61999CC0400(01)_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šie secinājumi attiecas uz tiesvedības turpināšanu lietā C-400/99 (Itālija/Komisija). Šajā tiesvedībā Itālijas Republika prasa daļēji atcelt Eiropas Kopienu Komisijas lēmumu, kas tai paziņots ar Komisijas 1999. gada 6. augusta vēstuli Nr. SG(99) D/6463, par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās formālās procedūras uzsākšanu par valsts atbalstu Nr. C 64/99 (iepriekš – Nr. NN 68/99) – Itālija –, kas piešķirts Tirenia di Navigazione
grupas uzņēmumiem (2) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2. Attiecībā uz faktiem, procedūru Komisijā, lietas dalībnieku prasījumiem un piemērojamajām Kopienu tiesībām, vēršu uzmanību uz Tiesas 2001. gada 9. oktobra spriedumu šajā lietā (3) (turpmāk tekstā – “starpspriedums”), kurā Tiesa lēma par Komisijas saskaņā ar Tiesas Reglamenta 91. panta 1. punktu izvirzīto iebildumu par nepieņemamību. Šis izņēmums tika noraidīts, un tiesvedība turpinājās pēc būtības.
II – Tālāka procedūras attīstība
3. 2001. gada 21. jūnijā Komisija pieņēma Lēmumu Nr. 2001/851/EK par valsts atbalstu, ko Itālija sniegusi jūras transporta kompānijai Tirrenia di Navigazione (4) (turpmāk tekstā – “pirmais daļējais gala lēmums”) (5) . Tas attiecās tikai uz minēto uzņēmumu, kas Tirrenia
uzņēmumu grupā “ieņem vadošo pozīciju”. Izvilkumu no pirmā daļējā gala lēmuma redakcija ir šāda:
“EIROPAS KOPIENU KOMISIJA –
[..]
ņemot vērā zemāk minēto:
[..]
6. SECINĀJUMS:
43. Pamatojoties uz augstāk minētajiem apsvērumiem, Komisija konstatē, ka ir kliedētas jebkādas šaubas par tāda atbalsta saderīgumu ar kopējā tirgus prasībām, ko Itālija saskaņā ar 1991. gada nolīgumu ir sniegusi uzņēmumam Tirrenia di Navigazione
–
IR PIEŅĒMUSI ŠĀDU LĒMUMU:
1. pants
Atbalsts, kuru Itālija laikā no 1990. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim ir sniegusi uzņēmumam Tirrenia di Navigazione
kā kompensāciju par valsts pakalpojumiem, ir saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]”
4. 2004. gada 16. martā Komisija pieņēma lēmumu par valsts atbalstu (turpmāk tekstā – “otrais daļējais gala lēmums (6) ”), ko Itālija sniegusi jūras transporta kompānijām Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar un Toremar (turpmāk tekstā – “ Tirrenia
grupas uzņēmumi”). Tas attiecās uz pārējiem Tirrenia
grupas uzņēmumiem, kuri nebija minēti pirmajā daļējā gala lēmumā. Otrā daļējā gala lēmuma fragmenta redakcija ir šāda:
“EIROPAS KOPIENU KOMISIJA –
[..]
ņemot vērā zemāk minēto:
[..]
6. SECINĀJUMS
171. Pamatojoties uz augstāk minētajiem apsvērumiem, Komisija konstatē, ka ir kliedētas jebkādas šaubas par tāda atbalsta saderīgumu ar kopējā tirgus prasībām, ko saskaņā ar 1991. gada nolīgumiem Itālija laikā no 1992. gada janvāra ir sniegusi reģionālajiem uzņēmumiem, izņemot šaubas par uzņēmumam Adriatica
laikā no 1992. gada janvāra līdz 1994. gada jūlijam par līniju Brindisi/Korfu/Igoumenitsa/Patras
sniegto atbalstu, kas zemāk minēto trīs iemeslu dēļ nav saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]
IR PIEŅĒMUSI ŠĀDU LĒMUMU:
1. pants
1. Ņemot vērā 2. punktā minēto, atbalsts, ko Itālija no 1992. gada 1. janvāra ir sniegusi uzņēmumam Adriatica
kā kompensāciju par valsts pakalpojumiem, saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu ir saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]
2. pants
1. Atbalsts, ko Itālija no 1992. gada 1. janvāra ir sniegusi uzņēmumiem Siremar, Saremar
un Toremar
kā kompensāciju par valsts pakalpojumiem, saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu ir saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]
3. pants
1. Atbalsts, ko Itālija no 1992. gada 1. janvāra ir sniegusi uzņēmumam C aremar
kā kompensāciju par valsts pakalpojumiem, saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu ir saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]”
III – Strīda priekšmets
5. Kā Tiesa to jau ir konstatējusi starpspriedumā, prasība celta pret apstrīdēto lēmumu tikai tiktāl, “ciktāl tajā tiek lemts par attiecīgā atbalsta pasākuma apturēšanu” (7) . Šīs prasības atbalstam tiek minēti četri pamati:
1. tiesiskās drošības principa un pārskatāmības noteikumu pārkāpums Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999 par īpašiem noteikumiem EK līguma 93. panta piemērošanā (8) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 659/1999”) kontekstā;
2. sacīkstes principa garantiju un tiesību uz aizstāvēšanos, kā arī Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta pārkāpums;
3. nepareiza pilnvaru izmantošana, pieņemot rīkojumu par atbalsta apturēšanu, jo tas esot balstīts uz citiem iemesliem nekā tas norādīts EKL 88. panta 3. punktā (agrāk – EKL 93. panta 3. punkts);
4. EKL 87. panta 1. punkta un EKL 88. panta 1. un 3. punkta, tiesiskās drošības principa un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpums, konstatējot atbalsta pasākumu esamību un to nelikumību tā izmeklēšanas neskaidrību un trūkumu dēļ, nepietiekamā pamatojuma un faktisko priekšnosacījumu neesamības dēļ.
