62003CC0295_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Ez a fellebbezés az Elsőfokú Bíróság T‑93/00. és a T‑46/01. sz., Alessandrini és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítéletére ([EBHT 2003., II‑1635. o.] a továbbiakban: megtámadott ítélet) irányul, amely ítéletben elutasították a Bizottságnak a latin-amerikai eredetű banán több hagyományos importőrének az afrikai, karib-tengeri és csendes-óceáni államokból (a továbbiakban: AKCS-államok) származó bizonyos banánmennyiségre vonatkozó behozatali engedélyeiknek harmadik országokból származó banán behozatalára történő felhasználására irányuló kérelmeit elutasító leveleinek megsemmisítése iránt benyújtott kereseti kérelmeket.
2. A banánpiac közös szervezésének bizonyos szempontjairól van tehát szó, amelyek a Tanács által 1998‑ban bevezetett módosítás nyomán jöttek létre. Az említett módosításnak a Bizottság általi végrehajtása eredményeként megszűnt a behozatali engedélyek kezelésekor használt eredet szerinti (AKCS-államok vagy harmadik országok) megkülönböztetés.
3. Az alapeljárásban a bíróság előtt a felperesek konkrétan azt panaszolták, hogy a Bizottság által elfogadott végrehajtási módozatok sértik a jogi alapaktust, és nekik ezen kívül is gazdasági kárt okoztak, mivel az alperes intézmény nem rendelte el a szükséges átmeneti intézkedéseket.
A Bíróságon a fellebbező felek csak az állítólagosan elszenvedett kár megtérítését kérik.
II – Jogi háttér
A 404/93/EGK rendelet
4. A banánpiac közös szervezéséről szóló, 1993. február 13‑i 404/93/EGK tanácsi rendelet(2) IV. címe a banánágazatban – 1993. július 1‑jétől kezdődően – a különböző nemzeti kereskedelmi rendszerek helyébe a harmadik országokkal folytatott kereskedelem közös rendelkezéseit léptette. Bevezette a Közösségben termelt „közösségi banán”, az „AKCS-államokból származó banán” és az „AKCS-államokon kívüli harmadik országokból származó banán” megkülönböztetését. A második kategórián belül a „hagyományos AKCS-banán” megfelelt az AKCS-államok által exportált szokásos banánmennyiségnek, míg a „nem hagyományos AKCS-banán” meghaladta az ezen államok által hagyományosan exportált, a 404/93 rendelet mellékletében megállapított mennyiséget.
5. A 404/93 rendelet 17. cikkének első bekezdése értelmében a Közösségbe irányuló minden banánimporthoz a tagállamok által bármely érdekelt fél részére kiállított behozatali engedélyt kell bemutatni, függetlenül attól, hogy a cég székhelye a Közösségen belül hol található, a 18. és 19. cikk végrehajtása érdekében elfogadott külön rendelkezések sérelme nélkül.
6. A 404/93 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése – eredeti szövegezésben – a harmadik országból származó banán és a nem hagyományos AKCS-banán importjára minden évben kétmillió tonnás (nettó tömeg) vámkontingenst nyitott meg. A harmadik országból származó banán importja a vámkontingens keretén belül 100 ECU/tonna vámköteles volt, míg a nem hagyományos AKCS-banán importja nulla vám alá esett. Ugyanezen rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerint – eredeti szövegezésben –a nem hagyományos AKCS-banán importja 750 ECU/tonna vámköteles, a harmadik országból származó – az említett kontingensen felüli – banán importja pedig 850 ECU/tonna mértékben vámköteles.
7. A rendelet 19. cikkének (1) bekezdése elosztotta a vámkontingenst: 66,5%‑át a piaci szereplők azon kategóriája számára nyitotta meg, akik harmadik országból származó és/vagy nem hagyományos AKCS-banánt forgalmaztak (A kategória), 30%‑át a piaci szereplők azon kategóriája számára, akik közösségi és/vagy hagyományos AKCS-banánt forgalmaztak (B kategória), 3,5%‑át pedig a Közösségen belüli piaci szereplők azon kategóriája számára, akik közösségi és/vagy hagyományos AKCS-banántól eltérő banán forgalmazását kezdték el 1992‑től (C kategória).
8. A 404/93 rendelet 19. cikkének (2) bekezdése a következőt írja elő:
“Az [A és B] piaci szereplői kategóriák mindegyikére történő külön számítás alapján, minden piaci szereplő behozatali engedélyt kap, azon átlagos banánmennyiség alapján, amelyet abban a legutóbbi három évben értékesítettek, amelyre adatok állnak rendelkezésre.”
Az 1442/93/EGK rendelet
9. 1993. június 10‑én a Bizottság megalkotta a Közösségbe történő banánimportra vonatkozó rendelkezések alkalmazása részletes szabályainak meghatározásáról szóló 1442/3/EGK rendeletet(3) (a továbbiakban az 1993. évi rendelkezések). Ez a rendszer 1998. december 31‑ig maradt hatályban.
10. Az 1442/93/EGK rendelet 5. cikke (1) bekezdése értelmében, a tagállamok illetékes hatóságai minden évben meghatározzák minden A és B kategóriába tartozó, általuk regisztrált piaci szereplő számára a kontingens megnyitási évét megelőző három év során forgalmazott átlagmennyiségeket, a 3. cikk (1) bekezdésének megfelelően gazdasági tevékenységre lebontva. Ezt az átlagot nevezték „referenciamennyiségnek”.
11. Az 1994. október 10‑i 2444/94/EK bizottsági rendelettel (HL L 261., 3. o.) módosított 1442/93/EGK rendelet 14. cikkének (2) bekezdése értelmében: „A behozatali engedélykérelmeket bármely tagállam illetékes hatóságához azt a negyedévet megelőző negyedév utolsó hónapjának első hét napja folyamán kell benyújtani, amelyre vonatkozóan az engedélyeket kiállítják.”
12. A 404/93 módosításáról szóló, 1998. július 20‑i 1637/98/EK tanácsi rendelet (HL L 210., 28. o.) 1999. január 1‑jei hatállyal jelentős módosításokat hozott a banán piacának közös szervezésében. Ezek a módosítások különösen a 404/93 rendelet IV. címének 16–20. cikkét érintik.
13. Az 1637/98/EGK rendelettel módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése minden évre 2,2 millió tonna (tiszta tömeg) vámkontingens megnyitását írta elő a harmadik országbeli banán és a nem hagyományos AKCS-banán behozatalára. E vámkontingens keretében harmadik országból behozott banánra 75 ECU/tonna vámot kell fizetni, míg a nem hagyományos AKCS-országok banánbehozatala vámmentes.
