ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 21 май 2026 година(1)
Дело C‑230/25
Михаил Михайлов Стефанов
Наказателно производство
при участието на
Софийска апелативна прокуратура
(Преюдициално запитване, отправено от Апелативен съд — София, България)
„ Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Ценности и цели на Съюза — Правова държава — Принципи на независимост и на несменяемост на съдиите — Юрисдикция, която се произнася по наказателно дело и същевременно е ответник по гражданско дело за обезщетение за вреди “
I.      Въведение
1.        Настоящото заключение е по преюдициално запитване на Апелативен съд — София (България). Той отправя до Съда въпроси, които се отнасят по-конкретно до реда и условията за прилагане на правото на правна помощ, уредено в Директива (ЕС) 2016/1919
на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2016 година относно правната помощ за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство и за искани за предаване лица в рамките на производството по европейска заповед за арест (ОВ L 297, 2016 г., стр. 1). Запитващата юрисдикция иска по-конкретно да се установят условията, при които държава членка може да иска от лицето, на което е предоставила правна помощ, да възстанови направените за тази помощ разноски в случай на осъдително решение или присъда на това лице.
2.        В някои случаи правото на правна помощ, както отдавна вече е подчертал Европейският съд по правата на човека(2), е абсолютно необходимо, за да позволи ефективен достъп до съд. На практика това право се основава на двата допълващи стълба, които представляват помощта от адвокат, от една страна, и финансирането на тази помощ, от друга страна. Макар на пръв поглед правната помощ да прилича на обикновено практическо правило в организацията на съдебното производство, в действителност тя е основен фактор при реализирането на правото на съдебна защита в правната система. Като гарантира на правния субект възможност да ползва помощ от адвокат, в действителност тя му позволява да получи достъп до съд, и по този начин осигурява справедливост на производството. Правната помощ гарантира следователно ефективността на правото на съдебна защита, предвидено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), което само по себе си е условие за прилагане на посочените в член 2 ДЕС основополагащи ценности на правовата държава.
3.        При анализа тук на правната помощ трябва да се отчита конкретният за случая контекст на няколко наказателни производства пред различни български юрисдикции. От Съда по-специално се иска да определи дали и доколко е възможно да се изисква от лице, на което е била предоставена правна помощ, да възстанови свързаните с нея разноски. За да се отговори на този въпрос,
е необходимо да се тълкува по-специално Директива 2016/1919, в която след дълъг размисъл в това отношение законодателят установява задължителни за държавите членки общи минимални правила относно правото на правна помощ в наказателното производство.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
4.        Съображения 1, 2, 8, 17 и 30 от Директива 2016/1919 гласят:
„(1)       Целта на настоящата директива е да се гарантира ефективност на правото на достъп до адвокат, както е предвидено в Директива 2013/48/ЕС на Европейския парламент и на Съвета [от 22 октомври 2013 година относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане (ОВ L 294, 2013 г., стр. 1)], като се предоставя помощ от адвокат, финансирана от държавите членки, за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство […].
(2)      Чрез въвеждането на общи минимални правила относно правото на правна помощ за заподозрени, обвиняеми […], настоящата директива има за цел да засили взаимното доверие на държавите членки в техните системи за наказателно правосъдие и по този начин да спомогне за постигане на по-широко взаимно признаване на решенията по наказателни дела.
[…]
(8)      Правната помощ следва да покрива разноските за защитата на заподозрените, обвиняемите […]. Когато предоставят правна помощ, компетентните органи на държавите членки следва да могат да изискат заподозрените, обвиняемите или исканите за предаване лица да поемат част от тези разходи, в зависимост от финансовите си ресурси.
[…]
(17)      В съответствие с член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ, заподозрени и обвиняеми, които не разполагат с достатъчно средства, за да платят за помощ от адвокат, трябва да имат правото на правна помощ, когато интересът на правосъдието изисква това. Това минимално правило позволява на държавите членки да извършват проверка на средствата, проверка на целесъобразността или и двете. Прилагането на тези проверки не следва да ограничава или да дерогира правата и процесуалните гаранции, предоставени съгласно Хартата и ЕКПЧ, съобразно тълкуването на Съда на Европейския съюз и на ЕСПЧ.
[…]
(30)      С настоящата директива се установяват минимални правила. Държавите членки следва да могат да разширят правата, установени в настоящата директива, за да осигурят по-висока степен на защита. […]. Степента на защита, предвидена от държавите членки, никога не следва да пада под стандартите, установени в Хартата или в ЕКПЧ и както са тълкувани от Съда на Европейския съюз и от ЕСПЧ“.
5.        Член 2 от тази директива, озаглавен „Приложно поле“, предвижда:
„1.      Настоящата директива се прилага по отношение на заподозрени и обвиняеми лица в рамките на наказателно производство, които имат право на достъп до адвокат съгласно Директива 2013/48/ЕС и които:
a)      са задържани;
б)      трябва да бъдат подпомагани от адвокат в съответствие с правото на Съюза или националното право; […]
[…]“.
6.        Член 4 от посочената директива е озаглавен „Правна помощ в наказателно производство“ и предвижда:
„1.      Държавите членки гарантират, че заподозрени и обвиняеми, които не разполагат с достатъчно средства, за да платят за помощ от адвокат, имат право на правна помощ, когато интересът на правосъдието изисква това.
2.      Държавите членки могат да извършват проверка на средствата, проверка на целесъобразността, или и двете, за да определят дали да се предостави правна помощ в съответствие с параграф 1.
3.      Когато държава членка извършва проверка на средствата, тя отчита всички релевантни и обективни фактори като доходи, капитал и семейно положение на съответното лице, както и разходите за помощта от адвокат и жизнения стандарт в тази държава членка, за да определи дали, в съответствие с приложимите критерии в тази държава членка, заподозреният или обвиняемият не разполага с достатъчно средства за заплащане на помощ от адвокат.
4.      Когато държава членка извършва проверка на целесъобразността, тя отчита тежестта на престъплението, сложността на случая и сериозността на санкцията, която би била наложена, за да определи дали интересът на правосъдието изисква предоставяне на правна помощ. Във всеки случай, проверката на целесъобразността се счита за удовлетворена в следните случаи:
a)      когато заподозрян или обвиняем се яви пред компетентен съд или съдия с оглед вземане на решение относно задържане под стража на всеки етап на производството, попадащ в обхвата на настоящата директива; както и
б)      по време на задържането.
[…]“.
7.        Член 9 от същата директива, озаглавен „Уязвими лица“, има следното съдържание:
„Държавите членки гарантират, че при прилагането на настоящата директива се вземат предвид особените нужди на уязвими заподозрени, обвиняеми и искани за предаване лица“.
8.        Член 11 от Директива 2016/1919 предвижда:
„Настоящата директива не се тълкува като ограничение или дерогация от което и да е от правата и процесуалните гаранции, гарантирани от Хартата, ЕКПЧ или други релевантни разпоредби на международното право или правото на някоя от държавите членки, осигуряващи по-високо ниво на защита“.
