62007CC0001
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 17 юли 2008 година (
1
)
Дело C-1/07
Наказателно производство
срещу
Frank Weber
„Директива 91/439/ЕИО — Взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства — Временно отнемане на свидетелството за управление на моторни превозни средства — Отнемане на разрешението за управление на моторни превозни средства — Валидност на второ свидетелство за управление на моторни превозни средства, получено в друга държава членка в срока на действие на временното отнемане“
1.
В настоящото производство от Съда е поискано да уточни обхвата на член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО (
2
), който позволява на държава членка да откаже да признае свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, когато на неговия притежател на територията на първата държава членка е наложена мярка за ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление.
2.
Особеното в този случай е, че свидетелството за управление е било издадено на лице, въпреки че спрямо него е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство вследствие на нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено преди издаването на това свидетелство.
3.
Следователно препращащата юрисдикция иска да се установи дали при тези обстоятелства държавата членка, на чиято територия е приета мярката за отнемане на свидетелството, може да откаже да признае валидността на издаденото по такъв начин свидетелство.
4.
В настоящото заключение ще предложа на Съда да тълкува член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, когато това свидетелство е било издадено, въпреки че спрямо притежателя е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство вследствие на нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено по-рано на територията на първата държава членка.
I — Правна уредба
А — Общностно право
5.
С цел улесняване движението на лица в рамките на Общността или тяхното установяване в държава членка, различна от тази, в която са получили свидетелството си за управление, Директива 91/439 въвежда принципа на взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства (
3
).
6.
Определеният в тази директива минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление има също за цел да повиши безопасността на движението по пътищата на територията на Европейския съюз (
4
).
7.
Член 7, параграф 1, буква a) от тази директива гласи:
„Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати:
които са положили успешно изпит за проверка на способностите и поведението и теоретичен изпит и които отговорят на медицинските изисквания съгласно разпоредбите на приложение II и приложение III.“
8.
По-специално Директива 91/439 предвижда, че свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи с алкохолна зависимост или зависимост от психотропни вещества.
9.
Всъщност точка 14.1 от приложение III към тази директива предвижда:
„Свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи с алкохолна зависимост или които не могат да се въздържат от употреба на алкохол преди шофиране.“
10.
Точка 15 от същото приложение предвижда:
„Свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи, които са зависими от психотропни вещества, или които не са зависими от такива вещества, но ги употребяват редовно, за каквато и категория свидетелство да се отнася заявлението.“
11.
Член 7, параграф 5 от посочената директива предвижда, че никой не може да притежава повече от едно свидетелство за управление.
12.
Член 8, параграф 2 от Директива 91/439 уточнява, че държавата членка по обичайно пребиваване може да прилага своите национални разпоредби относно ограничаването, временното отнемане, отнемането или анулирането на правото на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка.
13.
Член 8, параграф 4 от Директивата гласи:
„Всяка държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка на лице, спрямо което на територията на втората държава членка е приложена някоя от мерките, предвидени в параграф 2.
По същия начин всяка държава членка има право да откаже издаването на свидетелство за управление на кандидат, спрямо когото подобна мярка е наложена в друга държава членка.“
Б — Национално право
14.
Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr, наричана по-нататък „FeV“) предвижда в § 28, алинея 1, че на лицата, притежаващи свидетелство за управление, издадено от държава членка на Съюза, се разрешава да управляват превозни средства на територията на Федерална република Германия.
15.
Въпреки това съгласно § 28, алинея 4, точка 3 от FeV разрешението не се прилага за лицата, чието свидетелство за управление е било в Германия предмет на мярка за временно или окончателно отнемане, приета от съд, или на мярка за отнемане, приета от административен орган, която подлежи на незабавно изпълнение или е окончателна.
16.
По силата на § 46 от FeV, ако се установи, че притежателят на свидетелство за управление е негоден да управлява превозно средство, органът, отговорен за издаване на свидетелството, е длъжен да му го отнеме, по-специално при тежки или повторни нарушения на разпоредбите, уреждащи правилата за движение по пътищата, или на наказателни разпоредби.
17.
