62006CJ0498
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
21 февруари 2008 година (
*1
)
„Социална политика — Закрила на работниците в случай на неплатежоспособност на техния работодател — Директива 80/987/ЕИО, изменена с Директива 2002/74/ЕО — Член 3, първа алинея и член 10, буква а) — Обезщетение за незаконно уволнение, уговорено в извънсъдебно помирително производство — Плащане, осигурено от гарантиращата институция — Плащане, обусловено от постановяването на съдебно решение — Принципи на равенство и на недопускане на дискриминация“
По дело C-498/06
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Испания) с акт от 18 септември 2006 г., постъпил в Съда на 7 декември 2006 г., в рамките на производство по дело
Maira María Robledillo Núñez
срещу
Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: г-н K. Lenaerts, председател на състав, г-н G. Arestis, г-жа R. Silva de Lapuerta, г-н E. Juhász и г-н T. von Danwitz (докладчик), съдии,
генерален адвокат: г-н M. Poiares Maduro,
секретар: г-жа M. Ferreira, главен администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 22 ноември 2007 г.,
като има предвид становищата, представени:
—
за испанското правителство, от г-н J. Rodríguez Cárcamo и г-жа B. Plaza Cruz, в качеството на представители,
—
за Комисията на Европейските общности, от г-н J. Enegren и г-н R. Vidal Puig, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 197), изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година (ОВ L 270, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 149, наричана по-нататък „Директива 80/987“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между г-жа Robledillo Núñez и Fondo de Garantía Salarial (Фонд за гарантиране на заплатата, наричан по-нататък „Fogasa“) по повод отказа на последния да изплати на основание на своята субсидиарна отговорност обезщетение на заинтересованата за незаконното ѝ уволнение, като се има предвид, че плащането на това обезщетение е предвидено в извънсъдебна спогодба, сключена между г-жа Robledillo Núñez и нейния работодател.
Правна уредба
Общностна правна уредба
3
Член 1, параграф 1 от Директива 80/987 предвижда, че „[н]астоящата директива се прилага за вземания на работниците и служителите, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения, и съществуващи срещу работодатели, които се намират в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1“.
4
Член 2, параграф 2 от посочената директива уточнява, че тя не засяга националното право по отношение на определянето на понятията „работник или служител“, „работодател“, „заплащане“, „придобито право“ и „евентуално право“.
5
Член 3, първа алинея от Директива 80/987 предвижда:
„Държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, ако не е уговорено друго в член 4, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително, тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.“
6
Член 10, букви а) и б) от Директива 80/987 гласи:
„Настоящата директива не засяга правото на избор на държавите-членки:
а)
да вземат мерки за предотвратяване на злоупотреби;
б)
да изключват или да ограничават задължението, посочено в член 3, или задължението за гаранции, посочено в член 7, ако се окаже, че изпълнението на задължението е неоправдано поради наличието на специални връзки между работодателя и работника или служителя и на общи интереси, произтичащи от прикрито споразумение между тях.“
7
Съгласно член 3 от Директива 2002/74 последната влиза в сила на 8 октомври 2002 г.
Испанска правна уредба
Вземанията, чието плащане се поема от Fogasa
8
Член 33, параграф 1 от Кралски законодателен декрет 1/1995 относно одобряването на преработения текст на Закона за статута на работниците и служителите (Estatuto de los Trabajadores) от 24 март 1995 г. (BOE, № 75 от 29 март 1995 г., стр. 9654) в редакцията му в сила от 14 декември 2002 г. (наричан по-нататък „Статут на работниците и служителите“), предвижда:
„Фондът за гарантиране на заплатата […] изплаща на работниците и служителите сумата на дължимите заплати, неизплатени поради неплатежоспособност, спиране на плащанията, несъстоятелност или съдебно оздравяване на търговците.
За целите на предходната алинея за заплата се смята сумата, призната за такава в спогодба или в съдебно решение по отношение на всички вземания, посочени в член 26, параграф 1, както и обезщетенията „salarios de tramitación“ [заплати за срока на производството по оспорване на законността на уволнението] в случаите, предвидени от закона […]“.
9
Член 33, параграф 2 от Статута на работниците и служителите в редакцията му съгласно Закон 60/1997 от 19 декември 1997 г. (BOE № 304 от 20 декември 1997 г., стр. 37453) има следното съдържание:
„В посочените в предходния параграф случаи Фондът за гарантиране на заплатата изплаща обезщетенията, признати със съдебно или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им в съответствие с член 50, член 51 и член 52, буква в) от настоящия закон, но не повече от една годишна заплата, като се приема, че дневната заплата, служеща като основа за изчисляване, не може да надхвърля удвоения размер на минималната работна заплата.
