62016CC0677
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 20. decembrī (
1
)
Lieta C‑677/16
Lucía Montero Mateos
pret
Agencia Madrileña de Atención Social de la Consejería de Políticas Sociales y Familia de la Comunidad Autónoma de Madrid
(Juzgado de lo Social no 33 de Madrid (Madrides Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Darbs uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Noteikta laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma princips – Darba ņēmēja tiesības uz kompensāciju darba līguma izbeigšanas gadījumā – Darba līgums uz noteiktu laiku pagaidu aizvietošanas līguma formā – Atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar pastāvīgajiem darba ņēmējiem
I. Ievads
1.
Vai pastāv diskriminācija, ja noteikta laika darba ņēmējs, beidzoties viņa darba līguma darbības termiņam, no sava darba devēja nevar pieprasīt kompensāciju vai tā katrā ziņā ir mazāka nekā darba ņēmējam, kura darba līgumu uzteic darba devējs objektīva iemesla dēļ. Tāds būtībā ir tiesību jautājums, kas šajā prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā ir jāanalizē Tiesai. Tādējādi kārtējo reizi uzmanības centrā ir noteikta laika darba ņēmēju aizsardzība pret ļaunprātīgu izmantošanu un diskrimināciju, Eiropas Savienībā jau izsenis aktuāla sociāla problēma, ko Tiesai ir bijis jāizskata jau vairākkārt.
2.
Ar diskrimināciju saistītā problemātika šajā lietā izriet no gadījuma ar Spānijas darba ņēmēju, kuru vairākus gadus saskaņā ar darba līgumu uz noteiktu laiku bija nodarbinājusi publisko tiesību struktūra, aizpildot uz laiku vakantu amata vietu tikmēr, kamēr noskaidrojās konkursa attiecīgās amata vietas galīgai aizpildīšanai rezultāts. Atbilstoši Spānijas tiesībām darba ņēmējai gadījumā, kad vienkārši beidzas šāda “pagaidu aizvietošanas darba līguma” (
2
) darbības termiņš, nav paredzēta nekāda finansiāla kompensācija, turpretim darba ņēmējam, kura līgumu ir uzteicis darba devējs objektīva iemesla dēļ, ir tiesības uz kompensāciju.
3.
2016. gadā pasludinātajā spriedumā de Diego Porras (
3
) kompensācijas neizmaksāšana vispār, beidzoties uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņam, tika uzskatīta par Savienības tiesībās aizliegtu diskrimināciju. Tagad Tiesa tiek aicināta savu toreizējo judikatūru pārskatīt vai katrā ziņā noslīpēt. Šajā ziņā tai būs arī jāpievērš uzmanība savas judikatūras, kas ir pasludināta attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principiem, iekšējai saskaņotībai.
4.
Būtībā tāda pati juridiskā problemātika ir lietā Grupo Norte Facility (C‑574/16) (
4
), kurā es arī šodien sniedzu savus secinājumus, kā arī izskatāmajās lietās Rodríguez Otero (C‑212/17) un de Diego Porras (C‑619/17). Savukārt lieta Vernaza Ayovi (C‑96/17), kas arī šobrīd ir izskatīšanā, gan arī ir par jautājumiem attiecībā uz diskrimināciju saistībā ar Spānijas tiesībās paredzēto pagaidu aizvietošanas darba līgumu, tomēr tai ir pilnīgi atšķirīgs konteksts.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
5.
Atbilstošās Savienības tiesību normas šajā lietā ir Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīva 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
5
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 1999/70”). Ar šo direktīvu atbilstoši tās 1. pantam ir ieviests Pamatnolīgums par darba līgumiem uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā arī – “Pamatnolīgums”), ko 1999. gada 18. martā savā starpā noslēdza trīs vispārējās starpprofesionālās organizācijas (UNICE, CEEP un EAK) un kas ir pievienots direktīvas pielikumā.
6.
Kopumā Pamatnolīguma par darba līgumiem uz noteiktu laiku mērķis ir izvirzīt “vispārējos principus un obligātās prasības uz noteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem un darba attiecībām” un tostarp “uzlabot terminētās nodarbinātības kvalitāti, nodrošinot to, ka tiek ievērots diskriminācijas aizlieguma princips [..]” (
6
). Tas ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi “radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi noteikta laika darba ņēmējiem, aizsargājot viņus pret diskrimināciju” (
7
).
7.
Šajā ziņā Pamatnolīgums balstās uz apsvērumu, “ka uz nenoteiktu laiku slēgti līgumi ir un joprojām būs vispārpieņemta darba attiecību forma starp darba devējiem un darba ņēmējiem” (
8
). Taču vienlaikus Pamatnolīgumā ir atzīts, ka “noteiktos sektoros, specialitātēs un darbības sfērās uz noteiktu laiku slēgti darba līgumi ir nodarbinātības iezīme, kas var būt noderīga tiklab darba devējiem, kā darba ņēmējiem” (
9
). Tas “sekmē pilnīgāku līdzsvaru starp “darba laika elastīgumu un darba ņēmēju drošību”” (
10
).
8.
Pamatnolīguma 1. klauzulā tā mērķis ir noteikts šādi:
“Šā pamatnolīguma mērķis ir:
a)
uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
b)
radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību.”
9.
Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punktā attiecībā uz tā darbības jomu ir noteikts:
“Šo nolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.”
10.
Pamatnolīguma 3. klauzulā ir ietvertas šādas “definīcijas”:
“1.
Šajā nolīgumā jēdziens “noteikt[a] laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
2.
Šajā nolīgumā jēdziens “salīdzināmais pastāvīgais darba ņēmējs” ir darba ņēmējs, kam tajā pašā uzņēmumā ir darba attiecības vai darba līgums uz nenoteiktu laiku un kas nodarbināts tajā pašā vai līdzīgā profesijā, pienācīgi ņemot vērā kvalifikācijas/iemaņas.
Ja tajā pašā uzņēmumā nav salīdzināmā pastāvīgā darba ņēmēja, salīdzināšanu izdara, atsaucoties uz piemērojamo kolektīvo līgumu vai, ja nav piemērojama kolektīvā līguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi.”
11.
Pamatnolīguma 4. klauzulas nosaukums ir “Diskriminācijas aizlieguma princips”, un tas tostarp ir formulēts šādi:
“1.
Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.
