62011CC0379
SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2012. szeptember 27. (
1
)
C-379/11. sz. ügy
Caves Krier Frères S.àr.l.
kontra
Directeur de l’Administration de l’emploi
(A Cour administrative [Luxemburgi Nagyhercegség] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Munkavállalók szabad mozgása — EUMSZ 21. cikk és EUMSZ 45. cikk — Nemzeti szabályozás — A társadalombiztosítási járulékoknak a negyvenötödik életévét betöltött, az adott állam illetékes hatóságánál nyilvántartásba vett munkanélkülit foglalkoztató munkáltatók számára történő, valamely tagállam általi visszatérítése — Korlátozás — Igazolás”
1.
Luxemburgban a negyvenötödik életévüket betöltött munkavállalókat foglalkoztató munkáltatók jogosultak foglalkoztatási támogatásra. (
2
) A támogatást a munkáltatónak a foglalkoztatott munkavállalóra tekintettel fizetett társadalombiztosítási járulékok visszatérítésének formájában nyújtják. Ugyanakkor az érintett munkavállalónak álláskeresőként kell szerepelnie a luxemburgi munkaügyi központ valamelyik állásközvetítő irodájának nyilvántartásában. (
3
) A Cour administrative (másodfokú közigazgatási bíróság) (Luxembourg) azt a kérdést teszi fel, hogy ez a feltétel összeegyeztethető–e a polgárok Európai Unión belüli szabad mozgáshoz és letelepedéshez való jogáról, illetve a munkavállalók Európai Unión belüli szabad mozgásához való jogáról szóló EUMSZ 21. és 45. cikkel.
Jogi háttér
Az uniós jog
A Szerződés rendelkezései
2.
Az EUMSZ 21. cikk értelmében minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz.
3.
Az EUMSZ 45. cikk értelmében:
„(1)   Az Unión belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
(2)   A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében.”
4.
Az EUMSZ 45. cikk (1) és (2) bekezdésével kapcsolatban a tagállamok a 45. cikk (3) bekezdésének megfelelően korlátozásokat alkalmazhatnak közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokra hivatkozva.
Az 1408/71 rendelet
5.
Az 1408/71 rendelet (
4
) a tagállamok szociális biztonsági szabályozását koordinálja az EU-n belül mozgó személyek szociális biztonsági jogainak védelme érdekében. (
5
) E rendelet hatálya minden munkavállalót lefed, ideértve a határ menti ingázókat is. (
6
) Előírja továbbá, hogy azon személyeket, akik az EU területén lakóhellyel rendelkeznek, bármely tagállam jogszabályai szerint a szociális biztonság területén ugyanolyan kötelezettségek terhelik és ugyanolyan előnyök illetik, mint az adott állam állampolgárait. (
7
) A munkanélküliségi-ellátásokkal kapcsolatos jogszabályokra kiterjed a rendelet tárgyi hatálya (a 4. cikk (1) bekezdésének g) pontja). A kérdéses támogatások nemcsak pénzbeli ellátások, hanem magukban foglalják az álláskeresési segítséget is, amelyet a tagállamok foglalkoztatási szolgálatai kínálnak a rendelkezésükre álló munkavállalók részére. (
8
)
6.
Az 1408/71 rendelet II. címének („Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása”) rendelkezései a kollíziós szabályok teljes és egységes rendszerét alkotják, amelynek célja annak biztosítása, hogy az Unión belül mozgó munkavállalók csak egy tagállam szociális biztonsági rendszerének hatálya alá tartozzanak. (
9
) Ennek megfelelően a 13. cikk az alábbiakról rendelkezik:
„(1)   A 14. cikk c) pontjára [helyesen: 14c. cikkre] is figyelemmel a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
a)
egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található;
[…]”
7.
A III. cím 6. fejezete különleges rendelkezéseket tartalmaz a munkanélküli-ellátásokkal kapcsolatban. A 71. cikk tartalmazza az olyan munkanélküliekre alkalmazandó rendelkezéseket, akik korábban munkavállalók voltak, és legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel. A szabályozás eltérő attól függően, hogy a munkanélküli határ menti ingázó (a 71. cikk (1) bekezdésének a) pontja) vagy „nem határ menti ingázó” (a 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja). A határ menti ingázók tekintetében a 71. cikk (1) bekezdésének a) pontja kivételt állapít meg a 13. cikk (2) bekezdés a) pontjában rögzített főszabályhoz képest. Ennek értelmében:
„(1)   Az a munkanélküli, aki legutolsó munkaviszonyának időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezett lakóhellyel, a következő rendelkezések szerint jogosult ellátásra: (
10
)
a) i.
az a határ menti ingázó, aki részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé válik az őt alkalmazó vállalkozásban, az illetékes állam jogszabályainak rendelkezései szerint részesül ellátásban, mintha ezen állam területén rendelkezne lakóhellyel; ezeket az ellátásokat az illetékes intézmény nyújtja;
ii.
a teljes munkanélküli határ menti ingázó a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően részesül ellátásban, mintha legutolsó munkaviszonya alatt ezen állam jogszabályainak hatálya alá tartozott volna; ezeket az ellátásokat a lakóhely szerinti intézmény nyújtja a saját költségén;
[….]”
8.
A munkavállalónak, aki „nem határ menti ingázó”, és így a 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja alá tartozik, választási lehetősége van: igényelhet munkanélküli-ellátást az utolsó munkaviszonya szerinti állam illetékes hatóságától vagy kérheti ezen ellátásokat a lakóhelye szerinti államban. (
11
)
Nemzeti szabályozás
9.
A szóban forgó nemzeti jogszabály a Code du travail (munka törvénykönyve) L. 541-1. cikkének első bekezdése. Ez előírja a társadalombiztosítási járulékok visszatérítését (a továbbiakban: foglalkoztatási támogatás) az alábbi esetben:
„A foglalkoztatási alap visszatéríti a magánszektor munkáltatóinak a foglalkoztatott munkanélküliek után fizetett társadalombiztosítási járulékok munkáltatót és biztosítottat terhelő részét, függetlenül attól, hogy e munkanélküliek részesültek-e munkanélküli-ellátásban, feltéve hogy negyvenötödik életévüket betöltötték, és álláskeresőként legalább egy hónapja szerepelnek az [ADEM] valamelyik állásközvetítő irodájának nyilvántartásában.”