[…]“
10
Член 33, параграф 2 от Статута на работниците и служителите в редакцията му съгласно Закон 43/2006 от 29 декември 2006 г. за увеличаване на растежа и заетостта (BOE № 312 от 30 декември 2006 г., стр. 46586), приет с Кралски декрет-закон 5/2006 (Real Decreto Ley 5/2006) от 9 юни 2006 г. (BOE № 141 от 14 юни 2006 г., стр. 22670) и влязъл в сила на 15 юни 2006 г., гласи:
„В посочените в предходния параграф случаи Фондът за гарантиране на заплатата изплаща обезщетенията, признати със съдебно решение, съдебно определение, съдебна спогодба или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им в съответствие с член 50, член 51 и член 52, буква в) от настоящия закон и съгласно член 64 от Закон 22/2003 от 9 юли 2003 г. относно несъстоятелността […]“.
11
Съгласно член 56 от Статута на работниците и служителите незаконно уволнение, което е признато за такова от работодателя в извънсъдебна или съдебна спогодба, или е обявено за незаконно със съдебно решение, поражда задължение за работодателя да изплати на засегнатия работник или служител, от една страна, „salarios de tramitación“, а именно заплатите, дължими за срока на производството по оспорване на законността на уволнението, и от друга страна, обезщетение за прекратяване на трудовия договор.
Извънсъдебната спогодба
12
Кралски законодателен декрет 2/1995 за одобряване на преработения текст на Закона за производството по трудови спорове (Ley de Procedimiento laboral) от 7 април 1995 г. (BOE № 86 от 11 април 1995 г., стр. 10695, наричан по-нататък „LPL“) урежда по-специално правилата на извънсъдебното помирително производство или на помирителното производство, предхождащо съдебното производство.
13
Член 67 от LPL, уреждащ правилата за оспорване на спогодбата при помирение, гласи:
„1.   Спогодбата може да бъде оспорена от страните и от лицата, които могат да претърпят вреди от нея, чрез предявяване на иск за обявяване на недействителност на основанията за недействителност на договорите пред съда, който е компетентен да разгледа спора, предмет на спогодбата.
2.   Правото на иск се погасява в 30-дневен срок след постигане на спогодбата. За страните, които евентуално са засегнати, срокът започва да тече от деня, в който са узнали за спогодбата.“
14
Дейността на службите за помирение е уредена с Кралски декрет 2756/1979 от 23 ноември 1979 г. (BOE № 291 от 5 декември 1979 г., стр. 28015), който регламентира функциите на Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Център за медиация, арбитраж и помирение). Членове 5, 8, 10 и 11 от кралския декрет предвиждат:
„Член 5
1.   Помирителното производство протича пред органите на Центъра за медиация, арбитраж и помирение по избор на молителя по място на предоставянето на услугата или по местожителството на заинтересованите лица.
2.   Помирението се постига пред директора, председателя на арбитражния съд, секретаря или друго длъжностно лице на центъра, при условие че тези лица притежават бакалавърска степен („Licenciatura“) по право.
Страните в помирителното производство трябва да имат правоспособността, която се изисква за страните в производство по трудовоправен спор.
[…]
Член 8
1.   След получаване и завеждане на молбата се проверява дали същата отговаря на предвидените условия. Ако е необходимо се иска да бъдат направени нужните уточнения, с оглед редовното призоваване на заинтересованите. На явилото се лице се връчва срещу подпис надлежно датирано и подпечатано копие и му се съобщават мястото, денят и часът на помирението, което трябва да се проведе в законоустановените срокове. В случай че явилото се лице е различно от молителя и откаже да получи призовката, същата се връчва по начина, предвиден за останалите заинтересовани страни.
[…]
Член 10
След откриване на заседанието и повикване на страните, които могат да се явят придружени от доверено лице, помирителят проверява тяхната самоличност, правоспособността им и представителната им власт и след като молителят даде съгласието си, помирителят предоставя думата на страните, за да изложат своите искания и правни основания, като представянето на документи и други доказателства не е задължително.
След това помирителят приканва към спогодба заинтересованите страни, които при необходимост се подпомагат от доверените лица, като им предоставя думата толкова пъти, колкото е необходимо, и евентуално им предлага справедливи разрешения. Той следи за реда по време на разискванията и може да ги прекъсне, ако редът е нарушен или постигането на спогодба се окаже невъзможно, като и в двата случая се приема, че производството е приключило без спогодба.
