62002CC0464_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügyben a Bizottság indított keresetet Dánia ellen az EK 226. cikk alapján a más tagállamban nyilvántartásba vett személygépkocsik Dániában lakóhellyel rendelkezők általi belföldi használatára vonatkozó jogszabályokkal és közigazgatási gyakorlattal kapcsolatban.
2. Ilyen helyzet leggyakrabban akkor áll elő, ha egy dániai lakóhellyel rendelkező személyt egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás foglalkoztat, és ez a munkaadó kizárólag üzleti célra, vagy üzleti és magáncélra egyaránt olyan személygépkocsi használatát kívánja biztosítani a munkavállalója számára, amelyet a munkaadó nevén, és abban az államban vettek nyilvántartásba, ahol a munkaadó székhelye van.
Jogi háttér
3. Új személygépkocsi vásárlása esetén Dániában a személygépkocsi értéke alapján számított regisztrációs adót kell fizetni. Az adókulcs a vételár 105%‑a (amely tartalmazza a hozzáadottérték‑adót és más adókat is összesen 34%‑ban), egy évente meghatározott határértékig, és a fennmaradó összeg 180%‑ig(2) . Bár hasonló adót néhány más tagállam is alkalmaz – igaz, lényegesen alacsonyabb mértékkel –, Svédországban és Németországban, azokban a tagállamokban, amelyeket Dániával közvetlen úthálózat köt össze, nem létezik ilyen adó.
4. A Dániában 1999. július 1‑jét megelőzően általánosan – és bizonyos esetekben továbbra is – alkalmazandó jogszabályok(3) szerint (eredeti jogszabályok), a dániai lakosok engedély nélkül nem használhatnak más tagállamban nyilvántartásba vett személygépkocsit. Az engedélyezésre csak akkor kerül sor, ha a személygépkocsit legnagyobbrészt Dánián kívül használják, és külön oka van annak, hogy nem Dániában vették nyilvántartásba. Bevett gyakorlat, hogy ezt az engedélyt csak a német vagy a svéd határ és a gépjárművezető lakóhelye között a hétvégén és szabadnapokon megtett utakra adják meg, az nem terjed ki a személygépkocsi egyéb magáncélú használatára. E szabályok megsértése esetén bírság fizetendő. Ha egy dániai lakos a más tagállamban bejegyzett munkáltatója által rendelkezésére bocsátott cégautót olyan körülmények között kívánja használni, hogy a tervezett használat nem felel meg az engedélyben foglalt feltételeknek, az eredeti jogszabályok szerint az egyetlen lehetősége az lesz, hogy a személygépkocsit Dániában újra nyilvántartásba vetesse, és megfizesse a regisztrációs adó teljes összegét.
5. Az eredeti jogszabályokat 1999‑ben úgy módosították(4), hogy az megengedte a dániai lakosok számára a más tagállamban, a munkaadó nevén nyilvántartásba vett személygépkocsi használatát abban az esetben, ha az illető személy erre engedélyt kér, és ha a „főállása” e munkáltatónál van. Ez a feltétel akkor teljesül, ha a munkavállaló teljes munkaidőben dolgozik ennél a munkáltatónál, vagy jövedelmének legalább a fele ebből a munkaviszonyból származik. Dánia szerint azért választották a „főállás” feltételét, hogy amennyire lehetséges, csökkenjen az e rendelkezéssel való visszaélések kockázata.
6. Az engedély, amelyet a járműben kell tartani, és felszólításra be kell mutatni a rendőrségnek, csak a dán regisztrációs adó százalékos arányának megfelelő mértékű adó megfizetése után adható ki. Ezt az adót kétféleképpen lehet megállapítani.
7. Az első módszer az, ha a gépkocsit kizárólag üzleti célra használják, az adó vagy naponta 60 DKK (kb. 8 EUR) mértékű személygépkocsi és motorkerékpár esetén, vagy 30 DKK (kb. 4 EUR) haszongépjármű esetén, amelyek a jármű dániai használatának minden napja után fizetendők.