14.
Az 1637/98/EGK rendelettel módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése minden évre 353 000 tonnás (tiszta tömeg) kiegészítő vámkontingens megnyitását írta elő a harmadik országbeli banán és a nem hagyományos AKCS-banán behozatalára. E vámkontingens keretében a harmadik országból behozott banán után 75 euró/tonna vámot kell fizetni, míg a nem hagyományos AKCS-országok banán behozatala vámmentes.
15. Az 1637/98/EGK rendelettel módosított 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja értelmében, a Bizottság – az ugyanezen rendelet 27. cikkében előírt irányítóbizottság rendszerének megfelelően – jogosult megállapítani a rendelet 18. cikkében foglalt vámkontingensek kezelésének részletes szabályait, amelyek hatálya kiterjed „bármilyen külön rendelkezésre, amely szükséges az 1993. július 1‑jétől fogva érvényes behozatali intézkedésekről a [404/93 rendelet] jelen [..] IV. cím intézkedéseire történő átálláshoz”.
A 2362/98/EK rendelet
16. 1998. október 28‑án a Bizottság megalkotta a 404/93 tanácsi rendeletnek a Közösségbe irányuló banánbehozatal szabályai tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 2362/98/EK rendeletet(4), amelynek 31. cikke értelmében az 1442/93/EGK rendelet 1999. január 1‑jével hatályát vesztette. A vámkontingensek keretében történő behozatali engedélyek kezelésével kapcsolatos új rendelkezéseket a 2362/98/EK rendelet I., II., és IV. címe tartalmazza (a továbbiakban: az 1999. évi rendelkezések).
17. Az 1999. évi rendelkezések néhány újdonságot vezetnek be az 1993. évi rendelkezésekhez képest:
a) eltörlik a piaci szereplők gazdasági tevékenysége szerinti különbségtételt;
b) figyelembe veszik a behozott banánmennyiséget;
c) elrendelik, hogy a behozatali engedélyek kezelése a banán eredetére való utalás (AKCS-államok vagy harmadik országok) nélkül történjék;
d) növelik a vámkontingenseket és azok új piaci szereplőknek kiosztott részét.
18. A 2362/98 rendelet 2. cikke előírja, hogy az 1637/98 rendelettel módosított 404/93 rendelet 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében, illetve a 16. cikkében említett hagyományos AKCS-banánra vonatkozó vámkontingensek az alábbi mértékben kerülnek megnyitásra:
– 92% a 3 cikkben meghatározott hagyományos piaci szereplők számára;
– 8% a 7. cikkben meghatározott újonnan érkezett piaci szereplők számára.
19. A 2362/98 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint minden egyes – valamely tagállamban regisztrált – hagyományos piaci szereplő, a rendelet I. mellékletében felsorolt összes származási hely vonatkozásában a referenciaidőszakban behozott banánmennyiség alapján kap megállapított egységes referenciamennyiséget . Ugyanezen rendelet 4. cikkének (2) bekezdése szerint az 1999‑ben megvalósuló behozatal vonatkozásában az 1994., 1995. és 1996. évek alkotják a referenciaidőszakot.
20. A 6. cikk (1) bekezdése előírja, hogy „minden évben legkésőbb szeptember 30‑ig, a szükséges ellenőrzések elvégzését követően, a 3., 4. és 5. cikknek megfelelően az illetékes hatóságok minden hagyományos piaci szereplő számára ideiglenes egységes referenciamennyiséget állapítanak meg, az I. mellékletben felsorolt összes származási helyről a referenciaidőszakban általa ténylegesen behozott banánmennyiség átlaga alapján”. A referenciamennyiséget hároméves átlag alapján állapítják meg, még akkor is, ha a piaci szereplő nem importált a referenciaidőszak egy részében. Ugyanezen rendelet 6. cikkének (2) bekezdése szerint az illetékes hatóságok minden évben közlik a Bizottsággal az általuk regisztrált hagyományos piaci szereplők listáját, valamint azok összes ideiglenes referenciamennyiségeit.
21. A behozatali engedélyek kiállításának módozatait a 2362/98 rendelet 14–22. cikke szabályozza.
22. A rendelet 14. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „az első három negyedévre az I. mellékletben felsorolt minden egyes származási hely vonatkozásában rendelkezésre álló mennyiség egységes százalékarányában kifejezett jelzőmennyiség állapítható meg a behozatali engedélyek kiállítására”.
23. A rendelet 15. cikkének (1) bekezdése szerint „minden negyedévben a behozatali engedélykérelmeket az azon negyedévet megelőző hónap első hetében kell benyújtani a piaci szereplőt regisztráló tagállam illetékes hatóságaihoz, amelyre nézve az engedélyeket kiállítják”.
24. A rendelet 17. cikkének előírása szerint „amennyiben egy negyedévre, és az I. mellékletben felsorolt egy vagy több származási helyre nézve az engedély iránti kérelmekben foglalt mennyiségek jelentősen meghaladják a 14. cikk alkalmazásával adott esetben rögzített jelzőmennyiséget, vagy meghaladják a rendelkezésre álló mennyiségeket, bizonyos százalékos csökkentés kerül megállapításra”.
25. A 18. cikk szövege a következő:
„1. Amennyiben a 17. cikk alkalmazásával egy vagy több adott származási hely vonatkozásában bizonyos százalékos csökkentés kerül megállapításra, az említett származási helyre vagy helyekre vonatkozó behozatali engedély iránti kérelmet benyújtó piaci szereplő jogosult:
a) a százalékos csökkentést megállapító rendelet közzétételének időpontjától számított tíz napos határidőn belül, az engedélykiadásra illetékes hatósághoz intézett nyilatkozatával lemondani az engedély felhasználásáról; ilyen esetben az engedélyre vonatkozó biztosíték azonnal feloldásra kerül vagy
b) a kérelmezett, de oda nem ítélt mennyiséggel azonos vagy kisebb mennyiség keretén belül, jogosult egy vagy több új engedély iránti kérelmet benyújtani azon származási helyekre nézve, amelyek vonatkozásában a Bizottság rendelkezésre álló mennyiségeket tett közzé. Ilyen kérelmet az a) pontban megjelölt határidőn belül kell benyújtani, és vonatkozik rá az engedély iránti kérelem valamennyi feltétele teljesítésének előírása.