Помирителят съставя протокол от заседанието и отбелязва възможно най-ясно съдържанието на договореностите, постигнати между заинтересованите. Ако изобщо не е постигнато споразумение, той посочва това изрично.
Спогодбата се подписва от заинтересованите и от помирителя, а ако някой от тях не умее или не може да се подпише, това обстоятелство се отбелязва, като довереното лице може да се подпише от негово име. Подобно на това отказът да се положи подпис се отбелязва изрично, заедно с причините за отказа, ако те са известни, като в този случай се приема, че производството е приключило без спогодба.
Веднага след сключване на спогодбата помирителят връчва на заинтересованите заверено копие от протокола.
Член 11
Решенията, приети в помирителното производство пред Центъра за медиация, арбитраж и помирение, имат изпълнителна сила, задължителна за съдията по трудовоправни спорове.
[…]“
Съдебната спогодба
15
Съдебната спогодба е уредена от член 84 от LPL, който има следното съдържание:
„1.   Правораздавателният орган, който се произнася в открито заседание, приканва страните да се спогодят, като им посочва техните права и задължения, без това да засяга съдържанието на евентуалното съдебно решение. Правораздавателният орган не одобрява спогодбата, ако сметне, че съдържанието ѝ съставлява сериозна вреда за някоя от страните, заобикаляне на закона или злоупотреба с право.
2.   Той може да одобри спогодбата във всеки момент, преди да постанови решението си.
[…]“
16
Що се отнася до участието на Fogasa в трудовоправните съдебни производства, член 23 от LPL предвижда:
„1.   Фондът за гарантиране на заплатата може във всеки момент да вземе участие като страна в производство, което може да доведе до изплащане на заплати или обезщетения на работниците и служителите от посочения Фонд за гарантиране на заплатата, като встъпването му не забавя, нито спира производството.
[…]“
Правата и задълженията на Fogasa
17
Съгласно членове 274 и 275 от LPL, уреждащи участието на Fogasa в производството по обявяване на неплатежоспособност на предприятия:
„Член 274
1.   Преди обявяването на неплатежоспособността, ако Фондът за гарантиране на заплатата не е бил призован по-рано, същият се изслушва в срок до петнадесет дни, за да има възможност да поиска приемане на подходящи мерки и да посочи имуществото на основния длъжник, което му е известно.
2.   В тридесетдневен срок след приемане на поисканите от Фонда за гарантиране на заплатата мерки, съдът, пред който е висящ спора, постановява определение, с което обявява пълната или частична неплатежоспособност на работодателя, ако това е необходимо, и определя стойността, на която е оценено имуществото, върху което е наложен запор или възбрана. Във всички случаи неплатежоспособността се счита за временна до установяване на наличното имущество на работодателя или до продажбата на имуществото, върху което е наложен запор или възбрана.
[…]
Член 275
1.   Когато подлежащото на запор или възбрана имущество е предназначено за производствения процес на предприятието длъжник и последното продължава да осъществява дейността си, Фондът за гарантиране на заплатата може да поиска спиране на изпълнението за срок от тридесет дни […]
2.   След като Фондът за гарантиране на заплатата установи невъзможността да бъдат изплатени вземанията за заплати, […] той съобщава това обстоятелство, подкрепено с мотиви, като иска обявяване на неплатежоспособност единствено с цел да бъдат признати плащанията за гарантиране на заплатата.“
18
Член 28, параграф 3 от Кралски декрет 505/1985 от 6 март 1985 г. за организацията и дейността на Фонда за гарантиране на заплатата (BOE № 92 от 17 април 1985 г., стр. 10203) урежда правилата относно разглеждането на молбите за поемане на плащанията от Fogasa, както следва:
„След изтичането на срока за разследване, предвиден в точка 2 по-горе, доколкото това е било необходимо, генералният секретариат постановява решение в петдневен срок, с което уважава изцяло или частично или отхвърля молбите. Подлежат на отхвърляне молбите за получаване на плащания, които представляват злоупотреба с право или заобикаляне на закона, и тези, при които плащането е необосновано поради наличието на общ интерес на работниците и служителите и на работодателите да създадат привидно законосъобразна неплатежоспособност с цел получаване на плащания от Фонда за гарантиране на заплатата.“
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
19
Г-жа Robledillo Núñez, ищец в главното производство, се числи към персонала на дружество Linya Fish SL (наричано по-нататък „дружеството Linya Fish“) през периода между 4 октомври 2001 г. и 28 януари 2003 г., като на последната дата дружеството я уволнява.