8. A második, ha és ameddig a személygépkocsit üzleti és magáncélra egyaránt használják, annak az adónak a teljes összege fizetendő, amelyet a dániai újból nyilvántartásba vételkor kellene megfizetni. Ez negyedévente fizetendő, mindig a fenti összeg 3%‑os mértékében, kiegészítve egy adópótlékkal, amely a még hátralévő összeg 1,5%‑ának felel meg. Ezenkívül fizetni kell az adó és adópótlék egy negyedévi mértékének megfelelő összegű egyszeri letétet is. Egy körlevél(5) magáncélú használatnak minősíti a munkavállaló napi utazását dániai lakóhelye és a másik tagállamban lévő munkahelye között, így minden ilyen célú használat kizárja a napi adó alkalmazhatóságát.
9. Mindkét esetben a munkaadó köteles az adót megfizetni.
10. A módosított jogszabályoknak megfelelően az engedélyezés az alábbi eljárás szerint történik. A kérelmet írásban kell benyújtani a helyben illetékes vám- és adóügyi hatósághoz, és meg kell jelölni, hogy az a napi vagy a negyedéves adóra vonatkozik‑e. Mellékelni kell a munkaadó igazolását a foglalkoztatás feltételeiről, és különösen arról, hogy ez a munkavállaló „főállása”.
11. Abban az esetben, ha a negyedéves adó fizetendő – amely a személygépkocsi értéke alapján kerül meghatározásra –, a vámhatóságok egy előzetes becslést végeznek, amelyhez általában nem szükséges a gépkocsi bemutatása, majd nem sokkal ezután kiadják az engedélyt. A végleges értékelést ezt követően végzi el a gépjármű‑értékmegállapító hatóság, amely a vámhatóságtól független szerv.
12. Ha a kérelem rendben van, az engedélyt automatikusan kiállítják. Ezenkívül a jármű nyilvántartási számát feltüntető, szélvédőre ragasztható matricát is kiadnak. A napi adó fizetése esetén a munkaadó vagy a munkavállaló a használat napját ráírja egy matricára annak érdekében, hogy a gépkocsit Dániában jogszerűen használhassák az adott napon. Ha a negyedéves adót fizetik, a megengedett használat minden időtartamára vonatkozóan egy matricát adnak ki (legfeljebb kétéves időtartamra).
13. Ha egy dániai lakos, aki külföldön nyilvántartásba vett járművet vezet, nem rendelkezik engedéllyel vagy matricával, bírságot kell fizetnie, ezenkívül a jármű lefoglalására van lehetőség.
14. Az eredeti jogszabályokat kell alkalmazni, ha a módosított jogszabályok által megkövetelt „főállás” feltétele nem teljesül.
15. A Bizottság annak megállapítását kéri, hogy Dánia nem teljesítette az EK 10. cikkel együtt olvasott EK 39. cikkből eredő kötelezettségeit, mivel jogszabályai és közigazgatási gyakorlata (1) nem teszik lehetővé, hogy egy szomszédos tagállam területén foglalkoztatott dániai lakosok üzleti vagy magáncélra használják azt a cégautót, amelyet a munkaadó székhelye szerinti szomszédos államban regisztráltak, és (2) egy másik EU tagállam területén foglalkoztatott dániai lakosoknak csak azzal a feltétellel engedik meg valamely személygépkocsi, különösen a munkaadó székhelye szerinti, másik tagállamban regisztrált cégautó üzleti és/vagy magáncélú használatát, hogy i. ez a munkaviszony a főállásuk, és ii. adót fizetnek a személygépkocsi után.
16. Azt feltételezem, hogy a kívánt ítélet első része az eredeti jogszabályokat, második része pedig a módosított jogszabályokat fogja érinteni.
Az EK 39. cikk hatálya
17. A Bizottság fő érve az, hogy mind az eredeti, mind a módosított jogszabályok ellentétesek az EK 39. cikkben megfogalmazott a munkavállalók szabad mozgásának elvével, mivel mindkettő korlátozza egyrészt a munkavállalók azon jogát, hogy másik tagállamban vállaljanak munkát, másrészt a más tagállambeli munkaadók szabadságát abban, hogy Dániában lakóhellyel rendelkező munkavállalókat alkalmazzanak.
18. Dánia, Finnország támogatásával, aki beavatkozóként vesz részt az eljárásban, először is arra hivatkozik, hogy ezek a jogszabályok (ez eredetiek és a módosítottak is) kívül esnek az EK 39. cikk hatályán, mivel nem a munkaerőpiacra jutást érintik. Dánia azt hangsúlyozza különösen, hogy ez a jogszabály sem a Dániában lakó személyeket nem akadályozza meg abban, hogy más tagállam munkaerőpiacán megjelenjenek, sem pedig a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozásokat abban, hogy Dániában lakó személyeket alkalmazzanak, hanem mindössze azt határozza meg, hogy milyen feltételekkel használhatják a Dániában lakó személyek Dániában a más tagállamban regisztrált cégautót.