2.
Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.
[..]”
12.
Papildus ir jānorāda uz Pamatnolīguma 5. klauzulu, kurā runa ir par “Pasākumiem, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu”:
“1.
Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības, dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksei un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)
objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
b)
secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)
šādu līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
2.
Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā, nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:
a)
uzskata par “secīgām”;
b)
uzskata par uz nenoteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
B.
Valsts tiesības
13.
No Spānijas tiesību aktiem nozīme ir Darba likuma (
11
) – redakcijā, kas bija spēkā attiecīgā darba līguma noslēgšanas brīdī, – tiesību normām.
1. Vispārīgi noteikumi
14.
Atbilstoši Darba likuma 15. panta 1. punktam darba līgums var tikt noslēgts uz noteiktu vai uz nenoteiktu laiku, turklāt pieļaujamie iemesli termiņa noteikšanai ir sīkāk izklāstīti šajā tiesību normā.
15.
Turklāt Darba likuma 15. panta 6. punktā par vienlīdzīgu attieksmi pret darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti saskaņā ar pagaidu vai uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem, ir paredzēti šādi noteikumi:
“Darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti saskaņā ar pagaidu vai uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem, ir tādas pašas tiesības kā darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti saskaņā ar līgumiem, kas ir noslēgti uz nenoteiktu laiku, ievērojot katram līguma veidam raksturīgās īpatnības attiecībā uz līguma izbeigšanu un īpatnības, kuras likumā ir skaidri noteiktas attiecībā uz arodmācību līgumiem. Ja, ievērojot šo tiesību raksturu, tas ir iespējams, tās nosaka normatīvajos aktos un koplīgumos proporcionāli nostrādātajam laikam.
Ja normatīvajos aktos un koplīgumos kādas konkrētas tiesības vai darba nosacījumi ir paredzēti atbilstoši darba ņēmēja darba stāžam, šīs tiesības vai nosacījumus visiem darba ņēmējiem nosaka saskaņā ar vienādiem kritērijiem neatkarīgi no viņu darba līguma veida.”
16.
Darba likuma 49. pantā (“Līguma izbeigšana”) kopsavilkuma veidā ir uzskaitīti visi apstākļi, kuru dēļ var tikt izbeigtas darba tiesiskās attiecības. Pie tādiem pieder, pirmkārt, izbeigšana, jo ir beidzies noteiktais līguma darbības termiņš vai ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai darbs (49. panta 1. punkta c) apakšpunkts), un, otrkārt, izbeigšana objektīvu iemeslu dēļ (49. panta 1. punkta l) apakšpunkts), turklāt attiecīgie objektīvie iemesli ir konkrēti uzskaitīti Darba likuma 52. pantā.
17.
Attiecībā uz darba līguma izbeigšanu noteiktā līguma darbības termiņa izbeigšanās vai līgumā noteiktā uzdevuma vai darba izpildes dēļ Darba likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka darba ņēmējam – izņemot pagaidu aizvietošanas darba līguma vai arodmācību līguma gadījumus – ir tiesības saņemt kompensāciju, kuras apmērs atbilst proporcionālai daļai no divpadsmit dienu izpeļņas par katru nostrādāto gadu.
18.
Turpretim attiecībā uz darba līguma uzteikšanu objektīvu iemeslu dēļ Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “vienlaicīgi ar rakstveida paziņojuma [par objektīvo iemeslu] sniegšanu darba ņēmējam ir jāizmaksā kompensācija divdesmit dienu izpeļņas apmērā par katru nostrādāto gadu, turklāt attiecībā uz laikposmiem, kas ir īsāki par vienu gadu, aprēķins tiek veikts proporcionāli nostrādāto mēnešu skaitam un kopējā summa nepārsniedz divpadsmit mēnešalgas”.
2. Pagaidu aizvietošanas darba līgums
19.
Pagaidu aizvietošanas darba līgums ir darba līguma veids, kas ir regulēts Darba likuma īstenošanas noteikumos, proti, Karaļa dekrēta 2720/1998 (
12
) 4. pantā. Šis līgums var tikt noslēgts, lai aizvietotu darba ņēmēju, kam ir tiesības uz savas amata vietas saglabāšanu saskaņā ar likumu, darba koplīgumu vai individuālu vienošanos. Šis līgums var tikt noslēgts arī, lai uz laiku aizpildītu amata vietu, kamēr notiek darbā pieņemšanas procedūra vai amatā paaugstināšanas procedūra šīs amata vietas ilgstošai aizpildīšanai.
III. Fakti un pamatlieta
20.
Lucía Montero Mateos2007. gada 13. martā noslēdza pagaidu aizvietošanas darba līgumu ar Madrides autonomās kopienas Sociālās aprūpes aģentūru (
13
) (Spānija) šīs pašvaldības pastāvīgā darba ņēmēja aizvietošanai. 2008. gada 1. februāri viņas līgums tika pārjaunots kā pagaidu aizvietošanas darba līgums, līdz tiks aizpildīta vakantā amata vieta (
14
).
21.
L. Montero Mateos viņas darba līguma darbības laikā tika nodarbināta kā ēdināšanas palīgstrādniece Madrides autonomās kopienas veco ļaužu pansionātā “González Bueno”.
22.
Konkursa ēdināšanas palīgstrādnieku Madrides autonomajā kopienā amata vietu ilgstošai aizpildīšanai noslēgumā amata vieta, kuru līdz tam aizpildīja L. Montero Mateos, tika piešķirta citam darba ņēmējam. Pēc tam, 2016. gada 30. septembrī, veco ļaužu pansionāta direktors L. Montero Mateos paziņoja, ka viņai no šī datuma ēdināšanas palīgstrādnieces pienākumi vairs nebūs jāpilda, jo saskaņā ar konkursa rezultātiem viņas amata vieta ir pastāvīgi aizpildīta, darbā pieņemot citu darba ņēmēju.
23.
Par viņas darba tiesisko attiecību izbeigšanu L. Montero Mateos2016. gada 14. oktobrī pret Madrides autonomo kopienu – Sociālās aprūpes aģentūru cēla prasību Juzgado de lo Social no 33 de Madrid (
15
), iesniedzējtiesā.
IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
24.
