62005CC0403
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. maijā (
1
)
Lieta C-403/05
Eiropas Parlaments
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Prasība atcelt tiesību aktu — Komisijas lēmums, ar kuru apstiprina projektu par Filipīnu robežu drošību — Lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulu (EEK) Nr. 443/92 — Komisijas īstenošanas pilnvaras — Robežas”
I – Ievads
1.
Ar šo prasību atcelt tiesību aktu Parlaments lūdz atcelt Komisijas Lēmumu Nr. ASIA/2004/016-924, ar ko apstiprina projektu par drošību uz Filipīnu robežām (Philippine Border Management Project), kas finansējams no Eiropas Kopienu vispārējā budžeta posteņa 19 10 02 (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”). Komisija šo lēmumu pieņēma, veicot reglamentējošos pasākumus, lai īstenotu Padomes 1992. gada 25. februāra Regulu (EEK) Nr. 443/92 par finansiālu un tehnisku palīdzību Latīņamerikas un Āzijas jaunattīstības valstīm un ekonomisku sadarbību ar tām (
2
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 443/92”).
2.
Parlaments uzskata, ka Komisija, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, ir pārkāpusi savas ieviešanas pilnvaras. Apstrīdētais lēmums ir veltīts cīņai pret terorismu un starptautisko noziedzību; tajā nav ietverts jautājums par attīstības atbalstu Regulas Nr. 443/92 nozīmē.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Regula Nr. 443/92
3.
Regulā Nr. 443/92 ir aplūkota sadarbība ar tām Āzijas un Latīņamerikas jaunattīstības valstīm, kas nav parakstījušas Lomes Vienošanos un nepieder pie Kopienas sadarbības politikas ietvaros priviliģētajām trešām Vidusjūras reģiona valstīm (turpmāk tekstā – “ALA jaunattīstības valstis”).
4.
Regulas [Nr. 443/92] 1. pantā ir noteikts, ka Kopiena turpina un paplašina Kopienas sadarbību ar ALA jaunattīstības valstīm. Saskaņā ar to šī sadarbība ietver atbalstu finansiālai un tehniskai attīstībai un ekonomisko sadarbību. Šai sakarā Kopiena “galveno nozīmi piešķir cilvēka tiesību veicināšanai, demokratizācijas procesa atbalstam, taisnīgai pārvaldībai, vides aizsardzībai, tirdzniecības liberalizācijai un kultūras jomas nostiprināšanai, savstarpējās interesēs attīstot sarunas par politiskiem, ekonomiskiem un sociāliem jautājumiem”.
5.
Regulas Nr. 443/92 4.–6. pants attiecas uz finansiālo un tehnisko palīdzību.
6.
Saskaņā ar 4. pantu finansiālā un tehniskā palīdzība “pirmkārt ir paredzēta trūcīgāko valstu iedzīvotājiem abos reģionos”.
7.
5. pantā ir nosaukti finansiālās un tehniskās palīdzības mērķi un principi, kas jāievēro izpildes gaitā. Piemēram, 1. punkts paredz, ka finansiālā un tehniskā palīdzība “ir prioritāra lauku sektora attīstībai un pārtikas drošības līmeņa palielināšanai”. Atbilstoši 7. punktam atbalsts cita starpā piešķirams īpašiem projektiem, kas saistīti ar demokrātijas veicināšanu, taisnīgu pārvaldību un cilvēktiesībām.
8.
6. pants nosaka, ka finansiālu un tehnisku palīdzību sniedz relatīvi attīstītākām ALA jaunattīstības valstīm, it īpaši šajā pantā minētajās jomās. Kā viena no šīm jomām piektajā ievilkumā ir minēta “institūciju, it īpaši valsts varas iestāžu nostiprināšana”.
9.
Regulas Nr. 443/92 7. un 8. pants attiecas uz ekonomisko sadarbību.
10.
Atbilstoši 7. panta 1. punktam ekonomiskā sadarbība “veicina ALA jaunattīstības valstu attīstību, palīdzot tām nostiprināt institucionālo spēju, lai radītu labvēlīgāku vidi ieguldījumiem un attīstībai un visiedarbīgāk izmantotu plāna, kas tām rodas, pieaugot starptautiskajai tirdzniecībai, tajā skaitā arī Eiropas vienotajam tirgum, kā arī veicinot visu dalībvalstu uzņēmēju, tehnoloģiju un praktiskās pieredzes lomas nostiprināšanos, it sevišķi privātajā sektorā un mazos un vidējos uzņēmumos”.
11.
8. pants nosaka, ka ekonomiskā sadarbība attiecas galvenokārt uz trim sektoriem – pirmkārt, uz “zinātniskā un tehnoloģiskā potenciāla un vispārēja ekonomiskās, sociālās un kultūrvides uzlabošanu, ieviešot izglītības shēmas un nodrošinot praktiskās pieredzes izplatīšanu”, otrkārt, uz “institūciju struktūras uzlabošanu, pēc kuras jāseko ciešākam dialogam ar partneriem, lai attīstībai radītu labvēlīgāku ekonomisko, likumdošanas, administratīvo un sociālo klimatu” un, treškārt, uz “atbalstu uzņēmumiem, piemēram, veicinot tirdzniecību, izglītību un tehniskās palīdzības shēmas, nodibinot kontaktus starp uzņēmumiem un ieviešot shēmas šādas sadarbības veicināšanai”.
12.
Saskaņā ar 14. panta 1. punktu atbalsta projektus un programmas, kurām Kopienu finansējums pārsniedz 1 miljonu [EUR], kā arī visas būtiskās pārmaiņas un iespējamos apstiprināto projektu un programmu līdzekļu pārtēriņus, kas pārsniedz 20 % no sākotnēji paredzētās summas, apstiprina saskaņā ar 15. panta 3. punktā noteikto procedūru. Savukārt 15. panta 3. punkts atsaucas uz Lēmuma Nr. 1999/468/EK (
3
) 5. un 7. pantu. Atbilstoši 14. panta 2. punktam tāda pati procedūra piemērojama, pieņemot tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai noteiktu ilggadīgās indikatīvās pamatnostādnes, kas attiecas uz galvenajām partnervalstīm, vai arī sadarbības jomas atbilstoši sadarbības priekšmetam vai sektoram.
13.
Regulas Nr. 443/92 15. panta 1. punktā ir noteikts, ka Komisija nodrošina finansiālās un tehniskās palīdzības un ekonomiskās sadarbības pārvaldi. Saskaņā ar 15. panta 2. punktu Komisijai palīdz komiteja.
14.
Regula Nr. 443/92 ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1905/2006, ar ko izveido finanšu instrumentu sadarbībai attīstības jomā (
4
), kas ir spēkā no 2007. gada 1. janvāra. Saskaņā ar šīs regulas 39. panta 2. punkta pirmo teikumu Regula Nr. 443/92 joprojām ir saistoša tiesību aktiem un saistībām budžeta izpildei līdz 2007. gadam.
III – Apstrīdētā lēmuma saturs
15.
Pirmais apsvērums atsaucas uz Padomes 2002. gada 22. jūlija rezolūciju, kurā tiek uzsvērts, ka Eiropas Savienība ar ES ātrās reaģēšanas mehānisma (Rapid Reaction Mechanism) līdzekļu palīdzību atbalsta trešās valstis, tām īstenojot saistības, kas izriet no ANO Drošības padomes rezolūcijas Nr. 1373.
16.