19. Miután a Bizottság és Dánia előterjesztették beadványaikat a jelen eljárásban, a Bíróság ítéletet hozott a Van Lent(6) ügyben. Ebben az ügyben, amely egy belgiumi lakosnak luxemburgi munkáltatója által rendelkezésére bocsátott gépkocsi használatával volt kapcsolatos, a Bíróság megállapította, hogy az EK 39. cikk kizárja egy olyan nemzeti jogszabály alkalmazását, amely szerint valamely tagállamban lakó munkavállaló ennek az államnak a területén nem használhat olyan járművet, amelyet egy szomszédos tagállamban vettek nyilvántartásba, egy ottani lízingcég tulajdonát képezi, és a lízingcéggel azonos tagállamban székhellyel rendelkező munkaadója bocsátotta a rendelkezésére.
20. A tárgyalás során Dánia leginkább arra hivatkozással próbálta a jelen ügyet a Van Lent ügytől megkülönböztetni, hogy a kérdéses jármű használója az akkor hatályos belga jog szerint a saját nevén nem vetethette volna nyilvántartásba a gépkocsit Belgiumban, hanem ezt csak a tulajdonos kérelmezhette volna, akinek belga HÉA‑számmal vagy belgiumi székhellyel kellett volna rendelkeznie. A módosított dán jogszabály szerint viszont regisztráltathatja a cégautó használója a munkaadója tulajdonát képező gépkocsit.
21. Én azonban nem tartom ezt lényeges különbségnek. A Bíróság kétségkívül helyesen döntött, amikor a Van Lent ügyben kimondta, hogy a belga jogszabályból az következik, hogy a munkavállaló azért nem regisztráltathatta a gépkocsit Belgiumban, mert nem ő volt a tulajdonosa, és hogy azt a tulajdonos, azaz a lízingcég sem regisztráltathatta, mivel a székhelye nem Belgiumban volt, illetve nem rendelkezett belga HÉA‑számmal(7) . A Bíróság ezt követően annak megállapításával folytatta, hogy „egy ilyen jogszabály az ezzel járó magasabb költségek és adminisztratív nehézségek miatt visszatarthatja valamely tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatót attól, hogy másik tagállamban lakó munkavállalót alkalmazzon”.(8)
22. Ez az értékelés alkalmazható a jelen ügyben is, ahol egy másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltató a Dániában lakó munkavállalója számára – kizárólag üzleti használat esetén is – csak akkor biztosíthat cégautót, ha hajlandó i. a gépkocsit Dániában újra nyilvántartásba vetetni, és megfizetni a korlátozó regisztrációs adót, vagy ii. végigvinni az engedélyeztetési eljárást, és megfizetni a napi adót, illetve adott esetben az egész regisztrációs adó ellenértékét negyedévi részletekben, kamatpótlékkal és letéttel együtt.
23. Ahogy arra a Bizottság rámutat, az olyan rendelkezések, amelyek egy munkavállaló számára lehetetlenné teszik vagy megnehezítik foglalkozása gyakorlását, a jelen esetben azáltal, hogy adminisztratív és pénzügyi terhet rónak a potenciális munkáltatójára, befolyásolják a munkavállalási lehetőségeket. Általánosságban fogalmazva, a Bíróság kimondta, hogy a Szerződés a személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek az a célja, hogy ösztönözzék a közösségi polgárok bármilyen fajta munkavállalását a Közösség egész területén, és megakadályozzák olyan intézkedések meghozatalát, amelyek kedvezőtlen helyzetbe hozhatják a közösségi polgárokat, ha egy másik tagállam területén kívánnak gazdasági tevékenységet folytatni(9) .
24. Bár Dánia elismeri, hogy ezek a jogszabályok önmagában szemlélve alkalmasnak tűnnek arra, hogy visszatartsanak egy másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatót attól, hogy Dániában lakó munkavállalókat alkalmazzon, azon a véleményen van, hogy ezeket a jogszabályokat nem kellene elkülönítve vizsgálni, mert a bérezéssel és egyéb juttatásokkal összefüggésben szemlélve nem ezt a hatást eredményezik.
