepriekš minētajos apstākļos noteikt šādu pagaidu noregulējuma pasākumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu.
5.
2009. gada 27. oktobrī Tiesa nolēma izskatīt šo lietu steidzamības tiesvedībā saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantu un Reglamenta 104.b pantu. Šajā tiesvedībā J. Detičeka, prasītāja pamata prāvā, M. Sguelja, atbildētājs pamata prāvā, Slovēnijas valdība un Eiropas Komisija, vienīgās lietas dalībnieces, kam tika atļauts iestāties lietā, iesniedza rakstveida apsvērumus. Turklāt 2009. gada 7. decembrī notika tiesas sēde.
6.
Šajā viedoklī es piedāvāju Tiesai atzīt, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja dalībvalsts tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, ir noteikusi pasākumu, piešķirot pagaidām bērna aizgādību vienam vecākam, tas citas dalībvalsts tiesai pēc pirmās dalībvalsts nolēmuma neatļauj pieņemt lēmumu, ar kuru bērna aizgādība tiek piešķirta otram vecākam.
7.
Es norādīšu arī, kādā veidā, manuprāt, piemērojamie dokumenti un kopējā to pamatā esošā ideja, proti, bērna intereses, organizē un prasa tiesu sadarbību šīs pašas kopējās brīvības, drošības un tiesiskuma telpas ietvaros.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Hāgas 1980. gada konvencija
8.
Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (
3
) ir noslēgta Hāgā 1980. gada 25. oktobrī pasaules pārrobežu sadarbības civilajā un tirdzniecības jomā ietvaros.
9.
Šajā konvencijā, lai nodrošinātu bērna nekavējošu atgriešanos valstī, kurā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta, kā arī saskarsmes tiesību aizsardzību, ir noteikti procedūras noteikumi, kas ir piemērojami bērna nolaupīšanas gadījumā (
4
).
10.
Hāgas 1980. gada konvencijas 12. pants ir izteikts šādi:
“Ja bērns ir ticis nelikumīgi aizvests vai aizturēts atbilstoši 3. pantā minētajiem noteikumiem un ja, uzsākot lietu tās Līgumslēdzējas Puses, kurā atrodas bērns, tiesā vai administratīvajā iestādē, ir pagājis mazāk nekā gads kopš nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas datuma, iestādei, kurai lieta ir piekritīga, jādod rīkojums par bērna atgriešanos nekavējoties.
Tiesai vai administratīvajai iestādei, pat ja lietas izskatīšana uzsākta pēc šī panta pirmajā daļā minētā viena gada termiņa beigām, jādod rīkojums par bērna atgriešanos, ja vien netiek pierādīts, ka bērns ir iedzīvojies jaunajā vidē.
[..]”
11.
Šīs konvencijas 13. pantā ir paredzēts:
“[..] [dalībvalsts, uz kuru bērns ir aizvests,] tiesai vai administratīvajai iestādei nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos, pierāda, ka —
a)
persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kura ir uzņēmusies rūpes par bērnu, viņa aizvešanas vai aizturēšanas laikā nav izmantojusi savas tiesības uz aizbildnību [aizgādnības tiesības] vai ir piekritusi aizvešanai vai aizturēšanai, vai nav iebildusi pret to; vai
b)
ja pastāv nopietns risks, ka viņa vai viņas atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju.
Tiesa vai administratīvā iestāde var atteikties dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja tai kļūst zināms, ka bērns iebilst pret atgriešanos un ir sasniedzis attiecīgu vecumu un brieduma pakāpi, lai spētu atbildēt par saviem uzskatiem.
[..]”
B — Kopienu tiesības
12.
Regulas Nr. 2201/2003, kura aizstāj Regulu Nr. 1347/2000, mērķis ir brīvības, drošības un tiesiskuma telpas ietvaros saskaņot tiesu starptautisko kompetenci laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, kā arī vecāku atbildības jomā.
13.
Regula Nr. 1347/2000 strīdus sakarā ar vecāku atbildību ierobežoja ar tiem, kas notiek šķiršanas procesa ietvaros, bet Regulā Nr. 2201/2003 tiesu kompetences noteikumi attiecināti uz visiem nolēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem, neatkarīgi no saiknes ar laulības lietu (
5
).
14.
Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktam to neatkarīgi no tiesu iestādes rakstura piemēro civillietās, kas saistītas ar vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu.
1. Vispārīgie kompetences noteikumi un izņēmumi
15.
Atsaucoties uz primārajām bērna interesēm, Regulā Nr. 2201/2003 kā vispārīgs tiesas teritoriālās jurisdikcijas noteikums ir noteikts tuvuma kritērijs, bet tajā tūlīt ir noteikti arī izņēmumi, it īpaši noteiktos dzīvesvietas maiņas gadījumos, kas izriet no šīs regulas 8., 9., 10. un 12. panta.
16.
Tādējādi minētās regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lietas par vecāku atbildību par bērnu ir piekritīgas tās dalībvalsts tiesām, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta brīdī, kad tiesā iesniegta prasība, bet bērna atrašanās vieta, kas, iespējams, atšķiras no pastāvīgās dzīvesvietas, pat kļūst par pamatu aizmuguriskai kompetencei, ja tai nav cita pamata (
6
).
17.
Izņēmumi no šī principa ir iespējami tikai precīzi noteiktos gadījumos, kuros tiesai, kas sākotnēji izskata lietu, paliek kompetence, vai nu lai novērstu konflikta risku, vai arī lai nodrošinātu likumīgi uzsāktas un nevienas puses neapstrīdētas tiesvedības turpināšanos atbilstoši teritoriālās piekritības kritērijam saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003.
18.
Tā tas ir saskarsmes tiesību jomā, ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgo dzīvesvietu. Šādā gadījumā iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām, lai varētu labot tādu nolēmumu par saskarsmes tiesībām, kas izdots šajā dalībvalstī, pirms bērns pārvietojās uz citu valsti, saglabājas piekritība trīs mēnešus pēc pārvietošanās (
7
).
19.
Turklāt Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts piekritības pagarinājums par labu tiesai, kura izskata lietu par laulāto šķiršanu. Saskaņā ar šo tiesību normu šīm tiesām ir piekritība visās lietās par vecāku atbildību, kuras saistītas ar laulāto šķiršanas pieteikumu, ja vismaz vienam no laulātajiem ir vecāku atbildība par šo bērnu un ja šo tiesas jurisdikciju ir skaidri vai citādi nepārprotami atzinuši laulātie un personas, kurām ir vecāku atbildība. Turklāt šai jurisdikcijai ir jāatbilst prioritārajām bērna interesēm. Tā izbeidzas, kad nolēmums, ar kuru tiek apmierināts pieteikums par laulāto šķiršanu, vai nolēmumi par vecāku atbildību kļūst galīgi (
8
).
