ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 17. janvārī (1)
Lieta C‑118/10
Eiropas Komisija
pret
Eiropas Savienības Padomi
Valsts atbalsts – Padomes kompetence – LESD 108. panta 2. punkta trešā daļa – Pastāvoša atbalsta shēmas – Priekšlikums par atbilstošiem pasākumiem – Sekas – Regula Nr. 659/1999 – Atbalsts ieguldījumiem lauksaimniecības zemes iegādei Latvijā
1.        Ar šo prasības pieteikumu Komisija lūdz Tiesu atcelt Padomes 2009. gada 16. decembra Lēmumu 2009/991/ES par to, lai Latvijas Republikas iestādes varētu sniegt valsts atbalstu lauksaimniecības zemes iegādei laikā no 2010. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (2).
2.        Trijos citos vienlaikus iesniegtajos prasības pieteikumos Komisija apstrīd trīs Padomes lēmumus, kuri attiecas uz līdzīgiem valsts atbalstiem, kurus ir piešķīrusi Lietuvas Republika (lieta C‑111/10), Polijas Republika (lieta C‑117/10) un Ungārijas Republika (lieta C‑121/10).
3.        Visos prasības pieteikumos ir izvirzīts viens un tas pats delikātais jautājums: vai priekšlikums par atbilstošiem pasākumiem, kuru Komisija saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu (vai EKL 88. panta 1. punktu attiecībā uz lietu C‑117/10) izsaka, pastāvīgi pārskatot dalībvalstīs pastāvošās atbalsta piešķiršanas shēmas, ir šīs iestādes galīgās nostājas formulējums par attiecīgās shēmas saderību ar kopējo tirgu, kas neļauj Padomei īstenot tai ar LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu (vai EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu) piešķirto kompetenci atļaut valsts atbalstu, atkāpjoties no LESD 107. panta (vai EKL 87. panta) un citām piemērojamām tiesību normām, ja to pamato ārkārtas apstākļi?
I –    Atbilstošās tiesību normas
4.        Saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu:
“Komisija, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata visas atbalsta piešķiršanas sistēmas, kas pastāv šajās valstīs. Tā iesaka šīm valstīm attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi sakarā ar iekšējā tirgus pakāpenisku attīstību vai darbību.”
5.        Šī panta 2. punkta trešajā un ceturtajā daļā ir paredzēts:
“Pēc dalībvalsts lūguma Padome var pieņemt vienprātīgu lēmumu par to, ka atbalsts, ko šī valsts piešķir vai paredz piešķirt, atzīstams par saderīgu ar iekšējo tirgu, atkāpjoties no 107. panta vai 109. pantā paredzētajām regulām, ja tādu lēmumu attaisno ārkārtas apstākļi. Ja Komisija attiecībā uz šādu atbalstu jau sākusi šā punkta pirmajā daļā paredzēto procedūru, tad tas, ka attiecīgā valsts iesniedz Padomei lūgumu, šo procedūru pārtrauc līdz laikam, kamēr Padome dara zināmu savu attieksmi.
Ja Padome trijos mēnešos pēc minētā lūguma iesniegšanas tomēr nav darījusi zināmu savu attieksmi, šo jautājumu izlemj Komisija.”
6.        Ņemot vērā, ka atbilstošās tiesību normas šajā lietā un lietā C‑117/10 būtībā sakrīt, attiecībā uz Latvijas Pievienošanās Eiropas Savienībai akta (turpmāk tekstā – “2003. gada Pievienošanās akts”) (3) IV pielikuma 4. nodaļas, 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (4), Kopienas pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē (turpmāk tekstā – “2000. gada lauksaimniecības pamatnostādnes”) (5) un Kopienas pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības un mežsaimniecības nozarē 2007.–2013. gadam (turpmāk tekstā – “lauksaimniecības pamatnostādnes 2007.–2013. gadam”) (6) saistošo tiesību normu izklāstu es atļaušos atsaukties uz manis šodien sniegto secinājumu minētajā lietā 5.–16. punktu.
7.        Paziņojumā, kas ir publicēts 2008. gada 15. marta Oficiālajā Vēstnesī (7), Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 19. panta 1. punktu ir dokumentējusi “skaidru un beznosacījuma” Latvijas piekrišanu priekšlikumiem veikt vajadzīgos pasākumus, kas ir ietverti lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā, kuru Latvijas iestādes ir rakstiski paziņojušas Komisijai 2007. gada 20. februārī.
II – Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
8.        Paziņojumā, kuru Komisija ir publicējusi 2005. gadā, par valsts atbalstu, kas ir paziņots atbilstoši 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas 4. punktā noteiktajai kārtībai, ko dalībvalstis, kas ir pievienojušās 2004. gadā, vēlētos uzskatīt par pastāvošu atbalstu, kas definēts EKL 88. panta 1. punktā, līdz trešā gada beigām no pievienošanās dienas, starp Latvijas paziņotajiem pasākumiem ir iekļauta valsts atbalsta shēma ar nosaukumu “Lauksaimniecībā izmantojamās zemes iegādes kreditēšanas programma” (8).
9.        Latvija ir ieviesusi minēto shēmu 2002. gadā. Tomēr 2006. gada 1. janvārī tās piemērošana tika apturēta, jo šim nolūkam paredzētā kredītlīnija 2005. gada beigās bija izlietota. Valsts atbalsts tika piešķirts lauksaimniekiem (fiziskām vai juridiskām personām), subsidējot procentu maksājumus par ilgtermiņa (līdz divdesmit gadiem) aizdevumiem, kas paredzēti ieguldījumu finansēšanai. Subsīdijas saņemšanai bija jāievēro zināmi nosacījumi attiecībā uz procentu likmi, maksimālo aizdevuma summu, aizņēmēja no lauksaimniecības produktu ražošanas gūto ieņēmumu procentuālo daļu, aizņēmēja kā nodokļu maksātāja statusu un tā pašu kapitāla stāvokli (lielākajai daļai bija jāpieder Latvijas pilsoņiem vai pastāvīgajiem iedzīvotājiem).
