62019CC0307
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MICHALA BOBKA,
predstavljeni 26. novembra 2020 (
1
)
Zadeva C‑307/19
Obala i lučice d.o.o.
proti
NLB Leasing d.o.o.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (višje gospodarsko sodišče Republike Hrvaške))
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Uredba (ES) št. 1393/2007 – Pojem ‚civilne in gospodarske zadeve‘ – Vročanje ‚sodnih‘ ali ‚izvensodnih‘ pisanj – Neimenovani ‚organi za pošiljanje‘ – Izdaja sklepa o izvršbi s strani notarja na podlagi ‚verodostojne listine‘ – ‚Posebna‘ ali ‚izključna‘ pristojnost za parkiranje na javni prometni površini“
I. Uvod
1.
Tožeča stranka je zasebni subjekt, zadolžen za upravljanje javnih parkirišč v Zadru (Hrvaška). Na označenem parkirnem mestu na javni ulični površini je preverila osebno vozilo tožene stranke. To vozilo ni imelo parkirnega listka. Tožeča stranka je izdala dnevni parkirni listek, ki je ostal neplačan. Tožeča stranka je zato predlagala njegovo izvršbo s sklepom o izvršbi, ki ga je izdal notar na Hrvaškem in ki je bil vročen toženi stranki v Sloveniji.
2.
Ta zadeva je še en primer tega, kar je postalo precej zapletena postopkovna saga o neplačanih parkirnih listkih in notarjih. (
2
) Zdi se, da je bistvo problema nekakšna dvojna privatizacija, ki jo je hrvaški zakonodajalec izvedel tako na ravni upravljanja kot na ravni izvrševanja. Zadeva, ki se v drugih državah članicah navadno šteje za upravno zadevo, je zaupana zasebnim subjektom. Tudi poznejša izvršba takega zahtevka ni stvar sodišč, temveč, vsaj na prvi stopnji, notarjev.
3.
Ne le, da je s tem ustvarjeno določeno nelagodje v zvezi s strukturo kot celoto, ampak so povzročena tudi taksonomska trenja z instrumenti zasebnega prava Unije in znotraj njih. V teh okoliščinah je bilo Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (višje gospodarsko sodišče Republike Hrvaške) pozvano k obravnavi spora o pristojnosti za ugovor zoper tak sklep, ki ga je izdal notar, potem ko sta se dve nacionalni sodišči nižje stopnje izrekli za nepristojni za obravnavo te zadeve.
4.
Predložitveno sodišče prosi za smernice med drugim glede (i) preizkusa za določitev, kdaj se spor nanaša na „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu Uredbe (ES) št. 1393/2007 (
3
) (v nadaljevanju: Uredba o vročanju) in Uredbe (EU) št. 1215/2012 (
4
) (v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia); (ii) tega, ali lahko notarji na Hrvaškem v okviru Uredbe o vročanju pošiljajo sklepe o izvršbi osebam, ki prebivajo v drugi državi članici; in glede (iii) tega, pod katero posebno podlago za pristojnost bi lahko spadali taki spori v skladu s pravili iz Uredbe Bruselj Ia.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
1.
Uredba Bruselj Ia
5.
Člen 1(1) Uredbe Bruselj Ia določa:
„1.   Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodišča. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev ali odgovornosti države za dejanja in opustitve pri izvajanju državne oblasti (acta iure imperii).“
6.
Člen 4 te uredbe določa pravilo „države izvora“, ki zahteva, da so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice. Vendar člen 5 te uredbe določa, da je taka oseba z odstopanjem lahko tožena tudi pred sodišči druge države članice, toda „samo na podlagi pravil iz oddelkov 2 do 7 tega poglavja“.
7.
Člen 7 Uredbe Bruselj Ia, ki je del oddelka, naslovljenega „Posebna pristojnost“, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
1.
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe, in razen če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
–
v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,
–
v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
(c)
če se ne uporabi točka (b), potem se uporabi točka (a);
2.
v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka;“.
8.
Člen 24(1) Uredbe Bruselj Ia določa, da so „v postopkih, predmet katerih so stvarne pravice na nepremičninah ali najem/zakup nepremičnin, [izključno pristojna] sodišča držav članic, v katerih se nahaja nepremičnina“.
2.
Uredba o vročanju
9.
Člen 1(1) Uredbe o vročanju opredeljuje področje uporabe te uredbe in določa:
„1.   Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, kadar je treba poslati sodno ali izvensodno pisanje iz ene države članice v drugo državo članico z namenom vročitve v slednji državi članici. Ne uporablja se zlasti za davčne, carinske ali upravne zadeve ali za odgovornost države za dejanja in opustitve dejanj pri izvajanju javne oblasti (‚acta iure imperii‘).“
10.
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Organi za pošiljanje in sprejem“, določa:
„1.   Vsaka država članica imenuje javne uradnike, organe ali druge osebe (v nadaljevanju: ‚organi za pošiljanje‘), ki so pristojni za pošiljanje sodnih ali izvensodnih pisanj z namenom vročitve v drugi državi članici.
[…]
4.   Vsaka država članica zagotovi Komisiji naslednje informacije:
(a)
imena in naslove organov za sprejem iz odstavkov 2 in 3;
(b)
geografska območja, za katera so pristojni;
(c)
razpoložljive načine sprejemanja pisanj in
(d)
jezike, v katerih se lahko izpolni standardni obrazec iz Priloge I.
Države članice uradno obvestijo Komisijo o vsaki naknadni spremembi teh informacij.“
11.
Člen 4(1) Uredbe o vročanju določa, da „[p]ošiljanje sodnih pisanj med organi, imenovanimi na podlagi člena 2, poteka neposredno in čim hitreje“.
12.
Vročanje „sodnih pisanj“ prek poštnih storitev v državah članicah se lahko opravi v skladu s členom 14 Uredbe o vročanju. Vročanje „izvensodnih pisanj“ ureja člen 16 Uredbe o vročanju, v skladu s katerim se taka pisanja „za vročitev v drugi državi članici pošiljajo v skladu z določbami te uredbe“.
B. Hrvaško pravo
1.
Zadrski organizacijski odlok
13.
Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru (odlok o organizaciji in načinu zaračunavanja parkiranja v mestu Zadar, v nadaljevanju: zadrski organizacijski odlok; „Glasnik Grada Zadra“ št. 4/2011) določa parkirne cone, čas, v katerem se zaračunava parkiranje na javnih uličnih površinah, in ceno parkiranja po urni postavki. V členu 2 tega odloka so javna parkirišča opredeljena kot „javne površine, namenjene ustavljanju in parkiranju vozil“. Člen 4 določa, da so javna parkirišča označena kot taka v skladu z zakonom o varnosti v cestnem prometu.
14.
Člen 5 organizacijskega odloka določa, da označevanje javnih parkirišč opravi organizator parkiranja pod nadzorom pristojnega oddelka občinske uprave. Člen 6 istega odloka določa „splošne pogoje pogodbe o uporabi parkirišč“, pri čemer opredeljuje dneve in ure, ko se plačuje parkirnina. Nazadnje, člen 7 organizacijskega odloka določa, da z zaustavitvijo ali parkiranjem vozila na javnem parkirišču voznik ali lastnik vozila sprejema splošne pogoje parkiranja in s tem sklene pogodbo z organizatorjem parkiranja.
2.
Zadrski odlok o pooblastilu
15.
Upravljanje in vzdrževanje parkirišč, javnih garaž in cestnih terminalov v Zadru ureja Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (odlok o komunalnih dejavnostih mesta Zadar; „Glasnik Grada Zadra“ št. 16/2009). Člen 3(15)(a) tega odloka tožečo stranko pooblašča za vzdrževanje in upravljanje parkirišč, javnih garaž in cestnih terminalov.
III. Dejansko stanje, nacionalni postopki in vprašanja za predhodno odločanje
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (v nadaljevanju: tožena stranka) je družba, ki zagotavlja financiranje uporabe vozil, opreme in nepremičnin v Sloveniji.
17.
Vozilo, najeto pri toženi stranki, je bilo 30. junija 2012 parkirano na javni ulični površini v Zadru (Hrvaška). Ta ulica je opredeljeno parkirno območje z označenimi parkirnimi mesti. Parkirni listek je treba kupiti vnaprej.
18.
Istega dne je Obala i lučice d.o.o. (v nadaljevanju: tožeča stranka), družba z omejeno odgovornostjo, ki jo je mesto Zadar ustanovilo za upravljanje in vzdrževanje javnih površin za parkiranje motornih vozil, opravila pregled parkirnega listka vozila, najetega pri toženi stranki. Vozilo ni imelo parkirnega listka. Tožeča stranka je zato izdala dnevni parkirni listek (84 hrvaških kun (HRK), približno 13 EUR). Ta dnevni parkirni listek ni bil nikoli plačan.
19.
Republika Hrvaška je 1. julija 2013 pristopila k Evropski uniji.
20.
Tožeča stranka je 20. februarja 2017 pri notarju v Puli (Hrvaška) sprožila postopek za izterjavo dolga iz naslova neplačanega parkirnega listka, in sicer z vložitvijo predloga za izvršbo na podlagi „verodostojne listine“. Ta listina je bila izpisek računovodskih evidenc tožeče stranke, iz katerih je bil razviden dolg tožene stranke.
21.
Notar je 8. marca 2017 na podlagi te „verodostojne listine“ izdal sklep o izvršbi za znesek 1825,25 HRK (približno 282 EUR). Ta vsota je bila sestavljena iz vrednosti neplačanega parkirnega listka (84 HRK), pristojbin za stroške postopka, nastale do takrat (1235 HRK), in pristojbin za „pričakovane stroške“ (506,25 HRK). Sklep je bil nato vročen toženi stranki s priporočenim pismom s povratnico.
22.