20.
Ja nevienas dalībvalsts tiesām nav piekritības saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 8.–13. pantu, piekritību katrā dalībvalstī nosaka šīs valsts tiesību akti (
9
).
21.
Ar primārajām bērna interesēm var pamatot arī īpašu izņēmumu, atņemot piekritību vienai dalībvalstij par labu citas dalībvalsts tiesai.
22.
Tādējādi Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktā ir noteikts:
“[..] dalībvalsts tiesas, kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna interesēs, var:
a)
apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā saskaņā ar 4. punktu; vai
b)
lūgt citas dalībvalsts tiesu pieņemt piekritību [..].”
23.
Atbilstoši šīs regulas 15. panta 2. punktam 1. punkts ir jāpiemēro pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses, pēc pašas tiesas ierosmes vai pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas, ar kuru bērnam ir īpaša saikne (
10
), bet divos pēdējos gadījumos pārsūtīšana notiek tikai tad, ja tam piekrīt vismaz viena no pusēm.
2. Noteikumi, kas piemērojami īpašajā gadījumā, kad bērns ir aizvests nelikumīgi
24.
Bērna nelikumīgas aizvešanas gadījumā ir jāturpina piemērot ar Hāgas 1980. gada konvenciju ieviestos noteikumus. Tomēr tos papildina Regulas Nr. 2201/2003 noteikumi, kuri šajā sakarā atsaucas uz šīs konvencijas noteikumiem (
11
).
25.
Minētās regulas 2. panta 11. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
ar terminu “nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” saprot bērna aizvešanu vai aizturēšanu, ja:
a)
ar to tiek pārkāptas uzraudzības [aizgādības] tiesības, kas iegūtas ar spriedumu, likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanas vai aizturēšanas;
un
b)
aizvešanas vai aizturēšanas laikā uzraudzības [aizgādības] tiesības atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas, vai arī tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana vai aizturēšana. Uzraudzību [aizgādību] uzskata par kopīgi īstenotu, ja saskaņā ar lēmumu vai likumu viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas personas piekrišanas, kam ir vecāku atbildība.”
26.
Attiecībā uz tiesas piekritību Regulas Nr. 2201/2003 10. pantā paredzēts, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā pirms nelikumīgās aizvešanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība.
27.
Tomēr un saskaņā ar tuvuma kritēriju piekritība ir jānodod dalībvalsts, kuras teritorijā ir bērna jaunā dzīvesvieta, tiesām:
a)
kamēr visas personas, iestādes vai citas struktūras, kam ir aizgādības tiesības, nav piekritušas aizvešanai vai aizturēšanai;
vai
b)
kamēr bērns vismaz vienu gadu nav dzīvojis minētajā citā dalībvalstī pēc brīža, kad persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir aizgādības tiesības, ir zinājusi vai kad tām vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, un bērns nav iekārtojies savā jaunajā vidē un neizpildās vismaz viens no šādiem nosacījumiem:
i)
viena gada laikā pēc tam, kad persona, kam ir aizgādības tiesības, ir zinājusi vai tai vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, nekādas prasības par atdošanu nav iesniegtas kompetentajās tās dalībvalsts iestādēs, kurā bērns ir aizvests vai tiek aizturēts;
ii)
atpakaļatdošanas prasība, ko iesniegusi persona, kurai ir aizgādības tiesības, ir atsaukta un jauna prasība nav iesniegta termiņā, kas noteikts i) daļā;
iii)
lieta, ko izskata tiesa dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, ir slēgta atbilstoši 11. panta 7. punktam;
iv)
spriedumu par aizgādību, kas neparedz bērna atpakaļatdošanu, ir izdevušas tās dalībvalsts tiesas, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas.
28.
Regulas Nr. 2201/2003 11. panta nosaukums ir “Bērna atpakaļatdošana”. Atbilstoši tā 1. punktam, ja persona, kam ir aizgādības tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt nolēmumu, pamatojoties uz Hāgas 1980. gada konvenciju, lai panāktu tā bērna atpakaļatdošanu, kurš ir nelikumīgi aizvests, piemēro 2.–8. punktu.
29.
It īpaši, ja citas dalībvalsts tiesa izdod rīkojumu par neatdošanu atpakaļ saskaņā ar Hāgas 1980. gada konvencijas 13. pantu, atbilstoši šīs regulas 11. panta 6. punktam šai tiesai jānosūta tiesas rīkojuma par neatdošanu atpakaļ un saistīto dokumentu kopijas piekritības tiesai vai centrālajai iestādei dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas.
30.
Turklāt, lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu, atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 8. punktam visi turpmākie nolēmumi, kuros pieprasīta bērna atpakaļatdošana un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība, ir jāizpilda saskaņā ar III nodaļas 4. iedaļu, it īpaši 40., 42. un 43. pantu.
31.
Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 42. pantam šo nolēmumu, kurā pieprasīta bērna atpakaļatdošana, atzīst un realizē citā dalībvalstī bez nepieciešamības pēc izpildes pasludināšanas un bez iespējas pretoties sprieduma atzīšanai.
32.
Lai to izdarītu, minētais nolēmums ir jāapstiprina izcelsmes dalībvalstī. Tiesa, kam ir jāapstiprina nolēmums, kurā pieprasīta bērna atpakaļatdošana, izsniedz apliecību tikai tad, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi. No Regulas Nr. 2201/2003 42. panta 2. punkta pirmās daļas a), b) un c) apakšpunkta izriet, ka apliecība var tikt izsniegta tikai tad, ja bērnam ir sniegta iespēja tikt uzklausītam, ja vien uzklausīšana netiek uzskatīta par nelietderīgu, ņemot vērā viņa vai viņas vecumu vai brieduma pakāpi, ja pusēm ir sniegta iespēja tikt uzklausītām un ja tiesa, pasludinot savu spriedumu, ir ņēmusi vērā iemeslus un pierādījumus, kas ir atpakaļneatdošanas rīkojuma pamatā.
3. Kopienu noteikumi par laulāto šķiršanu un vecāku atbildību
33.