Освен това § 3, алинея 1 от Закона за движението по пътищата (Straβenverkehrsgesetz) предвижда, че „[а]ко едно лице е негодно да управлява превозно средство, органът, компетентен за издаването на свидетелството за управление, е длъжен да му го отнеме. В случая на чуждестранно свидетелство за управление отнемането — дори и ако то се извършва съгласно други разпоредби — е равностойно на лишаване от правото на използване на свидетелството за управление в Германия […]“.
II — Факти и главно производство
18.
На г-н Weber с местожителство в Германия е извършена пътна проверка на 18 септември 2004 г. При тази проверка е установено, че той е бил под въздействието на канабис и амфетамини. Вследствие на това нарушение с административно решение от, което става окончателно на, Kreis Siegen-Wittgenstein му налага глоба и решава временно да му отнеме свидетелството за управление за срок от един месец.
19.
На 18 ноември 2004 г. чешките органи издават свидетелство за управление на г-н Weber, който на е положил изпит за придобиване на свидетелство за управление.
20.
Поради извършеното на 18 септември 2004 г. нарушение Ordnungsamt — Kreis Siegen-Wittgenstein започва процедура за проверка на годността на г-н Weber да управлява превозно средство. На той е уведомен за започването на тази процедура и през февруари 2005 г. връща своето германско свидетелство за управление на компетентните административни органи.
21.
С решение от 17 март 2005 г., което става окончателно на, Ordnungsamt — Kreis Siegen-Wittgenstein решава да отнеме германското свидетелство за управление на г-н Weber.
22.
Препращащата юрисдикция пояснява също, че г-н Weber не изпълнява в предвидения срок наложеното му задължение да премине медикопсихологична експертиза, за да докаже годността си да управлява превозно средство, както и че германските административни органи не са знаели, че той разполага с чешко свидетелство за управление.
23.
На 6 януари 2006 г. при полицейска проверка, извършена по време на управление на автомобил по обществените пътища в Германия, г-н Weber представя чешкото свидетелство за управление.
24.
Вследствие на тази проверка с решение от 22 август 2006 г. Amtsgericht Siegen осъжда г-н Weber за опасно управление на превозно средство без свидетелство за управление. Г-н Weber обжалва това решение пред Landgericht Siegen (Германия).
III — Преюдициалният въпрос
25.
При посочените обстоятелства Landgericht Siegen решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли Директива 91/439, член 1, параграф 2 във връзка с член 8, параграфи 2 и 4, да се тълкува в смисъл, че се забранява на държава членка да откаже да признае на територията си правото на управление на моторни превозни средства съгласно издадено от друга държава членка свидетелство за управление, и поради това да откаже да признае валидността на посоченото свидетелство, поради това, че на неговия притежател е било отнето разрешението за управление в първата държава членка, след като в друга държава членка му е било издадено така нареченото „второ“ свидетелство за управление на Европейския съюз, ако отнемането на разрешението за управление се основава на произшествие/виновно поведение, което предшества във времето издаването на свидетелството за управление от другата държава членка?“
IV — Анализ
26.
Със своя въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, когато това свидетелство е било издадено, въпреки че спрямо притежателя е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство вследствие на нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено по-рано на територията на първата държава членка.
27.
Напомням, че в делото по главното производство лицето, което е притежател на германско свидетелство за управление е извършило нарушение на правилата за движение по пътищата на германска територия. Приблизително един месец след нарушението въпросното лице получава чешко свидетелство за управление, въпреки че вследствие на това нарушение процедурата за проверка на годността му за управление на превозно средство е била висяща, както и че в крайна сметка тази процедура приключва с отнемане на германското свидетелство за управление.
28.
Следователно въпросът е дали германските органи са длъжни да признаят валидността на второто получено свидетелство за управление, при положение че посочената процедура е била в ход.
29.
Настоящото производство дава възможност на Съда да поясни съдебната практика, изведена от Решение от 29 април 2004 г. по дело Kapper (
5
), както и от Определение от по дело Halbritter (
6
) и от Определение от по дело Kremer (
7
).
30.
В Решение по дело Kapper, посочено по-горе, Съдът, след като вече е постановил, че задължението за взаимно признаване на свидетелствата за управление се изпълнява без друго формално изискване и не оставя на държавите членки никаква свобода на преценка относно мерките, които трябва да бъдат приети за изпълнението му (
8
), изцяло е въвел принципа на взаимното признаване.