Tožena stranka je zoper ta sklep podala ugovor pri Trgovački sud u Pazinu (gospodarsko sodišče v Pazinu, Hrvaška). To sodišče se je izreklo za nepristojno in zadevo odstopilo Trgovački sud u Zadru (gospodarsko sodišče v Zadru, Hrvaška). Zadnjenavedeno sodišče se je prav tako izreklo za nepristojno in zadevo odstopilo Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (višje gospodarsko sodišče Republike Hrvaške), da bi to odločilo o zadevi.
23.
Čeprav predložitveno sodišče navaja, da je nominalni znesek, ki je predmet izvršbe, majhen, ugotavlja tudi, da je nacionalnim sodiščem predloženo znatno število takih primerov. V teh dejanskih in pravnih okoliščinah je Visoki trgovački sud (višje gospodarsko sodišče, Hrvaška) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je dopustno, da notarji vročitev pisanj opravijo na podlagi Uredbe [št. 1393/2007], kadar notarji vročajo svoje odločitve v zadevah, za katere se ne uporablja Uredba št. 1215/2012, glede na to, da notarji v Republiki Hrvaški – kadar delujejo v okviru pooblastil, ki jim jih daje nacionalno pravo v izvršilnih postopkih na podlagi ‚verodostojne listine‘ – niso zajeti z izrazom ‚sodišče‘ v smislu navedene uredbe št. 1215/2012. Oziroma, ali lahko notarji, ker niso zajeti z izrazom ‚sodišče‘ na podlagi Uredbe št. 1215/2012 – v okviru pooblastil, ki jim jih daje nacionalno pravo v izvršilnih postopkih na podlagi ‚verodostojne listine‘ – uporabljajo pravila o vročitvi pisanj na podlagi Uredbe [št. 1393/2007]?
2.
Ali se lahko parkiranje na ulici in javni prometni površini – kadar je pravica do zaračunavanja določena v zakonu o sigurnosti prometa na cestama (zakon o varnosti cestnega prometa) in predpisih, ki urejajo opravljanje komunalne storitve kot javno službo – šteje za civilno zadevo v smislu Uredbe [št. 1215/2012], ki ureja vprašanje pristojnosti sodišč in priznavanja ter izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, upoštevaje pri tem zlasti dejstvo, da se za vozilo, ki nima parkirnega listka ali ki ima neveljavni parkirni listek, takoj naloži obveznost plačila dnevnega listka, kot da je bilo parkirano ves dan in neodvisno od natančnega časa uporabe parkirnega mesta, zaradi česar ima takšno zaračunavanje dnevnega listka kazenske elemente, v nekaterih državah članicah pa se takšno parkiranje šteje za prometni prekršek?
3.
Ali lahko sodišča v zgoraj navedenih sodnih sporih, ki se nanašajo na parkiranje na ulici in javni prometni površini – kadar je pravica do zaračunavanja določena v zakonu o varnosti cestnega prometa in predpisih, ki urejajo opravljanje komunalne storitve kot javno službo – vročitev pisanj tožencem opravijo v druge države članice na podlagi Uredbe [št. 1393/2007]?
Če bi se na podlagi zgornjih vprašanj ugotovilo, da je tako parkiranje civilna zadeva, se postavljajo dodatna vprašanja:
4.
V obravnavani zadevi se izhaja iz domneve, da se pogodba sklene s samim parkiranjem na ulici na mestu, ki ga označuje horizontalna in/ali vertikalna signalizacija, oziroma se šteje, da je že s samim parkiranjem sklenjena pogodba, če pa se ne plača cena po urni postavki parkiranja, je treba plačati celodnevni listek, zato se postavlja vprašanje, ali je ta domneva sklenitve pogodbe s samim parkiranjem in soglasja za plačilo cene dnevnega listka, če listek ni kupljen po urni postavki parkiranja oziroma če je presežen čas, za katerega je bil listek kupljen, v nasprotju s temeljnimi pravili o opravljanju storitev iz člena 56 Pogodbe o delovanju Evropske unije in ostalega pravnega reda Evropske unije?
5.
V obravnavani zadevi je bilo konkretno parkiranje opravljeno v Zadru, zato obstaja določena zveza med to pogodbo in sodiščem Republike Hrvaške, vendar ali je takšno parkiranje ‚storitev‘ v skladu s členom 7(1) Uredbe [št. 1215/2012], saj storitev pomeni, da oseba, ki opravlja storitev, opravlja določene dejavnosti oziroma opravlja določeno dejavnost za plačilo, zato se postavlja vprašanje, ali tožnikova dejavnost zadostuje za to, da se jo šteje za storitev? Če sodišče v Republiki Hrvaški ne bi imelo posebne pristojnosti na podlagi člena 7(1) Uredbe [št. 1215/2012], bi bilo treba postopek voditi pred sodiščem sedeža toženca.
6.
Ali se lahko parkiranje na ulici in javni prometni površini – kadar je pravica do zaračunavanja določena v zakonu o varnosti cestnega prometa in predpisih, ki urejajo opravljanje komunalne storitve kot javno službo, in kadar se zaračunavanje opravlja samo v določenem času dneva – šteje za pogodbo o najemu nepremičnine na podlagi člena 24(1) Uredbe [št. 1215/2012]?
7.
Če v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti zgoraj omenjene domneve, da je do sklenitve pogodbe prišlo s samim parkiranjem (četrto vprašanje), se postavlja vprašanje, ali se lahko takšno parkiranje – kjer pristojnost za zaračunavanje parkiranja izhaja iz zakona o varnosti cestnega prometa in kjer je določeno, da je treba plačati dnevni listek, če se vnaprej ne kupi listka po urni postavki uporabe parkirnega mesta oziroma če je presežen čas, za katerega je bil listek kupljen – šteje za delikt oziroma kvazidelikt v smislu člena 7(2) Uredbe [št. 1215/2012]?
8.
V obravnavani zadevi je do zadevnega parkiranja prišlo pred pristopom Republike Hrvaške k Evropski uniji, in sicer 30. junija 2012 ob 13:02 uri, zato se postavlja vprašanje, ali se lahko uredbi, ki urejata vprašanje prava, ki se uporablja, in sicer Uredba št. 593/2008 oziroma Uredba št. 864/2007 – ob upoštevanju časovne veljavnosti teh uredb – uporabita v obravnavani zadevi?
Če je Sodišče Evropske unije pristojno za odgovor glede uporabe materialnega prava, se postavlja naslednje vprašanje:
9.
Ali je domneva, da je do sklenitve pogodbe prišlo s samim parkiranjem in soglasja za plačilo cene dnevnega listka, če listek ni kupljen po urni postavki parkiranja oziroma če je presežen čas, za katerega je bil listek kupljen, v nasprotju s temeljnimi pravili o opravljanju storitev iz člena 56 Pogodbe o delovanju Evropske unije in ostalega pravnega reda Evropske unije, in to ne glede na to, ali je lastnik vozila fizična ali pravna oseba? Oziroma, ali se lahko glede uporabe materialnega prava v obravnavani zadevi uporabijo pravila iz člena 4 Uredbe št. 593/2008 (ker v sodnem spisu ni dokaza o tem, da bi se stranki dogovorili o pravu, ki se uporablja)?
–
Če gre za pogodbo, se postavlja vprašanje, ali gre v obravnavani zadevi za pogodbo o opravljanju storitev oziroma ali bi se lahko takšno pogodbo o parkiranju štelo za uslugo iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 593/2008?
–
Podredno, ali bi se za zadevno parkirno mesto lahko štelo, da gre za najemno pogodbo v skladu s členom 4(1)(c) Uredbe št. 593/2008?
–
Podredno, če bi se zadevno parkirno mesto uporabila določba člena 4(2) Uredbe št. 593/2008, se postavlja vprašanje, kaj je v obravnavani zadevi značilna izpolnitev, saj je tožnik v bistvu le začrtal ulično površino za parkiranje ter zaračunava uporabo parkirnega mesta, medtem ko toženec opravi parkiranje in plača za parkirno mesto. Če bi se namreč za značilno izpolnitev štelo ravnanje tožnika, potem bi se uporabilo pravo Republike Hrvaške, če pa bila značilna izpolnitev ravnanje toženca, potem bi se uporabilo pravo Republike Slovenije. Ker pa je pravica do zaračunavanja parkirnega mesta v obravnavani zadevi urejena s pravom Republike Hrvaške, s katerim je potem pogodba tesneje povezana, se postavlja vprašanje, ali bi se lahko v obravnavani zadevi vendarle uporabilo pravilo iz člena 4(2) Uredbe št. 593/2008?
–
Če gre za nepogodbeno obveznost na podlagi Uredbe št. 864/2007, se postavlja vprašanje, ali se takšna nepogodbena obveznost lahko šteje za škodo, tako da bi se pravo, ki se uporablja, določilo na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 864/2007?
–
Podredno, ali bi se lahko takšno parkiranje štelo za neupravičeno obogatitev, tako da bi se pravo, ki se uporablja, določilo na podlagi člena 10(1) Uredbe št. 864/2007?
–
Podredno, ali bi se lahko takšno parkiranje štelo za poslovodstvo brez naročila, tako da bi se pravo, ki se uporablja, določilo na podlagi člena 11(1) Uredbe št. 864/2007?
–
Podredno, ali bi se lahko takšno parkiranje štelo za predpogodbeno odgovornost, tako da bi se pravo, ki se uporablja, določilo na podlagi člena 12(1) Uredbe št. 864/2007?“
24.
Pisna stališča so predložile tožeča stranka, nemška in hrvaška vlada ter Evropska komisija. Vse stranke, razen nemške vlade, pa tudi slovenska vlada, so odgovorile na pisna vprašanja, ki jim jih je postavilo Sodišče.
IV. Analiza
25.