Lai risinātu steidzamas situācijas, Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalsts tiesas var noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus vai aizsardzības pasākumus attiecībā uz personām vai lietām, kas atrodas minētās dalībvalsts teritorijā, arī tad, ja lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.
34.
Atbilstoši šīs regulas 20. panta 2. punktam pasākumus pārtrauc piemērot brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.
4. Nolēmumu laulību lietās un vecāku atbildības lietās atzīšana un izpilde
35.
Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 21. panta 1. punktam dalībvalstī pieņemts nolēmums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez jebkādas īpašas procedūras. Šīs regulas 21. panta 3. punktā ir paredzēts, ka jebkura ieinteresētā puse var pieprasīt lēmumu par to, lai spriedums tiktu vai netiktu atzīts.
36.
Nolēmumu, kas saistīti ar vecāku atbildību, neatzīšanas pamati ir noteikti minētās regulas 23. pantā. Šāds nolēmums it īpaši netiek atzīts, ja šāda atzīšana ir klaji pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai ja šis nolēmums ir pieņemts, neuzklausot bērnu.
37.
Cita starpā atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 24. pantam izcelsmes dalībvalsts tiesas piekritību nedrīkst apstrīdēt (
12
).
38.
Visbeidzot, minētās regulas 28. panta 1. punktā ir norādīts, ka tāds “[nolēmums par] vecāku atbildības īstenošanu attiecībā uz bērnu, [..] taisīts kādā dalībvalstī un ir izpildāms šajā dalībvalstī, un ir ticis nosūtīts, ir jāizpilda citā dalībvalstī, ja pēc kādas ieinteresētās puses pieteikuma tas izsludināts par tur izpildāmu”. Turklāt jebkura puse var pārsūdzēt lēmumu par izpildes pasludināšanas pieteikumu (
13
).
5. Centrālo iestāžu sadarbība vecāku atbildības jomā
39.
Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 53. pantam katra dalībvalsts izraugās vienu vai vairākas centrālās iestādes, kurām uzdots palīdzēt šīs regulas piemērošanā. To uzdevums ir darīt zināmu informāciju par valsts tiesību aktiem un procedūrām, veikt pasākumus, lai pilnveidotu šīs regulas piemērošanu, kā arī stiprināt sadarbību starp dažādām dalībvalstu centrālajām iestādēm (
14
).
40.
Šīs regulas 55. pantā ir paredzēts, ka centrālās iestādes veic visus attiecīgos pasākumus, lai savāktu un apmainītos ar informāciju par situāciju, kādā ir bērns, par notiekošajām procedūrām, kas saistītas ar vecāku atbildību, un par visiem lēmumiem, kas pieņemti attiecībā uz bērnu. It īpaši tām ir jāveic visi attiecīgie pasākumi, lai sekmētu saziņu starp tiesām minētās regulas 11. panta 6. un 7. punkta, kā arī 15. panta piemērošanas nolūkā.
C — Valsts tiesības
41.
Civilprocesa kodeksa (Zakon o pravdnem postopku) (
15
) 411. panta 1. punktā ir noteikts, ka procedūrās saistībā ar laulības lietām un strīdiem vecāku un bērnu attiecībās tiesa pēc vienas puses ierosinājuma vai pēc savas iniciatīvas var pieņemt pagaidu nolēmumus par aizgādību un kopīgo bērnu aprūpi, kā arī veikt pagaidu noregulējuma pasākumus attiecībā uz saskarsmes tiesību atņemšanu vai ierobežošanu vai par šīs saskarsmes īstenošanas noteikumiem.
42.
Atbilstoši šī kodeksa 411. panta 3. punktam šie pagaidu lēmumi tiek pieņemti saskaņā ar likuma, kas regulē aizsardzības pasākumus, normām.
43.
Atbilstoši Likuma par izpildi un aizsardzības pasākumiem (Zakon o izvršbi in zavarovanju) (
16
) 267. pantam pagaidu noregulējuma pasākums var tikt veikts pirms tiesvedības uzsākšanas, tiesvedības laikā, tāpat kā pēc tās beigām tik ilgi, kamēr nav notikusi izpilde.
44.
Likuma par laulībām un ģimenes attiecībām (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih) 105. panta 3. punktā (
17
) ir paredzēts, ka, ja vecāki, neraugoties uz sociālās palīdzības dienestu atbalstu, nav spējuši vienoties par bērnu aizgādību un audzināšanu, tiesa, pamatojoties uz viena vai abu vecāku lūgumu, var nolemt, ka visi bērni tiek nodoti viena vecāka aizgādībā vai arī ka daži bērni tiek nodoti viena vecāka, bet pārējie bērni — otra vecāka aizgādībā. Tāpat tiesa var pēc savas iniciatīvas nolemt, ka visi bērni vai daži no tiem tiek nodoti trešās personas aizbildnībā un audzināšanā.
II — Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
45.
J. Detičeka, Slovēnijas pilsone, un M. Sguelja, Itālijas pilsonis, ir precējušies un dzīvoja Romā 25 gadus. Viņu meita Antonella, Slovēnijas pilsone, ir dzimusi 1997. gada 6. septembrī.
46.
Laulības šķiršanas procedūra tika uzsākta Tribunale ordinario di Tivoli (Tivoli Tiesa) (Itālija). Ar 2007. gada 25. jūlija rīkojumu tā nolēma pagaidām uzticēt pilnīgu laulātā pāra bērna aizgādību M. Sgueljam un ievietot šo bērnu Romas Kalasantiāņu māsu aprūpes nama internātā.
47.
No materiāliem, ko Višje sodišče v Mariboru (Mariboras Apelācijas tiesa) ir iesniegusi Tiesā, izriet, ka Tribunale ordinario di Tivoli tiesnesis nevēlējās uzticēt pagaidu aizgādību J. Detičekai tādēļ, ka viņa nespēj nošķirt laulātā pāra bērna intereses un viņas pašas intereses. Turklāt, kā uzskata Itālijas tiesnesis, Antonella atsakās satikties ar tēvu. Līdz ar to šis tiesnesis nolēma uzticēt pagaidu aizgādību M. Sgueljam un ievietot Antonellu internātā, lai viņa netiktu iesaistīta konfliktā viņas vecāku starpā. Turklāt šajā Itālijas tiesas pieņemtajā nolēmumā ir precizēts, ka tieši J. Detičeka piedāvāja un izvēlējās internātu.
48.
Tajā pašā dienā, kad tika pieņemts minētais nolēmums, J. Detičeka un viņas meita pameta Itāliju un devās uz Poljčani [Poljčane] Slovēnijā, kur viņas šobrīd joprojām dzīvo.