20
В резултат от молбата за помирение, подадена от г-жа Robledillo Núñez до Центъра за медиация, арбитраж и помирение в Algeciras, на 2 април 2003 г. страните сключват спогодба заради незаконосъобразността на уволнението, по силата на която дружеството Linya Fish признава, че дължи на г-жа Robledillo Núñez сумата от 1237 EUR (наричана по-нататък „обезщетението за уволнение“), при все че според препращащата юрисдикция това обезщетение в никакъв случай не може да надхвърля сумата от 1186 EUR.
21
На 5 май 2004 г. в рамките на подлежащо на изпълнение съдебно решение, постановено от посочената юрисдикция по искова молба, подадена от г-жа Robledillo Núñez срещу дружеството Linya Fish, е обявена временна неплатежоспособност. Въз основа на последното решение на 26 ноември 2004 г. г-жа Robledillo Núñez подава молба до Fogasa да ѝ изплати сумата, съответстваща на обезщетението за уволнение, което посоченото дружество не ѝ е платило.
22
С решение от 21 януари 2005 г. Fogasa отхвърля молбата изцяло, с мотива че обезщетението за уволнение не е признато със съдебно или административно решение.
23
На 5 май 2006 г. г-жа Robledillo Núñez подава жалба до Juzgado de lo Social Único de Algeciras срещу посоченото отхвърлително решение на Fogasa. Тя оспорва отказа на последния да ѝ изплати обезщетението за уволнение, предвидено в спогодбата.
24
В мотивите към акта за препращане националната препращаща юрисдикция уточнява, че испанското право предвижда в член 33, параграф 2 от Статута на работниците и служителите, в редакцията му преди 15 юни 2006 г., изплащане на обезщетенията, дължими при прекратяване на трудово правоотношение, единствено когато последните са признати със съдебно или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им. Според същата юрисдикция обезщетенията, признати при извънсъдебно помирително производство, не спадат към тези, чието плащане се поема от Fogasa, тъй като не са посочени в горната разпоредба.
25
Като се позовава на Определение от 13 декември 2005 г. по дело Guerrero Pecino (C-177/05, Recueil, стр. I-10887) относно обезщетение, определено в съдебно помирително производство, препращащата юрисдикция уточнява разликата между извънсъдебната и съдебната спогодба, в смисъл че последната се постига пред съд, който впрочем може да откаже да я одобри на основание член 84, параграф 1 от LPL, докато извънсъдебната спогодба се сключва пред орган, който специално е натоварен с тази функция и не разполага с никаква възможност да контролира съдържанието на спогодбата, нито с правомощия да я одобри или не. Това правно разграничение между двата вида спогодба цели да възпре възможно неправомерно поведение. Според същата юрисдикция обаче Fogasa може изцяло да откаже изплащането на обезщетението за уволнение, определено в извънсъдебното помирително производство, като се основе на неправомерното поведение, установено в рамките на производството за получаване на плащания от този орган, в случай на неплатежоспособност на работодателя.
26
При тези обстоятелства Juzgado de lo Social Único de Algeciras решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„От гледна точка на общия принцип за равенство и за забрана на дискриминация обективно неоправдани ли са различията в третирането, произтичащи от член 33, параграф 2 от Статута […] на работниците и служителите в актуалната му редакция и в предходната редакция, действала до 14 юни 2006 г., и като последица от това попадат ли обезщетенията за уволнение, присъдени на работниците и служителите в извънсъдебно помирително производство, в приложното поле на Директива 80/987 […], изменена с Директива 2002/74 […], при положение че член 33, параграф 1 от Статута на работниците и служителите допуска този тип помирителни производства за целите на изплащане от институцията гарант на дължимите поради уволнението „salarios de tramitación?““
По преюдициалния въпрос
27
С въпроса си препращащата юрисдикция иска, като се основава на Определението по дело Guerrero Pecino, посочено по-горе, да установи дали изключването на обезщетенията за незаконно уволнение от гаранцията за плащане, осигурена от гарантиращите институции, предвидени в член 3, първа алинея от Директива 80/987, е обективно оправдано като необходима мярка за предотвратяването на злоупотреби, приета съгласно член 10, буква а) от същата директива, когато тези обезщетения са признати с извънсъдебна спогодба.