V skladu z zahtevo Sodišča bom svojo analizo omejil na vprašanja od 1 do 3 in od 5 do 7, ki jih je postavilo predložitveno sodišče. Struktura teh sklepnih predlogov je zato naslednja. Začel bom s kratkimi ugotovitvami o dopustnosti (A). Vsebinsko analizo bom začel s preoblikovanjem vprašanj (B.1). Nato se bom lotil pojma „civilne in gospodarske zadeve“ v skladu z Uredbo Bruselj Ia in Uredbo o vročanju (B.2). Potem bom obravnaval vprašanje, ali lahko notarji na Hrvaškem sami opravljajo vročanje (v skladu z Uredbo o vročanju) sklepov o izvršbi, ki jih izdajo na podlagi „verodostojne listine“ (B.3). V nadaljevanju se bom ukvarjal z vprašanjem, ali se lahko parkiranje na označenem parkirnem območju na javni prometni površini šteje za dejavnost, za katero je v skladu z Uredbo Bruselj Ia predvidena „posebna“ ali „izključna“ pristojnost (B.4). Zaključil bom s širšimi strukturnimi vprašanji, ki se postavljajo v obravnavani zadevi (C).
A. Dopustnost
1.
Uporaba prava Unije ratione temporis
26.
Do parkiranja je prišlo 30. junija 2012. Hrvaška je k Evropski uniji pristopila 1. julija 2013. Sklep o izvršbi je bil izdan 8. marca 2017.
27.
Iz razlogov, ki sem jih podrobno predstavil v sklepnih predlogih v zadevah Nemec in Pula Parking (
5
) ter s katerimi se je Sodišče v obeh zadevah strinjalo, (
6
) uporaba prava Unije ratione temporis v zadevah, kot je obravnavana, ne pomeni težave. Dejstvo, da je (vsebinska) podlaga zahtevka obstajala pred pristopom države članice k Evropski uniji, ni odločilno. V zvezi s tem je pomembno poudariti, da je bil postopek izvršbe za vračilo tega zahtevka sprožen po pristopu Hrvaške k Evropski uniji, nedvomno znotraj časovnega področja uporabe postopkovnih pravil in okvira, ki bi se lahko uporabljal ratione materiae, ter da se vprašanja, predložena Sodišču, nanašajo na razlago teh postopkovnih instrumentov.
28.
Ker je v tej zadevi očitno tako, je Sodišče ratione temporis pristojno za odgovor na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.
2.
Dopustnost vprašanj v zvezi z vsebino zadeve
29.
Komisija ugotavlja, da lahko predložitveno sodišče, ki odloča o sporu o pristojnosti med dvema sodiščema nižje stopnje v okviru nacionalnega pravnega sistema, predloži samo tista vprašanja, ki omogočajo rešitev vprašanj v zvezi s pristojnostjo, o katerih odloča. Nasprotno pa naj ne bi smelo postavljati vprašanj, povezanih z vsebino obravnavane zadeve. To naj bi pomenilo, da bi bilo treba prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja (s katerima se želi pridobiti pojasnilo, ali lahko notarji na Hrvaškem opravljajo vročanje sodnih in izvensodnih pisanj) šteti za nedopustna. Obravnavana zadeva naj na nacionalni ravni še ne bi prešla v vsebinsko fazo, saj mora predložitveno sodišče najprej rešiti spor o pristojnosti, ki je privedel do tega, da mora odločati o tej zadevi. Stranki naj torej morda še ne bi imeli priložnosti, da bi izrazili svoje stališče o nekaterih od teh vprašanj.
30.
Razumem pomisleke Komisije. Vendar se z njimi ne strinjam.
31.
Prvič, v zadevah v zvezi z Uredbo Bruselj Ia se, tako kot v vseh drugih sistemih pristojnosti, vsebina običajno prepleta s pristojnostjo. Za namene presoje pristojnosti je pogosto potrebna prav predhodna, okvirna analiza vsebine. S tega vidika pristojnosti in vsebine ni lahko razmejiti. Tudi če bi bilo to mogoče, sta prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja jasno povezana z dejanskim stanjem in predmetom spora o glavni stvari, tako da ne presegata splošnih meja postopka predhodnega odločanja.
32.
Drugič, faza postopka pred nacionalnim sodiščem ni merilo, glede na katero bi presojali predloge za sprejetje predhodne odločbe. Člen 267 PDEU je instrument sodelovanja, v skladu s katerim za vsa predložena vprašanja na splošno velja domneva upoštevnosti, čeprav z nekaterimi omejitvami. (
7
) V tem okviru samo nacionalno sodišče prevzema odgovornost za sodno odločitev, ki jo bo sprejelo, ter za nujnost in upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. (
8
) Tako je treba domnevati, da je nacionalno sodišče ugotovilo temeljno potrebo po smernicah Sodišča, da bi učinkovito razrešilo ta vprašanja. (
9
)
33.
Na podlagi tega predlagam, naj se vprašanji 1 in 3 predložitvenega sodišča razglasita za dopustni, čeprav je res, da ju je treba – skupaj z drugimi vprašanji – preoblikovati.
B. Vsebinska presoja
1.
Vprašanja in njihovo zaporedje
34.
V zvezi z vprašanji od 1 do 3 in od 5 do 7 se v okviru predložitvene odločbe zdi, da se obravnavana zadeva v bistvu nanaša na tri poglavitne elemente mednarodnega zasebnega prava Unije. Prvi se nanaša na vsebino in naravo zahtevka za neplačan parkirni listek (drugo vprašanje in drugi del tretjega vprašanja). Gre torej za vprašanje, ali je izterjava tega dolga z izvršbo spor, ki se nanaša na „civilne in gospodarske zadeve“. Drugi element je povezan z izvršbo zahtevka in postopkom v zvezi s tem v konkretnem okviru hrvaškega prava (prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja). Zlasti z vprašanjem, ali lahko notarji na hrvaškem vročajo sklepe o izvršbi, sprejete na podlagi „verodostojne listine“, na podlagi Uredbe o vročanju. Tretji element se nanaša na jurisdikcijo, pristojno za zahtevek (vprašanja od 5 do 7). Natančneje, ali v skladu z Uredbo Bruselj Ia obstaja posebna podlaga za pristojnost, pod katero bi bilo mogoče uvrstiti izterjavo neplačanega parkirnega listka z izvršbo, s čimer bi bila pristojnost dodeljena sodiščem države članice, ki ni država članica stalnega prebivališča dolžnika?
35.
Ob upoštevanju tega razumevanja vprašanj, obravnavanih v teh sklepnih predlogih, bom njihov vrstni red nekoliko spremenil. Drugo vprašanje in drugi del tretjega vprašanja se nanašata na težave glede področja uporabe. Zato ju bom obravnaval najprej. Ti vprašanji je v bistvu mogoče preoblikovati tako, da se z njima sprašuje, ali okoliščine obravnavane zadeve spadajo pod pojem „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu Uredbe Bruselj Ia in Uredbe o vročanju. Nato bom obravnaval prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja, ki zadevata dvoje: (i) ali lahko notarji na Hrvaškem pošiljajo „sodna pisanja“ in (ii) ali, če sploh, so omejeni na pošiljanje „izvensodnih pisanj“ na podlagi Uredbe o vročanju. Nazadnje se bom lotil petega, šestega in sedmega vprašanja, ki bi jih preoblikoval tako, da bi ocenil, ali je mogoče parkiranje na označenem parkirišču na javni prometni površini šteti za dejavnost, za katero je predvidena „posebna“ ali „izključna“ pristojnost v smislu Uredbe Bruselj Ia.
2.
Drugo vprašanje in drugi del tretjega vprašanja
36.
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem in drugim delom tretjega vprašanja ugotoviti, ali so okoliščine obravnavane zadeve zajete s pojmom „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu člena 1(1) Uredbe Bruselj Ia in člena 1(1) Uredbe o vročanju.
37.
Stališča strank in intervenientov glede tega vprašanja se razlikujejo. Nemška in slovenska vlada menita, da obravnavana zadeva ne spada pod pojem „civilne in gospodarske zadeve“. Po njunem mnenju je odločilen vir pooblastila, v skladu s katerim je bila sklenjena pogodba in ki se v zvezi s tem izvršuje. To je javno pooblastilo za označevanje in upravljanje javnih parkirišč ter nadzor nad pogoji za parkiranje na njih. Tožeča stranka, hrvaška vlada in Komisija menijo nasprotno. Po njihovem mnenju odločilni element za opredelitev „civilnih in gospodarskih zadev“ ni vir pooblastila, temveč so načini njegovega izvrševanja.
38.
Na vprašanja predložitvenega sodišča bom začel odgovarjati tako, da bom poskusil opredeliti preizkus ali vsaj prevladujoč pristop v sodni praksi Sodišča glede pojma „civilne in gospodarske zadeve“ (a). Ko bom pojasnil, kateremu od pristopov bi bilo treba po mojem mnenju dati prednost, bom ta pristop uporabil za okoliščine v obravnavani zadevi (b).
a)
Sodna praksa v zvezi s pojmom „civilne in gospodarske zadeve“
39.
Pojem „civilne in gospodarske zadeve“ je standardna referenčna točka za opredelitev obsega pravnih besedil, sprejetih v skladu s pooblastili, ki so (zdaj) zajeta v naslovu V PDEU. (
10
)
40.
Vendar nobeden od teh instrumentov ne vsebuje pozitivne opredelitve pojma „civilne in gospodarske zadeve“. (
11
) Zato mora Sodišče od primera do primera odločiti, ali se okoliščine, o katerih presoja, nanašajo na „civilne in gospodarske zadeve“. (
12
)
41.
Neizogibna posledica tega pristopa je njegova kazuističnost in občasno pomanjkanje pravne varnosti pri mejnih primerih. Glede na skupni cilj teh instrumentov je ta izid nekoliko ironičen. Nenazadnje je njihov namen predvsem zagotoviti pravno varnost z enotnimi kolizijskimi pravili glede pristojnosti in poenostavitev formalnosti v zvezi s sodnimi odločbami, njihovim vročanjem in izvrševanjem na notranjem trgu.
42.
Kakšni so torej prevladujoči pristopi? Ker se pojem „civilne in gospodarske zadeve“ res pojavlja v vseh instrumentih mednarodnega zasebnega prava Unije, je morda koristno najprej pogledati „bruseljski sistem“ (1), nato pa še Uredbo o vročanju in druge instrumente iz naslova V (2).