49.
Ar Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras Apgabaltiesa) (Slovēnija) 2007. gada 22. novembra lēmumu, kas ir apstiprināts ar Vrhovno sodišče (Augstākā tiesa) (Slovēnija) 2008. gada 2. oktobra lēmumu, Tribunale ordinario di Tivoli2007. gada 25. jūlija lēmums ir atzīts par izpildāmu Slovēnijas Republikas teritorijā un Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici (Slovēnijas Bistricas kantona tiesa) (Slovēnija) notiek izpildes procedūra, lai bērns tiktu atdots atpakaļ tēvam un viņa tiktu ievietota internātā Romā. Šī izpilde ir atlikta līdz pamata tiesvedības pabeigšanai.
50.
2008. gada 28. novembrī J. Detičeka vērsās Okrožno sodišče v Mariboru, lai tā pieņemtu pagaidu noregulējuma pasākumu, piešķirot viņai bērna aizgādību.
51.
Ar 2008. gada 9. decembra lēmumu Okrožno sodišče v Mariboru apmierināja J. Detičekas lūgumu un pagaidām piešķīra viņai Antonellas aizgādību. Tā savu nolēmumu pamatoja, balstoties uz to, ka apstākļi ir mainījušies un ka tas ir bērna interesēs, bet iesniedzējtiesa šos apstākļus nav tuvāk precizējusi.
52.
Tomēr no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, it īpaši no 2008. gada 9. decembra rīkojuma, izriet, ka ir mainījušies šādi apstākļi. Antonella tagad ir integrējusies Slovēnijā. Slovēnijas tiesa uzskata, ka atgriešanās Itālijā, ievietojot viņu internātā, būtu pretrunā viņas labklājībai, jo tas viņai radītu nelabojamu fizisku un psiholoģisku kaitējumu. Jāpiebilst, ka tiesa 2008. gada 1. decembrī sarunājās ar Antonellu un viņa izteica vēlmi palikt pie savas mātes.
53.
M. Sguelja par minēto rīkojumu šajā pašā tiesā iesniedza iebildumu, kurš ar 2009. gada 29. jūnija rīkojumu tika noraidīts. Tiesa pagaidu noregulējuma pasākuma noteikšanu pamatoja ar Regulas Nr. 2201/2003 20. panta normām, skatītām kopā ar Hāgas 1980. gada konvencijas 13. pantu.
54.
M. Sguelja iesniedza prasību par 2009. gada 29. jūnija rīkojumu Višje sodišče v Mariboru, kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai saskaņā ar Regulas [Nr. 2201/2003] 20. pantu Slovēnijas Republikas [..] tiesai ir kompetence noteikt [pagaidu noregulējuma] pasākumus, ja citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar minēto regulu ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, ir jau noteikusi [pagaidu noregulējuma] pasākumu, kas ir atzīts par izpildāmu Slovēnijā?
2)
Apstiprinošas atbildes gadījumā uz šo jautājumu, vai Slovēnijas tiesa, piemērojot valsts tiesisko regulējumu (kā tas ir atļauts saskaņā ar Regulas [Nr. 2201/2003] 20. pantu), var noteikt [pagaidu noregulējuma] pasākumu atbilstoši [šīs] regulas 20. pantam, ar kuru tiek grozīts vai atcelts galīgs un izpildāms [pagaidu noregulējuma] pasākums, kuru ir noteikusi citas dalībvalsts tiesa, kam saskaņā ar [minēto] regulu ir kompetence izskatīt attiecīgo lietu pēc būtības?”
III — Analīze
55.
Uzdodot šos prejudiciālos jautājumus, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka, ja dalībvalsts tiesa, kam lieta ir piekritīga pēc būtības, ir noteikusi pasākumu, pagaidām uzticot bērna aizgādību vienam viņa vecākam, tas atļauj citas dalībvalsts tiesai pēc pirmās dalībvalsts lēmuma pieņemt lēmumu, ar kuru aizgādība tiek uzticēta otram vecākam.
A — Ievada apsvērumi
56.
Iesākumā, manuprāt, ir jāizdara šādas piezīmes.
57.
Vispirms, šķiet, nav apstrīdams, ka Tiesai uzdotie jautājumi ir cēlušies no prāvas, kas radusies sakarā ar nelikumīgu bērna aizvešanu Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē.
58.
No Tiesai iesniegtās informācijas izriet, ka J. Detičeka ir pametusi Itāliju, ģimenes pastāvīgās dzīvesvietas valsti, lai atgrieztos Slovēnijā ar pāra kopīgo bērnu Antonellu, tobrīd 10 gadu vecu, tajā pašā dienā, kad Itālijas tiesa, kurā bija vērsies laulātais, kā laulības šķiršanas instance pieņēma nolēmumu, ar kuru Antonellas pagaidu aizgādība tika piešķirta tēvam M. Sgueljam. Šī situācija turpinās vēl joprojām pretēji tēva gribai.
59.
Rezultātā Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punktā noteiktie nosacījumi, kas bērna nelikumīgu aizvešanu definē kā tādu, ar kuru “tiek pārkāptas uzraudzības [aizgādības] tiesības, kas iegūtas ar spriedumu [..] saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanas [..], ja aizvešanas laikā uzraudzības [aizgādības] tiesības atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas vai arī tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana”, manuprāt, ir izpildīti.
60.
Turpinājumā man šķiet, ka vispirms ir jāprecizē, ka šīs regulas 11. panta normas, kas organizē tiesu sadarbību bērna interesēs, acīmredzami ir jāpiemēro, izskatot izpildes pieteikumu, ko tēvs iesniedza Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici, turpretim tās nav piemērojamas prasībai, ko māte ir cēlusi Okrožno sodišče v Mariboru.
61.
No minētās regulas 11. panta 1. punkta izriet, ka bērna atpakaļatdošana ar minētā mehānisma palīdzību var notikt tikai tad, ja “persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt spriedumu, pamatojoties uz [Hāgas 1980. gada konvenciju], lai panāktu tā bērna atpakaļatdošanu, kurš ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas”.
62.
No Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka, pirmkārt, J. Detičekai atbilstoši Tribunale ordinario di Tivoli nolēmumam, kas tika pieņemts 2007. gada 25. jūlijā un bija izpildāms, pamatojoties uz Vrhovno sodišče2008. gada 2. oktobra lēmumu, nebija piešķirtas aizgādības tiesības, pat ne kopīgas, taču tā vērsās Okrožno sodišče v Mariboru, lai viņai tiktu piešķirtas aizgādības tiesības, un, otrkārt, viņas pieteikums neattiecās uz Antonellas atpakaļatdošanu. Tātad šajā lietā ir runa par gadījumu, kas ne tikai atšķiras no Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 1. punktā minētā, bet turklāt ir tam pilnīgi pretējs.
63.
Tātad šī problēma ir jāvērtē tikai saistībā ar šīs regulas 20. panta normām autonomi.
64.
Faktiski problēma, kas ir saistīta ar iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, ir par to, vai tādā gadījumā, kāds ir pamata prāvā, ir iespējams pieņemt un atzīt par turpmāk prioritāru tiesas nolēmumu, ko, pamatojoties uz minētās regulas 20. panta 1. punktu, ir pieņēmusi tiesa, kurā teritoriālās piekritības kritērijs ir izpildīts tikai pēc bērna nelikumīgas pārvietošanas.
65.
Atbildes uz šo jautājumu saturs, manuprāt, ir atkarīgs no atbildēm, kas sniegtas uz šādiem diviem jautājumiem. Pirmkārt, kāds saistībā ar Tiesā izvirzītajām problēmām ir Regulas Nr. 2201/2003 pamatprincips? Otrkārt, kāda nozīme ar šo regulu izveidotajā sistēmā ir šīs regulas 20. panta normām?
B — Ar Regulu Nr. 2201/2003 ieviestā sistēma īpašajā bērna nelikumīgas aizvešanas gadījumā
66.
Manuprāt, Regula Nr. 2201/2003 ir balstīta uz šādām premisām.
67.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka tās nolūks ir veicināt patiesas kopīgas tiesiskuma telpas izveidi, ieviešot piekritības noteikumus laulības un vecāku atbildības lietās, kā arī atvieglojot nolēmumu atzīšanu un izpildi šajās lietās.
68.
Šādā nolūkā ir būtiski, lai dalībvalstī pieņemtie nolēmumi tiktu savstarpēji atzīti. Kā tas ir precizēts Regulas Nr. 2201/2003 preambulas otrajā apsvērumā, tiesas spriedumu savstarpējās atzīšanas princips ir apstiprināts kā pamats patiesas tiesiskuma telpas izveidei. Šī iemesla dēļ nolēmumu atzīšana, kā arī to izpilde ir balstīta uz savstarpējas uzticēšanās principu un neatzīšanas iemesli ir samazināti nepieciešamā minimuma līmenī (
18
).
69.
Otrkārt, ir svarīgi atgādināt, ka pašā minētajā regulā ir uzsvērts, ka, proti, tajā noteiktie piekritības noteikumi jāsaprot, ņemot vērā prioritārās bērna intereses (
19
). Tātad no tā, manuprāt, nepārprotami izriet, ka piekritības noteikumi, kas paredzēti, lai cīnītos pret nelikumīgu bērnu aizvešanu, arī ir izstrādāti atbilstoši šiem principiem.
70.
Faktiski agrāk pārāk bieži laulāto, kam ir dažādas pilsonības, šķiršanās gadījumā vecāks, kurš vēlējās iegūt bērna vai bērnu aizgādību, kopā ar attiecīgo bērnu vai bērniem meklēja patvērumu viņa izcelsmes valstī un vērsās valsts tiesā, lūdzot lemt par aizgādību, neievērojot citā valstī pieņemtos nolēmumus, ja tādi bija pieņemti.
71.
Tā sekas bija bērna un viņa otra vecāka attiecību pārtraukšana uz ilgiem gadiem vai, attiecīgi, izbeigšana; šāda situācija nekādā veidā nevar būt atbilstoša bērna interesēm vai, izmantojot Tiesas jau lietotu izteikumu, viņa labklājībai (
20
).
72.
Šīs attieksmes, kas nesenā pagātnē un pat vēl šobrīd ir sniegusi daudzus un sāpīgus piemērus, pamatā ir aicinājums vai cerība, ka tiesa, kurā ir celta prasība, lems labvēlīgi, pamatojoties uz sava veida tiesas nacionālismu, kas mūsdienās ir pilnīgi nesaderīgs ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jēdzienu. Bērnam tādējādi tiktu atņemtas būtiskas tiesības, kas neapšaubāmi ir pamattiesības. Ir viegli uzminēt ne tikai to, ka uz viņu izdarītais ģimenes spiediens, pat ja viņš ir sasniedzis pietiekamu briedumu, atņem viņam izvēles brīvību un iespēju izmantot viņa tiesības brīvi pārvietoties, lai dotos satikties ar otru vecāku, bet arī, ka tādējādi viņam tiek vienkārši atņemtas viņa pamattiesības uzturēt dabiskas attiecības ar abiem vecākiem.
73.
Lai novērstu šo bērnam ārkārtīgi kaitējošo praksi, Regulā Nr. 2201/2003 ir ieviesti imperatīvi piekritības noteikumi, kuru galvenais mērķis ir novērst rīcību, ar kuru ļaunprātīgi tiktu izmantota šī sistēma un kas būtu patiesa agresija.
74.
Konkrēts minētās prakses aizliegums tātad nozīmē absolūtu labvēlīgākas tiesas izvēles iespējas [forum shopping] aizliegumu. Vienīgā efektīvā metode ir saglabāt un apstiprināt kā neapstrīdamu sākotnējās tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, kompetenci.
75.
Manuprāt, šī iemesla dēļ Regulā Nr. 2201/2003 vispirms atbilstoši bērna interesēm ir norādīti vispārīgi piekritības noteikumi, kas saistīti ar tuvuma kritēriju (
21
), pēc tam tajā, arī atbilstoši šīm interesēm, ir nosaukti izņēmumi, kas ir jāpiemēro bērna nelikumīgas aizvešanas gadījumā.
76.
Šādā gadījumā, kas ir norādīts un regulēts minētās regulas 10. pantā, tiesas piekritība tiek piešķirta dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas, tiesai. Tās dalībvalsts, kurā bērns atrodas, tiesai piekritība var tikt piešķirta tikai tad, ja aizvešana kļūst likumīga pēc tieši vai netieši izdarīta izlīguma saskaņā ar šajā regulā norādītajiem gadījumiem.
77.