28
В началото е необходимо да се напомни, че съгласно член 3, първа алинея от Директива 80/987 държавите-членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращите институции гарантират, ако не е уговорено друго в член 4 от същата директива, изплащането на дължимите вземания на работници или служители, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително и от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение, когато това се предвижда от националното законодателство.
29
От това следва, че разглежданото в главното производство национално законодателство попада в приложното поле на Директива 80/987, тъй като включва изплащането на обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение в обхвата на закрилата, предоставяна от компетентната гарантираща институция, при това независимо че член 3, първа алинея от тази директива не предвижда подобно задължение (вж. Решение от 7 септември 2006 г. по дело Cordero Alonso, C-81/05, Recueil, стр. I-7569, точка 31 и Решение от 17 януари 2008 г. по дело Velasco Navarro, C-246/06, Сборник, стр. I-105, точка 32).
30
Следователно признатата от същата директива възможност националното право да уточни плащанията, които се поемат от гарантиращата институция, се подчинява на изискванията, произтичащи от общия принцип на равенство и на забрана на дискриминацията (Решение от 12 декември 2002 г., по дело Rodríguez Caballero, C-442/00, Recueil, стр. I-11915, точки 29—33, както и Решение от 16 декември 2004 г. по дело Olaso Valero, C-520/03, Recueil, стр. I-12065, точки 34 и 35).
31
Незаконно уволнените работници и служители са в сходно положение, доколкото имат право на обезщетение, в случай че не бъдат възстановени на работа (вж. посочените по-горе Решение по дело Rodríguez Caballero, точка 33 и Решение по дело Olaso Valero, точка 35), поради което обезщетенията за уволнение, признати в извънсъдебно помирително производство, не следва да бъдат третирани различно от останалите дължими обезщетения, като бъдат изключени от обезщетенията по член 33, параграф 2 от Статута на работниците и служителите, освен ако това различие в третирането е обективно оправдано (вж. в този смисъл Определение по дело Guerrero Pecino, посочено по-горе, точки 26 и 28, както и Решение по дело Olaso Valero, посочено по-горе, точки 34 и 36).
32
Що се отнася до това дали различието е оправдано, е необходимо да се напомни, че член 10, буква а) от Директива 80/987 предоставя на държавите-членки възможността да предприемат необходимите мерки за предотвратяването на злоупотреби (вж. Решение по дело Rodríguez Caballero, посочено по-горе, точка 36). За тази цел испанското право предвижда, че обезщетенията за уволнение, предоставяни в резултат от извънсъдебно помирително производство, са изключени от обхвата на обезщетенията, чието плащане се поема от Fogasa.
33
Подобно изключване не може да се счита за необходимо за постигането на преследваната от член 10, буква а) цел, когато гарантиращата институция разполага с достатъчно данни, за да има възможност да предотврати злоупотреби. Според практиката на Съда такъв е по-специално случаят, когато правораздавателен орган упражнява контрол върху спогодбата (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело Rodríguez Caballero, точки 36 и 37 и Решение по дело Olaso Valero, точка 37).
34
В това отношение испанското правителство счита, че извънсъдебната спогодба не е съпоставима със съдебната спогодба, поради обстоятелството че не съдържа достатъчно гаранции за предотвратяването на злоупотреби. Обратно, Комисията на Европейските общности смята, че различието в третирането, описано в акта за препращане, е лишено от всякаква обективна обосновка. Fogasa разполагал с подходящи и достатъчни средства, за установяване и възпрепятстване на неправомерните действия в конкретните случаи.
35
На първо място е уместно да се напомни, че според акта за препращане спогодба относно обезщетения за уволнение, сключена при извънсъдебно помирително производство, се постига без каквото и да било участие на съдебен орган. В частност изготвянето на такава спогодба не подлежи на съдебен контрол. Както е видно по-конкретно от член 10 от Кралски декрет 2756/1979, помирителят не разполага с правомощия да влияе върху помирителното производство.
36
При тези обстоятелства следва да се подчертае, че член 23 от LPL не предвижда участието на Fogasa в извънсъдебното помирително производство. За разлика от съдебното помирително производство гарантиращата институция няма право да участва в извънсъдебно помирително производство. Следователно Fogasa практически не е в състояние да научи за обстоятелства, които могат да съставляват злоупотреба с право или заобикаляне на закона.
