62007CC0158
JÁN MAZÁK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. július 10. (
1
)
C-158/07. sz. ügy
Jacqueline Förster
kontra
Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
„Személyek szabad mozgása — Diák, aki valamely tagállam állampolgára és tanulmányok folytatása céljából érkezett egy másik tagállamba — Diákok számára nyújtott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj — Uniós polgárság — EK 12. cikk — Jogbiztonság”
I – Bevezetés
1.
A Centrale Raad van Beroep (Hollandia) 2007. március 16-i – a Bírósághoz 2007. március 22-én érkezett – határozatával, az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatal céljából több kérdést terjesztett a Bíróság elé, amelyek a munkavállalók szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogára vonatkozó közösségi jogszabályok és a Szerződésnek az EK 12. cikkel összefüggésben értelmezett uniós polgárságra vonatkozó rendelkezéseinek értelmezésére vonatkoznak.
2.
E kérelmet egyrészt J. Förster, a Hollandiába felsőfokú tanulmányok folytatása céljából érkezett, és tanulmányai ideje alatt kezdetben keresőtevékenységet végző német állampolgár, másrészt a Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (a továbbiakban: IBG), a tanulmányok finanszírozásáról szóló jogszabályok végrehajtásával megbízott hatóság közötti jogvitában terjesztették elő. J. Förster azt kifogásolja, hogy az IBG azon időszak tekintetében, amikor gazdaságilag inaktívnak volt tekinthető, azon az alapon elutasította a tanulmányi és megélhetési költségei fedezésére szolgáló pénzügyi támogatás (a továbbiakban: tanulmányi finanszírozás) nyújtását, hogy nem tartotta meg közösségi munkavállalói jogállását, és nem felelt meg az IBG által alkalmazott, Hollandiában legalább öt éven át tartó megszakítás nélküli jogszerű tartózkodás feltételének sem.
3.
Így a jelen ügy lényegében két kérdést vet fel. Az első az, hogy valamely, a J. Försteréhez hasonló helyzetben lévő (migráns) diák hivatkozhat-e a közösségi munkavállaló egyenlő bánásmódra vonatkozó jogára tanulmányainak finanszírozása érdekében annak ellenére, hogy a szóban forgó időszakban már felhagyott korábbi szakmai tevékenységével, így gazdaságilag inaktív volt.
4.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arról szeretne meggyőződni, hogy a J. Försterhez hasonló diákok uniós polgárként tanulmányaik finanszírozása érdekében egyáltalán hivatkozhatnak-e az EK 12. cikk első bekezdésében lefektetett egyenlő bánásmód elvére, és különösen, hogy az ilyen támogatásra való jogosultság függővé tehető-e attól a követelménytől, és ha igen, milyen feltételekkel, hogy az érintett diák a finanszírozás igénylését megelőzően öt éven át jogszerűen tartózkodott a fogadó tagállamban.
5.
A Bíróságot így a Bidar-ügyben hozott ítélkezési gyakorlatának, különösen azon megállapításának finomítására kérik, miszerint a megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló hallgatói támogatással kapcsolatban jogos, hogy a tagállam ilyen támogatást csak azoknak a hallgatóknak nyújt, akik igazolták „ezen állam társadalmába történő integrációjuk bizonyos fokát”. (
2
)
II – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
6.
A munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (
3
) 7. cikke értelmében:
„(1)   Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási- és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését, és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2)   A hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez.”
7.
A diákok tartózkodási jogáról szóló, 1993. október 29-i 93/96/EGK tanácsi irányelv (
4
) 1. cikke értelmében:
„A tartózkodási jog gyakorlásának megkönnyítését szolgáló feltételek rögzítése és annak érdekében, hogy a szakképzésben való részvétel jogát megkülönböztetésmentesen biztosítani lehessen egy tagállam azon állampolgára számára, aki felvételt nyert egy másik tagállamban folyó szakképzésbe, a tagállamok kötelesek elismerni azon diák, továbbá házastársa és eltartott gyermekeik tartózkodási jogát, aki(k) a közösségi jog egyéb rendelkezései szerint nem élvezi(k) ezt a jogot, amennyiben a diák nyilatkozattal, vagy más, a diák által választható, de azzal legalább egyenértékű alternatív módon az illetékes nemzeti hatóságokat biztosítja arról, hogy kielégítő anyagi fedezettel rendelkezik ahhoz, hogy ne váljanak teherré a fogadó tagállam szociális támogatási rendszere számára tartózkodási idejük alatt, feltéve, hogy a diák beiratkozott valamely elismert oktatási intézménybe, azzal az elsődleges céllal, hogy ott szakképzésben vegyen részt, továbbá, hogy a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkezik.”
8.
A 93/96 irányelv 3. cikke előírja:
„Az irányelv a tartózkodási jogot élvező diákok számára nem teremt jogosultságot a fogadó tagállam részéről nyújtandó szociális [helyesen: megélhetési költségek fedezésére szolgáló] ösztöndíjra.”
9.
A foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló, 1970. június 29-i 1251/70/EGK bizottsági rendelet (
5
) 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A következő személyeknek van joguk állandó tartózkodásra egy tagállam területén:
a)
az a munkavállaló, aki tevékenysége befejezésekor a fogadó tagállamnak a törvénye szerint elérte az öregségi nyugdíjkorhatárt, és aki legalább az utolsó tizenkét hónapban ebben az államban állt alkalmazásban, és több mint három évig folyamatosan ennek az államnak a területén lakott;
[…]”
10.
A fenti rendelet 7. cikke szerint: „[a]z 1612/68/EGK tanácsi rendeletben biztosított jog az egyenlő bánásmódra megilleti az e rendelet rendelkezései alá tartozó személyeket is.”
11.
Az 1612/68 rendeletet módosította, és a 93/96 irányelvet hatályon kívül helyezte az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló, 2004. április 29-i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, (
6
) amelyet a tagállamoknak a 40. cikk értelmében 2006. április 30-ig kellett a nemzeti jogba átültetni.
12.
A 2004/38 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Azok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban, huzamos tartózkodási jogot nyernek ott. […]”
13.
A 2004/38 irányelv „Egyenlő bánásmód” címet viselő 24. cikke szerint:
„(1)   A Szerződésben és a másodlagos jogban kifejezetten előírt különleges rendelkezésekre is figyelemmel, az ezen irányelv alapján a fogadó tagállam területén tartózkodó valamennyi uniós polgárt a Szerződés alkalmazási körébe tartozó területeken egyenlő bánásmód illet meg a fogadó tagállam állampolgáraival. E jog kedvezménye kiterjed azokra a családtagokra is, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és tartózkodási joggal vagy huzamos tartózkodási joggal rendelkeznek.
(2)   Az első bekezdéstől eltérve, a fogadó tagállam nem köteles szociális segítségnyújtásra való jogosultságot biztosítani a tartózkodás első három hónapjában, vagy adott esetben a 14. cikk (4) bekezdésének b) pontjában előírt hosszabb időszakban, továbbá nem köteles a huzamos tartózkodási jog megszerzését megelőzően szociális segítséget nyújtani tanulmányok folytatásához, beleértve a szakképzést, amely segítség tanulmányi ösztöndíjat vagy diákhitelt biztosít a munkavállalókon, önálló vállalkozókon, e jogállásukat megtartó személyeken és családtagjaikon kívüli személyeknek.”
B – A nemzeti szabályozás
14.
A tanulmányok finanszírozására való jogosultságról szóló szabályokat a Wet studiefinanciering (a tanulmányok finanszírozásáról szóló 2000. évi törvény, a továbbiakban: 2000. évi WSF) határozza meg. Az egyik feltétel a diákok állampolgárságára vonatkozik. Ezt a szempontot a 2000. évi WSF 2.2. cikke tartalmazza, amelynek a 2000. szeptember 1. és 2003. november 21. között hatályos szövege a következőképp szól:
„Tanulmányaik finanszírozására azok a diákok jogosultak, akik:
a)
holland állampolgársággal rendelkeznek;
b)
nem rendelkeznek holland állampolgársággal, viszont Hollandiában laknak és a tanulmányaik finanszírozása területén valamely nemzetközi szerződés alapján vagy nemzetközi szervezet határozata alapján a holland állampolgárokkal egyenlően kezelendők, vagy
c)
nem rendelkeznek holland állampolgársággal, viszont Hollandiában laknak és valamely általános közigazgatási intézkedésben meghatározott azon személyi körhöz tartoznak, akik a holland állampolgárokkal a tanulmányaik finanszírozása területén egyenlően kezelendők.”
15.
A 2.2. cikket 2003. november 21-i hatállyal kiegészítették a (2) bekezdéssel, amelynek értelmében:
„Az (1) bekezdés b) pontjától eltérően az a feltétel, miszerint a diáknak Hollandiában kell laknia, nem vonatkozik azokra a diákokra, akiknek nemzetközi szerződés alapján vagy valamely nemzetközi szervezet határozata alapján nem kell e feltételnek megfelelniük. Az e bekezdés megfelelő végrehajtására vonatkozó rendelkezések általános közigazgatási intézkedésben vagy ilyen intézkedés felhatalmazása alapján írhatók elő.”
16.
Az IBG – a 2000. évi WSF végrehajtásáért felelős közigazgatási szerv – 2005. március 4-én meghozta a migráns munkavállalók ellenőrzési politikájára vonatkozó iránymutatást (Beleidsregel controlebeleid migrerend werknemerschap). (
7
) Ezen iránymutatás 2005. március 23-án lépett hatályba, és a 2003. naptári évtől kezdve nyújtott tanulmányi finanszírozások időszakainak ellenőrzésére vonatkozott. Előírta, hogy az IBG-nek abból kell kiindulnia, hogy azon diákok, akik az ellenőrzött időszakban átlagosan legalább 32 órát dolgoztak havonta, automatikusan közösségi munkavállalóknak minősülnek. Ha azonban valamely diák a 32 órára vonatkozó feltételt nem teljesíti, akkor az IBG e diák sajátos körülményeit illetően részletesebb vizsgálatot folytat.
17.
A Bíróságnak a Bidar-ügyben hozott ítéletét (
8
) követően az IBG 2005. május 9-én elfogadta az EU, az EGT tagállamaiból, valamint Svájcból érkező diákok tanulmányainak finanszírozására irányuló kérelmek összehangolására vonatkozó iránymutatást (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER en Zwitzerland, a továbbiakban: a 2005. május 9-i Beleidsregel), (
9
) amely – az 5. cikknek megfelelően – a közzététellel lépett életbe, és visszamenőleg 2005. március 15-étől hatályos.
18.
A 2005. május 9-i Beleidsregel 2. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképp szól:
„(1)   Azok a diákok, akik az Európai Unió valamely tagállamának, az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2-i Megállapodásban részes más tagállamnak, vagy Svájcnak az állampolgárai […], kérelem alapján a 2000. évi WSF szerint tanulmányaik finanszírozásában részesülhetnek […], ha a kérelem benyújtását megelőzően megszakítás nélkül legalább öt éven keresztül jogszerűen tartózkodtak Hollandiában. A 2000. évi WSF egyéb rendelkezései […] korlátozás nélkül alkalmazandók.
(2)   A tartózkodás mellett az (1) bekezdés értelmében vélelem szól, ha a diák a nevezett időtartamban a GBA-nál [helyi önkormányzatnál] be volt jelentkezve.”
19.
2006. október 11. óta a kérdést jogszabály rendezi, és a Beleidsregel 2005. május 9-i hatállyal visszavonásra került.
III – Ténybeli háttér, eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
20.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat és a tárgyaláson előadott információk szerint az ügy tényállása az alábbi.
