62010CC0434_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem által felvetett alapvető probléma annak meghatározására vonatkozik, hogy valamely tagállam hivatkozhat‑e és milyen mértékben a közrendre valamely olyan intézkedés előírásának igazolásként, amely eltér a saját állampolgárainak szabad mozgásától amiatt, hogy ezen állampolgárok nem fizették meg az adótartozásaikat. A Bíróságot ennélfogva arra kérték fel, hogy az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 27. cikkének értelmezéséről határozzon.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. A 2004/38 irányelv
2. A 2004/38 irányelv (31) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[e]z az irányelv tiszteletben tartja az alapvető jogokat és szabadságokat, és figyelembe veszi különösen az Európai Unió alapjogi chartája által elismert elveket”.
3. A 2004/38 irányelv 1. cikke előírja, hogy ez az irányelv megállapítja:
„a) az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására vonatkozó feltételeket [helyesen: a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jognak az uniós polgárok és családtagjaik által történő gyakorlására vonatkozó feltételeket];
b) az uniós polgárok és családtagjaik huzamos tartózkodáshoz való jogát a tagállamok területén;
c) az a) és b) pontban meghatározott jogok korlátait közrendi, közbiztonsági és közegészségi okokból.”
4. A 2004/38 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a] nemzeti határellenőrzéskor alkalmazandó, úti okmányokra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, valamennyi uniós polgár érvényes személyazonosító igazolvánnyal vagy útlevéllel [...] jogosult[…] egy tagállam területét elhagyni egy másik tagállamba való utazás céljából”.
5. A 2004/38 irányelv 27. cikke a beutazási és tartózkodási jog közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból való korlátozására vonatkozó VI. fejezetben szerepel.
6. A 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) E fejezet rendelkezéseire is figyelemmel a tagállamok korlátozhatják az uniós polgárok és családtagjaik szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát, állampolgárságra tekintet nélkül, közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból. Ezek az okok nem szolgálhatnak gazdasági célokat. [helyesen: Ezen okokra gazdasági célok érdekében nem lehet hivatkozni].
(2) A közrendi vagy közbiztonsági okokból hozott intézkedéseknek meg kell felelniük az arányosság elvének, és kizárólag az érintett egyén személyes magatartásán alapulhatnak. Korábbi büntetőítéletek önmagukban nem képezhetik ezen intézkedések meghozatalának az alapját.
Az érintett egyén személyes magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt kell, hogy jelentsen a társadalom valamely alapvető érdekére. Az adott ügyhöz közvetlenül nem kapcsolódó vagy az általános megelőzési megfontolásokon alapuló indokolások nem elfogadhatók.”
B – A nemzeti jog
1. A bolgár személyi okmányokra vonatkozó törvény
7. A bolgár személyazonosító okmányokról szóló törvény (Zakon za balgarskite lichni dokumenti, a továbbiakban: ZBLD)(3) 23. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy „[m]inden bolgár állampolgárnak joga van ahhoz, hogy az országot a Bolgár Köztársaságnak az Európai Unió tagállamaival közös határain keresztül, valamint a nemzetközi szerződésekben meghatározott esetekben személyazonosító igazolvánnyal elhagyja és oda visszatérjen.”
8. Az említett cikk (3) bekezdése akként folytatja, hogy „[a] (2) bekezdés szerinti jogot kizárólag csak olyan, a törvényekkel összhangban lévő korlátozásoknak lehet alávetni, amelyek a nemzetbiztonság, a közrend, az állampolgárok egészségének vagy más állampolgárok jogainak és szabadságainak a védelmét szolgálják”.
9. A ZBLD 75. cikkének (5) bekezdése értelmében az ország elhagyása nem engedélyezhető „azon személyek számára, akikkel szemben [az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény] 182. cikke (2) bekezdése 2. pontjának a) alpontja és 221. cikke (6) bekezdése 1. pontjának a) és b) alpontja szerinti tilalom elrendelését kérték.”
2. Az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény
10. Az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény (Danachno‑osiguritelen protsesualen kodeks, a továbbiakban: DOPK)(4) 182. cikke (2) bekezdése 2. pontjának a) alpontja előírja, hogy „az (1) bekezdésben szereplő fizetési felszólítással együtt, vagy azt követően az (1) bekezdésben említett hatóság – amennyiben a tartozás összege meghaladja az [5000 BGN‑t], és a főkövetelés kamatokkal növelt összegével megegyező mértékű biztosíték hiányában (»biztosíték« alatt a főkövetelést és a kamatokat fedező/biztosító »előleget« vagy »óvadékot« kell érteni) – kérheti a Belügyminisztérium szerveit, hogy az adós számára vagy az ellenőrző, illetve ügyvezető szervei tagjai számára ne engedélyezzék az ország elhagyását, valamint azt, hogy az útlevelet vagy a nemzeti határok átlépését lehetővé tevő más hasonló okmányt vonják vissza tőlük, vagy azt ne adják ki számukra.”
11. A DOPK 182. cikkének (4) bekezdése szerint „[a] (2) bekezdésben szereplő intézkedések a hatáskörrel rendelkező hatóság mérlegelése alapján elrendelhetők együttesen vagy külön‑külön, figyelembe véve a tartozás összegét, illetve az adós magatartását a tartozás jogerős elévüléséig.”
12. A DOPK 221. cikkének (6) bekezdése kimondja, hogy „[a]bban az esetben, ha a 182. cikk (2) bekezdésének 2. pontjában vagy (4) bekezdésében szereplő intézkedéseket a hatáskörrel rendelkező hatóság nem rendeli el, a végrehajtási tisztviselő, amennyiben a tartozás összege meghaladja az [5000 BGN‑t], és a főkövetelés kamatokkal növelt összegével megegyező vagy azt meghaladó mértékű biztosíték hiányában:
1. kérheti a Belügyminisztérium szerveitől, hogy:
a) tiltsák meg az adós számára vagy az ellenőrző, illetve az ügyvezető szerveinek tagjai számára az ország elhagyását;
b) az útlevelet vagy a nemzeti határok átlépését lehetővé tevő más hasonló okmányt vonják vissza tőlük, vagy azt ne adják ki számukra.”