Ar 2016. gada 21. decembra lēmumu, kas saņemts 2016. gada 29. decembrī, Juzgado de lo Social no 33 de Madrid (Madrides Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33) saskaņā ar LESD 267. pantu Tiesai uzdeva šādu prejudiciālu jautājumu:
Vai Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vakantās amata vietas aizpildīšanai noslēgtā pagaidu aizvietošanas darba līguma [contrato de trabajo de interinidad] izbeigšana, beidzoties termiņam, uz kuru darba devējs bija noslēdzis līgumu ar darba ņēmēju, ir objektīvs pamats, kas attaisno to, ka valsts likumdevējs šādā gadījumā neparedz nekādu kompensāciju par darba līguma izbeigšanu, lai gan salīdzināmam pastāvīgajam darba ņēmējam, kura līgums tiek uzteikts objektīva iemesla dēļ, ir tiesības uz kompensāciju 20 dienu izpeļņas apmērā par katru nostrādāto gadu?
25.
Prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesā rakstveida apsvērumus iesniedza L. Montero Mateos, Agencia, Spānijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. 2017. gada 8. novembrī lietās C‑574/16 un C‑677/16 notika kopīga tiesas sēde, kurā bija pārstāvēta Grupo Norte Facility, L. Montero Mateos, Agencia, Spānijas valdība un Komisija.
26.
Pēc Spānijas lūguma Tiesa šajā tiesvedībā atbilstoši tās statūtu 16. panta trešajai daļai lietu izspriež virspalātā.
V. Vērtējums
27.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai ir konstatējama Savienības tiesībās aizliegta diskriminācija, ja noteikta laika darba ņēmējam viņa darba līguma izbeigšanas gadījumā, tāpēc ka ir beidzies noteiktais šī līguma darbības termiņš, ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai ir iestājies tajā noteiktais gadījums, nav paredzēta nekāda kompensācija, turpretim darba ņēmējam, kura uz noteiktu vai nenoteiktu laiku noslēgto darba līgumu uzteic darba devējs objektīva iemesla dēļ, ir tiesības uz kompensāciju.
28.
Šī jautājuma pamatā ir apstāklis, ka darba ņēmējam atbilstoši Spānijas Darba likumam, ja darba devējs uzteic viņa darba līgumu objektīva iemesla dēļ, ir likumā paredzētas tiesības uz kompensāciju 20 dienu izpeļņas apmērā par katru nostrādāto gadu (Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunkts), turpretim tajā pašā likumā darba ņēmējam, ja vienkārši beidzas viņa uz noteiktu laiku noslēgtā darba līguma darbības termiņš, ir paredzētas tiesības tikai uz mazāku kompensāciju astoņu līdz divpadsmit dienu izpeļņas apmērā par katru nostrādāto gadu; tiesības uz kompensāciju pat netiek atzītas vispār, ja beidzas “pagaidu aizvietošanas darba līguma” uz noteiktu laiku vai arodmācību līguma (Darba likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunkts) darbības termiņš.
A.
Par diskriminācijas aizlieguma principa piemērošanas jomu
29.
Pamatnolīgumu piemēro darba līgumiem uz noteiktu laiku. Minētais izriet jau no tā virsraksta un rod apstiprinājumu tā 2. klauzulas 1. punktā paredzētajā darbības jomas definīcijā, – atbilstoši tai Pamatnolīgumu piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī.
30.
Pamatlietā viennozīmīgi ir runa par pagaidu aizvietošanas darba līgumu uz noteiktu laiku, kāds ir paredzēts Spānijā atbilstoši Darba likuma normām.
31.
Tiesa arī jau ir skaidri atzinusi, ka Pamatnolīguma noteikumi ir piemērojami arī uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem un uz noteiktu laiku nodibinātām darba tiesiskajām attiecībām ar iestādēm un citām publiskā sektora struktūrām (
16
) un ka privātpersonas uz Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu var tieši atsaukties valsts tiesās strīdos ar šādām iestādēm vai struktūrām (
17
).
32.
Taču lietas dalībnieki nav vienisprātis jautājumā, vai tādā lietā kā šī var būt piemērojams konkrēti diskriminācijas aizlieguma princips atbilstoši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam. Proti, Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ir aizliegta konkrēti mazāk izdevīgas situācijas radīšana noteikta laika darba ņēmējiem attiecībā uz viņu darba nosacījumiem.
33.
Spānijas valdības ieskatā ar šo jēdzienu ir domāti tikai darba nosacījumi (
18
) šaurākā izpratnē, nevis pārējie darba nosacījumi (
19
), piemēram, darba līgumu vai darba tiesisko attiecību uz noteiktu laiku izbeigšanas priekšnoteikumi un tiesiskās sekas.
34.
Šādam viedoklim nevar piekrist. Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru noteicoša nozīme Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ietvertā darba nosacījumu jēdziena izpratnē ir tikai nodarbinātības kritērijam, t.i., apstāklim, ka darba ņēmējam piemērojamās tiesību normas vai viņa pieprasītie pabalsti izriet no viņa darba tiesiskajām attiecībām ar darba devēju (
20
).
35.
Dažādajās Pamatnolīguma valodu redakcijās daļēji ir izmantoti formulējumi, kas atbilst vārdu savienojumam “darba nosacījumi”, taču daļēji arī tādi, kas līdzinās vārdu savienojumam “nodarbinātības nosacījumi” (
21
); taču, kā ir noprotams, šādi nav paredzēts radīt divus atsevišķus konceptus. Turklāt šādu nošķīrumu būtu arī pagrūti saskaņot ar Pamatnolīguma mērķiem un Eiropas darba tiesību kopējo sistēmu.
36.
Proti, Pamatnolīguma mērķis ir uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu (
22
). Tas ataino darba devēju un darba ņēmēju vēlmi radīt vispārēju kārtību, kas nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi noteikta laika darba ņēmējiem, aizsargājot viņus pret diskrimināciju (
23
). Tas atbilst pastāvīgajai judikatūrai, ka Pamatnolīgumā ir ietvertas Eiropas Savienības sociālo tiesību normas ar īpašu nozīmi, kuras ir jāpiemēro katram darba ņēmējam kā minimālās aizsardzības prasības (
24
). Attiecīgi noteikta laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma princips nav interpretējams šauri (
25
).
37.