21.
Jacqueline Förster, német állampolgár, 1979. június 18-án született és Grevenbroich-ban (Németország) nőtt fel, amely település a holland–német határtól 49 km-re található.
22.
J. Förster 2000. március 5-én Hollandiában telepedett le, ahol tanítói képzésre iratkozott be, 2000. szeptember 1-jén pedig a Hogeschool van Amsterdam pedagógia szakára, amely bachelor diploma megszerzésével zárult.
23.
2000. március 16-tól munkaközvetítő ügynökség útján különböző telefonközpontokban dolgozott.
24.
2002 októberétől 2003 júniusáig teljes munkaidőben fizetett gyakornoki idejét töltötte egy magatartásproblémákkal, illetve pszichés zavarokkal küzdő tanulók számára működtetett speciális iskolában, Hollandiában.
25.
J. Förster e gyakorlatot követően 2003-ban már nem folytatott keresőtevékenységet. 2004 júliusától azonban ismét munkát vállalt Hollandiában.
26.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint J. Förster mindvégig jogszerűen tartózkodott Hollandiában.
27.
2000 szeptemberétől az IBG megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat biztosított J. Förster számára. Az IBG rendszeres időközönként meghosszabbította ezen ösztöndíjat, abból kiindulva, hogy J. Förster a következő időszakban is az EK 39. cikk szerinti „munkavállaló”-nak tekintendő, aki az 1612/68/EGK rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj szempontjából a holland állampolgárságú diákokkal azonos módon kezelendő.
28.
Az ösztöndíjra való jogosultsága 2004. szeptember 1-jén ért véget, amikor a bachelor diploma megszerzésével záruló pedagógia szakon letette a záróvizsgákat.
29.
J. Förster 2003 második felében szintén ösztöndíjban részesült. Az IBG egy ellenőrzést követően, 2005. március 3-i határozatában megállapította azonban, hogy J. Förster 2003 júliusa óta nem folytatott keresőtevékenységet, így már nem volt közösségi munkavállalónak tekinthető. Ezért a J. Förster javára a 2003. év második felére nyújtott tanulmányi finanszírozást vissza kellett fizetnie, kiegészítve azzal az összeggel, amiért ebben az időszakban az IBG költségére a tömegközlekedés igénybevételére jogosító bérlettel rendelkezett.
30.
J. Förster a határozat ellen keresetet nyújtott be a Rechtbank Alkmaarhoz (Hollandia), melyben azzal érvelt, hogy a 2003. év első félévében annyi fizetett munkaórát dolgozott, hogy őt a 2003. év második félévére is közösségi munkavállalónak kell tekinteni. Másodlagosan előadta, hogy az EU teljes mértékben a holland társadalomba illeszkedett polgáraként a Bidar-ügyben hozott ítélet (
10
) alapján tanulmányai teljes körű finanszírozására jogosult erre az időszakra.
31.
Az IBG véleménye szerint J. Förster a 2003. év második felében nem minősült közösségi munkavállalónak, és határozata összhangban van a közösségi jognak a Bíróság által a Bidar-ügyben hozott ítéletében való értelmezésével. Álláspontja szerint az övéhez hasonló helyzetben lévő azon diákok, akik a hátrányos megkülönböztetés tilalmának valamely különleges rendelkezéséből nem származtathatnak jogokat, csak akkor jogosultak tanulmányaik teljes körű finanszírozására, ha legalább öt éve jogszerűen tartózkodnak Hollandiában, amely J. Förster esetében 2003-ban még nem állt fenn.
32.
A Rechtbank Alkmaar 2005. szeptember 12-i határozatával elutasította a keresetet. Egyrészt úgy vélte, hogy J. Förster a 2003. év második felében nem végzett valóságos és tényleges munkát, és erre az időszakra nem minősül közösségi munkavállalónak, másrészt a Bidar-ügyben hozott ítéletből nem származtathat jogosultságot, mivel tanulmányait megelőzően semmilyen módon nem illeszkedett be a holland társadalomba.
33.
A Centrale Raad van Beroep előtt folyó alapeljárás tárgya a J. Förster által az ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezés. J. Förster elsősorban azt adja elő, hogy a határozathozatal szempontjából releváns időszakban már annyira beilleszkedett a holland társadalomba, hogy a közösségi jog alapján a 2003. év második felére jogosult a tanulmányai teljes körű finanszírozására, másodlagosan arra hivatkozik, hogy a 2003. év teljes egésze vonatkozásában közösségi munkavállalónak minősül. Az IBG fenntartja az álláspontját.
34.
A kérdést előterjesztő bíróság, hivatkozva különösen a Bíróság Ninni-Orasche-ügyben (
11
) és Fahmi és Amado ügyben (
12
) hozott ítéleteire, pillanatnyilag az IBG azon álláspontjával ért egyet, hogy J. Förster a 2003. év második felében nem tartotta meg közösségi munkavállalói jogállását, mivel tanulmányait nem egy korábban Hollandiában végzett tevékenységhez kapcsolódva kezdte meg, és nem állt fenn az akaratán kívül munkanélkülivé válás esete sem, amelynek alapján átképzésre kényszerülőnek lenne tekinthető.
35.
Megjegyzi azonban, hogy ez nem akadályozza J. Förster esetleges jogosultságát a tanulmányi finanszírozásra a korábbi munkavállalói minőségre vonatkozó rendelkezések alapján, vagy az uniós polgárságról szóló rendelkezések alapján, összefüggésben az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés EK 12. cikkben foglalt tilalmával.
36.
Ez több kérdést is felvet. Először, a kérdést előterjesztő bíróság bizonytalan az 1251/70/EGK rendelet alkalmazási köre tekintetében, különösen, hogy az említett rendelet 7. cikke azokra a diákokra is vonatkozik-e, akik elsősorban felsőfokú tanulmányok folytatása végett jöttek Hollandiába, majd ezt követően korlátozott mértékben a tanulmányaik mellett keresőtevékenységet is folytattak, azzal azonban időközben felhagytak.
37.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy az alapeljárás során több, ez idáig megválaszolatlan értelmezési kérdés merült fel az uniós polgárságot és az EK 12. cikket illetően, ide értve azt is, hogy a Bidar-ügyben hozott ítélet (
13
) fényében a 93/96 irányelv meggátolja-e, hogy a J. Försterhez hasonló helyzetben lévő olyan diák, aki főként felsőfokú tanulmányok folytatása céljából jött Hollandiába, az EK 12. cikkre hivatkozva tanulmányainak teljes körű finanszírozását igényelje.
38.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is tudakolja továbbá, hogy milyen következtetéseket kell levonni a Bíróság Bidar-ügyben (
14
) és Trojani-ügyben (
15
) hozott ítéleteiből a 2005. május 9-i Beleidsregel által előírt, és az IBG által alkalmazott öt éven át tartó tartózkodással kapcsolatosan.
39.
Különösen arra keresi a választ, hogy – először – az uniós polgárok a tanulmányok finanszírozása kapcsán egyáltalán hivatkozhatnak-e az EK 12. cikk első bekezdésére, mielőtt még a fogadó tagállamban bizonyos ideig jogszerűen tartózkodtak, vagy ott tartózkodási engedéllyel rendelkeznek.
40.
Másodszor, azt kérdezi, hogy a tartózkodási idő nemzeti jog által előírt követelménye akkor is összhangban áll-e az EK 12. cikkel, ha az csak más tagállamok állampolgáraival szemben alkalmazandó.
41.
Harmadszor, ha ez a követelmény elvileg igazolható, felmerül a kérdés, hogy az IBG által felállított, ötéves tartózkodási időt előíró követelmény összhangban áll-e ezzel a cikkel. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az a körülmény, hogy ezt az időtartamot a 2004/38 irányelvből emelték át, a követelmény jogszerűségére enged következtetni. Abban az esetben, ha a követelmény igazolható, felmerül a kérdés, hogy az egyes konkrét esetekben mennyiben érvényesíthető korlátlanul e követelmény, ha az egyéb tényezők – mint például valamely felsőoktatási szak megválasztása vagy holland élettárs választása – egyébként a holland társadalomba való jelentős fokú beilleszkedésre utalnak.
42.
Végül, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat megjegyzi, hogy az a határozat, amellyel J. Förstertől a tanulmányok teljes körű finanszírozását a 2003. év második felére a 2005. május 9-i Beleidsregelre tekintettel azon okból tagadták meg, hogy ebben az időben nem rendelkezett ötéves, megszakítás nélkül Hollandiában töltött, jogszerű tartózkodási idővel, a Bidar-ügyben hozott ítélet értelmezésén, így olyan kritériumon nyugszik, amely a határozathozatal szempontjából releváns időszakban még nem volt megismerhető, és amely ellentétes a Collins-ügyben (
16
) hozott ítélettel, miszerint a tartózkodásra vonatkozó feltételnek előre megismerhető, egyértelmű kritériumokon kell alapulnia. A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza azonban, hogy önkényről szó sincs, és hogy – mivel múltbeli időszakról van szó – az érintetteket megillető jogbiztonság nem sérült. Kiemeli azt is, hogy az IBG a 2005. május 9-i Beleidsregelt a Bidar-ügyben hozott ítélet meghozatalát követő rövid időn belül közzétette.
43.
E körülményekre tekintettel a Centrale Raad van Beroep felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Arra a diákra is vonatkozik-e az 1251/70/EGK rendelet 7. cikke, aki főként felsőfokú tanulmányok folytatása céljából jött Hollandiába, és kezdetben tanulmányai mellett korlátozott mértékű keresőtevékenységet folytatott, amelyet azonban időközben abbahagyott?
2)
A 93/96/EGK irányelv meggátolja-e az első kérdésben megjelölt diákot abban, hogy az EK 12. cikkre hivatkozva [megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat] igényeljen?
3)
a)
A megélhetési költségek fedezésére szolgáló tanulmányi segélyre is vonatkozik-e az a rendelkezés, amely szerint a gazdaságilag inaktív uniós polgárok csak akkor hivatkozhatnak az EK 12. cikkre, miután a fogadó tagállamban bizonyos ideig jogszerűen tartózkodtak, vagy tartózkodási engedéllyel rendelkeznek?
b)
Ha igen, megengedett-e ezen időszakban egy bizonyos tartózkodási idő feltételként való olyan előírása, amely kizárólag a nem a fogadó tagállam állampolgárságával rendelkező személyekre vonatkozik?
c)
Ha igen, az ötéves tartózkodást előíró feltétel alkalmazása összhangban áll-e az EK 12. cikkel?
d)
Ha nem, milyen tartamú tartózkodási időre vonatkozó feltétel megengedett?
4)
Egyes konkrét esetekben elegendő-e a rövidebb tartamú jogszerű tartózkodás akkor, ha a tartózkodási időn kívüli egyéb tényezők a fogadó tagállam társadalmába való jelentős fokú beilleszkedésre utalnak?
5)
Ha az érintettek számára a Bíróság valamely visszaható hatályú ítélete alapján az EK 12. cikkből további – addig nem feltételezett – jogosultságok vezethetők le, követelhető-e az ezekkel kapcsolatos indokolt, múltbeli időszakokra vonatkozó feltételek teljesítése, ha e feltételeket röviddel az ítélet megjelenését követően tették közzé?”
IV – Jogi értékelés
A – Bevezető megjegyzések
44.
Az előzetes döntéshozatali kérelemben előadott tényállásból egyértelműen kiderül, hogy a jelen jogvita lényeges kérdése az, hogy J. Förster a jelen esetben a közösségi jog értelmében jogosult-e egyenlő bánásmódra a felsőoktatási tanulmányok finanszírozása tekintetében.