25. Én azonban nem gondolom, hogy ezzel az érvvel külön kellene foglalkozni. A Bíróság Clean Car Autoservice(10) ügyben hozott ítélete szerint a munkavállalók azon joga, hogy hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazzák és foglalkoztassák őket, szükségszerűen együtt jár a munkáltatónak azzal a jogával, hogy a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően alkalmazzák őket. E szabályok érvényesülését könnyen megakadályozná, ha a tagállamok megkerülhetnék őket pusztán azáltal, hogy az foglalkoztatni kívánt munkavállalókra vonatkozó olyan követelményeket támasztanak a munkáltatókkal szemben, amelyeknek közvetlenül a munkavállalóval szembeni alkalmazása a munkavállalók EK 39. cikk szerinti szabad mozgása jogának korlátozását jelentené.
26. Nézetem szerint ezek az elvek éppúgy alkalmazandók egy olyan ügyben is, mint a jelenlegi, amikor tagállami jogszabályok, ahelyett hogy diszkriminatív követelményeket támasztanának, olyan, bérezéssel és egyéb juttatásokkal kapcsolatos feltételeket határoznak meg, amelyek alkalmasak arra, hogy egy más tagállambeli munkáltatót visszatartsanak attól, hogy az előbbi tagállamban lakó munkavállalókat alkalmazzon. Hozzátehetnénk, hogy az engedélyeztetés, illetve a napi adó fizetése akkor is kötelező, ha a cégautót kizárólag üzleti célra kívánják használni, ezért ilyen esetben is – amikor a cégautó biztosítása nem tekinthető a teljes bér- és juttatáscsomag részének –, majdnem bizonyosnak tűnik, hogy egy németországi (vagy svédországi) munkáltató, amint a Bizottság állítja, a saját országában lakó munkavállalókat fogja előnyben részesíteni egy olyan munka esetében, ahol üzleti utakat kell tenni Dániába vagy Dánián keresztül.
27. Ennek megfelelően az a véleményem, hogy a jelen ügyben érintett jogszabályok az EK 39. cikk hatálya alá tartoznak, és fő szabály szerint ellentétesek vele.
28. Mivel a jogszabályok, korlátozó hatásuk miatt, sértik az EK 39. cikket, álláspontom szerint nem szükséges foglalkozni Dánia másodlagos kérelmével, miszerint a jogszabályok nem diszkriminatívak. Bármi legyen is ezen előterjesztés lényege, az világos, hogy az EK 39. cikk nemcsak az állampolgársági alapon történő bárminemű megkülönböztetést tiltja a tagállami munkavállalók között a foglalkoztatás, bérezés és az egyéb munkafeltételek tekintetében, hanem az olyan nemzeti jogszabályokat is, amelyek alkalmazása nem érinti ugyan a munkavállalók állampolgárságát, de akadályozza szabad mozgásukat(11) . Éppen ezért, még ha helytálló is Dánia állítása, hogy ezek a jogszabályok nem diszkriminatívak, ezek mindenképpen a 39. cikkbe ütköznek.
29. Mivel az ügyet a 39. cikk alapján döntik el, nem gondolom, hogy külön kellene foglalkozni a Bizottság annak megállapítására irányuló kereseti kérelmével, hogy a dán jogszabályok az EK 10. cikket is sértik.
Igazolási lehetőségek
30. Dánia másodlagosan arra hivatkozik, hogy a kérdéses jogszabályok igazolhatók.
31. Kétségtelen, hogy azok a nemzeti jogszabályok, amelyek egyébként sértenék a 39. cikket, jogszerűek lehetnek, ha e szabályok a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt szolgálnának, és azokat nyomós közérdek igazolná. De még ebben az esetben is szükséges volna, hogy az említett jogszabályok alkalmazása kizárólag az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására szorítkozzon, és ne terjedjen azon túl(12) . Dánia különösen arra hivatkozik, hogy ez a jogszabály közérdekű célokat követ, és nem aránytalan.