10.
Az L. 541-1. cikk harmadik bekezdése előírja továbbá, hogy a nyilvántartásba vétel feltétele nem vonatkozik a negyvenedik életévüket betöltött álláskeresőkre, akiket a Code du travail L. 513-3. cikke szerinti munkahely-megőrzési terv („szociális terv”) érint. (
12
)
11.
Az L. 622-6. cikk (1) bekezdése előírja, hogy „minden munkát kereső munkanélküli személynek álláskeresőként nyilvántartásba kell vetetnie magát az [ADEM-nél]”.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12.
M. Krier 1955. július 30-án született. Luxemburgi állampolgár, aki családjával Németországban él. 2008. május 1-jén a Caves Krier Frères S.àr.l. (a továbbiakban: Caves Krier), egy luxemburgi társaság határozatlan idejű munkaszerződést létesített M. Krierrel, aki akkor 52 éves volt. M. Krier mindig is Luxemburgban dolgozott, jóllehet, közvetlenül a Caves Krierrel létesített munkaviszony megkezdése előtt munkanélküli volt, miután korábbi munkáltatója elbocsátotta. Ezen időszak alatt M. Krier a német hatóságoknál vetette magát nyilvántartásba munkanélküliként, és ennek megfelelően a lakóhelye szerinti államban részesült munkanélküli-ellátásokban.
13.
A Caves Krier 2008. szeptember 2-án nyújtotta be foglalkoztatási támogatásra vonatkozó igényét az ADEM-hez M. Krier foglalkoztatására hivatkozva. Az ADEM igazgatója 2008. szeptember 4-én kelt határozatában az igényt elutasította hivatkozással arra, hogy M. Krier nem vetette magát nyilvántartásba álláskeresőként az ADEM-nél ellentétben a kérdéses nemzeti jogszabály előírásaival. A Caves Krier 2010. január 11-én a határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be a Tribunal administratifhoz (elsőfokú közigazgatási bíróság).
14.
A Tribunal administratif 2010. július 14-i ítéletében elutasította a Caves Krier kérelmét. Úgy ítélte meg, hogy a Luxemburgban élő, és ennélfogva az ADEM-nél álláskeresőként való nyilvántartásba vételre feljogosított munkanélküli helyzete nem hasonlítható össze az olyan munkanélküli helyzetével, aki nem Luxemburgban rendelkezik lakóhellyel, és ennélfogva Luxemburgban ennél a hivatalnál nem vehető nyilvántartásba, azonban a lakóhelye szerinti ország munkaügyi hivatalánál nyilvántartásba kell venni.
15.
A Caves Krier 2010. augusztus 12-én fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Cour administrative-hoz.
16.
E bíróság megítélése szerint az uniós jogot érintő kérdés merül fel a szóban forgó nemzeti jogszabály értelmében járó foglalkoztatási támogatás feltételeivel, különösen a nyilvántartásba vételre vonatkozó feltétellel kapcsolatban. (
13
) E bíróság megállapítja, hogy „nem vitatott, hogy csak a Luxemburg területén lakóhellyel rendelkezők vehetők fel az ADEM nyilvántartásába, az itt lakóhellyel nem rendelkező munkanélküliek pedig nem vehetők nyilvántartásba, ily módon a foglalkoztatási támogatásra kizárólag azok a munkáltatók jogosultak, akik Luxemburgban lakóhellyel rendelkező munkanélkülieket foglalkoztatnak”.
17.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az államnak, amelyet az előtte folyó eljárásban nem képviselnek, nem volt lehetősége bizonyítani, hogy egy ilyen lakóhelyre vonatkozó korlátozás az érintett személyek állampolgárságától független, objektív, közérdekű megfontolásokon alapul, és arányos a szóban forgó nemzeti rendelkezés által kitűzött jogszerű céllal. A nemzeti bíróság úgy ítéli meg, hogy ezen rendelkezések jogosságának igazolását hivatalból nem pótolhatja. Ennek megfelelően felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Összhangban van-e az uniós joggal, és különösen az Európai Unió működéséről szóló szerződés 21. és 45. cikkével a luxemburgi Code du travail L. 541-1. cikkének első bekezdése, amely az érintettek munkanélküli-ellátásban való részesülésétől függetlenül biztosítja a magánszféra munkáltatói számára az általuk foglalkoztatott, negyvenötödik életévüket betöltött munkanélküliek után fizetett társadalombiztosítási járulékok munkáltatót és biztosítottat terhelő részének visszatérítéséhez való jogot, feltéve hogy e munkanélküliek legalább egy hónapja álláskeresőként szerepelnek [az ADEM] valamelyik állásközvetítő irodájának nyilvántartásában, míg ez a jog nem illeti meg azokat a munkáltatókat, akik a megfelelő külföldi szerveknél álláskeresőként nyilvántartásba vett munkanélkülieket foglalkoztatnak?”
18.
A Caves Krier, a luxemburgi, a cseh, az osztrák és a lengyel kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételt terjesztett elő.
19.
A június 21-én tartott tárgyaláson a Caves Krier, Luxemburg, a Cseh Köztársaság és a Bizottság szóbeli észrevételeket tett.
Álláspont
Bevezető megjegyzések
20.