45.
J. Förster igénye olyan időszakra vonatkozik, amikor keresőtevékenységet nem folytatott, így gazdaságilag inaktívnak minősült. Amint az korábban már megállapításra került, (
17
) ez a körülmény a közösségi jogban meghatározó, amely – különösen a szociális juttatásokban való részesüléssel kapcsolatosan – különbséget tesz egyrészt a gazdaságilag aktív személyek (munkavállalók és önálló vállalkozók), másrészt a gazdaságilag inaktív személyek között. Az első csoportba tartozó személyek a közösségi jog alapján rendszerint szélesebb körű jogosultságokat élveznek, mint a második csoportba tartozóak.
46.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata így a tagállamok állampolgárai közül megkülönbözteti például egyrészt a foglalkoztatási jogviszonyban még nem álló munkakeresőket, akik csak a foglalkoztatáshoz való hozzájutás tekintetében jogosultak az egyenlő bánásmódra, és – másrészt – a fogadó tagállamban már foglalkoztatási jogviszonyban állókat, akik az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján a belföldi munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményekre jogosultak. (
18
)
47.
A fentieknek megfelelően a migráns diákok szociális juttatásokhoz való joga tekintetében a helyzet – legalábbis a 93/96 irányelv és az ötéves folyamatos tartózkodás eltelte előtt a 2004/38 irányelv alapján – az, hogy az „egyszerű”, gazdaságilag inaktív migráns diákoknak alapvetően nincs jogosultságuk a fogadó tagállam által nyújtott megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra. Az a diák azonban, aki az EK 39. cikk értelmében vett munkavállalónak is minősül, az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alá tartozik, amely rendelkezés alapján a tagállamok munkavállalói a szociális juttatások tekintetében a fogadó tagállam állampolgáraival azonos bánásmódban részesülhetnek. (
19
)
48.
J. Förster valójában ennek alapján – másképpen fogalmazva közösségi munkavállalói jogállása alapján – részesült először tanulmányi finanszírozásban Hollandiában. Ezt a finanszírozást azonban később a 2003. év második féléve tekintetében arra hivatkozással visszavonták, hogy ebben az időszakban már nem állt munkaviszonyban, amely tény a jelen eljárásban nem vitatott.
49.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság helyesen állapította meg, hogy a vonatkozó közösségi jog, így az 1251/70 rendelet és a Lair-ügyben, (
20
) valamint a Ninni–Orasche-ügyben (
21
) hozott ítélet értelmében a munkavállalói minőséghez fűződő bizonyos jogok biztosítottak a migráns munkavállalók számára még akkor is, ha azok már nem állnak munkaviszonyban.
50.
A kérdést előterjesztő bíróság azonban „pillanatnyilag” azzal az állásponttal ért egyet, hogy J. Förster nem tartotta meg közösségi munkavállalói jogállását az EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében. Az első kérdés következésképpen csak az 1251/70 rendeletre vonatkozik. A Bizottság ezzel ellentétes álláspontja azonban véleményem szerint megfontolásra érdemes. Értékelésem első részében ezért azt a kérdést vizsgálom meg, hogy a jelen ügyhöz hasonló helyzetben lévő diák milyen körülmények között jogosult a tanulmányi finanszírozással kapcsolatos egyenlő bánásmódra, akár az 1251/70 rendelet szerint, akár munkavállalóként az 1612/68 rendelet alapján.
51.
Ilyen összefüggésben emlékeztetni arra, hogy az a tény, miszerint a kérdést előterjesztő bíróság a közösségi jog különös rendelkezéseit említő kérdést terjesztett elő, nem akadályozza a Bíróságot abban, hogy – a kérdés megfogalmazásától függetlenül – a nemzeti bíróság részére a közösségi jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához esetleg szükséges összes értelmezési szempontját megadja. (
22
)
52.
Mindenesetre a közösségi munkavállalóknak biztosított egyenlő bánásmódra vonatkozó különös jogra nem jogosult diákok számára az uniós polgárság bevezetése egy másik lehetséges utat nyitott – többek közt – a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjjal kapcsolatos egyenlő bánásmódra vonatkozó jogosultság megszerzésére.
53.
Ahogyan azt a Bíróság megállapította, az uniós polgárság célja, hogy a tagállamok állampolgárainak alapvető jogállása legyen, lehetővé téve az azonos helyzetben lévők számára, hogy állampolgárságuktól függetlenül azonos jogi bánásmódban részesüljenek. (
23
) Különösen a megélhetési költségek fedezésére szolgáló juttatások tekintetében ennek a jogállásnak a Bíróság adott tartalmat ítéleteiben – mint például a Martínez Sala-ügyben, a Trojani-ügyben és a Bidar-ügyben hozott ítéletében – annak kimondásával, hogy ezen ellátások tekintetében a gazdaságilag inaktív uniós polgár hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, ha bizonyos ideje jogszerűen tartózkodik a fogadó tagállamban, vagy rendelkezik tartózkodási engedéllyel. (
24
)
54.
Ezért elfogadhatjuk, hogy az uniós polgárságnak a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakult fogalma, a közösségi jogok gazdasági szempont szerinti egyenjogúsításának folyamatát jelzi. A Bíróság megállapításával kijelölt célkitűzés ezért valójában az, miszerint az uniós polgárság célja, hogy „a tagállamok állampolgárainak alapvető jogállása legyen”. A közösségi jogok – különösen, hogy a polgárnak ne kelljen indokolatlan megkülönböztetést elszenvednie – már nem csupán a gazdasági szabadságok gyakorlásakor és az ennek megfelelő jogállás (munkavállaló, szolgáltatásnyújtó stb.) megszerzése esetén illetik meg az állampolgárokat, hanem közvetlenül az uniós polgárság jogállása következtében. (
25
)
55.
Ezért, míg a szociális juttatásokra való jogosultság eredetileg a gazdasági tevékenység folytatásához kapcsolódott (különösen a munkavállaló fogalmát megalapozó fizetett munkaviszony formájában), mára a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve alapján a gazdaságilag inaktív állampolgárok számára is elérhetővé vált. Miközben a tagállam korábban a munkaerőpiacára már belépett – így a gazdaságához már valamilyen formában hozzájárulást nyújtott – személyek tekintetében teljes szociális felelősséggel tartozott és szociális biztonsággal összefüggő szolgáltatások nyújtására volt köteles, (
26
) ez a szociális szolidaritás mára elvileg a területén jogszerűen tartózkodó valamennyi uniós polgárra kiterjed.
56.
Meg kell jegyezni azonban, hogy bizonyos korlátozások továbbra is fennállnak. Ahogyan azt a Bíróság a Grzelczyk-ügyben és a Bidar-ügyben hozott ítéletében kiemelte, a tagállamoknak a szociális támogatási rendszerük szervezetei és működése területén „egyfajta pénzügyi szolidaritást kell tanúsítaniuk,” – hozzá kell tenni – szemben a korlátlan mértékű szolidaritással. (
27
) A diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló támogatást illetően a Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy valamennyi tagállam számára megengedett, hogy gondoskodjék arról, hogy a szociális támogatások nyújtása ne váljék indokolatlan teherré, és a tagállam csak azoknak a diákoknak nyújt ilyen támogatást, akik igazolták, hogy „bizonyos fokig beilleszkedtek” ezen állam társadalmába. (
28
)
57.
E körülmények között és a Bidar-ügyben hozott ítélet fényében a kérdést előterjesztő bíróság második, harmadik és negyedik kérdése – amelyeket értékelésem második részében együttesen tárgyalok – arra irányul, hogy J. Förster – a saját helyzetének körülményei között – hivatkozhat-e az EK 12. cikk szerint az uniós polgárokat megillető egyenlő bánásmódra annak érdekében, hogy a 2003. év második fele tekintetében tanulmányai finanszírozását igényelhesse. Másképpen fogalmazva, összeegyeztethető-e ezzel a cikkel, hogy a migráns diákok számára tanulmányi finanszírozás nyújtása, kivétel nélkül, az ötéves tartózkodási feltétel teljesítésétől függ?
58.
Ahogyan azt a Bizottság helyesen előadja, az EK 12. cikkben megfogalmazott, az állampolgárság alapján történő bármely hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános elve csak a közösségi jog által szabályozott azon esetekben alkalmazható önállóan, amelyekre a Szerződés nem tartalmaz a hátrányos megkülönböztetést tiltó különös szabályt. Ezért ezen cikk tekintetében csak akkor kell nyilatkozni, ha az alapeljárás tárgyát képező ügy nem tartozik a közösségi munkavállalók egyenlő bánásmódját kifejezetten meghatározó EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének hatálya alá. (
29
)
59.
Végül, elemzésem harmadik részében az ötödik kérdést érintem, amely a migráns diákok tanulmányainak finanszírozásához való jogosultsága tekintetében a holland hatóságok által visszaható hatállyal alkalmazott további feltételekre vonatkozik.
B – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának alkalmazhatósága a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezések értelmében
1. A felek érvei
60.
A jelen eljárásban a holland, a német, az osztrák, a belga, a svéd, a finn és az egyesült királysági kormány, valamint a Bizottság és J. Förster terjesztett elő írásbeli észrevételeket. Az osztrák és a finn kormányok kivételével a felek képviselői megjelentek a 2008. április 23-i tárgyaláson, amelyen a dán kormány is képviseltette magát.
61.
A Bizottság – a kérdést előterjesztő bíróság által előadottakkal szemben – úgy gondolja, hogy J. Förster közösségi munkavállalónak minősül, különösen a Bíróság által a Lair-ügyben, (
30
) a Brown-ügyben (
31
) és a Ninni–Orasche-ügyben (
32
) hozott ítéletekben értelmezett EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet értelmében, mivel az ügy sajátosságai alapján gyakornoki képzése és tanulmányai között lényeges folyamatosság állt fenn. J. Förster ezért a 2003. év második fele tekintetében az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésére hivatkozhat annak érdekében, hogy részesülhessen a rendelet értelmében „szociális juttatásnak” minősülő kérdéses tanulmányi finanszírozásban.
62.
Az osztrák, dán, német, holland és svéd kormány lényegében ezzel ellentétes álláspontot képvisel. A tárgyaláson a holland és a német kormány előadta, hogy véleményük szerint a korábbi gyakornoki képzés annak befejezését követően nem vezethet közösségi munkavállalói jogálláshoz. E tekintetben a jelen ügyet meg kell különböztetni a Lair-ügytől (
33
) és a Ninni–Orasche-ügytől, (
34
) amelyek értelmében folyamatosságnak kell fennállnia a munkavállalóként folytatott korábbi tevékenység és az azt követő tanulmányok között. J. Förster az ítélkezési gyakorlat értelmében nem is önszántából szüntette meg munkaviszonyát, mivel az ilyen gyakornoki képzés természetéből fakadóan csak ideiglenes jellegű.
63.
Az 1251/70 rendelettel kapcsolatosan J. Förster előadja, hogy a 2003. év második felére vonatkozó tanulmányi finanszírozás érdekében a rendelet 7. cikkére hivatkozhat.
64.
Ezzel ellentétben az észrevételeket benyújtó valamennyi fél e kérdést illetően lényegében egyetért abban, hogy az 1251/70 rendelet 1. cikke szerint az említett rendelet személyi hatálya a jelen ügyre nem terjed ki, illetve nem alkalmazandó.
2. Értékelés
65.
Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy valamely tagállamnak a munkavállalók szabad mozgását gyakorló állampolgára a hazai munkavállalókkal azonos szociális kedvezményeket élvez.