Lēmuma otrais apsvērums atsaucas uz “Nacionālo indikatīvo programmu 2002.–2004. gadam” (National Indicative Programme 2002–2004), ko Komisija pieņēma attiecībā uz Filipīnām, kurā par prioritāriem tiek uzskatīti terorisma apkarošanas pasākumi. Tālāk ir atzīmēts, ka Komisija savu atbalstu terorisma apkarošanas pasākumu jomā vēlas koncentrēt uz robežkontroli, it īpaši ieceļošanu, un cīņu pret terorisma finansēšanu.
17.
Trešais apsvērums par projekta, kas apstiprināts ar Komisijas lēmumu, noteicošo mērķi min atbalstu ANO Drošības padomes rezolūcijas Nr. 1373 īstenošanai.
18.
Saskaņā ar ceturto apsvērumu projekta mērķis ir atbilstoši starptautiskajām normām un protokoliem atbalstīt Filipīnu valdības centienus uzlabot Filipīnu robežu drošību un pārvaldību.
19.
Lēmuma 1. panta 1. punkts nosaka, ka ir apstiprināts “Philippines Border Management Project” (turpmāk tekstā – “Projekts”), kura teksts ir pievienots lēmuma pielikumā. 2. punktā Kopienas maksimālais finansējums ir noteikts EUR 4900000 apmērā, kas jāveic no Eiropas Kopienu 2004. gada vispārējā budžeta postenī 19 10 02 esošajiem līdzekļiem.
20.
Lēmuma 2. pants konkretizē tā izpildi un definē lēmuma izpildes termiņus.
21.
Saskaņā ar lēmumam pievienoto Projekta aprakstu tam jāsniedz Filipīnu iestādēm atbalsts šādu mērķu sasniegšanai:
—
sekmēt labāko starptautisko robežkontroles standartu pārņemšanu, pārbaudot un izvērtējot esošās valsts metodes un praksi;
—
izveidot vienotu un drošu datorsistēmu efektīvai dienesta informācijas apmaiņai starp robežkontrolē iesaistītajām iestādēm;
—
novērst viltotu personu apliecinošo dokumentu apriti, palielinot to atklāšanas gadījumu skaitu un veidojot sabiedrības apziņu par pareizu personu apliecinošo dokumentu nozīmi;
—
uzlabot robežkontroles vadošā un tehniskā personāla darbu, veicot atbilstošas mācības.
IV – Lēmuma priekšvēsture, prasījumi un tiesvedība
A – Prāvas priekšvēsture
22.
Apstrīdēto lēmumu izskatīja Regulā Nr. 443/92 paredzētās regulējošās komitejas sēdē 2004. gada 17. un 18. novembrī. Tā kā dažas dalībvalstis izteica šaubas par izvēlēto tiesisko pamatu, lēmumu šajā sēdē tomēr neatbalstīja, bet tā vietā tika uzsākta rakstveida procedūra. Tā tika pabeigta 2004. gada 7. decembrī, ar kvalificētu balsu vairākumu atbalstot lēmuma pieņemšanu. 2004. gada 21. decembrī Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.
23.
Lēmums nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī. 2004. gada 14. decembrī Parlamentam ir nosūtīts 2004. gada 17. un 18. novembra sēdes protokols.
24.
Tā rezultātā divi Parlamenta deputāti vērsās Komisijā ar rakstiskiem jautājumiem (
5
), lai saņemtu papildu informāciju par Apstrīdēto lēmumu. Uz šiem jautājumiem Komisija atbildēja 2005. gada 14. martā (
6
) un 22. aprīlī (
7
).
25.
Parlamenta Attīstības komiteja 2005. gada 25. maijā rakstiski pieprasīja Komisijai nodot tās rīcībā Apstrīdētā lēmuma tekstu. Komisija apgalvo, ka tā uz šo pieprasījumu ir rakstiski atbildējusi 2005. gada 22. jūnijā.
26.
Tomēr Parlaments norāda, ka tas nav saņēmis nekādu atbildi. Tikai pēc tam, kad tas 2005. gada 26. augustā atkārtoti vērsās Komisijā, 2005. gada 9. septembrī tas saņēma atbildi, kurai bija pievienota Apstrīdētā lēmuma kopija. Tādējādi Parlaments ar Apstrīdētā lēmuma tekstu pirmo reizi iepazinās tikai 2005. gada 9. septembrī.
27.
Jau pirms tam starp Parlamenta un Komisijas darbiniekiem nepārprotami notika sarakste saistībā ar Apstrīdēto lēmumu.
28.
Piemēram, Komisijas delegācijas Manilā darbiniece 2005. gada 12. maijā nosūtīja ar Projektu saistītus dokumentus Parlamenta Attīstības komitejas sekretariātam. Tomēr šajā sakarā lietas dalībnieki nav vienisprātis jautājumā, vai starp dokumentiem atradās arī Apstrīdētā lēmuma teksts.
29.
Pēc Parlamenta Juridiskā dienesta darbinieka lūguma Komisijas Juridiskā dienesta darbinieks viņam 2005. gada 19. jūlijā pa elektronisko pastu nosūtīja Apstrīdētā lēmuma tekstu. Parlamenta Juridiskā dienesta darbinieks 2005. gada 19. jūlijā arī pa elektronisko pastu apstiprināja teksta saņemšanu.
B – Prasījumi un tiesvedība Tiesā
30.
Parlamenta 2005. gada 17. novembra prasībā iekļautie prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt lēmumu, ar ko apstiprina projektu par drošību uz Filipīnu robežām, kas finansējams no Eiropas Kopienu vispārējā budžeta posteņa 19 10 02 (Philippine Border Management Project; Nr. ASIA/2004/016-924), kurš pieņemts, piemērojot Regulu (EEK) Nr. 443/92 par finansiālu un tehnisku palīdzību Latīņamerikas un Āzijas jaunattīstības valstīm un ekonomisku sadarbību ar tām;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
31.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par nepieņemamu vai jebkurā gadījumā to noraidīt kā nepamatotu un
—
lemt par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar tiesību aktiem.
32.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 28. marta rīkojumu Spānijas Karalistei atļāva iestāties tiesvedībā Komisijas atbalstam.
33.
Tiesvedībā Tiesā lietas dalībnieki savu nostāju pauda rakstveidā un mutvārdos; persona, kas iestājusies lietā, piedalījās rakstveida procesā.
V – Vērtējums
A – Par prasības pieņemamību
Termiņš prasības iesniegšanai
34.
Komisija uzskata prasību par nepieņemamu, jo tā nav iesniegta divu mēnešu laikā no brīža, kad Parlamentam kļuva zināms par Apstrīdēto lēmumu.
35.
Tam, ka Komisija vienlaicīgi norāda, ka tā neiebilst par prasības nepieņemamību, nav nozīmes, jo termiņa ievērošana prasības iesniegšanai kā jautājums par sabiedrisko kārtību Tiesai ir jāizskata pēc savas iniciatīvas (
8
).
36.
EKL 230. panta 5. punkts nosaka, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jāceļ divu mēnešu laikā. Termiņš prasības celšanai sākas pēc tam, kad vai nu tiesību akts ir publicēts vai darīts zināms prasītājam vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas prasītājam kļuvis zināms.
37.
Apstrīdētais lēmums nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī. No EKL 254. panta 1. un 2. punkta neizriet pienākums publicēt Apstrīdēto lēmumu. Ņemot vērā, ka Apstrīdētais lēmums nebija adresēts Parlamentam, tas Parlamentam netika darīts zināms 254. panta 3. punkta kārtībā. Tādējādi divu mēnešu termiņš prasības celšanai sākās dienā, kad Parlamentam faktiski kļuva zināms Apstrīdētais lēmums.
