62022CC0216
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 7 септември 2023 година (
1
) (
i
)
Дело C‑216/22
A. A.
срещу
Bundesrepublik Deutschland
(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Убежище — Директива 2013/32/ЕС — Общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Молба за международна закрила — Основания за недопустимост — Член 33, параграф 2, буква г) — Последваща молба за международна закрила — Обстоятелства, при които последваща молба не може да бъде обявена за недопустима — Решение на Съда, релевантно за разглеждането дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила — Член 40 — Понятие „нови елементи“ — Възможност решение на Съда да представлява такъв нов елемент — Член 46, параграф 1, буква а), подточка ii) — Жалба срещу решение, с което последваща молба е обявена за недопустима на основание член 33, параграф 2, буква г) — Обхват на проверката, извършвана от националните съдилища при разглеждане на жалбата — Процесуални гаранции“
I. Въведение
1.
През последните години броят на последващите молби за международна закрила в държавите — членки на Европейския съюз, значително се увеличи (
2
). За такива молби, които се определят като „молби, подадени след вземането на окончателно решение по предишна молба“, подадена от същото лице, се прилагат специални процедурни правила, установени в Директива 2013/32/ЕС (
3
).
2.
По-конкретно, съгласно член 33, параграф 2, буква г) във връзка с член 40 от тази директива на националните органи се предоставя възможността да обявяват последващи молби за недопустими. Тази възможност обаче е изрично обвързана с условието да не са се появили или да не са били представени от кандидата „нови елементи […], свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила“. Следователно, ако е налице такъв „нов елемент“, последващата молба не може да бъде обявена за недопустима на основание тези разпоредби.
3.
Настоящото дело се отнася по-специално до тълкуването на тази концепция. Жалбоподателят в главното производство А. А. е сирийски гражданин. През 2017 г. той подава молба за международна закрила в Германия. Предоставена му е субсидиарна закрила, но не и статут на „бежанец“. През 2021 г. той подава последваща молба пред същия орган. Макар да не представя нови фактически елементи, той посочва, че Съдът на ЕС е постановил решение (
4
) след приемането на решението по първата му молба, което според него установява, че при разглеждането на тази молба компетентният орган му е наложил тежест на доказване, която надхвърля изискваната от правото на ЕС. Той твърди, че с оглед на това съдебно решение следва да му бъде предоставен статут на „бежанец“. В този контекст Съдът има възможност да определи по-специално обстоятелствата, при които негово съдебно решение като това, на което А. А. се позовава, следва да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32.
4.
В настоящото заключение ще посъветвам Съда да следва подход, който се основава на констатациите, направени в неговото решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (наричано по-нататък „решението от 14 май 2020 г.“) (
5
). В това решение Съдът за първи път приема, че при определени обстоятелства постановено от него съдебно решение представлява „нов елемент“, който не позволява последваща молба да бъде обявена за недопустима.
5.
В това отношение ще се опитам да изясня смисъла на решението от 14 май 2020 г., по-специално що се отнася до принципа на силата на пресъдено нещо и присъщата на Директива 2013/32 цел да се намали административната тежест, с която биха се сблъскали националните компетентни органи, ако от тях се изискваше да провеждат процедура по пълно разглеждане на всяка подадена до тях последваща молба. Както ще подчертая в това заключение, настоящото дело отново засяга деликатния баланс, който трябва да бъде постигнат между тази цел и необходимостта да се гарантират във всички случаи спазването на принципа на забрана за връщане и адекватната защита на правата на лицата, търсещи убежище.
II. Правна уредба
А. Правото на Съюза
6.
Член 33 от Директива 2013/32 е озаглавен „Недопустими молби“ и предвижда:
„1.   В допълнение към случаите, в които молбата не се разглежда, в съответствие с Регламент (ЕС) № 604/2013[ (
6
)], от държавите членки не се изисква да разглеждат дали кандидатът отговаря на условията за международна закрила в съответствие с Директива 2011/95/ЕС[ (
7
)], когато молбата се счете за недопустима съгласно настоящия член.
2.   Държавите членки могат да приемат, че една молба за международна закрила е недопустима единствено ако:
[…]
г)
молбата е последваща молба, когато не са се появили или не са били представени от кандидата нови елементи или факти, свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС; или
[…]“.
7.
Съгласно член 40 от тази директива, озаглавен „Последваща молба“:
„1.   Когато лицето, което е подало молба за международна закрила в държава членка, предостави допълнителни сведения или подаде последваща молба в същата държава членка, тази държава членка разглежда тези допълнителни сведения или елементите на последващата молба в рамките на разглеждането на предходната молба, или в рамките на разглеждането на преразглежданото или обжалваното решение, доколкото в тази рамка компетентните органи могат да отчетат и разгледат всички елементи в подкрепа на новите сведения или последващата молба.
2.   С цел вземането на решение относно допустимостта на молба за международна закрила съгласно член 33, параграф 2, буква г) първоначално последващата молба за международна закрила е предмет на предварително разглеждане с цел да се определи дали по тази молба са се появили или са били представени от кандидата нови елементи или нови факти, които са свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС.
3.   Ако в предварителното разглеждане по параграф 2 бъде заключено, че са установени или представени от кандидата нови елементи или факти и те увеличават в значителна степен вероятността кандидатът да бъде признат за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС, разглеждането на молбата продължава в съответствие с разпоредбите на глава II. Държавите членки могат да предвидят и други причини за [допълнително разглеждане на] последваща молба […].
[…]
5.   Когато последващата молба не е разгледана допълнително в съответствие с настоящия член, тя се счита за недопустима в съответствие с член 33, параграф 2, буква г).
[…]“.
8.
В член 46 от същата директива, озаглавен „Право на ефективна защита“, се посочва в съответните части:
„1.   Държавите членки гарантират, че кандидатите разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу следното:
а)
решение относно тяхната молба за международна закрила, включително за решение, с което:
[…]
ii)
се установява, че молбата е недопустима съгласно член 33, параграф 2;
[…]
3.   С цел спазване на разпоредбите на параграф 1 държавите членки гарантират, че ефективната защита предвижда цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително, когато е приложимо, разглеждане на нуждите от международна закрила съгласно Директива 2011/95/ЕС, най-малкото в процедури по обжалване пред първоинстанционен съд.
[…]“
Б. Германското право
9.
Основните материалноправни и процесуалноправни норми, които уреждат производството по предоставяне на убежище, се съдържат в Asylgesetz (Закон за убежището) от 26 юни 1992 г. (BGBl. 1992 I, стр. 1126), в редакцията, публикувана на 2 септември 2008 г. (BGBl. 2008 I, стр. 1798), която е приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „AsylG“).
10.
В член 29 от AsylG, озаглавен „Недопустими молби“, се посочва:
„(1)   Молбата е недопустима, когато:
[…]
5. в случай на последваща молба съгласно член 71, не е необходимо да се провежда нова процедура за предоставяне на убежище“.
11.
Член 71 от този закон е озаглавен „Последваща молба“ и предвижда:
„(1)   Ако след оттегляне или окончателно отхвърляне на предишна молба за убежище чуждестранният гражданин подаде нова молба за убежище (последваща молба), се провежда нова процедура за убежище само ако са изпълнени условията на член 51, параграфи 1—3 от Verwaltungsverfahrensgesetz (Закон за административното производство), публикуван на 23 януари 2003 г. (BGBl. 2003 I, стр. 102) (наричан по-нататък „VwVfG“); тя се разглежда от Федералната служба [за миграцията и бежанците] […]“.
12.
VwVfG съдържа общи разпоредби относно административните процедури на публичните органи. Член 51, параграфи 1—3 от този закон гласи:
„(1)   По искане на заинтересуваното лице съответният орган трябва да се произнесе по отмяната или изменението на окончателен административен акт, ако:
1. след неговото приемане фактическото или правното положение, на което се основава актът, се е променило в полза на заинтересуваното лице;
2. съществуват нови доказателства, които биха могли да доведат до по-благоприятно решение за заинтересуваното лице;
3. съществуват основания за възобновяване на производството съгласно член 580 от Zivilprozessordnung (Граждански процесуален кодекс).
(2)   Искането е допустимо само ако, без да е допуснало сериозна грешка, заинтересованото лице не е могло да се позове на основанието за повторно разглеждане в рамките на предходната процедура, включително чрез обжалване на административната мярка.
(3)   Искането трябва да бъде направено в срок от три месеца. Този срок започва да тече от деня, в който заинтересованото лице е узнало за основанието за повторно разглеждане“.
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
13.
A. А., жалбоподателят в главното производство, е сирийски гражданин. Според собствените му изявления той напуска Сирия през 2012 г. и остава в Либия до 2017 г. След това влиза в Германия през Италия и Австрия.
14.
На 26 юли 2017 г. А. А. подава молба за убежище в Германия. Той посочва по-специално, че е отбил военната си служба в Сирия между 2003 и 2005 г. и че е напуснал тази страна от страх да не бъде призован на военна служба или да бъде задържан в затвор, ако откаже да се яви на такава служба.
15.
С решение от 16 август 2017 г. Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Федерална служба за миграцията и бежанците, Германия) му предоставя статут на субсидиарна закрила, но отхвърля молбата му за статут на бежанец. По същество тя приема, че тъй като А. А. произхожда от район, в който няколко въоръжени групи, включително, но не само, сирийската армия, са отговорни за извършването на бомбардировки, и тъй като А. А. вече не живее в Сирия, когато семейството му получава писмо, в което се изисква да се присъедини към въоръжените сили за втори път, не може да се приеме, че сирийската държава непременно ще счете напускането му на Сирия за акт на дезертьорство или ще го възприеме като поддръжник на опозицията. Освен това тя счита, че А. А. не е доказал, че в случай на завръщане в Сирия ще бъде принуден да служи в сирийската армия. А. А. не обжалва това решение, което съответно влиза в сила.
