62011CC0492_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Настоящото преюдициално запитване сe отнася до тълкуването на Директива 2008/52/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 година относно някои аспекти на медиацията по гражданскоправни и търговскоправни въпроси(2) .
2. В основата на преюдициалните въпроси са приетите във връзка с транспонирането на посочената директива италиански разпоредби(3), които за редица гражданскоправни спорове налагат провеждането на процедура по медиация. Съгласно италианското законодателство в тези случаи опитът за медиация е условие за допустимост на иска или жалбата. Освен това италианското право съдържа разпоредби относно последиците от процедурата по медиация върху последващо съдебно производство. Така например съдът може да направи доказателствени изводи в ущърб на страната, която без наличието на основателна причина не е участвала в процедура по задължителна медиация.
3. Пред запитващата юрисдикция възниква въпросът дали подобна правна уредба е съвместима със законодателството на Съюза, и по-специално с Директивата относно медиацията.
4. Все пак до приключването на писмената фаза на производството пред Съда италианският конституционен съд постановява решение, с което обявява редица разпоредби на DL 28/2010 за противоконституционни, включително и разпоредбата за задължителната процедура по медиация. Така възниква въпросът дали междувременно предметът на преюдициалното запитване не е отпаднал.
II – Правна уредба
А – Право на Съюза
5. Релевантните в случая правни норми на Съюза се съдържат в Директива 2008/52/ЕО. Нейното приложно поле е определено в член 1, който по-специално гласи:
„1. Целта на настоящата директива е да улесни достъпа до алтернативно разрешаване на спорове и да насърчи приятелското уреждане на спорове посредством насърчаване използването на медиация и осигуряване на балансирано съотношение между медиацията и съдебното производство.
[…]“.
6. Член 3 от Директивата относно медиацията, озаглавен „Определения“, постановява следното:
„За целите на настоящата директива се използват следните определения:
а) „медиация“ означава структурирана процедура, независимо от нейното наименование или начина на позоваване, при която две или повече спорещи страни се опитват сами, на доброволни начала, да постигнат споразумение за разрешаване на спора между тях с помощта на медиатор. Тази процедура може да бъде започната от страните, предложена или разпоредена от съд, или предвидена от законодателството на държава членка. Понятието включва медиация, осъществявана от съдия, който не участва в съдебното производство, отнасящо се до въпросния спор. То изключва опитите от страна на сезирания съд или съдия да разреши спор в хода на съдебното производство по този спор […]“.
Б – Италианското право
7. Директивата относно медиацията е транспонирана в италианското право с DL 28/2010(4) . Член 5 от него предвижда, че в определени случаи процедурата по медиация е условие за допустимост на иска или жалбата. Параграф 1 от него гласи:
„1. Лице, което възнамерява да подаде съдебен иск или жалба във връзка със спор в областта на отношенията на етажната собственост, вещни права, делба, наследствени правоотношения, семейни споразумения, наем, заем за послужване, наем на предприятие, обезщетение за вреди, причинени от движението на превозни и плавателни средства, от лица, които носят медицинска отговорност, и от клевета посредством пресата или друга медия, застрахователни, банкови и финансови договори, е длъжно първо да изчерпи средствата на процедурата по медиация по смисъла на настоящия декрет […]. Изчерпването на средствата на процедурата по медиация е условие за допустимост на иска или жалбата. […] Ако установи, че медиацията е започнала, но не е приключила, съдът насрочва следващото съдебно заседание след изтичането на срока, предвиден в член 6. Той процедира по същия начин, когато медиацията не е започнала, но наред с това задължава страните в петнадесетдневен срок да подадат молбата за медиация […]“.
8. Член 6 от DL 28/2010, който урежда продължителността на процедурата по медиация, гласи:
„1. Процедурата по медиация не може да продължи повече от четири месеца.
[…]“.
9. Член 8, съдържащ процедурни правила, в параграф 5 предвижда следното:
„5. При неучастие в процедурата по медиация без наличието на основателна причина, в последващо съдебно производство съдът може да направи доказателствени изводи по смисъла на член 116, параграф 2 от Гражданския процесуален кодекс (Codice di procedura civile). Съдът осъжда страната, която, без наличието на основателна причина, не е участвала в процедурата в предвидените в член 5 случаи, да внесе в държавния бюджет сума, която съответства на дължимата за съдебното производство стандартна такса“.