A – Jautājums par tiesvedības izbeigšanu pēc būtības
1) Atbildētājas argumenti
6. Komisija atbildē uz repliku – tātad vēl pirms otrā daļējā gala lēmuma pieņemšanas – paskaidroja, ka tiesvedība prasība saistībā ar pirmajā daļējā gala lēmumā minēto uzņēmumu esot izbeigta pēc būtības. Pirmais daļējais gala lēmums neesot apstrīdēts paredzētajā termiņā un tādēļ tapis neapstrīdams un saistošs. Tādēļ esot pilnīgi skaidrs, ka pirmajā daļējā gala lēmumā minētajam uzņēmumam piešķirtie atbalsta pasākumi ir nelikumīgi, tomēr tie esot saderīgi ar kopējo tirgu. Līdz ar to apstrīdētais lēmums esot zaudējis jebkādu juridisko spēku.
2) Vērtējums
7. Lietās par valsts atbalstu tiesvedība tiek izbeigta pēc būtības, ja un ciktāl pašam lēmumam par formālas procedūras uzsākšanu gala lēmuma (9) juridiskās iedarbības rezultātā nav autonomas juridiskās iedarbības (10) .
8. Pirms es izskatu jautājumu par apstrīdētā lēmuma un abu daļējo gala lēmumu juridiskās iedarbības mijiedarbību, es vispirms vēlētos atsaukt atmiņā starpspriedumā (11) minēto frāzi par lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu autonomo ietekmi uz pasākumu darbības apturēšanu.
Tiesa tajā 62. punktā (saīsināta versija) atzina:
“Ja [..] Komisija uzsāk procedūru EKL 88. panta 2. punkta kārtībā par izpildes procesā ietvertu pasākumu, ko tā uzskata par jaunu atbalsta pasākumu, [..] tad ar Komisijas veikto izvēli tiek radīta autonoma juridiska iedarbība, it īpaši attiecībā uz strīdīgā pasākuma apturēšanu.”
9. Tādēļ jāpārbauda, vai un cik lielā mērā abu daļējo gala lēmumu pieņemšanas rezultātā ir novērsta vai pārklāta līdz tam autonomā apstrīdētā lēmuma juridiskā iedarbība.
10. Šajā gadījumā – kā tas tūlīt tiks atspoguļots – mēs saskaramies ar dažādā ziņā īpašu situāciju: ne visiem pasākumiem, kuri tika apturēti apstrīdētā lēmuma ietekmē, abos daļējos gala lēmumos tika dots galīgs atbalsta juridisko aspektu vērtējums (12), viens no šiem atbalsta pasākumiem uzreiz pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas vairs netika īstenots valsts tiesību dēļ (13) un vēl kāds cits pasākums jau apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī objektīvi nebija atbalsta pasākums EKL 87. panta 1. punkta (14) izpratnē.
11. Šāda situācija vispirms izvirza prasību konstatēt, kas ir tie Itālijas iestāžu veiktie pasākumi, kuru darbības apturēšanu ietekmē apstrīdētais lēmums. Tālāk jāpārbauda, cik lielā mērā uz šiem pasākumiem attiecas abu daļējo gala lēmumu juridiskā iedarbība un, ja attiecas, vai tādējādi varētu tikt novērsts tas, ka apstrīdētajam lēmumam ir apturoša iedarbība. Ja tomēr neattiecas, visbeidzot ir jāpārbauda, vai tiesvedības izbeigšana pēc būtības iespējama kādu citu iemeslu dēļ.
12. Tikai, ja pārbaudes rezultātā tiek konstatēts, ka vēl joprojām apstrīdētā lēmuma ietekme var apturēt konkrētu pasākumu darbību, tiesvedību nevar izbeigt pēc būtības, un ir jāpārbauda, vai pastāv iemesli, lai šos pasākumus atceltu.
a) Par to, kādi valsts pasākumi bija jāaptur saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
13. Apstrīdētajā lēmumā netiek dots īpaši skaidrs to pasākumu izklāsts, par kuriem tika uzsākta formāla procedūra. Turklāt Komisija toreiz nebija droša par katra konkrētā pasākuma precīzo saturu un to savstarpējo saistību.
14. No apstrīdētā lēmuma II nodaļas (“Pirmstiesas procedūras laikā sniegtie argumenti”) un III nodaļas (“Vērtējums”) izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī par, iespējams, nelikumīgiem atbalstiem uzskatīja šādus pasākumus: 1991. gadā noslēgtos nolīgumus par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā, kas galvenokārt attiecas uz ikgadējām kompensāciju izmaksām par konkrētu prāmju transporta pakalpojumiem; flotēm piešķirto finansējumu sīkāk neatšifrētu investīciju veidā, kur Komisija uzskatīja, ka tās, iespējams, ietver sevī netiešas valsts garantijas; uzņēmuma subsīdijas saskaņā ar piecgades plānu par laiku no 1995. līdz 1999. gadam, kas, pēc Komisijas domām, iespējams, tikušas papildinātas ar vēl citām investīcijām, pamatojoties uz Saimniecisko plānu par laiku no 1999. līdz 2002. gadam; un visbeidzot, nodokļu atvieglojumus saistībā ar degvielas un smērvielu piegādi.