Turklāt Eiropas [Savienības] darba tiesību saskaņotība ir saistīta ar prasību, lai darba vai nodarbinātības nosacījumu jēdziens netiktu interpretēts atrauti no tā nozīmes radniecīgās Savienības tiesību normās (
26
). Šajā ziņā it īpaši ir jānorāda uz Diskriminācijas novēršanas direktīvām 2000/78/EK (
27
) un 2006/54/EK (
28
), kurās vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir konkretizēts tādu dažādu diskriminācijas pazīmju kā dzimums, vecums un seksuālā orientācija aspektā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru arī tajās ir reglamentēti atlaišanas nosacījumi. Līdz ar to diskriminācijas aizlieguma principa piemērošanas jomā it īpaši ietilpst darba devēja saistībā ar nodarbinātības attiecībām – atbilstoši darba līgumam vai likumam – veicamie maksājumi, izbeidzot darba tiesiskās attiecības (
29
). Darba nosacījumu jēdziena gadījumā no Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ietvertā diskriminācijas aizlieguma principa viedokļa tas, galu galā, nevar būt citādi (
30
).
38.
Tātad rezumējot, Pamatnolīgums kopumā un it īpaši tajā paredzētais diskriminācijas aizlieguma princips ir piemērojams attiecībā uz kompensāciju, kuru darba ņēmēji var pieprasīt no saviem darba devējiem, kad – vienojoties vai uz likuma pamata – tiek izbeigts viņu darba līgums. Šādi jau ir spriedusi arī Tiesa (
31
).
39.
Tāpēc uz tādu lietu kā šī, kurā strīds ir tieši par šādu kompensāciju, attiecas Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta piemērošanas joma.
40.
Tomēr diskriminācijas aizlieguma principam atbilstoši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam attiecībā uz minēto kompensāciju var būt nozīme tikai tad, ja tiek salīdzināti noteikta laika un pastāvīgie darba ņēmēji. Turpretim saistībā ar Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu nav nozīmes tam, ka attiecībā uz strīda pamatā esošo kompensāciju arī pret noteikta laika darba ņēmējiem savā starpā tiek īstenota atšķirīga attieksme atkarībā no tā, vai viņu darba tiesiskās attiecības tiek izbeigtas ar darba devēja uzteikumu objektīva iemesla dēļ vai arī vienkārši tāpēc, ka ir beidzies noteiktais līguma darbības termiņš, ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai ir iestājies tajā noteiktais gadījums. Proti, diskriminācijas aizlieguma princips atbilstoši Pamatnolīgumam neattiecas uz iespējamu atšķirīgu attieksmi pret dažādām noteikta laika darba ņēmēju kategorijām (
32
).
B.
Jautājums par iespējamu diskrimināciju starp noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgajiem darba ņēmējiem
41.
Kā galveno šīs lietas problēmu atliek pārbaudīt, vai noteikta laika un pastāvīgie darba ņēmēji ir salīdzināmā situācijā (
33
). Proti, kā var secināt jau no Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta formulējuma, atbilstoši Savienības tiesībām ir aizliegta noteikta laika darba ņēmēju diskriminācija attiecībā pret salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, taču atbilstoši tam vienlīdzīga attieksme nav jāpiemēro attiecībā pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgiem darba ņēmējiem, kas nav savstarpēji salīdzināmi (
34
). Tātad tikai tad, ja situācijas ir salīdzināmas, atšķirīgie likumā paredzētās kompensācijas noteikumi, par kādiem ir strīds pamatlietā, var tikt uzskatīti par noteikta laika darba ņēmēju diskrimināciju.
42.
Iesniedzējtiesas izdarāmo apsvērumu par noteikta laika un pastāvīgo darba ņēmēju salīdzināmību (
35
) izejas punkts atbilstoši Pamatnolīguma 3. klauzulas 2. punkta pirmajā daļā ietvertā jēdziena “salīdzināmi pastāvīgie darba ņēmēji” definīcijai ir jautājums, vai abi attiecīgajā uzņēmumā veic tādu pašu vai līdzīgu darbu. Tas ir jānoskaidro, pamatojoties uz tādu faktoru kopumu kā darba būtība, prasības attiecībā uz izglītību un darba apstākļi (
36
).
43.
Šajā lietā ir jāpieņem, ka noteikta laika darba ņēmēja attiecībā uz konkrēti veicamo darbu – it īpaši viņas darba būtību, prasībām attiecībā uz izglītību un darba apstākļiem – ir tādā pašā situācijā kā pastāvīgs darba ņēmējs tajā pašā uzņēmumā. Proti, kā noprotams, L. Montero Mateos kā ēdināšanas palīgstrādniece veica tādu pašu darbu kā citi uzņēmumā strādājošie veco ļaužu pansionāta pastāvīgie ēdināšanas palīgstrādnieki. Viņai pat bija piešķirta konkrēta amata vieta, kura faktiski bija paredzēta pastāvīgam darba ņēmējam un galu galā arī tika aizpildīta, tādu pieņemot darbā.
44.
Taču tādā lietā kā šī būtu pārsteidzīgi, norādot tikai uz abu darba ņēmēju veikto darbu un viņiem piešķirtās darba vietas identiskumu, secināt, ka viņi ir salīdzināmā situācijā kopumā jebkurā aspektā un tāpēc noteikta laika darba ņēmējs tiek diskriminēts, ja uz viņu attiecas mazāk izdevīgs likumā paredzēts kompensācijas regulējums līguma izbeigšanas gadījumā. Proti, noteicoša nozīme ir tam, vai noteikta laika un pastāvīgais darba ņēmējs ir salīdzināmā situācijā arī un tieši no strīda pamatā esošās kompensācijas viedokļa un, it īpaši, attiecībā uz gadījumu, kura iestāšanās rada tiesības uz šādu kompensāciju.
45.
Vērtējot šo jautājumu, galu galā, ir jāpiemēro tie paši kritēriji, kuriem parasti ir nozīme arī saistībā ar citiem jautājumiem attiecībā uz diskrimināciju (
37
). Proti, diskriminācijas aizlieguma princips, kā tas ir skaidri un nepārprotami izteikts Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā, ir vienīgi Savienības tiesībās noteiktā vispārējā vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principa īpaša izpausme (
38
).
46.
Tāpēc saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atšķirīgo situāciju salīdzināmais raksturs ir jānosaka un jāizvērtē, it īpaši ņemot vērā tostarp tiesību akta, ar ko šī atšķirība ir ieviesta, priekšmetu un mērķi; turklāt vērība ir jāpievērš tās tiesību nozares principiem un mērķiem, pie kuras pieder attiecīgais akts (
39
).