Ausztria érvelése szerint a nemzeti bíróság kérdése a következő indokok miatt elfogadhatatlan. Először is az előzetes döntéshozatalra utaló végzés nem világos annyiban, amennyiben nem határozza meg, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály lakóhelyre vonatkozó feltételt vagy nyilvántartásba vételi követelményt vezet–e be. Ennek megfelelően Ausztria úgy érvel, hogy a nemzeti bíróság nem határozta meg olyan módon a kérdés ténybeli és a jogi hátterét, hogy a Bíróság hasznos választ tudjon adni. (
14
) Másrészt, a nemzeti bíróság arra a tényre hivatkozik, hogy a nyilvántartásba vételi követelmény nem alkalmazandó azon munkavállalók esetén, akiket munkahely-megőrzési terv alapján bocsátottak el. (
15
) Ugyanakkor a nemzeti bíróság a releváns nemzeti jogi rendelkezéseket nem ismertette az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben. Harmadrészt Ausztria – a Cseh Köztársaság támogatásával – arra hivatkozik, hogy a nemzeti bíróság által feltett kérdés hipotetikus jellegű, tekintve, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály ténylegesen nem akadályozta meg M. Kriert a szabad mozgáshoz való jogának gyakorlásában, és abban, hogy Luxemburgban munkát kapjon.
21.
Véleményem szerint a kérdés elfogadható.
22.
Először is, úgy tűnik számomra, hogy a nemzeti bíróság elég világosan meghatározta a hazai jogi háttér alapvető elemeit és a nemzeti szintű jogvita alapjait ahhoz, hogy a Bíróság beazonosíthassa azon pontokat, amelyekben döntést kell hoznia, és vizsgálni tudja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést. Ráadásul a feleknek lehetőségük volt az észrevételeikben foglalkozni a felmerülő kérdésekkel, és ennek megfelelően készíthették elő érvelésüket. Ebből következően úgy ítélem meg, hogy a Bíróság dönteni tud a feltett kérdésről.
23.
Másrészt, tekintve, hogy semmi sem támasztja alá, hogy M. Krier szociális terv alapján elbocsátott munkavállalóként mentesülne a Code du travail L. 513-3. cikkében előírt nyilvántartásba vételi követelmény alól, nem szükséges vizsgálni, hogy e rendelkezés ellentétes–e az EUMSZ 21. cikkel és EUMSZ 45. cikkel.
24.
Harmadrészt, azon észrevétellel kapcsolatban, amely szerint a nemzeti bíróság kérdése hipotetikus jellegű, az alábbiakat szükséges figyelembe venni.
25.
Nem vitatott, hogy M. Krier határ menti ingázó, és az EUMSZ 45. cikk alapján hivatkozhat a szabad mozgáshoz való jogára. E jogát azzal gyakorolta, hogy Luxemburgon, vagyis a származási országán kívüli lakóhelyet választott magának, még ha Luxemburgban dolgozik is.
26.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek megakadályozzák valamely tagállam állampolgárát abban, vagy visszatartják attól, hogy a szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása érdekében elhagyja származási országát, e szabadság korlátozásának minősülnek, még abban az esetben is, ha azok az érintett munkavállaló állampolgárságától függetlenül alkalmazandók. (
16
)
27.
A nemzeti bíróság kérdésének vizsgálata során tehát azt kell mérlegelni, hogy M. Krier számára hátrányt jelent–e, hogy Németországban rendelkezik lakóhellyel, és ezáltal nem kerülhet be az ADEM nyilvántartásába. M. Krier helyzetének következménye, hogy munkáltatója, a Caves Krier az ő foglalkoztatására tekintettel nem részesülhet foglalkoztatási támogatásban.
28.
Amint azt a Bíróság korábban már megállapította, a munkavállalók azon joga, hogy alkalmazzák és foglalkoztassák őket, a tényleges hatékonyság érdekében szükségszerűen együtt jár a munkáltatónak azzal a jogával, hogy a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően alkalmazza őket. (
17
)
29.
Ennek fényében, megítélésem szerint, a nemzeti bíróság kérdése nem hipotetikus jellegű. Az elbírálandó kérdés tehát az, hogy a Caves Krier mint M. Krier munkáltatója hátrányba kerül–e azáltal, hogy M. Krier alkalmazását követően megtagadták tőle az idősebb munkavállalók után járó foglalkoztatási támogatás kifizetését. Ez nem hipotetikus jellegű kérdés, tekintve, hogy nemzeti szinten is megoldásra váró, vitás helyzetet eredményezett. Sőt, a szóban forgó kérdés M. Krier azon jogát érinti, hogy határ menti ingázóként az egyik tagállam területén rendelkezhessen lakóhellyel, miközben egy másik területén dolgozik. A kérdés tehát az, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés ezen jogok gyakorlásának olyan akadályát képezi-e, amely hátrányos helyzetbe hozza az M. Krierhez hasonló személyeket. (
18
)
30.
Végezetül pedig, álláspontom szerint az EUMSZ 45. cikk értelmezéséről is határozni kell. Az EUMSZ 21. cikk rögzíti minden uniós polgár jogát a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz. Ennek különös megnyilvánulása a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó EUMSZ 45. cikk. Mivel az alapügyre ez utóbbi rendelkezés alkalmazandó, szükségtelennek tűnik külön határozni az EUMSZ 21. cikk értelmezéséről. (
19
)
A munkavállalók szabad mozgása korlátozásának a fennállása
A szóban forgó korlátozás jellege
31.
A nemzeti bíróság az általa előterjesztett kérdésben úgy jellemzi a foglalkoztatási támogatást, hogy annak feltétele, hogy az alkalmazásba vett munkanélküli személyek szerepeljenek az ADEM valamelyik állásközvetítő irodájának nyilvántartásában. Kifejti továbbá, hogy „nem vitatott, hogy csak a Luxemburg területén lakóhellyel rendelkezők vehetők fel az ADEM nyilvántartásába, az itt lakóhellyel nem rendelkező munkanélküliek pedig nem vehetők nyilvántartásba, ily módon a foglalkoztatási támogatásra kizárólag azok a munkáltatók jogosultak, akik Luxemburgban lakóhellyel rendelkező munkanélkülieket foglalkoztatnak”.
32.