Б.      Българското право
9.        Член 94 от Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „НПК“) предвижда:
„(1)      Участието на защитник в наказателното производство е задължително, когато:
[…]
6.      […] обвиняемият е задържан;
[…]
8.      делото се разглежда в отсъствието на обвиняемия;
9.      обвиняемият не е в състояние да заплати адвокатско възнаграждение, желае да има защитник и интересите на правосъдието изискват това.
[…]
(3)      Когато участието на защитник е задължително, съответният орган назначава за защитник адвокат. […]“.
10.      Член 189, алинея 3 от НПК предвижда:
„Когато подсъдимият бъде признат за виновен, съдът го осъжда да заплати разноските по делото, включително адвокатското възнаграждение и другите разноски за служебно назначения защитник, както и разноските, направени от частния обвинител и гражданския ищец, ако са направили такова искане. Когато осъдените са няколко, съдът определя частта, която всеки от тях трябва да заплати“.
11.      Член 23 от Закона за правната помощ предвижда:
„(1)      Системата за правна помощ […] обхваща случаите, при които по силата на закон задължително се предвижда адвокатска защита, резервен защитник или представителство.
(2)      Системата за правна помощ обхваща и случаите, когато обвиняемият, подсъдимият или страната по наказателно, гражданско или административно дело не разполага със средства за заплащане на адвокат, желае да има такъв и интересите на правосъдието изискват това. В тези случаи лицето не дължи възстановяване на разноските за предоставената правна помощ“.
12.      Член 25, алинея 1 от този закон предвижда:
„[…] решението за предоставяне на правна помощ се взема […] по молба на заинтересованото лице, или по силата на закона, като на лицето се разяснява писмено с декларация по образец, утвърден от НБПП, че в случай на осъдително решение или присъда лицето дължи възстановяване на разноските за правна помощ освен в случаите по чл. 23, ал. 2. Отказът за предоставяне на правна помощ се мотивира и подлежи на обжалване по съответния ред“.
III. Фактите в основата на спора, главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
13.      Най-напред,
по първото дело жалбоподателят в главното производство г‑н Михаил Михайлов Стефанов —
задържан под стража от 3 юни 2018 г. и представляван от служебен защитник — е признат от Специализирания наказателен съд (България) за виновен в извършването на две престъпления по Наказателния кодекс и му е наложено наказание „лишаване от свобода“ за срок от една година и десет месеца, като изтърпяването на наказанието е отложено за изпитателен срок от четири години. Жалбоподателят в главното производство обжалва тази присъда пред Апелативния специализиран наказателен съд (България), който отменя посочената присъда поради констатирано процесуално нарушение и връща делото за ново разглеждане и произнасяне по същество от Специализирания наказателен съд, като на 14 март 2019 г. жалбоподателят в главното производство е освободен от ареста.
14.      Същевременно жалбоподателят в главното производство предявява също и иск за вреди срещу Специализирания наказателен съд и срещу Апелативния специализиран наказателен съд пред Софийския градски съд (България), като твърди, че е претърпял различни вреди, свързани с периода на задържането.
15.      По-нататък, по второто дело Специализираният наказателен съд постановява нова осъдителна присъда по отношение на жалбоподателя в главното производство, който я обжалва с въззивна жалба до Апелативния специализиран съд. Последният отхвърля този иск и същевременно отменя частично присъдата на Специализирания наказателен съд, а жалбоподателят в главното производство обжалва това решение с касационна жалба пред Върховния касационен съд. Последният отменя решението на въззивната инстанция и първоинстанционната присъда и връща делото за ново разглеждане от Специализирания наказателен съд.
16.      Накрая, по третото
дело в изпълнение на решението на Върховния касационен съд е внесен нов обвинителен акт и делото е разпределено за ново разглеждане на Специализирания наказателен съд. Жалбоподателят в главното производство иска отвод на съдията по делото, както и на всички съдии от Специализирания наказателен съд с мотиви, подобни на изложените в предходното му искане по второто дело. Междувременно българският законодател решава да закрие специализираните наказателни съдилища, сред които е и Специализираният наказателен съд, и делото е прехвърлено за разглеждане в Софийския градски съд. Същевременно гражданското дело, образувано по предявения пред Софийския градски съд граждански иск за вреди, е изпратено за разглеждане пред Софийския окръжен съд. В този контекст жалбоподателят в главното производство иска отвод на съдиите от Софийския градски съд, като твърди, че същите не отговарят на изискването за безпристрастност. Това искане е отхвърлено и жалбоподателят в главното производство е осъден.
17.      Жалбоподателят в главното производство подава въззивна жалба срещу тази присъда пред запитващата юрисдикция, като иска също и отвод на наказателните съдии от този съд.
18.      Първо, запитващата юрисдикция отбелязва, че разглеждането на различните дела, описани в точки 13—17 от настоящото заключение, повдига проблеми, свързани с преценката за безпристрастността на съдиите във всички сезирани съдилища, включително в нея самата. Във връзка с това, от една страна, запитващата юрисдикция обяснява, че жалбоподателят в главното производство оспорва безпристрастността на тези съдилища с мотива, че имат качеството на ответник по предявения от него граждански иск за обезщетение поради задържането му. От друга страна, по отношение на главното производство запитващата юрисдикция уточнява, че в него следва да се разгледа само основателността на въззивната жалба на жалбоподателя в главното производство срещу присъдата, с която Софийският градски съд го е признал за виновен в извършването на престъпленията, за които е бил обвинен. Въпросите, свързани със законосъобразността на неговото задържане под стража, както и преценката за наличието на причинени неимуществени вреди и за евентуалното им поправяне обаче са от компетентността на Софийския окръжен съд в рамките на делото по гражданския иск за обезщетение.
19.      Второ, запитващата юрисдикция посочва, че в хода на второто дело жалбоподателят в главното производство е уведомен за датите на заседанията пред Софийския градски съд, както и за обстоятелството, че при неявяването му без основателна причина делото ще бъде решено в негово отсъствие. Той съобщава, че не възнамерява да се явява на тези заседания, тъй като е издирван, за да бъде изпълнено постановеното задържане под стража по друго наказателно дело. Производството пред Софийския градски съд
протича с участието на назначен служебен защитник. В последното заседание по делото жалбоподателят в главното производство се явява и предявява искане да бъдат повторени всички разпити на свидетели и вещи лица, което искане Софийският градски съд отхвърля. Поради това жалбоподателят в главното производство напуска съдебната зала. Софийският градски съд обявява присъдата си в отсъствието на жалбоподателя в главното производство и в присъствието на служебния му защитник. Запитващата юрисдикция иска да се установи как следва да се квалифицира такова поведение с оглед по-конкретно на съображение 35 от Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1).