38.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru prasītājam akts faktiski kļūst zināms brīdī, kad tas uzzina attiecīgā akta saturu un pamatojumu (
9
). Tikai tad prasītājs var saprātīgi realizēt savas tiesības attiecībā uz prasības iesniegšanu. Šajā sakarā nepietiek zināt vien attiecīgā lēmuma kopsavilkumu, bet ir jāzina pats lēmuma teksts (
10
).
39.
Tādēļ ir jāpārbauda, kad Parlamentam precīzi kļuva zināms lēmuma saturs un pamatojums, proti, Apstrīdētā lēmuma teksts.
40.
Komitoloģijas komitejas 17. un 18. novembra sēdes protokola nosūtīšanu Parlamentam nevar uzskatīt par darbību, kuras rezultātā Parlamentam kļuva zināms šis lēmums. Tas tādēļ, ka no šī sēdes protokola izriet, ka Apstrīdētais lēmums vēl nav pieņemts, un vēl vairāk – tā kā netika panākta vienošanās – tika uzsākta rakstveida procedūra. Tādējādi Parlamentam, saņemot šo sēdes protokolu, vēl nekļuva zināms Apstrīdētais lēmums.
41.
Parlamenta Attīstības komiteja apstrīdētā lēmuma tekstu nepārprotami saņēma ar Komisijas 2005. gada 2. septembra vēstuli, kas Parlamentā ir reģistrēta 2005. gada 9. septembrī. Šajā brīdī komitejai un līdz ar to arī Parlamentam, uz kuru var attiecināt šo zināšanu, kļuva zināms precīzs lēmuma teksts. Ja par atbilstīgu uzskata šo laiku, tad, ņemot vērā Tiesas Reglamenta 81. panta 2. punktā paredzēto procesuālo termiņu pagarinājumu, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, par fiksētu desmit dienu termiņu, Eiropas Parlaments savu 2005. gada 17. novembrī celto prasību ir iesniedzis savlaicīgi.
42.
Tādējādi prasību varētu uzskatīt par nepieņemamu termiņa prasības iesniegšanai nokavējuma dēļ tikai tad, ja Parlamentam lēmums būtu kļuvis zināms agrāk – tātad pirms 2005. gada 9. septembra. Tomēr neviens no Komisijas iesniegtajiem faktiem neļauj secināt, ka Parlaments ar šo lēmumu būtu iepazinies pirms minētā datuma.
43.
Kompetentās komisāres Parlamenta Attīstības komitejai adresēto 2005. gada 22. jūnija vēstuli nevar uzskatīt par Parlamenta iepazīšanos ar attiecīgo lēmumu. Tas tādēļ, ka Komisija uz Parlamenta celto iebildumu nav iesniegusi nevienu pierādījumu, ka Attīstības komiteja ir saņēmusi šo vēstuli, kurai esot bijis pievienots lēmuma teksts.
44.
Tāpat šajā lietā pierādījumu par vēstules saņemšanu trūkuma dēļ nevar uzskatīt, ka Attīstības komitejas sekretariāts jau 2005. gada 12. maijā no Komisijas delegācijas Manilā ir saņēmis attiecīgā lēmuma tekstu. Proti, Parlaments šajā sakarā apstrīd, ka būtu to saņēmis. Komisija arī attiecībā uz šo korespondenci nav iesniegusi nevienu pierādījumu.
45.
Visbeidzot, Parlaments neprasīja paziņot lēmuma tekstu arī, pamatojoties uz Komisijas un Parlamenta juridisko dienestu darbinieku informācijas apmaiņu. Neapstrīdams ir fakts, ka kāds Parlamenta darbinieks 2005. gada 19. jūlijā saņēma strīdīgā lēmuma kopiju. Ja šo datumu uzskatītu par iepazīšanos ar lēmuma tekstu, tad Parlamenta prasība būtu noilgusi.
46.
Tomēr Parlamenta Juridiskā dienesta darbinieka zināšanu par attiecīgo lēmumu nevar attiecināt uz pašu Parlamentu, jo šī zināšana neapstrīdami balstās uz tīri neformālas dabas kontaktiem. Nevar uzskatīt, ka Parlamentam ir zināma atsevišķa tā darbinieka neformālā ceļā iegūta informācija. Nevar uzskatīt, ka neformāli iegūta informācija tiek tieši paziņota tālāk kompetentajām Parlamenta institūcijām, it īpaši tādēļ, ka saskaņā ar lietas materiāliem darbinieks uzskatīja, ka attiecīgā informācija tiks Parlamentam paziņota oficiāli.
47.
Tomēr cits viedoklis par prasības pieņemamību var izrietēt no Tiesas judikatūras, kas nosaka, ka, neatkarīgi no dienas, kad lēmums faktiski ir kļuvis zināms, prasība ir jāuzskata par noilgušu, ja persona, kas zina par tiesību akta esamību, kas uz to attiecas, pienācīgā termiņā nepieprasa pilnu tiesību akta tekstu (
11
).
48.
Vispirms jāizvērtē, vai šāds pieprasījuma termiņš attiecas arī uz institūciju, kurai ir privileģētas prasītājas statuss (
12
). No vienas puses, pret šādu nostāju var iebilst, ka Apstrīdētais lēmums nav “tiesību akts, kas attiecas” uz Parlamentu šīs judikatūras nozīmē. Parlamentu tiesību akts tieši neskar tik lielā mērā kā, piemēram, privātu uzņēmumu. Tādējādi uzņēmumam ir nesalīdzināmi vieglāk pamanīt, ka ir pieņemts tiesību akts, kas ietekmē uzņēmumu, kādēļ ir jāpieprasa tiesību akta teksts. Parlamenta kā priviliģēta prasītāja stāvoklis nav salīdzināms ar šādu situāciju, jo tiek pieņemti daudzi lēmumi, kas potenciāli var būt par iemeslu Parlamenta prasībai atcelt tiesību aktu. Tā kā, zinot par potenciāli apstrīdamu tiesību aktu, Parlamentam ir pienākums pieprasīt tā tekstu, šāds pienākums izvirza nozīmīgas prasības parlamentārā darba organizēšanai. Tādējādi pieprasījuma termiņa pastāvēšana varētu būt papildu šķērslis, lai Parlaments varētu efektīvi izmantot savas tiesības celt prasību.
49.
No otras puses, termiņa prasības iesniegšanai – un ar to saistītā prasītāja pienākuma pienācīgā termiņā pieprasīt tiesību akta tekstu – nepieciešamību var pamatot ar augstāko labumu, kam tas kalpo, proti, ar tiesisko drošību (
13
). Tieši izskatāmā lieta arī skaidri parāda, ka atbilstīgā termiņā celtai prasībai ir liela nozīmē tiesiskās drošības jomā. Proti, izskatāmajā lietā Kopiena, pamatojoties uz Apstrīdēto lēmumu, uzņēmās saistības pret starptautisku organizāciju, vadot Projektu, un droši vien neilgi pēc tam veica attiecīgos maksājumus.
50.
Šīs abas konkurējošās intereses – no vienas puses, prasības pēc tiesiskās drošības un, no otras puses, prasības pēc efektīvām Parlamenta tiesībām celt prasību – var līdzsvarot, nosakot gadījumiem, kad Parlaments ir prasītājs, augstas prasības informētībai par tiesību aktu, kas jāizpilda, lai sāktos pieprasījuma termiņš. Arī jautājumā par to, ko var uzskatīt par pienācīgu termiņu, ja vajadzības gadījumā var ņemt vērā institūcijas, kas ceļ prasību, īpatnības.