10.      Ar 2005. gada 30. maija vēstuli Komisija aicināja dalībvalstis iesniegt tai priekšlikumus, lai vienkāršotu noteikumus par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē. Vairākas dalībvalstis lūdza Komisiju saglabāt iespēju sniegt atbalstu ieguldījumiem lauksaimniecības zemes iegādē, ierosinot svītrot Regulas Nr. 1857/2006 4. panta 8. punktu un iekļaut lauksaimniecības zemes iegādi ieguldījumu atbalsta attaisnotajos izdevumos, kā tas ticis paredzēts 2000. gada lauksaimniecības pamatnostādnēs. Latvija šajā saistībā neiesniedza nekādus priekšlikumus.
11.      Ar 2009. gada 17. novembra vēstuli, kas tika adresēta “Lauksaimniecības un zivsaimniecības” Padomei, Latvijas iestādes lūdza izņēmuma kārtā saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu atļaut valsts atbalstu lauksaimniecības zemes iegādei Latvijā. 2009. gada 3. decembrī minētā dalībvalsts iesniedza Padomei papildinformāciju. 2009. gada 16. decembrī Padome vienbalsīgi (atturoties astoņām delegācijām) pieņēma apstrīdēto lēmumu. Šī lēmuma 1. pantā ir paredzēts:
“Latvijas iestāžu izņēmuma kārtā piešķirtais valsts atbalsts aizdevumiem, lai iegādātos lauksaimniecības zemi, kuru summa nepārsniedz LVL 8 miljonus un kuri ir piešķirti laikā no 2010. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim, ir uzskatāms par saderīgu ar iekšējo tirgu.”
12.      Atbalsts, kas tika atzīts par saderīgu, apstrīdētā lēmuma preambulas devītajā un desmitajā apsvērumā ir aprakstīts šādi:
“(9) Piešķiramā valsts atbalsta kopējā summa ir līdz 8 miljoniem Latvijas latu (LVL), un laikā no 2010. gada līdz 2013. gadam šim atbalstam apmēram 1000 lauksaimnieku būtu jāļauj iegādāties kopumā 70 000 hektāru lauksaimniecības zemes. Šo atbalstu var piešķirt gan par valsts un pašvaldību, gan par fizisko personu īpašumā esošu zemi.
(10) Valsts atbalsts tiks sniegts, subsidējot procentu maksājumus par aizdevumiem, sedzot 4 procentu punktus no bankas piemērotās gada procentu likmes. Tomēr, ja šī gada procentu likme būs zemāka par 4 procentu punktiem, aizņēmējam tiks atlīdzināti visi reāli samaksātie aizdevuma procenti.”
III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
13.      Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2010. gada 26. februārī, Komisija cēla šo prasību. Ar 2010. gada 16. septembra rīkojumu Lietuvas Republikai tika dota atļauja iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
14.      Komisija lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Padome lūdz Tiesu noraidīt prasību kā nepamatotu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Lietuva lūdz Tiesu noraidīt prasību kā nepamatotu.
IV – Par prasību
15.      Savas prasības atbalstam Komisija izvirza četrus pamatus, kas balstās attiecīgi uz Padomes kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību, pilnvaru nepareizu izmantošanu, lojālas sadarbības principa starp iestādēm pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
A –    Par pirmo prasības pamatu – Padomes kompetences neesamību
16.      Savā pirmajā prasības pamatā, kas balstās uz Padomes kompetences neesamību, Komisija būtībā norāda, ka lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā formulētais priekšlikums par atbilstošiem pasākumiem kopā ar Latvijas piekrišanu šim priekšlikumam ir “lēmums”, ar kuru Komisija esot atzinusi, ka valsts atbalsta shēma, kas ar apstrīdēto lēmumu tikusi atļauta uz visu minēto pamatnostādņu piemērošanas laiku, proti, līdz 2013. gada 31. decembrim, nav saderīga ar kopējo tirgu. Atgādinot Tiesas 2004. gada 29. jūnija spriedumu (9) un 2006. gada 22. jūnija spriedumu (10), uz kuru analīzi es atsaucos manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 27.–31. punktā, Komisija uzskata, ka saskaņā ar pirmtiesību principu, uz kuru saskaņā ar šiem spriedumiem balstās kritērijs, pēc kā tiek sadalīta Komisijai un Padomei LESD 108. panta 2. punktā piešķirtā kompetence, šajā lietā Padomei nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu.
17.      Lietas dalībnieku debatēs Tiesā būtībā ir izvirzīti četri jautājumi. Pirmais jautājums ir, vai – kā to apgalvo Komisija, kurai iebilst Padome – atbalsta shēma lauksaimniecības zemes iegādei, kuru Latvija ir paziņojusi 2004. gadā, saglabāja “pastāvoša atbalsta” statusu līdz 2009. gada 31. decembrim un tādējādi tā varēja būt lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā ietvertā priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem priekšmets (skat. tālāk 1. punktu). Otrais jautājums attiecas uz ar apstrīdēto lēmumu atļautās valsts atbalsta shēmas statusu, un atbildei uz to ir jāizvērtē, vai, kā apgalvo Komisija, šī shēma sakrīt ar shēmu, kas ir iepriekš minēto pamatnostādņu 196. punktā ietvertā priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem priekšmets, vai – kā turpretī uzskata Padome – tas ir jauns un atšķirīgs valsts atbalsts (skat. tālāk 2) punktu). Trešais jautājums ir par priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem, kuram ieinteresētā dalībvalsts ir piekritusi, sekām (skat. tālāk 3) punktu). Visbeidzot, ceturtajā jautājumā tiek prasīts definēt lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā formulētā priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem un attiecīgās Latvijas piekrišanas apjomu (skat. tālāk 4) punktu).