16.
На 15 януари 2021 г. А. А. отново подава молба за предоставяне на статут на „бежанец“ в Германия. Той се позовава на решение на Съда, а именно на решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище), което е постановено след отхвърлянето на първата му молба и което според него установява, че при разглеждането на тази молба Федералната служба за миграцията и бежанците му е наложила по-висока тежест на доказване от тази, която се изисква съгласно правото на Съюза, и че националните органи е трябвало да приемат, че заминаването му от Сирия ще бъде възприето като явен акт на политическа опозиция. Той твърди, че това решение представлява промяна в неговото „правно положение“ по смисъла на член 51, параграф 1 от VwVfG и че следователно Федералната служба за миграцията и бежанците е била длъжна да разгледа последващата му молба по същество.
17.
С решение от 22 март 2021 г. службата отхвърля последващата молба на А. А. като недопустима. По същество тя посочва, че решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) не е довело до промяна в „правното положение“ на A. A. и че не е длъжна да разгледа последващата му молба по същество.
18.
A. А. подава жалба срещу това решение пред Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия) с искане това решение да бъде отменено и да му бъде предоставен статут на бежанец.
19.
Този съд обяснява, че съгласно член 71 от AsylG, ако дадено лице подаде последваща молба за международна закрила, след като предишната молба е била оттеглена или отхвърлена с окончателно решение, което не подлежи на обжалване, нова процедура за предоставяне на убежище трябва да се проведе само ако са изпълнени изискванията на член 51, параграфи 1—3 от VwVfG. Първата от тези разпоредби урежда случаите, в които „правното положение“, на което се основава това окончателно решение, се е променило в полза на съответното лице.
20.
В германското право понятието за промяна на „правното положение“ по смисъла на тази разпоредба се тълкувало така, че включва само изменения на приложимите правни разпоредби. Така решение на Съда като решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище), на което се позовава А. А. в главното производство, което се отнася само до начина, по който следва да се тълкува тази правна уредба, без да засяга нейната валидност или да изисква нейното изменение, не представлявало промяна на „правното положение“ на съответното лице.
21.
Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген) иска да разбере по същество дали член 51, параграф 1 от VwVfG, както е тълкуван в германската съдебна практика, отразява правилно начина, по който трябва да се разбира понятието „нов елемент“ в контекста на прилагането на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 и член 40, параграфи 1—3 от нея (
8
). В светлината на решението от 14 май 2020 г. той иска да се установи дали може да се приеме, че член 71, параграф 1 от AsylG не е транспонирал в достатъчна степен изискванията, предвидени в тези разпоредби.
22.
Той също така иска да се установи дали в настоящия случай има право да се произнесе по същество по молбата на А. А. за международна закрила. В това отношение той отбелязва, че съгласно германското право, когато последваща молба за международна закрила бъде обявена за недопустима от Федералната служба за миграцията и бежанците, засегнатото лице, разбира се, има право да обжалва това решение пред националните съдилища. Въпреки това, когато се произнасят по жалбата относно допустимостта на такава молба, националните съдилища не могат да решат дали на съответното лице трябва да бъде предоставена международна закрила или не. По принцип те правят това едва след като Федералната служба за миграцията и бежанците сама се произнесе дали решението, свързано с предишната молба за международна закрила, трябва да бъде изменено с оглед на последващата молба.
23.
С оглед на тези обстоятелства Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
а. Съвместима ли е с член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграф 2 от Директива [2013/32] национална разпоредба, съгласно която последваща молба е допустима само ако впоследствие фактическото или правното положение, на което се основава първоначалното решение за отказ, се е променило в полза на кандидата?
б. Допускат ли член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграф 2 от Директива 2013/32 национална разпоредба, съгласно която решение на [Съда] не се счита за „нов елемент“ или „нов факт“, ако не установява несъвместимост на национална разпоредба с правото на Съюза, а само тълкува това право? При какви условия решение на Съда на Европейския съюз, което само тълкува правото на Съюза, би трябвало евентуално да се вземе предвид като „нов елемент“ или „нов факт“?
2.
При утвърдителен отговор на въпроси 1а и 1б: трябва ли член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграф 2 от Директива 2013/32 да се тълкуват в смисъл, че трябва да се счита за „нов елемент“ или „нов факт“ решение на Съда на Европейския съюз, съгласно което съществува силна презумпция отказът да бъде отбита военна служба при условията на член 9, параграф 2, буква д) от Директива [2011/95], да е свързан с едно от петте основания по член 10 от същата директива?
3.
а. Трябва ли член 46, параграф 1, буква а), подточка ii) от Директива [2013/32] да се тълкува в смисъл, че правната защита срещу решение, с което решаващ орган е установил недопустимост по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграф 5 от тази директива, се свежда до проверката дали този орган правилно е приел за изпълнени условията за недопустимост на последващата молба за убежище?
б. При отрицателен отговор на въпрос 3а: трябва ли член 46, параграф 1, буква а), подточка ii) от Директива [2013/32] да се тълкува в смисъл, че правната защита срещу решение за недопустимост включва и проверка дали са изпълнени условията за предоставяне на международна закрила по смисъла на член 2, буква б) от Директива [2011/95], ако [националният] съд извърши проверка и установи, че не са изпълнени условията за отхвърляне на последващата молба за убежище като недопустима?
в. При утвърдителен отговор на въпрос 3б: изисква ли такова решение на [националния] съд кандидатът [първо] да се е възползвал от специалните процесуални гаранции [предвидени в] член 40, параграф 3, трето изречение във връзка с разпоредбите на глава II от Директива [2013/32]? Може ли този съд сам да проведе тази процедура, или трябва да я делегира на решаващия орган, след като евентуално спре съдебното производство? Може ли кандидатът да се откаже от спазването на тези процесуални гаранции?“.
24.
Преюдициалното запитване с дата 22 февруари 2022 г. постъпва в Съда на Европейския съюз на 23 март 2022 г. Германското и австрийското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища. Германското правителство и Комисията изпращат представител на съдебното заседание, което се провежда на 28 февруари 2023 г.
IV. Анализ
25.
С въпросите си, които се отнасят до хипотезата на подаване на последваща молба, Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген), който е запитващата юрисдикция по настоящото дело, приканва Съда да разгледа най-общо два различни проблема.
26.
Първо, той иска от Съда насоки относно тълкуването на понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 и относно условията, при които последваща молба може да бъде обявена за недопустима на основание тази разпоредба (първи и втори въпрос). Както вече обясних в точка 2 по-горе, колкото по-широко е тълкуването на понятието „нов елемент“, толкова по-трудно е за компетентните органи да обявят последващите молби за недопустими. Обратно, колкото по-тясно се тълкува това понятие, толкова по-лесно е за тези органи да се произнесат по такива молби без каквато и да било преценка по същество.
27.
Второ, запитващата юрисдикция иска да се установи какъв е обхватът на правната защита, с която А. А. трябва да разполага срещу спорното решение, която се отнася до решението на Федералната служба за миграцията и бежанците за отхвърляне на последващата му молба като недопустима. По същество тази юрисдикция иска да се установи дали в рамките на разглеждането на подадената от A. A. жалба пред нея, тя трябва само да провери дали последващата молба на заинтересованото лице правилно е била отхвърлена като недопустима, или може да направи по-задълбочен контрол и също да провери дали трябва да му бъде предоставен статут на бежанец с оглед на предвиденото в член 46, параграф 1 от Директива 2013/32 изискване на кандидатите за международна закрила да бъде предоставена ефективна защита (трети въпрос, букви а) и б). При положителен отговор запитващата юрисдикция иска да разбере с кои от специалните процесуални гаранции, подробно описани в глава II от тази директива, трябва да се съобрази, ако изобщо трябва да се съобрази с някои от тези гаранции (трети въпрос, буква в).
28.
Ще разгледам тези два проблема последователно.
А. (Не)допустимостта на последващите молби за международна закрила (първи и втори въпрос)
1.
Предварителни бележки относно релевантните разпоредби на Директива 2013/32 и контекста на първите два въпроса
29.
Както посочих в точка 1 по-горе, Директива 2013/32 съдържа специфични процедурни правила за разглеждането на последващи молби. Доколкото тези правила се основават на обосновката, че „[к]огато един кандидат подаде последваща молба, без да представи нови доказателства или нови основания, би било ненужно да се задължават държавите членки да стартират нова процедура по пълно разглеждане на молбата […] в съответствие с принципа за пресъдено нещо“ (
9
), те имат за цел да предотвратят налагането на непропорционална административна тежест на националните компетентни органи чрез принуждаването им да анализират отново ситуация, която вече са разгледали. Същевременно е ясно, че при приемането на разпоредбите относно последващите молби, законодателят на Съюза е имал предвид не само да приложи този принцип и да „облекчи“ работното натоварване на тези органи, но и да гарантира винаги достатъчно висока степен на закрила на лицата, търсещи убежище (
10
), както и спазването на принципа на забрана за връщане, който предвижда, че никой няма да бъде върнат обратно там, където има опасност от преследване (
11
).
30.