15. Tomēr, pamatojoties uz abos daļējos gala lēmumos sniegtajiem paskaidrojumiem, pasākumu sistēma par labu Tirrenia
uzņēmumu grupai kopumā rada iespaidu, ka, acīmredzot, ne katrs apstrīdētajā lēmumā minētais pasākums ikreiz ir bijis patstāvīgs pasākums (15) . Kopumā jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums praktiski būtu varējis ietekmēt tikai šādu pasākumu darbības apturēšanu:
– 1991. gadā starp Itālijas Republiku un Tirrenia uzņēmumu grupu noslēgtos nolīgumus par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā (turpmāk tekstā – “nolīgumi par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā”), kas galvenokārt attiecās uz ikgadējām kompensāciju izmaksām un investīciju atbalstu prāmju transporta pakalpojumu nodrošināšanai;
– “rūpniecības plānu” par laiku no 1999. gada līdz 2002. gadam (turpmāk tekstā – “rūpniecības plāns 1999.–2002. gadam”), kas attiecās uz investīciju atbalstu tam vajadzīgās flotes iegādei un uzturēšanai (16) ;
– kuģiem nepieciešamās degvielas un smērvielu neaplikšanu ar nodokļiem, ciktāl tie tika izmantoti ne tikai jūrā, bet arī Tirrenia
grupas uzņēmumu vajadzībām arī kuģu atrašanās laikā Itālijas ostās (turpmāk tekstā – “nodokļu atvieglojumi”).
b) Par abu daļējo gala lēmumu saturu un iespējamām sekām, izbeidzot tiesvedību pēc būtības
16. Turpmāk pēc kārtas ir jāpārbauda katrs no tikko minētajiem pasākumiem tādējādi, vai abu daļējo gala lēmumu rezultātā varēja rasties tāda situācija, ka prāvā ir zudis prāvas priekšmets pēc būtības.
i) Nolīgumi par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā
17. Nolīgumi par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā – kā tas izriet no daļējiem gala lēmumiem – ir jauni(17) atbalsta pasākumi (18), kuri tomēr, lielā mērā pateicoties EKL 86. panta 2. punkta piemērojamībai, ir saderīgi ar kopējo tirgu (19) .
18. Abu daļējo gala lēmumu pieņemšanas rezultātā juridiski neapstrīdams ir tas, ka šie pasākumi sava kā (jaunu) atbalsta pasākumu rakstura dēļ katrā ziņā bija pakļauti EKL 88. panta 3. punkta ietekmei uz pasākumu darbības apturēšanu.
19. Līdz ar to jau apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī attiecībā uz nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā eksistēja primāro tiesību ietekme uz pasākumu darbības apturēšanu, kas dublējās ar to ietekmi, ko Komisija radīja, pieņemot Lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu.
20. Līdz ar to, pieņemot abus daļējos gala lēmumus pamata lietā, celtā prasība par apstrīdētā lēmuma ietekmi uz nolīgumu par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā apturēšanu vairāk nav jāizskata.
ii) Rūpniecības plāns 1999.–2002. gadam
21. Vispirms jākonstatē, ka šis pasākums nav tieši minēts daļējā gala lēmuma lemjošajā daļā. Proti, lemjošā daļa attiecas tikai uz nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā (20) (pirmā daļējā gala lēmuma 1. pants un otrā daļējā gala lēmuma 1.–3. pants saistībā ar “Secinājumiem”, kas atrodami lēmumu attiecīgās motīvu daļas beigās).
22. Tādēļ, ņemot vērā tiesiskās drošības principu, man ir grūti pieņemt, ka abiem daļējiem gala lēmumiem būtu no tiesībām par atbalstu izrietoša ietekme vienlīdz arī uz pasākumiem, kuru sakarā lēmuma lemjošajā daļā nebija izdarīts nekāds konstatējums. Tomēr, plaši interpretējot Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “atbilstoši tiesiskās drošības principam [..] ar tiesību aktiem tiesas procesā iesaistītajām pusēm [..] jānodrošina, ka precīzi tiek atzīts ar šiem tiesību aktiem uzlikto saistību apjoms”(21), varētu aplūkot attiecīgā daļējā gala lēmuma tekstu kopumā, lai noskaidrotu, vai Komisija vismaz ir ietvērusi rūpniecības plāna 1999.–2002. gadam atbalsta juridisko izvērtējumu.
23. Kā nekā rūpniecības plāns 1999.–2002. gadam tiek minēts attiecīgajā daļējo gala lēmumu motīvu daļā. Tomēr tur atrodams tikai apgalvojums, ka tā īstenošana “apturēta saistībā ar procedūras uzsākšanu” (22) . Līdz ar to par laika posmu, kas ir noteicošais jautājumā par tiesvedības izbeigšanu pēc būtības (apturēšana ir spēkā no apstrīdētā lēmuma paziņošanas dienas līdz attiecīgā daļējā gala lēmuma paziņošanas dienai), ir vienīgi minēts, ka strīdīgais pasākums nav īstenots. Tomēr Komisija tādējādi nav veikusi atbalsta juridisko izvērtējumu (23) .
24. Līdz ar to nevar noteikt, vai rūpniecības plāna 1999.–2002. gadam īstenošana, pēc Komisijas domām, būtu bijis atbalsta pasākums EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tādēļ arī nevar pieņemt, ka apstrīdētā lēmuma par rūpniecības plāna 1999.–2002. gadam apturēšanu iedarbību aizstāj EKL 88. panta 3. punkta iedarbība. No šī viedokļa raugoties, šeit nevar būt runa par tiesvedības izbeigšanu pēc būtības, ko varētu būt radījusi daļējo gala lēmumu juridiskā iedarbība.
25. Tomēr šajā gadījumā vēl ir jāņem vērā, ka plānoto investīciju atbalstu saskaņā ar rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam sākumā acīmredzami nepiešķīra, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu, tomēr īsi pēc tam – citu iemeslu dēļ, proti, kas izriet no valsts tiesībām. Pirmajā daļējā gala lēmumā Komisija konstatē, ka “šī plāna īstenošana tika apturēta procedūras uzsākšanas dēļ. Komisija konstatē, ka ar Itālijas iestāžu laikā no 2000. gada līdz 2004. gadam uzņemtajām saistībām izslēdz iespēju, ka Tirrenia di Navigazione
plānveidīgi veiks [..] papildu investīcijas” (24) .
26. Ja, ņemot vērā augstāk minēto, rūpniecības plāns 1999.–2002. gadam tika apturēts īsi pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nevis vairs lēmumā ietvertās apturošās iedarbības dēļ, bet gan saistībā ar jaunu valsts iekšējo vienošanos, tiesvedība ir izbeidzama pēc būtības (25) .