13. A DOPK 269b. cikke 4. pontja kimondja, hogy „[k]ölcsönös segítségnyújtás iránti megkeresésre nem kerül sor, ha a követelés vagy a követelések összértéke az [1500 eurónak] megfelelő összegű BGN ellenértéket nem haladja meg.”
II – Az alapjogvita és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14. Az alapügy felperese, a bolgár állampolgárságú P. Aladzhov egy olyan kereskedelemi társaság három ügyvezetője közül az egyik, amelynek a bolgár államkincstárral szemben fennálló adótartozása meghaladja az 5000 BGN‑t. Ezen túlmenően egy másik társaság kereskedelmi igazgatói tisztségét is betölti, ami miatt gyakran kell külföldre utaznia.
15. A szóban forgó adótartozást, úgy tűnik, 1995. október 10‑e, azaz a hozzáadottérték‑adó és vámtartozás címén fizetendő állami követelésre vonatkozó adó-megállapításról szóló határozat meghozatalának időpontja óta szerezte a társaság. A 2001. szeptember 26‑án közölt 2000. április 10‑i fizetési felszólítást megelőzően 1999. augusztus 20‑án adófizetési felhívást bocsátottak ki. 2002‑ben végrehajtási eljárást indítottak, amely azonban sikertelennek bizonyult. 2010. június 17‑én a bolgár adóhatóságok levélben, egy bíróság eljárás során rámutattak arra, hogy a kereskedelmi társaság teljes adótartozása 44 449 BGN‑t tesz ki, amelyből 7721 BGN az eredeti adótartozás és 38 728 BGN a kamat. Rámutattak továbbá arra, hogy a végrehajtási eljárás során a kereskedelmi társaság bankszámláin történt zárolások eredménytelennek bizonyultak, mivel az említett számlákon nem volt fedezet. Hasonlóképpen nem lehetett lefoglalni a társaság gépjárműveit sem, mivel azok ismeretlen helyen voltak.
16. A Nemzeti Adóbeszedési Ügynökség egyik végrehajtási tisztviselője 2009. július 30‑i levelében – a nemzeti jog által adott felhatalmazásnak megfelelően – arra kérte a Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite rabotit (a Belügyminisztérium belügyekért felelős fővárosi igazgatóságának igazgatóhelyettese), hogy az adótartozással rendelkező kereskedelmi társaság ügyvezetőjekénti minőségében az alapügy felperesével szemben rendeljen el a bolgár terület elhagyásának tilalmára vonatkozó közigazgatási intézkedést az állami követelés megfizetéséig vagy teljes körű biztosításáig.
17. Így a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapja a P. Aladzhov által a vitatott intézkedéssel szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt benyújtott megsemmisítés iránti kereset.
18. Az Administrativen sad Sofia‑grad – az uniós jog értelmezésével kapcsolatos problémával szembesülve – felfüggesztette az eljárást, és 2010. szeptember 6‑i határozatában az EUMSZ 267. cikk alapján a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„1) Az Európai Unió valamely tagállama területének elhagyására vonatkozó olyan tilalom, amelyet ezen állam valamely állampolgárával, mint az érintett állam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben e társaság ki nem egyenlített köztartozásai miatt rendeltek el, [a 2004/38] irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti, a »közrend« védelmére alapított ok alá tartozik‑e az alapeljárás körülményei és az alábbi körülmények egyidejű fennállása esetén:
– e tagállam Alkotmánya nem teszi lehetővé a természetes személyek szabad mozgásának a »közrend« védelme céljából történő korlátozását;
– a »közrendi« okot, mint az említett tilalom elrendelésének alapját olyan nemzeti törvény írja elő, amelyet az […] Unió valamely másik jogi aktusának átültetése céljából fogadtak el;
– az említett irányelvi rendelkezés értelmében vett »közrendi« ok a »más állampolgárok jogai védelmének« okát is magában foglalja, mivel a tagállam költségvetési bevételeinek a köztartozások behajtása útján történő biztosítását szolgáló intézkedést hoznak?
2) Az alapeljárás körülményei között az következik‑e az […] uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása vonatkozásában előírt korlátozásokból és feltételekből, valamint az ezek végrehajtása céljából az […] uniós jognak megfelelően hozott intézkedésekből, hogy megengedhető az olyan nemzeti jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy a tagállam az állampolgárainak egyikével, mint az érintett tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben az ezen állammal szemben fennálló, ki nem egyenlített – ezen állam joga szerint »jelentős mértékű« tartozásoknak minősülő – köztartozások miatt »az ország elhagyásának tilalma« közigazgatási kényszerintézkedést rendeli el, noha e tartozás behajtható lenne [a 2008/55/EK] irányelvben, valamint [az 1179/2008/EK] rendeletben szereplő, tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtási eljárás alkalmazásával?