51.
Izskatāmajā lietā Parlaments no 2005. gada 14. marta neapstrīdami zināja par kompetentās komisāres atbildi uz Parlamenta deputātes rakstiskiem jautājumiem par Apstrīdēto lēmumu. Šajā atbildē Komisija paskaidro, ka Apstrīdētais lēmums ir pieņemts 2004. gada 21. decembrī un izskaidro tā juridisko pamatu un galvenos mērķus. Pat nosakot augstas prasības informētībai par apstrīdamo lēmumu, šajā gadījumā jāuzskata, ka Parlamentam no šī brīža zināmi nozīmīgākie apstrīdamā lēmuma aspekti, un tādējādi tā pienākums bija pienācīgā termiņā pieprasīt pilnu lēmuma tekstu.
52.
Parlaments Apstrīdētā lēmuma tekstu pieprasīja tikai 2005. gada 25. maijā un tādējādi pārsniedza divu mēnešu termiņu no brīža, kad tas uzzināja par Apstrīdētā lēmuma esamību.
53.
Termiņu, kas pārsniedz divus mēnešus, nevar uzskatīt par pienācīgu, pat ņemot vērā īpašo situāciju, kādā atrodas institūcija, kas ceļ prasību (
14
), jo pieprasījuma termiņš katrā ziņā nevar būt garāks par termiņu prasības iesniegšanai, kas institūcijai, kas ceļ prasību, arī ir tikai divi mēneši.
54.
Līdz ar to Eiropas Parlaments prasību nav iesniedzis termiņā. Tādēļ prasība nav pieņemama.
B – Prasības pamatotība
55.
Gadījumā, ja Tiesa nonāk pie atšķirīga vērtējuma jautājumā par prasības pieņemamību, turpmāk ir pakārtoti izvērtēta prasības pamatotība.
56.
Parlaments savā prasībā izvirza tikai vienu pamatu. Tas uzskata, ka Komisija ir pārsniegusi īstenošanas pilnvaras, kas tai piešķirtas Regulā Nr. 443/92. Apstrīdētais lēmums attiecas uz cīņu pret starptautisko terorismu un starptautisko noziedzību. Tā kā šie mērķi nav precīzi minēti, Regulā Nr. 443/92, Apstrīdēto lēmumu nevarēja balstīt uz šo juridisko pamatu.
57.
Turpretī Komisijas viedoklis ir, ka apstāklis, ka Regulā Nr. 443/92 nav skaidri minēti pasākumi cīņai pret terorismu, nenozīmē, ka apstrīdēto tiesību aktu nevar balstīt uz šo regulu.
58.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, pieņemot īstenošanas pasākumu bez konsultēšanās ar Parlamentu, ir jāņem vērā pamatā esošā tiesību akta noteikumi, kas pieņemti pēc konsultēšanās ar Parlamentu (
15
). Tālāk ir jāizvērtē, vai Apstrīdēto lēmumu varēja juridiski korekti pieņemt, pamatojoties uz Regulu Nr. 443/92. Apstrīdētajā lēmumā ir atzīts, ka tas ir balstīts “galvenokārt uz regulas 7. un 8. pantu”. Tomēr tiesvedībā Tiesā Komisija atsaucās arī uz Regulas [Nr. 443/92] 5. panta 7. punktu un 6. pantu.
1) Regulas Nr. 443/92 6. pants
59.
4.–6. pants attiecas uz finansiālo un tehnisko palīdzību. Atbilstoši 6. pantam finansiālo un tehnisko palīdzību sniedz relatīvi attīstītākām ALA jaunattīstības valstīm, it sevišķi šajā pantā minētajās jomās. 6. panta piektais ievilkums kā vienu no šādām jomām min “institūciju, it īpaši valsts varas iestāžu nostiprināšanu”.
60.
Projekts, kas apstiprināts ar Apstrīdēto lēmumu, paredz pārbaudīt un izvērtēt esošās valsts robežkontroles metodes, izveidot vienotu datorizētu sistēmu drošības dienestu informācijas apmaiņai, novērst viltotu personu apliecinošo dokumentu apriti un apmācīt robežkontroles darbiniekus.
61.
Plaši interpretējot jēdzienu “valsts pārvalde”, tas attiecas uz jebkuru pārvaldi, kas pilda valsts funkcijas. Tādēļ šāda plaša interpretācija ļauj arī robežu pārvaldi un ar robežu pārvaldi saistītās iestādes uzskatīt par “institūcijām” vai attiecīgi par “valsts pārvaldi” un Projektā iekļautos pasākumus par palīdzību institūciju attīstībā vai attiecīgi valsts pārvaldes stiprināšanā.
62.
Tādējādi, balstoties tikai uz tekstu, no 6. panta sākotnēji neizriet nekādi ierobežojumi attiecībā uz valsts pārvaldes veidu, kam var sniegt finansiālu un tehnisku palīdzību [šīs] regulas nozīmē. Tomēr šādā gadījumā 6. pants attiektos, piemēram, arī uz pasākumiem, kas sekmētu militāro pārvaldi, līdz ar to 6. panta piemērošanas joma būtu gandrīz neierobežota. Tādēļ rodas jautājums, vai šī 6. panta plašā interpretācija ir saderīga ar Regulas Nr. 443/92 jēgu.
63.
Tomēr šis nav tas gadījums. Kaut gan no 6. panta teksta sākotnēji neizriet nekāds ierobežojums, tāds tomēr izriet no pašas Regulas Nr. 443/92. Proti, arī pārvaldes stiprināšanai atbilstoši 6. pantam ir jāiekļaujas izpratnē par attīstības atbalstu, kas ir Regulas Nr. 443/92 pamatā. Valsts pārvaldes stiprināšana nevar būt pašmērķis, bet gan ar pārvaldes stiprināšanu ir tieši jāīsteno kāds Regulā Nr. 443/92 noteiktais attīstības mērķis. Tādējādi 6. pants attiecas tikai uz tiem pārvaldes stiprināšanas veidiem, kas pamatā kalpo [šajā] regulā noteiktajiem attīstības mērķiem. Piemēram, pasākumi pārvaldes, kura organizē vēlēšanas, stiprināšanai kalpotu [šajā] regulā minētajam demokrātijas veicināšanas mērķim (
16
), vai arī lauksaimniecības pārvaldes stiprināšana – [šajā] regulā minētajai pārtikas drošības līmeņa palielināšanai (
17
).
64.
Tātad turpmāk jāizvērtē, vai mērķis, kādu izvirza Apstrīdētais lēmums, pieder pie Regulā Nr. 443/92 noteiktajiem attīstības mērķiem.
65.
Apstrīdētajā lēmumā kā tuvākais mērķis (“purpose”) ir minēts atbalsts Filipīnu valdībai robežu drošības un pārvaldes uzlabošanai. Kā tālākais mērķis (“overall objective”) tajā ir minēts atbalsts Filipīnu valdībai ANO Drošības padomes rezolūcijas Nr. 1373 (2001) (turpmāk tekstā – “ANO rezolūcija 1373 (2001)”) īstenošanā cīņā pret terorismu un starptautisko noziedzību
66.
Apstrīdētajā lēmumā un Projekta aprakstā nav pamatotu ziņu par saistību starp, no vienas puses, īpašo starptautiskā terorisma un starptautiskās noziedzības problēmu un, no otras puses, Filipīnu attīstības situāciju.
67.