32. Elsőként Dánia előadja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a dán személygépkocsi‑nyilvántartási adó összeegyeztethető a közösségi joggal(13), és hogy ez a nyilvántartás szükségszerű következménye a tagállam adóztatási jogának, és egy olyan helyzetben, ha a valamely tagállamban székhellyel rendelkező cégtől lízingelt személygépkocsit ténylegesen egy másik tagállam útjain használják, ez utóbbi állam előírhat olyan kötelezettséget, hogy a járművet az ő területén regisztráltassák(14) . Dánia szerint ebből az következik, hogy egy tagállamnak ahhoz is joga van, hogy biztosítsa az ezzel kapcsolatos jogszabályok megfelelő alkalmazását, és különösen azt, hogy az adót meg is fizessék.
33. Az a tény, hogy a Bíróság a Bizottság kontra Dánia és a De Danske Bilimportører ügyekben kimondta, hogy a dán személygépkocsi‑nyilvántartási adó nem ütközik az EK 28. vagy 90. cikkbe, még nem feltétlenül jelenti azt, hogy az EK 39. cikkel ellentétes módon nem korlátozza a munkavállalók szabad mozgását, vagy hogy bármiféle ilyen korlátozás szükségszerűen igazolható és arányos lenne. Arra is utalni kell, hogy a jelen ügyben nem az adó szokásos alkalmazásáról van szó, hanem olyan személygépkocsik esetén történő alkalmazásáról, amelyeket másik tagállamban vetetett nyilvántartásba az ott bejegyzett tulajdonos. Továbbá az is egyértelmű, hogy egy tagállam adóztatási jogosultságát a jogharmonizáció által nem érintett személygépkocsi‑adókkal kapcsolatosan is a közösségi joggal összhangban kell gyakorolnia; ezt a Bíróság a dán vonatkozású Cura Anlagen ügyben kifejezetten ki is mondta(15) . Ezért nem elegendő, ha Dánia arra hivatkozik, hogy joga van a regisztrációs adót kivetni, azt is bizonyítania kell, hogy ezzel a jogával megfelelően élt.
34. Ugyanez az elv alkalmazandó Finnország azon előterjesztésére, hogy a személygépkocsik adóztatása tagállami hatáskörbe tartozik.
35. Másodlagosan, Dánia arra hivatkozik, hogy a jogszabályok esetleges korlátozó hatása azon a törekvésen alapul, hogy a dániai lakóhellyel rendelkező személyek regisztrációs adófizetési kötelezettsége ne legyen megkerülhető. E szabályok nélkül Dániában lakó személyek esetleg úgy kerülnék el az adófizetést, hogy másik tagállamban bejegyzett vállalatokat vagy leányvállalatokat hoznának létre, amelyeken keresztül megszerezhetnek és Dániában használhatnak e másik tagállamban nyilvántartott személygépkocsikat.
36. Igaz, hogy a tagállamok megtagadhatják a szabad mozgásra vonatkozó rendelkezések alkalmazását olyan személyek esetében, akik visszaélést vagy csalást követtek el. Ez azonban mindig csak a konkrét esetben lehetséges, ahol az ilyen magatartás bizonyított. A visszaélés vagy csalás puszta kockázata nem igazolhat egy általános korlátozást, amely megakadályozná a közösségi jog jóhiszemű gyakorlását(16) . Az ilyen korlátozások mindenképpen aránytalanok, mivel megakadályozzák a Közösség által biztosított jogok rendeltetésszerű gyakorlását.
37. Harmadsorban, Dánia arra hivatkozik, hogy a jogszabályok megakadályozzák az adóbevételek csökkenését, amit kb. 15 milliárd DKK‑ra becsül (1997‑es adat). A következetes ítélkezési gyakorlat szerint azonban az adóbevétel csökkenése soha nem igazolhatja valamely alapvető szabadság gyakorlásának korlátozását(17) .
38. Negyedszer, Dánia arra hivatkozik, hogy a „főállás” feltétele, amelynek a módosított jogszabály alkalmazhatóságához teljesülnie kell, arányos. Ezzel a feltétellel azt kívánták biztosítani, hogy az a munkavállaló, aki a cégautót használja, valóban annál a munkáltatónál legyen alkalmazásban, aki azt rendelkezésére bocsátotta, egy pusztán formális munkaviszony nem elegendő. Ez a feltétel objektív, és könnyen ellenőrizhető. Dánia megjegyzi, hogy ha a módosított jogszabály alkalmazható lenne olyan dániai lakosokra, akik akár rész-, akár teljes munkaidőben másik tagállamban állnak munkaviszonyban, sokkal nehezebb lenne a visszaéléseket megakadályozni. Ilyen esetben szerinte a rendőrségnek minden külföldön nyilvántartott gépkocsit ellenőriznie kellene, amit az adott állam lakosa Dánia területén vezet, annak megállapítása érdekében, hogy a vezető akár rész-, akár teljes munkaidőben valóban alkalmazásban áll‑e egy másik tagállamban, ami nem lenne megfelelő.