Luxemburg ugyanakkor vitatja a nemzeti bíróságnak a szóban forgó nemzeti rendelkezéssel kapcsolatos értelmezését. Előadja, hogy az ADEM nyilvántartásába való felvétel nem csak a Luxemburgban lakóhellyel rendelkező munkavállalók számára lehetséges. Luxemburg úgy érvel továbbá, hogy az Unió minden állampolgárának joga van arra, hogy nyilvántartásba vetesse magát az ADEM-nél. Kifejti továbbá, hogy a nyilvántartásba vételre állampolgársági követelmény nem alkalmazandó. Így egy olyan munkanélküli, mint M. Krier, aki Németországban rendelkezik lakóhellyel, ott vették munkanélküliként nyilvántartásba, és ennek megfelelően Németországban részesül munkanélküli-ellátásban, a luxemburgi ADEM-nél szintén nyilvántartásba vetetheti magát, hogy ez utóbbi államban keressen munkát. Luxemburg álláspontja szerint tehát az EUMSZ 45. cikkel kapcsolatban semmilyen korlátozás nem áll fenn.
33.
A Caves Krier és a Bizottság egyetértenek a nemzeti bíróság értelmezésével, és úgy ítélik meg, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés azt eredményezi, hogy a lakóhely az ADEM-nél való nyilvántartásba vétel tényleges követelménye.
34.
A kérdéses nemzeti rendelkezés nem utal ilyen, lakóhelyre vonatkozó követelményre. Ugyanakkor megjegyzendő, hogy luxemburgi bíróságok három ítélkezési szinten (
20
) értelmezték e rendelkezést abból kiindulva, hogy egy ilyen, lakóhelyre vonatkozó feltétel ténylegesen alkalmazandó.
35.
Ami a nemzeti jogrend rendelkezéseinek értelmezését illeti, a Bíróságnak főszabály szerint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt minősítésre kell hagyatkoznia. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel valamely tagállam belső jogának értelmezésére. (
21
) Az előzetes döntéshozatali eljárás során ugyanis a Bíróság és a kérdést előterjesztő bíróság hatásköre egyértelműen elkülönül, és a nemzeti jog értelmezésére kizárólag ez utóbbi jogosult. (
22
)
36.
Ennek megfelelően úgy vélem, hogy annak az eldöntését, hogy ellentétes–e az EUMSZ 45. cikkel az álláskeresők nyilvántartásba vétele esetén alkalmazott, lakóhelyre vonatkozó követelmény, amennyiben a nyilvántartásba vétel feltétele annak, hogy a potenciális munkáltató foglalkoztatási támogatásban részesüljön, a szóban forgó nemzeti rendelkezésre kell alapozni, úgy, ahogy azt az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjesztő nemzeti bíróság értelmezi.
A lakóhelyre vonatkozó követelmény
37.
Mivel tehát, a kérdéses nemzeti rendelkezés tekintetében, a luxemburgi lakóhely az ADEM-nél való nyilvántartásba vétel feltétele, és az ADEM nyilvántartásába való felvétel pedig a foglalkoztatási támogatásra való jogosultság feltétele, az a luxemburgi munkáltató, aki a negyvenötödik életévét betöltött munkanélkülit kíván alkalmazni, nagyobb valószínűséggel vesz fel egy Luxemburgban lakóhellyel rendelkező munkavállalót, aki után a támogatás nyújtható (
23
), mint egy határ menti ingázót, aki után a támogatás nem jár. Ilyen feltételek mellett a munkáltató nagyobb valószínűséggel kínál munkát egy luxemburgi lakóhellyel rendelkező személynek, mint egy határ menti ingázónak.
38.
Így a Luxemburgon kívül lakóhellyel rendelkező, negyvenötödik életévüket betöltött munkanélküliek számára feltehetően nehezebb munkát kapni ezen államban. Ebből következően e feltétel visszatarthatja e személyeket attól, hogy egy szomszédos államba költözzenek, és ott létesítsenek lakóhelyet.
39.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy az alapeljárás tárgyát képező, lakóhelyre vonatkozó követelmény korlátozza a munkavállalók Unión belüli szabad mozgását, amelyet az EUMSZ 45. cikk biztosít.
40.
A nemzeti bíróság kifejti, hogy szeretne felvilágosítást kérni azt illetően, hogy igazolható lehet-e a lakóhelyre vonatkozó követelmény. Hangsúlyozza, hogy a luxemburgi kormánynak, amely az alapeljárásban félként nem vesz részt, nem volt lehetősége bizonyítani, hogy egy ilyen akadály igazolt-e az EUMSZ 45. cikknek megfelelően, és saját maga a bizonyításokat hivatalból nem pótolhatja.
41.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a munkavállalók szabad mozgását akadályozó rendelkezés csak akkor megengedhető, ha a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt szolgál, és közérdeken alapuló kényszerítő indokok igazolják. Ilyen esetben még az is szükséges, hogy az ilyen rendelkezés alkalmazása az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására alkalmas legyen, és ne lépje túl az annak megvalósításához szükséges mértéket. (
24
)
42.
Ennek megfelelően azon tagállamnak, amelynek hatóságai valamely alapvető szabadságot korlátozó rendelkezést fogadnak el, minden konkrét esetben bizonyítania kell, hogy az említett rendelkezés alkalmas a hivatkozott cél megvalósításának biztosítására, és nem haladja meg az e cél megvalósításához szükséges mértéket. A tagállamnak tehát az általa felhozott igazoló okok mellett az általa kibocsátott rendelkezés megfelelőségére és arányosságára vonatkozó vizsgálatot kell végeznie, csakúgy, mint pontos adatokat szolgáltatnia érvei alátámasztására. (
25
)
43.
Az előzetes döntéshozatali eljárásban (ellentétben az EUMSZ 258. cikk szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárással) a nemzeti bíróságnak és nem a Bíróságnak kell eldöntenie, hogy igazolt-e a szóban forgó nemzeti rendelkezés. (
26
) A Bíróság feladata, hogy iránymutatást adjon a nemzeti bíróságnak. Ugyanakkor ez különösen nehéz, ha a tényállás és a jogi háttér leírása bizonyos tekintetben hiányos (még ha nem is olyan mértékben, hogy a kérelem elfogadhatatlan lenne (
27
)), és ez megakadályozza a Bíróságot abban, hogy az előterjesztett kérdésre az általa megkívánt pontossággal válaszoljon. Így előfordulhat, hogy a Bíróság nyitva hagy bizonyos kérdéseket. (
28
)
44.