66.
A Bíróság korábban már megállapította, hogy a szakmai képesítéssel záruló egyetemi tanulmányok folytatásához nyújtott megélhetési és tanulmányi költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjak e cikk értelmében vett szociális előnynek minősülnek. (
35
) Köztudomású, hogy a szóban forgó tanulmányi finanszírozás is ilyen előnynek minősül. (
36
)
67.
Az EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett munkavállalónak minősülő személyek ezért a szóban forgó tanulmányi finanszírozás tekintetében hivatkozhatnak az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos jogukra.
68.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az említett rendelkezések szerinti munkavállaló fogalma közösségi tartalommal bír, és azt nem lehet megszorító módon értelmezni. „Munkavállalónak” kell tekinteni minden olyan személyt, aki valóságos és tényleges tevékenységet végez, kivéve az olyan mértékben jelentéktelen tevékenységeket, amelyek pusztán kiegészítőnek és járulékosnak tekinthetők. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint a munkaviszony jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt, díjazás ellenében szolgáltatást nyújt. (
37
)
69.
Fontos megjegyezni, hogy a jelen ügyben mind a nemzeti hatóságok, mind a kérdést előterjesztő bíróság nyilvánvalóan abból e feltételezésből indulnak ki, hogy a 2003. év második féléve előtti időszakban J. Förster migráns munkavállalói jogállásra jogosító tényleges munkaviszonyban állt, 2000 márciusától kezdve több állása is volt, és 2002 októberétől 2003 júniusáig fizetett (teljes munkaidős) gyakornoki képzésben vett részt. Következésképpen J. Förster tanulmányi finanszírozásban részesült az 1612/68 rendelet értelmében és a holland jogszabályokban előírt havi 32 órás fizetett munkaviszonyra vonatkozó követelmény alapján. Ezért nincs ok kételkedni abban, hogy 2003 júniusáig J. Förster eleget tett a munkavállalói minőséghez szükséges, a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezésekben előírt feltételeknek, nevezetesen a szakmai tevékenysége nem kiegészítő és járulékos, hanem valóságos és tényleges volt.
70.
Ebben az összefüggésben emlékezni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az a tény, hogy a szakmai tevékenység előkészítő képzésből vagy részmunkaidős tevékenységből áll, az ilyen tevékenységet végző személyt nem zárja ki a munkavállalói jogállásból. (
38
)
71.
Másrészt viszont nem vitatott, hogy J. Förster a 2003. év második felében már nem állt munkaviszonyban.
72.
Noha főszabály szerint az érintett személy a foglalkoztatás megszűnését követően munkavállalói jogállását elveszíti, ez a jogállás azonban – a fent említettek szerint – ezt követően is képes bizonyos hatások kiváltására. (
39
)
73.
Így, először, a foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló 1251/70 rendelet 7. cikke – amelyre az első kérdés kifejezetten hivatkozik – az 1612/68 rendeletben lefektetett egyenlő bánásmódhoz való jogot kiterjeszti az „e rendelet rendelkezései alá tartozó személyek[re]” is.
74.
Egyetértek azonban a jelen eljárásban észrevételeket előterjesztő felek többségének álláspontjával, miszerint az 1251/70 rendelet személyi hatálya nem terjed ki a J. Försteréhez hasonló helyzetben lévő személyekre. Az említett rendelet 1. cikke nem értelmezhető a 2. cikktől elkülönülten, amely meghatározza, hogy mely munkavállalók tartózkodhatnak állandóan a tagállam területén. Ezek azon munkavállalók, akik munkavégzésre irányuló jogviszonya koruk, tartós munkaképtelenségük, vagy más tagállamban történő foglalkoztatásuk miatt szűnt meg. Mivel, nyilvánvalóan, a jelen ügyben részletezett helyzetben lévő személy egyik fenti csoportba sem tartozik, az 1251/70 rendelet 7. cikke nem alkalmazandó.
75.
Az első kérdést így nemlegesen kell megválaszolni.
76.
Másodsorban viszont meg kell vizsgálni, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben lévő diák számára előnyös lehet-e a Lair-ügyben, a Brown-ügyben, a Raulin-ügyben és a Ninni-Orasche-ügyben hozott ítéletekben kialakított ítélkezési gyakorlat. Ezen ügyekben a Bíróság kimondta, hogy egy másik tagállam állampolgárát, aki a fogadó tagállamban a szakmai tevékenységek befejezését követően szakmai oklevéllel elismert egyetemi tanulmányokba kezdett, úgy kell tekinteni, mint aki megtartja munkavállalói jogállását, azzal a feltétellel, hogy létezik kapcsolat, vagy – ahogyan a Bíróság szintén fogalmazott – „folyamatosság” a korábbi szakmai tevékenység és a kérdéses tanulmányok között. (
40
)
77.
A Bíróság leszögezte, hogy ez a folyamatosság azonban nem várható el abban az esetben, ha a migráns személy nem önszántából vált munkanélkülivé, és a munkaerőpiac feltételei szerint más tevékenységi területre való szakmai átképzés teljesítésére köteles. E tekintetben a Bíróság figyelembe vette, hogy a folyamatos pályafutás manapság már kevésbé gyakori, mint korábban, és a keresőtevékenységet időnként képzési vagy átképzési időszakok szakíthatják meg. (
41
)
78.
Végül, a Bíróság a munkavállalói jogállásból eredő jogokból származó előnyök kiterjesztését elutasította az olyan esetekre, amikor visszaélések merülnek fel. Ilyenek például akkor fordulhatnak elő, ha egy tagállam állampolgára csak abból a célból lép be egy másik tagállamba, hogy ott, egy nagyon rövid ideig tartó szakmai tevékenység után, részesüljön a hallgatóknak nyújtott támogatásokból, (
42
) vagy amikor bizonyos, hogy valamely személy a munkavállalói jogállást kizárólag az egyetemi tanulmányok megkezdésére való felvételének következményeként szerezte meg. Ilyen körülmények között az 1612/68 rendeletből eredő jogok kizárólagos alapját képező foglalkoztatási jogviszony csupán kiegészítő jellegű a támogatás által finanszírozott tanulmányok mellett. (
43
)
79.
Egyedül a nemzeti bíróság feladata az annak megállapításához szükséges tényállás felderítése, hogy az alapeljárás felperese a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő kritériumok szerint megtartotta-e munkavállalói jogállását a szakmai tevékenységének megszűnését követően is. (
44
) A jelen ügyben a Bíróság számára adott információk viszont a következő megjegyzéseket teszik lehetővé.
80.
Először, ellentétben különösen a német kormány állításával, miszerint az a tény, hogy valamely személy „főként felsőfokú tanulmányok folytatása” céljából érkezett a fogadó tagállamba – ahogyan a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésében említette –, és kezdettől fogva munka mellett végezte tanulmányait, álláspontom szerint nem zárja ki, hogy ez a személy a fent említett ítélkezési gyakorlatra hivatkozzon.
81.
E tekintetben döntő jelentőséggel bír, hogy a szóban forgó személy ténylegesen végzett-e munkát, azaz olyan tevékenységet, amely a „munkavállaló” fogalma szerint valóságos és tényleges, és nem pusztán kiegészítőnek és járulékosnak tekinthető. (
45
) Ha bizonyításra kerül, hogy valamely személy ezen feltételeknek objektív módon megfelel, az a tény, hogy ugyanakkor diáknak is minősül, nem foszthatja meg munkavállalói jogállásától és az ezzel járó jogoktól. Ugyanilyen alapon nem érinti munkavállalói minősítését önmagában az az eshetőség sem, hogy elsődleges célja tanulmányok folytatása.
82.
Ezt az álláspontot képviseli a Társulási Tanácsnak a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19-i 1/80 határozata 6. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó Payir, Akyuz és Ozturk ügyben nemrégiben hozott ítélet, amelyben a Bíróság azt a kérdést vizsgálta, hogy azon török állampolgárok au pair vagy diák volta, akiknek a tevékenysége egyébként teljesíti az említett cikkben foglalt három feltételt, megfosztja-e ezen állampolgárokat a munkavállalói minőségtől, és kizárja-e azt, hogy e rendelkezés értelmében valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozzanak. A Bíróság nemlegesen válaszolt, és megállapította, hogy az érintett személy hivatkozhat az e rendelkezésben biztosított jogokra, feltéve, hogy teljesíti az e rendelkezésben foglalt objektív feltételeket, anélkül, hogy figyelembe kellene venni, hogy eredetileg milyen okokból biztosították számára az említett területre való beutazási jogot, vagy azt, hogy munkavállalási jogát esetlegesen időbeli korlátozásokhoz kötötték. (
46
)
83.
Másodszor, ami azt a feltételt illeti, hogy vagy folyamatosság áll fenn a munkavállalóként végzett tevékenység és az azt követő tanulmányok között, vagy az érintett személy munkaviszonya önhibáján kívül szűnt meg, J. Förster beadványából kiderül, hogy 2003 második felében azért hagyott fel a munkavégzéssel, mert tanulmányai befejezésére kellett összpontosítania. Álláspontom szerint ilyen körülmények között az ő helyzete nem minősül önhibán kívüli munkanélküliségnek. Mindamellett egyetértek a Bizottsággal abban, hogy a folyamatosság követelménye a jelen ügyben mind időbeli, mind anyagi szempontból teljesülhet.
84.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a 2003. év második felét megelőzően végzett fizetett gyakornoki képzés egy magatartásproblémákkal, illetve pszichés zavarokkal küzdő tanulók számára működtetett speciális iskolában történt, amely tevékenység – tartalmát illetően – minden bizonnyal kapcsolódott pedagógiai tanulmányaihoz. (
47
)
85.
A folyamatosság követelményének alkalmazása során emlékezni kell arra is, hogy – amint arra a Bíróság a Lair-ügyben hozott ítéletében (
48
) is utalt – a folyamatos pályafutás a mai munkavégzési környezetben kevésbé gyakori, mint korábban. Különösen szakmai pályafutásuk elején a fiataloktól – számos okból kifolyólag – gyakran elvárják, sőt a munkaerőpiac feltételei által arra kényszerülnek, hogy tanulmányaikkal és képzésükkel, valamint a foglalkoztatásuk irányába tett első lépésekkel kapcsolatosan rugalmasságot tanúsítsanak. Következésképpen a folyamatosság követelményét azért sem lehet túl szigorúan értelmezni, hogy ne zárjuk ki a munkát végző diákok jelentős részét a közösségi munkavállalóként őket megillető előnyökből annak ellenére, hogy gazdaságilag már aktívak, és beléptek a fogadó állam munkaerőpiacára.
86.
Harmadszor, a jelen ügyben, úgy tűnik, nincs bizonyíték arra, hogy visszaélés történt. Különösen annak fényében, hogy J. Förster a munkavégzés befejezését megelőzően több mint három évig fizetett munkaviszonyban állt, nem lehet azzal érvelni, hogy elsősorban a fogadó állam hallgatói támogatási rendszerével járó előnyök kihasználása céljából lépett be a tagállamba. (
49
)
87.
A tárgyaláson kiderült továbbá, hogy egy hollandiai lakoshoz fűződő személyes kapcsolata is hozzájárult, hogy J. Förster Hollandiába költözött, és ott kezdett keresőtevékenység és tanulmányok folytatásába. Ez a tény is azt jelzi, hogy nem kizárólag a hallgatói támogatási rendszer kihasználása céljából lépett be a tagállamba. (
50
)
88.