Това е контекстът, в който са приети член 33, параграф 2, буква г) и член 40 от Директива 2013/32. Първата от тези разпоредби позволява на държавите членки да отхвърлят последващи молби като недопустими, но им дава възможност да правят това само при строго определени условия. Всъщност последваща молба може да бъде отхвърлена като недопустима по силата на тази разпоредба само ако е подадена, след като е постановено окончателно решение по предишна молба (
12
). Освен това, както вече посочих, тази възможност е предоставена на компетентните национални органи само ако „не са се появили или не са били представени от кандидата нови елементи […], свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила“ (
13
). Това са две условия sine qua non, които се прилагат кумулативно.
31.
В това отношение е ясно, че член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 трябва да се схваща като предвиждащ по изчерпателен начин основание за обявяване на последващи молби за недопустими. Всъщност член 33, параграф 2, първо изречение от тази директива гласи, че държавите членки могат да приемат, че една молба за международна закрила (включително последваща молба) е недопустима, „единствено ако“ е налице някое от изброените в тази разпоредба основания (
14
). Вследствие на това държавите членки нямат право да предвиждат в законодателството си допълнителни основания за недопустимост на последващи молби (
15
).
32.
Що се отнася до начина, по който компетентните органи на държавите членки трябва да разглеждат на практика последващите молби, релевантната разпоредба е член 40 от Директива 2013/32. Параграфи 2 и 3 от този член посочват, както Съдът неотдавна потвърди (
16
), че при разглеждането на допустимостта на последваща молба компетентните органи на държавите членки трябва по същество да следват двуетапен процес. На първо място, те трябва да подложат последващата молба на предварително разглеждане (член 40, параграф 2). В хода на това предварително разглеждане те трябва да определят дали съществуват един или няколко „нови елемента“, които са свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила (
17
). Ако това е така, на второ място, разглеждането на допустимостта на последващата молба продължава съгласно член 40, параграф 3 от същата директива, който изисква компетентните органи да определят дали нов елемент или нови елементи „увеличават в значителна степен вероятността“ кандидатът да отговаря на условията за получаване на статут на бежанец или на субсидиарна закрила (
18
).
33.
Подобно на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, в член 40 от нея не се дава изрично определение на понятието „нов елемент“. Въпреки това, когато се разгледат тези две разпоредби заедно, обхватът на това понятие става ясен в два важни аспекта.
34.
Първо, формулировката на член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграфи 2 и 3 от тази директива („са се появили или са били представени от кандидата нови елементи“) показва, че даден елемент трябва да се счита за „нов“, когато е възникнал след приемането на решението по предишната молба на кандидата или когато кандидатът го е представил за първи път в рамките на своята последваща молба (
19
). Така за „нов елемент“ не може да се счита елемент, който вече е бил разгледан от компетентните органи в рамките на процедурата по предишната молба. Както е постановил Съдът, позовавайки се на съображение 36 от Директива 2013/32, „нов елемент“ е този, на който решението, с което се приключва тази процедура, не е могло да се основава (
20
).
35.
Второ, за да не позволява последващата молба да бъде обявена за недопустима, „новият елемент“ трябва не само да е „[свързан] с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС“, но и да „[увеличава] в значителна степен вероятността“ молбата му да бъде удовлетворена по същество (
21
). Това е важен ограничителен фактор. Всъщност, както австрийското правителство обяснява, не всеки нов елемент може да възпрепятства обявяването на последваща молба за недопустима. Директива 2013/32 изисква от държавите членки да се въздържат от такъв резултат само когато „новият елемент“„[увеличава] в значителна степен вероятността“ съответното лице да бъде признато за лице, на което е предоставена международна закрила.
36.
След тези уточнения, отбелязвам, че в решението от 14 май 2020 г. Съдът вече е посочил, че понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) и член 40 от Директива 2013/32 не се ограничава само до фактически елементи, а може да включва и елементи от чисто правно естество, включително решения на Съда. Всъщност в него се посочва дословно, че „решение на Съда, което констатира несъответствието с правото на Съюза на национална правна уредба […] представлява нов елемент, свързан с разглеждането на молба за международна закрила по смисъла на тази разпоредба“ (
22
).
37.
Това решение се отнася до хипотеза, в която е ясно, че молбите за международна закрила на съответните лица са били отхвърлени въз основа на национална разпоредба, която е в противоречие с правото на Съюза. Всъщност компетентните органи са се позовали на основание за недопустимост, което, въпреки че е предвидено в унгарското право, не е сред изброените в член 33, параграф 2 от Директива 2013/32. Така Съдът изрично установява, че тази национална разпоредба противоречи на правото на Съюза (
23
).
38.
В този контекст първите два въпроса на запитващата юрисдикция се отнасят по-конкретно до това дали съдържащата се в решението от 14 май 2020 г. констатация се прилага само в хипотеза, в която от решение на Съда следва, че националното законодателство, въз основа на което е отхвърлена предишна молба за международна закрила, противоречи на правото на Съюза и съответно трябва да не се прилага повече от националните съдилища, или тази констатация се прилага в по-широк смисъл и в случаи като разглеждания в главното производство, при които решението на Съда води само до необходимост от ново тълкуване на националното законодателство (но не и до неговото изменение или обявяване за неприложимо). В този контекст запитващата юрисдикция приканва Съда да уточни приложното поле на своето решение от 14 май 2020 г.
39.
В разделите по-долу ще започна с подробно изложение на причините, поради които с оглед по-специално на мотивите, изложени от Съда в решението от 14 май 2020 г., решение на Съда по принцип може да представлява „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32. След това ще обясня защо не считам, че очертаното от запитващата юрисдикция разграничение, което се съсредоточава върху различното въздействие, което решение на Съда може да окаже върху съответното национално законодателство, има някакво значение в контекста на тълкуването на тази разпоредба. В това отношение ще кажа няколко думи и за това защо отговорът ми на този въпрос не зависи от това дали такова съдебно решение вече е съществувало към момента на приемане на окончателното решение по предишна молба на заинтересованото лице, или е било постановено от Съда a posteriori.
2.
Защо решение на Съда може да представлява „нов елемент“
40.
В своето решение от 14 май 2020 г. Съдът най-напред приема (
24
), че освен при определени, ограничени обстоятелства, компетентните органи на държавите членки не са длъжни да възобновяват служебно производството по предишна молба за международна закрила на съответното лице, след като това производство е приключило с окончателно решение, дори ако подобно решение противоречи на правото на Съюза.
41.
Съдът припомня утвърдената съдебна практика относно значението на принципа на силата на пресъдено нещо както в правния ред на Европейския съюз, така и в националните правни системи (
25
). Освен това той посочва, че в съответствие с принципа на правната сигурност правото на Съюза не изисква административният орган да е поначало длъжен да оттегли едно административно решение, станало окончателно след изтичане на разумни срокове или чрез изчерпване на способите за обжалване. Той уточнява, че спазването на този принцип позволява да се избегне безкрайното оспорване на административни актове, които пораждат правни последици (
26
).
42.
Позовавайки се по-специално на решение Kühne & Heitz (
27
), той подчертава, че разбира се, има определени случаи, в които може да се наложи оттегляне на административно решение, което е станало окончателно, след като е било потвърдено със съдебно решение. Тези случаи обаче са ограничени (
28
).
43.
С оглед на тези констатации може да изглежда донякъде изненадващо, че след това Съдът заявява, че наличието на решение на Съда, с което се установява, че предишна молба за международна закрила е била отхвърлена въз основа на национална правна уредба, която е в противоречие с правото на Съюза, макар да не поражда задължение за компетентните органи да преразгледат служебно окончателното решение за отхвърляне на тази молба, все пак не позволява на тези органи да обявят последваща молба на същото лице за недопустима, на основание член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, тъй като представлява „нов елемент“ по смисъла на тази разпоредба (
29
). По същество той приема, че докато производството за предоставяне на международна закрила, което вече е приключило с окончателно решение, е защитено във всяко отношение от принципите на правната сигурност или на силата на пресъдено нещо (дотолкова, че правото на Съюза не изисква такова производство да бъде възобновено служебно, освен при определени, ограничени обстоятелства), защитата, предоставена с тези принципи, не е пречка молителят да подаде последваща молба и да иска подобна молба да бъде разгледана поради това, че макар неговото фактическо положение практически не се е променило, е постановено решение (в случая – съдебно решение) на Съда, което трябва да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) и член 40 от Директива 2013/32 (
30
).
44.
Отбелязвам, че в съдебното заседание германското правителство изтъква по същество, че ако след решението от 14 май 2020 г. практически всяко решение на Съда може да се счита за „нов елемент“ и да възпрепятства обявяването на последваща молба за недопустима, компетентните органи на държава членка ще бъдат задължени да преразгледат административно решение, което вече е станало окончателно, всеки път, когато Съдът постанови решение, свързано с правото на убежище, независимо дали сроковете за обжалване на това окончателно решение са изтекли.
45.
Съгласен съм с това правителство, че разграничението, направено от Съда в решението от 14 май 2020 г., между липсата на задължение за компетентните органи на държавите членки да преразгледат вече постановено решение по предишна молба на заинтересованото лице дори да е налице „нов елемент“, от една страна, и задължението на тези органи с оглед на същия този елемент да приемат за допустима и да разгледат по същество последваща молба на същото лице, от друга страна, може да изглежда до известна степен изкуствено. Всъщност и в двата случая компетентните органи на държавите членки по същество са длъжни да преразгледат положението на лицето, като вземат предвид „новия елемент“ (
31
).
46.
Съществуват обаче няколко убедителни причини, които според мен обясняват защо решение на Съда може да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) и член 40 от Директива 2013/32, без да се засяга валидността на вече постановено окончателно решение по такава предишна молба.
