62019TJ0018_RES
Lieta T‑18/19
Colin Brown
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 2020. gada 5. oktobra spriedums
Civildienests – Ierēdņi – Ierēdnis, kas, stājoties dienestā, ir Apvienotās Karalistes valstspiederīgais – Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības – Dienesta vietas valsts pilsonības iegūšana karjeras laikā – Ekspatriācijas pabalsta zaudēšana – Vienlīdzīga attieksme – Nediskriminācijas princips – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts
Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas noteikumi – Notikums, kas attaisno to, ka administrācija pārskata saņēmēja situāciju – Dienesta vietas valsts pilsonības iegūšana karjeras laikā – Iekļaušana
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 36., 37., 39., 41.–45. un 50.–52. punktu)
Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas noteikumi – Saņēmēja situācijas pārskatīšana, pamatojoties uz dienesta vietas valsts pilsonības iegūšanu karjeras laikā – Ekspatriācijas pabalsta zaudēšana – Apstākļu, kas ir pamatā naturalizācijas pieteikumam, ņemšana vērā – Risks tikt atbrīvotam no amata pēc iestādes iniciatīvas, kas saistīts ar dalībvalsts izstāšanos no Savienības – Ietekmes neesamība
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
(skat. 64.–69. punktu)
Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas noteikumi – Saņēmēja situācijas pārskatīšana, pamatojoties uz dienesta vietas valsts pilsonības iegūšanu karjeras laikā – Pielīdzināšana tāda ierēdņa situācijai, kuram ir vai ir bijusi dienesta vietas valsts pilsonība – Vienlīdzības un nediskriminācijas principu pārkāpums – Neesamība
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
(skat. 81.–83., 86.–90., 96., 97. un 112.–117. punktu)
Rezumējums
Spriedumā lietā Brown/Komisija (T‑18/19), kas pasludināts 2020. gada 5. oktobrī, Vispārējā tiesa, lemjot paplašinātā piecu tiesnešu sastāvā, precizē, kādos apstākļos ierēdnim, kurš karjeras laikā iegūst dienesta vietas valsts pilsonību, šī iemesla dēļ var tikt liegts ekspatriācijas pabalsts, ņemot vērā Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzētos piešķiršanas nosacījumus.
Šajā lietā prasītājs Colin Brown uzsāka darbu Komisijā 2001. gada 1. janvārī. Tad viņam bija tikai Apvienotās Karalistes valstspiederīgā statuss. Komisijas Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) viņam piešķīra ekspatriācijas pabalstu, ņemot vērā nosacījumus, kas tiek prasīti ierēdņiem, “kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā”, atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktam.
2016. gada 23. jūnijā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pavalstnieki referendumā pauda viedokli par labu tam, ka viņu valsts izstājas no Eiropas Savienības. 2017. gada 29. martā Apvienotā Karaliste paziņoja Eiropadomei par nodomu izstāties no Savienības. Šādos apstākļos 2017. gada 27. jūnijā prasītājs lūdza Beļģijas pilsonību, kuru viņš ieguva minētā gada 3. novembrī. Pēc tam, kad PMO par to tika informēts, tas 2018. gada 23. februārī paziņoja prasītājam savu lēmumu atņemt viņam ekspatriācijas pabalstu un līdz ar to ceļa izdevumu kompensāciju, pamatojoties uz to, ka viņš bija ieguvis savas dienesta vietas valsts, šajā gadījumā – Beļģijas, pavalstniecību. Ar 2018. gada 19. marta lēmumu par labojumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) 2018. gada 23. februāra lēmuma spēkā stāšanās datums tika noteikts 2017. gada 1. decembrī.
Tā kā prasītāja iesniegtā sūdzība par apstrīdēto lēmumu netika apmierināta, viņš Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un atjaunot attiecīgos pabalstus no 2017. gada 1. decembra. Savu prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam prasītājs izvirzīja četrus pamatus, ar kuriem viņš, pirmkārt, apstrīdēja iespēju pārskatīt viņa tiesības uz ekspatriācijas pabalstu gan principā, gan ņemot vērā īpašos lietas apstākļus, un, otrkārt, norādīja uz vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu pārkāpumu, kas it īpaši izrietot no pārskatīšanas laikā piemērotajiem piešķiršanas nosacījumiem un to interpretācijas.