27. Pēc manām domām, šajā gadījumā, pamatojoties uz valsts saistībām, kas ir spēkā no 2000. gada, arī jautājumā par apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību attiecībā uz rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam tiesvedība ir izbeidzama pēc būtības.
iii) Nodokļu atvieglojumi
28. No skaidrojumiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā (26) un attiecīgajā abu daļējo gala lēmumu aprakstošajā daļā (27), izriet, ka Komisija, pamatojoties uz informāciju, kas tās rīcībā bija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, uzskatīja, ka nodokļu atvieglojumi tika piemēroti tikai par labu Tirrenia
grupas uzņēmumiem: no šāda viedokļa raugoties, tie bija vērtējami kā selektīvs pasākums un līdz ar to atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
29. Tomēr abos daļējos gala lēmumos nav atrodams viennozīmīgs un galīgs vērtējums par to, ka nodokļu atvieglojumiem ir atbalsta raksturs. Vēlos uzsvērt, ka pasākums nav pieminēts arī attiecīgā daļējā gala lēmuma rezolutīvajā daļā. Tikai attiecīgajā daļā ar nosaukumu “Itālijas” iestāžu piezīmes” (28) atrodama īsa norāde, ka no informācijas, kas Komisijai esot tikusi paziņota tikai formālās pārbaudes procedūras laikā, izriet, ka nodokļu atvieglojumi jau sākotnēji bija pieejami visiem līdzīgiem uzņēmumiem.
30. Pēc manām domām, Komisija šādā veidā – gan ne tik acīmredzami, bet lēmuma adresātam neapšaubāmi saprotamā veidā (29) – noslēgumā norādīja, ka pasākums jau apstrīdētā lēmuma laikā nebija atzīstams par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
31. Bet, ja pasākums nav atbalsts, tad arī gala lēmuma pieņemšanas rezultātā nevar būt runa par EKL 88. panta 3. punkta apturošo iedarbību, kas savukārt – kā jau izklāstīts iepriekš (30) – varētu aizstāt apstrīdētā lēmuma autonomo apturošo iedarbību (31) . No šī viedokļa raugoties, apstrīdētajam lēmumam vēl joprojām vajadzētu būt apturošai iedarbībai attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem – tādējādi nav runa par tiesvedības apturēšanu.
32. Pirms es tiesai iesniedzu savu priekšlikumu augstāk minēto iemeslu dēļ šajā konkrētajā gadījumā attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem turpināt lietas izskatīšanu pēc būtības, es vēlētos šī jautājuma principiālās nozīmes dēļ īsumā pievērsties jautājumam, kādas sekas var būt šim priekšlikumam, kas ir pamatā esošajam pieņēmumam, par Lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu apturošo iedarbību attiecībā uz visiem tajā ietvertajiem pasākumiem.
Proti, ja autonomā apturošā iedarbība ir spēkā arī attiecībā uz pasākumiem, kas nav uzskatāmi par atbalsta pasākumiem, tad tas nozīmē vien to, ka Komisija, pieņemot lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu, varētu izraisīt tādu valstisku pasākumu pagaidu apturēšanu, kas saskaņā tiesībām par atbalstu ir likumīgi. Tas līdzīgi kā šajā minētajā gadījumā var radīt situāciju, ka tikai aizdomas par kāda pasākuma selektivitāti ir pilnīgs pamats tam, lai šķietami priviliģētu uzņēmumu izslēgtu no pilnīgi likumīga pasākuma, kamēr citi konkurenti var turpināt gūt labumu no tā – un, proti tik ilgi, kamēr Komisija pabeidz formālo procedūru, kas, pilnīgi iespējams, var ilgt vairākus gadus (32) .
Turklāt uz to būtu jāskatās tādējādi, ka tiesiska lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu priekšnoteikumi Regulas Nr. 659/1999 (13. panta 1. punkts saistībā ar 4. panta 4. punktu) izpratnē ir salīdzinoši niecīgi (33) . Nevar arī uzskatīt, ka formālās procedūras ierosināšanai vēl papildus Regulā Nr. 659/1999 minētajām prasībām būtu nepieciešams uzreiz dot galīgo vērtējumu, vai pasākums ir uzskatāms par atbalsta pasākumu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu (34) .
33. Tomēr, pēc manām domām, no starpsprieduma izriet, ka lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu autonomā apturošā iedarbība neizbēgami attiecas arī uz pasākumiem, kas objektīvi nav atbalsta pasākumi. Proti, Tiesa (un tai sekojot, savos divos pēdējos lēmumos arī Pirmās instances tiesa) (35) starpsprieduma 69. punktā konstatēja: “Attiecībā uz pārējiem Tirrenia grupu priviliģējošiem pasākumiem, uz kuriem attiecas lēmums par procedūras uzsākšanu saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu, Itālijas valdība būtībā uzskata, ka šo pasākumu kontekstā runa nav par atbalsta pasākumiem EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Analogi iepriekš 59. un 60. punktā izklāstītajiem iemesliem prasība līdz ar to ir pieņemama arī tad, ja tajā vēršas pret apstrīdētā lēmuma daļu, kurā ir runa par šo citu (36) pasākumu apturēšanu”. Augstāk minētajos starpsprieduma punktos prasības pieņemamība galvenokārt (37) tika balstīta uz Lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu autonomu juridisko iedarbību, kas tādējādi ir spēkā arī attiecībā uz pasākumiem, kas nekādā ziņā nav atbalsta pasākumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
34. Tāpēc, ja lēmumam par formālas procedūras uzsākšanu ir autonoma apturoša iedarbība attiecībā uz tādiem pasākumiem, kas nekad nav bijuši atbalsta pasākumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tad vēl jo svarīgāk šķiet turpināt uzturēt prasījumus pret šo lēmumu arī pēc attiecīgā gala lēmuma pieņemšanas. Tādēļ, manuprāt, tieši principiālu apsvērumu dēļ šajā kontekstā nav iemesla izbeigt tiesvedību pēc būtības (38) .