47.
В това отношение искам да отбележа, че в своето решение от 14 май 2020 г. Съдът посочва, че ако последваща молба бъде обявена за недопустима поради липса на „нов елемент“ в случаите, когато с оглед на решение на Съда е ясно, че отхвърлянето на предишна молба на съответното лице е било в противоречие с правото на Съюза, тогава неправилното прилагане на правото на Съюза може да се повтори при всяка нова молба за международна закрила, тъй като кандидатът не би разполагал с възможност да иска молбата му да се разгледа по начин, който не нарушава правото на Съюза. Той счита, че подобни пречки пред ефективното прилагане на нормите от правото на Съюза относно процедурата за предоставяне на международна закрила не могат да бъдат разумно обосновани от принципа на правна сигурност или на силата на пресъдено нещо (
32
).
48.
Самото германско правителство признава, че трябва да се намери равновесие между необходимостта да се гарантира защитата на този принципи интереса на кандидатите за международна закрила да получат ново решение. По този начин то признава, че принципът на силата на пресъдено нещо не е абсолютен и при определени обстоятелства може да бъде балансиран спрямо други съображения.
49.
След това уточнение ми се струва, че както германското, така и австрийското правителство са донякъде загрижени, че принципът на силата на пресъдено нещо не би бил защитен в достатъчна степен, ако на понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 се даде твърде широк обхват.
50.
Във връзка с този довод припомням, че както вече посочих в точка 32 по-горе, за да може един „нов елемент“ да възпрепятства обявяването на последваща молба за недопустима, той трябва да „[увеличава] в значителна степен вероятността“ кандидатът да бъде признат за лице, на което е предоставена международна закрила. С оглед на тази предпоставка е ясно, както посочва Комисията в съдебното заседание, че противно на твърденията на тези правителства, не всяко решение на Съда може да доведе до такъв резултат.
51.
Освен това считам, че е необходимо да се обясни значението на принципа на силата на пресъдено нещо. Както вече посочих в точка 29 по-горе, съображение 36 от Директива 2013/32 изрично споменава този принцип и го свързва с предвидената в член 33, параграф 2, буква г) от тази директива възможност държавите членки да обявяват за недопустими последващи молби. Според мен обаче това не означава, че този принцип неминуемо играе роля във всяка хипотеза, в която е подадена последваща молба.
52.
Всъщност, за да бъде приложим принципът на силата на пресъдено нещо, е необходимо да е налице постановено съдебно решение (
33
). Въпреки това доста често процедурата по предишна молба на засегнатото лице може да е приключила само с административно решение на компетентните органи, което не е своевременно обжалвано пред съд. В такъв случай този принцип не може да се приложи, тъй като не е налице постановено съдебно решение, по отношение на което той може да се отнася. Както Съдът очевидно признава в решението от 14 май 2020 г., в този случай става релевантна различна — и в известен смисъл по-малко абсолютна — форма на принципа на правната сигурност. Разбира се, на практика това не води до голяма разлика. Всъщност, както е приел Съдът в това решение, принципът на правна сигурност изисква административните органи да не бъдат задължавани по принцип да разглеждат отново положение, което вече са разгледали. Все пак това не променя факта, че в концептуален план значението на принципа на силата на пресъдено нещо не бива да се надценява в контекста на прилагането на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32.
53.
От това следва, че принципът на силата на пресъдено нещо, който е израз на принципа на правната сигурност (
34
), не е приложим per se в хипотеза, в която последваща молба е подадена след постановяване на окончателно административно решение по предишна молба на съответното лице, което не е било потвърдено със съдебно решение. Както вече е било обяснено, именно поради факта, че съдебните решения се считат за различни от другите актове от правно естество, те се ползват от „специална форма на защита“ чрез принципа на силата на пресъдено нещо (
35
). По принцип не е оправдано предоставянето на такава по-висока степен на защита за административните актове (
36
).
54.
В контекста на настоящото дело принципът на правната сигурност и принципът на силата на пресъдено нещо трябва при всички случаи да се балансират с факта, че при приемането на Директива 2013/32 законодателят на Съюза изрично се е стремил да ограничи обстоятелствата, при които последваща молба може да бъде обявена за недопустима. Всъщност в съображение 36 от тази директива той признава, че възможността държавите членки „да отхвърлят [последваща молба] като недопустима в съответствие с принципа за пресъдено нещо“, вече не се прилага, ако кандидатът „представи нови доказателства или нови основания“. Тази възможност е допълнително ограничена от формулировката на член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграфи 2 и 3 от същата директива, според които в това отношение е достатъчно „нов елемент“ да е „представен“ от кандидата или да се е „появил“. От това следва, че макар член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 да дава възможност за отхвърляне на последващи молби като недопустими, тази разпоредба цели също така да приведе в действие изричното признание на законодателя на Съюза, че съществуват причини, поради които може да се наложи кандидатът да подаде нова молба за международна закрила, след като компетентните органи са приели решение, с което отхвърлят предишната му молба (
37
).
55.
Във връзка с това припомням, както вече отбелязах в точка 30 по-горе, че член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, заедно с други разпоредби на тази директива, има за цел да гарантира по-специално защитата на принципа на забрана за връщане, който е гарантиран като основно право в член 19, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (
38
) и е посочен в съображение 3 от тази директива (
39
). Според мен този принцип изисква във всяко производство за предоставяне на международна закрила по подразбиране (освен единствено при някои ограничени изключения) компетентните органи да бъдат задължени да разгледат молбата по същество с оглед на всички релевантни фактори (
40
), тъй като както съгласно правото на Съюза, така и съгласно международното право (
41
) държавите членки са длъжни да гарантират, че кандидатите няма да бъдат експулсирани или върнати по какъвто и да е начин в положение, в което могат да бъдат подложени на преследване (
42
). Това задължение, от което не може да се предвиди дерогация (
43
), важи и за лицата, които са подали последваща молба (
44
). От това следва, че изключението, съдържащо се в член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, е задължително ограничено от принципа на забрана за връщане.
56.
Сама по себе си последваща молба не може да бъде отхвърлена като недопустима, ако с оглед на решение на Съда съществува риск в нарушение на този принцип съответното лице да бъде върнато обратно, където има опасност от преследване. Според мен това може да се случи, ако например има решение на Съда, което не е било взето предвид в хода на предишната процедура и в което се посочва, че е много вероятно деяние, извършено от лице в положението на кандидата, да бъде възприето като акт на политическа опозиция и да го изложи на действия по преследване, ако бъде върнато в страната си на произход (
45
). Считам, че наличието на такова съдебно решение следва да не позволява обявяването на последващата молба на кандидата за недопустима и да се разглежда като „нов елемент“.
57.
По-общо, отбелязвам също, че в решението си от 14 май 2020 г. Съдът припомня значението на правото, прогласено в член 18 от Хартата и доразвито в Директиви 2011/95 и 2013/32, да се получи международна закрила, стига да са изпълнени условията на правото на Съюза. Той уточнява, че полезното действие на това право би било сериозно застрашено, ако последваща молба може да бъде обявена за недопустима на основание член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, в случай че с оглед на решение на Съда е ясно, че окончателното решение по предишна молба на съответното лице е прието в противоречие с правото на Съюза (
46
).
58.
В това отношение отбелязвам, че член 78, параграф 1 ДФЕС гласи, че общата политика на Европейския съюз в областта на убежището има за цел не само да гарантира зачитането на принципа на забрана за връщане, но и да предостави „подходящ статут“ на всеки гражданин на трета страна, който „се нуждае от международна закрила“. Тази цел стои в основата на Директива 2013/32 и на системата на Съюза за предоставяне на убежище като цяло. Всъщност, както обяснява Комисията, тази директива има за цел да улесни достъпа до процедурата за предоставяне на убежище (
47
). Добавям, че в концептуален план правото да се получи международна закрила произтича от идеята, широко възприета и в Женевската конвенция, че лицето трябва да се счита за имащо право на закрила като бежанец, щом отговаря на релевантните критерии, независимо дали статутът на бежанец му е бил официално предоставен или не. Следователно, когато компетентните органи на държавите членки разглеждат молба за международна закрила, те, строго погледнато, не „предоставят“ или „създават“ статут на „бежанец“ на съответното лице. По-скоро те признават съществуването на статут, който се счита за вече съществуващ (
48
).
59.
От тези съображения следва, както е постановил Съдът в своето решение от 14 май 2020 г., че макар член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 да дава възможност за отхвърляне на последващи молби като недопустими от съображения за зачитане на принципите на силата на пресъдено нещо или на правната сигурност и с цел да се предотврати налагането на непропорционална административна тежест на компетентните национални органи, тези принципи неизбежно губят значението си, ако с оглед на решение на Съда, което не е било разгледано в рамките на предходната процедура за предоставяне на международна закрила, стане очевидно, че окончателното отрицателно решение, с което е приключила тази процедура, е било прието в нарушение на правото на лицето по член 18 от Хартата да получи международна закрила, стига да са изпълнени условията на правото на Съюза, или на принципа на забрана за връщане, закрепен в член 19 от Хартата. Според мен законодателят на Съюза е възнамерявал, в контекста на прилагането на член 33, параграф 2, буква г) от тази директива, правата, защитени от тези разпоредби на Хартата, да действат като противовес на същите тези принципи, което означава, че по принцип трябва да е възможно решенията на Съда, които са от значение за определяне на обстоятелствата, при които тези права могат да бъдат нарушени, да се разглеждат като „нови елементи“ (
49
).