47.
Līdz ar to par kritēriju, kas ir jāizmanto, salīdzinot dažādos darba devēja pabalstus, uz kuriem atbilstoši darba līgumam vai likumam ir tiesības noteikta laika darba ņēmējiem, no vienas puses, un pastāvīgajiem darba ņēmējiem, no otras puses, noteikti ir jāuzskata arī faktiskā un tiesiskā situācija, kādā ir paredzēta attiecīgo darba devēja pabalstu pieprasīšana (
40
).
48.
Šī lieta Tiesai dod iespēju padziļināti izpētīt šo aspektu, kas manā ieskatā spriedumā de Diego Porras (
41
) netika iztirzāts pietiekami, un pārdomāt savu judikatūru šajā jautājumā.
49.
Bez šaubām, ir daudz tādu darba devēja piešķirtu finansiālu un sociālu pabalstu, uz kuriem, ņemot vērā to priekšmetu un mērķi, vienādi ir tiesības gan noteikta laika, gan pastāvīgajiem darba ņēmējiem. Tas noteikti, pirmām kārtām, attiecas uz darba algu, kā arī tādām iespējamām prēmijām par lojalitāti uzņēmumam un sociālajām priekšrocībām kā, piemēram, piemaksas par ēdināšanu un transportu, kā arī piekļuve uzņēmuma sporta zālēm un bērnu aprūpei. Proti, tādējādi tiek vai nu izteikta atzinība par uzņēmumā veikto darbu, vai arī veicināta integrācija darba dzīvē un uzņēmumā, turklāt vajadzības gadījumā var tikt piemērots pro rata temporis princips (Pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkts) (
42
).
50.
Taču attiecīgā kompensācija, – neskarot iesniedzējtiesas veicamo pārbaudi, – nav šāds pabalsts. Proti, ciktāl var spriest, kompensācija par darba līguma izbeigšanu, kas saskaņā ar Darba likumu noteiktos apstākļos ir jāmaksā Spānijas darba devējam, ņemot vērā tās priekšmetu un mērķi, nav prēmija par lojalitāti uzņēmumam, bet gan atlīdzinājums par to, ka darba ņēmējs zaudē savu darba vietu.
51.
Ņemot vērā šo kompensācijas priekšmetu un mērķi, noteikta laika darba ņēmēji, no vienas puses, un pastāvīgie darba ņēmēji, no otras puses, pretēji tam, kā tas varētu sākotnēji šķist, nav salīdzināmā situācijā. Tas tā nekādā ziņā nav tikai nodarbinātības uz noteiktu laiku pagaidu rakstura dēļ, kas pats par sevi, vērtējot abstrakti, nevar tikt izmantots kā nošķiršanas pazīme (
43
), bet gan ļoti konkrēti – atšķirīgi lielās darba vietas zaudēšanas paredzamības dēļ, ar kuru var būt saistīts atšķirīgs tiesību uz kompensāciju apjoms.
52.
Protams, nav šaubu par to, ka darba vietas zaudēšana jebkurā gadījumā – gan noteikta laika darba ņēmējam, gan pastāvīgajam darba ņēmējam – ir ļoti nepatīkams, pat dramatisks notikums, kas nereti izraisa ievērojamas personiska un sociāla rakstura grūtības.
53.
Taču noteikta laika darba ņēmējam darba vietas zaudēšana līdz ar noteiktā līguma darbības termiņa beigām, līgumā noteiktā uzdevuma izpildi vai tajā paredzētā gadījuma iestāšanos, ir sākotnēji sagaidāma un nekādā ziņā nav pārsteigums. Darba ņēmējs pats ir piedalījies līgumiskās vienošanās slēgšanā, kura agrāk vai vēlāk neizbēgami izraisa viņa darba tiesisko attiecību izbeigšanos, pat ja viņš, ņemot vērā viņa nodarbinātības uz noteiktu laiku ilglaicīgumu, iespējams, ir cerējis, ka viņa darba tiesiskās attiecības nostiprināsies līdzīgi pastāvīgā darba ņēmēja darba attiecībām.
54.
Turpretim (priekšlaicīga) uz noteiktu vai nenoteiktu laiku nodibinātu darba tiesisko attiecību izbeigšana darba devēja uzteikuma gadījumā objektīva iemesla (piemēram, darba devēja ekonomiskas grūtības, kuru dēļ neizbēgami ir jāsamazina personāls) dēļ parasti nav gadījums, kuru darba ņēmējs var konkrēti paredzēt.
55.
Turklāt uzteikuma objektīva iemesla dēļ gadījumā likumā paredzētās kompensācijas mērķis ir it īpaši kompensēt darba ņēmēja pieviltās cerības turpināt viņa darba tiesiskās attiecības, kurām patiesībā bija paredzēts turpināties. Turpretim šādu pieviltu cerību nav gadījumā, kad uz noteiktu laiku noslēgtais darba līgums vienkārši beidzas, jo ir beidzies noteiktais līguma darbības termiņš, ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai ir iestājies tajā noteiktais gadījums.
56.
Šajā gadījumā citādi nekā lietā C‑574/16 darba līguma darbības termiņa beigas gan nebija piesaistītas noteiktam kalendāra datumam, bet līgumā noteiktam gadījumam nākotnē – gaidāmajai pastāvīgā darba ņēmēja pieņemšanai darbā pēc notiekoša konkursa beigām.
57.
Pat ja darba ņēmēja – kā šajā vai de Diego Porras (
44
) gadījumā – saskaņā ar darba līgumu uz noteiktu laiku jau ilgi veic to pašu darbu pie tā paša darba devēja (
45
), viņas darba tiesiskās attiecības manā ieskatā joprojām ir nostiprinājušās izteikti mazākā mērā un līdz ar to arī viņas paļāvība uz to turpināšanos ir izteikti mazāk aizsargājama nekā pastāvīga darba ņēmēja ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku gadījumā.
58.