Továbbá nincs ok annak feltételezésére sem, hogy csupán azért alkalmazták, mert felvételt nyert az egyetemre, amely következtében viszont munkaviszonyát tanulmányai mellett pusztán járulékosnak kellett volna tekinteni.
89.
Mindezekből a megállapításokból az következik, hogy az 1251/70 rendelet 7. cikke a jelen ügyben szereplő helyzetben lévő diákra nem alkalmazandó, amennyiben az érintett diák az említett rendelet 2. cikkében hivatkozott egyik munkavállalói csoportba sem tartozik.
90.
Mindamellett a fogadó tagállamban a jelen ügyben szereplő helyzetben lévő diák a szóban forgó tanulmányi finanszírozás igénylése érdekében alapvetően hivatkozhat az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdéséből eredő, a nemzeti munkavállalókkal azonos szociális előnyökkel járó közösségi munkavállalói jogaira. A nemzeti bíróság feladata azonban annak bizonyítása, hogy a jelen ügyben a munkaviszony megszűnését követően a munkavállalói jogállás megtartása tekintetében előírt, fent kifejtett különböző feltételek ténylegesen teljesültek-e.
C – Az EK 12. cikk szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmának alkalmazása és a tartózkodásra vonatkozó feltétel a Bidar-ügyben hozott ítélet fényében
91.
Ahogy az a fent javasolt válaszból is kiderül, a jelen ügyben szereplőhöz hasonló helyzetben lévő diák, álláspontom szerint, közösségi munkavállalói jogállásából eredően egyenlő bánásmódra jogosult a tanulmányi finanszírozás tekintetében. Mindazonáltal teljes mértékben másodlagosan érintem a második, harmadik és negyedik kérdést, amely arról kíván meggyőződni, hogy valamely diák a jelen ügy körülményei között eredménnyel hivatkozhat-e az EK 12. cikkre a tanulmányi finanszírozásra való jogosultság érdekében.
1. A felek érvei
92.
J. Förster előadja, hogy a 93/96 irányelv nem zárja ki, hogy az övéhez hasonló helyzetben lévő diákok a tanulmányi finanszírozásra való jogosultság érdekében az EK 12. cikkre hivatkozzanak, mivel a Szerződés rendelkezései a jogszabályi hierarchiában megelőzik az irányelveket. A Bidar-ügyben hozott ítélettel (
51
) kapcsolatosan azt állítja, hogy a tanulmányi támogatás igénylésekor teljesítendő jogszerű tartózkodás követelményén túl a meghatározó feltétel az, hogy az érintett személy jelentős mértékben beilleszkedett-e a fogadó tagállam társadalmába, amelyet viszont egyszerűen nem lehet egyenlőnek tekinteni a bizonyos ideig tartó jogszerű tartózkodással. E tekintetben megjegyzi, hogy az ötéves tartózkodás lényegesen hosszabb, mint a Bidar-ügyben hozott ítéletben elfogadott három év, és a legtöbb diákot teljesen kizárná a tanulmányi finanszírozásra való jogosultságból.
93.
Álláspontja szerint a tagállamoknak minden esetben mérlegelniük kell, hogy az érintett személy megfelelő mértékben beilleszkedett-e a fogadó állam társadalmába, figyelembe véve a személyes szempontokat is.
94.
A Bizottság a második, harmadik, negyedik és ötödik kérdést csak azon lehetőség megfontolásával kapcsolatosan érinti, ha a Bíróság nem követi azon álláspontját, miszerint J. Förster közösségi munkavállalóként hivatkozhat az EK 39. cikkre és az 1612/68 rendelet 7. cikkére. Először is előadja, hogy a jelen ügyet a kérdéses időszakban hatályos közösségi jog, azaz az EK 12. cikk, az EK 18. cikk, a 93/96 irányelv és a tartózkodási jogról szóló, 1990. június 28-i 90/364/EGK tanácsi irányelv fényében kell megítélni. (
52
) A 2004/38 irányelv ezzel szemben azonban nem alkalmazandó.
95.
Habár a Bizottság alapvetően egyetért J. Försterrel, a tárgyaláson előadta, hogy a Bidar-ügyben hozott ítéletből is egyértelmű, hogy ha valamely személy a tartózkodási jogát kizárólag a 93/96 irányelvre alapítja, és más közösségi jogi rendelkezés nem merül fel, ez az irányelv kizárja, hogy ez a személy a tanulmányi finanszírozásra való jogosultság érdekében eredményesen hivatkozzon az EK 12. cikkre. Ezzel ellentétben a fogadó tagállamban a 90/364 irányelv értelmében bizonyos ideje jogszerűen tartózkodó, vagy érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkező, gazdaságilag inaktív uniós polgárok eredményesen hivatkozhatnak az EK 12. cikkre.
96.
A holland kormány által alkalmazott öt éven át tartó tartózkodásra vonatkozó feltétel ezért önmagában nem tekinthető hátrányosan megkülönböztető jellegűnek, mivel feltételezhető, hogy a fogadó tagállam azon állampolgárai, akik főszabályként egész életükben ebben az országban éltek, megfelelnek a bizonyos fokú beilleszkedés követelményének.
97.
A Bizottság álláspontja szerint azonban a tartózkodásra vonatkozó feltételt J. Förster esetében a tagállamok által javasoltnál kevésbé feltétlen jelleggel kell alkalmazni. A beilleszkedés fokának meghatározása érdekében az eset körülményeitől függően más szempontokat is figyelembe kell venni, így például azt, hogy az érintett személy a határhoz közel született, vagy már dolgozott a fogadó tagállamban. Hangsúlyozza, hogy a 2004/38 irányelv értelmében a tagállamok az említett irányelv 24. cikkének (2) bekezdésében meghatározott öt éven át tartó tartózkodásnál kedvezőbb feltételeket is megállapíthatnak, noha azt elismeri, hogy erre nem kötelesek.
98.
A jelen ügyben a Bíróság elé észrevételt terjesztő összes kormány lényegében egyetért abban – habár némiképpen eltérő érvek alapján –, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket olyan értelemben kell megválaszolni, miszerint a jelen ügyhöz hasonló ténybeli körülmények esetén a szóban forgó diák a tanulmányi támogatásra vonatkozó jogosultság érdekében nem hivatkozhat eredményesen az EK 12. cikkre.
99.
A 93/96 irányelv tekintetében a holland, a belga és a dán kormány előadja, hogy a Bidar-ügyben hozott ítélet szerint különbséget kell tenni azon személyek között, akik elsődlegesen tanulmányok folytatása céljából költöznek egy másik tagállamba, és azok közt, akik más okokból kifolyólag telepednek le valamely másik tagállamban, és ezt követően döntenek a tanulmányok megkezdése mellett. A diákok fenti első csoportja a 93/69 irányelv hatálya alá tartozik, amely kizárja, hogy tanulmányi támogatás érdekében az EK 12. cikkre hivatkozzanak, míg a második csoport e tekintetben az említett cikk alapján a belföldi állampolgárokkal azonos bánásmódra jogosult. A holland, a dán és a svéd kormány szerint, többek közt, a 93/96 irányelv 3. cikke, amely kizárja a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságot, az EK 18. cikk első bekezdése értelmében vett korlátozó rendelkezés példájának minősül. Ezzel ellentétben az osztrák kormány álláspontja szerint az irányelv alapvetően nem zárja ki, hogy a diákok a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultsággal kapcsolatban az EK 12. cikkre hivatkozzanak.
100.
A kormányok lényegében egyetértenek abban, hogy a tagállamok az ilyen ösztöndíj kifizetését – a jelen ügyhöz hasonlóképpen – ötéves tartózkodásra vonatkozó feltételtől, amely egyértelmű és megfelelő kritérium, vagy állandó tartózkodási engedélytől tehetik függővé. Abban is egyezőek továbbá a vélemények, hogy nincs olyan kötelezettség, amely szerint egyedi esetekben az érintett társadalomba való beilleszkedést különösen értékelni kell, vagy a tartózkodás időtartamán kívül más kritériumokat is figyelembe kell venni, habár a tagállamok ezt továbbra is szabadon megtehetik, és a tanulmányi támogatást előnyösebb feltételekkel is odaítélhetik.
101.
E tekintetben a legtöbb kormány a 2004/38 irányelvre, különösen a 16. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 24. cikkének (2) bekezdésére és a 37. cikkére hivatkozott, miközben elismerte, hogy ez az irányelv a jelen ügyre időbeli hatálya folytán nem alkalmazandó. A különböző tagállamok hangsúlyozták a szociális támogatások elosztása tekintetében élvezett széles mérlegelési jogkörüket is.
102.
A holland és az egyesült királysági kormány különösen rámutat arra is, hogy – amint azt a Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében jelezte (
53
) – a tanulmányi támogatások előnyösebb odaítélése a külföldi diákok számának fényében indokolatlan pénzügyi terhet róhat a tagállamokra. Ez azonban kihatással lehet az odaítélt támogatások általános szintjére is. Több kormány megjegyzi azt is, hogy a beilleszkedés fokának egyedi értékelése közigazgatási szempontból vagy lehetetlen lenne, vagy – ahogyan a német kormány állítja – nem lenne összeegyeztethető a jogbiztonság és a jogszerűség elvével.
2. Értékelés
103.
A jelen ügyben megválaszolandó kérdések lényegében két fő kérdésre bonthatók. A nemzeti bíróság elsősorban arra keresi a választ, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben lévő diák a Bidar-ügyben hozott ítélet fényében hivatkozhat-e alapvetően az EK 12. cikkre, a jelen ügyben szóban forgó tanulmányi finanszírozáshoz hasonló, a diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló támogatással kapcsolatosan. Amennyiben igen, a nemzeti bíróság másodsorban a Hollandiában alkalmazandó jogszabályra hivatkozik, amely szerint a tanulmányi finanszírozás kizárólag az öt éven át tartó tartózkodásra vonatkozó feltétel teljesítésétől függ, és azt kérdezi, hogy az említett cikk alapján ez a diák milyen feltételekkel jogosul ténylegesen tanulmányi finanszírozásra. Habár a fenti kérdések a Bidar-ügyben hozott ítéletre és az ott idézett ítélkezési gyakorlatra hivatkozással jelentős részben megválaszolhatók, ezt az ítélkezési gyakorlatot a jelen ügy körülményeinek fényében bizonyos szempontból módosítani kell.
104.
A Bíróságnak a Bidar-ügyben hozott ítéletében összefoglalt ítélkezési gyakorlata értelmében a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó uniós állampolgár hivatkozhat az EK 12. cikkre minden olyan helyzetben, amely a közösségi jog ratione materiae alkalmazási körébe tartozik. (
54
)
105.
Az ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen helyzetek közé tartoznak különösen a Szerződés által biztosított alapvető szabadságjogok gyakorlásához tartozó, és az EK 18. cikkben biztosított, a tagállamok területén történő szabad mozgás és tartózkodás gyakorlásához kapcsolódó helyzetek. (
55
)
106.
A Bíróság azt is kiemelte továbbá, hogy a Szerződés szövegében semmi sem utal arra, hogy az uniós állampolgár hallgatók, mikor átköltöznek egy másik tagállamba, hogy ott folytassák tanulmányaikat, elveszítenék a Szerződés által az uniós polgárok számára biztosított jogaikat. (
56
)
107.
Ahogyan az a D'Hoop-ügyben hozott ítéletből is kitűnik, egy tagállam állampolgára, aki egy másik tagállamba költözik, ahol középfokú tanulmányokat folytat, az EK-Szerződés 18. cikke által biztosított szabad mozgás jogát gyakorolja. (
57
)
108.