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa nosprieda, ka PMO nav pārkāpis Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, uzskatīdams, ka tad, ja dienesta vietas valsts pilsonība tiek iegūta karjeras laikā, ir jāpārskata tiesības uz ekspatriācijas pabalstu. Lai gan šajā tiesību normā nav skaidri paredzēta šādas pārskatīšanas iespēja, Vispārējā tiesa uzsver, ka administrācija tomēr nevar turpināt to maksāt katru mēnesi, ja iestājas notikums, kas būtiski maina tās personas situāciju, kura to saņem, ņemot vērā šos piešķiršanas nosacījumus. Šādā gadījumā un tā kā nav tiesību normas, kas to liegtu, administrācijai šī situācija ir jāpārskata.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija apstiprina šo analīzi, jo tajā nav norādīts neviens apstāklis, kas varētu izslēgt jebkādu tiesību uz ekspatriācijas pabalstu pārskatīšanu pēc tam, kad ierēdnis ir ieguvis dienesta vietas valsts pilsonību karjeras laikā. Pirmkārt, tā kā negatīvais nosacījums par dienesta vietas valsts pilsonību ir formulēts tagadnē, šāds formulējums neizslēdz to, ka attiecīgajam ierēdnim visas savas karjeras laikā ir jāturpina izpildīt šo nosacījumu, lai saglabātu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu. Otrkārt, attiecībā uz likumdevēja veikto ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumu izvēli Vispārējā tiesa, ņemot vērā agrāko Civildienesta noteikumu (
1
) sagatavošanas darbus (
2
), norāda, ka pilsonības kritērijs tika izmantots ar tā precizitāti un vienkāršību saistītu iemeslu dēļ, neignorējot tā robežas, it īpaši dubultpilsonības situācijās. Tādējādi, ņemot vērā Savienības tiesību normu, kurās ir paredzētas tiesības uz finansiāliem pabalstiem, šauras interpretācijas principu, Vispārējā tiesa uzskata, ka jebkādas pārskatīšanas izslēgšana gadījumā, ja tiek iegūta dienesta vietas valsts pilsonība karjeras laikā, būtu prasījusi atšķirīgu attiecīgās tiesību normas redakciju. Treškārt, Vispārējā tiesa uzskata, ka šāda pārskatīšana atbilst arī ekspatriācijas pabalsta mērķim, kas ir kompensēt īpašas izmaksas un neērtības, kuras visas karjeras laikā izriet no ierēdņa pārcelšanas no savas izcelsmes vietas tādēļ, ka viņš savā dienesta vietā atrodas Savienības dienestā. Tā kā Savienības likumdevējam bija jāīsteno šis mērķis, definējot ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumus, Vispārējā tiesa, ņemot vērā šajā ziņā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietverto formulējumu, norāda, ka ierēdņa integrācija, kas izriet no tā, ka karjeras laikā viņš ir izveidojis pastāvīgo dzīvesvietu dienesta vietas valstī un tajā strādā, nevar būt šķērslis ekspatriācijas pabalsta izmaksai. Savukārt šī izvēle nevar attiekties uz gadījumu, kad tiek iegūta dienesta vietas valsts pilsonība karjeras laikā, ņemot vērā īpašo integrācijas formu, ko parāda šāda naturalizācija.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentāciju, ar kuru prasītājs iebilda pret to, ka PMO nav atteicies no pārskatīšanas attiecībā uz viņu, ņemot vērā iemeslus, kas viņam ir likuši lūgt naturalizāciju, kurus viņš raksturo kā ierobežojumu, kas ir nepārvarama vara. Šajā ziņā, precizējot, ka prasītāja veiktās naturalizācijas procedūras mērķis bija novērst atlaišanas risku pēc iestādes iniciatīvas, kuram attiecīgā gadījumā viņš bija pakļauts Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības dēļ, Vispārējā tiesa uzskata, ka strīdīgā pārskatīšana nevar tikt uzskatīta par tādu, kas prasītājam rada pārmērīgu slogu, kurš atbilstu nepārvaramas varas prasībām un kurš tādējādi varētu atbrīvot PMO no pārskatīšanas, kas ir tā pienākums. Vēl jo mazāk tas tā ir tādēļ, ka Beļģijas pavalstniecības iegūšana turpmāk pilnībā garantēja prasītājam viņa darba saglabāšanu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa visbeidzot atgādina, ka neviens nevar pretendēt uz dalībvalsts izstāšanās no Savienības seku neitralizēšanu.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka ne tas, ka pārskatīšanas ietvaros prasītājam ir piemēroti piešķiršanas nosacījumi, kas attiecas uz ierēdņiem, kuriem ir dienesta vietas valsts pilsonība, ne to interpretācija nav pretrunā vienlīdzības un nediskriminācijas principiem.