A tárgyalást megelőzően a Bíróság felhívta Luxemburgot az igazoltság kérdésének tisztázására, amelyre ez utóbbi írásbeli észrevétele nem terjedt ki. Luxemburg a tárgyaláson kifejtett további, az igazoltság kérdésével kapcsolatos együttműködésre vonatkozó kifejezett felhívás ellenére sem terjesztett elő e téren érveket.
45.
Tekintve, hogy nem áll rendelkezésre arra utaló információ, hogy jogos célt követ-e a szóban forgóhoz hasonló, lakóhelyre vonatkozó feltétel, úgy tűnik, hogy a Bíróságnak nem áll módjában iránymutatást adni arról, hogy az arányosnak minősül-e ezen cél elérése szempontjából. Amennyiben a nemzeti bíróság vizsgálja a kérdést, az alábbi megjegyzések szolgálhatnak segítségül.
46.
Amennyiben a lakóhely a nyilvántartásba vétel elengedhetetlen feltétele, ez szükségszerűen megakadályoz egy M. Krierhez hasonló helyzetben lévő személyt abban, hogy bekerülhessen az illetékes hatóság nyilvántartásába. Ebből az is következik, hogy az a munkáltató, aki ilyen személyt alkalmaz, automatikusan elveszti a jogot a foglalkoztatási támogatásra. A lakóhelyre vonatkozó feltétel, ahogy azt a nemzeti bíróság bemutatta, olyan erőteljes hatással jár, ami nem tekinthető arányosnak, még ha az illetékes nemzeti hatóságok be is tudják bizonyítani, hogy jogos célt követ. (
29
)
47.
Ebből kifolyólag úgy vélem, hogy a lakóhelyre vonatkozó feltétel ellentétes az EUMSZ 45. cikkel, amennyiben meghatározó abban a tekintetben, hogy jár-e a foglalkoztatási támogatás egy olyan, negyvenötödik életévét betöltött munkanélküli jövőbeni munkáltatójának, akire e feltétel alkalmazandó.
Nyilvántartásba vételi követelmény
48.
Amennyiben tehát a nemzeti bíróság abban a kérdésben kér iránymutatást, hogy ellentétes-e az EUMSZ 45. cikkel, hogy a lakóhely a nyilvántartásba vétel feltételét képezi, nem szükséges vizsgálni, hogy egy egyszerű nyilvántartásba vételi követelmény akadályt képez-e önmagában. Ugyanakkor figyelembe véve, hogy Luxemburg határozottan azt állítja, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés nem támaszt lakóhelyre vonatkozó feltételt, és az észrevételt előterjesztő tagállamok e rendelkezést egyszerű nyilvántartásba vételi feltételként értékelik, ezt a kérdést másodlagosan megvizsgálom.
49.
A kérdés nem érinti közvetlenül az 1408/71 rendeletet. A foglalkoztatási támogatás nem olyan szociális biztonsági ellátás, amelyre e rendelkezés hatálya kiterjed. Ráadásul M. Krier munkanélküli-ellátás iránti kérelme sem képezi az alapeljárás tárgyát. Ezzel szemben Ausztria kifejti, hogy jelen esetben az 1408/71 rendelet nyújtja a támpontot a jelen ügyben a szociális előny, vagyis a foglalkoztatási támogatás megítéléséhez. (
30
) Lengyelország hangsúlyozza, hogy M. Krier határ menti ingázó, és a Bíróság 1408/71 rendelet 71. cikkével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából, különösen a Miethe-ügyben (
31
) hozott ítéletből az következik, hogy M. Krier választhat a között, hogy a lakóhelye szerinti állam, vagyis Németország, illetve az utolsó munkavégzési helye szerinti állam, vagyis Luxemburg munkanélküli-ellátásaiban való részesülés érdekében veteti magát nyilvántartásba. Mivel Luxemburg helyett a lakóhelye szerinti államban történő nyilvántartásba vételt választotta, az, hogy a kérdéses nemzeti rendelkezés által előírt nyilvántartásba vételi feltételt nem teljesítette, sokkal inkább a személyes döntésén múlt, mint magán a rendelkezésen. A Bizottság úgy érvel, hogy M. Krier az 1408/71 rendelet alapján jogosult mind Németországban, mind Luxemburgban nyilvántartásba vetetni magát, azonban ezt akadályozzák a szóban forgó nemzeti rendelkezésben foglaltak.
50.
Általánosságban az ADEM-nél történő nyilvántartásba vétel többek között arra utal, hogy az adott személy munkát keres, hajlandó állásajánlatokat elfogadni, és jogosult az ADEM állásközvetítési szolgáltatásait igénybe venni. Ha a feltételek teljesülnek, a nyilvántartásba vétel következménye az ADEM által folyósított munkanélküli-ellátás is lehet. Ugyanakkor a nyilvántartásba vétel lehetősége bárki számára attól függetlenül fennáll, hogy az ADEM ténylegesen folyósít-e az adott személynek munkanélküli-ellátást.
51.
Az 1408/71 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése határozza meg a munkavállaló munkanélküli-ellátás iránti kérelmére alkalmazandó nemzeti jogot. (
32
) Mindemellett azonban nem írja elő a társadalombiztosításhoz való jog, illetve a biztosítási kötelezettség keletkezésének feltételeit. (
33
) Általánosságban az az illetékes állam a munkanélküli-ellátások tekintetében, amelynek területén a munkanélkülit utoljára foglalkoztatták. (
34
) Főszabály szerint ez a tagállam felelős az ilyen ellátások folyósításáért, valamint az olyan kiegészítő, nem pénzbeli támogatások nyújtásáért, mint amilyen a munkakeresés elősegítése.
52.
Ugyanakkor a 71. cikk (1) bekezdésének a) pontja ezen elv alóli kivételt állapít meg a határ menti ingázók tekintetében. Nyilvánvaló a 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjából, hogy a teljes munkanélküli határ menti ingázó nem jogosult munkanélküli-ellátásra a legutolsó foglalkoztatásának helye szerinti államban, még akkor sem, ha járulékot is fizetett ott, viszont jogosult ellátást igényelni a lakóhelye szerinti tagállamtól. (
35
)
53.