37
Освен това участието на Fogasa в производството по обявяване на неплатежоспособност на съответния работодател също не дава възможност на този орган да се противопостави на вземане за обезщетение за уволнение, за което предполага, че е установено неправомерно. В действителност от членове 274 и 275 от LPL е видно, че предметът на това производство обхваща само наличието на неплатежоспособност на работодателя и обявяването ѝ. За сметка на това след обявяването на неплатежоспособността посоченото производство няма за предмет контролиране на законосъобразността на вземанията, за чието плащане отговаря Fogasa.
38
На второ място, според Кралски декрет 2756/1979 извънсъдебното помирение, в резултат на което се постига спогодба относно обезщетенията за уволнение, протича пред органите на Центъра за медиация, арбитраж и помирение. Така постигнатата спогодба не подлежи на одобряване от съдебен орган, тъй като помирителят не е оправомощен да контролира съдържанието ѝ, както това може да бъде направено от правораздавателен орган при съдебна спогодба съгласно член 84 от LPL.
39
На трето място, що се отнася до възможността гарантиращата институция да откаже с мотивирано решение плащането на обезщетението за уволнение, за което носи отговорност (вж. в този смисъл Решение по дело Rodríguez Caballero, посочено по-горе, точка 36), от член 28, параграф 3 от Кралски декрет 505/1985 следва, че такава институция е оправомощена действително да отхвърли искането за плащане само ако може, например в евентуално последващо съдебно производство, да докаже обстоятелства, от които може да се направи извод за наличието на злоупотреба по смисъла на същата разпоредба. На практика обаче е трудно да се предвиди по какъв начин гарантиращата институция би могла, ако е необходимо, да установи и докаже тези обстоятелства, при положение че не се допуска участието ѝ в извънсъдебното помирително производство. Същото се отнася и за правото на гарантиращата институция да предяви иск на основание член 67, параграф 1 от LPL.
40
Налага се изводът, че признатите с извънсъдебна спогодба обезщетения за уволнение не предоставят достатъчни гаранции за предотвратяване на злоупотреби, за разлика от обезщетенията, определени в помирително производство, което е проведено в присъствието на правораздавателен орган и в което гарантиращата институция има право да встъпи.
41
Този извод не се опровергава от правната уредба на „salarios de tramitación“, съдържаща се в член 33, параграф 1 от Статута на работниците и служителите, която не предвижда закрила, еквивалентна на закрилата на обезщетенията, предоставяни съгласно параграф 2 от посочения член 33 за предотвратяването на злоупотреби. В това отношение от акта за препращане е видно, че с поставения от препращащата юрисдикция въпрос се цели да се установи и дали разглежданата мярка за закрила е действително необходима по смисъла на член 10, буква а) от Директива 80/987 за предвидените в параграф 2 от член 33 обезщетения.
42
В това отношение е необходимо да се отбележи, че по самото си естество вземания като „salarios de tramitación“ поначало не могат да бъдат предмет на неправомерно определяне, когато са признати в извънсъдебна спогодба. Като се има предвид, че такива вземания се изчисляват и установяват въз основа на обективни критерии, те не оставят на страните достатъчно голяма възможност за свободна преценка, която да насърчава злоупотребите при определянето им, за разлика от обезщетенията, изчислявани съгласно член 33, параграф 2 от Статута на работниците и служителите.
43
При това положение необходимостта признатите в извънсъдебна спогодба обезщетения да бъдат изключени от гаранцията за плащане на неизплатените вземания от гарантиращия орган не може да бъде поставена под съмнение с оглед на третирането, от което се ползват вземания като „salarios de tramitación“.
44
Предвид изложените по-горе съображения на поставения от препращащата юрисдикция въпрос следва да се отговори, че член 3, първа алинея от Директива 80/987 трябва да бъде тълкуван в смисъл, че държава-членка може да изключи обезщетения за незаконно уволнение от гаранцията за изплащане, осигурена от гарантиращата институция съгласно същата разпоредба, когато тези обезщетения са признати с извънсъдебна спогодба, и че такова обективно оправдано изключване представлява необходима мярка за предотвратяването на злоупотреби по смисъла на член 10, буква а) от същата директива.
По съдебните разноски
45
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 3, първа алинея от Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година, трябва да бъде тълкуван в смисъл, че държава-членка може да изключи обезщетения за незаконно уволнение от гаранцията за изплащане, осигурена от гарантиращата институция съгласно същата разпоредба, когато тези обезщетения са признати с извънсъдебна спогодба, и че такова обективно оправдано изключване представлява необходима мярка за предотвратяването на злоупотреби по смисъла на член 10, буква а) от същата директива.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.