Projekta aprakstā gan vienā punktā ir atsauce uz terorisma draudiem, kam ir pakļauta Filipīnu valdība, it īpaši pēc pēdējām vēlēšanām, un citā punktā ir norāde uz Mindanao [Mindanao] provinci, ko raksturo nestabilitāte. Tādējādi Apstrīdētajā lēmumā ir parādīts, ka tā mērķis ir panākt arī Filipīnu iekšējo stabilitāti un drošību.
68.
Tādēļ tālāk ir jāizvērtē, vai Regulas [Nr. 443/92] 6. pants attiecas arī uz pasākumiem, kas pamatā ir paredzēti, lai uzlabotu iekšējo drošību un stabilitāti.
69.
Komisijai var piekrist, ka stabilitāte un drošība var būt pamatnosacījums jebkurai turpmākai attīstībai. No Parlamenta nostājas tiesas sēdē izriet, ka tas principā negrib iebilst pret sakarību starp stabilitāti un attīstību.
70.
Tomēr Regula Nr. 443/92 neietver atsauci uz stabilitāti un drošību. Šīs regulas preambulas septītajā apsvērumā gan ir noteikts, ka ar Regulu [Nr. 443/92] ir apstiprinātas ne vien tradicionālās attīstības atbalsta darbības jomas, bet gan apzinātas arī jaunas prioritātes. Tomēr stabilitāte un drošība nav minētas starp šajā apsvērumā nosauktajām jaunajām darbības jomām.
71.
Protams, Regulā [Nr. 443/92] nav nosauktas pilnīgi visas jaunās prioritātes. Tomēr, bez tālākiem skaidrojumiem [šīs] regulas tekstā, no apstākļa, ka jauno prioritāšu saraksts nav pilnīgs, nekādā gadījumā nevar izdarīt secinājumu, ka [šī] regula ir piemērojama jebkurām jaunām darbības jomām. Gluži pretēji, tam pamatojums ir jāatrod arī [šīs] regulas tekstā.
72.
Tomēr Regulas [Nr. 443/92] tekstā nevar atrast šādu pamatojumu. Šādā nozīmē tiesvedībā Tiesā arī pati Komisija norāda, ka tikai pēdējos gados attīstības atbalsta koncepcija ir izmainījusies tādējādi, ka tā ietver pasākumus drošības un stabilitātes nostiprināšanai, lai nodrošinātu pamatnosacījumus turpmākai attīstībai. Šajā sakarā tā norāda uz dažādiem dokumentiem, piemēram, Komisijas 2003. gada paziņojumu (
18
) un 2000. gada Apvienoto Nāciju Organizācijas Tūkstošgades Deklarāciju (
19
). Tomēr tādējādi Komisija pati atzīst, ka Regulas Nr. 443/92 pamatā nav šādas plašas attīstības atbalsta izpratnes.
73.
Līdz ar to nekas neliecina, ka sākotnējā attīstības atbalsta koncepcija, uz ko ir balstīta Regula Nr. 443/92 un kas ir tās priekšmets, ietver arī pasākumus cīņai pret terorismu un pasākumus iekšējās stabilitātes un drošības stiprināšanai.
74.
Var piekrist Spānijas Karalistes viedoklim, ka, īstenojot Regulu Nr. 443/92, Komisijai ir piešķirta liela rīcības brīvība. Tomēr tā var attiekties tikai uz palīdzības pasākumu veidu, t.i., uz to, kur, cik daudz un konkrēti kādi projekti tiks īstenoti.
75.
Turklāt šī rīcības brīvība nav tik plaša, ka Komisija, īstenojot Regulu [Nr. 443/92], varētu pilnveidot attīstības palīdzības koncepciju un papildināt to ar jaunām darbības jomām, lai tādējādi panāktu attīstības atbalsta koncepcijas atbilstību jaunākajām attīstības tendencēm.
76.
Nav pieļaujams interpretēt Regulā Nr. 443/92 noteiktās Komisijas īstenošanas pilnvaras tādējādi, ka tās ietver arī Komisijas pilnvaras pilnveidot attīstības atbalsta koncepciju.
77.
Jāatzīst, ka Tiesa judikatūrā plaši interpretē “īstenošanas” jēdzienu (
20
). Tomēr tā ir arī atzinusi, ka “būtiskie principi” ir jānosaka saskaņā ar pamatā esošo tiesību aktu (
21
). Par “būtiskiem principiem” uzskata tādus noteikumus, ar ko ievieš Kopienu politikas pamatnostādnes (
22
).
78.
Regulas [Nr. 443/92] piemērošanas paplašināšana, attiecinot to uz jaunu attīstības atbalsta darbības jomu “drošība un stabilitāte”, no tā izrietošo seku nozīmīguma dēļ vairs nav uzskatāma vienīgi par “īstenošanu”, bet gan par “regulējamās jomas būtiskiem principiem”.
79.
Šeit ir runa par attīstības atbalsta politikas galvenajām nostādnēm, ko nedrīkst deleģēt Komisijai. Attīstības atbalsta koncepciju drīkstēja atbilstoši paplašināt, tikai Līgumā paredzētajā likumdošanas procesā grozot pamatregulu, ko atšķirībā no komitoloģijas procesa raksturo lielāka pārskatāmība un palielināta demokrātiskā leģitimitāte.
80.
Tātad piesaistīt attīstības atbalstam jaunas darbības jomas var tikai ar pamata tiesību aktu, un tādēļ Regula Nr. 443/92 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepiešķir Komisijai, īstenojot Regulu [Nr. 443/92], pilnvaras iekļaut [šīs] regulas piemērošanā jaunu darbības jomu.
81.
Turklāt šajā sakarā jānorāda arī, ka Komisija jau 2002. gadā Parlamentam iesniedza Regulas Nr. 443/92 grozījumu projektu, kurā kā attīstības atbalsta darbības joma ir skaidri minēta cīņa pret terorismu (
23
). Tomēr šī likumdošanas procedūra nebija veiksmīga. Tikai ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. novembra Regulu (EK) Nr. 1717/2006, ar ko izveido Stabilitātes instrumentu (
24
), stājās spēkā pamata tiesību akts, kas tagad attīstības atbalsta kontekstā paredz pasākumus stabilitātes un drošības stiprināšanai un cīņai pret terorismu.
82.
Cits secinājums neizriet arī no tā, ka Regula Nr. 443/92 ir pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 235. pantu (pēc grozījumiem – EKL 308. pants). Pēc Komisijas uzskata, no tā izriet, ka Regula [Nr. 443/92] ir plaši interpretējama. Taču tas nepārliecina. No tā vien, ka regula ir pieņemta, pamatojoties uz EKL 308. pantā noteikto pilnvaru paplašināšanu, nevar secināt, ka arī tā ir interpretējama paplašināti tā, ka ar to var pamatot jebkādu īstenošanas pasākumu paplašināšanu.
83.
Tātad kopumā var secināt, ka 6. pants nav Apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats. Ar Apstrīdēto lēmumu apstiprinātā Projekta priekšmets gan pirmajā brīdī šķietami iekļaujas plašajā “valsts pārvaldes stiprināšanas” jēdzienā, tomēr lēmumā izvirzītais mērķis cīnīties pret terorismu ir vērsts uz mērķi, kas neatbilst attīstības atbalsta koncepcijai, kas ir Regulas Nr. 443/92 pamatā.
84.