A Miethe-ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította továbbá, hogy a 71. cikk (1) bekezdése a) pontja ii. alpontjának hatálya alá tartozó munkavállaló kivételes körülmények között „nem határ menti ingázónak” is tekinthető, ha különösen erős szálakkal kapcsolódik az utolsó foglalkoztatás helye szerinti államhoz, és így a 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja alkalmazható rá. Az ilyen munkavállaló választhatja, hogy a lakóhelye szerinti tagállam helyett a legutolsó foglalkoztatása szerinti tagállamtól részesüljön munkanélküli-ellátásban. (
36
)
54.
Amennyiben M. Krier helyzetére a 71. cikk (1) bekezdésének a) pontja vonatkozott (ami valószínűsíthető), nem volt választási lehetősége a tekintetben, hogy hol vetesse magát nyilvántartásba a munkanélküli-ellátásban való részesülés érdekében. Németországban, a lakóhelye szerinti államban kellett ezt megtennie. Másrészt azonban, ha (kivételesen) „nem határ menti ingázónak” minősítendő, a Miethe-ügyben hozott ítéletből levezethető ítélkezési gyakorlatot követve, ám ennek ellenére Németországot választotta a nyilvántartásba vételre, nem halmozhatná a Luxemburgól és ezen államból járó munkanélküli-ellátásokat. (
37
) Következésképpen, ha Németországban folyósítottak számára munkanélküli-ellátást, akkor a munkavégzés szempontjából ezen állam illetékes hatóságainak rendelkezésére kellett állnia.
55.
Ugyanakkor ebből azonban nem következik az, hogy Luxemburg ne biztosíthatná a lehetőséget az M. Krierhez hasonló személyek számára az ADEM-nél való nyilvántartásba vételre, annak érdekében, hogy segítsék e személyek ezen államban való elhelyezkedését. Az uniós jog sem tiltja a munkanélküli határ menti ingázók számára, hogy e célból nyilvántartásba vetessék magukat az ADEM-nél. Ebből követezik, hogy e körülmények fennállása esetén az ilyen személyeket alkalmazó munkáltatók jogosultak a foglalkoztatási támogatás igénylésére.
56.
Helytálló a luxemburgi kormány felvetése, amely szerint a nyilvántartásba vételi feltétel nem jelent állampolgárság alapján történő közvetlen megkülönböztetést.
57.
Következésképpen, (lakóhelyre vonatkozó követelmény hiányában) az M. Krierhez hasonló határ menti ingázóknak főszabály szerint jogukban áll bekerülni az ADEM nyilvántartásába.
58.
Tekintve, hogy a munkanélküli határ menti ingázókat az 1408/71 rendelet 71. cikke kötelezi arra, hogy munkanélküli-ellátásban való részesülés érdekében a lakóhelyük szerinti tagállamban vetessék magukat nyilvántartásba, a kérdés úgy merül fel, hogy az utolsó foglalkoztatás szerinti állam illetékes hatóságainál történő nyilvántartásba vételre vonatkozó további követelmény korlátozást jelent–e az EUMSZ 45. cikk alapján, amennyiben az ilyen személyek számára további terhet keletkeztet, amely nem érinti a Luxemburgban lakóhellyel rendelkező munkavállalókat, akiknek nem kell két illetékes hatóság nyilvántartásában szerepelniük ahhoz, hogy potenciális munkáltatójuk támogatásban részesülhessen.
59.
Úgy vélem tehát, hogy bár (a fenti hipotézis szerint) a határ menti ingázóknak két tagállamban kell nyilvántartásba vetetniük magukat, egy ilyen helyzet nem eredményezi mozgásuk szabadságának a korlátozását.
60.
Először is, figyelembe véve e személyek határ menti ingázóként meglévő helyzetének a jellegét, megszokott számukra, hogy ügyeiket a lakóhelyük és a munkavégzésük helye szerinti tagállamban is intézik. Másrészt, a nyilvántartásba vétel feltehetőleg egy, lehetőség szerint elektronikus nyomtatvány kitöltését és egy esetleges személyes beszélgetést takar. Valószínűtlen tehát, hogy olyan adminisztratív terhet és/vagy költséget jelent, amely korlátozást képezne. Harmadrészt, a határ menti ingázó érdekében áll, hogy abban a tagállamban keressen munkát, ahol a legjobb kilátásai vannak a sikeres elhelyezkedésre. Ennek megfelelően feltételezhető e személyek arra vonatkozó szándéka, hogy e célból az utolsó foglalkoztatásuk szerinti tagállamban vetessék magukat nyilvántartásba.
61.
Lakóhelyre vonatkozó követelmény hiányában tehát, álláspontom szerint az az egyszerű követelmény, hogy a munkanélküli a lakóhely szerinti állam mellett az utolsó foglalkoztatás helye szerinti tagállamban is vetesse nyilvántartásba magát, a foglalkoztatási támogatás kifizetése tekintetében nem képezi az EUMSZ 45. cikk szerinti szabad mozgás korlátozását.
62.
A fenti következtetés fényében nem szükséges vizsgálni az igazoltság kérdését. Ugyanakkor annak érdekében, hogy a nemzeti bíróság megkapja a döntéséhez szükséges valamennyi elemet, röviden kitérek az e kérdésekkel kapcsolatos észrevételekre is.
63.
A Caves Krier írásbeli észrevételeiben előadja, hogy a foglalkoztatási támogatás célja a munkáltatók ösztönzése az idősebb, tartós munkanélküli személyek felvételére, valamint e személyek munkaerőpiacra való újrabelépési esélyeinek fokozása. (
38
) Ugyanakkor a kérdéses nemzeti rendelkezés nem utal a nyilvántartásba vétel feltételének a céljára.
64.