Végül, a szociális segély nyújtásával kapcsolatban a Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében emlékeztetett arra, hogy egy gazdaságilag inaktív uniós állampolgár hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, amennyiben meghatározott ideig jogszerűen tartózkodik a fogadó tagállam területén, vagy tartózkodási engedéllyel rendelkezik. (
58
)
109.
A jelen ügyben valamely uniós polgár – mint J. Förster is –, aki más tagállamba költözik, és ott szakmai tevékenységet és tanulmányokat folytat, ezáltal tagadhatatlanul az EK 18. cikk szerinti, a más tagállamban való szabad mozgás és tartózkodás jogát gyakorolja. Nem vitatott továbbá, hogy J. Förster a tanulmányai megkezdését követően mindvégig jogszerűen tartózkodott Hollandiában, ide értve a 2003. év második felét is.
110.
Ebből következik, hogy a J. Försterhez hasonló helyzetben lévő uniós polgár a közösségi jog alkalmazási körébe tartozó valamennyi helyzetben alapvetően hivatkozhat az EK 12. cikkre.
111.
E tekintetben a Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy a Brown-ügyben és a Lair-ügyben (
59
) hozott ítéletben korábban megállapított ítélkezési gyakorlattal ellentétben, és a közösségi jog azóta elért fejlődésének fényében a fogadó tagállamban jogszerűen tartózkodó hallgatóknak megélhetési költségeik fedezésének céljából akár támogatott kölcsön, akár ösztöndíj formájában nyújtott támogatás az EK 12. cikk első bekezdésében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának alkalmazásában a Szerződés alkalmazási körébe tartozik. (
60
)
112.
A fent kifejtettek fényében ezért – legalábbis ideiglenesen – azt a következtetést lehet levonni, hogy a jelen ügyben szóban forgó diák, aki a fogadó tagállamban bizonyos ideig jogszerűen tartózkodott, a lent tárgyalt további feltételektől függően, alapvetően hivatkozhat az EK 12. cikkre a szóban forgó tanulmányi finanszírozásra való jogosultság érdekében.
113.
Az előzetes döntéshozatali kérelem és a felek beadványai azonban egyaránt bizonytalanságot fednek fel a 93/96 irányelvnek a fenti megállapításra tett hatásával és azon tény fontosságával kapcsolatosan, hogy valamely személy „főként” tanulmányok folytatása céljából érkezik egy másik tagállamba. Különösen azzal érveltek, hogy a jelen ügyet a Bidar-ügytől azon az alapon meg kell különböztetni, hogy a felperes abban az ügyben nem tanulmányok folytatásának elsődleges céljával lépett be az Egyesült Királyságba és a tartózkodásra vonatkozó jogát nem a 93/96 irányelvre, hanem az EK 18. cikkre és a 90/364 irányelvre alapozta.
114.
Bár igaz, hogy a Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy a 93/96 irányelv 3. cikke nem akadályozza azt, hogy egy tagállami állampolgár, aki az EK 18. cikk és a 90/364 irányelv értelmében jogszerűen tartózkodik valamely másik tagállam területén, tartózkodása időtartama alatt az EK 12. cikk első bekezdésében kimondott egyenlő bánásmód elvére hivatkozzék. (
61
)
115.
Álláspontom szerint azonban ebből nem következik az, hogy a fenti elv nem vonatkozik azon személyekre, akik a tartózkodásra vonatkozó jogot a 93/96 irányelvre alapozzák. A Baumbast és R ügyben hozott ítélet óta a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós polgárok a más tagállam területén való tartózkodás jogát közvetlenül az EK 18. cikk első bekezdésére alapozhatják. (
62
)
116.
Ez a cikk a tartózkodásra vonatkozó jogot kétségkívül a Szerződésben és az annak végrehajtására elfogadott jogi aktusokban meghatározott korlátozásoktól és feltételektől teszi függővé. Ezen korlátozások és feltételek között vannak azok is, amelyeket a munkavállalók esetén a 68/360/EGK tanácsi irányelv, (
63
) a diákok esetén a 93/96 irányelv és a tartózkodásra más közösségi rendelkezés alapján nem jogosult tagállami állampolgárok esetén pedig a 90/364 irányelv fektet le. (
64
)
117.
A Bíróság Grzelczyk-ügyben hozott ítéletéből, de még inkább a Trojani-ügyben hozott ítéletéből kiderül, hogy a Bíróság különbséget tesz egyrészt a tartózkodásra vonatkozó jog és ennek feltételei, másrészt az uniós polgárnak az EK 12. cikkben lefektetett egyenlő bánásmód elvére való hivatkozási lehetősége között, például szociális juttatások igénylése esetén. Ennek velejárója, hogy ugyan a tagállamok a tartózkodásra vonatkozó jogot a különböző tartózkodási irányelvekben meghatározott feltételektől és korlátozásoktól függővé tehetik, azonban amennyiben és ameddig az uniós polgár az érintett fogadó tagállamban – akár a közösségi, akár csak a nemzeti jog erejénél fogva, mint M. Trojani (
65
) esetében – jogszerűen tartózkodik, ez az uniós polgár egyenlő bánásmódra jogosult. Következésképpen a tagállam számára a támogatás nyújtásának elkerülésére nyitva álló egyetlen mód az uniós polgár tartózkodásának megszüntetése. (
66
)
118.
Ez az ítélkezési gyakorlat – vitathatóan – arra utal, hogy a tartózkodási jogra vonatkozó feltételeket és korlátozásokat lefektető másodlagos közösségi jogot, az EK 18. cikk első bekezdésében foglalt hivatkozás folytán, e cikk tekintetében lex specialisnak kell tekinteni, azonban az EK 12. cikk tekintetében nem.
119.
Továbbá a Bíróság a Grzelczyk-ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy míg a 93/96 irányelv 3. cikke értelmében az irányelv nem teremt jogosultságot a tartózkodási jogot élvező diákok számára a fogadó tagállam által nyújtott szociális ösztöndíjra, ezzel szemben az említett irányelv egyetlen rendelkezése sem zárja ki kedvezményezettjeit a szociális ellátásokból. (
67
)
120.
Másképpen fogalmazva, habár a 93/96 irányelv nem jogosít a megélhetési költségek fedezésére szolgáló támogatásra, ez a jog azonban a közösségi jog más rendelkezései, így az EK 12. cikk alapján mégis vonatkozhat az irányelv hatálya alá tartozó diákokra.
121.
Ami az alapeljárásban érintett, „főként felsőfokú tanulmányok folytatása céljából” érkezett diákot illeti, a kérdést előterjesztő bíróság maga is megjegyezte, hogy nehéz megállapítani, a személyek milyen szándékkal érkeznek a fogadó tagállamba. Továbbá, a 93/96 irányelv alkalmazhatósága szempontjából ez a szándék nem is meghatározó. Következésképpen a jelen összefüggésben nincs jelentősége.
122.
A fentiekből következik, hogy a 93/96 irányelv 3. cikke nem akadályozza azt, hogy egy másik tagállam területén jogszerűen tartózkodó tagállami állampolgár tartózkodása időtartama alatt a fogadó tagállamban az EK 12. cikk első bekezdésében kimondott egyenlő bánásmód elvére hivatkozzék az alapeljárásban szereplőhöz hasonló tanulmányi finanszírozás érdekében, még abban az esetben sem, ha tartózkodási joga az említett irányelven alapul.
123.
A harmadik kérdés b), c) és d) pontja, valamint a negyedik kérdés tekintetében meg kell továbbá vizsgálni, hogy a tagállamok az említett cikk alapján más tagállamok állampolgárai számára az ilyen tanulmányi finanszírozásra vonatkozó jogosultságot függővé tehetik-e öt éven át tartó tartózkodási feltétel teljesítésétől.
124.
A Bidar-ügyben hozott ítéletében a Bíróság úgy határozott, hogy noha a tagállamoknak szociális támogatási rendszerük szervezésénél és alkalmazásánál egyfajta pénzügyi szolidaritást kell tanúsítaniuk a többi tagállam állampolgáraival szemben, valamennyi tagállam számára megengedett, hogy gondoskodjék arról, hogy a másik tagállami diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló támogatások nyújtása ne váljék olyan indokolatlan teherré, amely az adott tagállam által nyújtható támogatások általános szintjére is hatással lehet. (
68
)
125.
Ahogyan a Bíróság az említett ügyben hozott ítéletében kimondta, valamennyi tagállam számára megengedett, hogy csak azoknak a diákoknak nyújtson a megélhetési költségek fedezésére szolgáló támogatást, akik igazolták, hogy bizonyos fokig beilleszkedtek ezen állam társadalmába. (
69
)
126.
A Bíróság ugyanakkor azt is nyilvánvalóvá tette, hogy a tagállam nem követelheti meg, hogy a diákok a munkaerőpiaccal is kapcsolatot alakítsanak ki, (
70
) amely követelményt a Bíróság a szociális támogatásokkal kapcsolatosan számos alkalommal jogszerűnek minősített. (
71
)
127.
A Bíróság a Bidar-ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy ha a szóban forgó diák egy meghatározott időszakban a fogadó tagállamban tartózkodott, a beilleszkedés elégséges foka bizonyítottnak tekinthető. Elismerte, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály által előírt három éven keresztüli lakóhellyel rendelkezésre vonatkozó feltétel megfelelő időtartamnak tekinthető. (
72
)
128.
A jelen ügyben a kérdés az, hogy a fent említett ítélettel összefüggésben az öt éven át tartó lakóhellyel rendelkezés feltétele megfelelhet-e azon jogos célnak, hogy biztosítsák, hogy a támogatás igénylője igazolta az érintett állam társadalmába történt beilleszkedésének bizonyos fokát. Ahogyan azt beadványában több kormány is hangsúlyozta, az olyan szociális juttatásokkal kapcsolatosan, mint az alapeljárásban szereplő tanulmányi finanszírozás, a tagállamoknak széles mérlegelési jogkörük van a társadalomhoz való kötődés foka értékelési szempontjainak meghatározására vonatkozóan. A közösségi jog által megszabott korlátokat, különösen az arányosság elvét azonban így is be kell tartaniuk. (
73
)
129.
A tagállamok számára nyilvánvalóan valamilyen mértékig megengedett, hogy további egyéni értékelést nem igénylő általános feltételeket alkalmazzanak, mint a Bidar-ügyben szereplő három éves lakóhellyel rendelkezésre vonatkozó feltétel. A Bíróság ítélkezési gyakorlata azonban arra is utal, hogy ezek a feltételek nem lehetnek oly mértékben általánosak, hogy a beilleszkedés tényleges fokától függetlenül szisztematikusan kizárják a diákokat abból, hogy tanulmányaikat a fogadó tagállam állampolgáraival azonos feltételek mellett folytathassák. Másképpen fogalmazva, a követett szempontoknak utalniuk kell a társadalomba való beilleszkedés fokára. (
74
)
130.
Álláspontom szerint az öt éven át tartó tartózkodásra vonatkozó feltétel esetében nem ez a helyzet, mivel alappal feltételezhető, hogy számos diák már jóval ezen időszak eltelte előtt jelentős mértékben beilleszkedett a társadalomba. Különösen ez a helyzet az olyan diákok esetében, mint J. Förster is, akik a fogadó tagállamban tanulmányaik mellett szakmai tevékenységet is folytattak. Valójában, ahogyan azt J. Förster is előadta, az öt éven át tartó tartózkodásra vonatkozó feltétel a más tagállamban történő szabad mozgás és ott tanulmányok folytatásának jogát gyakorló diákokat megakadályozza abban, hogy a tanulmányi finanszírozással kapcsolatosan uniós polgárként egyenlő bánásmódban részesüljenek, tekintet nélkül a fogadó tagállam társadalmával kialakított tényleges kapcsolatra. Álláspontom szerint ez nem tekinthető arányosnak.