1) Bruseljski sistem
43.
Bruseljski sistem sestavlja pet instrumentov. (
13
) Ker se vsi ti instrumenti nanašajo na spor o pristojnosti v pravnih sporih v „civilnih in gospodarskih zadevah“, (
14
) si je Sodišče prizadevalo za enotno razlago tega pojma (
15
). Kljub temu obstajata dva ali celo trije pristopi k pojmu „civilne in gospodarske zadeve“ glede na to, kateri element je opredeljen kot odločilen. Morda bi se ju lahko poimenovalo pogled glede na „predmet spora“ (i) in pogled glede na „pravno razmerje“ (ii).
i) Pogled glede na „predmet spora“
44.
Pogled glede na „predmet spora“ na razlago pojma „civilne in gospodarske zadeve“ se odraža v dveh (pod)sklopih sodne prakse. V prvem sklopu sodne prakse, ki se odraža zlasti v starejših sodbah Sodišča, se uporablja bolj avtonomna in primerjalna razlaga pojma „civilne in gospodarske zadeve“, (
16
) ki je podprta s sklicevanjem na skupne značilnosti sistemov držav članic.
45.
Sodba Rüffer je odličen primer tega pristopa. V tej zadevi je šlo za izvršbo proti nemškemu državljanu za stroške, povezane z odstranitvijo ostankov uničenega plovila iz reke na Nizozemskem. Sodišče je, verjetno v veliki meri pod vplivom primerjalne, induktivne presoje generalnega pravobranilca J. P. Warnerja, (
17
) ugotovilo, da se upravljanje javnih plovnih poti, vključno z odstranjevanjem razbitin, v skladu s „splošnimi načeli, ki izhajajo iz vseh nacionalnih pravnih redov držav članic“ šteje za izvajanje prerogativ javne oblasti. (
18
) Zato tožba ni bila zajeta s pojmom „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu Bruseljske konvencije. (
19
) Dejstvo, da je bil spor sprožen v okviru nizozemskega civilnega prava, ni bilo upoštevano. (
20
)
46.
Tako je v sodbi Rüffer avtonomnost pojma „civilne in gospodarske zadeve“ omogočila spremembo opredelitve, v zvezi z drugačno institucionalno odločitvijo države članice, za namen bruseljskega sistema. Podobne primerjalne presoje „opredelitve“ zadev za namene nacionalnega prava držav članic (tudi če trditve držav članic in s tem induktivno sklepanje niso bili enotni) in s sklicevanjem na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice so bile na primer podane v sodbah Lechouritou in Sonntag. (
21
)
47.
Potem je Sodišče postopoma spremenilo pristop. Čeprav razlog za to spremembo ni bil nikoli jasno izražen, je bil vzrok morda preprost pragmatizem: kot je navedla generalna pravobranilka V. Trstenjak, je bil „primerjalni vidik“ verjetno opuščen zaradi različnih organizacijskih oblik in številnosti nacionalnih pravnih redov držav članic. (
22
)
48.
Namesto tega se je uveljavil drugi sklop sodne prakse. Ta sklop upošteva nacionalno pravo o obravnavanem predmetu spora. (
23
) Vendar se zdi, da Sodišče ni vezano samo na nacionalno pravo: v sodbi flyLAL-Lithuanian Airlines v zvezi z odškodnino za škodo, nastalo zaradi kršitve členov 81 in 82 ES (zdaj člena 101 in 102 PDEU), je Sodišče spor opredelilo kot spor, ki se nanaša na „civilne in gospodarske zadeve“, očitno s sklicevanjem na pravo Unije, ne da bi dalje ocenilo latvijsko nacionalno pravo. (
24
)
49.
Čeprav se to seveda nanaša zgolj na splošno usmeritev, v okviru katere obstajajo izjeme, je v uporabi ostal jezik, ki se navezuje na „avtonomni pojem“ prava Unije. Vendar so resnične primerjalne presoje, tako kot na številnih drugih področjih prava Unije, zlasti v Uniji s 27 državami članicami postale manj običajne. Namesto tega je „avtonomen“ v praksi vse pogosteje pomenil „opredeljen v zadevni državi članici, razen če se dogaja kaj zelo čudnega“.
ii) Pogled glede na „pravno razmerje“
50.
Zdi se, da pogled glede na „pravno razmerje“ izhaja iz sodbe Henkel. (
25
) Ta pristop zahteva preverjanje, ali tožba, ki jo obravnava Sodišče, vsebuje enostransko izvajanje prerogativ javne oblasti v konkretnem spornem pravnem razmerju med strankama.
51.
Pri tem se Sodišče opira na dva široka kazalnika. Prvič, določi „referenčni okvir“, da ugotovi, katera pravila veljajo v razmerjih med posamezniki. Pri tem upošteva (i) „podlago za vloženo pravno sredstvo“ in (ii) „podrobna pravila za uveljavljanje vloženega pravnega sredstva“ v skladu z upoštevnim nacionalnim pravom države članice. (
26
) Drugič, presodi, ali obravnavani spor izhaja iz enostranskega izvajanja prerogativ javne oblasti zunaj tega „referenčnega okvira“. (
27
)
52.
V zadnjih letih se uporabljata tako pristop glede na „predmet spora“ kot pristop glede na „pravno razmerje“, pri čemer v sodni praksi ni opredeljeno, katera metoda ima prednost. Pravzaprav ugotavljam, da se Sodišče v najnovejši sodbi izrecno sklicuje na ta dva pristopa kot alternativna. (
28
)
2) Uredba o vročanju in drugi instrumenti „iz naslova V“
53.
Sodba Fahnenbrock je edini precedens, ki razlaga pojem „civilne in gospodarske zadeve“, kot je naveden v členu 1(1) Uredbe o vročanju. V tej zadevi je šlo za tožbo fizičnih oseb proti enostranskemu in retroaktivnemu prestrukturiranju grških državnih obveznic. Da bi ugotovilo, ali zadeva spada na področje uporabe Uredbe o vročanju, je Sodišče uporabilo pristop glede na „pravno razmerje“ in navedlo sodno prakso iz bruseljskega sistema, da bi na podlagi predhodnega pregleda razpoložljivih dokazov ugotovilo, ali je bilo za razmerje med strankami očitno značilno izvajanje prerogativ javne oblasti. (
29
) Na podlagi sicer nepopolnih dokazov, ki so bili predloženi Sodišču, je to ugotovilo, da ni tako. (
30
)
54.
S sodno prakso v zvezi z drugimi instrumenti „iz naslova V“ (
31
) si ni mogoče veliko pomagati: ti instrumenti ne vsebujejo pozitivne opredelitve pojma „civilne in gospodarske zadeve“ (
32
) in Sodišče še ni podalo smernic za razlago tega pojma, kot je naveden v teh instrumentih. (
33
)
3) Opredelitev pojma „civilna in gospodarska zadeva“
55.
To niso prvi (in tudi ne zadnji) sklepni predlogi, s katerimi se želi razjasniti, kako je pravzaprav treba razlagati pojem „civilna in gospodarska zadeva“ v okviru bruseljskega sistema in zunaj njega na podlagi kazuistične sodne prakse Sodišča. Nedvomno drži, da se sklepni predlogi ne morejo primerjati z dovršenimi akademskimi taksonomijami in opredelitvami, določenimi v zvezi s tem. To niti ni njihov namen.
56.
Kljub temu pa je globlji razmislek o preizkusu, ki ga je treba uporabiti, v mejnih primerih, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, bistven. Ta preizkus bo odločilen za izid.
57.
Če bi se izbralo na vsebino osredotočeno presojo glede na „predmet spora“ pobiranja parkirnin in bi se trdno vztrajalo pri „avtonomni naravi“ opredelitve v pravu Unije, ki bi jo morda potrdil primerjalni pregled, ki bi pokazal, da obstajajo pri tem vprašanju neka splošna pravna načela, skupna državam članicam, bi bilo morda mogoče priti do zaključka, da je upravljanje mestnih parkirišč in nalaganje glob za parkiranje brez listka v nezanemarljivem številu drugih držav članic, morda celo v večini, upravna dejavnost. Nasprotno bi presoja glede na predmet spora, ki za izhodišče jemlje nacionalno odločitev v državi članici, verjetno pokazala, da gre za civilno zadevo, saj se je Hrvaška – in morda še kakšna druga država članica – odločila, da take vrste razmerij opredeli kot civilna (ne da bi bila taka zakonodajna odločitev sama po sebi nujno nemogoča z vidika Unije). Če se uporabi pogled glede na „pravno razmerje“ in se osredotoči na obstoječe institucionalne pristojnosti, se zdi, da je ta spor „civilna in gospodarska zadeva“. Nazadnje je treba preveriti, kako bi deloval preizkus, ki bi „predmet spora“ na eni strani in naravo „pravnega razmerja“ na drugi obravnaval kot alternativni merili, (
34
) saj bi se lahko reklo, da bi ti merili obravnavano zadevo vodili v različni smeri.
58.
Res je, da bi morala biti v središču take presoje naloga opredeliti, ali so postopkovna ali vsebinska razmerja, na katerih temelji spor, predmet izvajanja prerogativ javne oblasti. (
35
) Vendar je že sam obstoj alternativnih pristopov nejasen: stranka, ki je soočena z vprašanjem, ali lahko njenemu sporu koristi poenostavljen sistem prava Unije za priznavanje sodb ali vročanje pisanj, ne bo mogla zanesljivo ugotoviti, kateri pristop naj uporabi pri presoji, ali se za njen spor šteje, da spada med „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu teh instrumentov.
59.
Predlagam, da se v prvi vrsti opremo na pristop glede na „pravno razmerje“. Menim, da ta pristop najbolj zanesljivo opravi nalogo figurativne kretnice, ki spor usmerja z enega postopkovnega tira na drugega, da bi v predhodni fazi določitve pristojnosti našli „pravo“ institucionalno pot v državi članici.