Pretēji Komisijas uzskatam, šāda Regulas [Nr. 443/92] izpratne nekādā gadījumā nenozīmē, ka daudzos Kopienas īstenotos attīstības atbalsta projektus, kas saistīti ar drošības jautājumiem – piemēram, sauszemes mīnu likvidēšanas pasākumi – nevar pietiekami pamatot ar Regulu Nr. 443/92. It īpaši jau atmīnēšanas projektu piemērs uzskatāmi parāda, ka [šī] regula noteikti var būt juridiskais pamats ar drošību saistītiem pasākumiem, ja tie tieši kalpo skaidri minētajam Regulas [Nr. 443/92] mērķim – šajā gadījumā cita starpā: lauku sektora attīstībai, pārtikas drošības līmeņa palielināšanai, bērnu aizsardzībai saskaņā ar 5. panta 1. un 9. punktu.
85.
Šajā sakarā vēl arī jāpaskaidro, ka šie apsvērumi neattiecas uz attīstības atbalsta izpratni atbilstoši EKL 177. un turpmākajiem pantiem.
86.
Interpretējot Līgumu, var ņemt vērā jaunākās tendences, kas attiecas uz attīstības atbalsta izpratni, bet tas neattiecas uz Regulas [Nr. 443/92] īstenošanu. Šajā sakarā atbilstoši EKL 177. panta 3. punktam ir jārespektē jaunie un paplašinātie attīstības atbalsta mērķi, ko ir noteikusi Apvienoto Nāciju Organizācija un citas starptautiskās organizācijas. Tātad, starptautiskais konteksts var gan ietekmēt Kopienas kompetences izpratni, bet nevar nepastarpināti ietekmēt Kopienas iestāžu kompetenču sadali.
87.
Tādējādi Līguma ietvaros attīstības atbalsta kompetencē var iekļaut arī pasākumus, kas attiecas uz iekšējo drošību un stabilitāti, ja vien šo pasākumu mērķis ir jaunattīstības valstu ekonomiskā un sociālā attīstība un nabadzības apkarošana sprieduma lietā Portugāle/Padome (
25
) nozīmē. Tādā mērā, kādā valsts iekšējā drošība un stabilitāte ir pamatnosacījums turpmākai tās attīstībai, stabilitātes nodrošināšanas pasākumus var uzskatīt par attīstības atbalsta pasākumiem EKL 177. panta nozīmē.
2) Regulas Nr. 443/92 5. panta 7. punkts
88.
Apstrīdēto lēmumu nevar balstīt arī uz Regulas Nr. 443/92 5. panta 7. punktu, kas nosaka, ka finansiālais un tehniskais atbalsts “tātad cita starpā piešķirams īpašiem projektiem, kas saistīti ar [..] demokratizāciju, taisnīgu pārvaldību un cilvēka tiesībām”.
89.
5. panta 7. punktā nosacījums stiprināt pārvaldību izriet jau no paša teksta. Jo ar ievadu “tātad” 7. punkts atsaucas uz abiem iepriekšējiem punktiem, kas attiecas uz attīstības humāno un kultūras dimensiju. Tātad pārvaldības stiprināšanai 5. panta 7. punkta nozīmē ir jābūt saistītai ar humāno un kultūras attīstību.
90.
Minēto apstiprina arī konteksts, kādā 7. punktā ir minēta pārvaldības stiprināšana. Tajā bez pārvaldības ir minēti arī projekti, kas saistīti ar demokrātijas veicināšanu un cilvēktiesībām. Zīmīgi, ka šajā punktā ir runa ne vien par efektīvu, bet arī par taisnīgu pārvaldību. Tātad pārvaldības stiprināšana 5. panta nozīmē ir saistīta ar cilvēktiesībām, demokrātiju un tiesisku valsti.
91.
Tādējādi uz 5. panta 7. punktu nevar balstīt jebkuru pārvaldības stiprināšanas veidu, bet gan tikai tādu, kura mērķi pamatā saskan ar šajā punktā minētajiem mērķiem un vērtībām, tātad, kas būtībā veicina kultūras un humāno attīstību, demokrātiju un cilvēktiesības.
92.
Apstrīdētais lēmums izvirza par mērķi cīņu pret terorismu un starptautisko noziedzību.
93.
Terorisms un starptautiskā noziedzība, protams, var ietekmēt demokratizācijas procesus un cilvēka tiesības, tādēļ to apkarošana pasākumi netieši var sekmēt demokrātijas veicināšanu un humāno attīstību. Tomēr, ja šādas netiešas kopsakarības būtu pietiekamas, lai pasākumu kvalificētu kā pārvaldības stiprināšanas pasākumu Regulas [Nr. 443/92] 5. panta 7. punkta nozīmē, tad šīs tiesību normas piemērošanas joma būtu praktiski neierobežota. Šādā gadījumā it īpaši nebūtu saprotams, kādēļ Regulā [Nr. 443/92] ir nošķirta, no vienas puses, finansiālā un tehniskā palīdzība un, no otras puses, ekonomiskā sadarbība, jo nevar noliegt arī ekonomisko pasākumu, kuru mērķis ir labklājības celšana, ietekmi uz demokrātijas un cilvēktiesību attīstību, un, plaši definējot pārvaldības stiprināšanu, Regula [Nr. 443/92] attiektos arī uz šiem pasākumiem.
94.
Apstrīdētajam lēmumam nav cieša sakara ar kultūras un humānās attīstības veicināšanu, kas ir prasīta Regulas [Nr. 443/92] 5. panta 7. punktā, tādēļ lēmumu nevar balstīt uz šo tiesību normu. Kaut arī attiecīgais Projekta apraksts formāli piemin cilvēka tiesības kā projekta transversālu tēmu (“crosscutting issue”) un cilvēku tirdzniecības ierobežošanu – kā iespējamās efektīvas robežu pārvaldes sekas, šī skaidrā tīri teorētisko blakusefektu nosaukšana neko nemaina tajā apstāklī, ka pasākums jāvērtē pēc tā būtiskā satura, kas izskatāmajā lietā – kā jau iepriekš minēts – neatbilst 5. panta 7. punktam.
3) Regulas Nr. 443/92 7. un 8. pants
95.
Vēl ir jāizvērtē, vai Apstrīdēto lēmumu varēja juridiski korekti pieņemt, pamatojoties uz Regulas Nr. 443/92 7. un 8. pantu.
96.
Regulas [Nr. 443/92] 7. un 8. pants attiecas uz Kopienas ekonomisko sadarbību ar ALA jaunattīstības valstīm. 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka ar ekonomisko sadarbību, kuras mērķis ir kalpot Kopienas un tās partnervalstu savstarpējām interesēm, ir jāveicina ALA jaunattīstības valstu attīstība, palīdzot tām nostiprināt institucionālo spēju, lai radītu labvēlīgāku vidi ieguldījumiem un attīstībai. 8. panta 2. punkts kā vienu no trim sektoriem, ko ietver ekonomiskā sadarbība, min “institūciju struktūras uzlabošanu, [..] lai attīstībai radītu labvēlīgāku ekonomisko, likumdošanas, administratīvo un sociālo klimatu”.
97.
Kā jau iepriekš minēts, jēdziena plašas definīcijas gadījumā ar Apstrīdēto lēmumu apstiprinātos pasākumus arī 7. un 8. panta kontekstā var uzskatīt par palīdzību institūciju nostiprināšanā vai institūciju struktūras uzlabošanā.
98.