35. Tādējādi, pēc manām domām, nevar uzskatīt, ka prasības priekšmets ir zudis tiktāl, ciktāl prasībā vēršas pret apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem.
3) Secinājums
36. Tiesvedība ir jāizbeidz tajā daļā, ciktāl tās ietvaros vēršas pret apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību attiecībā uz nolīgumu par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā un uz rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam. Jautājumā par apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem ir jāpārbauda Itālijas valdības minētie pamati saistībā ar [lēmuma] atcelšanu.
B – Pamati saistībā ar [lēmuma] atcelšanu
1) Tiesiskās drošības principa un pārskatāmības noteikumu pārkāpums attiecībā uz Regulu Nr. 659/1999
a) Lietas dalībnieku argumenti
37. Itālijas Republika
uzskata, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā esot bijis jābalstās uz Regulas Nr. 659/1999 noteikumiem, jo tie jau bija piemērojami lēmuma pieņemšanas brīdī. Tādējādi Komisija esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu un pārskatāmības noteikumus.
38. Komisija
iebilst, ka apstrīdētais lēmums esot balstīts tieši uz EKL 88. pantu un tādēļ neesot nepieciešams noteikti pieminēt Regulu Nr. 659/1999. Starpspriedumā Tiesa esot konstatējusi, ka apstrīdētais lēmums nesatur Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā noteikto rīkojumu par [pasākumu] apturēšanu.
b) Vērtējums
39. Jāpiekrīt Komisijas juridiskajai nostājai. Apstrīdētā lēmuma apturošā iedarbība neizriet no Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā noteiktā rīkojuma par [pasākuma] apturēšanu, jo apstrīdētajā lēmumā šāds rīkojums nav ietverts (39) .
40. Saskaņā ar starpspriedumu apturošā iedarbība ir uzskatāma par autonomu un šajā gadījumā tā drīzāk izriet tieši no tā, ka Komisija formālo procedūru uzsāka saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu (40) . Tādēļ nebija nepieciešams atsevišķi minēt Regulu Nr. 659/1999. Komisija precīzi minēja apstrīdētā lēmuma apturošās iedarbības juridisko pamatojumu.
41. Tādējādi tiesiskās drošības princips un pārskatāmības noteikumi, nosaucot apstrīdētā lēmuma juridisko pamatojumu, nav pārkāpti.
2) Lietas dalībnieku sacīkstes principa un tiesību uz aizstāvēšanos, kā arī Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta pārkāpums
a) Lietas dalībnieku argumenti
42. Itālijas Republika
uzskata, ka Komisijai pirms lēmuma ar apturošu iedarbību pieņemšanas bija jādod tai iespēja tikt uzklausītai. Tiesību tikt uzklausītam principa pārkāpums īpaši attiecas uz rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam un nodokļu atvieglojumiem, jo šie pasākumi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ne reizi neesot pieminēti sarunās ar Itālijas iestādēm.
43. Komisija
balstās uz to, ka apstrīdētais lēmums sevī neietver Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā minēto rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu un tādēļ šajā noteikumā nav nepieciešama minētā uzklausīšana. Tāpat arī Regulas Nr. 659/1999 10. panta 2. punkts šajā gadījumā ir mazsvarīgs. Tajā ir nostiprinātas Komisijas tiesības lūgt attiecīgo dalībvalsti sniegt informāciju par nepieteiktiem atbalsta pasākumiem. Tomēr no tā nevar atvasināt Komisijas pienākumu atsevišķi uzklausīt dalībvalsti jautājumā par formālās procedūras ierosināšanu. Arī EKL 88. panta 2. punkts nesatur nekādu norādi, ka Komisija gadījumos, kad runa ir par nepieteiktiem atbalsta pasākumiem, varētu uzsākt formālu procedūru tikai pēc tam, kad uzklausīts attiecīgās dalībvalsts viedoklis.
b) Vērtējums
44. Komisijas arguments ir noraidāms. Kā Tiesa to jau vairākkārt ir konstatējusi, “tiesības tikt uzklausītam visās procedūrās, kuru rezultātā attiecībā pret ieinteresēto personu var tikt pieņemts nelabvēlīgs pasākums, ir fundamentāls Kopienu tiesību pamatprincips, un tā ievērošana ir jānodrošina arī tad, ja tam nav noteikta īpaša kārtība.” (41) .
45. Tiesa ir konstatējusi (42), ka lēmums par formālas procedūras uzsākšanu saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu rada autonomu, no EKL 88. panta 3. punkta neatkarīgu, apturošu iedarbību attiecībā uz visiem šādā lēmumā minētajiem pasākumiem un tādēļ neapšaubāmi ir vērtējams kā nelabvēlīgs pasākums. Tātad pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija jāuzklausa viedoklis par ietekmi uz visu to pasākumu apturēšanu, kas šajā lēmumā novērtēti kā, no tiesību par atbalstu viedokļa raugoties, šaubas izraisoši pasākumi.
46. Šis gadījums atspoguļo šo īpašo tiesību tikt uzklausītam formālās procedūras ierosināšanai nozīmi. Izskatās, ka arī jautājums par nodokļu atvieglojumiem nebija iekļauts to apspriežu dienas kārtībā, kurās Komisija tikās ar Itālijas iestādēm pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Iespējams, ka attiecīgas uzklausīšanas rezultātā būtu bijis iespējams atpazīt selektivitātes trūkumu nodokļu atvieglojumu jautājumā vēl pirms Lēmuma par formālās procedūras uzsākšanu pieņemšanas un Komisija tad būtu varējusi likt izslēgt šo pasākumu no apstrīdētā lēmuma (43) .