60.
Във връзка с това бих искал да подчертая още един елемент, който според мен е от съществено практическо значение. Както вече посочих, възможността за обявяване на последващи молби за недопустими има за цел преди всичко да предотврати налагането на непропорционална административна тежест на националните компетентни органи, принуждавайки ги да преценят отново положение, което вече са разгледали.
61.
В същото време, както обясних в точка 32 по-горе, компетентните органи на държавите членки са длъжни (съгласно член 40, параграф 2 от Директива 2013/32) да извършват предварително разглеждане на всяка подадена до тях последваща молба, за да преценят дали е налице „нов елемент“, който е свързан с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила, и на който предходното решение не е могло да се основава. С оглед на тези конкретни задължения според мен не е нито прекалено обременително, нито неизпълнимо на практика, те да се задължат да проверят в рамките на тази преценка дали съществуват „елементи“ от съдебната практика на Съда, които са се появили и които биха могли да повлияят благоприятно на шансовете на съответното лице да се ползва от международна закрила.
62.
Във връзка с това едва ли е необходимо да подчертавам, че при разглеждането на молбите за международна закрила компетентните органи на държавите членки, естествено, са длъжни да познават и правилно да прилагат правото на Съюза. В съответствие с констатациите, които Съдът прави в решението от 14 май 2020 г. и които припомних по-горе, кандидатът следователно не трябва да бъде безкрайно ощетяван за нещо, което е преди всичко отговорност на съда и на тези органи.
63.
Освен това отбелязвам, че не е задължително кандидатите да бъдат представлявани от адвокат в хода на административната процедура пред компетентните органи (
50
). Ето защо според мен би било необосновано (като се има предвид също така, че тези лица идват от държави, които не са членки на ЕС и не познават непременно правото на Съюза) те да бъдат завинаги лишени от възможността последващата им молба да бъде разгледана, и да се счита, че са се „простили с този шанс“, тъй като не са успели да обжалват своевременно противоречащо на правото на Съюза решение, прието в рамките на предходна процедура пред тези органи.
64.
С оглед на тези съображения за мен няма съмнение, че изключението от правото на кандидатите молбата им да бъде разгледана по същество, което член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 предвижда, трябва да остане ограничено до определени обстоятелства. Впрочем считам, че понятието „нов елемент“ трябва да се тълкува достатъчно широко, че да включва наличието на решение на Съда, с което се установява, че решението, прието във връзка с предишна молба на същото лице, е в противоречие с правото на Съюза, и което е от значение не само за това дали това лице отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила, но също така „увеличава в значителна степен вероятността“ то да бъде признато за такова.
65.
Доколкото това е важно, добавям, че именно в светлината на това тълкуване трябва да се схваща третото изречение от точка 203 от решението от 14 май 2020 г. Това изречение — чието значение бе обсъждано в съдебното заседание — предвижда, че член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 „не се прилага към последваща молба по смисъла на член 2, буква р) от тази директива, когато решаващият орган констатира, че окончателното отхвърляне на предишната молба противоречи на правото на Съюза“ (
51
). Считам, че от точки 196—198 от решението от 14 май 2020 г. става ясно, че Съдът е включил това изречение само, за да гарантира, че лицето няма да бъде лишено от възможността да получи нова оценка на положението си, в случай че се окаже, че отхвърлянето на предходната му молба противоречи на правото на Съюза. Поради това считам, че това, което Съдът е имал предвид в третото изречение на точка 203 от него, посочвайки, че член 33, параграф 2, буква г) от тази директива „не се прилага“, е, че основанието за недопустимост, съдържащо се в тази разпоредба, не може да бъде противопоставено на дадено лице, ако е очевидно, че отхвърлянето на предишната му молба е било в противоречие с правото на Съюза.
66.
След като направих тези уточнения и обясних по-общо защо при определени обстоятелства решението на Съда представлява „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, ще се спра конкретно на съмненията на запитващата юрисдикция дали тази концепция се прилага към решение като разглежданото в главното производство.
3.
След решението на Съда от 14 май 2020 г.
а)
Разглежданият в главното производство казус
67.
Подобно на решението от 14 май 2020 г., съдебното решение, на което А. А. се позовава в рамките на главното производство, е постановено след приемането на окончателно решение по първоначалната му молба за международна закрила. То обаче не съдържа констатация за противоречие на някои национални разпоредби с правото на Съюза. В това отношение припомням, че в това решение Съдът констатира, че в контекста на въоръжен конфликт, особено на гражданска война, и при липсата на законоустановена възможност за отклоняване от военните задължения е много вероятно отказът да се отбие военна служба, да се тълкува от властите като акт на политическо противопоставяне, независимо от евентуално по-комплексните лични мотиви на заинтересованото лице (
52
). Въз основа по-специално на това съображение той постановява, че при такива обстоятелства съществува силна презумпция, че преследването и наказанието за отказа да се отбие военна служба, посочени в член 9, параграф 2, буква д) от Директива 2011/95, са свързани с едно от петте основания за преследване, посочени в член 10 от нея (
53
).
68.
Според А. А. от това решение следва, че тежестта на доказване, която той е трябвало да поеме в рамките на производството по предишната си молба за международна закрила, надхвърля изискванията на правото на Съюза. Както посочих в точка 15 по-горе, когато Федералната служба за миграцията и бежанците отказва да предостави на А. А. статут на бежанец, тя го прави с мотива, че той не е доказал с достатъчна сигурност, че заминаването му от Сирия след отбиването на военната му служба ще бъде считано за акт на политическо противопоставяне. Вследствие на това този орган не е презумирал, че ако А. А. се завърне в Сирия, наказанието или преследването, на които може да бъде подложен, ще бъдат свързани с някой мотив за преследване.
69.
С оглед на тези обстоятелства А. А. твърди пред запитващата юрисдикция, че решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) представлява промяна в неговото „правно положение“ по смисъла на националното право, която трябва да не позволява последващата му молба да бъде обявена за недопустима. Всъщност според него то трябва да се разглежда като „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) и член 40 от Директива 2013/32.
70.
По същество Комисията споделя това тълкуване. От своя страна, германското и австрийското правителство твърдят, че само решение на Съда, което установява или води до невалидност или преразглеждане на националното законодателство или правното основание на самото предходно решение, може да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32. Те обясняват, че съгласно германското и австрийското право съдебно решение, което, подобно на разглежданото в главното производство, води само до промяна в тълкуването на национални разпоредби, без да засяга тяхната валидност или да налага тяхното изменение, не поражда задължение за компетентните органи да обявят за допустима последваща молба.
71.
Съгласен съм с Комисията. Според мен член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 не прави разграничението, което германското и австрийското правителство правят въз основа на националното си право.
72.
В това отношение отбелязвам, че нито от формулировката на първите два въпроса, нито от данните в преписката е напълно ясно как това разграничение трябва да се разбира. Всъщност възниква въпросът дали юрисдикция иска да се уточни дали при прилагането на понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 трябва да се прави разлика между решенията на Съда, които, по думите на запитващата юрисдикция, „не установяват несъвместимост на национална разпоредба с правото на Съюза“, и тези, които установяват такава несъвместимост (първи аспект), или трябва да се прави разлика между решенията на Съда, които водят до невалидност или изменение на националната правна уредба, и тези, които водят само до ново тълкуване на тази правна уредба (втори аспект). Първият аспект би довел до разграничение, основано на формулировката на решенията на Съда, докато вторият аспект би се съсредоточил върху различните последици, които тези решения, независимо от своята формулировка, могат да имат върху националните разпоредби.
73.
Ще разгледам и двата аспекта, преди да се спра накратко на поставения в съдебното заседание въпрос дали трябва да се прави друг вид разграничение, в зависимост от това дали решението на Съда вече е съществувало към момента, в който е било прието окончателно решение по предишна молба на заинтересованото лице, или е постановено a posteriori.
1) Първият аспект
74.
По отношение на първия аспект отбелязвам, че е вярно, че в точки 194 и 203 и в диспозитива на решението от 14 май 2020 г. Съдът изрично се позовава на „решение на Съда, което констатира несъответствието с правото на Съюза на национална правна уредба“ (
54
). Ясно е обаче, че с тази формулировка Съдът на ЕС никога не е възнамерявал да въвежда разграничение между решенията на Съда, които съдържат такава констатация, и тези, които само дават насоки за тълкуване на правото на Съюза.
75.
В това отношение трябва особено да подчертая, че когато Съдът се произнася по преюдициални запитвания на националните юрисдикции съгласно член 267 ДФЕС, той се произнася по тълкуването или валидността на разпоредбите на правото на Съюза. Съответно той не се произнася по валидността на националните разпоредби или по тяхната съвместимост с правото на Съюза. Всъщност за националните съдилища остава да извлекат необходимите последици от практиката на Съда и в зависимост от случая да тълкуват по нов начин или да преустановят прилагането на съответното национално право. Това важи за всички дела, по които Съдът се произнася по преюдициално запитване.
76.
Според мен от това следва, че просто е невъзможно да се разграничат решенията на Съда в две категории: такива, с които се установява несъвместимост на определени национални разпоредби с правото на Съюза, и такива, които само дават насоки за тълкуване на правото на Съюза. Двете категории са от едно и също естество, и се отнасят до тълкуването на правото на Съюза.
77.
След като направих това уточнение, сега ще обясня защо считам, че понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 не позволява да се прави разлика между решения на Съда, които налагат изменение или отмяна на съответните национални разпоредби, и решения на Съда, които просто налагат различно тълкуване на тези разпоредби.