Tomēr arī 7. un 8. pantā paredzētie institūciju nostiprināšanas pasākumi nav pašmērķis. Gluži pretēji, institūcijas jānostiprina tieši tādēļ, lai ALA jaunattīstības valstīs “radītu labvēlīgāku vidi ieguldījumiem un attīstībai” vai attiecīgi “lai radītu labvēlīgāku ekonomisko, likumdošanas, administratīvo un sociālo klimatu”. Līdz ar to Regulas [Nr. 443/92] 7. un 8. pants nevar būt juridisks pamats jebkādam atbalstam institūciju nostiprināšanai, bet gan tikai tādam, kas veicina tieši ekonomikas un investīciju attīstību. Starp pasākumu un tieši ekonomikas veicināšanu ir jābūt ciešai un īpašai sakarībai. Šai prasībai neatbilst tādi pasākumi, kas tikai netieši ietekmē ekonomisko attīstību, piemēram, nodrošinot stabilu drošības situāciju.
99.
Šāda prasība pēc savstarpējas saistības izriet, pirmkārt, jau no tā, ka Regulas [Nr. 443/92] 7. un 8. pants ietilpst nodaļā “Ekonomiskā sadarbība”, un, tradicionāli definējot “ekonomiskās sadarbības” jēdzienu, tajā nevar iekļaut visas sadarbības jomas tikai tādēļ vien, ka attiecīgā sadarbība ietekmē arī ekonomiskās attiecības un partneru ekonomisko stāvokli.
100.
Plaši interpretējot jēdzienu, pirmām kārtām kļūst skaidrs, ka par ieguldījumu un attīstības vidi veicinošiem pasākumiem Regulas [Nr. 443/92] 7. un 8. panta nozīmē nekādā gadījumā nevar būt visi iedomājamie pasākumi, kas ietekmē ieguldījumu un attīstības vidi. Proti, šāda plaša jēdziena definīcija būtu salīdzināma ar likumdevēja Komisijai piešķirtu ģenerālpilnvaru, kas ar nosaukumu “sadarbība attīstības jomā” ļautu jaunattīstības valstīs veicināt jebkādus valsts projektus. Būtībā jau katrs valsts pasākums ir viens no ieguldījumu un attīstības vidi veidojošiem elementiem, kas tomēr – dažādā apjomā un ar atšķirīgu intensitāti – vismaz netieši ietekmē ekonomiku.
101.
Ne no Apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, ne arī no Projekta apraksta neizriet, ka Apstrīdētajam lēmumam ir būtiska un tieša sakarība ar ieguldījumu un attīstības vidi, kā tas prasīts Regulas Nr. 443/92 7. un 8. pantā. Tie neietver pamatotas atsauces uz situāciju Filipīnu ekonomikas un ieguldījumu jomā. Arī Projekta aprakstā uzmanība ir veltīta gandrīz vienīgi terorisma un drošības jautājumiem.
102.
Apstrīdētais lēmums neatklāj, kādas problēmas raksturo Filipīnu ekonomikas un ieguldījumu jomu un ciktāl robežu pārvaldes uzlabošana veicinās situācijas uzlabošanos arī šajās jomās. Tādējādi no lēmuma neizriet, kā apstiprinātais Projekts tieši ietekmē situāciju ekonomikas un ieguldījumu jomā. Tas nenozīmē, ka robežu pārvaldes stiprināšana nevarētu tieši ietekmēt arī ekonomisko situāciju, piemēram, nevar noliegt, ka pasākumiem, lai uzlabotu preču atmuitošanas formalitāšu kārtošanu uz robežas, varētu būt šāda ekonomiku veicinoša ietekme. Tomēr no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka tas pamatā veicina ekonomikas un ieguldījumu attīstību.
103.
Kā jau iepriekš minēts, saskaņā ar 7. un 8. pantu tomēr nepietiek tikai ar netiešu ietekmi uz situāciju ieguldījumu un ekonomikas jomā.
104.
Tādēļ, ciktāl Regulā [Nr. 443/92] saistībā ar ārvalstīs strādājošiem Filipīnu pilsoņiem ir norādīts uz to, ka “starptautiskās pārvietošanās ilgtspējībai” (“sustainability of international travel”) ir izšķiroša nozīme valsts ekonomikā un vispārējas Filipīnu stabilitātes nodrošināšanā, mijiedarbība starp robežu pārvaldes efektivitāti un aizsardzību pret nelegālu ieceļošanu un ar to saistītajiem draudiem drošībai ir pilnībā iespējama. Tomēr izskatāmajā lietā nav ne pierādīts, ne arī pieminēts skaidrojums tam, kādā apjomā modernās pasu un robežu kontroles sistēmas tieši ietekmētu viesstrādnieku ekonomisko stāvokli vai Filipīnu ekonomiku kopumā. Arī šajā sakarā priekšplānā drīzāk izvirzās Filipīnu stabilitātes jautājums.
105.
Tādējādi no šāda viedokļa robežprojektam var būt zināma ietekme uz ieguldījumu un attīstības vidi, jo pasākumi, kas veicina iekšējo stabilitāti un drošību, kā viens no daudzajiem faktoriem netieši var veicināt arī ekonomikas uzplaukumu.
106.
Tomēr pasākums, kura mērķis ir iekšējās un ārējās drošības un stabilitātes stiprināšana, nav cieši un tieši saistīts ar ekonomikas veicināšanu, bet gan drīzāk tikai vispārīgi attiecas uz sabiedriskās, politiskās un ekonomiskās dzīves pamatnosacījumiem. Šādu pasākumu uzmanības centrā nav ieguldījumu un attīstības vide.
107.
Līdzīgi tas ir arī jautājumā par saistību starp iekšējo drošību un tūrismu, uz ko Komisija norāda tiesvedībā Tiesā. Jāpiekrīt Komisijai tajā jautājumā, ka apstrīdētais pasākums var veicināt drošības stiprināšanu un tādējādi vispārīgi arī vienu no ekonomikas un attīstības pamatnosacījumiem un konkrēti – tūrismu. Tomēr šī netiešā sakarība un blakusefekts neļauj kvalificēt Apstrīdēto lēmumu kā ieguldījumu un ekonomikas veicināšanas pasākumu Regulas [Nr. 443/92] 7. un 8. panta nozīmē.
108.
Tādējādi Apstrīdētais lēmums nav cieši un tieši saistīts ar ekonomikas veicināšanu, kā tas ir prasīts, un tādēļ tā juridiskais pamats nevar būt 7. un 8. pants.
4) Budžeta kompetence
109.
Visbeidzot, vēl ir jānorāda uz to, ka Parlaments savā replikā min argumentus, kas attiecas ne vien uz Komisijas izpildpilnvaru pārsniegšanu, bet arī uz budžeta kompetences neievērošanu.
110.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punktu šis arguments ir nokavēts. Tas ir jauns pamats, kas izvirzīts tikai replikas stadijā. Prasības pieteikumā Parlaments izvirzīja tikai vienu pamatu un cēla iebildumus tikai par Regulas Nr. 443/92 īstenošanas pasākumu pārkāpumu.
C – Kopsavilkums
111.
Kopumā jāsecina, ka prasība ir nepieņemama, jo nav ievērots termiņš prasības iesniegšanai. Ja tomēr Tiesa izskatīs lietu pēc būtības, Apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
VI – Sprieduma iedarbības laikā ierobežošana
112.
Ja Tiesa atzīs prasību par pieņemamu, prasības apmierināšanas gadījumā vēl būtu jālemj par to, vai ir jāierobežo sprieduma iedarbība laikā. Komisija gan nav lūgusi Tiesu prasības apmierināšanas gadījumā saglabāt atceltā lēmuma sekas.
113.