1)      Par valsts atbalsta shēmas lauksaimniecības zemes iegādei, kuru Latvija īstenoja līdz 2009. gada 31. decembrim, statusu
18.      Komisijas tēze balstās uz premisu, ka atbalsta shēma ieguldījumiem lauksaimniecības zemes iegādē, kas Latvijā ir ieviesta pirms pievienošanās Kopienai, vienmēr esot bijusi pastāvošs valsts atbalsts LESD 108. panta 1. punkta izpratnē kopš tā paziņošanas Komisijai 2004. gadā līdz 2009. gada 31. decembrim.
19.      Padome uzskata, ka šī premisa nav pareiza. Tā vispirms apgalvo, ka saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas 4. punktu valsts atbalsta shēma, par kuru Latvija ir paziņojusi 2004. gadā, varot tikt uzskatīta par pastāvošu atbalstu tikai līdz trešā gada beigām no pievienošanās dienas un ka Komisija nebija tiesīga ar priekšlikumu par atbilstošiem pasākumiem LESD 108. panta 1. punkta izpratnē pagarināt šīs shēmas piemērošanu, kas tomēr esot izdarīts ar lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktu. Turklāt tāda priekšlikuma rezultātā nevarot tikt grozītas primāro tiesību normas, kas šajā lietā ir 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikumā minētā regula. Šajā saistībā es atsaucos uz 44.–47. punktu manos šodien sniegtajos secinājumos lietā C‑117/10, kur es noraidīju līdzīga satura argumentus, kurus bija izvirzījusi Padome.
20.      Otrkārt, Padome uzskata, ka, tā kā 2005. gada beigās šai valsts atbalsta shēmai paredzētā kredītlīnija bija izlietota un tādējādi no 2006. gada Latvijas iestādes nesniedza nekādus jaunus aizdevumus, šī shēma vairs nebija spēkā no 2005. gada 31. decembra. Šajā saistībā ir jānorāda, ka no Komisijas iesniegtajiem dokumentiem, kurus Padome neapstrīd, izriet, ka shēmu, kuru 2004. gadā Latvija atbilstoši 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas 4. punktā noteiktajai kārtībai paziņoja Komisijai, bija paredzēts piemērot līdz 2023. gadam, ka 2007. gadā šajā shēmā tika izdarīti daži tehniska rakstura grozījumi un ka tika skaidri paredzēta šīs shēmas vēlāka papildu finansējuma iespēja. Šādos apstākļos es atbalstu iestādes prasītājas secinājumu, ka, lai arī kopš 2006. gada šī shēma vairs nedarbojās, tās darbība varēja tikt atjaunota jebkurā brīdī – tādēļ nebija vajadzības grozīt tiesisko regulējumu un pastāvošā valsts atbalsta shēmas statuss nezustu.
21.      Tādējādi jāsecina, kā to uzskata Komisija, ka atbalsta shēma lauksaimniecības zemes iegādei, kuru Latvija ir paziņojusi 2004. gadā, savu pastāvoša atbalsta statusu 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas 4. punkta izpratnē saglabāja līdz 2009. gada 31. decembrim, kas ir diena, kad saskaņā ar lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktu minētā shēma bija jāpielāgo šīm pamatnostādnēm. No tā izriet, ka šī shēma noteikti varēja būt atbilstošu pasākumu priekšmets LESD 108. panta 1. punkta un Regulas Nr. 659/1999 18. panta izpratnē.
2)      Par valsts atbalsta shēmu, kas ir atļauta ar apstrīdēto lēmumu
22.      Lietas dalībnieki neapstrīd, ka gan valsts atbalsta shēma, kuru apstiprinājusi Padome, gan tā shēma, kuru 2004. gadā ir paziņojusi Latvija, ir subsīdijas procentu maksājumiem par aizdevumiem, sedzot 4 procentu punktus no bankas piemērotās gada procentu likmes. Turklāt ir jānorāda, ka vairākās 2009. gada 17. novembra vēstules rindkopās Latvijas iestādes tieši ir atsaukušās uz shēmu, kas Latvijā ir ieviesta 2002. gadā un 2004. gadā paziņota Komisijai, kā uz atbilstošām tiesību normām to lūgumam un no šīs vēstules satura pat izriet, ka minētā dalībvalsts būtībā lūdza Padomei atļaut “atjaunot” šīs shēmas darbību laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam. Argumenti, kurus Padome izvirza, lai pierādītu atšķirību starp abām shēmām, būtībā ir apgalvojums, ka ar apstrīdēto lēmumu apstiprinātajai shēmai esot atšķirīgs ilgums, citi saņēmēji un tā pamatojoties uz jauniem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, un tie, manuprāt, ir jānoraida ar to pašu pamatojumu, kas ir izklāstīts manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 53., 54. un 56. punktā, uz kuriem es atļaušos atsaukties. Saistībā ar Padomes apgalvojumu, ka ar apstrīdēto lēmumu atļautās shēmas īstenošanai būs jāpieņem jauns tiesiskais regulējums, ir jānorāda, ka 2009. gada 17. novembra vēstule Padomei skaidri liecina par Latvijas valdības nolūku neveikt būtiskus grozījumus esošajā shēmā, izņemot tās refinansējumu.
23.      Otrkārt, šajā lietā netiek apstrīdēts, ka kredītlīnija, kuru 2002. gadā Latvijas iestādes paredzēja, lai finansētu atbalsta shēmu, kas ir paziņota Komisijai 2004. gadā, 2005. gada beigās bija izlietota un ka tālāk shēma – vismaz līdz apstrīdētajam lēmumam – netika finansēta_. Tomēr saskaņā ar judikatūru refinansējums atbalsta shēmai, kurai dalībvalsts ir paredzējusi zināmu budžetu un kuru Komisija, pamatojoties uz paziņojumu, kas ietvēra šo budžetu, ir apstiprinājusi, ir jauns atbalsts (11). Manuprāt, šī judikatūra mutatis mutandis ir piemērojama šajā lietā.
24.      Tādēļ es uzskatu, ka atbalsta shēma, kas apstrīdētajā lēmumā ir atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu, ir “jauns atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē, jo tas ir “pastāvoša atbalsta grozījums” (12). Šādas kvalifikācijas sekas tiks izskatītas tālāk (skat. tālāk 4) punktu).