2) Вторият аспект
78.
Според мен разграничението, което току-що изложих в предходната точка, не може да бъде прието. Освен че е прекалено формалистично, подобно тълкуване на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 би означавало, че определението на понятието „нов елемент“ ще зависи от начина на формулиране на националните разпоредби, и следователно ще доведе до недопустими различия в степента на закрила на кандидатите за международна закрила в различните държави членки.
79.
Всъщност само държава членка, чието национално законодателство е формулирано стеснително, би била длъжна да разглежда такова съдебно решение като „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 (тъй като нейното законодателство ще трябва да бъде отменено или изменено в светлината на решението на Съда). Други държави членки, чието законодателство е формулирано по-широко, не биха имали същото задължение. Последващата молба на дадено лице ще бъде обявена за допустима или недопустима в зависимост от това колко тясна или широка е формулировката на националното законодателство, което се прилага спрямо него (
55
).
80.
Според мен е трудно да си представим хипотеза, в която единното прилагане на правото на Съюза, което член 267 ДФЕС има за цел да гарантира и което изисква от всички държави членки да вземат предвид елементите на тълкуване на правото на Съюза, които Съдът предоставя в своята съдебна практика, да бъде изложено на по-голям риск. Поради това не смятам, че въведеното от германското право разграничение между съдебните решения, които водят до невалидност или изменение на националното законодателство, и тези, които водят само до ново тълкуване на това законодателство, има някакво значение в рамките на прилагането на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32.
81.
От изложените по-горе съображения следва, че понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 трябва да се тълкува в смисъл, че то може да се прилага и към решение на Съда, което води до промяна в тълкуването на националните разпоредби, на които се основава окончателното решение по предишната молба на заинтересованото лице, без да се засяга валидността на тези разпоредби или техния текст.
б)
От значение ли е датата на постановяване на решението на Съда?
82.
Както вече посочих по-горе, съдебното решение, на което А. А. се позовава в главното производство, е постановено след приемането на окончателното решение по първоначалната му молба (също както решението от 14 май 2020 г.). В съдебното заседание обаче страните отговарят и на въпроси на Съда относно хипотезата, в която такова решение е постановено не след, а преди приемането на такова окончателно решение. Тъй като тази хипотеза не е разглеждана в главното производство, считам, че не е необходимо Съдът да разглежда тук по-широко въпроса дали при такива обстоятелства решението на Съда също трябва да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32. Ако все пак реши да го направи, ще направя следните бележки.
83.
Ако се върнем към определението на понятието „нов елемент“, което припомних в точка 34 по-горе, става ясно, че това понятие се отнася до елементи, които не са били разгледани в рамките на решението, взето по предишната молба, и на които следователно това решение не е могло да се основава (
56
).
84.
Съгласен съм, че това определение е по-лесно приложимо към съдебно решение, постановено след, а не преди приемането на окончателното решение по първоначалната молба. В това отношение разбирам, че в съдебното заседание германското правителство твърди, че ако към момента на вземане на такова решение вече е съществувало решение на Съда, то е могло да бъде взето предвид от компетентните органи и следователно не може да се счита за елемент, на който това решение не е могло да се основава, съгласно критериите, които току-що припомних по-горе. Трябва да кажа, че донякъде споделям този довод. Всъщност, доколкото държавите членки трябва да предвиждат обжалване пред съд на решенията, взети от техните компетентни органи, евентуалният факт, че вече съществуващо решение на Съда не е било взето предвид, би трябвало по принцип (и като оставим настрана практическите трудности, с които се сблъскват кандидатите и които разгледах в точка 62 по-горе) да бъде разгледан в рамките на процедурата по обжалване на решението, което не е взело предвид (или е взело предвид неправилно) посоченото съдебно решение.
85.
Въпреки това не считам, че самият факт, че към момента на приемане на окончателното решение по първоначалната молба вече е съществувало решение на Съда, може да доведе до различен резултат за целите на тълкуването на понятието „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 от този, ако същото съдебно решение бе постановено едва след приемането му. Както възразява Комисията, това разграничение би било изкуствено. Всъщност, отговорът на въпроса дали дадено решение на Съда трябва да се счита за „нов елемент“, не може да зависи, поради всички причини, които посочих в точки 40-65 по-горе, от датата на неговото постановяване. Както Съдът е приел в решението от 14 май 2020 г., от значение е това, че в положение, при което решението относно предходна молба на засегнатото лице явно противоречи на правото на ЕС, за това лице няма пречка да подаде последваща молба и да иска тя да бъде разгледана.
86.
В това отношение добавям, първо, че дори в случай, когато решението на Съда е постановено след приемането на окончателно решение по предишна молба за международна закрила, това съдебно решение има действие ex tunc и следователно съдържанието му се разглежда така, сякаш е съществувало от самото начало. Според мен това прави разграничението между съдебните решения, които са постановени след приемането на такова окончателно решение, и тези, които са постановени преди това, по-скоро незначително, тъй като правните последици на тези две категории съдебни решения на практика са еднакви.
87.
Второ, отбелязвам, че Съдът вече е уточнил, че понятието „нов елемент“ се прилага и за елементи, които вече са съществували, но не са били изтъкнати от кандидата в хода на процедурата, свързана с предишната му молба, въпреки че са могли да бъдат представени в подкрепа на тази молба (
57
). Това уточнение, което е направено след приемането на решението от 14 май 2020 г., според мен е от решаващо значение. Вярно е, че „новият елемент“, във връзка с който Съдът прави този извод в това решение, е бил по-скоро от фактическо, отколкото от правно естество (а именно фактът, че кандидатът не е разкрил сексуалната си ориентация в хода на процедурата, свързана с първата му молба). Въпреки това Съдът изрично уточнява, че член 40, параграфи 2 и 3 от Директива 2013/32 „не прави никакво разграничение в зависимост от това дали елементите или фактите, изтъкнати в подкрепа на последваща молба, са възникнали преди или след приемането на това решение“ (
58
).
88.
Следователно от практиката на Съда става ясно, че ако дадено решение на Съда може да се счита за „нов елемент“ по смисъла на тези разпоредби и на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32, датата на постановяване на това съдебно решение е без значение (
59
).
89.
Това широко тълкуване на понятието „нов елемент“ явно е в съответствие с разсъжденията на Съда в решението от 14 май 2020 г., доколкото в това решение Съдът не е придал никаква тежест на датата, на която е постановил съответното решение.
Б. Обхватът на съдебния контрол в контекста на обжалване на решение, с което се обявява за недопустима последваща молба за международна закрила (трети въпрос)
90.
Както посочих в точка 27 по-горе, с третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали при разглеждането на подадената от А. А. жалба, която се отнася само до решението на Федералната служба за миграцията и бежанците за отхвърляне на последващата му молба като недопустима, тази юрисдикция има право да се произнесе и по същество по молбата за убежище на А. А. (трети въпрос, букви а) и б). При положителен отговор запитващата юрисдикция иска да узнае кои от специалните процесуални гаранции, подробно описани в глава II от Директива 2013/32, трябва да му бъдат предоставени, ако изобщо някои от тези гаранции трябва да му бъдат предоставени (трети въпрос, буква в).
91.
Според мен този въпрос не представлява особена трудност. Затова ще огранича анализа си до няколко наблюдения.
92.
За начало припомням, че от член 46, параграф 1, буква а), подточка ii) от Директива 2013/32 става ясно, че държавите членки трябва да гарантират, че кандидатите за международна закрила разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу решение, с което последващата им молба е отхвърлена като недопустима.
93.
Съгласно изискванията на член 46, параграф 3 от Директива 2013/32, за да бъде ефективна, тази защита трябва да предвижда цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси. Това разглеждане може да трябва да включва и „разглеждане на нуждите от международна закрила съгласно Директива 2011/95/ЕС“. Това обаче не се изисква във всеки случай. Всъщност националните съдилища трябва да разгледат „нуждите от международна закрила“вместо компетентните административни органи само „когато е приложимо“, т.е. при определени обстоятелства, които не са посочени нито в тази разпоредба, нито в друга разпоредба от тази директива.
94.
В това отношение съгласно установената съдебна практика, при липса на хармонизация на националните процедурни правила, по силата на принципа на процесуалната автономия приемането на подробни правила, с които се установява правото на обжалване, е въпрос, който попада в обхвата на вътрешния правов ред на всяка държава членка, при спазване единствено на условието, че тези правила трябва да не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни положения по националното право (принцип на равностойност), и най-вече трябва да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (
60
). Тези изисквания отразяват общото задължение на държавите членки да осигурят съдебна защита на правата, които лицата черпят от правото на Съюза.
95.
От това следва, и всички заинтересовани страни по настоящото дело са съгласни, че при липсата на разпоредба в Директива 2013/32, която да изисква друго, и разбира се, при спазване на изискванията, произтичащи от принципите на равностойност и ефективност, всяка държава членка следва да реши дали нейните национални съдилища, когато се произнасят по жалба срещу решение за отхвърляне на последваща молба като недопустима, могат или са длъжни да анализират също така основателността на молбата за убежище на съответното лице вместо компетентните органи, или вместо това трябва да върнат молбата на тези органи за по-нататъшно разглеждане от тях (
61
).
96.
Процесуалната автономия на държавите членки е потвърдена в решение Алхето (
62
), в което — макар във връзка с различен въпрос относно допустимостта — Съдът посочва, че държавите членки са свободни да предвидят в националното си право, че националните съдилища, които се произнасят по този въпрос, не са длъжни сами да разглеждат молбата по същество, и могат просто да решат преписката да бъде върната на компетентните органи за ново разглеждане.