20.      Трето, запитващата юрисдикция обяснява, че в българската система на наказателно правосъдие член 94, алинея 1, точка 6 от НПК предвижда, че когато обвиняемият е задържан, участието на защитник е задължително. Освен това член 94, алинея 1, точка 8 от този кодекс предвижда, че когато делото се разглежда в отсъствието на обвиняемия, участието на защитник също е задължително. Тези две разпоредби не предвиждат никаква предварителна проверка на финансовите възможности на това лице да плаща адвокатско възнаграждение. Освен това от член 94, алинея 1, точка 9 от споменатия кодекс следва, че когато обвиняемият желае да има защитник, но не е в състояние да заплати адвокатско възнаграждение, а интересите на правосъдието изискват това, се назначава служебен защитник. Следователно в последния случай правната помощ се предоставя по инициатива на обвиняемия и след проверка за липса на финансови
възможности да заплати адвокатско възнаграждение. Освен това запитващата юрисдикция обяснява, че съгласно член 25, алинея 1 от Закона за правната помощ в случай на осъдително решение или присъда заинтересованото лице дължи възстановяване на разноските за правна помощ, освен в случаите по член 23, алинея 2 от този закон, а именно случаите, когато правната помощ е предоставена, тъй като обвиняемият, подсъдимият или страната по наказателно дело не разполага със средства за заплащане на адвокат, желае да има такъв и интересите на правосъдието изискват това.
21.      В случая запитващата юрисдикция отбелязва, че през някои етапи на съдебните производства, описани в точки 13—17 от настоящото заключение, на жалбоподателя в главното производство е предоставена правна помощ на основание член 94, алинея 1, точки 6 и 8 от НПК, с който е приложен
член 2, параграф 1, букви a) и б) от Директива 2016/1919. Според запитващата юрисдикция обаче впоследствие е установено, че жалбоподателят в главното производство не разполага с достатъчно средства, за да упълномощи защитник, за което все пак не е била извършена проверка към момента, в който е ползвана правна помощ на основание член 94, алинея 1, точки 6 и 8 от НПК.
22.      В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи дали в случаите на осъдително решение или присъда на обвиняем —
ползвал правна помощ като задържан, без за целта да е била извършена предварителна проверка за финансовите му възможности да заплаща на адвокат, а впоследствие е установено, че средствата му за това са недостатъчни —
трябва да остави без приложение член 25, алинея 1 от Закона за правната помощ. Запитващата юрисдикция по същество уточнява, че съмненията ѝ по този въпрос се дължат по-специално на факта, че съгласно българската съдебна система обвиняем, който ползва правна помощ поради липсата на достатъчни средства, не може да бъде задължен по силата на тази разпоредба да възстанови разноските за правна помощ в случай на осъдително решение или присъда. Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали в случай като разглеждания в главното производство обвиняемият би трябвало да се приравни на обвиняем, който е ползвал правна помощ, тъй като не е разполагал с достатъчно финансови средства, за да заплати на адвокат.
23.      Освен това запитващата юрисдикция повдига и въпроса за съответствието на член 25, алинея 1 от Закона за правната помощ със съображение 8 от Директива 2016/1919, доколкото то по същество предвижда, че държавите членки следва да могат да изискат обвиняемите да поемат част от разноските, свързани с правната помощ, в зависимост от финансовите си ресурси, докато член 25, алинея 1 от Закона за правната помощ се отнася не до поемането на част, а на всички разноски за правна помощ.
24.      Четвърто, запитващата юрисдикция посочва, че по време на споменатите
в точки 13—17 от настоящото заключение три дела са били назначени различни служебни защитници, които са осигурявали защитата на жалбоподателя в главното производство въз основа на предоставената му правна помощ. Всъщност жалбоподателят в главното производство заявява желанието си да замени няколко от тях, въпреки че те изпълняват задължението си да допринесат за изясняване на фактическите и правните положения, които биха били благоприятни за него, като същевременно се стремят да се съобразят с линията на защита, която той възнамерява да следва. В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи какви мерки трябва да бъдат приети, за да се гарантира приемствеността в процесуалното представителство на заподозрян или на обвиняем по време на наказателното производство. По-специално, тя иска да се установи дали и при какви обстоятелства държавите членки са длъжни да гарантират правото на заподозрян или обвиняем да замени представляващия го по силата на предоставената му правна помощ защитник, когато това е оправдано от фактите по случая.
25.      При тези обстоятелства Апелативен съд — София
решава да спре производството и да постави на Съда шест преюдициални въпроса. В съответствие с искането на Съда обаче ще разгледам само четвъртия и петия въпрос, които гласят:
„[…]
4)      Следва ли чл. 2, параграф първи, буква а) и буква б), чл. 4, параграф 1 и параграф 4 във връзка със съображение 8 и съображение 17 от Директива [2016/1919] да се тълкуват в смисъл, че задържаните обвиняеми и подсъдими лица, независимо от това дали разполагат с достатъчно средства, за да платят за помощ от адвокат, са приравнени на заподозрени и обвиняеми, които не разполагат с такива средства и на които се предоставя правна помощ, тъй като интересът на правосъдието изисква това?
5)      При положителен отговор на въпрос 4, съответства ли тогава на съображение 8 от Директива [2016/1919]
национална разпоредба, според която, когато правната помощ е предоставена по силата на закон, който задължително предвижда адвокатска защита, какъвто е случаят, когато обвиняемият или подсъдимият е задържан, той дължи възстановяването на разноските за предоставената правна помощ, без да се проверява дали е разполагал с достатъчно средства, за да плати за помощ от адвокат?
[…]“.
26.      Актът за преюдициално запитване е заведен в секретариата на Съда на 25 март 2025 г. Писмени становища са представени от жалбоподателя в главното производство, правителството на Чехия и Европейската комисия в указания съгласно член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз срок. Всички те участват в съдебното заседание за изслушване на устните състезания, проведено на 25 февруари 2026 г.
IV.    Анализ
27.      Предлагам да разгледам заедно двата въпроса в настоящото заключение(3), макар вторият да е поставен само в случай на утвърдителен отговор на първия. С тези въпроси запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, параграф 1, букви a) и б) и член 4, параграфи 1 и 4 във връзка със съображение 8 от Директива 2016/1919 не допускат национална правна уредба, съгласно която обвиняем, на когото е предоставена правна помощ на основание, че е задържан, може да дължи възстановяване на разноските за тази помощ, ако предварително не е била извършена проверка на финансовите му средства, докато на обвиняем, на когото е предоставена правна помощ на основание, че не разполага с достатъчно средства, не може да бъде възложено такова задължение.