3)      Par priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem, kuram ieinteresētā dalībvalsts ir piekritusi, sekām
25.      Pamatojoties uz apsvērumiem, kas ir izklāstīti manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 62.–72. punktā, uz kuriem es atsaucos, es uzskatu, ka priekšlikums par atbilstošiem pasākumiem, kuram adresāte dalībvalsts ir piekritusi, ir Komisijas galīgās nostājas formulējums par attiecīgās valsts atbalsta shēmas saderību [ar kopējo tirgu] un rada lēmuma sekām līdzīgas obligātas tiesiskās sekas. Tātad, manuprāt, ar šo tiesību aktu, pamatojoties uz šo secinājumu 16. punktā minēto Tiesas judikatūru, var netikt pieļauts, ka tiek pieņemts tam pretrunā esošs lēmums saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu.
26.      Šajā posmā ir jādefinē, pirmkārt, Komisijas lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā ietvertajā priekšlikumā par atbilstošiem pasākumiem formulētās nostājas par atbalsta lauksaimniecības zemes iegādei saderību apjoms un, otrkārt, pienākumu, kurus Latvija ir uzņēmusies, piekrītot šim priekšlikumam, apjoms. Iespējamais konstatējums, ka Padomei nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu, faktiski ir atkarīgs no šīs dubultās pārbaudes iznākuma. Šajā lietā vēl ir jāpārbauda, kāda ietekme ir manis šo secinājumu 23. punktā izdarītajam secinājumam, ka atbalsta shēma, kuru ir apstiprinājusi Padome, ir pastāvošas atbalsta shēmas grozījums Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē.
4)      Par lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā ietverto atbilstošo pasākumu un par Latvijas piekrišanas apjomu
27.      Manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 74. punktā esmu norādījis, ka, lai gan ir taisnība, ka lauksaimniecības pamatnostādnēs 2007.–2013. gadam ietvertā nostāja ir tāda, ka atbalsts ieguldījumiem lauksaimniecības zemes iegādē principā nav saderīgs [ar tirgu], ja tas neatbilst Regulas Nr. 1857/2006 4. panta 8. punktam, tomēr plānoto individuālo atbalstu un jaunu atbalsta shēmu gadījumā tāds nostājas formulējums vien nevar tikt uzskatīts par galīgu, jo Komisijai saskaņā ar minēto pamatnostādņu 183. punktu katrā ziņā ir jākonstatē un jāatzīst šī atbalsta nesaderība, ievērojot LESD 108. pantā paredzēto kontroles procedūru. Šī iemesla dēļ es noraidīju Komisijas tēzi, kura vairākkārt ir atkārtota aplūkojamās prasības pieteikumā un saskaņā ar kuru ar lauksaimniecības pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam “ir atzīts”, ka no 2007. gada 31. decembra līdz 2013. gada 31. decembrim ar iekšējo tirgu nav saderīgi visi – tātad arī tie, kas vēl nav ieviesti, – atbalsti ieguldījumiem lauksaimniecības zemes iegādē, kuri neatbilst šīm pamatnostādnēm. Kā, manuprāt, to ir pareizi norādījusi Padome un Lietuvas valdība, kas ir iestājusies šajā tiesvedībā, atbalstot šādu tēzi, Komisijai tiktu atzītas likumdošanas tiesības, atkāpjoties no LESD 108. pantā paredzētajām procedūrām.
28.      Šādā kontekstā, kā arī ņemot vērā lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā formulētā priekšlikuma par atbilstošiem pasākumiem un ieinteresētās dalībvalsts uzņemto saistību kopīgās sekas, iepriekš minētajos secinājumos esmu uzskatījis, ka Komisijas nostājas par šajā dalībvalstī pastāvošajām atbalsta shēmām lauksaimniecības zemes iegādei formulējumam ir galīgs raksturs un ar to netiek pieļauts izmantot EKL 88. panta 2. punkta trešajā daļā paredzēto Padomes kompetenci (skat. 75. un 76. punktu).
29.      Šajā lietā Latvija rakstiski ir paziņojusi savu “skaidro un beznosacījuma” piekrišanu (13) Komisijas lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā ierosinātajiem priekšlikumiem, tādējādi uzņemoties pienākumu līdz 2009. gada 31. decembrim grozīt Komisijai 2004. gadā paziņoto atbalsta shēmu lauksaimniecības zemes iegādei. Saglabājot spēkā šo shēmu un neizdarot tās grozījumus, Latvija ir pārkāpusi šo pienākumu.
5)      Secinājumi par Padomes kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu
30.      Šajā lietā vēl ir jāpārbauda, kādas sekas ir apstāklim, ka atbalsts, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir “jauns atbalsts” Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punkta izpratnē.
31.      Saskaņā ar šo secinājumu 16. punktā minēto judikatūru šis apstāklis pats par sevi nav izšķirošs, lai netiktu pieļauta Padomes kompetence LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas izpratnē. Faktiski manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 50. punktā man jau ir bijusi iespēja precizēt, ka iepriekš minētajā 2004. gada 29. jūnija spriedumā lietā Komisija/Padome Tiesa noraidīja līdzīgu Padomes argumentu (14) un, atbalstot pieeju, kura balstījās uz attiecīgo pasākumu seku analīzi, nosprieda, ka šīs iestādes LESD 108. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētā kompetence var tikt izslēgta ne tikai attiecībā uz atbalsta pasākumu, kuru Komisija jau ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, bet arī attiecībā uz atšķirīgu pasākumu, kas var tikt kvalificēts par “jaunu atbalstu”, ja šie divi pasākumi ir tik saistīti, ka to nošķiršana šķistu samākslota.