3) Az alapeljárás körülményei között úgy kell‑e értelmezni az arányosság elvét és az […] uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása vonatkozásában előírt [korlátozásokat és feltételeket], valamint az ezek végrehajtására az […] uniós jognak megfelelően hozott intézkedéseket, illetve [a 2004/38] irányelv 27. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti kritériumokat, hogy azok abban az esetben, ha a valamely tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaságnak – ezen állam joga szerint »jelentős mértékű tartozásnak« minősülő – köztartozása áll fenn, lehetővé teszik, hogy az érintett adós társaságot vezető természetes személynek megtiltsák e tagállam elhagyását az alábbi körülmények egyidejű fennállása esetén:
– a »jelentős mértékű köztartozás« valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent a társadalom valamely alapvető érdekére, és erre tekintettel a jogalkotó szükségesnek tartotta »az ország elhagyásának tilalma« konkrét intézkedés bevezetését;
– nincs előírva az ügyvezető személyes magatartásával és alapvető jogainak – mint a külföldi utazásokkal járó, más munkaviszonyhoz kapcsolódó keresőtevékenység végzéséhez való jogának – megsértésével összefüggő körülmények értékelése;
– az adós társaság kereskedelmi tevékenységét érintő következményeket és a köztartozás kiegyenlítésének lehetőségét a tilalom elrendelését követően nem értékelik;
– a tilalmat kötelező erejű kérelemre rendelik el, amennyiben az tanúsítja, hogy valamely konkrét kereskedelmi társaságnak »jelentős mértékű« köztartozása áll fenn, hogy a tartozás a főkövetelés és a kamatok erejéig nincs biztosítva, és hogy a tilalom elrendelésének címzettjeként megjelölt személy e kereskedelmi társaság ügyvezetője;
– a tilalom a köztartozás teljes kiegyenlítéséig vagy teljes biztosításáig terjedő időszakra vonatkozóan áll fenn anélkül, hogy a tilalmat elrendelő intézkedés címzettje az azt elrendelő hatóságtól kérhetné annak felülvizsgálatát, valamint a tartozás megfizetésére előírt elévülési határidő nem kerül figyelembevételre?”
III – A Bíróság előtti eljárás
19. Kizárólag az alapügy felperese és az Európai Bizottság terjesztett írásbeli észrevételeket a Bíróság elé.
IV – Jogi elemzés
A – Előzetes megjegyzések
20. Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságot a Jipa‑ügyben(5) már felkérték a 2004/38 irányelv 27. cikkének értelmezésére. Ebben az ügyben az alapügy felperesével szemben a származási tagállamának a hatóságai a nemzeti terület elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedést rendeltek el amiatt, hogy egy másik tagállam területén jogellenesen tartózkodott, ami miatt visszatoloncolták a származási államába. Habár a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet önmagában nem elegendő a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban előterjesztett kérdések megválaszolásához, meg kell állapítani, hogy a Bíróság ezzel kapcsolatban tett néhány olyan megállapítást, amelyek felidézése különösen hasznosnak bizonyul a jelen ügy elemzésének megkezdése előtt.
21. Ebben az ítéletben a Bíróság újfent megerősítette, hogy az uniós jog alapján a tagállamok állampolgárai számára biztosított uniós polgár jogállás lehetővé teszi számukra a szabad mozgás jogának gyakorlását, amely szükségszerűen magában foglalja a származási állam elhagyásának jogát,(6) amely egyébiránt kifejezetten következik a 2004/38 irányelv 4. cikkének (1) bekezdéséből.(7) Ennélfogva azon uniós polgár helyzete, akinek egy nemzeti intézkedéssel megtiltják a származási országa területének elhagyását, már önmagában az uniós polgároknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogába tartozik.(8) Mindazonáltal a Bíróság közvetlenül ezután elismerte, hogy „az uniós polgárok szabad mozgáshoz való joga nem feltétlen, hanem a Szerződésben, valamint a végrehajtására hozott rendelkezésekben előírt korlátozások és feltételek mellett ismerhető el”.(9) E korlátozások és feltételek a 2004/38 irányelvből, konkrétabban a 27. cikkének (1) bekezdéséből erednek, amely „lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy különösen közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján korlátozzák az uniós polgárok […] szabad mozgását.”(10) A Bíróság által a beutazáshoz való jog és a kiutazáshoz való jog között vont párhuzamot figyelembe véve nyilvánvalóan úgy kell tekinteni, hogy a tagállamok a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdése alapján jogosultak arra, hogy feltételek mellett korlátozzák az uniós polgárok azon jogát, hogy elhagyják a nemzeti területüket.
22. Továbbra is a Jipa‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság emlékeztetett arra, hogy „bár a tagállamok lényegében – tagállamonként és időszakonként változó nemzeti igényeiknek megfelelően – szabadon határozhatják meg a közrend és a közbiztonság követelményeit, ugyanakkor közösségi összefüggésben és különösen a személyek szabad mozgása alapelvétől való eltérés igazolásakor e követelményeket szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy annak tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák meg egyoldalúan a[z uniós] intézmények ellenőrzése nélkül”.(11)
23. A 2004/38 irányelv 27. cikkének a szövegére emlékeztetve a Bíróság akképp folytatta, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében „a közrend fogalma minden esetben azt feltételezi, hogy – a társadalmi rend megzavarásán túl, amelyet valamennyi jogsértés megvalósít – a közrend olyan jelenbeli, valóságos és kellően súlyos veszélyeztetése álljon fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét.”(12) Továbbá azon szigorú értelmezésre tekintettel, ahogyan a mozgásszabadságától való bármely eltérés értendő, az említett szabadság valamely korlátozása csak akkor megengedett, ha „kizárólag az érintett egyén személyes magatartásán [alapul], az adott ügyhöz közvetlenül nem kapcsolódó vagy az általános megelőzési megfontolásokon alapuló indokolások nem elfogadhatóak,”(13) oly módon, hogy „a szabad mozgáshoz való jogot korlátozó intézkedést azon tagállam közrend‑ vagy közbiztonság‑védelmi megfontolásainak fényében kell elfogadni, amely ezen intézkedést hozta”.(14)
24. A Bíróság által ekképp meghatározott elvekre tekintettel a következőkben a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló helyzetet kell megvizsgálni.