47. Šīs tiesības tikt uzklausītam ir jānošķir no Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā noteiktajām tiesībām tikt uzklausītam. Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā noteiktās tiesības tikt uzklausītam attiecas uz plānoto rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu, kura juridiskā iedarbība atšķiras no šeit radītās lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu apturošās iedarbības. Tādēļ arī ar Komisijas lūgumu sniegt informāciju Regulas Nr. 659/1999 (44) 10. panta 2. punkta kārtībā nevarētu aizstāt abpusēju uzklausīšanu kā tādu attiecībā uz plānoto lēmumu par formālās procedūras uzsākšanu.
48. Tādējādi ir pārkāptas procesuālās tiesības, un apstrīdētais lēmums ir atceļams daļā par apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību attiecībā uz nodokļu atvieglojumu.
3) Pilnvaru nepareiza izmantošana, pieņemot rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu
a) Lietas dalībnieku argumenti
49. Itālijas Republika
uzskata, ka Komisija, pieņemot rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu, tā vietā, lai pasākumus kvalificētu kā atbalsta pasākumus EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un noskaidrotu, vai šajā gadījumā runa ir par jauniem vai grozītiem atbalsta pasākumiem EKL 88. panta 3. punkta izpratnē, esot balstījusies vienīgi uz to, ka konkurējošiem uzņēmumiem pasākuma īstenošanas rezultātā varētu rasties zaudējumi. Komisija esot pieņēmusi apstrīdēto lēmumu drošības iemeslu dēļ gadījumam, ja vēlāk izrādītos, ka runa ir bijusi par jauniem vai nelikumīgi grozītiem esošajiem atbalsta pasākumiem.
50. Komisija, no vienas puses, balstās uz to, ka apstrīdētais lēmums sevī neietver nekādu rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu. Informācija par pasākuma apturēšanu drošības apsvērumu dēļ, lai novērstu zaudējumus konkurējošiem uzņēmumiem, ir ievākta tikai gadījumam, ja apstrīdētais lēmums saturētu arī rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu. Tomēr, tā kā runa bija tikai par lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu, šajā brīdī nav bijis nepieciešams norādīt, ka nelikumīgi atbalsta pasākumi patiešām ir veikti. Tāpēc apstrīdētais lēmums satur frāzi, ka Komisijai ir bijušas aizdomas par nelikumīgu atbalsta pasākumu eksistenci un to nesaderību ar kopējo tirgu, un ar to tā esot izpildījusi prasības par lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu.
b) Vērtējums
51. Itālijas Republikas arguments ir noraidāms. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmums kā pilnvaru nepareiza izmantošana ir vērtējams tikai tad, ja objektīvu, konsekventu un saskaņotu pazīmju rezultātā var uzskatīt, ka lēmums ir pieņemts tikai un vienīgi vai vismaz pārsvarā citu, nevis norādīto mērķu labā (45) .
52. Tomēr Komisija nav balstījusies uz šādiem argumentiem. Minot konkurējošo uzņēmumu aizsardzību (46), tās izteikumi attiecas uz jau paziņoto rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu pieņemšanu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu.
53. Kā Tiesa to ir konstatējusi starpspriedumā, apstrīdētais lēmums tomēr nesatur šādu rīkojumu par [pasākuma] apturēšanu (47) . Apturošā iedarbība lielā mērā izriet tieši no formālās procedūras uzsākšanas (48) . Tomēr pašu procedūras uzsākšanu Komisija nepamato ar konkurējošo uzņēmumu aizsardzību. Komisija galvenokārt balstās uz savām aizdomām par to, ka eksistē nepieteikti jauni atbalsta pasākumi, kuri nav saderīgi ar kopējo tirgu.
54. Līdz ar to Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, savas pilnvaras nav izmantojusi nepareizi.
4) EKL 87. panta 1. punkta un EKL 88. panta 1. un 3. punkta, tiesiskās drošības principa un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpums
a) Lietas dalībnieku būtiskākie argumenti
55. Itālijas Republika uzskata, ka Komisija juridiski kļūdaini esot pieņēmusi, ka nolīgumi par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā esot jauni atbalsta pasākumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Komisija nav sapratusi, ka šie nolīgumi saskaņā ar Padomes 1992. gada 7. decembra Regulas (EEK) Nr. 3577/92 4. panta 3. punktu par brīvas pakalpojumu kustības pamatprincipa ievērošanu attiecībā uz jūras transportu dalībvalstīs (jūras kabotāža) (49) kā “esošie līgumi par satiksmes pakalpojumiem uz valsts pakalpojuma līgumu pamata [..] [var palikt] paliek spēkā līdz attiecīgā līguma termiņa beigām”, jo tie ir noslēgti 1991. gadā, tātad pirms regulas spēkā stāšanās. Turklāt 1991. un 1997. gadā Komisijai ir sniegta informācija par šiem nolīgumiem. Tomēr Komisija nekad neesot izteikusi šaubas par atbalsta pasākumu tiesiskumu. Tādēļ ir jāpieņem, ka šie pasākumi vismaz ir tikuši atļauti klusējot un ka tādēļ tie katrā ziņā varētu būt “esošie” atbalsta pasākumi EKL 88. panta 1. punkta izpratnē.
56. Komisija
uzskata, ka Itālijas Republikas minētā Regula par jūras kabotāžu nevar kalpot par pamatu tam, lai izslēgtu tiesību normu par atbalstu piemērošanu, jo tā balstās tikai uz EKL 84. panta 2. punktu (transporta politika). Turklāt Itālijas iestādes pirmstiesas procedūras laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nav norādījušas, ka runa ir par esošajiem atbalsta pasākumiem EKL 88. panta 1. punkta izpratnē. Attiecībā uz Komisijai it kā jau agrāk sniegto informāciju tā norāda, ka runa nekādā gadījumā neesot bijusi par paziņošanu sprieduma lietā Lorenz (50) izpratnē. Tādēļ Komisijas nereaģēšana vien nav bijis pamats tam, lai pasākumi taptu par esošiem atbalsta pasākumiem.
b) Vērtējums
57. No lietas dalībnieku argumentiem izriet, ka apgalvojums par EKL 87. panta 1. punkta un EKL 88. panta 1. un 3. punkta, tiesiskās drošības principa un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpšanu attiecas tikai uz nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā.