А.      Предварителни бележки
28.      Най-напред следва да се припомни историческият контекст, в който се вписва настоящото дело. Дискусиите по проблемите, свързани с гарантиране на процесуалните права в наказателните производства в Европейския съюз, предхождат приемането на Договора от Лисабон(4). Те стоят в основата на тенденция за непрекъснато засилване на тези гаранции, чиято дългосрочна цел е да се насърчава сближаването на законодателствата на държавите членки, за да се позволи прилагането на
основните принципи за постигане на целите за взаимно признаване на актовете по наказателни дела и за взаимно доверие. Тези цели са конкретизирани в Резолюция на Съвета от 30 ноември 2009 година относно пътна карта за укрепване на процесуалните права на заподозрени лица или на обвиняеми в рамките на наказателното производство(5). Тази резолюция е включена в насоките, определени в „Стокхолмската програма“ относно „пространството на свобода, сигурност и правосъдие“, от която се установява, че „постигането на европейско пространство на правосъдие трябва да представлява консолидиран процес, за да се преодолее настоящото фрагментиране“(6).
29.      Амбицията, описана в предходната точка от настоящото заключение, постепенно се конкретизира чрез приемането на първа поредица от три директиви(7). Впоследствие, през 2016 г., те са допълнени от три нови директиви(8). По същество целта на тези шест директиви, приети на основание член 82, параграф 2 ДФЕС(9), от една страна, е да се създаде „общностен“ модел на наказателно правосъдие, основан на общ режим на процесуални права,
а от друга страна, да се отговори съответно на постигнатия по-рано напредък в областта на съдебното и полицейското сътрудничество относно мерките за улесняване на наказателното преследване(10).
30.      На този етап е важно да се уточни, че основните линии, очертани с припомнените шест директиви, са само рамка с общи минимални правила, които държавите членки са длъжни да спазват в областта на процесуалните гаранции. Освен това те до голяма степен са повлияни от правата, закрепени в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), и по-специално в член 6 от нея. Тази разпоредба, видно от Разясненията относно Хартата(11), съответства на член 47, втора и трета алинея и член 48 от Хартата. Поради това Съдът трябва да гарантира, че даденото от него тълкуване на последните посочени разпоредби осигурява равнище на защита, което съответства на гарантираното от член 6 от ЕКПЧ, както е тълкуван от Европейския съд по правата на човека(12).
31.      Отправените от запитващата юрисдикция въпроси се отнасят до предоставената в главното производство правна помощ. По естеството си правото на такава помощ е тясно свързано с правото на достъп до адвокат, определено в рамките на Директива 2013/48, за чиято ефективност то е условие(13). Конкретно обаче правната помощ е уредена в Директива 2016/1919. Още преди приемането на последната са водени многобройни дискусии за необходимостта и трудностите, свързани с определянето на минимални правила относно правото на правна помощ. Така например в резюме на анализа за въздействие, извършен при изготвяне на предложението за директива на Европейския парламент от 27 ноември 2013 г., съответните служби на Комисията обръщат внимание на неудобствата, породени от многообразието на националните системи в областта на правната помощ, при ефективната защита на правото на справедлив съдебен процес(14). Същевременно финансовото значение на прилагането на директива в тази област също е изтъкнато от Комисията в нейното Предложение за Директива на Европейския парламент и на Съвета от 27 ноември 2013 година относно временната правна помощ за заподозрените или обвиняемите, които са задържани, и правната помощ при производствата по европейска заповед за арест(15).
32.      От изложеното следва, че правото на правна помощ е една от основните съставни части на системата на наказателно правосъдие и държавите членки са длъжни да го прилагат, тъй като то гарантира ефективен достъп до това правосъдие. На поставените от запитващата юрисдикция въпроси следва да се отговори, като се имат предвид и тези съображения.
Б.      Обхватът на правото на правна помощ
33.      Въпросите на запитващата юрисдикция се отнасят до положението на жалбоподателя в главното производство, на когото е предоставена правна помощ на основание, че е задържан, без преди това да е извършена проверка на финансовите му средства. За да се отговори на тези въпроси, е необходимо да се разгледат разпоредбите на Директива 2016/1919, в които са определени общите минимални правила, които държавите членки трябва да спазват, когато прилагат правото на правна помощ.
1.      Текстът на Директива 2016/1919
34.      Член 2 от Директива 2016/1919 предвижда, че тази директива се прилага по-специално по отношение на заподозрени и обвиняеми лица в рамките на наказателно производство, които имат право на достъп до адвокат съгласно Директива 2013/48 и които са задържани или трябва да бъдат подпомагани от адвокат в съответствие с националното право. От обясненията, представени от запитващата юрисдикция, се установява, че такъв е случаят на жалбоподателя в главното производство.
35.      Що се отнася до предоставянето на правната помощ, член 4,
параграф 1 от Директива 2016/1919 предвижда ясно задължение за държавите членки да гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат право на правна помощ, когато са изпълнени две кумулативни условия: да не разполагат с достатъчно средства, за да платят за помощ от адвокат, и интересът на правосъдието да изисква това.
36.      По-нататък, параграф 2 от посочения член уточнява реда и условията за прилагане на правото на правна помощ, като определя свободата на преценка, с която държавите членки разполагат в това отношение. Те всъщност могат да поставят оказването на правна помощ в зависимост от това дали е изпълнен критерий за средства, или критерий за целесъобразност, или и двата критерия кумулативно. В параграф 3 (критерий за средства) и параграф 4 (критерий за целесъобразност) се уточнява начинът, по който следва да се тълкува всеки един от тези два критерия. По същество критерият за средства е изпълнен, когато заподозреният или обвиняемият не разполага с достатъчно средства за заплащане на помощ от адвокат. Що се отнася до критерия за целесъобразност, целта му е да се определи дали правната помощ трябва да бъде предоставена, за да бъде запазен интересът на правосъдието. Във всеки случай, този критерий се счита за изпълнен, когато се взема решение относно задържане под стража и по време на задържането.
37.      С оглед на изложеното бих искала да отбележа, че текстът на член 4 от Директива 2016/1919 не е недвусмислен, тъй като не става ясно дали двете кумулативни условия по параграф 1 от този член са различни от двата критерия по параграфи 2, 3 и 4 от същия. Считам обаче, че в съдебното заседание за изслушване на устните състезания Комисията правилно отбеляза, че съдържащите се в параграф 1 понятия „достатъчно средства“ и „интерес на правосъдието“ са по същество свързани с посочените в параграфи 2, 3 и 4 от същата разпоредба критерии за „средства“ и за „целесъобразност“.
38.      Поради това според мен от текста на член 4 от Директива 2016/1919 се установява, че държавите членки по-специално са длъжни да предоставят правна помощ на всеки заподозрян или обвиняем, когато: от една страна, той не разполага с достатъчно средства, за да плати за помощ от адвокат, и от друга страна, трябва да се вземе решение относно задържането му под стража или по време на задържането му. Следва обаче да се уточни, че държавите членки могат да решат да се разглежда само единият от тези два критерия, ако припомненото по-горе общо минимално правило (а именно предоставяне на помощ, ако са изпълнени двата критерия) е спазено. С други думи, това по-конкретно означава, че държава членка може да реши да предостави правна помощ на всяко лице, което отговаря на един от двата относими критерия, без при това да трябва изобщо да разглежда другия критерий, но не може да откаже да предостави помощ на заподозрян или обвиняем, който отговаря и на двата критерия.