32.      Manuprāt, šajā lietā šāda saikne starp Latvijas iestāžu Komisijai 2004. gadā paziņoto shēmu un tās refinansējumu pastāv. Apstiprinot šo refinansējumu, Padome faktiski ir atbrīvojusi Latviju no pienākuma grozīt minēto shēmu, pienākuma, kuru tā bija uzņēmusies pret Komisiju, tādā veidā leģitimējot vienošanās, kas ir noslēgta atbilstoši EKL 88. panta 1. punktam, pārkāpumu. Apstrīdētā lēmuma iedarbības rezultātā tika neitralizēta Komisijas lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam 196. punktā formulētās galīgās nostājas par minētās shēmas saderību ar kopējo tirgu iedarbība.
33.      Šādos apstākļos es iesaku Tiesai apmierināt pirmo prasības pamatu un, piemērojot šo secinājumu 16. punktā minēto judikatūru, nospriest, ka Padomei nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu. Tātad, manuprāt, Komisijas prasība ir jāapmierina un apstrīdētais lēmums jāatceļ. Tālāk – gadījumam, ja Tiesa neatbalstītu manis ieteikto risinājumu, – īsumā izskatīšu pārējos Komisijas izvirzītos prasības pamatus.
B –    Par otro un trešo prasības pamatu – attiecīgi pilnvaru nepareizu izmantošanu un lojālas sadarbības principa pārkāpumu
34.      Otrais un trešais prasības pamats ir identiski otrajam un trešajam prasības pamatam lietā C‑117/10, kurus īsumā esmu analizējis manis šodien sniegto secinājumu minētajā lietā 80.–84. punktā. Tā kā abās tiesvedībās es iesaku Tiesai apmierināt pirmo prasības pamatu, es uzskatu, ka uz šo lietu ir attiecināma minēto secinājumu lietā C‑117/10 80.–84. punktā veiktā analīze; tādēļ es uz tiem atsaucos.
C –    Par ceturto prasības pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā par ārkārtas apstākļu esamību un Līguma un vispārīgo Kopienas tiesību principu pārkāpumu
35.      Ceturtajā prasības pamatā Komisija būtībā izvirza divus iebildumus; tos tagad izskatīšu atsevišķi. Pirmkārt, tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo apstākļiem, uz kuriem ir atsauce atļauto atbalsta pasākumu pamatojumā, nav ārkārtas rakstura. Otrkārt, tā uzskata, ka šie pasākumi, it īpaši ņemot vērā piešķirtās atļaujas ilgumu, neesot samērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem.
36.      Vispārīgi runājot par “ārkārtas apstākļu” jēdzienu LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas izpratnē, Padomes rīcības brīvības raksturu un apjomu šajā pantā piešķirtās kompetences īstenošanā un Tiesas ierobežoto kontroli pār lēmumiem, kas ir pieņemti, pamatojoties uz šo pantu, es atļaušos atsaukties uz manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 86. un 87. punktā izklāstītajiem apsvērumiem.
1)      Par pirmo iebildumu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā par ārkārtas apstākļu esamību LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas izpratnē
37.      Ar šo iebildumu Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā kā ārkārtas apstākļi kļūdaini esot norādītas dažas strukturālas problēmas Latvijas lauksaimniecības nozarē. Šajā saistībā vispirms ir jāpiekrīt Komisijai, ka elementi, uz kuriem Padome atsaucas apstrīdētā lēmuma preambulas otrajā apsvērumā, proti, “Latvijas lauku saimniecību nelabvēlīg[a] platības struktūr[a]”, apstāklis, ka “no visām dalībvalstīm Latvija saņem vismazākos tiešos maksājumus atbilstīgi tās 2003. gada Pievienošanās aktā paredzētajam pakāpeniskas ieviešanas mehānismam”, un “zem[i] ienākum[i] no lauksaimniecības” (15), kā arī šī lēmuma preambulas trešajā apsvērumā minētais apstāklis, ka noteiktas lauksaimniecības zemes daļas turētāji un apsaimniekotāji nav lauksaimnieki, paši par sevi nav ārkārtas apstākļi LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas izpratnē. Faktiski, pirmkārt, tie ir elementi, kas tikai apraksta Latvijas lauksaimniecības ekonomikas struktūru (nelielas lauku saimniecības, zems ienākumu līmenis), un, otrkārt, tie attiecas uz tiešā atbalsta instrumentu, kuri ir ietverti dokumentos, kas tika pieņemti ieinteresētās dalībvalsts pievienošanās Savienībai brīdī, piemērošanu (16). Šo elementu nepārejošā būtība nozīmē, ka tiem trūkst vajadzīgā ārkārtas rakstura.
38.      Tomēr pretēji tam, ko apgalvo iestāde prasītāja, apstrīdētā lēmuma argumentācijā šie elementi nav minēti kā ārkārtas apstākļi, bet – precīzāk – kā faktori, kas raksturo Latvijas lauksaimniecības ekonomikas struktūru, atsauce uz kuriem galvenokārt ir paredzēta, lai novērtētu ekonomiska un sociālā rakstura sekas, kuras ir izraisījusi [ekonomikas] lejupslīde, kas ir galvenais elements, ar ko, pamatojoties uz šī lēmuma preambulas trešā un ceturtā apsvēruma saturu, ir pamatoti atļautie pasākumi. Tāpat ir jāsecina par apstrīdētā lēmuma preambulas septītajā apsvērumā minēto lauksaimnieku pašu kapitāla trūkumu, uz kuru strukturālo raksturu Komisija turklāt tikai norāda, nesniedzot pierādījumus. Otrkārt, no iepriekš minētā 1996. gada 29. februāra sprieduma lietā Komisija/Padome skaidri izriet, ka, īstenojot LESD 108. panta 2. punkta trešajā daļā paredzēto kompetenci, Padomei ir atļauts balstīties uz kādas noteiktas ekonomikas nozares strukturālo problēmu noturību vai saasināšanos, lai novērtētu nelabvēlīgās konjunktūras ietekmi uz šo nozari (17).