Šajā pantā ir paredzēti gadījumi, kuros persona, kam ir piešķirtas aizgādības tiesības, piekrīt aizvešanai (
22
), vai vēl, ja tiesa, kas ir saglabājusi piekritību aizvešanas nelikumības dēļ, pieņem lēmumu, ar kuru tiek apstiprināta aizvešana, vai lemj par aizgādību, neparedzot atpakaļatdošanu (
23
). Turklāt netiešā veidā minētajā pantā paredzēts gadījums, kad gada laikā persona, kurai bija tiesības prasīt bērna atpakaļatdošanu, vai nu neprasa to vai arī atsauc un no jauna neiesniedz prasību par to, lai bērns tiktu atdots atpakaļ (
24
). Visos šajos gadījumos piekritība pāriet dalībvalsts, uz kuru bērns ir aizvests, tiesai.
78.
Ir skaidrs, ka, ņemot vērā pierādījumus, ko Tiesai ir iesniegusi iesniedzējtiesa, šajā lietā nav tāds gadījums. M. Sguelja pēc tam, kad viņš bija lūdzis un saņēmis Itālijas pasākuma atzīšanu Slovēnijas teritorijā, iesniedza prasību Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici, prasot Antonellas atpakaļatdošanu, veicot šī pasākuma izpildi.
79.
Tādējādi nav apstrīdams, ka atbilstoši Regulai Nr. 2201/2003 Itālijas tiesa turpina būt kompetenta, izslēdzot jebkuru citu, ko cita starpā atzīst iesniedzējtiesa.
80.
Ņemot vērā šos apsvērumus, tagad ir jāatbild uz iesniedzējtiesas uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.
C — Regulas Nr. 2201/2003 20. panta nozīme tās vispārīgajā uzbūvē
81.
Uzdodot prejudiciālos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktu, ja dalībvalsts tiesa, kam lieta ir piekritīga pēc būtības, ir noteikusi pasākumu, pagaidām uzticot bērna aizgādību vienam viņa vecākam, citas dalībvalsts tiesa var pēc pirmās dalībvalsts lēmuma pieņemt lēmumu, ar kuru aizgādība tiek uzticēta otram vecākam.
82.
Vispirms es atgādināšu, ka šīs regulas 20. panta 1. punktā tiesai, kas nav kompetenta izskatīt lietu pēc būtības, izņēmuma kārtā ir atļauts steidzamības gadījumā noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus vai aizsardzības pasākumus attiecībā uz personām vai lietām, kas atrodas minētās dalībvalsts teritorijā.
83.
Es uzskatu, ka šī norma nav vispārīgās kompetences kritērijs, bet gan atļauja lemt kā draudu bērnam, tā vajadzības steidzami rīkoties, lai tos novērstu, gadījumā.
84.
Kā uzsvērusi Komisija tās apsvērumu 27. punktā, Regulas Nr. 2201/2003 20. pants ļauj atsaukties uz lex fori, nepiemērojot sākotnējās kompetences kritēriju.
85.
Kā iepriekš minēts, piekritības noteikumi, tostarp šīs regulas 10. pantā paredzētie, ir izstrādāti prioritārās bērna interesēs. Minētās regulas 20. pantu, kas pilnībā no tiem atkāpjas, tātad var piemērot tikai īpaši smagos apstākļos, kas ir tieši saistīti ar bērna situāciju.
86.
Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt šīs normas saturu iepriekš minētajā spriedumā lietā A. Šajā spriedumā tā nosprieda, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta piemērošanai ir jāizpilda trīs kumulatīvi nosacījumi, proti, ka pasākumi ir steidzami, ka tie ir nosakāmi attiecībā uz personām vai lietām dalībvalstī, kur atrodas lietu izskatošā tiesa, un ka tiem jābūt pagaidu rakstura pasākumiem (
25
).
87.
Konkrētajā gadījumā, kuru tā izskatīja šajā lietā, Tiesa norādīja, ka “[pagaidu noregulējuma pasākumi, kas pieņemti, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punktu,] ir piemērojami bērniem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā dalībvalstī un kuri uz laiku vai neparedzēti uzturas citā valstī un atrodas situācijā, kura varētu būtiski kaitēt viņu labklājībai, tostarp viņu veselībai vai attīstībai, kas tādējādi attaisno aizsardzības pasākumu tūlītēju noteikšanu”  (
26
).
88.
Tiesas dotajam piemēram es varu pievienot Komisijas iesniegto Praktisko rokasgrāmatu Regulas Nr. 2201/2003 piemērošanai (
27
), kurā, manuprāt, labi ilustrēts ar šīs regulas 20. pantu ieviestais mehānisms.
89.
Šajā rokasgrāmatā ir izmantots piemērs par ģimeni, kas brauc automašīnā dalībvalsts teritorijā, kas nav valsts, kurā atrodas viņu pastāvīgā dzīvesvieta. Ģimene cieš nelaimes gadījumā, un abi vecāki atrodas komas stāvoklī, un tādējādi nespēj īstenot savu vecāku atbildību. Dalībvalsts, kurā ģimene atrodas, iestādes tātad ir tiesīgas ātri noteikt pagaidu noregulējuma pasākumus, lai aizsargātu pāra bērnu, kuram šajā dalībvalstī nav neviena vecāka. Tādā gadījumā, kāds ir šis, šie pasākumi var būt bērna ievietošana aprūpes namā.
90.
Šis nepieciešamais vispārīgās piekritības noteikumu izņēmums var tikt pamatots tikai ar īpašiem apstākļiem, tādiem kā tie, kas izriet no pēkšņām briesmām, kuru novēršanai ir nepieciešama steidzama rīcība pret apkārtni, kas vai nu rada draudus, vai arī nespēj tos novērst.
91.
Es uzskatu, ka pamata lietā nav šāds gadījums.
92.
Tomēr bez grūtībām varam iedomāties apjukumu, kādu bērns izjūt šāda veida situācijā, apjukumu, kas, diemžēl, ir izplatīts starp bērniem, kuru vecāki pat pēc viņu šķiršanās turpina strīdus, kuru mērķis tomēr ir izlīgums, un tādējādi nepilda vecāku pamatuzdevumu aizsargāt bērnu, tostarp pret viņu pašu domstarpībām.
93.
Tomēr ir jākonstatē, ka šis apjukums, šķiet, neatbilst iepriekš minētajiem kritērijiem, kas pamato tiesas, kas neizskata lietu pēc būtības, iejaukšanos, it īpaši, lai noteiktu pasākumu, ar kuru ir paredzēts aizstāt tiesu, kas ir kompetenta izskatīt lietu pēc būtības.
94.