31.
Всъщност Съдът постановява, че приемащата държава членка няма право да проверява условията за издаване на свидетелство за управление, получено в друга държава членка. Следователно приемащата държава членка е длъжна да признае валидността на така издаденото свидетелство за управление (
9
).
32.
Въпреки това Съдът посочва, че е налице изключение от принципа на взаимно признаване на свидетелствата за управление, произтичащо от самия текст на Директива 91/439. Всъщност член 8, параграфи 2 и 4 от Директивата предвижда, че държава членка може да откаже да признае валидността на всяко свидетелство за управление, получено в друга държава членка, когато на територията на първата държава членка спрямо неговия притежател е наложена мярка за ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление.
33.
Съдът е имал повод да уточни тази разпоредба в посочените по-горе решения по дела Kapper, Halbritter и Kremer.
34.
На първо място, Съдът посочва, че тъй като въпросната разпоредба дерогира принципа на взаимно признаване, тя трябва да бъде обект на стриктно тълкуване (
10
). Съдът уточнява също, че обстоятелствата, при които свидетелство за управление може да не бъде признато за валидно съгласно член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, не се ограничават до случая, при който притежателят на това свидетелство за управление иска да го смени. Целта на тази разпоредба е да позволи също на държава членка да прилага на своята територия националните си разпоредби относно отнемане, временно отнемане или анулиране на свидетелствата за управление, например когато неговият притежател е извършил нарушение (
11
).
35.
По-нататък Съдът постановява, че държава членка не може да се позовава на посочената разпоредба, за да откаже за неопределен период от време да признае валидността на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, когато спрямо притежателя на това свидетелство за управление на територията на първата държава членка е наложена ограничителна мярка. Съдът уточнява, че когато периодът на забрана да се иска издаване на ново свидетелство е изтекъл на територията на приемащата държава членка, член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 не допуска тази държава членка да продължава да отказва да признае валидността на свидетелство за управление, издадено по-късно от друга държава членка (
12
).
36.
Подобно тълкуване важи a fortiori, когато мярката за отнемане на свидетелство за управление не е била съпроводена от период на забрана да се иска издаване на ново свидетелство (
13
). В подобна хипотеза приемащата държава членка трябва да признае свидетелството за управление, издадено от друга държава членка след прилагане на мярката за отнемане. Приемащата държава членка има възможност да прилага член 8, параграф 2 от Директива 91/439 само с оглед на виновно поведение на заинтересованото лице, последващо получаването на новото свидетелство за управление (
14
).
37.
По горепосочените дела Kapper, Halbritter и Kremer притежателите на свидетелства за управление, чието признаване е било оспорено, са получили своите свидетелства след мярката по отнемане или след изтичането на периода на забрана да се иска издаване на ново свидетелство. Мерките за проверка са били изпълнени, нарушението е било санкционирано и следователно срокът на действие на ограничителната мярка е бил изтекъл.
38.
В настоящото производство обаче положението е различно, тъй като в случая на г-н Weber става въпрос на лице, което е извършило нарушение на правилата за движение по пътищата в Германия и което е получило ново свидетелство на чешка територия, въпреки че вследствие на това нарушение, извършено на германска територия, спрямо него е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство. За разлика от делата, по които Съдът се е произнесъл по-рано, в делото по главното производство моментът на издаване на новото свидетелство настъпва след виновното поведение и преди наложената вследствие на това поведение мярка за отнемане.
39.
Следователно мерките, гарантиращи, че лице, което създава опасност за движението не може да се движи по пътната мрежа, не са били още приети, и във всеки случай същите не са били изчерпали своето действие.
40.
В това отношение припомням, че от точки 14.1 и 15 от приложение III към Директива 91/439 следва, че свидетелства за управление не се издават или подновяват на лица с алкохолна зависимост или зависимост от наркотици или които не са зависими от тях, но ги употребяват или злоупотребяват с тях редовно.
41.
Според мен процедурата, която е предвидена в германското законодателство съгласно точки 14.1 и 15 от приложение III към посочената директива и която е следствие от извършването на нарушение, има за цел по-специално да се провери, например чрез кръвен тест и наблюдение, дали лицето е все още под въздействието на алкохол или наркотици.