Ausztria, a Cseh Köztársaság, Luxemburg és Lengyelország hangsúlyozza, hogy a nyilvántartásba vétel feltételének előírása a tagállamoknak a foglalkoztatáspolitika terén meglévő mérlegelési mozgásterébe tartozik, amennyiben biztosítja a támogatásra jogosult számára a kérdéses állam munkaerőpiacához való kapcsolódást a minimális nyilvántartási idő előírásával.
65.
A Bíróság megállapította, hogy a tagállamok maguk választhatják meg, hogy a foglalkoztatás terén követett célok elérésre milyen rendelkezéseket alkalmaznak. Elismerte azonban, hogy e hatáskör gyakorlása során széles a mérlegelési mozgásterük. A foglalkoztatás elősegítése ráadásul a szociálpolitika jogos célja. (
39
)
66.
Általánosságban véve ésszerű az a megállapítás, miszerint azért szükséges az ADEM-nél történő nyilvántartásba vétel, hogy az ADEM rendelkezzen a szükséges adatokkal az álláskeresők és az állásajánlatok összekapcsolásához. Nincs információ arra nézve, hogy miért szükséges az adott személyre vonatkozó adatoknak legalább egy hónapig a nyilvántartásban szerepelniük.
67.
A foglalkoztatási támogatással kapcsolatban megjegyzem, hogy a nyilvántartásba vétel feltétele nem minden munkanélkülire alkalmazandó. Például nem szükséges nyilvántartásba venni az ADEM-nél a munkavállalót, ha munkahelymegőrzési terv alapján bocsátották el. (
40
)
68.
A szóban forgó rendelkezésből tehát nem derül ki világosan, hogy mi lehet a pontos célja, és az sem, hogy miért az adott módon fogalmazták meg. Következésképpen az arányosság kérdésének elemzését tovább nem lehet folytatni.
A más tagállamban történő nyilvántartásba vétel elismerése
69.
A Bizottság kifejti, hogy az uniós jog értelmében az egyik tagállamban fennálló tényeket vagy körülményeket úgy kell tekinteni, mintha azon tagállam területén következtek volna be, amelynek jogszabályai alkalmazandók (vagyis azt az egyenlő bánásmód elvének kifejeződéseként vagy kiterjesztéseként mutatja be). (
41
) A Bizottság úgy érvel, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból következően Luxemburgnak figyelembe kellene vennie azt a tényt, hogy M. Kriert Németországban vették nyilvántartásba munkanélküliként, és ennek már elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy teljesítse a foglalkoztatási támogatásra való jogosultsághoz szükséges nyilvántartásba vételi kötelezettséget.
70.
Nem értek egyet a Bizottság megközelítésével.
71.
A nyilvántartásba vétel feltételeit és célját az egyes tagállamok határozzák meg, és ezek nem feltétlenül azonosak. Tekintve, hogy nincs információ arra nézve, hogy más tagállamok nyújtanak–e az ADEM-ével kellően azonos állásközvetítő szolgáltatásokat, illetve létezik–e bármilyen, a munkanélküli ellátásokhoz kapcsolódó nyilvántartásba vételi követelménynek a tagállamok közötti kölcsönös elismerésére irányuló rendszer (
42
), nem vagyok meggyőződve arról, hogy egy munkanélküli személyt, aki kizárólag amiatt, hogy az egyik tagállam nemzeti hatóságainak a nyilvántartásában szerepel, úgy kellene tekinteni, mint aki teljesíti az ilyen ellátásokra való jogosultság feltételeit egy másik tagállamban is, és aki ezáltal jogosultságot szerez új munkáltatója számára is arra, hogy ez utóbbi államtól foglalkoztatási támogatásban részesüljön.
Végkövetkeztetések
72.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Cour administrative kérdésére:
Ellentétesek az EUMSZ 45. cikkel az olyan nemzeti rendelkezések, mint a Code du travail L. 541-1. cikkének első bekezdése, amennyiben a munkanélkülinek teljesítenie kell a lakóhelyre vonatkozó követelményt ahhoz, hogy nyilvántartásba vetethesse magát az illetékes nemzeti hatóságnál, és ettől a nyilvántartásba vételtől függ a foglalkoztatási támogatás megállapítása egy olyan munkáltató számára, aki egy bizonyos kategóriába tartozó munkanélkülit alkalmaz.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Lásd ezen indítvány 9. pontját.
(
3
)	Administration de l’emploi (a továbbiakban: ADEM).
(
4
)	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet. A jelen eljárás megindításakor az alkalmazandó szövegváltozatot az 1408/71/EGK rendelet, valamint az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 574/72/EGK rendelet módosításáról és naprakésszé tételéről szóló, 1996. december 2.-i 118/97/EK tanácsi rendelet (HL L 28., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) A melléklet I. része tartalmazta.. Az 1408/71 rendeletet a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29-i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 5. kötet 72. o.) hatályon kívül helyezte és felváltotta 2010. május 1-jétől, amint alkalmazandóvá tette a 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16-i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 284., 1.o.). A 883/2004 rendelet 90. cikke előírja továbbá, hogy az 1408/71 rendelet továbbra is joghatással bír bizonyos jogszabályok alkalmazásában, amelyek azonban a jelen ügy szempontjából nem bírnak jelentőséggel.
(
5
)	Lásd az 1408/71 rendelet első, második, harmadik, negyedik és ötödik preambulumbekezdését.
(
6
)	Az 1. cikk a) pontja. A határ menti ingázó az 1. cikk b) pontjának meghatározása szerint az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki szakmai tevékenységét az adott tagállam területén végzi, és akinek lakóhelye egy másik tagállamban van, ahová rendszerint naponta vagy legalább hetente visszatér.
(
7
)	A 3. cikk (1) bekezdése.
(
8
)	Az 1/85. sz. Miethe-ügyben 1986. június 12-én hozott ítélet (EBHT 1986., 1837. o.) 16. pontja.
(
9
)	A C-131/95. sz. Huijbrechts-ügyben 1997. március 13-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-1409. o.) 17. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
10
)	Illetékes állam az a tagállam, amelynek területén az illetékes intézmény található (az 1. cikk q) pontja). Az „intézmény” kifejezést az 1. cikk n) pontja a szociális biztonsági jogszabályok egészének vagy részének alkalmazásáért felelős testületként vagy hatóságként határozza meg. Az illetékes intézményt az 1. cikk o) pontja határozza meg: többek között az az intézmény, amelynél az ellátás igénylésének időpontjában az érintett biztosított.