60.
Prvič, pristop glede na „naravo pravnega razmerja“ najbolje zajame tisto, kar je v resnici treba storiti: bruseljski sistem, tako kot številni drugi sistemi civilnega ali celo kazenskega ali upravnega horizontalnega sodelovanja v Evropski uniji, v fazi določitve pristojnosti zahteva opredelitev upoštevnih institucionalnih partnerjev za nekatere zadeve v vsaki od držav članic. Pomembna je zmožnost opredelitve institucij s podobnimi pristojnostmi in pooblastili, ki bi lahko in torej tudi morale sodelovati v danem sistemu. Pri tem ne gre za posredno harmonizacijo tega predmeta spora.
61.
S tega vidika bi bilo nekoliko nenavadno, če bi bil predmet spora, ki se z zadevnim instrumentom ne harmonizira niti ni pozitivno opredeljen, ključno merilo za pripis (oziroma orodje za razveljavitev) tega, kar je v bistvu institucionalna pristojnost v državi članici. (
36
)
62.
Drugič, večja osredotočenost na natančno naravo zadevnega razmerja lahko zagotovi večjo natančnost in jasnost, zlasti če je prisotnih več pravnih razmerij. Zdi se, da Sodišče v takih okoliščinah izlušči odločilno razmerje v sporu, ki ga obravnava, in ga loči od morebitnih predhodnih in kasnejših razmerij, česar pri „pristopu glede na predmet spora“ ni preprosto storiti. (
37
) Zato je „pristop glede na pravno razmerje“ ustreznejši tudi za kompleksne spore.
63.
Tretjič, v položajih, ko država članica obravnava zahtevo za izvršbo, ki bi lahko izhajala iz zlorabe „oblikovanja“ spora v okviru nacionalnega prava ali ki vsebuje razvrstitev ali kategorije, ki za državo članico, na katero je zahteva naslovljena, preprosto niso sprejemljive, se je vedno mogoče sklicevati na naknadno vsebinsko „zasilno zavoro“ zaradi kršitve javnega reda. (
38
) Vendar Sodišče glede obsega pojma „civilne in gospodarske zadeve“, ki je nenazadnje še vedno vprašanje pristojnosti, zahteva široko razlago tega pojma. (
39
)
64.
Četrtič, priznavam, da se pri osredotočenju na pristop glede na „pravno razmerje“ ne upošteva kaj dosti, da v pravu Unije obstaja resnično avtonomen pojem „civilne in gospodarske zadeve“, ki ne bi smel biti odvisen samo od nacionalnega prava. (
40
) Narava analize pravnih razmerij se dejansko zanaša predvsem na naloge in pristojnosti, ki so z nacionalnim pravom dodeljene aktom javnega organa in njegovim področjem pristojnosti. Nekoliko ironično je, da se torej neizogibno manj tesno ujema z idejo „avtonomnega“ pojma „civilnih in gospodarskih zadev“ kot prvi sklop pogleda glede na „predmet spora“, ki se zdaj ne uporablja več. (
41
)
65.
Vendar moram priznati, da me to ne vznemirja preveč, saj nikoli nisem verjel, da v posebnem okviru bruseljskega sistema kaj tako pravljičnega, kot je resnično avtonomna opredelitev na ravni Unije, dejansko obstaja. To neizogibno težavo „avtonomnih opredelitev, ki niso tako zelo avtonomne“ (kot je pojem „civilne in gospodarske zadeve“ v obravnavani zadevi) in nimajo pravega lastnega pravnega reda, je treba sprejeti. Preprosto pridejo skupaj s strukturo, ki jo zagotavlja posamezen nacionalni pravni sistem, in glede na nacionalno pravo in obravnavani spor zavzamejo različne „oblike“, razen morda v primerih popolnoma nezaslišanih nacionalnih zakonodajnih odločitev. Čeprav so te ugotovitve streznjujoče, pa znotraj sedanje vrste zakonodajnega okvira, ki ne vsebuje pozitivne opredelitve pojma „civilne in gospodarske zadeve“, enotno sprejemljiv pomen ne obstaja.
66.
Vendar, petič in zadnjič, pri vsaki presoji javnih pristojnosti v okviru pristopa glede na „naravo pravnega razmerja“ so lahko v pomoč naslednje „oporne točke“. Čeprav še zdaleč ne gre za seznam pogojev, vseeno odražajo preudarke, ki so prisotni v sodni praksi: (i) začne se s pravnim razmerjem, ki je značilno za spor; (ii) oceni se ga glede na okvir, ki se na splošno uporablja za zasebne subjekte, in (iii) ugotovi se, ali spor izhaja iz enostranskega izvajanja prerogativ javne oblasti zunaj tega običajnega „referenčnega okvira“ za posameznike.
b)
Uporaba v obravnavani zadevi
67.
Da bi ugotovil, ali obravnavana zadeva ustreza zahtevam glede področja uporabe člena 1(1) Uredbe Bruselj Ia in člena 1(1) Uredbe o vročanju, bom preučil, ali je narava osnovnega „pravnega razmerja“ povezana s „civilnimi in gospodarskimi zadevami“ (1). Če bom ugotovil, da je res tako, se bom posvetil posebnim vprašanjem, ki so jih izpostavili nekateri intervenienti, zlasti zahtevi za plačilo celodnevnega listka in dodatnih pristojbin, ki izhajajo iz kršitve pravil o parkirnih listkih, da bi ocenil, ali je mogoče, da narava tega pravnega razmerja zaradi obstoja teh elementov ne spada več na področju uporabe Uredbe Bruselj Ia in Uredbe o vročanju (2).
1) Narava pravnega razmerja med strankama
68.
V skladu z „opornimi točkami“, ki sem jih povzel v točki 66 teh sklepnih predlogov, je treba najprej določiti pravno razmerje, ki pomeni podlago za spor o glavni stvari. To je razmerje med tožečo in toženo stranko in vsaj na prvi pogled se zdi, da gre za pogodbo o parkiranju. Ta je dejansko podlaga. V skladu s sodno prakso (
42
) razmerje, ki ga je treba preučiti, ni „predhodno“ med mestom Zadar kot organom za pooblastitev in tožečo stranko kot pooblaščenim subjektom.
69.
Nato je treba ugotoviti, kateri okvir se v takih razmerjih uporablja za zasebne subjekte. Hrvaška vlada pojasnjuje, da je pogodba med tožečo stranko in voznikom vozila, katerega lastnica je tožena stranka, pogodba zasebnega prava. Skupaj s tožečo stranko se nadalje na splošno sklicuje na Zakon o parničnom postupku (zakon o civilnopravnem postopku), Zakon o obveznim odnosima (zakon o obligacijskih razmerjih) in Ovršni zakon (zakon o prisilni izvršbi). Vendar pri tem ne opredeli določb, ki se uporabljajo. Zato ni mogoče preučiti, ali so obveznosti in posledice, ki izhajajo iz te pogodbe zasebnega prava, tiste, ki so značilne za civilnopravni zahtevek. To mora ugotoviti nacionalno sodišče. Ker v sodnem spisu ni ničesar, kar bi kazalo drugače, se za namene teh sklepnih predlogov zdi razumna domneva, da je tako.
70.
Zdaj ko je izluščen (domnevni) referenčni okvir, je treba v naslednjem koraku ugotoviti, ali vsebinski ali postopkovni vidiki obravnavanega spora odstopajo od okvira zaradi očitnega izvajanja prerogativ javne oblasti.
71.
V zvezi s tem nobena določba, ki jo navajajo stranki in intervenienti, ne nakazuje, da postopek, ki je podlaga za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, presega okvir, ki se uporablja za posameznike, ali da je zanj značilno (enostransko) izvajanje prerogativ javne oblasti ene od strank v tej ureditvi. Ne zdi se namreč, da lahko tožeča stranka po izstavitvi listka kakor koli sama izda nalog za izvršbo. (
43
) Kot je hrvaška vlada potrdila v odgovoru na pisno vprašanje, kar pa mora seveda preveriti predložitveno sodišče, se mora tožeča stranka obrniti na pristojnega notarja (ali sodišče) tako kot vsak drug zasebni subjekt.
72.
Na podlagi teh elementov se zdi, da je izvrševanje zadevnih (pogodbenih) obveznosti civilnopravno. (
44
)
73.
Res je, kot navaja slovenska vlada, da obravnavani predlog izvršbe izvira iz prerogative javne oblasti mesta Zadar, da določi območja in pogoje parkiranja na svojem ozemlju ter tožečo stranko pooblasti za njihovo upravljanje in izvrševanje.
74.
Vendar, kot pravilno opozarja Komisija, obstoja javne oblasti na predhodni stopnji ni mogoče vedno šteti za odločilnega za naravo pogodbenih obveznosti na kasnejši stopnji. Nenazadnje te pogodbene obveznosti spadajo v subjektivno sfero tožeče in tožene stranke, (
45
) predlog izvršbe pa se očitno poda v civilnopravnem okviru in je, če prav razumem, omejen samo na te subjektivne obveznosti.
75.
Nič v sodnem spisu ne kaže, da na to izvršbo kakor koli vpliva „acta iure imperii“ mesta Zadar zgolj na podlagi tega, da je mesto udeleženo v lastniški strukturi tožeče stranke. (
46
) Niti se ne zdi, da tožeča stranka izvaja prerogative javne oblasti v imenu mesta Zadar. Na Hrvaškem lahko vzdrževanje in upravljanje parkirišč, tako kot samo parkiranje, izvajajo zasebni subjekti. To je hrvaška vlada potrdila v odgovoru na pisno vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče. To, ali se ta dejavnost opravlja na javnem zemljišču ali ne, ne spremeni narave izvrševanja pogodbenih obveznosti, ki izhajajo iz nje, če se izvršbe izvajajo v skladu s hrvaškim civilnim pravom in brez izvajanja prerogativ javne oblasti.
76.