25. Az a tény, hogy P. Aladzhov előzetesen gyakorolta‑e a mozgásszabadságát, nem derül ki egyértelműen az ügy irataiból, habár ésszerűen gondolható úgy, hogy valamely társaság kereskedelmi igazgatójaként általa végzett tevékenység folytán, amely elmondása szerint főszabály szerint külföldi utazásokkal jár együtt, már gyakorolta e szabadságot. Mindenesetre az uniós jog által biztosított, kiutazáshoz való jog esetén a mozgásszabadság előzetes gyakorlása két fő ok miatt nem lehet meghatározó. Egyfelől a 2004/38 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése e kiutazáshoz való jogot anélkül biztosítja, hogy megkövetelné a mozgásszabadság előzetes gyakorlását.(15) Másfelől a logika alapján úgy kell tekinteni, hogy a mozgásszabadságot értelmetlen módon megfosztaná a lényegétől, ha az uniós polgárok csak azzal az előzetes feltétellel érvényesíthetnék a származási államuk elhagyásához való jogukat, hogy az említett állam területét már elhagyták, majd később visszatértek oda. Mivel a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítéletben szereplő helyzet éppen ez volt,(16) továbbá az előző megjegyzéseket figyelembe véve azt javaslom, hogy az említett ítéletben szereplő megállapítások terjedjenek ki azon polgár helyzetére is, aki még nem utazott az Unión belül. Ezt a megállapítást egyébként megerősíti a 2004/38 irányelv 3. cikke, amely előírja, hogy ez utóbbit „kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai”. P. Aladzhov helyzete ekképp vitathatatlanul a 2004/38 irányelv által biztosított, az uniós polgárok tagállamokban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joga alá tartozik.
26. Az ezen ügy által felvetett alapvető probléma tehát más. A Bíróságot most annak meghatározására kérték fel, hogy az uniós polgárok mozgásszabadsága a 2004/38 irányelvvel teljes mértékben összhangban korlátozható‑e – a jelen esetben adótartozások formájában fennálló – köztartozások behajtásával összefüggő okok miatt. Másképpen fogalmazva az a kérdés merül fel, hogy hivatkozhat‑e és milyen mértékben valamely tagállam a közérdekre annak érdekében, hogy a nemzeti terület elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedést igazoljon, amelyet azért rendelt el valamely állampolgárával szemben, mert ez utóbbi az államkincstár felé fennálló, jelentős mértékűnek minősített tartozás adósa. Annak vizsgálatához, hogy ez az intézkedés megfelel‑e a 2004/38 irányelv 27. cikkében szereplő előírásoknak, a követendő érvelés két, véleményem szerint igencsak különálló szakaszból áll. Először is meg kell határozni, hogy az igazolásra felhozott indok a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében említett indokok alá tartozhat‑e, majd az említett intézkedés arányos jellegét kell igazolni a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében említett kritériumokat alkalmazva, amelynek ellenőrzésére az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés elemzése keretében kerül sor, amely kérdéseket együttesen kell megvizsgálni.
B – Az első kérdésről
27. Ezen első szakasz részletes elemzésének megkezdése előtt meg kell állapítanom, hogy a bolgár kormány nem kívánt a jelen előzetes döntéshozatali eljárásba beavatkozni. A Bíróság ily módon nem rendelkezik különleges felvilágosítással, amelyet az említett kormány az alapügyben szereplő saját jogszabálya által követett célokat illetően adhatott volna; az ügy állására tekintettel e körülmény alapján megállapíthatom, hogy a Bíróság számára veszélyes lenne végleges értékelést készíteni az említett célokról, amelyek mindössze feltételezéseken nyugszanak, a végső értékelést nagyon jelentős mértékben a kérdést előterjesztő bíróságra kell hagyni.
28. Egyébiránt megjegyzem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében és magának az első kérdésnek a szövegében is kiemelte a bolgár Alkotmány – amely nem írja elő a közrendre alapított igazolást – és a nemzeti jog közötti eltérést, amelynek értelmében az alapügy felperesével szemben meghozták a vitatott határozatot, és amely tartalmazza ezt az igazolást. Megjegyzem azonban, hogy a P. Aladzhovval szemben kiszabott intézkedést a ZBLD és a DOPK együttes rendelkezései alapján fogadták el. Az a kérdés, hogy a bolgár Alkotmány releváns cikkének szövege nem tartalmaz utalást a közrendre, a jogalkotó azon szándékát mutatja‑e, hogy a mozgásszabadságot érintő korlátozások hatályát magánál az irányelvnél jobban korlátozzák, olyan kérdésnek minősül, amellyel a bolgár hatóságoknak és/vagy bíráságoknak kell foglalkozniuk, és amely ezért következésképpen nem tartozik a Bíróság hatáskörébe, ahogyan az a kérdés sem, hogy a törvény megfelel‑e bolgár alkotmányjogi előírásoknak. Ez az oka annak, hogy a következő fejtegetések során mindössze annak meghatározásához ragaszkodom, hogy valamely uniós tagállam területének elhagyására vonatkozó tilalom, amelyet az említett tagállam állampolgárával szemben az említett tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjekénti minőségében e társaság meg nem fizetett köztartozása miatt rendelnek el, főszabály szerint a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti, a közrend védelmére alapított, és az említett tilalom alapjául szolgáló nemzeti jogszabályban megismételt igazolás alá tartozhat‑e.
29. E pontosítást követően nézzük most az első kérdés lényegét.
30. Azzal kezdem, hogy a jelen ügyre vonatkoztatom az Emberi Jogok Európai Bírósága által a Riener kontra Bulgária ügyben hozott ítélet hatását.(17) Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ebben az ítéletben arról kellett határoznia, hogy összeegyeztethető‑e az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 4. jegyzőkönyvének 2. cikkével(18) a bolgár terület elhagyásának tilalmára vonatkozó, egy osztrák‑bolgár állampolgárral szemben amiatt elrendelt intézkedés, hogy e személy nagyon jelentős mértékű köztartozás adósa volt.(19) Az Emberi Jogok Európai Bírósága akkor úgy ítélte meg, hogy a bolgár jogszabály célja az adó megfizetésének biztosítása volt,(20) és hogy az elrendelt intézkedés célja ennélfogva a közrend, valamint mások jogainak és szabadságainak a fenntartása volt az EJEE értelmében.(21) Noha az Emberi Jogok Európai Bírósága azért határozhatott így, mert az EJEE és annak jegyzőkönyvei elismerik, hogy a közrendre gazdasági célok érdekében is lehet hivatkozni,(22) és nem ír elő a 2004/38 irányelv 27. cikke (1) bekezdésének utolsó mondatában szereplőhöz hasonló korlátozást. Az uniós jogrend ily módon jóval korlátozottabb esetekben fogadja el az uniós polgárok szabad mozgásának megsértését, és magasabb szintű védelmet nyújt az EJEE rendszere által biztosított védelemnél.