2. A Bizottság haladéktalanul meghatározza azokat a mennyiségeket, amelyekre – az érintett származási hely vagy helyek vonatkozásában – engedély adható ki.”
26. A 19. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy „[a]z illetékes hatóságok legkésőbb minden negyedév utolsó hónapjának 23. napjáig kiadják a következő negyedévre szóló behozatali engedélyeket”.
27. A 20. cikk (1) bekezdése szerint „[a]z engedélyben foglalt mennyiség fel nem használt részét ugyanazon (az esettől függően jogosult vagy engedményes) importőr – kérelmére – újra megkapja egy következő, de még az első engedély kiadásának évében lévő negyedévre. A biztosíték a fel nem használt mennyiségek időarányos részére áll fenn.”
28. A 2362/98 rendelet V. címe néhány átmeneti intézkedést tartalmaz az 1999. évre vonatkozóan. A 28. cikk (1) bekezdése szerint az 1999. évre szóló regisztráció iránti kérelmeket a piaci szereplőknek legkésőbb 1998. november 13‑áig kellett beadniuk, amely kérelmekhez – különösen a hagyományos piaci szereplők esetében – mellékelni kellett az 1994–1996‑os referenciaidőszak minden évében ténylegesen behozott teljes banánmennyiségre vonatkozó adatot, az összes engedély számának megjelölését és az ezen importokra felhasznált engedélykivonatokat, valamint a díjak befizetését igazoló összes iratra vonatkozó utalásokat.
29. A 2362/98 rendelet I. melléklete megállapítja a 404/93 rendelet 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében említett vámkontingensek elosztását, valamint a hagyományos AKCS-banánmennyiséget (857 000 tonna).
A 2001. évi rendszer
30. 2001. január 29‑én a Tanács elfogadta a 216/2001/EK rendeletet(5), amelynek 1. cikke módosította a 404/93 rendelet 16–20. cikkét.
31. A 404/93 rendelet így módosított IV. címe végrehajtásának részletes szabályait a 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a banán Közösségbe történő behozatalát szabályozó rendelkezések tekintetében történő alkalmazására vonatkoz ó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2001. május 7‑i 896/2001/EK bizottsági rendelet(6) állapította meg. A 896/2001 rendelet 32. cikke alapján ezeket a szabályokat 2001. július 1‑jétől kell alkalmazni.
III – A jogviták alapját képező tényállás
32. A felperesek latin-amerikai eredetű banánt importáló vállalkozások. Az illetékes nemzeti hatóságoknál (Olaszországban és – a London Fruit Ltd esetében – az Egyesült Királyságban) regisztrált hagyományos piaci szereplőkként, e nemzeti hatóságoktól ideiglenes egyedi referenciamennyiséget kaptak az 1999. évre. Ily módon engedélyeket kaptak harmadik országból származó banán behozatalára 1999 első három negyedévére.
33. A T‑93/00. sz. ügy alapját képező tényállás 1999 negyedik negyedévéhez kapcsolódik. A felperesek erre a negyedévre egyéni referenciamennyiségeik fennmaradó részére vonatkozó behozatali engedély iránti kérelmeket nyújtottak be az illetékes nemzeti hatóságokhoz. Kérelmeiknek a harmadik országokból származó banán tekintetében rendelkezésre álló mennyiségek erejéig adtak helyt.(7)
34. A nem teljesített kérelmek vonatkozásában a felpereseknek még rendelkezésükre állt annak lehetősége, hogy 308 978,252 tonna mennyiségű hagyományos AKCS-banánra behozatali engedélyeket kérjenek.(8) Így a 2362/98 rendelet 18. cikke (1) bekezdésének megfelelően a rendelkezésükre álló fennmaradó mennyiségek erejéig AKCS-banánra szóló – az alábbi referenciamennyiségeknek megfelelő – behozatali engedélyeket kértek:
Alessandrini Srl						2 050 kg
Anello Gino di Anello Luigi & Cie Snc			1 859 kg
Arpigi Spa							   757 kg
Bestfruit Srl							2 637 kg
Co-frutta Spa 						       209 392 kg
Co-frutta Soc. coop. arl. 				         30 207 kg
Dal Bello Sife Srl						1 533 kg
Frigofrutta Srl 						2 990 kg
Garletti Snc 							4 419 kg
London Fruit Ltd
286 004 kg
35. 1999. október 13‑án az illetékes nemzeti hatóságok kiadták a felpereseknek a fenti kérelem szerinti teljes AKCS-banán mennyiségre vonatkozó behozatali engedélyeket, azonban többszöri próbálkozásaik ellenére, a felpereseknek nem sikerült AKCS-banánt beszerezniük.
36. Ebben a helyzetben, a felperesek 1999. november 18‑án – hivatkozással az EK‑Szerződés 232. cikkére – a következőkre hívták fel a Bizottságot:
1) tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy az AKCS-országokra vonatkozólag a negyedik negyedévben kiadott importengedélyeket felhasználhassák latin-amerikai vagy más harmadik országokból származó banán behozatalára;
2) rendelkezzék mindenesetre a kérdéses engedélyekkel kapcsolatos biztosítékok felszabadításáról, miután nem kerülnek felhasználásra, mivel az engedélyek felhasználásának elmaradása nem róható fel a jogosultnak.
37. Minthogy erre a kérelmükre választ nem kaptak, a jelenlegi eljárásban fellebbezőkként résztvevők 1999. december 22‑én küldött faxban felhívták a Bizottság figyelmét arra a tényre, hogy a kérdéses engedélyek 2000. január 7‑én lejárnak, és felhívták a Bizottságot, hogy foglaljon állást kérelmeikkel kapcsolatban.
38. A felperesek tanácsához intézett 2000. január 26‑i, 02418. sz. levelében a Bizottság a következőképpen válaszolt:
„1999. december 22‑i levelükben Önök utalást tettek egyes piaci szereplők által az 1999 IV. negyedévére kiadott banánbehozatali engedélyek felhasználásakor, különösen az AKCS-államokból származó banán behozatala esetén tapasztalt bizonyos nehézségekre.
Először is fontos megállapítani, hogy a problémák lényegében kereskedelmi természetűek és ily módon a gazdasági szereplők tevékenységi körébe tartoznak. A felvetett probléma ugyanis bizonyos termékek – jelen esetben többek között AKCS-országokból származó banán – vásárlásához és szállításához szükséges kereskedelmi partner keresésére vonatkozik. Jóllehet sajnálatos, az a tény azonban, hogy az Önök ügyfelei nem tudtak AKCS-banánra szállítási szerződést kötni, a piaci szereplők által rendszerint vállalt kereskedelmi kockázat egy részét képezi.