S tega vidika tožeča in tožena stranka delujeta kot zasebna subjekta v okviru pooblastil, ki jih imajo ti subjekti običajno, zato se zanju uporabljajo enaka postopkovna pravila kot za vse druge. (
47
) Zato se zdi, da v okoliščinah obravnavane zadeve ni odstopanj od „referenčnega okvira“.
77.
Iz zgoraj navedenih razlogov določitev „pravnega razmerja“ ne kaže znakov izvajanja prerogativ javne oblasti, zato je ugotovljena pristojnost na podlagi člena 1(1) Uredbe Bruselj Ia in člena 1(1) Uredbe o vročanju.
2) Zahteva za celodnevni listek in enostranske pristojbine kot pokazatelj izvajanja prerogativ javne oblasti
78.
Predložitveno sodišče ter nemška in slovenska vlada menijo, da lahko na zgornje ugotovitve vpliva obstoj „kazenskih elementov“ v obravnavani zadevi. Ti naj bi bili prisotni v dodatnih pristojbinah, ki jih je treba plačati. Trdijo tudi, da je zahteva po plačilu celodnevnega listka enakovredna kazni.
79.
Ti pomisleki me v obravnavani zadevi ne prepričajo.
80.
Pomembno je opozoriti, da je odločitev o tem, ali spor spada med „civilne in gospodarske zadeve“, stvar presoje pristojnosti. V tem okviru je Sodišče v sodbi Pula Parking pojasnilo, da pristojnost obstaja glede na neobstoj „kazni, za katere bi bilo mogoče šteti, da izhajajo iz […] oblastvenega akta“. Sodišče je nato še pojasnilo, da z vsebinskega vidika terjatev v zvezi s parkiranjem „ni kaznovalna ter da zato pomeni navadno plačilo za opravljeno storitev“. (
48
)
81.
Tožeča stranka in hrvaška vlada navajata, da je cena celodnevnega listka določena pred uporabo parkirišča, navedena na vertikalni signalizaciji in objavljena v uradnem glasilu mesta Zadar. Zato je sestavni del pogojev parkiranja na tistem območju. Čeprav so ti pogoji enostranski, je mogoče zahtevo za plačilo celodnevnega listka šteti za zgolj še eno „privzeto klavzulo“, ki je del pogojev parkiranja in jo zadevna oseba tiho sprejme. Te obveznosti niso bile enostransko naložene ali spremenjene s poseganjem javnega subjekta. (
49
) Pravzaprav so enake privzete klavzule običajno prisotne tudi na zasebnih parkiriščih. Kot pojasnjuje hrvaška vlada, se torej izterjava tega dolga v zvezi s parkiranjem z izvršbo ne razlikuje od izterjave z izvršbo katerega koli drugega dolga zasebnega prava. „Povezava“ v zvezi s pristojnostjo ni prekinjena in ni mogoče preprosto domnevati, da gre za izvajanje prerogativ javne oblasti.
82.
Glede dodatnih pristojbin, ki izhajajo iz dolga v zvezi s parkiranjem, je ugotovitev enaka. Tožeča stranka in hrvaška vlada sta zagotovili podrobno razčlembo izvorov teh stroškov. (
50
) Hrvaška vlada se v zvezi z izvorom teh pogojev sklicuje tudi na člen 13 zadrskega organizacijskega odloka. Te elemente mora seveda preveriti predložitveno sodišče. Vendar ob upoštevanju razčlembe teh pristojbin ni jasno, kako bi jih bilo mogoče posamič ali skupaj šteti za oblastveni akt. Zdi se, da so ti pogoji povezani s stroški izterjave neporavnanega dolga z izvršbo v drugem jeziku v drugi državi članici. Običajno je, da čezmejna izvršba, četudi znotraj Unije, prinese dodatne stroške, ki bi jih moralo biti mogoče „prenesti“ na zakonitega dolžnika glavnice. Ne zdi se, da bi kateri od teh stroškov izhajal iz izvajanja prerogativ javne oblasti, čeprav so neizogibno višji zaradi posebnega postopka izvršbe, ki ga določa hrvaško pravo.
83.
Skratka, elementa, ki ju navajajo nekateri intervenienti, ne spremenita razmeroma jasne narave pravnega razmerja med tožečo in toženo stranko. Preprosto povedano: enostranski ali celo nepošteni pogodbeni pogoji ne morejo nenadoma postati izvajanje prerogativ javne oblasti zgolj zato, ker niso prijazni do potrošnikov. Izvajanje prerogativ javne oblasti se kvalitativno razlikuje od zgolj posedovanja, uporabe (ali zlorabe) pogajalskih sposobnosti. Če bi bilo drugače, bi se tudi potrošniške pogodbe nenadoma znašle zunaj bruseljskega sistema, saj mnoge od njih vsebujejo precejšnjo stopnjo enostranskosti, o kateri se ni mogoče pogajati, skupaj s kaznovalnimi elementi. Vendar verjetno ne bi nihče predlagal, naj se te pogodbe zaradi teh klavzul, o katerih se ni mogoče pogajati, opredelijo kot izvajanje prerogativ javne oblasti s strani podjetij in naj se s tem šteje, da ne spadajo na področje uporabe pojma „civilne in gospodarske zadeve“.
3) Vmesni predlog
84.
V tem postopku niso bile predstavljene prepričljive trditve, zaradi katerih bi veljalo ponovno razmisliti o ugotovitvi Sodišča v sodbi Pula Parking. Zdi se, da obravnavano razmerje med tožečo in toženo stranko izpolnjuje zahteve glede pristojnosti, da bi spadalo na področje uporabe člena 1(1) Uredbe Bruselj Ia in člena 1(1) Uredbe o vročanju.
85.
Res je, da so pogoji za parkiranje na javni ulični površini v občinah in morebitne kazni za kršitve teh pogojev v nekaterih državah članicah zadeva upravnega prava. Vendar to dejstvo kaže kvečjemu na naravne omejitve pristopa glede na predmet spora pri opredeljevanju, kaj je civilna ali gospodarska zadeva v okviru bruseljskega sistema. Raznolikost pomeni, da v nekih razumnih mejah dejstvo, da dana država članica oziroma dane države članice to zadevo štejejo za upravno, ne pomeni, da mora preostala Evropa temu slediti.
86.
Nazadnje je treba opozoriti, da dejstvo, da se lahko vrsto razmerij, kot je razmerje iz postopka v glavni stvari, dejansko šteje za povezano s „civilnimi in gospodarskimi zadevami“, ne pomeni, da so dejansko izpolnjeni tudi drugi pogoji za uporabo Uredbe Bruselj Ia ali Uredbe o vročanju. V zvezi z Uredbo Bruselj Ia je Sodišče že v sodbi Pula Parking pojasnilo, da notarjev na Hrvaškem ni mogoče šteti za „sodišča“ za namene te uredbe. (
51
) V naslednjem oddelku se bom lotil podobne presoje z vidika Uredbe o vročanju.
87.
Sodišču torej predlagam, naj odgovori tako:
Pojem „civilne in gospodarske zadeve“, kot je naveden v členu 1(1) Uredbe (EU) 1215/2012 in členu 1(1) Uredbe (ES) št. 1393/2007, je treba razlagati tako, da zahteva, da za pravno razmerje, značilno za zadevni spor, ocenjeno glede na okvir, ki se na splošno uporablja za zasebne subjekte v takih položajih, ni značilno enostransko izvajanje prerogativ javne oblasti ene od strank v sporu.
O tem, ali so ti pogoji izpolnjeni, mora sicer odločiti nacionalno sodišče, vendar se ne zdi, da bi bile okoliščine obravnavane zadeve predmet takega izvajanja prerogativ javne oblasti.
3.
Prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja
88.
Prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja predložitvenega sodišča se nanašata na to, ali lahko notarji na Hrvaškem sami vročajo sklepe o izvršbi, izdane na podlagi „verodostojne listine“. Predložitveno sodišče ob sklicevanju na sodbo Sodišča Pula Parking dvomi, da je to mogoče. Hrvaška vlada in Komisija temu stališču sicer ne ugovarjata, vendar trdita, da lahko notarji na Hrvaškem vseeno uporabijo možnost pošiljanja „izvensodnih pisanj“ iz člena 16 Uredbe o vročanju.
89.
Glede na te trditve prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja izpostavljata dva vidika: (i) ali lahko notarji na Hrvaškem pošiljajo „sodna pisanja“ v smislu Uredbe o vročanju in, če je tako, (ii) ali lahko notarji na Hrvaškem uporabijo vzporedno sredstvo vročanja, ki ga omogoča člen 16 Uredbe o vročanju (to je vročanje „izvensodnih pisanj“).
a)
Pošiljanje „sodnih pisanj“ s strani notarjev na Hrvaškem
90.
V Uredbi o vročanju je v okviru člena 1(1) napoteno na pošiljanje „sodnih pisanj“. Čeprav ni sodne prakse v zvezi z razlago pojma „sodna pisanja“, je iz besedila tega člena razvidno, da mora taka pisanja izdati „sodstvo“ v državi članici, kar je povezano s prečnim pojmom prava Unije „sodišče“ in obširno sodno prakso Sodišča v zvezi s tem. (
52
)
91.
Kot sem podrobno predlagal v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Pula Parking, in kot je potrdilo Sodišče, narava, vrsta dejavnosti ter postopek notarjev na Hrvaškem in pred njimi, ki vodi do sprejetja sklepa o izvršbi v zadevah, kakršna je obravnavana, ne izpolnjujejo zahtev za pojem „sodišče“ v smislu ustaljene sodne prakse in Uredbe Bruselj Ia. (
53
)
92.
Ta razlaga je dodatno okrepljena z nedavnim sklepom Sodišča, da sklepi notarjev na Hrvaškem o izvršbi sami po sebi ne spadajo na področje uporabe Uredbe Bruselj Ia, saj se na splošno ne štejejo za „sodne“ odločbe. (
54
)
93.