58. Lietas dalībnieku argumenti, ieskaitot Itālijas Republikas repliku, tika izklāstīti pirms pirmā daļējā gala lēmuma pieņemšanas. Saistība ar tiesvedības izbeigšanu pēc būtības attiecībā uz apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību uz nolīgumu par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā apturēšanu, pamatojoties cita starpā uz abu daļējo gala lēmumu pieņemšanu un paziņošanu Itālijas Republikai, vairs nav nepieciešams izvērtēt šajā sakarā iepriekš minētos argumentus.
C – Vispārīgs secinājums
59. Tiesvedība saistībā ar prasību pret Komisijas lēmumu par formālas procedūras uzsākšanu, ciktāl tajā vēršas pret šīs procedūras apturošo iedarbību attiecībā uz nolīgumu par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā un uz rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam, pēc būtības ir izbeigta.
60. Prasība ir apmierināma un apstrīdētais lēmums ir atceļams daļā par Komisijas rīcību, kas attiecas uz prasītājas tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpšanu, pieņemot apstrīdēto lēmumu par nodokļu atvieglojumiem.
IV – Secinājumi
61. Ņemot vērā visu augstāk minēto, iesaku Tiesai lemt šādi:
1. Tiesvedība saistībā ar prasību pret Komisijas Lēmumu Nr. SG(99) D/6463 par formālas procedūras uzsākšanu atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam, ciktāl tajā vēršas pret šajā lēmumā ietverto nolīgumu par saistībām valsts pakalpojumu sfērā, kas starp Itālijas Republiku un Tirrenia di Navigazione
grupas uzņēmumiem tika noslēgti 1991. gadā, apturēšanu un rūpniecības plāna 1999.-2002. gadam apturēšanu, pēc būtības ir izbeigta.
2. Prasību par Komisijas Lēmumu Nr. SG(99) D/6463 apmierināt daļā par nodokļu atvieglojumu atcelšanu un minēto lēmumu šajā daļā atcelt.
3. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
(1) .
(2)  –	OV C 306, 2. lpp.
(3)  –	Lieta C‑400/99 Itālija/Komisija ( Recueil, I‑7303. lpp.).
(4)  –	OV L 318, 9. lpp.
(5)  –	Neviens no lietas dalībniekiem neinformēja Tiesu par pirmā daļējā gala lēmuma pieņemšanu, un tas tika publicēts “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” tikai 2001. gada 4. decembrī. Starpspriedums tika pasludināts 2001. gada 9. oktobrī, nepastāvot iespējai izvērtēt daļējā gala lēmuma nozīmi šajā lietā.
(6)  –	“Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” vēl nav publicēts.
(7)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 1. punkts.
(8)  – OV L 83, 1. lpp.
(9)  –	Abi daļējie gala lēmumi ir skāruši Itālijas Republiku kā lēmuma adresāti, jo ir pagājis EKL 230. panta 5. punktā noteiktais lēmuma apstrīdēšanas termiņš.
(10)  –	Tiesas 2002. gada 4. novembra rīkojums lietā T‑90/99 Salzgitter /Komisija ( Recueil, II‑4535. lpp., 16. punkts).
(11)  –	Minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(12)  –	Skatīt zemāk 21. un turpm. punktus, un 28. punktu un turpm. punktus.
(13)  –	Skatīt zemāk 25. punktu.
(14)  –	Skatīt zemāk 29. un turpm. punktus.
(15)  –	It īpaši skatīt pirmā daļējā gala lēmuma 41. punktu un otrā daļējā gala lēmuma 164. punktu attiecībā uz “integrālu” sakarību starp nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā un uzņēmuma subsīdijām saskaņā ar piecgades plānu 1995.–1999. gadam, no vienas puses, un tuvāk neprecizētu cita veida investīciju palīdzību, no otras puses. Attiecībā uz investīciju atbalstu Komisija apstrīdētajā lēmumā pieļāva, ka vēl ir iespējamas netiešas garantijas.
(16)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 42. punktā vēl ir atrodamas norādes par atbalstu divu kuģu iegādei, kas katrā ziņā nebija atsevišķs atbalsta pasākums, jo tie, acīm redzami, būtu bijuši vai nu daļa no rūpniecības plāna 1999.–2002. gadam, vai arī daļa no nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā, jo “to norakstīšana pilnībā iekļaujas ikgadējā kompensācijas maksājumu aprēķinā”.
(17)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 20. un turpm. punkti, otrā daļējā gala lēmuma 73. un turpm. punkti.
(18)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 1. panta 43. punkts, otrā daļējā gala lēmuma 1. panta 171. punkts.
(19)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 26. un turpm. punkti, otrā daļējā gala lēmuma 84. un turpm. punkti.
(20)  –	Skatīt iepriekš 15. punktu.
(21)  –	Skatīt, piem., 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑245/97 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑11261. lpp., 72. punkts) un 1997. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑177/96 Beļģija/ Banque Indosuez
u.c. un Eiropas Kopiena ( Recueil, I‑5659. lpp., 27. punkts).
(22)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 42. punkts, otrā daļējā gala lēmuma 166. punkts.
(23)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 42. punktā vēl var atrast vērtējuma sākumu, gan tikai attiecībā uz investīciju atbalstu diviem atsevišķi pieminētajiem Tirrenia
grupas galvenā uzņēmuma kuģiem. Tomēr Komisija šajā jautājumā konstatē, ka “to norakstīšana pilnībā iekļaujas [var iekļauties] ikgadējā kompensācijas maksājumu aprēķinā”. Tādēļ šī investīciju palīdzība drīzāk bija daļa no nolīgumiem par pienākumiem valsts pakalpojumu sfērā (šajā sakarā skatīt iepriekš 15. punktu), nekā daļa no rūpniecības plāna 1999.–2002. gadam.