Manis piedāvātā interpretācija varētu šķist īpaši ierobežojoša. Es uzskatu, ka tā tam ir jābūt ne tikai tādēļ, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkts ir izņēmums no tajā noteiktajiem piekritības noteikumiem un ka tradicionāli izņēmumi ir jāinterpretē šauri, bet arī tādēļ, ka šo interpretāciju prasa vajadzība pēc šīs regulas lietderīgas iedarbības.
95.
Konkrētajā situācijā, kāda ir pamata lietā, kas precīzi atbilst tam, ko ar minēto regulu iecerēts aizliegt, izņēmumi var būt tikai šauri un tie nekādā gadījumā nevar kalpot par slepenām durvīm, pa kurām agrākā prakse nodrošinātu savu atgriešanos. Šajā gadījumā ir runa par visu to bērnu vispārīgajām interesēm, kuru vecākiem ir dažādas pilsonības un kuru vecāki varētu mēģināt izmantot šādas metodes, ja viņi jurisprudencē atrastu pamatu to realizācijai, pārāk plaši interpretējot šādus izņēmumus.
96.
Vispār atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 2. punktam pasākumiem var būt vienīgi pagaidu raksturs un tie ir pakārtoti nolēmumam, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības.
97.
Tiesā iesniegtajā gadījumā situācija ir pilnīgi savādāka. Okrožno sodišče v Mariboru ne tikai nav iesaistījusies tiesas, kam ir kompetence pēc būtības, atbalstam, bet faktiski ieņēmusi pilnīgi pretēju pozīciju, pieņemot pēc būtības nolēmumu, kas ir pretējs piekritīgās tiesas pieņemtajam nolēmumam un ir paredzēts, lai to aizstātu.
98.
Tādējādi šajā lietā nav izpildīti Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkta piemērošanai nepieciešamie nosacījumi. Tātad ir jākonstatē, ka pirmās instances tiesai, kurā vērsās J. Detičeka, nav piekritības lemt par viņas pieteikumu un ka katrā ziņā tā nevarēja pieņemt nolēmumu, kas tika pieņemts.
99.
Pēc manām domām, ja tiktu pieļauts, ka Slovēnijas tiesa pati nosaka pagaidu noregulējuma pasākumu par to pašu objektu un tā paša iemesla dēļ, par kuru nolēmumu ir pieņēmusi tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, tas faktiski nozīmētu, ka netiktu atzīti tiesas, kas ir kompetenta izskatīt lietu pēc būtības, noteiktie pasākumi un apieti piekritības, atzīšanas un izpildes noteikumi, kas ir noteikti Regulā Nr. 2201/2003.
100.
Tiesas nolēmumu savstarpējās atzīšanas princips, kas ir pamatots ar dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principu, tādējādi būtu smagi satricināts, un ar šo regulu ieviestā sistēma līdz ar to tiktu iedragāta.
101.
Kā iepriekš minēts, vēlme izveidot kopēju tiesiskuma telpu ir balstīta uz šiem diviem principiem. Pieļaujot, ka pat tad, ja dalībvalsts, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, tiesa jau ir lēmusi par lietu, citas dalībvalsts tiesa tomēr var pieņemt nolēmumu attiecībā uz bērnu, tiktu sagrauta savstarpējā uzticēšanās, kurai ir jāpastāv starp Eiropas Savienības dalībvalstu tiesu sistēmām.
102.
Jāpiebilst, ka attiecībā uz gadījumiem, kad pretēji Regulai Nr. 2201/2003 un Hāgas 1980. gada konvencijai bērns tiek nelikumīgi aizvests, es uzskatu, ka, ja J. Detičekas rīcība tiktu akceptēta un ja Slovēnijas tiesas noteiktais pagaidu noregulējuma pasākums tiktu atzīts par spēkā esošu, tas padarītu likumīgu agresiju. Tādējādi tiktu iznīcināta preventīvā iedarbība uz vecāku veiktu bērna nolaupīšanu, kas ir šo abu instrumentu mērķis.
103.
Tomēr, vai ir jāignorē situācijas izmaiņas, kas ir notikušas Antonellas nelikumīgās aizvešanas rezultātā?
104.
Es tā nedomāju. Tās ir jāņem vērā, jo tās ir apstāklis, par kuru bērns nav atbildīgs un kurš viņa interesēs ir jāpārbauda un jāizvērtē. Kā Tiesa to ir precizējusi 2008. gada 11. jūlija spriedumā lietā Rinau (
28
), Regula Nr. 2201/2003 pamatojas uz koncepciju, saskaņā ar kuru bērna intereses ir primāras (
29
). Cita starpā šīs regulas preambulas 33. apsvērumā ir pasludināts, ka “ar to tiek izdarīti centieni nodrošināt to bērna pamattiesību ievērošanu, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantā [ (
30
)]”.
105.
Tomēr es uzskatu, ka tas ir jādara, ievērojot Regulu Nr. 2201/2003 un izmantojot ar to ieviestās procedūras.
106.
Šīs regulas normās ir norādīts, ka pierādījumi par bērna interesēm, kas var likt Itālijas tiesai pārskatīt savu nolēmumu vai, piemērojot minētās regulas 15. pantu, nodot savu piekritību, ir jānorāda un jāiesniedz tiesā, kurā M. Sguelja ir vērsies ar prasību izpildīt Tribunale ordinario di Tivoli2007. gada 25. jūlija nolēmumu.
107.
Es domāju, ka Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā paredzētās garantijas ir jāpiemēro procedūrā sakarā ar pieteikumu par izpildi, faktiski, atpakaļatdošanas prasību.
108.
Tā kā tās vienīgais mērķis ir bērna atpakaļatdošana, izpildot 2007. gada 25. jūlija nolēmumu, ko Vrhovno sodišče ir atzinusi par izpildāmu, tā ir pareizi jākvalificē, kas ir vienīgais līdzeklis, lai nodrošinātu vienādas garantijas neatkarīgi no izvēlētās procedūras. Man šķiet, ka šādu interpretāciju nosaka prioritārās paša bērna intereses.
109.
Dažādās procesuālās iespējas, kas attiecīgajām tiesām piedāvātas Regulas Nr. 2201/2003 11. pantā, tātad ir piemērojamas brīvības, drošības un tiesiskuma telpas ietvaros un atbilstoši tai. No tā izriet, ka tiek iedibināta nevis konkurence, bet dialogs, kam dabiski ir jāpastāv starp tiesām tiesiskuma telpā, kas balstīta uz savstarpēju atzīšanu un kurā nav citu apsvērumu un centienu kā vien visvairāk bērna interesēm atbilstošais risinājums.