Végül fel kell hívnunk az Önök figyelmét arra, hogy ezek a nehézségek csupán – közelebbről meg nem határozott jellemzőkkel bíró – bizonyos piaci szereplőket érintenek, és a Bizottság esetleges beavatkozása azzal a kockázattal járna, hogy e piaci szereplőket kedvezőbb helyzetbe hozná a szerződéses kötelezettségeik kockázatát vállaló többi piaci szereplővel szemben.”
39. Egyébiránt az illetékes nemzeti hatóságok megtartották a felperesek által képzett biztosítékokat, miután úgy ítélték meg, hogy az általuk e biztosítékok visszatérítése céljából hivatkozott indokok nem alkottak elháríthatatlan ( vis maior ) helyzetet, ugyanis csak ez utóbbi esetben lehetséges az említett visszatérítés.
40. A T‑46/01. sz. ügy alapját képező tényállás 2000 negyedik negyedévével kapcsolatos. Erre a negyedévre az egyes felperesek rendelkezésére álló egyéni referenciamennyiségek fennmaradó része az alábbiak szerint állapítható meg:
Alessandrini Srl 						5 667 kg
Anello Gino di Anello Luigi & Cie Snc 			5 140 kg
Arpigi Spa1							5 792 kg
Bestfruit Srl 							7 290 kg
Co-frutta Spa 						        236 746 kg
Co-frutta Soc. coop. arl 				          80 301 kg
Dal Bello Sife Srl						4 110 kg
Frigofrutta Srl 						8 266 kg
Garletti Snc 							7 329 kg
London Fruit Ltd.					        324 124 kg
41. Minthogy a harmadik országokból származó banánnal kapcsolatos engedélykérelmek meghaladták a rendelkezésre álló mennyiségeket, az 1971/2000/EK bizottsági rendelet(9) megállapította a 2000 negyedik negyedévére a behozatalra még rendelkezésre álló banánmennyiségeket. E rendelet melléklete értelmében további behozatali engedélyeket adtak ki hagyományos AKCS-banánra, 329 787,675 tonna mértékben, de a fellebbezők nem kértek ilyen engedélyeket.
42. 2000. október 10‑én a szóban forgó piaci szereplők, hivatkozással az EK 232. cikkre, a Bizottságtól elsősorban azt kérték, hogy tegyen a 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja alapján intézkedéseket annak lehetővé tételére, hogy 2000 negyedik negyedévére a részükre korábban biztosított egyéni referenciamennyiség fennmaradó részére, harmadik országokból származó banánra vonatkozó behozatali engedélyt kapjanak. A Bizottságtól másodsorban azt kérték, hogy térítse meg e banán behozatalának és forgalomba hozatalának lehetetlenülése miatt elmaradt hasznukat.
43. A felperesek tanácsához intézett 2000. december 8‑i, AGR 030905. sz. levelében a Bizottság e kérelmeket az alábbi megfogalmazással utasította el:
„2000. október 10‑i levelében Ön tájékoztatja a Bizottságot azokról a nehézségekről, amelyeket egyes piaci szereplők akkor tapasztaltak, amikor a negyedik negyedévben, a behozatali vámkontingens-rendszer keretében, a velük a 2000. évre vonatkozólag közölt referenciamennyiségek teljes kihasználása érdekében banánt kívántak beszerezni.
Azok a nehézségek, amelyekre Ön utal, kereskedelmi természetűek. Sajnos rá kell mutatnunk arra, hogy a közösségi szabályozás semmiféle hatáskört nem biztosít ez ügyben a Bizottságnak. Ön is elismeri egyébként ezt a helyzetet, amikor kijelenti, hogy az AKCS-banánt termelőkkel szokásos kapcsolatban nem lévő piaci szereplők nehézségekkel szembesülnek a szóban forgó áru beszerzésében.
Kijelenti másfelől azt is, hogy az Ön által képviselt piaci szereplők nem tudják kihasználni a számukra biztosított teljes referenciamennyiségeket.
Rá kell mutatnunk arra, hogy jogilag a referenciamennyiségek csupán a piaci szereplők számára rendelkezésre álló – a korábbi tevékenységük alapján és a közösségi rendeletek alkalmazásával meghatározott – lehetőségek, amelyek az érdekelteknek csupán jogot biztosítanak a behozatali engedélyek megszerzése iránti kérelem előterjesztésére, annak érdekében, hogy megvalósíthassák azokat a kereskedelmi ügyleteket, amelyeket esetleg a termelő országok szállítóival kötöttek.
Hozzá kell tennünk végül, hogy a Bizottsághoz Ön által továbbított információk alapján úgy tűnik, hogy az Ön által hivatkozott nehézségek nem »átmeneti jellegűek« annyiban, amennyiben az 1999‑et megelőző rendszerről az ezen időpontot követő rendszerre történő átállásból erednek. Következésképpen, a 404/93 rendelet 20. cikke d) pontjának rendelkezése nem teszi lehetővé a Bizottság számára az Ön által kért konkrét intézkedések megtételét.”
IV – Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott megsemmisítés iránti kereset
44. Az érdekelt piaci szereplők keresetet nyújtottak be az Elsőfokú Bírósághoz a Bizottság által 2000. január 26‑án (T‑93/00. sz. ügy) és 2000. december 8‑án (T‑46/01. sz. ügy) írt levelek ellen.
45. A felperesek kereseteikben fellebbezéseik alátámasztására az EK 241. cikkben előírt jogellenességi kifogással élve három – a 404/93 rendelet megsértésén alapuló –, a tulajdonhoz való jognak, a vállalkozási szabadság elvének és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapra hivatkoztak.
V – A megtámadott ítélet
46. Az Elsőfokú Bíróság 2003. április 10‑i ítélete először a fellebbezők kereshetőségi jogának hiányán alapuló elfogadhatatlansági kifogást elemezte, amelyre a Bizottság hivatkozott.