31. A 2004/38 irányelv 27. cikke megköveteli a közrendre való hivatkozást megalapozó indokolásoktól, hogy azok a „társadalom valamely alapvető érdekének” megőrzésére irányuljanak,(23) teljesen kizárva a „gazdasági célokból” történő e hivatkozást.(24) A jelen esetben az a kérdés okoz problémát, hogy a nemzeti szabályozás ténylegesen milyen célt követ. E tekintetben az egyedüli rendelkezésre álló tájékoztatást a kérdést előterjesztő bíróság adta, amely további pontosítás nélkül megjegyezte, hogy a Bolgár Köztársaság „a költségvetési bevételek biztosítása érdekében intézkedéseket tesz a köztartozások kiegyenlítése tekintetében, mivel ezen eszközök biztosítása közérdekű
kérdés”.(25) Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megfogalmazása annak felidézésére szorítkozik, hogy az intézkedést a tagállam költségvetési bevételeinek biztosítása érdekében fogadták el, ugyanakkor azt is megemlíti, hogy a közkövetelések behajtása a nemzeti jogban „más állampolgárok jogainak védelmét” is célozza. Az adós társaság adótartozásának fennállását egyébként a „társadalom legfontosabb érdekére irányuló” veszélynek minősíti, azonban anélkül, hogy meghatározná azt.
32. Ebben az esetben két értelmezés lehetséges.
33. Tekinthetjük úgy, hogy az adótartozások behajtásának nincs más hatása, minthogy a tartozása kiegyenlítésére kényszerítse az adóst. Ez tehát egy olyan felfogás, amely az államot bármely olyan gazdasági szereplőhöz teszi hasonlóvá, amely be kívánja hajtani a feléje fennálló, meg nem fizetett tartozást. Az állam főként – ha nem kizárólagosan – gazdasági célt követ. Amennyiben az egyetlen kitűzött cél az állami bevételek biztosítása, a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésén alapuló közrendre alapított igazolás ekképp egyértelműen nem engedhető meg.(26)
34. Másképpen is szemlélhető a probléma: a hitelezőnek a jelen esetben egészen különleges jellegére és az adó rendeltetésére tekintettel. Nem zárható ki, hogy gazdasági megfontolásokon kívüli más megfontolások is megalapozzák a bolgár jogszabályt, mivel az adótartozások megfizetésével minden adóalany tudatára ébred egy olyan közösséghez való tartozásának, amely iránt ily módon szolidaritást tanúsít. Kétségtelen, hogy az adófizetés főként bizonyos kormányzati tevékenységek vagy infrastruktúrák finanszírozására szolgál, és ha ezt elfogadnánk, könnyű volna levonni azt a következtetést, hogy az adófizetés gazdasági célt szolgál. Ez a hozzáállás azonban számomra leegyszerűsítőnek tűnik, mivel nem bármilyen tevékenység vagy nem bármilyen infrastruktúra finanszírozásáról van szó. Az adó behajtásán túl az állam alapvető feladatainak folyamatossága forog – vagy legalábbis foroghat – kockán, és ezzel egyidejűleg a társadalmi szolidaritás és az érintett közösség együttélési szándékának alapjai. Talán így kell értelmezni a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett gondolatot, miszerint az alapügyben szereplő intézkedés célja egyben „más állampolgárok jogainak a védelme” is. Mindenesetre – az összességében véve egészen általános – azon gondolat, hogy az adó funkciója, hogy forrásokat teremtsen az állam számára azok újraosztása érdekében egy minimális szociális kohézió biztosítása céljából, számomra nagyon távolinak tűnik azon tisztán gazdasági összefüggéstől, amelyet a személyes haszon mindenáron való elérése jellemez.
35. Ennélfogva és a véleményem szerint az abban az esetben védett alapvető közös érdekek, amikor az állam adót emel vagy azt behajtja, nem korlátozhatók szisztematikusan és automatikusan kizárólag gazdasági dimenziójukra, mivel a Bíróság egyébiránt elismerte, hogy az a körülmény, hogy valamely szabályozás lehetővé teszi a valamely eltérést engedő ok alá tartozó célkitűzéseken túl más, esetlegesen követett gazdasági jellegű célok elérését is, egyébként nem zárja ki az említett okra való hivatkozást.(27)
36. Minden esetben annak a tagállamnak, amelynek jogszabályáról vagy szabályozásáról szó van, kell különösen részletesen kifejtenie és elmagyaráznia azokat az indokokat, amelyek alapján úgy ítéli meg, hogy az adótartozások meg nem fizetése ténylegesen veszélybe sodorja a közrendjét. E tekintetben – anélkül, hogy vitatnánk az adótartozások behajtása és a közrend fenntartása közötti lehetséges kapcsolat elismerését – mindazonáltal azt gondolom, hogy a közrendi hivatkozás csak egészen különleges körülmények között lehetséges, amely megköveteli azon indokoknak az érintett tagállam részéről történő különösen pontos bemutatását és hangsúlyozását, amelyek alapján ez utóbbi úgy ítéli meg, hogy az adótartozás meg nem fizetése veszélyezteti a közrendjét, mégpedig annál is inkább, hogy a tartozás azon összege, amelytől kezdődően a szabad mozgástól való eltérést biztosító intézkedés elfogadható, habár a belső jog jelentős mértékűnek tekinti azt, első pillantásra nem tűnik számomra olyannak, amely az általam az imént hivatkozott alapvető érdekeket veszélyeztetné.