10. По отношение на уреждането на спорове в рамките на медиацията член 11 посочва:
„1. Ако бъде постигнато споразумение, медиаторът изготвя протокол, към който се прилага текстът на посоченото споразумение. Ако не се постигне споразумение, медиаторът може да направи предложение за споразумение. Във всички случаи медиаторът прави предложение за споразумение, ако страните по общо съгласие поискат това във всеки един момент от процедурата. Преди да направи предложение, медиаторът информира страните за възможните последици, предвидени в член 13.
2. Предложението за споразумение се изпраща на страните в писмена форма. Писмено и в седемдневен срок страните уведомяват писмено медиатора за приемането или отхвърлянето на предложението. При липсата на отговор в предвидения срок предложението се счита за отхвърлено. Освен ако страните не са договорили друго, в предложението не могат да се посочват направените изявления или получената информация в хода на процедурата.
[…]
4. Ако не бъде постигнато споразумение, медиаторът изготвя протокол, в който излага предложението; протоколът се подписва от страните и от медиатора, който удостоверява подписите на страните или невъзможността им да подпишат. В същия протокол медиаторът отразява неучастието на някоя от страните в процедурата по медиация.
5. Протоколът се депозира в секретариата на медиаторската организация и на страните, които пожелаят, се предоставя препис от него“.
11. Член 13 урежда разходите на процедурата по медиация:
„1. Когато постановеното в съдебното производство изцяло съответства на съдържанието на предложението, съдът не присъжда възстановяване на разноските, направени от спечелилата страна, която е отхвърлила предложението, отнасящи се до периода, след като е направено предложението, и я осъжда да възстанови разноските, направени от загубилата страна през същия период, както и да внесе в държавния бюджет сума, съответстваща на дължимата стандартна такса. Приложими в този случай са членове 92 и 96 от Гражданския процесуален кодекс. Разпоредбите на настоящия параграф се прилагат и към разноските за възнаграждението на медиатора и на вещото лице, предвидени в член 8, параграф 4.
2. Когато постановеното в съдебното производство не съответства изцяло на съдържанието на предложението, съдът може — поради сериозни и извънредни причини — да изключи възстановяване на разноските, направени от спечелилата страна за възнаграждението на медиатора и на вещото лице, предвидени в член 8, параграф 4. […]“.
В – Решение на италианския конституционен съд
12. На 24 октомври 2012 г. италианският конституционен съд постановява решение № 272/2012, в което обявява за противоконституционни някои части от DL 28/2010, и по-специално член 5, параграф 1, член 8, параграф 5 и член 13 (с изключение на препратката в тази разпоредба към членове 92 и 96 от италианския Граждански процесуален кодекс, която обаче е без значение за настоящото производство).
III – Фактически обстоятелства и преюдициални въпроси
13. Главното производство е по иск за обезщетение за вреди за непозволено увреждане. Автомобилът на г-н Ciro Di Donna е повреден от електрокар на дружество SIMSA srl(5), докато се намирал в предприятието на последното. SIMSA не оспорва настъпването на застрахователното събитие, нито своята отговорност, но счита, че вредите трябва да се покрият от застрахователя му, поради което до момента не платил нищо на г-н Di Donna. Тъй като няма възможност да предяви пряк иск срещу застрахователя, г-н Di Donna предявява иск за плащане срещу SIMSA. SIMSA подава молба първото съдебно заседание да бъде отложено, за да може да предяви иск към застрахователя си.
14. Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 5, параграф 1 от DL 28/2010, преди предявяването на иска от SIMSA срещу застрахователя му е трябвало да се проведе процедура по медиация. Затова пред нея възниква въпросът кой срок трябва да вземе предвид за насрочване на първото съдебно заседание — само срока от 45 дни, който италианското гражданско процесуално право предвижда при предявяване на разглеждания иск, или да добави към него и срока от четири месеца, който съгласно член 6, параграф 1 от DL 28/2010 е максималната продължителност на процедурата по медиация.