42.
Освен това, когато нарушение е извършено на територията на държава членка, само тя има правомощието да санкционира това нарушение, като прилага спрямо това лице, ако е необходимо, мярка за отнемане на свидетелството, съпътствана или не от период на забрана да се иска издаване на ново свидетелство.
43.
При това положение според мен в подобна хипотеза член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да позволи на държава членка, на чиято територия е в ход процедура за проверка на годността на дадено лице да управлява превозно средство, да не признава свидетелство за управление, издадено от друга държава членка докато трае тази процедура.
44.
На първо място, висящата процедура в държавата членка, на чиято територия е извършено нарушението, всъщност има за цел да се прецени дали е опасно поведението на дадено лице. Новото свидетелство обаче е издадено на въпросното лице, без да е била извършена задълбочената проверка, предвидена в германското законодателство.
45.
Следователно да се признае валидността на това ново свидетелство би противоречало на целта на Директива 91/439, която е насочена към повишаване на безопасността на движението по пътищата.
46.
На второ място, с получаването на ново свидетелство за управление заинтересованото лице не може да избегне санкциите, на които подлежи вследствие на извършеното на територията на дадена държава членка нарушение.
47.
На последно място, издаването на свидетелство за управление при обстоятелства като тези в главното производство противоречи на предписанията на член 7, параграф 5 от Директива 91/439. Всъщност на този етап на процедурата, когато получава ново свидетелство за управление, заинтересованото лице все още притежава свидетелство за управление, издадено от Федерална република Германия.
48.
Тази разпоредба обаче цели именно да бъде избегнато поведение като това на г-н Weber. От фактите по главното производство е видно, че макар да е извършил нарушение на правилата за движение по пътищата, той се опитва да избегне санкциите, като отива в друга държава членка, за да получи там ново свидетелство за управление (
15
). Това поведение има явно характер на измама.
49.
С други думи, да се задължи Федерална република Германия да признае издаденото свидетелство, при положение че процедурата вследствие извършване на нарушение е все още висяща, би означавало да се разреши на лице в потенциално опасно състояние да управлява превозно средство, да се позволи на това лице да избегне наказателната санкция, на която подлежи, и да се насърчават измамите.
50.
При това положение считам, че член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, когато това свидетелство е било издадено, въпреки че спрямо притежателя е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство вследствие на нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено по-рано на територията на първата държава членка.
V — Заключение
51.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на Landgericht Siegen по следния начин:
„Член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства, изменена с Регламент (ЕО) № 1882/2003 на Европейския парламент и на Съвета от, трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, когато това свидетелство е било издадено, въпреки че спрямо притежателя е била в ход процедура за проверка на годността му за управление на превозно средство вследствие на нарушение на правилата за движение по пътищата, извършено по-рано на територията на първата държава членка.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства (ОВ L 237, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62), изменена с Регламент (ЕО) № 1882/2003 на Европейския парламент и на Съвета от (ОВ L 284, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 213, наричана по-нататък „Директива 91/439“).
(
3
)	Вж. член 1.
(
4
)	Вж. четвърто съображение.
(
5
)	C-476/01, Recueil, стр. I-5205.
(
6
)	C-227/05.
(
7
)	C-340/05.
(
8
)	Вж. по-специално Решение от 29 октомври 1998 г. по дело Awoyemi (C-230/97, Recueil, стр. I-6781, точки 41 и 42).
(
9
)	Решение по дело Kapper, посочено по-горе (точки 47 и 49).
(
10
)	Пак там (точка 72 и цитираната съдебна практика). Вж. също Определение по дело Halbritter, посочено по-горе (точка 26).
(
11
)	Решение по дело Kapper, посочено по-горе (точка 73).
(
12
)	Пак там (точка 76).
(
13
)	Вж. Определение по дело Kremer, посочено по-горе (точки 33 и 34).
(
14
)	Пак там (точка 35).
(
15
)	В това отношение представеното от г-н Weber становище сочи, че „[той] вероятно е очаквал да му бъде отнето издаденото от германските органи разрешение за управление“ и поради това е отишъл в Чешката република, за да получи ново свидетелство (стр. 1).