47. Annak ellenére, hogy a megtámadott levelek eltérő természetű kérelmekre adtak választ,(10) az alapeljárásban eljáró bíróság megállapította, hogy mindkét kérelem tárgyát annak lehetősége képezte, hogy a Bizottság intézkedéseket tegyen a 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja alapján. E lehetőség elvetése közvetlenül és egyénileg érintette a levelek címzettjeit, mivel befolyással volt érdekeikre, és érezhetően módosította jogi helyzetüket.(11)
48. Az Elsőfokú Bíróság – miután az elfogadhatatlansági kifogást elutasította –megvizsgálta a korábbi felpereseknek a 2362/98 bizottsági rendelet jogellenességét megalapozó három hivatkozását – az alapszöveg, azaz a 404/93/EGK tanácsi rendelet megsértésére, a tulajdonhoz való jog megsértésére, és a gazdasági szabadság elvének megsértésére, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalma kötelezettsége megszegésére.
49. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elutasította e három jogalapot, úgy ítélve meg, hogy a felperesek nem bizonyították egyrészről a 2000. január 26‑i és a 2000. december 8‑i levelek, másrészről a 2362/98 rendelet rendelkezései közötti közvetlen jogi összefüggést.(12)
50. A felperesek szerint – a 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja alapján – a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie az AKCS-banán behozatal gyakorlati megvalósíthatatlanságát, és számukra engedélyeznie kellett volna a referenciamennyiségek fel nem használt részére harmadik országokból származó banán behozatalát.(13)
Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Bizottság széleskörű diszkrecionális jogkörrel rendelkezett az 1993. évi rendszerről az 1999. éviekre való áttérés megkönnyítését szolgáló „szükséges konkrét intézkedések” meghozatalát illetően, és a jogszerűségi vizsgálatot illetően csak a nyilvánvaló mérlegelési hibákra szorítkozott. Az alapeljárásban eljáró bíró szerint ugyanis a hivatkozott kár közvetlenül nem az említett átmenetből eredt, hanem abból a körülményből, hogy a felperesek 1999 negyedik negyedévében nem tudtak AKCS-banánt beszerezni (a T‑93/00. sz. ügy), illetve abból, hogy nem próbálták meg a 2000 negyedik negyedévére AKCS-banánra vonatkozó behozatali engedélyeket megszerezni (a T‑46/01. sz. ügy).(14)
A fentiek alapján az Elsőfokú Bíróság ítélete kimondja, hogy a Bizottság nem lépte túl mérlegelési jogkörét, amikor elutasította a felperesek arra irányuló kérelmeit, hogy a 404/93 rendelet 20. cikke d) pontja alapján rendelkezzék, ezért ezt a jogalapot teljes egészében elveti.(15)
51. Az Elsőfokú Bíróság azonban a T‑93/00. sz. ügy tekintetében kimondta, hogy noha megállapítható, hogy a felperesek az 1999. évi rendszer hatálybalépésének róják fel, hogy nem tudtak szállítókat találni, nem bizonyították elégségesen, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor elutasította a felpereseknek arra irányuló kérelmeit, hogy a 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja alapján intézkedéseket tegyen.(16)
52. Végül az Elsőfokú Bíró megvizsgálta a felperes vállalkozások kártérítés iránti igényét, amelyet arra alapoztak, hogy a Bizottság jogellenes magatartást tanúsított a harmadik országokból származó banánra és az AKCS-banánra vonatkozó vámkontingensek egyesítésével és különösen a referenciamennyiségek összesítésével, valamint az ennek káros hatásai kiküszöbölésére tett lépések elmulasztásával.
53. A most megtámadott ítélet elfogadta a Bizottság azon álláspontját, amely szerint nincs okozati összefüggés a 2362/98 rendelettel bevezetett módosítások és azon nehézségek között, amelyekkel a felpereseknek az AKCS-banán beszerzése tekintetében kellett szembenézniük.
54. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a T‑93/00. sz. ügyben a kár oka arra a körülményre vezethető vissza, hogy a felperesek nem találtak olyan szállítót, amely őket 1999 negyedik negyedévében ellátta volna AKCS-banánnal”. A T‑46/01. sz. ügy tekintetében kimondta, hogy az elmaradt haszon közvetlenül a felperesek igyekezetének hiányára vezethető vissza”. A felperesek nem próbáltak 2000 negyedik negyedévére az 1971/2000/EK rendeletben előírt feltételekkel AKCS-banánra vonatkozó behozatali engedélyeket szerezni azután, hogy a harmadik országokból származó banán mennyiségét kimerítették. Másrészt, az 1999 negyedik negyedévében tapasztalt problémák ellenére, a 2000 folyamán nem törekedtek kapcsolat létesítésére az AKCS-banán szállítóival annak érdekében, hogy a beszerzéseket meg tudják oldani az év negyedik negyedévében”.(17)
VI – A fellebbezés elemzése
55. Fellebbezésükben azt kérik, hogy a Bíróság:
– helyezze részben hatályon kívül a megtámadott ítéletnek az elszenvedett károk megtérítésére irányuló kereseti kérelmükre vonatkozó részét;
– kötelezze a Bizottságot a harmadik országokból származó banán behozatalára vonatkozó engedélyek kiadásának elmaradása miatt elszenvedett káruk megtérítésére;
– a kötelezze a Bizottságot a teljes eljárás során felmerült költségek viselésére.
56. A Bizottság viszont úgy véli, hogy a fellebbezést elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, és másodlagosan el kell utasítani. A megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezése esetén kéri, hogy az ügyet érdemi döntésre utalják vissza az Elsőfokú Bíróságnak, és a fellebbezőket kötelezzék a költségek viselésére.
57. Az elfogadhatatlansági kifogást arra alapozzák, hogy a piaci szereplők az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban elbírált jogvita tárgyát vélelmezhetően megváltoztatták, és most arra törekednek, hogy a Bíróság közvetlenül határozzon a Bizottság szerződésen kívüli felelősségéről.
58. Tekintettel a fellebbezés körülményeire, célszerű együtt tárgyalni a kártérítési igény elfogadhatóságát és az ügy érdemi részét.
59. A fellebbezők felróják az Elsőfokú Bíróságnak, hogy kártérítési igényük alátámasztására felhozott érveiket – helytelenül – nem együttesen vette figyelembe, mivel amikor az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy az őket ért kár abból adódott, hogy nem sikerült AKCS-banánt importálniuk, nem ismerte el azt a tényt, hogy nem kaptak behozatali engedélyeket a harmadik országokból származó banán behozatalára alapított referenciamennyiségeik fennmaradó részére, jóllehet erre joguk volt. Ha a Bizottság – teszik hozzá – nem egységesítette volna a vámkontingensek kezelését, és nem vonta volna össze a referenciamennyiségeket, megkapták volna az említett engedélyeket.