39.      Saistībā ar Komisijas argumentu, ka apstrīdētā lēmuma preambulas otrajā apsvērumā minētais ienākumu līmeņa kritums 2009. gadā, šī lēmuma preambulas ceturtajā apsvērumā minētā “pasaules mēroga krīzes izraisītā pasaules ekonomikas lejupslīdes padziļināšanās” 2009. gadā, kā arī piektajā apsvērumā minētais lauksaimniecības izejvielu cenu pieaugums 2008. gadā notika visās dalībvalstīs, ir jāatgādina, ka, pamatojoties uz judikatūru, apstāklis, ka kāda noteikta situācija varētu vienlaicīgi skart vairākas dalībvalstis vai, iespējams, attiekties uz vairākām ekonomikas nozarēm, īpaši ņemot vērā sekas, kādas tas ir varējis izraisīt attiecīgajā dalībvalstī, katrā ziņā neizslēdz, ka tas varētu būt būtisks apstāklis LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanas nolūkā (18). Šajā ziņā pati Komisija savos apsvērumos ir uzsvērusi, ka Latviju ļoti smagi ir skārusi ekonomiskā krīze, kas, kā ir minēts iepriekš, ir galvenais faktors, uz kuru Padome ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā. Komisija turklāt neizslēdz, ka vispārējās ekonomiskās krīzes situācija teorētiski varētu būt ārkārtas apstāklis.
40.      Visbeidzot, saistībā ar Komisijas apgalvojumu, ka apstrīdētā lēmuma preambulas astotajā apsvērumā minētie dati par lauksaimniecības zemes tirgus lejupslīdes [recesijas] apmēru neesot uzticami, jo kā atskaites punkts tajos ir pieņemts darījumu skaits 2007. gadā, kas ir gads, kad tā saucamais “nekustamo īpašumu burbulis” bija sasniedzis savu maksimālo apmēru, lai arī šis apgalvojums ir pietiekami pamatots ar pierādījumiem (19), ar to nepietiek, lai varētu tikt apšaubīts lejupslīdes [recesijas] un tās ietekmes uz Latvijas lauksaimniecības nozari ārkārtas raksturs, ko Komisija turklāt neapstrīd.
41.      Pamatojoties uz iepriekš minēto, es uzskatu, ka Komisija nav pierādījusi, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā par tādu apstākļu esamību, kuri pamato lēmuma pieņemšanu saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu.
2)      Par apstrīdētajā lēmumā atļauto pasākumu nepiemēroto un nesamērīgo raksturu
42.      Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka shēma zemes iegādes atbalstam neļaujot atrisināt vai samazināt apstrīdētā lēmuma preambulas otrajā apsvērumā minētās strukturālās problēmas, īpaši attiecībā uz mazo lauku saimniecību izmēru Latvijā. Pamatojoties uz Eurostat datiem, tā norāda, ka gadu gaitā – būtībā neatkarīgi no atbalsta sniegšanas lauksaimniecības zemes iegādei – vidējais lauku saimniecību izmērs Latvijā esot palielinājies. Šajā saistībā ir jānorāda, ka Komisijas iesniegtie statistikas dati liecina, ka Latvijas lauku saimniecību struktūra visvairāk ir attīstījusies laikā no 2003. gada līdz 2005. gadam, kas ir laikposms, kad darbojās shēma lauksaimniecības zemes iegādes atbalstam (vidējais lauku saimniecības lielums ir pieaudzis par 5,2 hektāriem), nevis laikā no 2005. gada līdz 2007. gadam (3,2 hektāri), un tātad nevar tikt izslēgts, ka minētā shēma tieši ir veicinājusi lielāku pieaugumu tās aktīvajos gados. Katrā ziņā, arī tad, ja, pamatojoties uz šiem datiem, būtu jākonstatē, ka šīs shēmas darbībai var tikt piedēvēts tikai neliels Latvijas lauku saimniecību vidējā izmēra pieaugums, ar to vien, manuprāt, nepietiktu, lai pierādītu, ka Padome, uzskatot, ka, it īpaši, lai tiktu sasniegti apstrīdētā lēmuma preambulas sestajā apsvērumā minētie mērķi, ar apstrīdēto lēmumu apstiprinātie pasākumi, proti, palīdzēt bezdarbniekiem pievērsties saimniekošanai laukos, dot iespēju lauksaimniekiem, kas vairs nav nodarbināti citās nozarēs un piekopj daļēji naturālu saimniecību, uzlabot viņu saimniecības teritoriālo struktūru, palīdzēt bezdarbniekiem, kuriem ir vajadzīgs kapitāls, lai pārietu pašnodarbinātas personas statusā, pārdot tiem piederošu lauksaimniecības zemi, bija piemēroti, acīmredzami ir pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas.
43.      Otrkārt, Komisija norāda, ka, lai pārvarētu krīzes sekas, 2009. gadā tā pieņēma īpašu paziņojumu par valsts atbalsta pasākumu Kopienas pagaidu shēmu, lai veicinātu piekļuvi finansējumam pašreizējās finanšu un ekonomiskās krīzes apstākļos (20) (turpmāk tekstā – “pagaidu shēma”), pamatojoties uz kuru – saskaņā ar dažiem vēlākiem grozījumiem (21) – tika atļauta dalībvalstu dažāda veida intervence lauku saimniecību atbalstam, tostarp – it īpaši – pagaidu atbalsts apmērā līdz EUR 15 000 līdz 2010. gada beigām. Komisija uzskata, ka neņemot vērā šo atbalstu, kas īpaši ir paredzēts ar krīzi saistīto problēmu risināšanai, un, konkrētāk, nepārbaudot, vai ar minēto atbalstu varētu tikt novērstas šīs problēmas, Padome esot pārkāpusi samērīguma principu. Turklāt Komisija uzskata, ka Padomei esot bijis jāņem vērā citi instrumenti, kurus Komisija vai pati Padome ir pieņēmusi apstrīdētajā lēmumā norādīto problēmu risināšanai un kuri Latvijā varēja tikt izmantoti šajā nolūkā.