Ne vidim razloga, poleg tega pa v tem postopku tudi ni bila podana nobena trditev glede tega, zakaj ne bi enake ugotovitve veljale tudi za Uredbo o vročanju. Notarji na Hrvaškem pri izdaji sklepov o izvršbi v zadevah, kakršna je obravnavana, torej ne delujejo kot sodišče in zato ne morejo pošiljati „sodnih pisanj“ v smislu člena 1(1) Uredbe o vročanju.
b)
Pošiljanje „izvensodnih pisanj“ s strani notarjev na Hrvaškem
94.
Tožeča stranka, hrvaška vlada in Komisija zagovarjajo stališče, da notarji na Hrvaškem lahko vročajo „izvensodna pisanja“ v smislu člena 16 Uredbe o vročanju.
95.
Ta določba obravnava pošiljanje „izvensodnih pisanj“ za vročitev v drugi državi članici. (
55
) Ne opredeljuje, kaj pomeni „izvensodno pisanje“. (
56
)
96.
Tako kot druge določbe prava Unije, ki se ne sklicujejo na določbe nacionalnega prava držav članic, mora imeti pojem „izvensodna pisanja“ za izhodišče avtonomno naravo prava Unije. Razlagati ga je treba široko in ni omejen le na pisanja, ki izhajajo iz sodnega postopka. (
57
) Sodišče je tako v sodbi Tecom Mican in Arias Dominguez razsodilo, da je pojem „izvensodna pisanja“ mogoče razumeti tako, da zajema tako pisanja „ki jih sestavi ali overi javni organ ali pravosodni uradnik, [kot] tudi zasebne listine, katerih uradno pošiljanje njihovemu naslovniku, ki prebiva v tujini, je nujno za izvrševanje, dokaz ali ohranitev pravice ali pravnega zahtevka v civilnih ali gospodarskih zadevah“. (
58
)
97.
V skladu s členom 2 in členom 4(1) Uredbe o vročanju pa se pošiljanje pisanj načeloma izvaja med „organi za pošiljanje“ in „organi za sprejem“, ki jih imenujejo države članice. (
59
) Delovanje tega sistema predpostavlja spoštovanje „obveznosti imenovanja“ iz člena 2 Uredbe o vročanju. V skladu z odstavkom 1 tega člena „[v]saka država članica imenuje javne uradnike, organe ali druge osebe“, ki lahko delujejo kot „organi za pošiljanje“, ki so pristojni za pošiljanje sodnih ali izvensodnih pisanj z namenom vročitve v drugi državi članici. (
60
) V skladu z odstavkom 4 tega člena mora zadevna država članica Komisiji zagotoviti podrobne informacije o imenovanem organu.
98.
V obravnavani zadevi predložitveno sodišče v predložitveni odločbi navaja, da je zadevni notar sklep o izvršbi vročil toženi stranki prek hrvaške pošte s priporočenim pismom s povratnico. Tožeča stranka, hrvaška vlada in Komisija menijo, da je tako vročanje dovoljeno na podlagi člena 14 v povezavi s členom 16 Uredbe o vročanju.
99.
To stališče je samo delno pravilno.
100.
Sodišču razprava, ali smejo notarji države članice delovati kot „organi za pošiljanje“„izvensodnih pisanj“, ni neznana. Komisija se sklicuje na sodbi Sodišča Tecom Mican in Arias Dominguez ter Roda Golf & Beach Resort. Ti sodbi sta se nanašali na možnost španskih notarjev, da uporabijo člen 16 Uredbe o vročanju in delujejo kot „organ za pošiljanje“ pri takem vročanju. (
61
) Vendar je Sodišče v teh zadevah podalo abstraktne ugotovitve, da bi potrdilo, da se dokumenti, ki jih je poslal notar, lahko štejejo za „izvensodna pisanja“. Ti sodbi se ne nanašata na položaj, ko država članica ne ukrepa v skladu s členom 2(1) Uredbe o vročanju in „notarjev“ ne imenuje za „organe za pošiljanje“.
101.
Prav to pa se je zgodilo v obravnavani zadevi.
102.
Kot je razvidno iz odgovorov hrvaške vlade in Komisije na vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče, hrvaška vlada pri ukrepanju v skladu z obveznostjo obveščanja iz člena 2(4) Uredbe o vročanju notarjev ni imenovala za „organe za pošiljanje“. Vendar je tako imenovanje bistveno za namene člena 16 Uredbe o vročanju. Ker se namreč ta člen izrecno sklicuje na pošiljanje „izvensodnih pisanj“, ki ga je treba opraviti „v skladu z določbami te uredbe“, je tako vročanje neizogibno vezano na zahteve glede obveščanja iz člena 2 Uredbe o vročanju. To potrjuje tudi uvodna izjava 6 Uredbe o vročanju, v kateri je navedeno, da je poenostavljena uporaba okvira, ki ga določa ta uredba, na voljo samo za „neposredno [pošiljanje pisanj] […] med lokalnimi organi, ki jih imenujejo države članice“. To pomeni, da lahko izvensodna pisanja v skladu z Uredbo o vročanju pošiljajo samo organi, ki so imenovani za opravljanje teh nalog „ratione temporis“. (
62
) Sicer bi bila ogrožena namen in zanesljivost pisanj, vročenih na ta način. (
63
)
103.
Glede na to, da ni sporno, da notarji na Hrvaškem v času izterjave osnovnega dolga z izvršbo niso bili vključeni na seznam imenovanih organov, notar v Puli v skladu z Uredbo o vročanju ni mogel opraviti veljavne vročitve sklepa o izvršbi na podlagi „verodostojne listine“ kot „izvensodnega pisanja“ na podlagi člena 16 te uredbe. Ta notar v ta namen tudi ni mogel uporabiti hrvaških poštnih storitev, saj se člen 14 Uredbe o vročanju za „izvensodna pisanja“ uporablja le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 16 te uredbe. (
64
)
104.
Notar bi moral kot posrednika uporabiti Trgovački sud u Zadru (gospodarsko sodišče v Zadru), da bi lahko koristil poenostavitve vročanja, ki jih določa Uredba o vročanju, kar mora sicer preveriti predložitveno sodišče. (
65
) Ker ta notar tega očitno ni storil, je treba vročitev, opravljeno v obravnavani zadevi, za namene Uredbe o vročanju šteti za nedopustno.
c)
Vmesni predlog
105.
Iz zgoraj navedenih razlogov Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, odgovori:
Uredbo št. 1393/2007 je treba razlagati tako, da mora sklep o izvršbi na podlagi „verodostojne listine“, da bi veljal za „sodno pisanje“ v smislu člena 1(1) te uredbe, izdati sodni organ države članice, ki je del njenega sodnega sistema.
Člena 2 in 16 Uredbe št. 1393/2007 je treba razlagati tako, da če država članica notarjev ni imenovala za „organe za pošiljanje“ v smislu člena 2(1) te uredbe, ti notarji ne morejo pošiljati „izvensodnih pisanj“ za vročitev v drugo državo članico v skladu z določbami te uredbe.
4.
Peto do sedmo vprašanje
106.
Predložitveno sodišče z vprašanji od 5 do 7 v bistvu sprašuje o naravi zadevne dejavnosti, da bi ugotovilo, ali ta spada pod zadeve v zvezi z delikti ali stvarnimi pravicami (a) ali zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji (b) v skladu z Uredbo Bruselj Ia. Ti možnosti bom obravnaval drugo za drugo.
a)
Delikt ali stvarne pravice?
107.
Tožeča stranka, hrvaška vlada in Komisija trdijo, da imajo hrvaška sodišča „posebno“ pristojnost na podlagi člena 7 Uredbe Bruselj Ia. Te stranke se strinjajo tudi, da ne gre za „zadeve v zvezi z delikti ali kvazidelikti“. Predložitveno sodišče sprašuje, ali bi bilo lahko parkiranje povezano s posebno vrsto stvarne pogodbe o najemu in bi bilo s tem zajeto v členu 24 Uredbe Bruselj Ia.
108.
Bi lahko neplačilo parkirnega listka za parkiranje na javni prometni površini pomenilo „zadevo v zvezi z delikti ali kvazidelikti“? Ne zdi se, da bi bilo tako.
109.
Prvič, ni sporno, da gre v obravnavani zadevi za izterjavo dolga z izvršbo na podlagi kršitve (verjetno tihe in implicitne) pogodbe. V zvezi s tem sodna praksa izključuje „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ iz člena 7(2) Uredbe Bruselj Ia. (
66
) Na tej podlagi bi spor izpadel s področja uporabe te določbe. Drugič, tudi če bi se lahko uporabilo to izključujočo sodno prakso, bi se dolg, ki ga je treba izterjati, še vedno štel za posledico neizpolnitve prvotnih pogodbenih obveznosti. (
67
) Zato bi tožba spet in v vsakem primeru izpadla iz kategorije „zadev v zvezi z delikti ali kvazidelikti“.
110.
Dalje, preučiti je treba trditev predložitvenega sodišča, da bi se lahko obravnavana zadeva nanašala na posebno vrsto pogodbe o najemu v smislu člena 24 Uredbe Bruselj Ia.
111.
V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da sodna praksa v zvezi s to določbo zahteva, da gre za spor v zvezi z obsegom, vsebino, lastništvom ali posestjo nepremičnine ali drugimi stvarnimi pravicami. (
68
) Na podlagi dejanskega stanja, predstavljenega v sodnem spisu, nič ne kaže, da bi se s parkiranjem na tem parkirišču na toženo stranko prenesla posest ali druge stvarne pravice (ali da bi bile te dejansko sporne). Poleg tega sam razlog za obstoj navedenega člena nasprotuje taki razlagi. (
69
) Zato Komisija pravilno ugotavlja, da ta zadeva prav tako ne spada na področje uporabe člena 24 Uredbe Bruselj Ia.
b)
Razlogi, iz katerih je zadeva povezana s pogodbenimi razmerji
112.
Spor dejansko spada na področje uporabe člena 7(1) Uredbe Bruselj Ia.
113.