Neskatoties uz to, Tiesa pēc savas iniciatīvas var izmantot tai EKL 231. panta 2. punktā piešķirtās pilnvaras saglabāt lēmuma sekas. Lēmuma atcelšana notiek laikā, kad jau ir veikti maksājumi saistībā ar Projektu, kas ir saistīts ar Apstrīdēto lēmumu, un pastāv saistības, it īpaši pret Starptautisko Migrācijas organizāciju, kam ir uzticēta Projekta īstenošana.
114.
Tādējādi, pamatojoties uz būtiskiem tiesiskās drošības apsvērumiem, kas ir salīdzināmi ar tiem, kurus ņem vērā, atceļot noteiktas regulas, Tiesa varētu izmantot pilnvaras, kas EKL 231. panta 2. punktā tai piešķirtas regulas atcelšanas gadījumā, un noteikt, kuras Apstrīdētā lēmuma sekas jāuzskata par saistošām (
26
).
115.
Tādēļ, ņemot vērā izskatāmās lietas īpašos apstākļus, būtu jālemj, ka lēmuma atcelšana neskar maksājumu, kas veikti, pamatojoties uz attiecīgo lēmumu, un saistību, kas pastāv, pamatojoties uz attiecīgo lēmumu, spēkā esamību (
27
).
VII – Par tiesāšanās izdevumiem
116.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasība ir jānoraida kā nepieņemama, Parlamentam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu Spānijas Karaliste, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
VIII – Secinājumi
117.
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai nolemt šādi:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Parlaments atlīdzina tiesāšanās izdevumus, izņemot Spānijas Karalistes tiesāšanās izdevumus, kas savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	OV L 52, 1. lpp., ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulu (EK) Nr. 807/2003, ar ko Lēmumam Nr. 1999/468/EK pielāgo noteikumus par komitejām, kuras palīdz Komisijai īstenot tai piešķirtās ieviešanas pilnvaras, kas noteiktas Padomes dokumentos, kuri pieņemti atbilstīgi konsultēšanās procedūrai (vienprātība) (OV L 122, 36. lpp.).
(
3
)	Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmums, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību, OV L 184, 23. lpp.
(
4
)	OV L 378, 41. lpp.
(
5
)	Deputātes Glenisas Kinokas [Glenys Kinnock] rakstiskais jautājums Nr. P-0619/05 un deputāta Geja Mičela [Gay Mitchell] rakstiskais jautājums Nr. E-0578/05.
(
6
)	Atbildes tekstu skat. vietnē http://www.europarl.europa.eu/omk/sipade3?L=FR&OBJID=119907&LEVEL=3&SAME_LEVEL=1&NAV=S&LSTDOC=Y.
(
7
)	Atbildes tekstu skat. vietnē http://www.europarl.europa.eu/omk/sipade3?L=FR&OBJID=119233&LEVEL=2&SAME_LEVEL=1&NAV=S&LSTDOC=Y.
(
8
)	Skat. 1973. gada 8. maija spriedumu lietā 33/72 Gunnella/Komisija (Recueil, 475. lpp., 3. un 4. punkts); 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 227/83 Moussis/Komisija (Recueil, 3133. lpp., 12. punkts) un 1997. gada 23. janvāra spriedumu lietā C-246/95 Coen (Recueil, I-403. lpp., 21. punkts).
(
9
)	Skat. tikai 1980. gada 5. marta spriedumu lietā 76/79 Könecke (Recueil, 665. lpp., 7. punkts) un 1990. gada 6. decembra spriedumu lietā C-180/88 Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie (Recueil, I-4413. lpp., 22. punkts).
(
10
)	Skat. 1997. gada 9. janvāra spriedumu lietā C-143/95 P Komisija/Sociedade de Curtumes (Recueil, I-1. lpp., 32. punkts).
(
11
)	Skat. šo secinājumu 9. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie 22. punktu; 1988. gada 6. jūlija spriedumu lietā 236/86 Dillinger Hüttenwerke (Recueil, 3761. lpp., 14. punkts) un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C-48/96 P Windpark Groothusen (Recueil, I-2873. lpp., 20. punkts).
(
12
)	1998. gada 19. februāra spriedumā lietā C-309/95 Komisija/Padome (Recueil, I-655. lpp., 18. punkts) pieprasījuma termiņš ir pieminēts arī tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir institūcijas, tomēr tas nav konkrēti izvērtēts.
(
13
)	Skat. 1978. gada 12. oktobra spriedumu lietā 156/77 Komisija/Beļģija (Recueil, 1881. lpp., 21. un 24. punkts). Turklāt Kopienu tiesību normas, kas attiecas uz procesuālajiem termiņiem, kalpo vajadzībai novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu attieksmi tiesiskās drošības nodrošināšanā; skat., cita starpā, 1985. gada 26. novembra spriedumu lietā 42/85 Cockerill-Sambre/Komisija (Recueil, 3749. lpp., 10. punkts) un 1998. gada 7. maija rīkojumu lietā C-239/97 Īrija/Komisija (Recueil, I-2655. lpp., 7. punkts).
(
14
)	Skat. 1993. gada 5. marta rīkojumu lietā C-102/92 Ferriere Acciaierie Sarde (Recueil, I-801. lpp., 19. punkts).
(
15
)	Skat. 1996. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-303/94 Parlaments/Padome (Recueil, I-2943. lpp., 23. punkts).
(
16
)	Skat. Regulas Nr. 443/92 5. panta 7. punktu.
(
17
)	Skat. Regulas Nr. 443/92 5. panta 1. punktu.
(
18
)	Paziņojums “Pārvaldība un attīstība”, COM(2003) 615, galīgā redakcija.
(
19
)	Tūkstošgades deklarācija A/RES/55/2, pieejama vietnē http://www.un.org/millennium/declaration/ares552e.pdf.
(
20
)	Skat. 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C-159/96 Portugāle/Komisija (Recueil, I-7379. lpp., 40. punkts); 1975. gada 30. oktobra spriedumu lietā 23/75 Rey Soda (Recueil, 1279. lpp., 10. punkts); 1989. gada 29. jūnija spriedumu lietā 22/88 Vreugdenhil (Recueil, 2049. lpp., 16. punkts) un 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C-478/93 Nīderlande/Komisija (Recueil, I-3081. lpp., 30. punkts).
(
21
)	Skat. 1992. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-240/90 Vācija/Komisija (Recueil, I-5383. lpp., 36. punkts); 1992. gada 13. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-63/90 un C-67/90 Portugāle un Spānija/Padome (Recueil, I-5073. lpp., 14. punkts); 1987. gada 16. jūnija spriedumu lietā 46/86 Romkes (Recueil, 2671. lpp., 16. punkts) un 1970. gada 17. decembra spriedumu lietā 25/70 Köster (Recueil, 1161. lpp., 6. punkts). Šajā sakarā skat. arī manus secinājumus lietā C-66/04 Apvienotā Karaliste/Padome (2005. gada 8. septembra spriedums, Recueil, I-10553. lpp.), 50. un turpm. punkti.
(
22
)	Šī sprieduma 21. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Vācija/Komisija 37. punkts.
(
23
)	2002. gada 2. jūlija COM(2002) 340, galīgā redakcija.
(
24
)	OV L 327, 1. lpp.
(
25
)	1996. gada 3. decembra spriedums lietā C-268/94 Portugāle/Padome (Recueil, I-6177. lpp., kopsavilkuma 2. punkts un sprieduma 39. punkts).
(
26
)	Skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-106/96 Apvienotā Karaliste/Komisija (Recueil, I-2729. lpp., 39. un turpm. punkti).
(
27
)	Skat. 26. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Komisija 42. punktu.