Kiemelik, hogy keresetük elsődleges célja bizonyítani, hogy az őket ért kár közvetlenül a 2362/98 rendeletből ered.
60. Végül bírálják a megtámadott ítélet 56. és 58. pontját, amelyek – összefoglalva a felek követeléseit – az igazságtól eltérően utalnak arra, hogy a felperesek az őket ért kárt a 2000. január 26‑i és 2000. december 8‑i leveleknek tulajdonítják.
61. A Bizottság vitatja az egész fellebbezés elfogadhatóságát, mivel a felperesek csak a kártérítési követelésre szorítkoznak, és nem kérdőjelezik meg az Elsőfokú Bíróság álláspontját a 2362/98 rendelet általuk felhozott jogellenességét illetően.
62. A megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezése tekintetében a Bizottság fenntartja, hogy a fellebbezők összemossák az említett károk bizonyos tényezőit – konkrétan azt a tényt, hogy nem merítették ki referenciamennyiségeiket – az említett kár és az azt előidéző feltételezett jogellenes magatartás közötti szükséges okozati kapcsolattal.
63. Az ítélet 56. és 58. pontjának hibás megfogalmazását illetően a Bizottság úgy véli, hogy azok megfelelően foglalják össze a felek között folyó vita tartalmát az írásos és szóbeli szakaszban kifejtett álláspontoknak megfelelően.
64. A Bizottság ugyancsak előadja, hogy ha a bíró a quo
úgy vélte volna, hogy a kártérítési igény kizárólag a két kérdéses levélen alapul – amelyek jogszerűségét korábban megállapította –, nem vizsgálta volna az okozati összefüggést, mivel felróható jogellenes magatartás hiányában felelősség sem létezne.
65. A fellebbezők stratégiájukat annak bizonyítására összpontosítják, hogy kártérítési igényük elbírálásakor az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna vizsgálnia a 2362/98 rendelet jogszerűségét, mivel az említett rendelet nemcsak a 404/93 rendelettel ellentétes, hanem megsértette a tulajdonhoz és a gazdasági tevékenység végzésének szabadságához való alapvető jogaikat, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvét.
66. A 404/93 rendelet 20. cikkének d) pontja szerinti kötelezettség megsértése kapcsán azt állítják, hogy az 1999‑ben bevezetett új rendszer csökkentette lehetőségüket arra, hogy teljes referenciamennyiségeik összessége vonatkozásában hozzanak be harmadik országokból származó banánt.
67. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az elszenvedett károkért a felperesek magatartását tette felelőssé, de ezt követően nem ellenőrizte azon állításokat, miszerint az 1999. évi rendszerre vezethető vissza, hogy a felperesek nem találtak olyan szállítót, amely ellátta volna őket AKCS-banánnal. Az Elsőfokú Bíróság határozata ugyanis helyesen írja le a fellebbezők által elszenvedett gazdasági károk közvetlen okait, vagyis hogy az 1999. és 2000. gazdasági évek utolsó negyedévében nem tudtak beszerezni sem banánt, sem behozatali engedélyeket. Nem nyilatkozik viszont a hasonló működési nehézségek távolabbi okairól: azokról a következményekről, amelyeket a 2362/98 rendelet a piaci szereplők kereskedelmi gyakorlatában okozott.
68. A tisztességes eljárás fogalmával kapcsolatban az Emberi Jogok Európai Bírósága kijelentette, hogy az 1950. november 4‑i Római Egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése nem kötelezi a bíróságokat, hogy részletes választ adjanak a peres felek által előadott minden egyes érvre. Akkor azonban, ha – az egyes perek jellemzőitől függően – valamely világosan és pontosan megfogalmazott, hiteles bizonyítékokkal alátámasztott ok vagy kifogás döntő jelentőséggel bírhat a per kimenetele szempontjából, nem lehet eltekinteni az indoklástól, mert hiánya zavart kelthet az érintett érvek tekintetében, különösen azt illetően, hogy vajon kifelejtették‑e vagy elutasították‑e azokat, és főként, hogy milyen okok alapján jutottak az egyik vagy a másik megoldásra.(18)
69. A felperesek kereseteikben a 2362/98 rendelet vélelmezett jogellenességének kinyilvánításán felül kitérnek a rendelkezés által mind az ágazat gazdasági tevékenységére, mind a hagyományosan harmadik országokból származó banánt importáló vállalkozások azon lehetőségeire gyakorolt következményeire, hogy AKCS-banánt szerezzenek be.
70. A fellebbezők szerint a vámkontingensek egységes kezelésének és a referenciamennyiségek összesítésének bevezetésével fenntartották és megerősítették az AKCS-banánt importálók kedvezményezett helyzetét. Amíg az 1993. évi rendszer szerint harmadik országok hagyományos piaci szereplői szabadon hozzáférhettek az AKCS-banán piacához, az új rendszer referenciamennyiségeik használatára kötelezi őket.
71. Véleményük szerint az a tény, hogy a hagyományos AKCS-banán több mint egyharmadát nem használták fel, azt bizonyítja, hogy az új mechanizmus a harmadik országokból származó banánt importáló piaci szereplőkkel szemben az AKCS-banánt importáló piaci szereplőknek kedvez.
72. A fellebbezők magyarázatai nem igazán világosak vagy meggyőzők. Úgy tűnik, hogy a referenciamennyiségek összevonásának és a vámkontingensek közös kezelésének új módozataival az AKCS-banán behozatala iránti kereslet áttevődött a harmadik országokból származó banánra, és ennek következtében idő előtt kimerült ez utóbbi kategóriára előírt kontingens.
A fellebbezők nem nyújtanak részletesebb tájékoztatást az AKCS-banán beszerzésének 1999 negyedik negyedévi biztosítására tett kísérleteik során általuk tapasztalt nehézségek természetéről. A megtámadott ítélet 33. pontja kimondja, hogy a piaci szereplők „számos próbálkozásuk ellenére” nem tudtak AKCS-banánt beszerezni.
Ennek a ténynek – amely arra utal, hogy az érintett vállalkozások nem követtek el mulasztást – az Elsőfokú Bíróságot a károk eredetére utaló többi magyarázat valószínűségének vizsgálatára, és – adott esetben – a 2362/98 rendelet jogszerűségének értékelésére kellett volna késztetnie.