Tāpēc par ne visai pārliecinošu es uzskatu arī Komisijas priekšlikumu uz noteiktu laiku nodibinātas darba tiesiskās attiecības ar netipiski ilgu darbības termiņu uzskatīt par salīdzināmām ar pastāvīgām darba tiesiskajām attiecībām. Ja jautājumu par salīdzināmību katrā atsevišķajā gadījumā gribētu padarīt atkarīgu no attiecīgo darba tiesisko attiecību konkrētā ilguma un to darbības termiņa izbeigšanās paredzamības pakāpes, ievērojami ciestu tiesiskā noteiktība un tiktu stipri apgrūtināta noteikta laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma principa praktiskā piemērošana.
59.
Darba devēju ļaunprātīga rīcība, kas var izpausties tostarp virknes secīgu darba līgumu noslēgšanā uz noteiktu laiku, būtu efektīvi un preventīvi apkarojama ar sevišķi šim nolūkam paredzētajiem pasākumiem Pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē – līdz pat iespējamai darba līguma uz noteiktu laiku pārveidošanai par darba līgumu uz nenoteiktu laiku (
46
). Tomēr atšķirība starp aizsardzību pret diskrimināciju atbilstoši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam un cīņu pret ļaunprātīgu izmantošanu atbilstoši 5. klauzulai, kā pareizi norāda Komisija, būtu jārespektē (
47
).
60.
Ja gribētu dalībvalstīm aizliegt to tiesību aktos darba tiesību jomā paredzēt diferencētus noteikumus, ņemot vērā minētās atšķirības un intereses, darba līgumu uz noteiktu un nenoteiktu laiku nošķiršanai nebūtu nozīmes. Taču, kā pareizi uzsver Komisija, šī nošķiršana atbilst Savienības likumdevēja, kā arī Eiropas darba devēju un darba ņēmēju vērtībām, atbilstoši kurām nodarbinātība uz noteiktu laiku per se nav uzskatāma par nosodāmu vai pat prettiesisku. Gluži pretēji, Pamatnolīgums balstās uz ideju, ka “noteiktos sektoros, specialitātēs un darbības sfērās uz noteiktu laiku slēgti darba līgumi ir nodarbinātības iezīme, kas var būt noderīga tiklab darba devējiem, kā darba ņēmējiem” (
48
). Tas arī “sekmē pilnīgāku līdzsvaru starp “darba laika elastīgumu un darba ņēmēju drošību”” (
49
).
C.
Iespējamie atšķirīgu attieksmi attaisnojošie pamati
61.
Tikai gadījumam, ja Tiesa noteikta laika un pastāvīgo darba ņēmēju situācijas salīdzināmību vērtētu citādi, nekā esmu ierosinājusi, noslēgumā īsi pievērsīšos attiecīgo likumā paredzēto tiesību uz kompensāciju atšķirīgā regulējuma iespējamajiem attaisnojošajiem pamatiem.
62.
Tādā gadījumā kā šis, kurā ir runa par darba tiesiskajām attiecībām publiskajā sektorā, apspriešanas vērti ir galvenokārt divi aspekti: pirmkārt, budžeta apsvērumi, kas, ņemot vērā daudzu publiskā sektora struktūru dalībvalstīs ierobežotos finansiālos resursus, aizvien vairāk izvirzās priekšplānā, un, otrkārt, civildienesta tiesību principi dalībvalstīs.
63.
Runājot vispirms par budžeta apsvērumiem, mazāk izdevīgs likumā paredzēts kompensācijas regulējums darba līgumu uz noteiktu laiku darbības termiņa izbeigšanās gadījumā salīdzinājumā ar kompensācijas regulējumu darba devēja uzteikuma objektīva iemesla dēļ gadījumā nevar tikt attaisnots vienīgi ar to, ka dāsnāks regulējums pārāk apgrūtinātu publiskās finanses. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienkārši budžeta apsvērumi, pat ja tie var pamatot dalībvalsts lēmumus sociālās politikas jomā un tos ietekmēt arī veida un apjoma ziņā, paši par sevi nevar būt diskrimināciju attaisnojošs pamats (
50
).
64.
Protams, nav tā, ka civildienesta tiesību pamatprincipi – tādi kā štata saraksta princips, štata ierēdņa modelis un prasība izturēt konkursu, lai varētu tikt pieņemts darbā uz nenoteiktu laiku – savā veidā neietekmētu Pamatnolīguma noteikumu piemērošanu (
51
). Pamatnolīgumā ir konkrēti atzīts, ka “pilnīgai [tajā noteikto vispārīgo principu un obligāto prasību darbam uz noteiktu laiku] piemērošanai ir jāņem vērā īpaši nacionāli, sektoru un sezonas apstākļi” (
52
).
65.
Tomēr ne jau katrs atšķirīgas attieksmes pret noteikta laika darba ņēmējiem un salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem gadījums vispārināti var tikt attaisnots, atsaucoties uz civildienesta sektorālajām īpatnībām (
53
), bet gan tikai tādi, kuros minētajām īpatnībām ir konkrēta noteicoša nozīme (
54
). Neskarot iesniedzējtiesas veicamo padziļināto pārbaudi, šajā gadījumā nekas neliecina par to, ka civildienesta tiesību principu īstenošanai varētu būt vajadzīgs likumā paredzēto kompensācijas regulējumu civildienestā noslēgta darba līguma uz noteiktu laiku darbības termiņa izbeigšanās gadījumā veidot neizdevīgāku par kompensācijas regulējumu darba devēja uzteikuma objektīva iemesla dēļ gadījumā.
66.
Tātad, ja tāda noteikta laika darba ņēmēja situācija, kam izbeidzas darba līguma darbības termiņš, un pastāvīga darba ņēmēja, kura līgumu uzteic darba devējs objektīva iemesla dēļ, situācija – pretēji maniem iepriekš minētajiem apsvērumiem – tiktu uzskatītas par salīdzināmām, objektīvs attaisnojums atšķirīgajām likumā paredzētajām tiesībām uz kompensāciju nebūtu saskatāms.
D.
Starpsecinājumi
67.
Tomēr rezumējot, – ņemot vērā manis konstatēto situāciju nesalīdzināmību – attiecībā uz Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta interpretāciju ir jāatzīst, ka noteikta laika darba ņēmēji netiek diskriminēti, ja, beidzoties viņu darba līgumiem tāpēc, ka ir beidzies noteiktais līguma darbības termiņš, ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai ir iestājies tajā noteiktais gadījums, viņiem nav paredzēta kompensācija vai tā ir paredzēta mazāka nekā darba ņēmējiem, kuru uz noteiktu vai nenoteiktu laiku noslēgtos darba līgumus uzteic darba devējs objektīva iemesla dēļ.