Vispārējā tiesa vispirms uzsvēra, ka nošķiršana, kas izriet no pilsonības kā pirmā kritērija izvēles, likumdevējam īstenojot plašo rīcības brīvību, lai noteiktu ierēdņu darba nosacījumus, nešķiet acīmredzami neatbilstoša vai patvaļīga, ņemot vērā ekspatriācijas pabalsta mērķi. Turklāt tā maksājumu periodiskums, kas turklāt nav ierobežots laikā, prasa, lai tiktu ievēroti vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi ne tikai dienesta uzsākšanas brīdī, bet arī ikreiz, kad tiek pārskatītas tiesības uz šo pabalstu.
Ņemot vērā stingros nosacījumus, kas izvirzīti ierēdņiem, kuri ir dienesta vietas valsts valstspiederīgie, lai varētu saņemt ekspatriācijas pabalstu, proti, pilnīga dzīvesvietas vai profesionālās darbības neesamība šīs valsts Eiropas teritorijā desmit gadu ilgā atsauces laikposmā pirms viņu stāšanās amatā, Vispārējā tiesa nav konstatējusi nevienu iemeslu, kas pamatotu to, ka prasītājs tiktu no tā atbrīvots no viņa naturalizācijas brīža. Tādējādi, sākot no šī datuma, pret viņu ir jāaizturas tāpat kā pret visiem citiem Beļģijas valstspiederīgajiem vai bijušajiem valstspiederīgajiem, kuru uzturēšanās Beļģijā, pat ja tā ir īslaicīga, desmit gadu atsauces laikposmā, var būt šķērslis pabalsta saņemšanai saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Savukārt Vispārējā tiesa uzskata, ka, tāds ierēdnis, kurš savas karjeras laikā ir ieguvis dienesta vietas valsts pilsonību, vairs nav tādā pašā situācijā kā ierēdņi, kas nav izteikuši nodomu apliecināt savas saiknes ar šo valsti, iegūstot tās pilsonību.
Katrā ziņā Vispārējā tiesa noraidīja argumentu par ierēdņu, kas ir Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, diskrimināciju pēc tam, kad tā pārliecinājās, ka apstrīdētā interpretācija praksē tika ievērota neatkarīgi no sākotnēji vērā ņemtās ierēdņa pilsonības un ka turklāt tā nebija saistīta ar jebkādiem apsvērumiem, kas attiecas uz Eiropas Savienības un Apvienotās Karalistes attiecību attīstību. Visbeidzot, atbildot uz pamatu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu pārkāpumu, kurš izriet no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta kļūdainas interpretācijas, Vispārējā tiesa norāda, ka šajā ziņā piedāvātā interpretācija nav saderīga ar pašu šīs tiesību normas formulējumu, kā arī tās piemērojamību, un līdz ar to tā ir jānoraida.
Izdarot secinājumus no šiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa noraidīja pārējos prasījumus un līdz ar to prasību kopumā.
(
1
)	Padomes 1959. gada 11. decembra informatīvais paziņojums.
(
2
)	Padomes Regula Nr. 31 (EEK), Nr. 11 (EAEK) (1961. gada 18. decembris), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Civildienesta noteikumus (OV 1962, 45, 1387. lpp.).