(
11
)	Lásd például a C-454/93. sz. Van Gestel-ügyben 1995. június 29-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-1707. o.) 23. pontját.
(
12
)	A Code du travail L. 513-1. cikke szociális terv készítését írja elő a szociális partnerek számára, amennyiben valamely munkáltató legalább öt munkavállalót bocsát el egyszerre.
(
13
)	A Cour administrative, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése előtt, előzetes döntéshozatalt kért és kapott a Cour constitutionnelle-től (alkotmánybíróság, Luxemburg) a szóban forgó nemzeti rendelkezésnek a luxemburgi Alkotmány 10a. cikkének (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségéről.
(
14
)	Ausztria a C-237/04. sz. Enirisorse-ügyben 2006. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-2843. o.) 17–19. pontjára hivatkozik.
(
15
)	Lásd a fenti 10. pontot.
(
16
)	A C-325/08. sz. Olympique Lyonnais ügyben 2010. március 16-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-2177. o.) 33. és 34. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
17
)	A C-208/05. sz. Innovative Technology Center ügyben 2007. január 11-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-181. o.) 23. pontja.
(
18
)	Lásd a lenti 37. és 39. pontot.
(
19
)	A fent hivatkozott Innovative Technology Center ügyben hozott ítélet 63–65. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
20
)	A tribunal adminsitratif, a Cour constitutionelle az elé terjesztett előzetes kérdés mérlegelésénél (lásd a 13. lábjegyzetet) és a kérdést előterjesztő bíróság (a Cour administrative). Hozzáteszem, hogy majdnem az összes, az ADEM honlapján a nyilvánosság számára hozzáférhető információ ezt a benyomást támasztja alá (lásd: www.adem.public.lu/demandeur/placement/index.html).
(
21
)	A C-128/10. és C-129/10. sz., Naftiliaki Etaireia Thasou AE egyesített ügyekben 2011. március 17-én hozott ítélet (EBHT 2011., I-1885. o.) 40. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
22
)	A C-500/06. sz. Coporación Dermoestética SA ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-5785. o.) 21. pontja.
(
23
)	A Code du travail L. 622-6. cikkének (1) bekezdése, amelynek hatálya minden, luxemburgi lakóhellyel rendelkező személyre kiterjed, az állást kereső munkanélküliek számára kötelezően előírja, hogy álláskeresőként nyilvántartásba kell vetetniük magukat az ADEM-nél (lásd a fenti 11. pontot).
(
24
)	A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott Olympique Lyonnais ügyben hozott ítélet 38. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
25
)	A C-73/08. sz., Bressol és társai ügyben 2010. április 13-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-2735. o.) 71. pontja. Lásd még a C-542/09. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2012. június 14-én hozott ítélet (az EBHT–ban még nem tették közzé) 81. pontját.
(
26
)	Lásd a fent hivatkozott Bressol és társai ügyben hozott ítélet 74. pontját.
(
27
)	Lásd a fenti 22. pontot.
(
28
)	A C-236/98. sz. JämO-ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-2189. o.) 34. pontja.
(
29
)	Lásd például a C-224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6191. o.) 39. pontját.
(
30
)	Ausztria és a Bizottság is a 883/2004 rendeletre hivatkozik az írásbeli észrevételében. Mivel azonban e rendelkezés az adott időben még nem volt hatályban (lásd a fenti 4. lábjegyzetet), a jelen indítványban az 1408/71 rendeletre hivatkoztam.
(
31
)	Hivatkozás a fenti 8. lábjegyzetben.
(
32
)	Lásd a fenti 6. pontot.
(
33
)	Lásd fenti 9. lábjegyzetben hivatkozott Huijbrechts-ügyben hozott ítélet 17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
34
)	Lásd a fent hivatkozott Huijbrechts-ügyben hozott ítélet 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
35
)	Lásd a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott Miete-ügyben hozott ítélet 9. és 11. pontját. E pontok világos választóvonalat húznak a nem határ menti ingázó munkavállalók, akik a 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerinti választás lehetőségével élve a megfelelő tagállam foglalkoztatási szolgálatának rendelkezésére állnak, és a határ menti ingázó munkavállalók között, akik a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartoznak, és nincs ilyen választási lehetőségük. A Miete-ügy jelentőségét a 883/2004 rendelet tekintetében a Bíróság jelenleg vizsgálja a C-443/11. sz. Jeltes-ügyben.
(
36
)	A Miethe-ügyben hozott ítélet 17. és 18. pontja.
(
37
)	A fenti 11. lábjegyzetben hivatkozott van Gestel-ügyben hozott ítélet 23. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
38
)	A Caves Krier itt az 1992–1993-as ülésszak 3798. sz. parlamenti dokumentumára hivatkozik.
(
39
)	Lásd a 17. lábjegyzetben hivatkozott Innovative Technology Center ügyben hozott ítélet 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
40
)	Lásd a fenti 10. és azt követő pontot.
(
41
)	A Bizottság a 15/69. sz. Ugliola-ügyben 1969. október 15-én hozott ítéletre (EBHT 1969., 369. o.), a C-349/87. sz. Paraschi-ügyben 1991. október 4-én hozott ítéletre (EBHT 1991., I-4501. o.) és a C-443/93. sz. Ioannis Vougioukas-ügyben 1995. november 22-én hozott ítéletre (EBHT 1995., I-4033. o.) hivatkozik.
(
42
)	Az 1408/71 rendeletben nincs olyan rendelkezés, amely a nyilvántartásba vétel feltételének kölcsönös elismerését tartalmazná. Megjegyzem, hogy a 883/2004 rendelet bevezet egy, a tagállamok illetékes intézményei közötti információcserére vonatkozó rendelkezést, de nem változat a nyilvántartásba vételi követelmény kölcsönös elismerése tekintetében fennálló helyzeten.