39. Ez az érv számomra nem elég meggyőző. Azt hiszem, hogy könnyebben megvalósítható és kevésbé korlátozó megoldás lenne egy olyan engedélyezési rendszer bevezetése, amely megengedné a munkaviszony valódiságának vizsgálatát, és ha ez a jogviszony valódi, adófizetési kötelezettség nem állna fenn.
40. Továbbá, abban az esetben, ha a munkavállalónak nem a cégautót biztosító munkáltatónál van a „főállása”, a gépkocsit minden magáncélú használat – a napi munkába járást is beleértve – érdekében újra kell regisztráltatni Dániában. Nehéz lenne igazolni ezt a gyakorlatot. Az állandó ítélkezési gyakorlat része, hogy az EK 39. cikk által biztosított védelem a részmunkaidőben foglalkoztatottakra és az alacsony jövedelmű munkavállalókra(18) is kiterjed annyiban, amennyiben a jelen jogszabály korlátozza ezen munkavállalók szabad mozgását, ellentétes a Szerződéssel, még akkor is, ha az a munkaviszony, amelynek alapján a cégautót használják, a nemzeti jog szerint esetükben nem minősül „főállásnak”.
41. Még akkor is, ha a módosított jogszabály alkalmazandó, engedélyt kell kérni a másik tagállamban regisztrált cégautó használatára, mielőtt azt egy Dániában lakó személy használná, abban az esetben is, ha csak rövid időről van szó, és a gépkocsi rendszeresen visszakerül a munkáltatóhoz. Úgy tűnik, hogy még a munkavállaló lakóhelye és munkahelye között naponta megtett utak is magáncélú használatnak számítanak, így a negyedéves adót kell fizetni akkor is, ha a cégautót erre az egyetlen célra használják. Ez a követelmény, úgy tűnik, túlterjed azon, ami elegendő lenne a Dánia által elérni kívánt célkitűzés megvalósításához. Ugyanezt lehet megállapítani azzal a ténnyel kapcsolatban is, hogy a jogszabályok nem tartalmaznak a magán-, illetve az üzleti célú használat arányainak figyelembevételére vonatkozó rendelkezéseket.
42. Végül Dánia arra hivatkozik, hogy a Bíróság a Cura Anlagen ügyben(19) elismerte, hogy a személygépkocsi után a használat helyével azonos tagállambeli nyilvántartási idő alapján kiszabott fogyasztási adó nem lenne aránytalan, és a Bíróság azon döntése, hogy az abban az ügyben szereplő fogyasztási adó jogellenes volt, éppen arra a tényre vezethető vissza, hogy az adó összege nem állt arányban a nyilvántartási idővel. Dánia e megállapításból azt vezeti le, hogy a más tagállamban nyilvántartott személygépkocsik után fizetendő regisztrációs adóra vonatkozó jogszabálya nem összeegyeztethetetlen a Szerződés szabad mozgásról szóló rendelkezéseivel.
43. Én azonban nem gondolom, hogy a Bíróság ítélete, amely a Cura Anlagen ügyben szereplő fogyasztási adó jogszerűségét állapította meg, aminek megfizetése a nyilvántartásba vétel feltétele volt, a jelen ügyben releváns lenne. A fogyasztási adó más jellegű, mint a regisztrációs adó. A Cura Anlagen ügyben szereplő fogyasztási adó célja az volt, hogy biztosítsa a magáncélú használatú személygépkocsik vásárlása és lízingje során a környezetbarát magatartást, az adó mértéke pedig a jármű üzemanyag‑fogyasztásához igazodott.