15. Страните се оплакват от свързаното с това прекомерно удължаване на съдебното производство. По искане на SIMSA, което изразява съмнения относно съвместимостта на DL 28/2010 с Директивата относно медиацията, Giudice di Pace di Mercato S. Severino поставя на Съда следните въпроси:
„Допускат ли членове 6 и 13 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, Директива 2008/52/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 година относно някои аспекти на медиацията по гражданскоправни и търговскоправни въпроси, основният принцип на правото на Съюза на ефективна съдебна защита и по принцип правото на Съюза като цяло въвеждането в държава — членка на Европейския съюз, на правна уредба като установената в Италия с Decreto legislativo № 28/2010 и с Министерски указ № 180/2010, изменен с Министерски указ № 145/2011, според която:
1) съдът може в последващото съдебно производство да направи доказателствени изводи в ущърб на страната, която без наличието на основателна причина не е участвала в процедура по задължителна медиация,
2) съдът трябва да изключи възстановяването на разноските, направени от спечелилата страна, която е отхвърлила предложение за споразумение, отнасящи се до периода след отправянето на предложението, и да я осъди да възстанови разноските, направени от загубилата страна през същия период, както и да внесе в държавния бюджет допълнителна сума, съответстваща на сумата, която вече е платена за дължимата държавна такса (стандартна такса), ако съдебното решение, с което се произнася по образуваното след отправянето на отхвърленото предложение съдебно производство, съответства изцяло на съдържанието на това предложение,
3) съдът, като се позове на сериозни и извънредни причини, може да изключи възстановяването на разноските, направени от спечелилата страна, за възнаграждението на медиатора и на вещото лице, дори когато постановеното в съдебното производство не съответства изцяло на съдържанието на предложението,
4) съдът трябва да осъди страната, която без наличието на основателна причина не е участвала в процедурата по медиация, да внесе в държавния бюджет сума, която съответства на дължимата за съдебното производство стандартна такса,
5) медиаторът може и дори трябва да направи предложение за споразумение, дори при липсата на съгласие между страните и при неучастие на страните в процедурата,
6) срокът, в който трябва да приключи опитът за медиация, може да достигне четири месеца,
7) дори след изтичането на четиримесечния срок от започване на процедурата по медиация, съдебното производство може да се образува само след получаването от секретариата на медиаторската организация на съставения от медиатора протокол за липсата на споразумение, в който се излага отхвърленото предложение,
8) не е изключено процедурите по медиация да се умножат — с произтичащото от това удължаване на сроковете за решаване на спора — толкова пъти, колкото са новите искания, направени редовно в хода на междувременно образуваното съдебно производство,
9) разноските за процедурата по задължителна медиация са поне два пъти по-големи от тези за съдебното производство, което процедурата по медиация се стреми да избегне, и непропорционалността се увеличава съществено с увеличаването на стойността на спора (като може да се стигне дотам, че разноските за медиацията да бъдат над шест пъти по-големи от разноските за съдебното производство) или с увеличаването на сложността на спора (възможно е да възникне необходимостта от назначаване на вещо лице, разноските за което се разпределят между страните в процедурата, което да подпомогне медиатора по спорове, които изискват специални технически познания, като направеното от вещото лице експертно заключение или извлечената от това заключение информация не могат да се ползват в последващото съдебно производство)?“.
IV – Производство пред Съда
16. До приключването на писмената фаза на производството пред Съда италианският конституционен съд постановява Решение № 272/2012, с което обявява някои разпоредби от DL 28/2010 за противоконституционни, и по-специално разпоредбата, която предвижда задължение за провеждане на процедура по медиация преди подаването на иск или жалба.
17. С оглед на това с писмо от 14 декември 2012 г. Съдът се обръща към запитващата юрисдикция с молба да изясни какво е отражението на решението на италианския конституционен съд върху преюдициалното запитване и националното съдебно производство. С писмо от 17 януари 2013 г. запитващата юрисдикция отговаря, че поддържа своя интерес към отговора на Съда на поставените преюдициални въпроси. Други пояснения относно отражението на решението на италианския конституционен съд и относно причините да поддържа своето преюдициално запитване тя не дава.
18. В производството пред Съда участват италианското, френското и австрийското правителство, както и Европейската комисия.
V – Правен анализ
19. Съществуват съмнения по отношение на допустимостта на преюдициалното запитване. Комисията убедително твърди, че някои от преюдициалните въпроси са от хипотетично естество. Действително не е ясно по какъв начин условията на процедурата по медиация, например относно съдебните разноски, са от значение за решаването на конкретния спор по главното производство. След съответно запитване от страна на Съда запитващата юрисдикция обяснява релевантността на поставените от нея въпроси единствено с това, че трябва да реши кога да насрочи съдебното заседание и следователно да си изясни дали продължителността на процедурата по медиация следва да се вземе предвид при определянето на датата.