97.
Според мен държавите членки също така са свободни да предвидят, както прави германското право в конкретния случай, че тези съдилища са длъжни да не извършват такова разглеждане по същество. Когато в националното право бъде приета разпоредба в този смисъл, националните съдилища трябва да се съобразяват с нея, при условие че винаги се спазват принципите на ефективност и равностойност. В такъв случай национална юрисдикция като запитващата няма право при разглеждане на жалба, подадена до нея от физическо лице срещу решение, с което последващата му молба е отхвърлена като недопустима, да се произнася и по основателността на молбата за убежище на това лице.
98.
Следователно струва ми се, че на букви а) и б) от третия въпрос трябва да се даде отрицателен отговор, както и че не е необходимо Съдът да отговаря на буква в) от третия въпрос, тъй като този въпрос е поставен под условието, че на буква б) от третия въпрос бъде даден положителен отговор.
99.
Ако обаче Съдът е на друго мнение и счита, че при тези обстоятелства националните съдилища трябва да имат право да преценят молбата на лицето по същество, то според мен е ясно, че това правомощие може да бъде упражнено от тези съдилища само ако разполагат с всички фактически и правни елементи, които са от значение в това отношение (
63
). Освен това считам, че при тези обстоятелства процесуалните гаранции, изброени в глава II от Директива 2013/32, и по-специално предвидените в член 12, членове 14—17 и 19—25 от нея (например относно начина на провеждане на личните интервюта, предоставянето на правна и процесуална информация на засегнатото лице и правото му да бъде информирано и да получи правна помощ), не могат да бъдат премахнати само защото преценката по същество на молбата за убежище на дадено лице се извършва от съд, а не от компетентните административни органи. От това следва, както обяснява Комисията, че ако тези органи не са провели лично интервю с кандидата относно основателността на молбата му за убежище, това трябва да бъде направено от съответния съд (
64
).
V. Заключение
100.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия), както следва:
„1)
Член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила във връзка с член 40 от нея
трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „нов елемент“ може да включва решение на Съда, което води до промяна в тълкуването на националните разпоредби, на които се основава окончателното административно решение по предходна молба на заинтересованото лице, без да засяга валидността на тези разпоредби или техния текст. Фактът, че такова съдебно решение е постановено преди или след приемането на това окончателно решение, е без значение за този извод.
2)
Член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 във връзка с член 40 от нея
трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба, която позволява последваща молба да бъде отхвърлена като недопустима при по-широк кръг обстоятелства от предвидените в тези разпоредби, например защото възприема по-стриктно тълкуване на понятието „нов елемент“, което се съдържа в тези разпоредби. За да се счита за „нов елемент“, решение на Съда трябва, първо, да не е било взето предвид от компетентните органи в рамките на производството по предходната молба. Второ, то трябва „[да е свързано] с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС“. Освен това, за да не позволява последваща молба да бъде обявена за недопустима, то трябва да „[увеличава] в значителна степен вероятността“ молбата на лицето да бъде удовлетворена по същество.
3)
Член 46 от тази директива
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държавите членки да приемат разпоредби, съгласно които техните национални съдилища нямат право при разглеждане на подадена до тях жалба срещу решение, с което се отхвърля последваща молба като недопустима, да се произнасят по основателността на молбата за убежище на съответното лице, стига да са спазени принципите на равностойност и ефективност“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
i
)	След първоначалната електронна публикация на този текст е направено изменение в последователността на номерацията на точки 78, 79 и 89.
(
2
)	Вж. „Practical Guide on Subsequent Applications [Практическо ръководство относно последващи молби]“, публикувано от Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (EASO) (понастоящем наричана Агенция на Европейския съюз за убежище (EUAA), декември 2021 г., стр. 8 (достъпно на: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/5838f4ed-620c-11ec-a033‑01aa75ed71a1/language-en), стр. 8. Според този документ до 2020 г. един от всеки десет кандидати за международна закрила вече е подал молба за международна закрила в същата държава членка на ЕС (или асоциирана държава).
(
3
)	Вж. член 2, буква р) от Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60).
(
4
)	Вж. решение от 19 ноември 2020 г., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) (C‑238/19, EU:C:2020:945, наричано по-нататък „решението Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище)“).
(
5
)	C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367.
(
6
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31, наричан по-нататък „Регламент Дъблин III“).
(
7
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9).
(
8
)	Вж. точка 7 по-горе. В тази разпоредба се уточняват процедурните правила, които държавите членки трябва да спазват при разглеждането на „последващи молби“ за международна закрила.
(
9
)	Вж. съображение 36 от Директива 2013/32. Тези процедурни правила имат за цел също така да предотвратят ситуация, при която неуспели кандидати за убежище, чиято предишна молба за международна закрила вече е била отхвърлена с окончателно решение и чието фактическо и правно положение е практически непроменено, продължават да „опитват късмета си“ пред компетентните органи на държавите членки. Всъщност подобна ситуация не е желателна нито от гледна точка на държавите членки поради административната тежест, която представлява пълното разглеждане на всяка последваща молба (особено когато е налице злоупотреба с правото да се подава такава молба, например защото кандидатът „разделя“ нарочно причините за молбата си чрез множество молби, които подава последователно), нито на засегнатите лица, тъй като ги кара да останат в „правен вакуум“ и да живеят с постоянната несигурност, че положението им може никога да не бъде разрешено.
(
10
)	Вж. по-специално съображение 18 от Директива 2013/32, в което се посочва, че „в интерес едновременно и на държавите членки, и на търсещите международна закрила е по молбите за международна закрила да бъде вземано решение възможно най-бързо, без това да засяга точността и пълнотата на тяхното разглеждане“ (курсивът е мой).
(
11
)	Вж. съображение 3 от Директива 2013/32.
(
12
)	Съгласно член 2, буква д) от Директива 2013/32 „окончателно решение“ е „всяко решение, с което се постановява, че гражданинът на трета страна или лицето без гражданство получава статут на бежанец или статут на лице под субсидиарна закрила […], и което не е последвано от обжалване […]“.
(
13
)	С оглед яснота отбелязвам, че както в член 33, параграф 2, буква г), така и в член 40 от Директива 2013/32 се споменават както „нови елементи“, така и „[нови] факти“. В настоящото заключение ще се позовавам само на понятието „нови елементи“, тъй като това е изразът, който Съдът използва в редакцията си на френски и английски език на решението си от 14 май 2020 г. (вж. т. 203 от това решение). Освен това според мен понятието „нов елемент“ е толкова широко, че по необходимост обхваща и се припокрива с понятието „[нови] факти“, което е някак си по-тясно (всъщност според мен „фактите“ обикновено са резултат от разследване, проучване или откритие, докато понятието „елемент“ включва на практика всичко). Въпреки това всичко, което ще кажа за понятието „нов елемент“ от правно естество, се отнася и за понятието „[нови] факти“ от правно естество.
(
14
)	Вж. и точка 149 от решението от 14 май 2020 г. и цитираната съдебна практика. Припомням, че основанията, изброени в член 33, параграф 2 от Директива 2013/32, се прилагат „в допълнение към случаите, в които молбата не се разглежда, в съответствие с [Регламент „Дъблин III“]“.
(
15
)	За пълнота на изложението добавям, че държавите членки не трябва да ограничават възможността да се приеме, че последващи молби са допустими, само до случаите, когато „са се появили или [са] били представени от кандидата [един или повече] нови елементи […], свързани с разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила […]“. Всъщност те могат да предвидят и други основания за допълнително разглеждане на такива молби (вж. член 40, параграф 3 от Директива 2013/32).
(
16
)	Вж. решението от 10 юни 2021 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Нови елементи или факти) (C‑921/19, EU:C:2021:478, т. 34—37).
(
17
)	Обикновено на практика новите елементи могат да бъдат свързани с представен преди това съществен факт (който вече е бил разгледан от компетентните органи) или да бъдат представени като част от нов съществен факт в рамките на същото искане, или да представляват част от изцяло ново искане. За описание на всяка от тези хипотези вж. „Практическо ръководство относно последващи молби“, публикувано от EASO (декември 2021 г., стр. 29 и сл.).
(
18
)	Ако съществуват един или повече „нови елементи“ и това условие е изпълнено, компетентните органи не могат да обявят последващата молба за недопустима. Вместо това те трябва да я разгледат по същество и да гарантират, че това разглеждане е съобразено с основните принципи и гаранции, изброени в глава II от тази директива (вж. член 40, параграф 3). Напротив, ако стигнат до заключението, че последващата молба е недопустима, те трябва да информират кандидата за мотивите за този изход (в приложение на член 42, параграф 3 от тази директива) и той трябва да има възможност да упражни правото си на ефективна защита пред съд срещу решението на компетентните органи (вж. член 46, параграф 1 от същата директива). Припомням, че в ситуацията, разглеждана в главното производство, А. А. се е опитал да се възползва именно от тази възможност. Именно затова решението на Федералната служба за миграцията и бежанците, с което последващата му молба е отхвърлена като недопустима, понастоящем се разглежда от запитващата юрисдикция.
(
19
)	В такава ситуация държавите членки могат, но в никакъв случай не са длъжни, да приемат разпоредби в националното си законодателство, според които последващата молба ще бъде разгледана допълнително само ако съответният кандидат не е имал възможност, без да има вина за това, да представи такива „нови“ елементи в предходната процедура (вж. член 40, параграф 4 от Директива 2013/32).