37. Az előző megállapításokból tehát kétféle tanulság vonható le. Egyfelől véleményem szerint nem lehetséges eleve és minden körülmények között kizárni azt a feltevést, miszerint az adótartozások behajtása bizonyos körülmények között közrenddel kapcsolatos eltérésnek minősülhet. Másfelől azon kérdés eldöntéséhez, hogy az alapügyben lehet‑e a közrendre hivatkozni az uniós polgárok szabad mozgásától való eltérő intézkedés igazolásaként, a kérdést előterjesztő bíróságnak nyilatkoznia kell a nemzeti adórendszere általános elveiről, valamint azon különös környezetről, amelyben meghozták a vitatott intézkedést. Végül emlékeztetnem kell arra, hogy az alapügyben szereplő intézkedésnek az uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozó értékelés nem korlátozódhat a hivatkozott igazolás indokának meghatározására, mivel az említett intézkedésnek egyben meg kell felelnie a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében megállapított kritériumoknak, amely pontosan a második és a harmadik kérdéssel kapcsolatban lesz elemzés tárgya.
38. E körülmények között, és az iratok hiányosságaira tekintettel azt javaslom, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdésre a Bíróság azt a választ adja, hogy az Unió valamely tagállama területének elhagyására vonatkozó olyan tilalmat kimondó intézkedés, amelyet ezen állam valamely állampolgárával mint az érintett állam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben e társaság ki nem egyenlített köztartozásai miatt rendeltek el, főszabály szerint a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében meghatározott eltérést engedő közrendi okok alá tartozhat, azzal a feltétellel, hogy az említett tartozás behajtása gazdasági érdekeken kívüli más alapvető érdekeket követ, amelyek ténylegesen veszélybe kerülnek a behajtás elmaradása esetén, amit a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia, meghatározva a nemzeti jogszabályt megalapozó azon okokat, amelyeken az említett intézkedés nyugszik, valamint az ez utóbbi elfogadását meghatározó különleges körülményeket.
C – A második és a harmadik kérdésről
39. A kérdést előterjesztő bíróság második és harmadik kérdése, amelyeket együttesen kell megvizsgálni, lényegében arra vonatkozik, hogy az alapügy felperesével szemben elrendelt, a terület elhagyására vonatkozó tilalom megfelel‑e a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeknek. E bekezdés értelmében nem elegendő az, hogy az uniós polgár mozgásszabadságát korlátozó valamely intézkedés célja a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében meghatározott igazolások alá tartozzon. Ezen intézkedésnek ezenfelül meg kell felelnie az arányossági tesztnek, az érintett egyén személyes magatartásán kell alapulnia, e magatartásnak valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt kell jelentenie a társadalom valamely olyan alapvető érdekére, amelyet az intézkedés ezáltal meg kíván védeni.
40. A tekintetben, hogy az alapügyben szereplő intézkedés tiszteletben tartja‑e az arányosság elvét, amely kérdéssel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten kérte a Bíróság állásfoglalását, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján arról kell megbizonyosodni, hogy valamely nemzeti intézkedéssel a kiutazáshoz való jogot érintően bevezetett korlátozás alkalmas‑e arra, hogy biztosítsa az általa követett célkitűzés megvalósulását, és nem lépi‑e túl az ennek eléréséhez szükséges mértéket.(28) Másképpen megfogalmazva, ahhoz, hogy a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében kimondott feltételek teljesüljenek, az alapügy felperesével szemben hozott intézkedéseknek a kitűzött cél elérésére alkalmasaknak és ahhoz szükségeseknek kell lenniük.(29) Továbbá a korlátozó intézkedés alapjául szolgáló szabályozás koherens és szisztematikus jellegét szintén figyelembe kell venni az arányosságának az értékelése során.(30)
41. Megjegyzendő tehát, hogy a szóban forgó intézkedést mindössze az alapügy felperesével szemben rendelték el, az adós társaság ügyvezetőjekénti minőségében, míg ugyanezen társaságnak összesen három ügyvezetője van, akik – a kérdést előterjesztő bíróság és az alapügy felperese által együttesen előadottak szerint – ugyanolyan hatáskörrel rendelkeznek a társaság „együttes és egyetemleges” képviselete terén. Szintén a kérdést előterjesztő bíróság szerint a vitatott intézkedésnek éppen P. Aladzhovval szembeni elrendelése „szubjektív és nem konkrét kritériumokon nyugszik.” Továbbá az a körülmény, hogy az alapügy felperesét megfosztották a kiutazáshoz való jogától, míg az a jövedelem, amelyet a keresőtevékenységéből szerezhet, pontosan e jog gyakorlásától függ, bizonyos mértékben úgy tűnik, hogy még az adótartozások behajtására irányuló céllal is ellentétes. E körülmények között legalábbis megkérdőjelezhető a nemzeti jogszabály szisztematikus és koherens jellege.
42. Amint már megjegyeztem, a behajtandó tartozás ténylegesen jelentős jellegét is meg kell vizsgálni. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy 5000 BGN, vagyis nagyjából 2500 eurónak megfelelő összeg az a küszöbérték, amely felett a bolgár jog feljogosítja az adóhatóságokat arra, hogy a Belügyminisztérium szerveihez forduljanak a terület elhagyására vonatkozó tilalomra irányuló intézkedés elfogadása céljából. Márpedig ismét kétségbe vonom, hogy minden ilyen összegű, az állam felé fennálló tartozás valóban veszélybe sodorhat gazdasági érdekeken kívüli olyan egyéb alapvető érdekeket, amelyeket az első kérdés keretében említettem, kivéve olyan egészen különleges helyzetben, amelyet szintén a kérdést előterjesztő bíróságnak kellene különösen részletesen értékelnie.
