РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (втори състав)
9 януари 2007 година
Дело T-288/04
Kris Van Neyghem
срещу
Комитет на регионите на Европейския съюз
„Длъжностни лица — Назначаване — Класиране в степен и в стъпка — Извлечения от платежни ведомости — Просрочена жалба — Допустимост“
Предмет: Жалба за отмяна на Решение № 87/03 на Комитета на регионите от 26 март 2003 г., с което жалбоподателят е класиран окончателно
в степен B 5, стъпка 4.
Решение: Отхвърля жалбата като недопустима. Комитетът на регионите понася всички съдебни разноски.
Резюме
Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Срокове
(Правилник за длъжностните лица, член 25, втора алинея, член 90 и член 91)
Последица от съобщаването на месечния фиш за възнаграждение е, че започват да текат сроковете за обжалване на административно
решение, когато от този фиш ясно е видно съществуването и обхватът на това решение и когато предметът на разглежданото решение
е чисто паричен, който по своя характер може да бъде отразен в такъв фиш.
Не е такъв случаят обаче с решение за окончателно класиране в степен и в стъпка на длъжностно лице, чийто основен предмет
не е сам по себе си от чисто паричен характер, а се отнася до съществен елемент на професионалното положение на длъжностното
лице. Решение от такова значение не може ясно да произтича от обикновено извлечение от платежната ведомост. Извлечението е
неподходящо средство за уведомяване на заинтересованото лице, че е прието решение от такова значение, още повече когато в
него не се прави каквото и да било отбелязване на степента и на стъпката. Всъщност, като се взема пред вид правилото, прогласено
в член 25, втора алинея от Правилника, и принципът, според който администрацията е длъжна да се увери, че длъжностните лица
могат ефективно и лесно да се запознаят с административните актове, които ги засягат лично — принцип, който намира своето
основание по-конкретно в задължението за полагане на дължима грижа, което се налага на институциите по отношение на техните
длъжностни лица — едно длъжностно лице, полагащо обичайната дължима грижа, за което се предполага, че познава правилата, уреждащи
неговото възнаграждение, може основателно да разчита, че решението, с което се определя неговото окончателно класиране в степен
и в стъпка, ще му бъде съобщено писмено.
Въпреки това фактът, че администрацията не е изпълнила своето задължение да съобщи писмено на длъжностното лице решението
за окончателното класиране, което го засяга, все пак не освобождава последното от полагането на цялата дължима грижа, по-конкретно
когато се оказва, че в действителност длъжностното лице е знаело, че по отношение на него е прието решение за окончателно
класиране. Всъщност с оглед на преобладаващия юридически и фактически контекст в момента на тяхното съобщаване, характеризиращ
се с обстоятелството, че длъжностното лице — стажант, знае, че следва да бъде прието решение за окончателно класиране, извлеченията
от платежните ведомости могат да бъдат в състояние да предупредят длъжностното лице, че е настъпила промяна в неговото лично
положение, като съществената промяна в основната му заплата и коригирането ѝ с обратна сила в този случай не могат разумно
да бъдат пропуснати от лице, което полага изискваната дължима грижа на едно нормално осведомено длъжностно лице. В този случай
негово задължение е най-малкото да се информира от съответната администрация за тази промяна в основата му заплата и евентуално
да поиска от нея пълния текст на решението, което е в основата на тази промяна, в разумен срок, с цел да се запознае точно
със съдържанието и с мотивите на съответния акт по начин, по който да може да упражни правото си да подаде жалба. В това отношение
срок, по-дълъг от пет месеца от получаването на първите извлечения от платежните ведомости, не би могъл по никакъв начин да
бъде разглеждан като разумен, дори и жалбоподателят напълно добросъвестно да е мислил, че би било постигнато споразумение
с администрацията, без да бъде подавана жалба, тъй като евентуалното съществуване на такова споразумение не освобождава длъжностното
лице от спазване на сроковете за подаване на жалба, които са императивни.
(вж. точки 39—43 и 47—50)
Позоваване на: Съд — 23 януари 1997 г., дело Coen, C‑246/95, Recueil, стр. I‑403, точка 21; Първоинстанционен съд — 16 март
1993 г., дело Blackman/Парламент, T‑33/89 и T‑74/89, Recueil, стр. II‑249, точка 34; 24 април 1996 г., дело A/Парламент, T‑6/94,
Recueil FP, стр. I‑A‑191 и II‑555, точка 52; 24 март 1998 г., дело Becret-Danieau и др./Парламент, T‑232/97, Recueil FP, стр. I‑A‑157
и II‑495, точки 31 и 32; 24 юни 2004 г., дело Österholm/Комисия, T‑190/02, Recueil FP, стр. I‑A‑197 и II‑877, точка 32; 16 февруари
2005 г., дело Reggimenti/Парламент, T‑354/03, Recueil FP, стр. I‑A‑33 и II‑147, точки 38 и 39; 4 май 2005 г., дело Schmit/Комисия,
T‑144/03, Recueil FP, стр. I‑A‑101 и II‑465, точка 146.