20. В настоящото заключение обаче не се налага да се преценява дали по тази причина преюдициалното запитване е било, поне отчасти, поначало недопустимо. Това е така, защото от данните, с които разполага Съдът, става ясно, че във всеки случай след решението на италианския конституционен съд преюдициалните въпроси са от хипотетично естество.
21. По силата на постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството му с националните юрисдикции, предвидено в член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени предвид особеностите на делото необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, както и релевантността на въпросите, които поставя на Съда(6) . Следователно, доколкото въпросите, поставени от националните юрисдикции, се отнасят до тълкуването на разпоредба от правото на Съюза, Съдът по правило е длъжен да се произнесе. Отказът да се произнесе по зададен от национална юрисдикция преюдициален въпрос е възможен само когато е очевидно, че исканото тълкуване или преценка на валидността на дадена разпоредба от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(7) .
22. Все пак при изключителни обстоятелства Съдът може да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд(8) . Всъщност духът на сътрудничество, който трябва да ръководи развитието на производството по постановяване на преюдициално заключение, предполага, че от своя страна запитващата юрисдикция трябва да отчита функцията на Съда да подпомага правораздаването в държавите членки, а не да формулира консултативни становища по общи или хипотетични въпроси(9) .
23. В отговор на отправен до нея въпрос запитващата юрисдикция е заявила най-общо че поддържа интереса си да получи от Съда отговор на преюдициалното си запитване. В действителност тя не уточнява защо и след решението на италианския конституционен съд преюдициалните въпроси са релевантни за постановяването на решение по спора в главното производство. Според данните, с които Съдът разполага, преюдициалните въпроси по-скоро са вече само от хипотетично естество. Това е така, защото те се отнасят или непосредствено до разпоредбите на DL 28/2010, които са обявени за противоконституционни, или, след отпадането на задължението за провеждане на процедура по медиация като условие за подаването на иск или жалба, вече не са релевантни за решението по спора в главното производство. Няма данни за това въпросните разпоредби, въпреки че са обявени за противоконституционни, да са релевантни за главното производство. Впрочем сходно преюдициално запитване на друг италиански съд, което също се отнася до тълкуване на Директивата относно медиацията във връзка с вече отменените италиански разпоредби, е съответно оттеглено(10) .
По преюдициални въпроси от първи до четвърти
24. С първия до четвъртия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали Директивата относно медиацията и по принцип правото на Съюза допускат определени мерки, които съдът може да вземе по силата на DL 28/2010. При това въпросите се отнасят изключително до разпоредби, които междувременно са обявени за противоконституционни. Ето защо въпросът дали правото на Съюза допуска мерките, посочени във въпроси от първи до четвърти, е само от хипотетично естество и затова вече не се налага Съдът да отговаря на него.
25. Така например първият преюдициален въпрос се отнася до възможността в съдебно производство, следващо провеждането на медиация, съдът да направи доказателствени изводи в ущърб на някоя от страните, ако тази страна без наличието на основателна причина не е участвала в процедурата по задължителна медиация. Такава възможност се е предвиждала в член 8, параграф 5, първо изречение от DL 28/2010, който е обявен за противоконституционен.
26. Вторият преюдициален въпрос се отнася до член 13, параграф 1 от DL 28/2010, който е предвиждал, че съдът може да наложи на спечелилата страна да понесе направените във връзка с производството разноски, ако тя е отхвърлила предложение на медиатора за споразумение и ако това предложение изцяло съответства на съдържанието на съдебното решение. Член 13, параграф 1 обаче също е обявен за противоконституционен.
27. Третият преюдициален въпрос има за цел да се установи дали законодателството на Съюза допуска национален съд, позовавайки се на сериозни и извънредни причини, да изключи възстановяването на разноските, направени от спечелилата страна за възнаграждението на медиатора и на вещото лице, дори когато съдебното решение не съответства изцяло на съдържанието на предложението на медиатора. Такава възможност се е предвиждала в член 13, параграф 2 от DL 28/2010, който също е обявен за противоконституционен.