VI. Secinājumi
68.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Juzgado de lo Social no 33 de Madrid (Madrides Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33, Spānija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildēt šādi:
Direktīvas 1999/70/EK pielikumā pievienotā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noteikta laika darba ņēmēji netiek diskriminēti, ja, beidzoties viņu darba līgumiem tāpēc, ka ir beidzies noteiktais līguma darbības termiņš, ir izpildīts līgumā noteiktais uzdevums vai ir iestājies tajā noteiktais gadījums, viņiem nav paredzēta kompensācija vai tā ir paredzēta mazāka nekā darba ņēmējiem, kuru uz noteiktu vai nenoteiktu laiku noslēgtos darba līgumus uzteic darba devējs objektīva iemesla dēļ.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Spāņu valodā: contrato de trabajo de interinidad.
(
3
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris (C‑596/14, EU:C:2016:683).
(
4
)	Lieta Grupo Norte Facility vienīgi attiecas uz citu Spānijas darba tiesībās paredzētu līguma veidu, proti, strādājoša pensionāra daļējas aizstāšanas darba līgumu uz noteiktu laiku (“contrato de relevo”).
(
5
)	OV 1999, L 175, 43. lpp.
(
6
)	Direktīvas 1999/70 preambulas 14. apsvērums.
(
7
)	Pamatnolīguma preambulas trešā daļa.
(
8
)	Pamatnolīguma preambulas otrā daļa; skat. arī tā vispārīgo apsvērumu 6. punktu.
(
9
)	Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 8. punkts; skat. arī tā preambulas otro daļu.
(
10
)	Pamatnolīguma preambulas pirmā daļa; skat. arī tā vispārīgo apsvērumu 3. un 5. punktu.
(
11
)	2015. gada 23. oktobraTexto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores, aprobado por el Real Decreto Legislativo 2/2015 (Darba likuma pārstrādātā redakcija, kas apstiprināta ar Karaļa Leģislatīvo dekrētu 2/2015) (2015. gada 24. oktobraBOE Nr. 225, 100224. lpp.). Saskaņā ar Spānijas valdības sniegto informāciju tiesību normas, kurām ir nozīme šajā lietā, ir formulētas identiski šī likuma agrākajai redakcijai, kas Tiesai ir iesniegta lietā Grupo Norte Facility (C‑574/16).
(
12
)	1998. gada 18. decembraReal Decreto 2720/1998 por el que se desarrolla el artículo 15 del Estatuto de los Trabajadores en materia de contratos de duración determinada (Karaļa dekrēts 2720/1998 par to, kā īstenot Darba likuma 15. pantu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu jomā) (1999. gada 8. janvāraBOE Nr. 7, 568. lpp.).
(
13
)	Agencia Madrileña de Atención Social de la Consejería de Políticas Sociales y Familia de la Comunidad Autónoma de Madrid (turpmāk tekstā – “Agencia”).
(
14
)	Konkrēti runa bija par amata vietu Nr. 16.332, uz kuru bija atsauce darba līgumā.
(
15
)	Madrides Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 33 (Spānija).
(
16
)	Spriedumi, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 54.–57. punkts); 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 25. punkts); 2010. gada 22. decembris, Gavieiro Gavieiro un Iglesias Torres (C‑444/09 un C‑456/09, EU:C:2010:819, 38.–40. punkts), un 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 67. punkts).
(
17
)	Spriedumi, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 68. punkts), un 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 28. punkts).
(
18
)	Spāņu valodā: condiciones de trabajo.
(
19
)	Spāņu valodā: condiciones de empleo.
(
20
)	Spriedumi, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno un Pettini (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 45. un 46. punkts); 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 35. punkts); 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 25. punkts), un 2016. gada 14. septembris, de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, 28. punkts).
(
21
)	Tā, piemēram, Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta vācu valodas redakcijā nav runāts par Arbeitsbedingungen [“darba nosacījumiem”], bet gan par Beschäftigungsbedingungen [“nodarbinātības nosacījumiem”]. Tas pats attiecas uz redakcijām franču valodā (conditions d’emploi), itāļu valodā (condizioni di impiego), portugāļu valodā (condições de emprego) un angļu valodā (employment conditions).
(
22
)	Pamatnolīguma 1. klauzulas a) punkts un Direktīvas 1999/70 preambulas 14. apsvērums.
(
23
)	Pamatnolīguma preambulas trešā daļa.
(
24
)	Spriedums, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 27. un 38. punkts); līdzīgi spriedumi, 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 114. punkts), un 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 24. punkts).
(
25
)	Spriedumi, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, 38. punkts, lasot to kopā ar 37. punktu); 2008. gada 15. aprīlis, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 114. punkts), un 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 24. punkts).
(
26
)	Šajā pašā nozīmē spriedums, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno un Pettini (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 45. un 46. punkts).
(
27
)	Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīva 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).
(
28
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīva 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV 2006, L 204, 23. lpp.).
(
29
)	Skat., piemēram, spriedumus, 1982. gada 16. februāris, Burton (19/81, EU:C:1982:58, 9. punkts); 2004. gada 8. jūnijs, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑220/02, EU:C:2004:334, 36. punkts), un 2010. gada 12. oktobris, Ingeniørforeningen i Danmark (C‑499/08, EU:C:2010:600, 21. punkts).
(
30
)	Šādā pašā nozīmē spriedums, 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 28. punkts).
(
31
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris, de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, 31. un 32. punkts); līdzīgi jau spriedumi, 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 35.–37. punkts, tāpat par kompensācijas tiesisko regulējumu), un 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 27.–29. punkts, par uzteikuma termiņu).
(
32
)	Rīkojums, 2010. gada 11. novembris, Vino (C‑20/10, EU:C:2010:677, 57. punkts).
(
33
)	Šādi arī spriedumos, 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 43. punkts); 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 30. punkts), un 2016. gada 14. septembris, de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, 39. un 40. punkts).
(
34
)	Spriedums, 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 42. punkts), un rīkojums, 2014. gada 30. aprīlis, D’Aniello u.c. (C‑89/13, EU:C:2014:299, 28. punkts); līdzīgi arī 2012. gada 18. oktobra spriedumā Valenza (no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 48. punkts), kā arī 2016. gada 14. septembra spriedumā de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, 39. un 40. punkts) paustā doma.