110.
Jāpiebilst, ka tāds ir pašas regulas gars. Ja bērns ir nelikumīgi aizvests, kopā ar Hāgas 1980. gada konvenciju ar to tiek izveidots īpašs sadarbības mehānisms starp attiecīgajām tiesām, lai ļautu bērnam nekavējoties atgriezties valstī, kurā bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms šīs aizvešanas, tomēr paredzot maksimālu daudzumu piesardzības pasākumu, kas tiesām ir jāveic viņa interesēs (
31
).
111.
Tādējādi gadījumā, ko izskata Tiesa, ja Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici pieņem nolēmumu par atpakaļneatdošanu nekavējoties, šī nolēmuma un atbilstošo dokumentu kopijas atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 11. panta 6. punktam ir jāiesniedz Itālijas tiesai, kurai tie ir jāņem vērā, pieņemot galīgo nolēmumu.
112.
Tad, ja šī tiesa, neraugoties uz visu, norīko bērna atpakaļatdošanu, tās nolēmums, kā ir norādīts viedokļa 30. punktā, būtu tieši izpildāms.
113.
Tātad minētajai tiesai atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 42. panta 2. punktam būtu jāizsniedz apliecība tiesai, kas ir pieņēmusi nolēmumu par atpakaļneatdošanu, apliecinot, ka bērns ir uzklausīts, izņemot, ja to neatļauj viņa vecums vai brieduma pakāpe, ka arī puses ir uzklausītas un ka tā savu nolēmumu ir pieņēmusi, ņemot vērā iemeslus un pierādījumus, pamatojoties uz kuriem, ir pieņemts lēmums par atpakaļneatdošanu.
114.
Tādējādi apstākļu maiņa, uz ko atsaucas J. Detičeka, pamatojot savu lūgumu, būtu ņemta vērā šīs sadarbības ietvaros.
115.
Šādā veidā nebūtu iespējams, ka galīgo tiesas lēmumu, ar kuru tiek izlemts bērna liktenis, varētu noteikt nacionālais tropisms.
116.
Pats pilnvaru lemt tiesu raksturs, t.i., no tā izrietošais uzdevums iestādei, kam tās ir uzticētas, prasa tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, ņemt vērā visus apstākļus tajā brīdī, kad tā lemj, lai, izslēdzot visus citus apsvērumus, noteiktu, kāds ir labākais risinājums, kas ļauj ievērot bērna intereses, proti, nodrošināt viņam stabilitāti labākajos iespējamos apstākļos, tostarp nodrošinot normālas un mierīgas attiecības ar abiem vecākiem.
117.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Regulas Nr. 2201/2003 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja dalībvalsts tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, ir noteikusi pasākumu, piešķirot pagaidām bērna aizgādību vienam vecākam, tas neatļauj citas dalībvalsts tiesai pēc pirmās dalībvalsts nolēmuma pieņemt lēmumu, ar kuru bērna aizgādība tiek piešķirta otram vecākam.
IV — Secinājumi
118.
Šādos apstākļos iesaku Tiesai uz Višje sodišče v Mariboru uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu, 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja dalībvalsts tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, ir noteikusi pasākumu, piešķirot pagaidām bērna aizgādību vienam vecākam, tas neatļauj citas dalībvalsts tiesai pēc pirmās dalībvalsts nolēmuma pieņemt lēmumu, ar kuru bērna aizgādība tiek piešķirta otram vecākam.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	OV L 338, 1. lpp.
(
3
)	Turpmāk tekstā — “Hāgas 1980. gada konvencija”.
(
4
)	Skat. minētās konvencijas 1. pantu.
(
5
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas piekto apsvērumu.
(
6
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 13. panta 1. punktu. Tajā ir noteikts: “Ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu un nevar noteikt piekritību, pamatojoties uz 12. pantu, piekritība ir tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas bērns.”
(
7
)	Regulas Nr. 2201/2003 9. panta 1. punkts.
(
8
)	Skat. šīs regulas 12. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu.
(
9
)	Skat. šīs regulas 14. pantu.
(
10
)	Atbilstoši minētās regulas 15. panta 3. punktam tiek uzskatīts, ka bērnam ir īpaša saikne ar dalībvalsti, ja, piemēram, šī dalībvalsts ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc tam, kad tiesā, kam ir piekritība pēc būtības, ir iesniegta prasība; ja minētajā dalībvalstī ir bērna iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta vai arī ja šajā dalībvalstī ir tās personas pastāvīgā dzīvesvieta, kurai ir vecāku atbildība.
(
11
)	Skat. šīs regulas 60. panta e) punktu.
(
12
)	Atbilstoši šīs regulas 2. panta 5. punktam izcelsmes dalībvalsts ir dalībvalsts, kurā izdots izpildāmais spriedums.
(
13
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 33. panta 1. punktu.
(
14
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 54. pantu.
(
15
)	Ar grozījumiem (Uradni list RS, št 26/99).
(
16
)	Uradni list RS, št 51/98.
(
17
)	Uradni list RS, št 69/04.
(
18
)	Skat. šīs regulas preambulas 21. apsvērumu.
(
19
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 preambulas 12. apsvērumu.
(
20
)	Skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C-523/07 A (Krājums, I-2805. lpp., 48. punkts).
(
21
)	Skat. šīs regulas 8. pantu.
(
22
)	Skat. Regulas Nr. 2201/2003 10. panta a) punktu.
(
23
)	Skat. šīs regulas 10. panta b) punkta iv) daļu.
(
24
)	Skat. minētās regulas 10. panta b) punkta i) un ii) daļu.
(
25
)	47. punkts.
(
26
)	48. punkts.
(
27
)	Praktiskā rokasgrāmata Briseles II regulas piemērošanai (2005. gada 1. jūnija redakcija).
(
28
)	C-195/08 PPU (Krājums, I-5271. lpp.).
(
29
)	51. punkts.
(
30
)	Šajā tiesību normā ir paredzēts:
“1.
Bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai nepieciešamo aizsardzību un gādību. Viņi drīkst brīvi paust savu viedokli. Šis viedoklis atbilstīgi bērnu vecumam un briedumam jāņem vērā jautājumos, kas skar bērnu intereses.
2.
Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.
3.
Katram bērnam ir tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā viņa interesēm.”
(
31
)	Skat. šīs regulas preambulas 17. apsvērumu, kā arī šīs konvencijas preambulu.