73. Ha elfogadjuk – akár csak dialektikus okokból –, hogy a fellebbezők ésszerű erőfeszítéseik ellenére nem találtak AKCS-banán beszállítókat 1999 negyedik negyedévére, érthető, ha a következő gazdasági év utolsó negyedéve tekintetében lemondanak hiábavaló erőfeszítéseik megismétléséről.
Figyelembe kell venni továbbá, hogy mekkora nehézségekbe ütközik egy negatív esemény – például adott pillanatban kereskedelmi partner megtalálása elvárhatóságának hiánya – bizonyítása.
74. Arra következtetek tehát, hogy a T‑93/00. sz. ügyben és – bár nem olyan mértékben – a T‑46/01. sz. ügyben a fellebbezők világosan és pontosan megfogalmazott indokot terjesztettek elő, amely az alapeljárásban eljáró bíróságtól legalább kifejezett elutasítást érdemelt volna.
75. Mivel ezt nem tette meg, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet a tisztességes eljárás egyik feltételének megsértése által jogban való tévedést követ el. Ezért úgy ítélem meg, hogy amennyiben az ítélet 108. pontja a fellebbezők magatartását jelölte meg az általuk elszenvedett kár kizárólagos okaként, és nem vette figyelembe a 2362/98 rendelet hatálybalépésével bevezetett új rendszer alkalmazásának következményeit, az ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
VII – Az ügy érdeméről
76. Az Európai Közösségek Bírósága alapokmányának 54. cikke szerint, „ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja az Elsőfokú Bírósághoz”. Az ítélkezés során a téves jogalkalmazás az egyik olyan eset, amikor az e rendelkezés által kínált lehetőség alkalmazható, feltéve ha a tények előadása teljes és elégséges az érdemi döntés meghozatalához, és semmiféle bizonyítási eljárás nem szükséges. Így értelmezte ezt a Bíróság ítélkezési gyakorlata is, bár soha nem indokolta meg, a per állása mely okból engedi meg, hogy az ügyet maga döntse el, tömören mindössze annyit állított például, hogy „jelen ügyben ez a helyzet”.(19) Összefoglalva, a Bíróságnak akkor kell az ügy érdeméről állást foglalnia, amikor a periratokból következően a per határozathozatalra megérett, ehhez azonban elemezni szükséges, akár csak érintőlegesen is, a felperesek által benyújtott kártérítési igény főbb elemeit, és meg kell vizsgálni a jelen ügy szempontjából, hogy konkrétan mely jogalapra való hivatkozással kérik a 2362/98 rendelet megsemmisítését. A felperesek eljárási jogainak védelmében egyébként a Bíróság felkérte a feleket, hogy a tárgyaláson érvelésüket a fentiekben idézett rendelet esetleges jogellenessége köré összpontosítsák.
77. A felperesek első fokon tett jogellenességi kifogásuk keretében előadott állításaikra utalva három különböző jogalapra hivatkoznak.
78. Véleményük szerint a 2362/98 rendelet nem csupán azért jogellenes, mert ellentmond az 1637/98 rendelet által módosított 404/93 rendeletnek (első megsemmisítési jogalap), hanem azért is, mert sérti a tulajdonhoz és a vállalkozási szabadsághoz való alapvető jogokat (második jogalap), valamint az egyenlő bánásmód elvét (harmadik jogalap).
79. Az említett első jogalap keretében a felperesek egyrészt azt kifogásolják, hogy a referenciamennyiségek megállapítására referenciaidőszakként az 1994–1996‑os hároméves időszakot határozták meg.
80. A vitatott időszak kiválasztása befolyással van a piaci szereplők számára engedélyezett mennyiségekre, mivel ezeket azon átlagos banánmennyiség alapján számítják ki, amelyeket a kérdéses három évben értékesítettek. Ennek ellenére a fellebbezők az eljárás során megfogalmazott kártérítési igényüket arra alapozzák, hogy nem tudtak behozatali engedélyeket beszerezni a részükre biztosított referenciamennyiségek tekintetében, amint azt jogi képviselőjük az ítélet megsemmisítésére tett fellebbezés tárgyalásán elismerte. A referenciamennyiségek előzetes elosztása módozatainak vitája távol áll az eljárástól. Ezért relevancia nyilvánvaló hiánya miatt, ezt az érvet el kell utasítani.
81. Másodsorban a felperesek vitatják annak jogosságát, hogy a Bizottság a vámkontingensek egységes kezelésének módszerét fogadta el, amely a referenciamennyiség összesítésével együtt lehetővé tette szerintük az AKCS-banánt importálók kiváltságos helyzetének megerősítését.
82. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a vámkontingensek egységes kezelése kedvez a forgalomnak, és nagyobb szabadságot biztosít a piaci szereplőknek. Mivel nem tesz különbséget az AKCS-banánt és harmadik országból származó banánt importálók között, azok egyaránt beszerezhetnek banánt bármely származási helyről.
83. Elég rámutatni, hogy a módosított 404/93 rendelet 19. cikke szerint a Bizottság széles körben dönthet saját belátása szerint az alapszabályozás végrehajtásáról, feltéve hogy a kiválasztott módszer a hagyományos kereskedelmi rend figyelembevételén alapul. Másrészt ugyanezen módosított rendelet 20. cikkének e) pontja előírja számára, hogy az EK‑Szerződés 228. cikkével (jelenleg, módosítást követően EK 300. cikk) összhangban állapítsa meg a Közösség által megkötött megállapodásokból származó kötelezettségek teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
84. Emlékeztetni kell arra, hogy mezőgazdasági téren a Bizottság jogosult az alapszabályozás végrehajtásához szükséges vagy hasznos végrehajtási szabályok elfogadására, feltéve hogy azok megfelelnek a vonatkozó érvényességi feltételeknek.(20)
85. A fellebbezők állítása semmi olyat nem tartalmaz, ami igazolná, hogy a Bizottság, amikor a vámkontingensek egységes kezelésének módszerét választotta, nyilvánvalóan túllépett volna a Tanácstól kapott mérlegelési jogkörének határain.
86. Második jogalapjukként a fellebbezők előadják, hogy az a tény, hogy nem tudtak harmadik országokból származó banánra vonatkozó behozatali engedélyeket kapni, megsértette a tulajdonhoz és a vállalkozási szabadsághoz való jogukat.