2.      Контекстът на Директива 2016/1919
39.      От изложените съображения се установява, че Директива 2016/1919 предвижда за държавите членки задължителна система за предоставяне на правната помощ, когато са изпълнени двете условия за „достатъчно средства“ и за „интерес на правосъдието“. Тази система конкретизира прилагането на общите минимални правила, които държавите членки са решили да въведат, за да сближат законовите и подзаконовите
си разпоредби в съответствие с член 82, параграф 2 ДФЕС.
40.      Контекстът на тази директива подкрепя това тълкуване.
41.      В съображение 17 от тази директива законодателят по същество уточнява, от една страна, че правото на правна помощ е в съответствие с член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ, а от друга страна, че става въпрос за минимално правило и кумулативното или алтернативното прилагане на двата относими критерия не следва да ограничава или да дерогира правата или процесуалните гаранции, предоставени съгласно Хартата и ЕКПЧ, съобразно тълкуването на Съда на Европейския съюз и на Европейския съд по правата на човека.
42.      Впрочем обстоятелството, че с Директива 2016/1919 се установяват минимални правила, е припомнено в съображения 30 и 31, както и в член 1 от тази директива, а необходимостта от спазване на закрепеното в Хартата и ЕКПЧ основно право на правна помощ е подчертана и в съображение 30 от същата.
43.      Всички тези съображения позволяват според мен да се гарантира известна съгласуваност на Директива 2016/1919 с Директива 2013/48, която е приета преди нея и чиято ефективност има за цел да гарантира(16), тъй като втората директива предвижда в член 11, озаглавен „Правна помощ“, че не засяга националното право относно правната помощ, което се прилага в съответствие с Хартата и ЕКПЧ.
44.      В това отношение следва също да се припомни, че както отбелязах в точка 30 от настоящото заключение, правото на правна помощ е основна съставна част на правото на ефективни правни средства на защита, закрепено в член 47 от Хартата, който от своя страна съответства на член 6 от ЕКПЧ. С оглед на това и видно от изложените съображения в практиката на Европейския съд по правата на човека, се приема по-конкретно, че в системата на ЕКПЧ правото на обвиняемия на безплатна помощ от служебен защитник представлява елемент от понятието за справедлив съдебен процес и зависи от две условия: липса на „средства за заплащане на адвокат“ и „интересите на правосъдието“(17).
3.      Целите на Директива 2016/1919
45.      Съгласно съображение 1 от Директива 2016/1919 целта на тази директива е да се гарантира ефективност на правото на достъп до адвокат, както е предвидено в Директива 2013/48. С комбинираното си действие тези две директиви допринасят за осъществяването на правото на ефективни средства за правна защита, закрепено в член 47, първа алинея от Хартата, тъй като предоставянето на правна помощ улеснява правото на достъп до адвокат(18).
46.      В съображение 2 от Директива 2016/1919 е указан методът за постигане на тази цел, а именно чрез въвеждането на общи минимални правила, за да се засили взаимното доверие на държавите членки в техните системи за наказателно правосъдие и по този начин да се спомогне за постигане на по-широко взаимно признаване на решенията по наказателни дела, както всъщност е припомнено и в съображение 31 от тази
директива.
47.      Формулирането на такива цели е в съответствие с изразената загриженост в Резолюцията на Съвета от 30 ноември 2009 г., която в „Мярка В“ предвижда, че „правото на правна помощ следва да гарантира ефективен достъп до […] право[то] на правен съвет“.
48.      Същевременно от член 1 от Директива 2016/1919 следва, че целта на тази директива е да установи общи минимални правила относно правото на правна помощ, по-конкретно за обвиняеми лица в рамките на наказателното производство. Следователно с тази директива не се цели да се извърши изчерпателна хармонизация на наказателното производство в тази област(19), нито да се установят всички условия относно предоставянето на правна помощ на заподозрените или обвиняемите(20).
В.      Възможността да се претендира възстановяване на разноските за правна помощ
49.      От всичко изложено следва, че правото на правна помощ е утвърдено в рамките на Съюза. Въпросите, отправени от запитващата юрисдикция до Съда, обаче се отнасят до специфичен аспект на прилагането на това право, а именно до евентуалното възстановяване на разноските за предоставената правна помощ от ползвалото се от нея лице.
1.      Съображение 8 от Директива 2016/1919
50.      Директива 2016/1919 не урежда възстановяването на разноските на държавите членки за предоставената правна помощ. Този въпрос все пак е засегнат в съображение 8 от тази директива, което предвижда, че „[к]огато предоставят правна помощ, компетентните органи на държавите членки следва да могат да изискат заподозрените, обвиняемите или исканите за предаване лица да поемат част от тези разходи, в зависимост от финансовите си ресурси“. Във връзка с това могат да се изложат следните съображения.
51.      Най-напред, следва да се припомни, че макар съображение от директива да може да се използва за уточняване на съдържанието на разпоредба от същата директива и да предоставя важни насоки за тълкуване и изясняване на волята на автора на акта(21), то все пак няма задължителна правна сила и не може да се изтъква като основание за права или задължения, ако
в текста на директивата липсват равнозначни или подкрепящи го разпоредби(22).
52.      С оглед на това съображение 8 от Директива 2016/1919, съгласно което, от една страна, държавите членки могат да изискат от лицата, на които са предоставили правна помощ, да поемат част от разноските за тази помощ, а от друга страна, тази възможност трябва да бъде в зависимост от финансовите ресурси на тези лица, само по себе си не би могло да породи пряко задължение за държавите членки.
53.      По-нататък, следва да се констатира, че липсата в Директива 2016/1919 на изрична разпоредба относно възстановяването на разноските за предоставена правна помощ е следствие от съзнателен избор на законодателя. Всъщност от предложения
от Комисията текст на директива се установява, че в него първоначално е имало член 4, параграф 5, който е бил посветен точно на евентуалното възстановяване на разноските за предоставена правна помощ(23) и по който в хода на законодателния процес е имало разисквания и предложения за изменения, след което е отпаднал от окончателния текст на Директивата. При тези обстоятелства липсата на такава разпоредба очевидно е резултат на
компромисно разрешение, намерено в хода на изготвянето на Директива 2016/1919, а не на небрежност. Следователно се налага изводът, че законодателят не е искал да уреди евентуални хармонизирани ред и условия за възстановяване на правната помощ в държавите членки.
54.      Накрая, от изложеното следва, че в контекста на описаната в точка 48 от настоящото заключение минимална хармонизация и при липсата на уредба относно възстановяването на разноските за предоставена правна помощ държавите членки са свободни да решат дали да приложат система за възстановяване на разноските за правна помощ от лицето, на което тя е била предоставена.