131.
Igaz, hogy a 2004/38 irányelv a tagállamok számára nem állapít meg kötelezettséget a tekintetben, hogy az állandó tartózkodási engedély megszerzését, azaz az öt év elteltét megelőzően folytatott tanulmányok tekintetében megélhetési költségek fedezésére szolgáló támogatást nyújtsanak. Eltekintve azonban attól, hogy az irányelv a jelen ügyre nem alkalmazandó, nem vonhat el az EK 12. cikkből eredő követelményekből és az arányosság általános elvéből.
132.
A fogadó tagállamban történő ötéves folyamatos tartózkodás azt a végső határt jelzi, amelyen belül talán még azzal lehet érvelni, hogy a más tagállamban tanulmányokat folytató diák még nem illeszkedett be megfelelő fokban az adott tagállam társadalmába ahhoz, hogy az EK 12. cikkben előírt egyenlő bánásmódra jogosult legyen a szociális támogatások, mint a megélhetési költségek fedezésére szolgáló tanulmányi ösztöndíjjal kapcsolatosan.
133.
Ha a diák már három éve a fogadó tagállamban tartózkodik, mint a jelen ügyben, még úgy is, hogy az öt év nem telt el, a tanulmányi finanszírozás megtagadása aránytalannak tűnik, ha a diák megfelelő bizonyítékkal szolgál a tekintetben, hogy a fogadó tagállam társadalmába jelentős fokban beilleszkedett.
134.
Végül úgy vélem, hogy a fenti érvelést nem befolyásolja az a tény, hogy a tartózkodásra vonatkozó feltétel csak más tagállam polgárai tekintetében került meghatározásra. Ahogyan azt a Bizottság megjegyezte, helyénvaló az a feltételezés, hogy a tagállamok saját állampolgárai ténylegesen kapcsolódnak az adott állam társadalmához.
135.
A fentiek alapján a harmadik kérdés b), c) és d) pontjára, valamint a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy ellentétes az arányosság elvével összefüggésben értelmezett EK 12. cikkel, ha valamely tagállam kizárólag azon az alapon tagadja meg a jelen ügyben szereplő tanulmányi finanszírozást a más tagállamból származó gazdaságilag inaktív, a fogadó tagállamban már három éve jogszerűen tartózkodó diák számára, hogy a diák a szóban forgó tanulmányi időszakot megelőzően nem tartózkodott öt éven át a fogadó tagállamban, ha a diák által megfelelő módon bizonyított más szempontok igazolják, hogy a fogadó tagállam társadalmába jelentős fokban beilleszkedett.
D – A jogbiztonságra vonatkozó ötödik kérdésről
1. A felek érvei
136.
J. Förster előadja, hogy mind a vitatott visszatérítést elrendelő határozat, mind az ellene benyújtott kereset korábbi keltezésű, mint a 2005. május 9-i Beleidsregel. A jogbiztonság elvével és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikkével ellentétes az olyan szabályok elfogadása, amelyek jogait az EK 12. cikkre való hivatkozását követően korlátozzák. (
75
)
137.
Ugyanennek kapcsán a Bizottság javasolja, hogy az ötödik kérdést nemlegesen kell megválaszolni, és azzal érvel, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a nemzeti jogszabályok értelmezése során figyelembe kell vennie az általános jogelveket, különösen a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalmának elvét.
138.
A német, osztrák és a holland kormány viszont azt állítja, hogy ha a Bíróság ítélete lehetővé teszi, hogy a személyek az EK 12. cikkből visszamenőlegesen szélesebb körű jogokat származtassanak a korábban fennállóknál, az ítélet végrehajtásakor a múltbeli időszakok tekintetében követelményeket is elő lehet írni. A holland kormány szerint ez összhangban van a Collins-ügyben hozott ítélettel. (
76
)
2. Értékelés
139.
Az ötödik kérdést a teljesség kedvéért érintem, az előző kérdésekre javasolt válaszokra tekintet nélkül. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy ellentétes-e a jogbiztonságnak a Collins-ügyben alkalmazott elvével, hogy a holland hatóságok a 2003. év második fele tekintetében a Bidar-ügyben hozott ítéletet követően elfogadott 2005. május 9-i Beleidsregelben megállapított tartózkodási időtartamra vonatkozó feltételre hivatkozással tagadták meg a tanulmányi finanszírozást, amennyiben az említett iránymutatás szélesebb körű jogokat tartalmaz – jelen esetben a tanulmányi finanszírozáshoz való előnyösebb hozzáférést –, mint korábban. Tanulmányi finanszírozást ezt megelőzően csak az EK 39. és EK 43. cikk alapján erre jogosult más tagállamokból származó diákok számára nyújtottak.
140.
A jogbiztonság elve – mint alapvető közösségi jogelv – azt követeli meg, hogy a közösségi jog hatáskörébe tartozó területeken a tagállamok szabályozása egyértelmű és világos legyen, lehetővé téve, hogy a jogalanyok félreérthetőség nélkül megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket. Célja a közösségi joggal kapcsolatos helyzetek és jogviszonyok kiszámíthatóságának garantálása. (
77
) Következésképpen a Collins-ügyben hozott ítéletében a Bíróság megállapította, hogy a nemzeti hatóságok által alkalmazott tartózkodási feltételnek egyértelmű és előre meghatározott követelményeken kell alapulnia. (
78
)
141.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata azonban azt is mutatja, hogy jelentőséggel bír, hogy a szóban forgó szabály a jogalanyok számára előnyös vagy hátrányos következményekkel jár-e. A jogalanyok számára kötelezettséget meghatározó szabályozás esetén különös jelentősége van a jogbiztonság elvéből fakadó követelmények szigorú betartásának és a jogalanyok védelmének. (
79
)
142.
Következésképpen a jogbiztonság elve és a jogalanyok védelme álláspontom szerint nem zárja ki valamely jogszabály visszaható hatályú alkalmazását, feltéve, ha ez az alkalmazás az érintett személy számára kedvezőbb jogi helyzetet teremt. (
80
)
143.
Az ötödik kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes a jogbiztonság elvével, ha valamely tagállam a 2005. május 9-i Beleidsregelhez hasonló jogszabályt múltbeli időszak tekintetében alkalmaz, feltéve, ha ez az alkalmazás az érintett személy számára kedvezőbb jogi helyzetet teremt.
V – Végkövetkeztetések
144.
Mindezek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre az alábbi válaszokat adja:
„1)
A foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló, 1970. június 29-i 51/70/EGK bizottsági rendelet 7. cikke a jelen ügyben szereplő helyzetben lévő diákokra nem alkalmazandó, amennyiben az érintett diák az említett rendelet 2. cikkében hivatkozott egyik munkavállalói csoportba sem tartozik.
2)
A fogadó tagállamban a jelen ügyben szereplő helyzetben lévő diák a szóban forgó tanulmányi finanszírozás igénylése érdekében alapvetően hivatkozhat a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet 7. cikkének (2) bekezdéséből eredő, a nemzeti munkavállalókkal azonos szociális előnyökkel járó közösségi munkavállalói jogaira. A nemzeti bíróság feladata azonban annak bizonyítása, hogy az adott ügyben a munkaviszony megszűnését követően a munkavállalói jogállás megtartása tekintetében előírt különböző feltételek ténylegesen teljesültek-e.
3)
A diákok tartózkodási jogáról szóló, 1993. október 29-i 93/96/EGK tanácsi irányelv 3. cikke nem akadályozza azt, hogy egy másik tagállam területén bizonyos ideje jogszerűen tartózkodó tagállami állampolgár tartózkodása időtartama alatt a fogadó tagállamban az EK 12. cikk első bekezdésében kimondott egyenlő bánásmód elvére hivatkozzék az alapeljárásban szereplőhöz hasonló tanulmányi finanszírozás érdekében, még abban az esetben sem, ha tartózkodási joga az említett irányelven alapul.
4)
Ellentétes az arányosság elvével összefüggésben értelmezett EK 12. cikkel, ha valamely tagállam kizárólag azon az alapon tagadja meg a jelen ügyben szereplő tanulmányi finanszírozást a más tagállamból származó gazdaságilag inaktív, a fogadó tagállamban már három éve jogszerűen tartózkodó diák számára, hogy a diák a szóban forgó tanulmányi időszakot megelőzően nem tartózkodott öt éven át a fogadó tagállamban, ha a diák által megfelelő módon bizonyított más szempontok igazolják, hogy a fogadó tagállam társadalmába jelentős fokban beilleszkedett.
5)
Nem ellentétes a jogbiztonság elvével, ha valamely tagállam a 2005. május 9-i Beleidsregelhez hasonló jogszabályt múltbeli időszak tekintetében alkalmaz, feltéve, ha ez az alkalmazás az érintett személy számára kedvezőbb jogi helyzetet teremt.”
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A Bíróság C-209/03. sz. Bidar-ügyben 2005. március 15-én hozott ítéletének (EBHT 2005., I-2119. o.) 57. pontja.
(
3
)	HL 1968. L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.
(
4
)	HL 1993. L 317., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 250. o.
(
5
)	HL 1970. L 142., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 32. o.
(
6
)	HL 2004. L 158., 77. o., helyesbítette a HL 2004. L 229., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.
(
7
)	AG/OCW/MT-05.11.
(
8
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
9
)	AGOCenW/MT/05.
(
10
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
11
)	A Bíróság C-413/01. sz. Ninni–Orasche-ügyben 2003. november 6-án hozott ítélete (EBHT 2003., I-13187. o.).
(
12
)	A Bíróság C-33/99. sz., Fahmi és Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado ügyben 2001. március 20-án hozott ítélete (EBHT 2001., I-2415. o.).
(
13
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
14
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
15
)	A Bíróság C-456/02. sz. Trojani-ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélete (EBHT 2004., I-7573. o.).
(
16
)	A Bíróság C-138/02. sz. Collins-ügyben 2004. március 23-án hozott ítéletének (EBHT 2004., I-2703. o.) 72. pontja.
(
17
)	E tekintetben lásd Geelhoed főtanácsnok 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyre vonatkozóan előterjesztett indítványának 10. pontját és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 12. pontját.
(
18
)	E tekintetben lásd a 16. lábjegyzetben hivatkozott Collins-ügyben hozott ítélet 30. és 31. pontját és a Bíróság 316/85. sz. Lebon-ügyben 1987. június 18-án hozott ítéletének (EBHT 1987., 2811. o.) 26. pontját.
(
19
)	E tekintetben lásd a lenti 65. és 66. pontot.
(
20
)	A Bíróság 39/86. sz. Lair-ügyben 1988. június 12-én hozott ítélete (EBHT 1988., 3161. o.).
(
21
)	Hivatkozás a 11. lábjegyzetben.
(
22
)	Lásd például a Bíróság C-241/89. sz. SARPP-ügyben 1990. december 12-én hozott ítéletének (EBHT 1990., I-4695. o.)8. pontját és a 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(
23
)	Lásd például a Bíróság C-413/99. sz., Baumbast és R. ügyben 2002. szeptember 17-én hozott ítéletének (EBHT 2002., I-7091. o.) 82. pontját, a C-184/99. sz. Grzelczyk-ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítéletének (EBHT 2001., I-6193. o.) 31. pontját és a C-148/02. sz. Garcia Avello ügyben 2003. október 2-án hozott ítéletének (EBHT 2003., I-11613. o.) 22. pontját.