(24)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 42. punkts.
(25)  –	Tādējādi ar celto prasību atcelt apstrīdētā lēmuma apturošo iedarbību, pat ja prasība tiktu apmierināta, būtu bezjēdzīgi.
(26)  –	Apstrīdētā lēmuma II d un III a nodaļa.
(27)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 13. punkts, otrā daļējā gala lēmuma 47. punkts.
(28)  –	Pirmā daļējā gala lēmuma 18. punkts, otrā daļējā gala lēmuma 56. punkts.
(29)  –	Skatīt arī iepriekš 22. punktu.
(30)  –	Salīdzināt iepriekš ar 19. punktu.
(31)  –	Tāpat nav nozīmes jautājumam par tiesvedības izbeigšanu praktiskas nenozīmības dēļ, kā tā tika izklāstīta iepriekš 25. un turpm. punktos par apturošo iedarbību attiecībā uz rūpniecības plānu 1999.–2002. gadam. Proti, apdomas vērts būtu tas, ka, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu, pagaidām nepiešķirtos nodokļu atvieglojumus varētu piešķirt vēlāk, kad pēc prasības par lēmuma atcelšanu apmierināšanas ar atpakaļejošu spēku tiktu atcelta apturošā iedarbība.
(32)  – Otrais daļējais gala lēmums šajā lietā, piemēram, tika pieņemts gandrīz piecus gadus pēc lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu [pieņemšanas].
(33)  – Tā kā šajā lietā tika izvirzīti citi prasījuma par [lēmuma] atcelšanu pamati, nav nepieciešams izskatīt jautājumu par pamatiem pēc būtības, kas, iespējams, varēja tikt pieminēti attiecībā pret apstrīdēto lēmumu par nodokļu atvieglojumiem. Proti, Komisija bija pieņēmusi apstrīdēto lēmumu uz tajā brīdī tās rīcībā esošās informācijas pamata, un tā ļāva domāt, ka atbalsta pasākums ir pilnīgi iespējams.
(34)  – Citādi tas, iespējams, varētu aizņemt ievērojamu sagatavošanās laiku pirms procedūras uzsākšanas, kas no galvenā jautājuma izmeklēšanas par lēmumu pieņemšanu atbalsta pasākumu jomā izslēdz tās trešās personas (piem., konkurentus), kuras jāiesaista tikai formālās procedūras gaitā, un beigās formālo procedūru būtībā reducē tikai uz jautājumu par iespējām atrast pamatojumu atbilstoši EKL 87. panta 2. un 3. punktam un EKL 86. panta 2. punktam.
(35)  –	Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedumi apvienotajās lietās T‑269/99, T‑271/99 un T‑272/99 Diputación Foral de Guipúzcoa
u.c./Komisija ( Recueil, II‑4217. lpp., 37. punkts) un apvienotajās lietās T‑346/99, T‑347/99 un T‑348/99 Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija ( Recueil, II‑4259. lpp., 33. punkts).
(36)  –	Oriģinālā nav izcēluma.
(37)  –	Starpsprieduma (citēts 3. zemsvītras piezīmē) 59. punktā minētā “juridiskā pamata” izmaiņas prasības pieņemamības pamatošanai tomēr ar atpakaļejošu spēku vairs nevar atcelt, pat ja prasība par [lēmuma] atcelšanu tiktu apmierināta.
(38)  –	Praktiski katrā gadījumā, kur pirmsprocedūras gaitā tiek apstrīdēta kāda pasākuma atbilstība valsts atbalstam, drošības pēc būtu ieteicams vērsties ar prasību par attiecīgā lēmuma par formālas procedūras uzsākšanu atcelšanu, lai tādējādi ievērotu EKL 230. panta 5. punktā noteikto apstrīdēšanas termiņu. Pieņemu, ka, pretēji līdzšinējai praksei, šādas prasības netiks atsauktas arī tajā gadījumā, ja ar galīgo lēmumu tiks noteikts, ka konkrētais pasākums nav atbalsta pasākums. Tas varētu radīt ievērojamu izskatāmo lietu pieaugumu.
(39)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 52. punkts.
(40)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 62. punkts.
(41)  –	Skat., piem., 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑288/96 Vācija/Komisija ( Recueil, I‑8237. lpp., 99. punkts), 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑301/87 Francija/Komisija, “ Boussac ” ( Recueil, I‑307. lpp., 29. punkts), 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 40/85 Beļģija/Komisija ( Recueil, 2321. lpp., 28. punkts) un 1974. gada 23. oktobra spriedumu lietā 17/74 Transocean
( Recueil, 1063. lpp., 15. punkts).
(42)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 55. un turpmākie punkti.
(43)  –	Tomēr tā tas nebūs pilnīgi visos gadījumos, kur tikai formālās procedūras laikā top skaidrs, ka pasākumi, par kuriem katrā atsevišķā gadījumā ir celti iebildumi, nekad nav bijuši atbalsta pasākumi.
(44)  –	No apstrīdētā lēmuma ievaddaļas, proti, tās beigu daļas, izriet, ka šāds lūgums sniegt informāciju Itālijas iestādēm ir nosūtīts pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Nav informācijas par tā saturu.
(45)  –	Pastāvīgā judikatūra, skat., piem., 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑331/88 Fedesa
u.c. ( Recueil, I‑4023. lpp., 24. punkts) un 1984. gada 21. februāra spriedumu apvienotajās lietās 140/82, 146/82, 221/82 un 226/82 Walzstahl-Vereinigung
un Thyssen /Komisija ( Recueil, 951. lpp., 27. punkts).
(46)  –	Apstrīdētā lēmuma nodaļa “Secinājumi”.
(47)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 52. punkts.
(48)  –	Starpsprieduma (minēts 3. zemsvītras piezīmē) 62. punkts.
(49)  –	OV L 364, 7. lpp.
(50)  –	1973. gada 11. decembra spriedums lietā 120/73 Lorenz
( Recueil, 1471. lpp.).