55.      Както обаче посочих в точки 20, 41 и 44 от настоящото заключение, предвиденото в Директива 2016/1919 право на правна помощ в наказателното производство се основава на член 47, трета алинея от Хартата, който от своя страна съответства на член 6 от ЕКПЧ(24). Впрочем в съображения 17 и 30 от тази директива законодателят на Съюза ясно е посочил волята си тя и предвидените в нея права да се тълкуват в съответствие с отнасящата се до тези две разпоредби практика на Съда на Европейския съюз и на Европейския съд по правата на човека. С оглед на това е наложително тълкуването на Директива 2016/2019 и на член 47, трета алинея от Хартата да гарантира равнище на закрила, което не е по-ниско от това, което предвижда член 6 от ЕКПЧ, както го
тълкува Европейският съд по правата на човека(25). Следователно възможността
държавите членки да приложат система за възстановяване на разноски за правна помощ, трябва да бъде използвана при зачитане на изрично предвидените в Директива 2016/1919 права.
2.      Практиката на Европейския съд по правата на човека
56.      Досега Съдът не е бил сезиран с въпрос за съвместимост с Директива 2016/1919 или с Хартата на практика, състояща се в изискване за възстановяване на получена правна помощ, но Европейският съд по правата на човека многократно е разглеждал подобни случаи.
57.      В решение от 6 май 1982 г., X с/у Федерална република Германия(26), тогавашната Европейска комисия по правата на човека по същество приема, че не е несъвместимо с член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ да се изисква от осъдено лице да възстанови разноските за получената от него правна помощ, ако разполага със средства за това.
58.      В решение от 25 септември 1992 г., Croissant с/у Германия(27),
Европейският съд по правата на човека припомня, че член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ не закрепва абсолютно право, тъй като безплатно
предоставяне на помощ от служебно назначен защитник се изисква само в случаите, когато обвиняемият не разполага със средства да му плати. В това отношение този съд приема, от една страна, че ако така се засяга справедливостта на производството, съответната национална система за предоставяне на правна помощ е
несъвместима с посочената разпоредба. От друга страна, той уточнява, че не е негова задача да се произнася по въпроса дали в случая съответната държава би могла да претендира възстановяване на спорните разноски, ако жалбоподателят установи в хода на производството, че не разполага с финансови възможности за това. В случая обаче исканите суми не са били прекомерни и на практика обикновено са били най-малкото намалявани, като дори е бил правен отказ от тях на етапа на изпълнението на решението. В такъв случай не е било неразумно да се изисква от съответното лице да докаже, че не разполага с достатъчно финансови средства, за да възстанови разноските.
59.      В
решение от 26 февруари 2002 г., Morris с/у Обединеното кралство(28), Европейският съд по правата на човека приема, че няма нарушение на член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ, ако дадено лице трябва да заплати част от разноските за правна помощ и то разполага със средства за това. В този контекст той уточнява също, че исканата сума не изглежда нито произволна, нито неразумна с оглед на средствата на жалбоподателя. От това, изглежда, може имплицитно да се заключи, че това не би било така, ако съответното лице не разполага със средства, за да заплати част от тези разноски. Сходни изводи могат да се направят по същество от анализа на решение на ЕСПЧ от 17 февруари 2011 г., Огнян Асенов с/у България(29).
60.      Въз основа на изложените съображения следва да се приеме, че възможността на държавите — страни по ЕКПЧ, да искат възстановяване на разноските за предоставена правна помощ, е ясно очертана от практиката на Европейския съд по правата на човека. Най-напред, използването на тази възможност не трябва да застрашава справедливия характер на съдебното производство. По-нататък, макар само по себе си да не е несъвместимо с член 6, параграф 3 от ЕКПЧ, искането за възстановяване трябва все пак да бъде преценено конкретно с оглед на претендираната сума и финансовите средства на заинтересованото лице. Накрая, в такъв случай е обосновано тежестта на доказване на фактическата невъзможност за възстановяване да се носи от лицето, което се позовава на нея.
Г.      Прилагане по настоящото дело
61.      Въпросите на запитващата юрисдикция се вписват в специфичния фактически и правен контекст на българската система на наказателно правосъдие. Запитващата юрисдикция обяснява, че в тази система правната помощ може да се предоставя съгласно различни правила. От една страна, тя може да се предостави служебно и без предварителна проверка на финансовите средства на лицето, което я ползва, с мотива, че се поставя въпрос, свързан със задържането, и че тогава е задължително лицето да бъде представлявано от адвокат. От друга страна, тя може да се предостави, когато лицето отговаря на двата критерия, съответстващи по същество на тези за средствата и за целесъобразността, предвидени в член 4 от Директива 2016/1919. Това предполага по-специално предварителна проверка на средствата на лицето.
62.      В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че обвиняем или заподозрян, който ползва правна помощ на основание, че не разполага с достатъчно средства, не може да дължи a posteriori възстановяване на разноските за тази помощ. Ако обаче се намира в положението на жалбоподателя в главното производство, а именно,
ако му е предоставена правна помощ на основание член 94, алинея 1, точка 6 или точка 8 от НПК — който предвижда задължително участие на защитник, но не предвижда изискване за предварителна проверка на финансовите средства —
лицето дължи съгласно член 25, алинея 1 във връзка с член 23, алинея 1 от Закона за правната помощ
възстановяване на всички разноски за тази помощ.
63.      На първо място, от обясненията на запитващата юрисдикция, обобщени в точки 61 и 62 от настоящото заключение, става ясно, че в българската система на наказателно правосъдие на обвиняем може да се предостави правна помощ на основание, че по същество интересите на правосъдието изискват това, тъй като това лице е задържано или делото се гледа в негово отсъствие и участието на адвокат е задължително.
64.      В такъв случай следователно Република България, изглежда, е избрала едната от предвидените в член 4, параграф 2 от Директива 2016/1919 възможности, а именно прилагане само на критерия за целесъобразност при предоставяне на правна помощ. Такъв избор, както подчертах в точка 38 от настоящото заключение, напълно съответства на посочената разпоредба, ако правната помощ се предоставя също и на заподозрени и на обвиняеми, намиращи се в положение, при което двата предвидени в тази разпоредба критерия са изпълнени. Впрочем такъв, изглежда,
е случаят според обясненията на запитващата юрисдикция.
65.      При всяко положение, от изложените съображения следва, че от момента, в който дадена държава членка може да избира да приложи критерий за средства или критерий за целесъобразност, или и двата критерия, за да определи дали трябва да се предостави правна помощ, тези два критерия задължително са различни и не може да се смесват. Когато държава членка реши да приложи само един от тези два критерия, правна помощ може да се предостави, без да се проверява дали съответното лице отговаря и на другия критерий, което обаче не означава, че то не би отговаряло и на двата критерия, ако тази държава членка беше избрала да ги прилага едновременно.