28. Предметът на четвъртия преюдициален въпрос също е отпаднал. Той се отнася до обявената за противоконституционна разпоредба на член 8, параграф 5, второ изречение от DL 28/2010, предвиждала страната, която без наличието на основателна причина не е участвала в процедурата по медиация, да внесе в държавния бюджет сума, която съответства на дължимата за съдебното производство стандартна такса.
По преюдициални въпроси от пети до девети
29. След решението на италианския конституционен съд отговорът и на останалите преюдициални въпроси вече не е релевантен за разрешаването на спора по главното производство. Всъщност преюдициални въпроси от пети до девети се отнасят до начина на провеждане и приключване на процедура по задължителна медиация, до нейната продължителност и до разноските за нея. От нищо обаче не става ясно, че в настоящия случай действително би следвало да се провежда процедура по медиация.
30. Тъй като член 5, параграф 1 от DL 28/2010 е противоконституционен, страните вече не са задължени да участват в процедура по медиация. Както става ясно от преюдициалното запитване, в настоящия случай те нямат и интерес доброволно да проведат такава процедура. По-скоро страните се оплакват от прекомерното удължаване на производството, с каквото би била свързана медиацията. От данните, с които разполага Съдът, произтича, че производство по медиация е следвало да се проведе само защото по италианското право страните са били задължени за това.
31. Следователно в настоящия случай Съдът е сезиран с преюдициално запитване, чийто предмет е отпаднал вследствие на промяна на правните обстоятелства. Поради това Съдът би следвало да реши, че вече не е необходимо да отговаря на преюдициалното запитване. По този начин ще се отчете обстоятелството, че преюдициалните въпроси не са били недопустими поначало, а са станали безпредметни едва след депозирането на преюдициалното запитване, но не са били оттеглени от запитващата юрисдикция(11) .
VI – Заключение
32. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Giudice di Pace di Mercato S. Severino преюдициални въпроси, както следва:
„Основанието за отговор на преюдициалното запитване е отпаднало“.
(1) .
(2)  – ОВ L 136, стр. 3 (наричана по-нататък „Директива относно медитацията“).
(3)  – Decreto legislativo [Законодателен декрет] № 28 от 4 март 2010 г. за прилагане на член 60 от Закон № 69 от 18 юни 2009 г. относно медиацията по гражданскоправни и търговскоправни въпроси (наричан по-нататък „DL 28/2010“).
(4)  – Посочен в бележка под линия 3.
(5)  – Наричано по-нататък „SIMSA“.
(6)  – Решение от 13 март 2001 г. по дело PreussenElektra (C-379/98, Recueil, стр. I-2099, точка 38), Решение от 23 април 2009 г. по дело Rüffler (C-544/07, Сборник, стр. I-3389, точка 36), Решение от 19 ноември 2009 г. по дело Filipiak (C-314/08, Сборник, стр. I-11049, точка 40), Решение от 7 юли 2011 г. по дело Agafiţei и др. (C-310/10, Сборник, стр. I-5989, точка 25) и Решение от 15 януари 2013 г. по дело Križan и др. (C-416/10, точка 53).
(7)  – Решение по дело PreussenElektra (посочено в бележка под линия 6, точка 39), Решение по дело Rüffler (посочено в бележка под линия 6, точка 38), Решение по дело Filipiak (посочено в бележка под линия 6, точка 42), Решение по дело Agafiţei и др. (посочено в бележка под линия 6, точка 27) и Решение по дело Križan и др. (посочено в бележка под линия 6, точка 54).
(8)  – Решение по дело PreussenElektra (посочено в бележка под линия 6, точка 39), Решение по дело Rüffler (посочено в бележка под линия 6, точка 37) и Решение по дело Filipiak (посочено в бележка под линия 6, точка 41).
(9)  – Решение от 20 януари 2005 г. по дело García Blanco (C-225/02, Recueil, стр. I-523, точка 28), Решение от 8 септември 2010 г. по дело Winner Wetten (C-409/06, Сборник, стр. I-8015, точка 38), Решение от 26 февруари 2013 г. по дело Åkerberg Fransson (C-617/10, точка 42).
(10)  – Вж. Определение за заличаване от 8 февруари 2013 г. по дело Galioto (C-464/11).
(11)  – В този смисъл вж. моето заключение от 28 октомври 2004 г. по дело García Blanco (C-225/02, Recueil, стр. I-523, точка 36).