44. Az arányosság kérdésével kapcsolatban végül a következő megjegyzést szeretném tenni. Nem hagyható figyelmen kívül, hogy a regisztrációs adó – amint Dánia maga is elismeri – igen magas összegben került meghatározásra, aminek következtében, a fentebb kifejtettek miatt, lényeges visszatartó hatást gyakorol a más tagállami székhelyű vállalatokra a dániai lakosok alkalmazása során. Éppen ezért ha e szabályok a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt szolgálnának is, és azokat nyomós közérdek igazolná – ami a jelen eljárás során véleményem szerint nem nyert bizonyítást –, azt hiszem, hogy rendkívül nehéz lenne amellett érvelni, hogy alkalmasak voltak az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására, és nem terjedtek túl azon.
Végkövetkeztetések
45. Mindezek alapján azt indítványozom, hogy a Bíróság:
(1) állapítsa meg, hogy a Dán Királyság – mivel jogszabályai és közigazgatási gyakorlata (1) nem engedik meg, hogy egy szomszédos tagállam területén alkalmazásban lévő dániai lakosok üzleti vagy magáncélra használják azt a cégautót, amelyet a munkaadó székhelye szerinti szomszédos államban vettek nyilvántartásba, és (2) egy másik EU tagállam területén alkalmazásban lévő dániai lakosoknak csak azzal a feltétellel engedik meg valamely személygépkocsi, különösen a munkaadó székhelye szerinti, másik tagállamban nyilvántartásba vett cégautó üzleti és/vagy magáncélú használatát, hogy i. ez a munkaviszony a főállásuk, és ii. adót fizetnek a gépjármű után – nem teljesítette az EK 10. cikkel együtt olvasott EK 39. cikkből eredő kötelezettségeit,
(2) kötelezze a Dán Királyságot a Bizottság költségeinek viselésére,
(3) kötelezze a Finn Köztársaságot saját költségei viselésére.
(1) .
(2)
–	Az adóval kapcsolatos további részleteket lásd a C‑383/01. sz. De Danske Bilimportører ügyben készült indítványomban (EBHT 2003., I‑6065., 11. pont).
(3)
–	Különösen az 1992. január 10‑i 18. sz. igazságügyi minisztériumi rendelet 105a. és 106. cikke, amelynek helyébe az 1996. június 24‑i 592. sz. közlekedési minisztériumi rendelet lépett.
(4)
–	Az 1999. június 2‑i 385. sz. törvény és az 1992. június 21‑i 502. sz. közlekedési minisztériumi rendelet.
(5)
–	Az 1999. június 28‑i 102. sz. körlevél, helyébe lépett a jövedéki adóról szóló útmutató és a 2001. szeptember 20‑i 172. sz. körlevél.
(6)
–	A C‑232/01. sz. ügy (EBHT 2003., I‑11525. o.).
(7)
–	Az ítélet 18. pontja.
(8)
–	Az ítélet 20. pontja.
(9)
–	Lásd a C‑387/01. sz. Weigel and Weigel ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletet és az ott hivatkozott ügyeket.
(10)
–	A C‑350/96. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2521. o.) 20. és 21. pontja.
(11)
–	Weigel and Weigel ítélet, idézve a 9. lábjegyzetben, az ítélet 50. és 52. pontja.
(12)
–	A C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4921. o.) 104. pontja és az ott hivatkozott ügyek.
(13)
–	A 47/88. sz., Bizottság kontra Dánia ügy (EBHT 1990., I‑4509. o.) és a De Danske Bilimportører ügy, idézve a 2. lábjegyzetben.
(14)
–	A C‑451/99. sz. Cura Anlagen ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3193. o.) 41. és 42. pontja.
(15)
–	Idézve a 14. lábjegyzetben, az ítélet 40. pontja.
(16)
–	Lásd pl. a C‑28/95. sz. Leur‑Bloem ügyben hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4161. o.) 39–44. pontja, a C‑478/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7587. o.) 45. pontja és a C‑436/00. sz., X és Y ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10829. o.) 62. pontja.
(17)
–	A C‑385/00. sz. De Groot ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I‑11819. o.) 103. pontja és az ott idézett ügy, az X és Y ügy, idézve a 16. lábjegyzetben, 50. pontja.
(18)
–	Az 53/81. sz. Levin‑ügy (EBHT 1982., 1035. o.), a 139/85. sz. Kempf‑ügy (EBHT 1986., 1741. o.) és a 66/85. sz. Lawrie‑Blum ügy (EBHT 1986., 2121. o.).
(19)
–	Idézve a 14. lábjegyzetben, 69. pont és a rendelkező rész.