66.      На второ място, макар посочените две категории ползващи правна помощ лица да са отделни, следва да се определи дали разликата между тях от гледна точка на евентуалното налагане на задължение за възстановяване на разноски за предоставена правна помощ е в съответствие с правото на Съюза.
67.      Във връзка с това бих искала да припомня, че принципът на равенство пред закона е гарантиран от член 20 от Хартата и изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано. Съгласно член 51, параграф 1 от Хартата държавите членки са длъжни да спазват последната разпоредба, когато прилагат правото на Съюза. Изискването положенията да са сходни, за да може да се определи дали е налице нарушение на принципа на равно третиране, трябва да се преценява с оглед на всички характерни за тези положения обстоятелства, и по-специално с оглед на предмета и целта на установяващия разглежданото различие акт, като в това отношение трябва да се вземат предвид принципите и целите в областта, към която се отнася този акт(30).
68.      В случая,
както отбелязва и запитващата юрисдикция, разглежданата в главното производство национална правна уредба попада в обхвата на Директива 2016/1919. Поради това следва да се прецени дали с оглед на предмета и целта на възстановяването на разноски за правна помощ положението на лице, на което е предоставена такава помощ на основание, че е задържано и участието на защитник е задължително, като за целта не е извършена проверка на финансовите му средства, е сходно на положението на лице, на което е предоставена помощ на основание, че я е поискало поради липса на средства и че интересите на правосъдието изискват това.
69.      В това отношение следва да се констатира, че в двата случая целта на предоставяната правна помощ е да се даде възможност на съответните лица да бъдат представлявани от адвокат, чието възнаграждение се заплаща от държавите членки, за да се гарантира правото на ефективна съдебна защита. Единствената разлика между тези две положения се състои в извършването на проверка на финансовите средства на едната от тези категории, докато тези на другата категория не подлежат на проверка. В българската система на наказателно правосъдие изискването за възстановяване на разноските за правна помощ
възниква според запитващата юрисдикция в случай на осъдително решение или присъда. Поради това в този контекст ми се струва, че двете положения са сходни, тъй като разликата между тях се състои само в наличието на изцяло предвидено от разглежданата национална правна уредба производство, а не във фактическото положение на съответните лица.
70.      При това положение и ако при проверката, която следва да извърши, запитващата юрисдикция не установи друго, що се отнася до възстановяването на разноските за правна помощ, не виждам как би могло да се обоснове разлика в третирането на лицата, на които е предоставена правна помощ на основание, че не разполагат с достатъчно средства, и лицата, на които е предоставена правна помощ на основание, че са задържани, и които също не разполагат със средства.
71.      На трето място, според мен не следва да се забравят изложените в точки 34 и 55 от настоящото заключение съображения, основните изводи от които може да се обобщят по следния начин:
–        държавите членки са длъжни да спазват общо минимално правило, съгласно което правна помощ се предоставя на всяко заподозряно или обвиняемо лице, което отговаря на двете условия, предвидени в член 4, параграф 1 от Директива 2016/1919, а именно ако не разполага с достатъчно средства за адвокат и ако интересите на правосъдието изискват това,
–        правото на правна помощ е съставна част на основното право на ефективни правни средства за защита, което е закрепено в член 47 от Хартата и е основано пряко на предвиденото в член 6 от ЕКПЧ право на справедлив съдебен процес. По принцип предоставяното от държавите членки равнище на защита не трябва да бъде по-ниско от нормите на Хартата или ЕКПЧ съгласно тълкуването им от Съда на Европейския съюз и от Европейския съд по правата на човека,
–        Директива 2016/1919 не предвижда нито задължение, нито забрана за възстановяване на разноските за правна помощ. Следователно държавите членки са свободни да прилагат такъв механизъм за възстановяване, при условие че той не накърнява правата, предвидени в Директива 2016/1919, член 47 от Хартата или член 6 от ЕКПЧ, както ги
тълкуват съответно Съдът на Европейския съюз и Европейският съд по правата на човека.
72.      При все това обаче, първо, що се отнася до съвместимостта на механизъм за възстановяване на разноски за правна помощ като разглеждания в главното производство с член 47 от Хартата, бих искала да отбележа, че в тази разпоредба изрично се споменават „лицата, които не разполагат с достатъчно средства“. Освен това Съдът подчертава, че включването на разпоредбата относно предоставянето на правна помощ в член от Хартата, отнасящ се до правото на ефективни правни средства за защита, показва, че преценката относно необходимостта от предоставяне на тази помощ трябва да се прави, като за отправна точка се приеме правото на самото лице, чиито права и интереси, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, а не общият интерес на обществото, дори той да е сред елементите при преценката на необходимостта от помощ(31).
73.      От изложеното следва, от една страна, че въпросът за финансовите средства на съответното лице очевидно е главен в областта на правната помощ, а от друга страна, че конкретното положение на това лице е от основно значение при прилагането на това право. Въз основа на това може да се направи извод, че изискване,
съгласно което лице, което поради финансовото си положение не може да си позволи адвокат, трябва да възстанови разноските за предоставената му правна помощ, въпреки че финансовото му положение не се е подобрило, противоречи на самото естество на член 47 от Хартата.
74.      Второ, що се отнася до член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ и както беше посочено в точки 57—59 от настоящото заключение, практиката на Европейския съд по правата на човека предоставя ясни указания в това отношение. Впрочем тя съвпада с анализа ми в предходната точка относно член 47 от Хартата. Всъщност, от една страна, механизъм за възстановяване на правна помощ, предоставена на осъдено лице, не трябва да накърнява нито справедливия характер на съдебното производство, нито достъпа на това лице до съд. В този смисъл Европейският съд по правата на човека прави ясна връзка между въпроса за възстановяването на помощта и този за самата ефективност на правото на тази помощ. От друга страна, съвместимостта на този механизъм с член 6, параграф 3, буква в) от ЕКПЧ трябва да се преценява по-специално с оглед на разумния характер на претендираната сума, както и на финансовите средства на посоченото лице към момента, в който то е длъжно да я плати, което също предполага конкретна проверка на неговото финансово състояние.
75.      В случая ми се струва, че не може да се пренебрегне рискът механизъм за възстановяване като разглеждания в главното производство да повлияе отрицателно на решението на обвиняемия да упражни правото си на обжалване, поради страх, че ще трябва да възстановява допълнителни разноски, без да разполага с финансовите средства.
76.      От друга страна, от обясненията на запитващата юрисдикция се установява, че що се отнася до механизма за възстановяване, разглеждан в главното производство, финансовите средства на заподозрените или обвиняемите лица никога не се проверяват, преди от тях да бъде поискано да възстановят разноските за правна помощ в случай на осъдително решение или присъда. Както обаче посочих в точки 60 и 74 от настоящото заключение, от практиката на Европейския съд по правата на човека се установява безспорно, че преди да претендират такова възстановяване, органите са длъжни да преценят едновременно разумния характер на исканата сума и способността на съответното лице да я плати.