44.      Komisijas argumenti liek izvērtēt, vai un cik lielā mērā Padomei ir jāņem vērā Savienības līmenī jau veiktie pasākumi to situāciju risinājumam, kuras pieteikuma iesniedzēja dalībvalsts norādījusi kā ārkārtas apstākļus. Šajā saistībā, pamatojoties uz manis šodien sniegto secinājumu lietā C‑117/10 96. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, uz kuriem es atsaucos, es uzskatu, ka vērtējumā, ko Padome veic saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta trešo daļu, tai ir pienākums ņemt vērā vismaz jau esošus pasākumus, kas ir īpaši paredzēti, lai labotu situācijas, kuras var pamatot attiecīgā atbalsta atļauju (22), nenosakot šādi Padomei pienākumu pārbaudīt vai norādīt savā lēmumā tiesību noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu.
45.      Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Padome būtu pārbaudījusi, vai Latvija ir izmantojusi pagaidu shēmas sniegtās iespējas un kādas sekas ir bijušas iespējamajiem uz šī pamata īstenotajiem pasākumiem (23). Tomēr jānorāda, ka, pirmkārt, lai arī ierobežota apmēra tiešo subsīdiju, uz kurām atsaucas Komisija, funkcija bija mazināt ekonomiskās krīzes ietekmi, tās nebija īpaši paredzētas, lai veicinātu ieguldījumus lauku saimniecību struktūras uzlabošanai, un, otrkārt, tās varēja tikt piešķirtas tikai līdz 2010. gada 31. decembrim. Šādos apstākļos, manuprāt, Padome ir pareizi uzskatījusi, ka ar mērķtiecīgāku un ilgāku iejaukšanos, iespējams, arī kopā ar citiem instrumentiem, varētu gan tikt sasniegts mērķis mazināt finanšu krīzes sekas, it īpaši lauksaimnieku grūtības piekļūt aizdevumiem, gan adekvātāk reaģēt uz Latvijas lauksaimniecības ekonomikas strukturālajām problēmām. Tāpat, manuprāt, kaut arī Padomei apstrīdētajā lēmumā bija jāņem vērā pasākumi cīņai ar bezdarbu laukos, kas Kopienas lauku attīstības politikas ietvaros ir paredzēti saskaņā ar Regulu Nr. 1698/2005 (24), šis trūkums, manuprāt, pats par sevi nav pietiekams, lai, ņemot vērā apstākli, ka minētais lēmums ir pamatots ar vairākiem apsvērumiem un vispārīgu vērtējumu par aplūkojamās nozares situāciju konkrētā laika posmā, varētu tikt apšaubīta tā likumība. Turklāt ir jānorāda, ka Latvijas iestādes 2009. gada 3. decembra vēstulē Padomei daļēji ir norādījušas apsvērumus, kādēļ tās uzskata, ka šie pasākumi nevar aizstāt shēmu, kas palīdzētu lauksaimniekiem iegādāties lauksaimniecības zemi īpašumā. Turpretī man nešķiet, ka Padomei būtu bijis īpašs pienākums, kā to apgalvo Komisija, ņemt vērā Regulu Nr. 1535/2007 (25), jo šis instruments nav īpaši paredzēts lēmumā minēto mērķu sasniegšanai. Katrā ziņā ar apstrīdēto lēmumu apstiprinātā shēma ir paredzēta, lai veicinātu ieguldījumus lauksaimniecības zemes iegādē, un tātad, salīdzinot ar minēto regulu, darbojas citā līmenī.
46.      Visbeidzot, Komisija norāda, ka apstiprināto pasākumu ilgums, kā arī šo pasākumu izraisīto seku ilgstošā ietekme (tie ir finansējumi ilgtermiņa aizdevumiem) padarot šos pasākumus par nesamērīgiem.
47.      Manuprāt, LESD 108. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētās Padomes kompetences izņēmuma raksturs nozīmē, ka pasākumiem, uz kuriem attiecas atkāpe, ir jābūt ierobežotiem laikā un ka tie var tikt atļauti tikai uz laiku, kāds ir strikti vajadzīgs lēmuma pamatojumā minēto apstākļu uzlabošanai (26). Tas nozīmē, ka, ja LESD 108. panta 2. punkta trešās daļas kārtībā pieņemtais lēmums attiecas uz atbalsta shēmām, kuras ir paredzēts piemērot relatīvi ilglaicīgi, kā tas ir šajā lietā, Padomei, ņemot vērā apstākļus, kas ir norādīti paziņojuma par saderību pamatojumā, ir jānorāda iemesli, kādēļ tā uzskata to par vajadzīgu. Kaut arī šajā lietā Latvijas iestāžu 2009. gada 27. novembra vēstulē Padomei un apstrīdētajā lēmumā ir sniegtas tikai nenozīmīgas norādes par iemesliem, kādēļ tika uzskatīts, ka attiecīgā shēma ir jāatļauj uz četriem gadiem, šie iemesli var tikt izsecināti no apstrīdētā lēmuma konteksta, kā arī no atļauto pasākumu veida, problēmām, kuras ar tiem bija jāpalīdz atrisināt, un no izvirzītajiem mērķiem. Turklāt Padome savos apsvērumos ir sniegusi papildu norādes.
48.      Kas attiecas uz Komisijas izvirzīto iebildumu, jānorāda, ka tas būtībā ir pamatots ar konstatējumu, ka atkāpes, kas ir piešķirta ar apstrīdēto lēmumu, un lauksaimniecības pamatnostādņu 2007.–2013. gadam piemērošanas laikposma ilgums sakrīt; tas, pēc iestādes prasītājas uzskata, liecinot par to, ka Padomes izvēle vairāk atbilst nolūkam paralizēt šo pamatnostādņu piemērošanu, nevis vajadzībai ierobežot atkāpi tiktāl, ciktāl tas ir strikti vajadzīgs, lai labotu konstatēto līdzsvara trūkumu. Tomēr, pat konstatējot šo sakritību, es uzskatu, ka, ņemot vērā šī lēmuma pamatojumā kā ārkārtas apstākļus minētos ilgtermiņa mērķus, kurus ir paredzēts sasniegt ar šo lēmumu, un ekonomiskās un finanšu krīzes ietekmes sekas, kas arī var saglabāties ilgā laika posmā, Komisija nav pierādījusi, ka, atļaujot aplūkojamo shēmu laikposmā no 2010. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim, Padome būtu acīmredzami pārsniegusi rīcības brīvības, kas tai ir piešķirta LESD 108. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētās kompetences īstenošanai, robežas.