87. A banánpiacok közös szervezésében a referenciamennyiségek csupán behozatal engedélyezését jelentik. Bár mind a tulajdonhoz való jog, mind pedig a foglalkozás szabad gyakorlása a közösségi jog általános elvei közzé tartoznak, nem jelentenek korlátlan jogosultságot, hanem a társadalmi szerepükre való tekintettel kell figyelembe venni őket. Következésképpen a tulajdonhoz való jog és a foglalkozás szabad gyakorlása korlátozható, többek között közös piacszervezésben, amennyiben e korlátozások a Közösség által követett közérdekű célok megvalósításához szükségesek, és a célzott joghatásra tekintettel nem jelentenek aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely az így biztosított jogok lényegét veszélyeztetné.(21)
88. A közösségi kontingensek bevezetése és azok elosztási szabályai nem kérdőjelezik meg a harmadik országokból származó banánt behozó piaci szereplők tulajdonhoz való jogát, hiszen nem követelhetnek maguknak tulajdonjogot olyan piaci részesedés felett, amellyel akkor rendelkeztek, amikor a piac közös szervezése még létre sem jött, mivel az említett piaci részesedés mindössze pillanatnyi, a körülmények változásának kitett gazdasági pozíciót képvisel.
89. Valamely gazdasági szereplő nem hivatkozhat fennálló helyzet fenntartásához fűződő szerzett jogra vagy akár jogos bizalomra sem, amelyet a közösségi intézmények mérlegelési jogkörük keretében megváltoztathatnak.(22)
90. A fellebbezők egyetlen állításából sem lehet arra következtetni, hogy a Bizottság eljárása lényegében sértette volna meg az említett alapvető jogokat.
91. Harmadik és utolsó jogalapjukként a fellebbezők kijelentik, hogy a rendelet által bevezetett rendszer hátrányos megkülönböztetést eredményez azon piaci szereplők, amelyek hagyományosan harmadik országokban eszközöltek beszerzéseket és azok között, amelyek ezt az AKCS-államokban tették, az előbbiek hátrányára.
92. Ezt a jogalapot részletesebb vizsgálat nélkül is el kell utasítani, mivel a fellebbezők nem fejtették ki, hogy az állítólagos hátrányos megkülönböztetés milyen szerepet játszott az általuk igényelt kártérítési kötelezettség létrejöttében.
93. Összefoglalva, a fellebbezők által felhozott egyik jogalap se bizonyítja a 2362/98 rendelet jogellenességét, ezért nem szükséges megvizsgálni, hogy fennállnak‑e a Közösség szerződésen kívüli felelősségének további feltételei.
VIII – A költségekről
94. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a pervesztest, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése ellenére, a fellebbezők keresetét érdemben el kell utasítani. Ezért a fellebbező feleket kötelezni kell a költségek viselésére.
IX – Végkövetkeztetések
95. A fentiek alapján azt javasolom, hogy a Bíróság:
1) helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróságnak a T‑93/00. sz. és T‑46/01. sz., Alessandrini és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítéletét.
2) utasítsa el a keresetet.
3) kötelezze a fellebbezőket a felmerült költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	HL L 47., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 13. kötet, 388. o.
(3)
–	HL L 142., 6. o.
(4)
–	HL L 293., 32. o.
(5)
–	HL L 31., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 31. kötet, 226. o.
(6)
–	HL L 126., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 32. kötet, 150.o.
(7)
–	E mennyiségeket a vámkontingensek és a hagyományos AKCS-banánmennyiség keretében a Közösségbe irányuló banánbehozatal mennyiségeinek 1999 negyedik negyedévére történő megállapításáról szóló 1623/1999/EK rendelet módosításáról szóló, 1999. augusztus 20‑i 1824/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 221., 6. o.) melléklete tartalmazza.
(8)
–	Ezt a mennyiséget az 1999 negyedik negyedévére vonatkozó vámkontingensek és a hagyományos AKCS-banán keretében történő banánbehozatali engedélyek kiadásáról, valamint új kérelmek benyújtásáról szóló, 1999. szeptember 17‑i 1998/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 247., 10. o.) állapította meg.
(9)
–	2000. szeptember 18‑i 1971/2000/EK bizottsági rendelet a 2000 negyedik negyedévére vonatkozó vámkontingensek és a hagyományos AKCS-banán keretében történő banánbehozatali engedélyek kiadásáról, valamint új kérelmek benyújtásáról (HL L 235., 10. o.).
(10)
–	Az első levélben a jelen eljárásban fellebbezők kérték, hogy 1999 negyedik negyedévében harmadik országokból származó banánra vonatkozó behozatali engedélyeket kapjanak, és szabadítsák fel az ezekkel kapcsolatos nem használt biztosítékokat (a megtámadott ítélet 34. pontja); a másodikban azt kérték, hogy 2000 negyedik negyedévére a részükre korábban biztosított egyéni referenciamennyiség fennmaradó részére, harmadik országokból származó banánra vonatkozó behozatali engedélyt kapjanak, vagy ellenkező esetben, térítsék meg elmaradt hasznukat (a megtámadott ítélet 41. pontja).
(11)
–	Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 65. pontja.
(12)
–	Ugyanott, 81. pont.
(13)
–	Ugyanott, 83. pont.
(14)
– Ugyanott, 86–95. pont.
(15)
– Ugyanott, 91., 96. és 97. pont.
(16)
–	Ugyanott, 92. pont. Az eredetiben nincs kiemelés.
(17)
–	Ugyanott, 108. pont.
(18)
–	Lásd az EJEB, 1994. december 9‑i Ruiz Torija kontra Spanyolország ítéletet, A. sorozat 303. A. szám, 29. és 30. §, valamint az 1994. december 9‑i Hiro Balani kontra Spanyolország ítéletet, A. sorozat 303. B. szám, 27. és 28. §.
(19)
–	A C‑345/90. P. sz., Parlament kontra Hanning ügyben 1992. február 20‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑949. o. és különösen az I‑989. o.) és a C‑137/92. P. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben 1994. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2555. o.) 55. pontja.
(20)
–	A C‑478/93. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 1995. október 17‑én hozott ítélet (EBHT 1995, I‑3081. o.) 31. pontja és a C‑239/01. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10 333. o.) 55. pontja.
(21)
–	A 265/87. sz. Schräder-ügyben 1989. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 2237. o.) 15. pontja és az 5/88. sz. Wachauf-ügyben 1989. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 1989., 2609. o.) 18. pontja.
(22)
–	Az 52/81. sz., Faust kontra Bizottság ügyben 1982. október 28‑án hozott ítélet (EBHT 1982. 3745. o.) 27. pontja.