43. Végül nehezen támasztható alá, hogy nem léteznek ugyanolyan hatékonysági fokkal rendelkező alternatív intézkedések, amelyek kevésbé veszélyeztetik a mozgásszabadságot. Az alapügy felperesével szemben elrendelt intézkedés időtartama nem korlátozott, és nem tűnik felülvizsgálhatónak, amíg a tartozást nem hajtották be vagy nem nyújtottak az annak összegével megegyező biztosítékokat. A határozat felülvizsgálatára, valamint a vele szemben benyújtható keresetekre vonatkozó lehetőségek – a kérdést előterjesztő bíróság által előadottak szerint – viszonylag korlátozottaknak tűnnek, vagy nem is léteznek. Továbbá a mozgásszabadság bármely megsértése maga után vonja számos alapvető jog potenciális sérelmét, amelyek gyakorlása a szabad mozgás feltétele. Különösen kényszerítő jellegű tehát az az intézkedés, amelyet az alapügy felperesére összességében tekintve relatív hatékonysággal szabtak ki, mivel annak hatása – ahogyan P. Aladzhov esetében is tűnik – a kereső tevékenysége gyakorlásának megakadályozása. Ez utóbbi helytállóan jegyezte meg, hogy elképzelhető lenne a fizetésből való letiltás. Továbbá az uniós jog által biztosított valamennyi alternatív cselekvési eszközt is figyelembe kell venni. E tekintetben – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság helytállóan említette meg – nyilvánvalóan tekintetbe kell venni többek között a hozzáadottérték‑adóból és a vámokból eredő követelések behajtásának területére vonatkozó kölcsönös segítségnyújtási eljárás alkalmazásának a lehetőségét(31) – pontosan ezek az adók és a vámok képezik azon adós társaság által szerzett tartozás alapját, amelynek P. Aladzhov az egyik ügyvezetője. Ez az eljárás biztosítja a bolgár állam számára, hogy – akár abban az esetben is, ha P. Aladzhov egy másik tagállam területén való tartós letelepedés céljából élne a kiutazáshoz való jogával – e változás ellenére sem mentesülhetne a bolgár államkincstárral szemben keletkezett adókövetelései alól.
44. A fenti megfontolások összességére tekintettel véleményem szerint meg kell állapítani az érintett kiutazáshoz való jogának a gyakorlásába való aránytalan beavatkozást. Ezért már most is elképzelhető, hogy – feltételezve azt, hogy a közrendre mint a 2004/38 irányelvben megállapított, valamely uniós polgár szabad mozgáshoz való jogától eltérést biztosító intézkedés igazolására hivatkozni lehet – ez az intézkedés kizárólag az arányosság elvének a megsértése alapján ellentétes az említett irányelv 27. cikkének (2) bekezdésével.
45. Továbbá, és ha ezen megállapítás ellenére a Bíróság úgy határoz, hogy lefolytatja a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében szereplő kritériumok vizsgálatát, azt is meg kell állapítani, hogy a vitatott intézkedés nem az alapügy felperesének szigorú értelemben vett személyes magatartásán alapul, és nem is annak figyelembevételével fogadták el, hogy valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent a bolgár társadalom valamely alapvető érdekére. A nemzeti jogból ugyanis következik, hogy attól az időponttól kezdve, amikor a végrehajtási tisztviselő a Belügyminisztérium hatáskörrel rendelkező szerveitől kéri a terület elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedés elrendelését, ez utóbbiak kötelesek azt elrendelni. A jelen esetben a mérlegelést nem engedő hatáskör egyik esetéről van szó. Márpedig elegendő, ha a végrehajtási tisztviselő a kérelmében feltünteti, hogy az adótartozás meghaladja az 5000 BGN‑t, hogy a végrehajtási eljárást megindították, megjelöli az adós társaságot és az ügyvezetőt, aki a kiutazási tilalomra vonatkozó határozat címzettje. Ezért nem P. Aladzhov személyes magatartása volt az, amely megalapozta a végrehajtási tisztviselő kérelmét. Ez utóbbi ennélfogva nem bizonyította, hogy P. Aladzhov magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent. Nem lehet tehát azt sem alátámasztani, hogy pusztán az a tény, hogy 5000 BGN összeget meghaladó adótartozása van az adósnak, az ilyen veszélyt jelent, mivel a 2004/38 irányelv 27. cikke (2) bekezdésének második albekezdése teljesen egyértelműen előírja, hogy a személyes magatartásnak, és nem a ténybeli helyzetnek kell ilyen veszélyt jelentenie. Az iratokból továbbá kitűnik, hogy a vitatott határozat nem tartalmaz egyetlen utalást sem az érintett személyes magatartásán alapuló szubjektív és valós tényekre (mint például a nagy értékre elkövetett csalás bűnismétlése vagy a fizetésképtelenség csalárd előidézése), amely esetlegesen igazolhatná azt, hogy kizárólag vele szemben rendelték el az intézkedést.
46. E körülmények között azt a következtetést kell levonni, hogy a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy a tagállam az állampolgárainak egyikével, mint az érintett tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben az ezen állam felé fennálló, ki nem egyenlített köztartozások miatt „az ország elhagyásának tilalma” közigazgatási kényszerintézkedést rendeli el, noha az iratokból az tűnik ki, hogy egyfelől a határozat ellentétes az arányosság elvével, másfelől az említett intézkedés nem annak értékelésén alapul, hogy az érintett személyes magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent‑e.
V – Végkövetkeztetések
47. A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az Administrativen sad Sofia‑grad által feltett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„1) Az Unió valamely tagállama területének elhagyására vonatkozó olyan tilalmat kimondó intézkedés, amelyet ezen állam valamely állampolgárával mint az érintett állam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben e társaság ki nem egyenlített köztartozásai miatt rendeltek el, főszabály szerint az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 27. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott eltérést engedő közrendi okok alá tartozhat azzal a feltétellel, hogy az említett tartozás behajtása gazdasági érdekeken kívüli más alapvető érdekeket követ, amelyek ténylegesen veszélybe kerülnek a behajtás elmaradása esetén, amit a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia, meghatározva a nemzeti jogszabályt megalapozó azon indokokat, amelyeken az említett intézkedés nyugszik, valamint az ez utóbbi elfogadását meghatározó különleges körülményeket.
2) A 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy a tagállam az állampolgárainak egyikével, mint az érintett tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben ki nem egyenlített – ezen állam joga szerint jelentős mértékűnek minősülő – köztartozások miatt »az ország elhagyásának tilalma« közigazgatási kényszerintézkedést rendeli el, amennyiben az iratokból kitűnik, hogy egyfelől a határozat ellentétes az arányosság elvével, másfelől az említett intézkedés nem annak értékelésén alapul, hogy az érintett személyes magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent‑e.”