V –    Secinājumi
49.      Pamatojoties uz iepriekš šo secinājumu 15.–31. punktā norādītajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai:
–        apmierināt pirmo prasības pamatu saistībā ar Padomes kompetences neesamību,
–        atcelt apstrīdēto lēmumu,
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
–        nospriest, ka dalībvalsts, kas ir iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
1 – Oriģinālvaloda – itāļu.
2 – OV 2009, L 339, 34. lpp.
3 – Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV L 236, it īpaši 798. lpp.).
4 – OV L 83, 1. lpp.
5 – OV 2000, C 28, 2. lpp.
6 – OV 2006, C 319, 1. lpp.
7 – OV C 70, 11. lpp.
8 – OV C 147, 17.06.2005., 2. lpp. Saistībā ar Latviju aplūkojamā shēma ir iekļauta 23. punktā. Prasības pieteikumā Komisija norāda, ka šis paziņojums ticis izdarīts saskaņā ar kārtību, kas ir paredzēta 2003. gada Pievienošanās akta IV pielikuma 3. nodaļas 1. punkta c) apakšpunktā, kurš tomēr neattiecas uz “darbībām, kas saistītas ar EK līguma I pielikumā uzskaitīto produktu [..] ražošanu, pārstrādi vai tirdzniecību” (produkti, uz kuriem attiecas līguma noteikumi par kopējo lauksaimniecības politiku).
9 – 2004. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑110/02 Komisija/Padome (Krājums, I‑6333. lpp.).
10 – Spriedums lietā C‑399/03 Komisija/Padome (Krājums, I‑5629. lpp.).
11 – Vispārējās tiesas 2011. gada 3. februāra spriedums lietā T‑3/09 Itālija/Komisija (Krājums, II‑95. lpp.), kas ir apstiprināts ar Tiesas 2012. gada 22. marta rīkojumu lietā C‑200/11 P Itālija/Komisija. Skat. arī 4. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Regulu (EK) Nr. 659/1999.
12 – Runa ir par grozījumu, kas ir nošķirams no attiecīgās shēmas un kas tādēļ nepārveido pašu shēmu par jaunu atbalstu.
13 – Skat. paziņojumu, kas ir publicēts 2008. gada 15. marta Oficiālajā Vēstnesī (C 70).
14 – Padome, kuru atbalstīja Portugāles valdība, norādīja, ka apstrīdētais valsts atbalsts esot bijis “jauns atbalsts”, jo tas bija jauns pārskaitījums, tas bija paredzēts citā valsts tiesiskajā regulējumā, nevis dekrētlikumos, ar kuriem tika ieviesta valsts atbalsta shēma, kuru Komisija bija atzinusi par nesaderīgu, un tas atbilda citiem pieņemamības un maksāšanas nosacījumiem, nevis tiem, kas tika piemēroti valsts atbalstam, kurš tika piešķirts, pamatojoties uz minēto shēmu (21. punkts).
15 – Mans izcēlums.
16 – Tiešo Kopienas maksājumu pakāpeniskas ieviešanas sistēma, kas ir ieviesta ar 2003. gada Pievienošanās aktu (369. un 370. lpp.), ir pieņemta ar 2004. gada 22. marta Lēmumu 2004/281/EK, ar ko, ņemot vērā kopējās lauksaimniecības politikas reformu, pielāgo Aktu par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV L 93, 1. lpp.). Par šo lēmumu Polija ir cēlusi prasību par tiesību akta atcelšanu, kuru Tiesa ar 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑273/04 Polija/Padome (Krājums, I‑8925. lpp.) noraidīja. Par shēmas aprakstu un darbību skat. ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [Poiares Maduro] secinājumus, kas sniegti šajā lietā 2007. gada 21. jūnijā.
17 – C‑122/94 (Recueil, I‑881. lpp., 21. punkts.).
18 – Līdzīgs Komisijas arguments ir noraidīts iepriekš minētā 1996. gada 29. februāra sprieduma Komisija/Padome 22. punktā.
19 – Dati no Center for Economic and Policy Research [Ekonomikas un politikas pētniecības centra] 2010. gada februāra raksta ar virsrakstu “Latvia’s Recession: the Cost of Adjustement With An “Internal Devaluation”” [Latvijas lejupslīde: noregulējuma ar “iekšējo devalvāciju” cena], uz kuriem atsaucas Komisija, tieši neattiecas uz lauksaimniecības zemes tirgu.
20 – OV C 83, 1. lpp.
21 – Komisijas paziņojums, ar ko groza valsts atbalsta pasākumu Kopienas pagaidu shēmu, lai veicinātu piekļuvi finansējumam pašreizējās finanšu un ekonomiskās krīzes apstākļos (OV 2009, C 261, 2. lpp.).
22 – Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta Kosmas [Cosmas] secinājumus iepriekš minētajā lietā C‑122/94 (140. punkts).
23 – Tomēr ir jānorāda, ka īsa atsauce uz pagaidu shēmu un tās nepietiekamību, lai pārvarētu ekonomiskās un finanšu krīzes radītās grūtības, ir iekļauta Latvijas iestāžu 2009. gada 3. decembrī Padomei nosūtītās vēstules 9. punktā.
24 – Padomes 2005. gada 20. septembra Regula (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 277, 1. lpp.).
25 – Komisijas 2007. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 1535/2007 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam lauksaimniecības produktu ražošanas nozarē (OV L 337, 35. lpp.).
26 – Šajā ziņā skat. spriedumu lietā C‑122/94 Komisija/Padome (minēts iepriekš, 25. punkts).