(
20
)	Вж. решение от 10 юни 2021 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Нови елементи или факти) (C‑921/19, EU:C:2021:478, т. 50).
(
21
)	Вж. член 33, параграф 2, буква г) и член 40, параграф 2 от Директива 2013/32.
(
22
)	Вж. точка 203 от това решение.
(
23
)	Вж. точки 148—165 от решението от 14 май 2020 г.
(
24
)	Вж. точки 185 и 186 от решението от 14 май 2020 г.
(
25
)	Пак там, точка 185.
(
26
)	Пак там, точка 186.
(
27
)	Вж. решение от 13 януари 2004 г. (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
28
)	Вж. точка 187 от решението от 14 май 2020 г.
(
29
)	Пак там, точки 194 и 203.
(
30
)	За яснота уточнявам, че от това следва, че ако дадено лице подаде последваща молба и е налице решение на Съда, което може да се счита за „нов елемент“ по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 и което „увеличава в значителна степен вероятността“ това лице да отговаря на условията за предоставяне на международна закрила, се изисква ново разглеждане на всички релевантни елементи — дори на тези, които вече са били разгледани в рамките на предходната процедура за предоставяне на убежище.
(
31
)	Формално погледнато, задължението на компетентните органи на държавите членки да направят нова оценка на положението на кандидата при разглеждането на последваща молба, разбира се, не може да бъде приравнено на задължението на тези органи да преразгледат служебно вече окончателно решение. Съдът е уточнил това в решението си от 14 май 2020 г.
(
32
)	Вж. точка 197 от решението от 14 май 2020 г. Отбелязвам, че в това отношение Съдът се позовава на решение от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines (C‑370/17 и C‑37/18, EU:C:2020:260, т. 95 и 96).
(
33
)	Вж. Turmo, A. L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne. Bruylant, 2017, p. 46.
(
34
)	Вж. решение от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 46).
(
35
)	Turmo, A. L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne. Bruylant, 2017, p. 46.
(
36
)	Пак там, стр. 49—52. Ето защо Съдът е допуснал изключения и е посочил, че понякога може да се наложи административните актове да бъдат преразгледани (вж. в този смисъл решение от 13 януари 2004 г., Kühne & Heitz, C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
37
)	Ето защо например, когато предвиждат национални правила относно процесуалната рамка на предварителното разглеждане, посочено в член 40, параграф 2 от Директива 2013/32, държавите членки не трябва да „направят невъзможен достъпа на кандидата до нова процедура или да водят до ефективна отмяна или сериозни пречки за достъп“ (вж. член 42, параграф 2 от същата директива).
(
38
)	Вж. решение от 24 юни 2015 г., T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, т. 65).
(
39
)	Фактът, че общата политика на Европейския съюз в областта на убежището е насочена към осигуряване на спазването на този принцип, е посочен и в член 78, параграф 1 ДФЕС.
(
40
)	Вж. отново съображение 18 от Директива 2013/32, в което се изисква компетентните органи да извършат точно и пълно разглеждане. Вж. и член 4, параграфи 1 и 3 от Директива 2011/95 („държавата членка следва да оцени, в сътрудничество с молителя, елементите, свързани с молбата“).
(
41
)	Принципът на забрана за връщане е част и от основните принципи, залегнали в основата на Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, Vol. 189, p. 150, No 2545, 1954), влязла в сила на 22 април 1954 г. (допълнена с Протокола за статута на бежанците от 31 януари 1967 г., влязъл в сила на 4 октомври 1967 г.) (наричана по-нататък „Женевската конвенция“).
(
42
)	За обща дискусия относно принципа на забрана за връщане и връзката му със статута на бежанец вж. Chetail, V. Le principe de non-refoulement et le statut de réfugié en droit international. — La Convention de Genève du 28 juillet 1951 relative au statut des réfugiés 50 ans après: bilan et perspectives. Bruylant, Bruxelles, 2001.
(
43
)	Именно поради невъзможността този принцип да се дерогира, в член 41, параграф 1 от Директива 2013/32 се посочва, че държавите членки могат да предвидят изключения от правото на съответното лице да остане на тяхна територия до разглеждането на последващата му молба само ако се спазва принципът на забрана за връщане.
(
44
)	В това отношение посочвам, че EASO (понастоящем EUAA) е отбелязала, че възможността за лицата, търсещи убежище, да подадат последваща молба, е от решаващо значение за спазването на принципа на забрана за връщане (вж. „Практическо ръководство относно последващи молби“, декември 2021 г., стр. 9).
(
45
)	С уговорката, че това трябва да бъде проверено от запитващата юрисдикция, струва ми се, че именно такъв е случаят с решението, на което А. А. се позовава в главното производство.
(
46
)	Вж. точки 195 и 196 от решението от 14 май 2020 г. Както твърди Комисията в съдебното заседание, член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32 има за цел да гарантира правото на търсещите убежище лица молбите им за международна закрила да бъдат разгледани от компетентните национални органи, като същевременно гарантира, че тези органи не са подложени на прекомерна административна тежест.
(
47
)	Вж. във връзка с това съображение 11 от Директива 2013/32, в което се посочва, че рамката на Съюза относно процедурите за предоставяне на международна закрила следва да се основава на идеята за единна процедура за убежище, за да се гарантира „цялостна и ефикасна оценка на нуждите на кандидатите за международна закрила“ (курсивът е мой).
(
48
)	Вж. „Guide des procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut de réfugié au regard de la Convention de 1951 et du Protocole de 1967 relatifs au statut des réfugiés“ [Ръководство за процедурите и критериите, приложими за определяне на статута на бежанец с оглед на Конвенцията от 1951 г. и Протокола от 1967 г. относно статута на бежанците], публикувано от Върховния комисариат на ООН за бежанците, стр. 9 (достъпно на френски език на: https://www.unhcr.org/fr/media/guide-des-procedures-et-criteres-appliquer-pour-determiner-le-statut-de-refugie-au-regard-de).
(
49
)	При условие, разбира се, че подобно решение е от значение не само за това дали съответното лице отговаря на условията за лице, на което е предоставена международна закрила, но и „увеличава в значителна степен вероятността“ съответното лице да бъде признато за такова.
(
50
)	Действително, докато член 20, параграф 1 от Директива 2013/32 изисква от държавите членки да гарантират, че в рамките на процедурите по обжалване, предвидени в глава V от тази директива, при поискване се предоставят безплатна правна помощ и представителство, това задължение не се прилага в хода на разглеждането на молба за международна закрила от компетентните органи (вж. по-специално член 22 от директивата).
(
51
)	Курсивът е мой.
(
52
)	Вж. точка 60 от решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище).
(
53
)	Пак там, точка 61. Припомням, че за да може дадено лице да получи статут на бежанец съгласно член 2, буква д) от Директива 2011/95, трябва да се установи връзка между действията на преследване, изброени в член 9 от Директива 2011/95 (или липсата на защита срещу такива действия), и мотивите за преследване, изброени в член 10 от нея (вж. член 9, параграф 3 от същата директива). В решение Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) Съдът признава, че при определени обстоятелства тази връзка може да се презумира.
(
54
)	Курсивът е мой.
(
55
)	Както вече припомних в точка 57 по-горе, в решението от 14 май 2020 г. Съдът свързва тълкуването си на понятието нов елемент със значимостта на правото да се получи международна закрила, ако са изпълнени условията на правото на Съюза (вж. т. 195 и 196 от това решение). Очевидно е, че той не е могъл да има предвид, че възможността за позоваване на това право трябва да зависи от начина, по който е формулирано националното законодателство.
(
56
)	Вж. решение от 10 юни 2021 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Нови елементи или факти) (C‑921/19, EU:C:2021:478, т. 50).
(
57
)	Вж. решение от 9 септември 2021 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Последваща молба за международна закрила) (C‑18/20, EU:C:2021:710, т. 37).
(
58
)	Пак там. Отбелязвам мимоходом, че в своето „Практическо ръководство относно последващи молби“ (декември 2021 г., стр. 26) EASO обяснява, че такива елементи „са нови, тъй като не са разгледани в хода на предишната процедура и окончателното решение по предишната молба не се основава на тях“ [неофициален превод].
(
59
)	Както посочва генерален адвокат Saugmandsgaard Øe в заключението си по дело Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Последваща молба за международна закрила), (C‑18/20, EU:C:2021:302, т. 44), това тълкуване е особено ясно в светлината на член 40, параграф 4 от Директива 2013/32
(
60
)	Вж. решение от 13 декември 2017 г., El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, т. 26 и цитираната съдебна практика).
(
61
)	Вж. обаче решение от 29 юли 2019 г., Торубаров (C‑556/17, EU:C:2019:626). Това дело се отнася до случай, в който националният компетентен орган е отказал на няколко пъти да изпълни решение на национален съд, с което е отменено първоначалното му решение относно молба за международна закрила. Съдът намира, че при такива обстоятелства съдът, който е постановил такова решение, може да измени решението на този орган и да го замени със свое решение, въпреки че националното право му забранява да го направи.
(
62
)	Решение от 25 юли 2018 г. (C‑585/16, EU:C:2018:584).
(
63
)	В това отношение може да се наложи те да приканят компетентните органи да представят всяка документация и всяко фактическо обстоятелство (вж. в това отношение решение от 25 юли 2018 г., Алхето (C‑585/16, EU:C:2018:584, т. 121).
(
64
)	Фактът, че националните юрисдикции могат да провеждат такива интервюта, е изяснен от Съда в решение от 25 юли 2018 г., Алхето (C‑585/16, EU:C:2018:584, т. 127).