77.      Впрочем това ми се струва логично и с оглед на целите на Директива 2016/1919. Нейната единствена цел не е съответното лице да се ползва от адвокатска помощ, но също разноските за тази помощ да бъдат финансирани от държавите членки. При това положение, макар да не изглежда неразумно да се изисква от лице, чиито финансови средства позволяват да участва в това финансиране, тази възможност трябва да бъде прилагана от посочените държави членки пропорционално и в рамките на ограниченията, описани в точки 71—74 от настоящото заключение.
78.      Освен това, що се отнася до довода, изложен от Комисията в заседанието за изслушване на устните състезания, че лице, което не разполага със средства за адвокат, би могло да се приравни на уязвимо лице по смисъла на член 9 от Директива 2016/1919, струва ми се, че той е ирелевантен. Всъщност никъде в текста на тази директива не се открива подкрепа за това твърдение, а от съдебната практика ясно следва, че няма презумпция за уязвимост на обвиняемите и че способността на дадено лице да плати за адвокат, и неговата уязвимост са два отделни въпроса(32).
V.      Заключение
79.      С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Апелативен съд — София (България) четвърти и пети преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 2, параграф 1, букви a) и б) и член 4, параграфи 1 и 4 във връзка със съображение 8 от Директива (ЕС) 2016/1919 на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2016 година относно правната помощ за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство и за искани за предаване лица в рамките на производството по европейска заповед за арест
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда, че обвиняем, на когото е предоставена правна помощ на основание, че е задържан, може да бъде задължен да възстанови разноските за тази помощ, без преди това да се извърши
проверка на финансовите му средства. Такава практика би могла да е и дискриминационна в хипотезата, при която обвиняем, на когото е предоставена правна помощ на основание, че не разполага с достатъчно средства, не може да бъде задължен за същото“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      ЕСПЧ, 9 октомври 1979 г., Airey с/у Ирландия (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, § 26).
3      Вж. решения от 17 юли 1997 г., Krüger (C‑334/95, EU:C:1997:378, т. 22 и 23), от 28 ноември 2000 г., Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, т. 18), и от 3 юни 2025 г., Kinsa (C‑460/23, EU:C:2025:392, т. 34 и цитираната съдебна практика).
4      Вж. по-специално Зелена книга на Комисията относно Процесуални гаранции за заподозрените и лицата, срещу които се води наказателно производство, в Европейския съюз [COM(2003) 75 окончателен] от 19 февруари 2003 г., както и Предложение за Рамково решение на Съвета за някои процесуални права, предоставени в рамките на наказателни производства в Европейския съюз, [COM(2004) 328 окончателен] от 28 април 2004 г.
5      Резолюция на Съвета от 30 ноември 2009 г. (ОВ C 295, 2009 г., стр. 1, наричана по-нататък „Резолюцията на Съвета от 30 ноември 2009 г.“).
6      Стокхолмска програма — Отворена и сигурна Европа в услуга и за защита на гражданите (ОВ C 115, 2010 г., стр. 1).
7      Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство (ОВ L 280, 2010 г., стр. 1), Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1) и Директива 2013/48 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане (ОВ L 294, 2013 г., стр. 1).
8      Директива 2016/343,
Директива (ЕС) 2016/800 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно процесуалните гаранции за децата, които са заподозрени или обвиняеми в рамките на наказателното производство (ОВ L 132, 2016 г., стр. 1), и Директива 2016/1919.
9      Вж. за по-подробни обяснения заключението на генерален адвокат Ćapeta по дело M.S. и др. (Процесуални права на ненавършило пълнолетие лице) (C‑603/22, EU:C:2024:157, т. 26—31).
10      Във връзка с това вж. съображение 10 от Резолюция на Съвета от 30 ноември 2009 г.
11      ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.
12      Вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 54 и 55 и цитираната съдебна практика). Бих искала да припомня също, че от постоянната съдебна практика се установява, че съгласно член 52, параграф 3 от Хартата съдържащите се в нея права имат същия смисъл и обхват като съответстващите им права, гарантирани с ЕКПЧ, което не пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита. При тълкуването на правата, гарантирани от член 47, втора алинея и член 48, параграф 2 от Хартата, Съдът например трябва да вземе предвид съответстващите им права, гарантирани от член 6 от ЕКПЧ, както са тълкувани от Европейския съд по правата на човека, като минимален праг на закрила. Вж. решение от 22 юни 2023 г., K.B. и F.S. (Служебна проверка по наказателни дела) (C‑660/21, EU:C:2023:498, т. 41).
13      Вж. в този смисъл решение от 8 май
2025 г.,
Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, т. 58 и 59 и цитираната съдебна практика).
14      Работен документ на службите на Комисията от 27 ноември 2011 г., Обобщена оценка на въздействието, придружаваща Директива на Европейския парламент и на Съвета относно временната правна помощ за заподозрените или обвиняемите, които са задържани, и правната помощ при производствата по европейска заповед за арест (SWD(2013) 477 final).
15      COM(2013) 824 final.
16      Вж. съображение 1 от Директива 2016/1919.
17      ЕСПЧ, 25 септември 1992 г., Pham Hoang с/у Франция (CE:ECHR:1992:0925JUD001319187, § 39).
18      Решение от 8 май 2025 г., Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, т. 97 и цитираната съдебна практика).
19      Вж. по аналогия решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 41 и цитираната съдебна практика).
20      Вж. по аналогия определение от 12 февруари 2019 г., RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, т. 59 и цитираната съдебна практика).
21      Вж. решение от 19 декември 2019 г., Puppinck и др./Комисия (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, т. 75 и цитираната съдебна практика).
22      Вж. решение от 21 март 2024 г., LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, т. 51 и цитираната съдебна практика).
23      Предложение за Директива на Европейския парламент и на Съвета относно временната правна помощ за заподозрените или обвиняемите, които са задържани, и правната помощ при производствата по европейска заповед за арест, COM(2013) 0824 final, 27 ноември 2013 г.
24      Вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 54 и цитираната съдебна практика).
25      Вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 55 и цитираната съдебна практика).
26      ЕСПЧ, 6 май 1982 г., X с/у Федерална република Германия (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      ЕСПЧ, 25 септември 1992 г., Croissant с/у Германия (CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      ЕСПЧ, 26 февруари 2002 г., Morris с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      ЕСПЧ, 17 февруари 2011 г., Огнян Асенов с/у България (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Донякъде сходни разсъждения са изложени и в решение на ЕСПЧ, 21 юни 2011 г., Орлов с/у Русия (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Вж. в този смисъл решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 40—43 и цитираната съдебна практика).
31      Решение от 22 декември 2010 г., DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, т. 42).
32      Вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, т. 61—71 и цитираната съдебна практика).