(
24
)	A Bíróság C-85/96. sz. Martínez Sala-ügyben 1998. május 12-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-2691. o.)63. pontja, a 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyben hozott ítélet 43. pontja és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(
25
)	Hasonlóan lásd még Cosmas főtanácsnok C-378/97. sz. Wijsenbeek-ügyre (EBHT 1999., I-6207. o.) vonatkozóan 1999. március 16-án előterjesztett indítványának 84–86. pontját, és Poiares Maduro főtanácsnok C-72/03. sz. Carbonati Apuani ügyre (EBHT 2004., I-8027. o.) vonatkozóan 2004. május 6-án előterjesztett indítványának 68. és 69. pontját.
(
26
)	Lásd a Bíróság 235/87. sz. Matteucci-ügyben 1988. szeptember 27-én hozott ítéletének (EBHT 1988., 5589. o.)16. pontját.
(
27
)	Lásd a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 44. pontját és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 56. pontját.
(
28
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 56. és 57. pontja, e tekintetben lásd még a Bíróság C-11/06. és C-12/06. sz., Morgan és Bucher egyesített ügyekben 2007. október 23-án hozott ítéletének (EBHT 2007., I-9161. o.) 43. pontját.
(
29
)	E tekintetben lásd a Bíróság C-40/05. sz. Kai Lyyski-ügyben 2007. január 11-én hozott ítéletének (EBHT 2007., I-99. o.)33. és 34. pontját és a C-387/01. sz. Weigel-ügyben 2004. április 29-én hozott ítéletének (EBHT 2004., I-4981. o.)57–59. pontját.
(
30
)	Hivatkozás a 20. lábjegyzetben.
(
31
)	A Bíróság 197/86. sz. Brown-ügyben 1988. június 21-én hozott ítélete (EBHT 1988., 3205. o.).
(
32
)	Hivatkozás a 11. lábjegyzetben.
(
33
)	Hivatkozás a 20. lábjegyzetben.
(
34
)	Hivatkozás a 11. lábjegyzetben.
(
35
)	E tekintetben lásd a 26. lábjegyzetben hivatkozott Matteucci-ügyben hozott ítélet 23. pontját, a 20. lábjegyzetben hivatkozott Lair-ügyben hozott ítélet 23., 24. és 28. pontját, a 31. lábjegyzetben hivatkozott Brown-ügyben hozott ítélet 25. pontját és a Bíróság C-3/90. sz. Bernini-ügyben 1990. február 26-án hozott ítéletének (EBHT 1992., I-1071. o.)23. pontját.
(
36
)	E tekintetben különösen lásd a 12. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Amado ügyben hozott ítélet 45. pontját.
(
37
)	Különösen lásd a Bíróság 66/85. sz. Lawrie-Blum-ügyben 1986. július 3-án hozott ítéletének (EBHT 1986., 2121. o.) 16. és 17. pontját, a 24. lábjegyzetben hivatkozott Martínez Sala-ügyben hozott ítélet 32. pontját és a Bíróság C-337/97. sz. Meeusen-ügyben 1999. június 8-án hozott ítéletének (EBHT 1999., I-3289. o.) 13. pontját.
(
38
)	Lásd a 37. lábjegyzetben hivatkozott Lawrie-Blum-ügyben hozott ítélet 19–21. pontját és a Bíróság 1982. március 23-án hozott ítéletének (53/81. sz. Levin-ügyben EBHT 1982., 1035. o.) 17. pontját.
(
39
)	Lásd a fenti 49. pontot, lásd még a 24. lábjegyzetben hivatkozott Martínez Sala-ügyben hozott ítélet 33. pontját.
(
40
)	Lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott Lair-ügyben hozott ítélet 39. pontját, a 31. lábjegyzetben hivatkozott Brown-ügyben hozott ítélet 26. pontját, a Bíróság C-357/89. sz. Raulin-ügyben 1992. február 26-án hozott ítéletének (EBHT 1992., I-1027. o.) 21. pontját és a 11. lábjegyzetben hivatkozott Ninni-Orasche-ügyben hozott ítélet 35. pontját. Ez azonban nem vonatkozik azon munkavállalókra, akik a fogadó tagállamban folytatott keresőtevékenység megszűnését követően a származási országukba való visszatérés mellett döntöttek (amely a jelen esetben nem így van). E tekintetben lásd a 12. lábjegyzetben hivatkozott Fahmi és Amado ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontját.
(
41
)	Lásd különösen a 20. lábjegyzetben hivatkozott Lair-ügyben hozott ítélet 37. és 38. pontját és a 11. lábjegyzetben hivatkozott Ninni–Orasche-ügyben hozott ítélet 35. pontját.
(
42
)	E tekintetben lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott Lair-ügyben hozott ítélet 43. pontját.
(
43
)	E tekintetben lásd a 31. lábjegyzetben hivatkozott Brown-ügyben hozott ítélet 27. és 28. pontját.
(
44
)	E tekintetben lásd a 11. lábjegyzetben hivatkozott Ninni-Orasche-ügyben hozott ítélet 41. pontját.
(
45
)	Lásd a fenti 68. pontot.
(
46
)	A Bíróság C-294/06. sz. ügyben 2008. január 24-én hozott ítéletének (EBHT 2008., I-203. o.) 34., 43. és 46. pontja.
(
47
)	Álláspontom szerint nem szükséges bizonyítani, hogy a gyakorlati képzést megelőzően végzett munka tekintetében is fennállt a folyamatosság, mivel ez a képzés mindenesetre önmagában is valóságos és tényleges – és nem csupán kiegészítő és járulékos – tevékenységnek tekinthető, így ezek alapján J. Förster munkavállalónak minősül.
(
48
)	Lásd a fenti 77. pontot.
(
49
)	Lásd a fenti 78. pontot.
(
50
)	Vö. a 11. lábjegyzetben hivatkozott Ninni-Orasche-ügyben hozott ítélet 47. pontjával.
(
51
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
52
)	HL 1990. L 180., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 3. o.
(
53
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
54
)	Lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 32. pontját, a 24. lábjegyzetben hivatkozott Martínez Sala-ügyben hozott ítélet 63. pontját és a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 32. pontját.
(
55
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 33. pontja, a Bíróság C-274/96. sz., Bickel és Franz ügyben 1998. november 24-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-7637. o.) 15. és 16. pontja, a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 33. pontja, a 23. lábjegyzetben hivatkozott Garcia Avello-ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontja és a 28. pontban hivatkozott Morgan és Bucher ügyben hozott ítélet 23. pontját.
(
56
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 34. pontja és a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(
57
)	A Bíróság C-224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július 11-én hozott ítéletének (EBHT 2002., I-6191. o.) 29–34. pontja.
(
58
)	E tekintetben lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 37. pontját, a 24. lábjegyzetben hivatkozott Martínez Sala-ügyben hozott ítélet 24. pontját és a 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyben hozott ítélet 43. pontját.
(
59
)	Lásd a 20. lábjegyzetben hivatkozott Lair-ügyben hozott ítélet 15. pontját és a 31. lábjegyzetben hivatkozott Brown-ügyben hozott ítélet 18. pontját.
(
60
)	Különösen lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 42. és 48. pontját.
(
61
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 46. pontjában.
(
62
)	Hivatkozás a 23. lábjegyzetben, 84. pont.
(
63
)	A tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1968. október 15-i 68/360/EGK tanácsi irányelv (HL L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 27. o.).
(
64
)	E tekintetben lásd még a Bíróság C-408/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2006. március 23-án hozott ítéletének (EBHT 2006., I-2647. o.) 65. pontját.
(
65
)	E tekintetben lásd a 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(
66
)	E tekintetben lásd a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 37–42. pontját és a 15. lábjegyzetben hivatkozott Trojani-ügyben hozott ítéletet, különösen annak 36., 37. és 43–46. pontját, valamint ebből a szempontból vö. a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 36. és 47. pontjával is.
(
67
)	Lásd a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 39. pontját.
(
68
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 56. pontja, utalással a 23. lábjegyzetben hivatkozott Grzelczyk-ügyben hozott ítélet 44. pontjára.
(
69
)	Az ítélet 57. pontja. E tekintetben lásd még a 28. lábjegyzetben hivatkozott Morgan és Bucher ügyben hozott ítélet 43. pontját, e feltétel tekintetében a háború vagy elnyomás polgári áldozatainak nyújtott nyugdíj összefüggésében lásd még a Bíróság C-192/05. sz., Tas-Hagen és Tas ügyben 2006. október 26-án hozott ítéletének (EBHT 2006., I-10451. o.)34. pontját és a C-499/06. sz. Nerkowska-ügyben 2008. május 22-én hozott ítéletének (EBHT 2008., I-3993. o.)37. pontját.
(
70
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet 58. pontja.
(
71
)	Lásd, például, az 57. lábjegyzetben hivatkozott D’Hoop-ügyben hozott ítélet 38. pontját és a 16. lábjegyzetben hivatkozott Collins-ügyben hozott ítélet 67. pontját.
(
72
)	E tekintetben lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 59–61. pontját.
(
73
)	E tekintetben lásd a 69. lábjegyzetben hivatkozott Nerkowska-ügyben hozott ítélet 38. pontját, a 69. lábjegyzetben hivatkozott Tas-Hagen és Tas ügyben hozott ítélet 36. pontját, a 28. lábjegyzetben hivatkozott Morgan és Bucher ügyben hozott ítélet 46. pontját és a Bíróság C-76/05. sz., Schwarz és Gootjes-Schwarz ügyben 2007. szeptember 11-én hozott ítéletének (EBHT 2007., I-6849. o.) 79. pontját.
(
74
)	E tekintetben lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bidar-ügyben hozott ítélet érvelését, 61. és 62. pont, illetve azon követelményt illetően, hogy a diáknak le kell telepednie a fogadó tagállamban, a 28. lábjegyzetben hivatkozott Morgan és Bucher ügyben hozott ítélet 46. pontját.
(
75
)	Az EJEB 1994. december 9-i, Stran Greek Refineries és Stratis Andreadis kontra Görögország ítéletre (A. sorozat 301-B. szám) hivatkozik.
(
76
)	Hivatkozás a 16. lábjegyzetben.
(
77
)	E tekintetben lásd a Bíróság 257/86. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1988. július 21-én hozott ítéletének (EBHT 1988., 3249. o.) 12. pontját és a C-110/03. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2005. április 14-én hozott ítéletének (EBHT 2005., I-2801. o.) 30. pontját.
(
78
)	Hivatkozás a 16. lábjegyzetben, 72. pont.
(
79
)	E tekintetben lásd a Bíróság 239/86. sz., Írország kontra Bizottság ügyben 1987. december 15-én hozott ítéletének (EBHT 1987., 5271. o.) 17. pontját, a C-143/93. sz. Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13-án hozott ítéletének (EBHT 1996., I-431. o.) 27. pontját, és a C-17/03. sz., Vereniging voor Energie, Milieu en Water és mások ügyben 2005. június 7-én hozott ítéletének (EBHT 2005., I-4983. o.) 80. pontját.
(
80
)	Álláspontom szerint nem bír jelentőséggel a J. Förster által hivatkozott, az Európai Emberi Jogi Bíróság 75. lábjegyzetben hivatkozott ítélete, amelyben az EJEB megállapította, hogy fennáll az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikke (1) bekezdésének megsértése, mivel az a jogalkotónak az igazságszolgáltatásba való beavatkozását érinti, egy jogvita bírói úton történő eldöntésének befolyásolása érdekében (lásd a hivatkozott ítélet 49. és 50. §-át).