(
35
)	Spriedumi, 2012. gada 18. oktobris, Valenza (no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 43. punkts); 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 32. punkts), un 2016. gada 14. septembris, de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, 42. punkts).
(
36
)	Spriedumi, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, 66. punkts), un 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 31. punkts), kā arī rīkojumi, 2011. gada 18. marts, Montoya Medina (C‑273/10, EU:C:2011:167, 37. punkts), un 2017. gada 9. februāris, Rodrigo Sanz (C‑443/16, EU:C:2017:109, 38. punkts); tādā pašā nozīmē jau spriedums, 1995. gada 31. maijs, Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, 33. punkts).
(
37
)	Skat. arī manus secinājumus lietās Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2015:854, 38. punkts), Pilkington Group u.c./Komisija (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 66. punkts) un Vervloet u.c. (C‑76/15, EU:C:2016:386, 47. punkts), kuros es attiecīgi izklāstu, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nevar tikt interpretēts un piemērots atšķirīgi atkarībā no tiesību jomas.
(
38
)	Šajā nozīmē, piemēram, 2011. gada 8. septembra spriedums Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557, 65. punkts), kurā pastāvīgā judikatūra par Savienības tiesībās noteikto vispārējo diskriminācijas aizlieguma principu ir attiecināta uz Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktu.
(
39
)	Spriedumi, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique et Lorraine u.c. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 26. punkts); 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 167. punkts), un 2017. gada 26. jūlijs, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, 46. punkts).
(
40
)	Šajā nozīmē spriedums, 2013. gada 12. decembris, Carratù (C‑361/12, EU:C:2013:830, 44. un 45. punkts).
(
41
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris, de Diego Porras (C‑596/14, EU:C:2016:683, it īpaši 40.–44. punkts un 51. punkts).
(
42
)	Turklāt kā nosacījums konkrētu darba devēja pabalstu izmantošanai var tikt izvirzīts minimālais uzņēmumā nostrādātais laiks, ja šis priekšnoteikums tiek noteikts saskaņā ar objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem un nav veidots tā, lai mērķtiecīgi izslēgtu noteikta laika darba ņēmējus.
(
43
)	Atbilstoši Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktam darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi neskatoties uz to, ka ar viņiem līgums vai darba attiecības ir noslēgti uz noteiktu termiņu; skat. arī spriedumus, 2010. gada 22. decembris, Gavieiro Gavieiro un Iglesias Torres (C‑444/09 un C‑456/09, EU:C:2010:819, 56. un 57. punkts); 2012. gada 18. oktobris, Valenza (no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 52. punkts), un 2014. gada 13. marts, Nierodzik (C‑38/13, EU:C:2014:152, 37. un 38. punkts).
(
44
)	Spriedums, 2016. gada 14. septembris (C‑596/14, EU:C:2016:683).
(
45
)	Šajā ziņā šis gadījums atšķiras no paralēli izskatāmās lietas Grupo Norte Facility (C‑574/16), kura attiecas uz darba līgumu uz noteiktu laiku, kura ilgums bija mazāks nekā trīs gadi. Taču, kā esmu izklāstījusi savos šīsdienas secinājumos attiecīgajā lietā, juridiskajam vērtējumam abās lietās būtu jābūt vienādam.
(
46
)	Tomēr Pamatnolīgumā dalībvalstīm nav noteikts vispārējs pienākums paredzēt uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošanu darba līgumos uz nenoteiktu laiku (spriedumi, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c., C‑212/04, EU:C:2006:443, 91. punkts; 2006. gada 7. septembris, Marrosu un Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, 47. punkts, kā arī 2016. gada 14. septembris, Martínez Andrés un Castrejana López, C‑184/15 un C‑197/15, EU:C:2016:680, 39. punkts), īpaši attiecībā uz civildienestu.
(
47
)	2014. gada 26. novembra spriedumā Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 108. un 109. punkts) Tiesa jau netieši norādīja uz to, ka ļaunprātīga izmantošana Pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē var būt aizvietojošā personāla nodarbināšana, izmantojot secīgus darba līgumus uz noteiktu laiku, ja nav paredzams, kad tiks noslēgts konkurss pastāvīgo darba ņēmēju pieņemšanai darbā.
(
48
)	Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 8. punkts; skat. arī tā preambulas otro daļu.
(
49
)	Pamatnolīguma preambulas pirmā daļa; skat. arī tā vispārīgo apsvērumu 3. un 5. punktu.
(
50
)	Spriedumi, 1994. gada 24. februāris, Roks u.c. (C‑343/92, EU:C:1994:71, 35. punkts, kā arī papildus 36. un 37. punkts); 2003. gada 20. marts, Kutz-Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168, 59. punkts, kā arī papildus 60. un 61. punkts), un 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 110. punkts).
(
51
)	Šajā ziņā skat. jau manus secinājumus apvienotajās lietās Angelidaki u.c. (no C‑378/07 līdz C‑380/07, EU:C:2008:686, 117. punkts), kā arī lietā Adeneler u.c. (C‑212/04, EU:C:2005:654, 85. un 86. punkts); šajā pašā nozīmē ģenerāladvokāta L. M. Pojareša Maduru [L. M. Poiares Maduro] apvienotie secinājumi lietās Marrosu un Sardino, kā arī Vasallo (C‑53/04 un C‑180/04, EU:C:2005:569, 42. un 43. punkts).
(
52
)	Šādi Pamatnolīguma preambulas trešajā daļā; skat. arī tā vispārīgo apsvērumu 10. punktu.
(
53
)	Šajā nozīmē arī spriedumi, 2006. gada 7. septembris, Marrosu un Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517, 45. punkts), un 2006. gada 7. septembris, Vassallo (C‑180/04, EU:C:2006:518), kā arī 2014. gada 26. novembris, Mascolo u.c. (C‑22/13, no C‑61/13 līdz C‑63/13 un C‑418/13, EU:C:2014:2401, 70. punkts), kuros Tiesa attiecīgi ierobežojot norāda: “ciktāl tas ir objektīvi attaisnojams”.
(
54
)	Šajā pašā nozīmē mani secinājumi lietā Komisija/Strack (pārskatīšana) (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:573, 66.–68. punkts).