(1) .
(2)  –	HL L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o., helyesbítés: HL L 274., 2009.10.20., 47. o.
(3)  –	A DV 2006. december 22‑i 105. számával módosított DV 1998. augusztus 11‑i 93. száma.
(4)  –	A DV 2010. február 23‑i 15. számával módosított DV 2005. december 29‑i 105. száma.
(5)  –	A C‑33/07. sz. ügyben 2008. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑5157. o.).
(6)  –	Ugyanott, 17. és 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(7)  –	Ugyanott, 19. pont.
(8)  –	Ugyanott, 20. pont.
(9)  –	Ugyanott, 21. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(10)  –	Ugyanott, 22. pont.
(11)  –	Ugyanott, 23. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(12)  –	Ugyanott.
(13)  –	Ugyanott, 24. pont
(14)  –	Ugyanott, 25. pont.
(15)  –	A 2004/38 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése hasonlóképpen értendő, amennyiben előírja a tagállamok számára azon elsődleges kötelezettséget, hogy az állampolgáraik részére a nemzeti jogszabályaikkal összhangban személyazonossági okmányokat adjanak ki és hosszabbítsanak meg. Ez a kibocsátás és meghosszabbítás pontosan az a feltétel, amely lehetővé teszi a kiutazáshoz való jog gyakorlását.
(16)  –	Lásd a jelen indítvány 20. pontját.
(17)  –	EJEB, 2006. augusztus 23‑i Riener kontra Bulgária ítélet, 46343/99. sz. kereset.
(18)  –	Az említett cikk kimondja a mozgásszabadságot (a 2. cikk (1) és (2) bekezdése) és azokat a feltételeket, amelyekkel az az EJEE értelmében korlátozható (a 2. cikk (3) és (4) bekezdése). A (3) bekezdés többek között kimondja, hogy a mozgásszabadság a közrend fenntartása céljából korlátozható.
(19)  –	Habár az Emberi Jogok Európai Bírósága előtti eljárásban nem lehetett bizonyossággal meghatározni a pontos összeget (lásd a Riener kontra Bulgária ítéletet, 118. §), ugyanakkor egy millió amerikai dollárt megközelítő összegű tartozásról volt szó (lásd a fent hivatkozott Riener kontra Bulgária ítéletet, 113. §).
(20)  –	Lásd az EJEB fent hivatkozott, Riener kontra Bulgária ítéletét (114. §).
(21)  –	Ugyanott (116. §).
(22)  –	Egyes cikkek kifejezetten hivatkoznak is az államok gazdasági jólétére, amely igazolhatja az EJEE‑ben kimondott jogokat és szabadságokat korlátozó intézkedéseket, lásd például az EJEE 8. cikkének (2) bekezdését.
(23)  –	A 2004/38 irányelv 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdése.
(24)  –	A 2004/38 irányelv 27. cikke (1) bekezdésének utolsó mondata.
(25)  –	Lásd az előzetes döntéshozatal iránti kérelem 1.4. pontját. Kiemelés tőlem.
(26)  –	A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy az olyan gazdasági célkitűzések, mint a reklámból származó valamennyi bevételnek egy nemzeti közalapítvány számára történő biztosítása, nem minősül közrendi oknak a Szerződés értelmében: lásd a 352/85. sz., Bond van Adverteerders és társai ügyben 1988. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 2085. o.) 34. pontját. Értelemszerűen ez a megoldás nyilvánvalóan átültethető a jelen ügyre.
(27)  –	Lásd a 72/83. sz., Campus Oil és társai ügyben 1984. július 10‑én hozott ítéletet (EBHT 1984., 2727. o.). Ebben az ítéletben, miután megállapította az olajtermékek tekintetében a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés fennálltát az adott esetben, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy ez utóbbi termékek – „a gazdaságban energiaforrásként betöltött kivételes jelentőségüknél fogva – alapvető jelentőséggel bírnak egy állam létezésében, mivel nemcsak a gazdaságot befolyásolják, hanem az állami szervek és azok alapvető közszolgáltatásainak fenntartása, sőt népességének túlélése is e termékektől függ” (ugyanott, 34. pont). Az állandó jelleggel biztosított minimális olajtermék‑ellátás célja túlmegy a tisztán gazdasági természetű megfontolásokon – amelyekre egyébként nem lehet eredményesen hivatkozni –, és az a közbiztonság fogalmának hatálya alá vonható (ugyanott, 35. pont). A Bíróság ennélfogva hozzáfűzte, hogy az e célból elfogadott szabályozást objektív körülményeknek kell indokolniuk, és amennyiben ez az indokoltság fennáll, a közbiztonságra való hivatkozást nem zárja ki az a körülmény, hogy a szabályozás lehetővé teszi a közbiztonságból fakadó célkitűzéseken túl a tagállam által esetlegesen követett más, ga zdasági természetű célok elérését is (ugyanott, 36. pont). Habár nagyon eltérő összefüggésben hozta a Bíróság ezt az ítéletet, az értelemszerűen átültethető az uniós polgárok szabad mozgására és az eltérést engedő közrendi okra.
(28)  –	A fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet 29. pontja.
(29)  –	A C‑413/99. sz., Baumbast és R ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7091. o.) 91. pontja.
(30)  –	Lásd a C‑243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑13031. o.) 67. pontját, és Bot főtanácsnoknak a C‑203/08. sz. Sporting Exchange ügyben 2010. június 3‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványának 69. és azt követő pontjait.
(31)  –	Lásd az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 2008. május 26‑i 2008/55/EK tanácsi irányelv (kodifikált változat) (HL L 150., 28. o.) 2. cikkének c), d) és e) pontját. Lásd továbbá a 2008/55 irányelv egyes rendelkezéseinek végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2008. november 28‑i 1179/2008/EK bizottsági rendeletet (HL L 319., 21. o.).