Pojem „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu te določbe (ki je avtonomen pojem prava Unije) zahteva, da Sodišče preuči objektivni predmet tožbe. (
70
) To pomeni, da če se tožeča stranka v tožbi sklicuje na neizvršitev pogodbe, je treba šteti, da vse obveznosti iz te pogodbe spadajo na področje „zadev v zvezi s pogodbenimi razmerji“. (
71
) Pravzaprav lahko pristojnost v skladu s členom 7(1) Uredbe Bruselj Ia obstaja tudi, če ena od strank zanika obstoj pogodbe, (
72
) razen če je očitno, da ena oseba ni prostovoljno pristala na pravno razmerje do druge (povedano drugače, negativni standard). (
73
)
114.
Zdi, se da so ti pogoji v obravnavani zadevi izpolnjeni, kar pa mora seveda preveriti predložitveno sodišče.
115.
Iz podlage tožbe, ki jo je opisalo predložitveno sodišče, je razvidno, da je bila pogodba v skladu s hrvaškim pravom sklenjena, ko se je voznik najetega osebnega vozila, katerega lastnica je tožena stranka, odločil uporabiti zadevno parkirno mesto za namene parkiranja svojega vozila. V skladu z očitno razlago člena 7 zadrskega organizacijskega odloka, ki jo je treba še preveriti, je ta pogodba zahtevala plačilo veljavnega parkirnega listka za celotno trajanje parkiranja. Ob pregledu takega listka ni bilo. (
74
) Tožeča stranka zato trdi, da je prišlo do neizpolnitve verjetno bistvene določbe te pogodbe. Vendar nobena od strank ne trdi, da pogodba ni obstajala ali da ni bilo prostovoljnega soglasja s pogoji parkiranja kot takimi.
116.
Opozoriti velja, da je treba vprašanje „prostovoljnega soglasja“ v fazi oblikovanja pogodbe razlikovati od poštenosti njenih pogojev. Posameznik vsekakor lahko prostovoljno privoli v pogodbo, ki ni „poštena“ v smislu njenih klavzul ter splošnega ravnovesja med pravicami in obveznostmi med strankama. (
75
) Zato nenazadnje obstaja celo področje prava, imenovano „varstvo potrošnikov“, ki ne izhaja iz predpostavke, da tudi če obstajajo nekateri nepošteni pogoji, jih ena od strank ni prostovoljno sprejela in da pogodba torej ni bila sklenjena.
117.
S tega vidika bi se člen 7(1) Uredbe Bruselj Ia očitno lahko uporabljal.
118.
V nadaljevanju je treba oceniti, ali bi lahko sporna pogodba zadevala opravljanje storitve. Predložitveno sodišče in Komisija v zvezi s tem izražata dvome. Menita, da zgolj zagotovitev parkirnega mesta ne zadostuje, da bi se to štelo za „storitev“. Poudarjata tudi potrebo po ozki razlagi člena 7(1)(b) Uredbe Bruselj Ia.
119.
Res je, da sodna praksa v zvezi s pojmom „storitve“ pomeni vsaj to, da stranka, ki jih opravlja, izvaja določeno dejavnost za plačilo. (
76
) Vendar ne razumem, zakaj taka dejavnost v obravnavani zadevi ne bi mogla obstajati. To pomeni, da je dejavnost tožeče stranke, ki se šteje za „storitev“, dajanje na voljo označenega parkirnega mesta na parkirišču na javni prometni površini mesta Zadar. Tožeča stranka ponuja možnost parkiranja na tem mestu, ki jo je voznik osebnega vozila, katerega lastnica je tožena stranka, sprejel proti plačilu. (
77
)
120.
Zato bi lahko zagotavljanje parkirnega mesta dejansko pomenilo „storitev“ v smislu člena 7(1)(b) Uredbe Bruselj Ia.
121.
Vendar tudi če temu ne bi bilo tako, se v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe Bruselj Ia člen 7(1)(a) te uredbe uporablja za pogodbe, ki niso niti pogodbe o „prodaji blaga“ niti pogodbe o „opravljanju storitev“. Na tej podlagi je pogodba v vsakem primeru zajeta s to določbo, ne da bi bilo nujno treba natančneje ugotoviti njeno naravo.
122.
V skladu s tem z vidika prava Unije nič ne nasprotuje temu, da je bila pogodba sklenjena zgolj z dejanjem parkiranja osebnega vozila, četudi brez listka.
123.
Glede na navedene premisleke Sodišču predlagam, naj na peto do sedmo vprašanje odgovori:
Člen 7(1) Uredbe št. 1215/2012 je treba razlagati tako, da parkiranje osebnega vozila na označenem parkirnem mestu na javni prometni površini v skladu s pravnim sistemom države članice, ki prodajo parkirnih listkov in pobiranje parkirnin zaupa zasebnemu subjektu, lahko pomeni „zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu te določbe.
C. Dodatek
124.
Ta zadeva se nanaša na vprašanja glede pristojnosti v zvezi s parkirnim listkom, ki ga izvršijo notarji na Hrvaškem. In to se ponavlja. Glede na število zadev s Hrvaške, ki zadevajo to težavo, (
78
) in izjavo predložitvenega sodišča v obravnavani zadevi, ki se ujema z izjavami drugih hrvaških sodišč v preteklih zadevah o številčnosti takih zadev, o katerih dejansko odločajo nacionalna sodišča, se zdi, da te zadeve kažejo na strukturne težave, ki sprožajo številna vprašanja.
125.
Domnevam, da je nelagodje, ki ga občutijo druge države članice in očitno tudi nekatera nacionalna sodišča, povezano s tem, kar bi se lahko najbolje opisalo kot „dvojna edinstvenost“ institucionalne in postopkovne izbire Hrvaške. Prvič, kar se v drugih državah članicah pogosteje šteje za upravno zadevo, je zaupano v izvajanje zasebnemu subjektu kot „zunanjemu izvajalcu“. Drugič, izvrševanje (izvršba) tako ustvarjenega zahtevka zasebnega prava je bilo nato zaupano osebam, ki očitno niso del običajnega sodnega sistema države članice, v postopku, ki je bil zaradi razbremenitve sodišč precej „ekonomičen“ s procesnimi pravicami morebitnih toženih strank. (
79
)
126.
Če bi se katero od teh dveh odločitev obravnavalo ločeno, morda ne bi pritegnila toliko pozornosti. Nenazadnje se „privatizacija“ nekaterih elementov javne oblasti dogaja na vseh ravneh, od načinov rabe javnega prostora (vključno z javnimi parkirišči), (
80
) do zasebne izterjave dolgov z izvršbo ali celo poskusov z uvedbo in upravljanjem zasebnih zaporov. Prav tako je že nekaj let zelo priljubljeno geslo razbremenitev sodišč, zlasti v zvezi s poenostavitvijo postopkov pred sodišči za spore majhne vrednosti in nepravdne zadeve.
127.
Vendar se zdi, da druge države članice, očitno pa tudi na Hrvaškem, z nelagodjem gledajo na kombinacijo teh dveh elementov, vsaj sodeč po številu sodnih postopkov, ki jih že več let sprožajo ta vprašanja. Doslej so bile vse te zadeve predstavljene kot vprašanja pristojnosti. Vendar skrivajo več globljih vsebinskih težav, ki jih intervenienti v teh zadevah še naprej izražajo kot zadeve v zvezi s pristojnostjo, (
81
) saj so zadeve trenutno na tej točki. Vseeno izpričujejo globlje vsebinsko nelagodje v zvezi s tem, kar bi lahko šteli za razmeroma nenavadno postopkovno in institucionalno ureditev, za katero se je država članica odločila pri določeni vrsti sporov.
128.
Ker sem prepričan, da ta vprašanja še zdaleč niso razrešena in bodo neizogibno znova predložena Sodišču, bi rad uporabil delno svobodo, ki jo Pogodbi omogočata generalnemu pravobranilcu, da pomaga ne le Sodišču Evropske unije, temveč posredno tudi nacionalnim sodiščem, tako da se osredotočim na tri vidike, v zvezi s katerimi lahko privzeta procesna avtonomija države članice naleti na omejitve, ki jih bodo morala presojati nacionalna sodišča.
129.
Prvič, „privatizacija“ ali „zunanje izvajanje“ je lahko omejeno, če izbira sistema in postopka presega to, kar je lahko sprejemljivo v okviru nacionalne procesne avtonomije, in začne preveč odstopati od skupnega jedra in tradicije sistemov drugih držav članic. Te omejitve so največkrat izražene v okviru načel enakovrednosti in učinkovitosti, (
82
) pridržkov glede obveznosti priznanja ali izvršitve na podlagi javnega reda (
83
) ter enakosti med državljani Unije v zvezi z enakim dostopom do pravnega varstva, neodvisno od njihovih pravic do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ali skupaj z njimi.
130.
Taki pridržki se najverjetneje izrazijo, kadar država članica za storitev, ki je v bistvu javna, pooblasti zasebni subjekt, nanjo veže fikcijo sklenitve pogodbe civilnega prava skupaj z nezanemarljivo ceno njene kršitve (
84
) in se poskuša nato pri njenem izvrševanju s strani organa, ki običajno ne šteje za del sodnega sistema te države članice, opreti na instrument prava Unije, ki je bil v bistvu zasnovan za povsem zasebne spore. Skratka, taka dvojna privatizacija lahko povzroči odtujitev in posledično zavračanje, da bi se take odločitve štele za izvršljive v drugih državah članicah.
131.
Drugič, morebitno oviro za prosto gibanje oseb v skladu s pravom Unije je mogoče preučiti z različnih zornih kotov, začenši z lokacijo javnih parkirišč in pogoji za parkiranje na njih: morda se rezidentom Hrvaške izda vinjeta in morajo parkirnino plačevati samo nerezidenti; morda informacije, navedene na terenu, ne zadostujejo za natančno opredelitev pogojev parkiranja; in morda se domnevne „prednosti“ plačevanja parkirnine na uro, pri katerem vztraja hrvaška vlada, ne bi smelo zlahka sprejeti, če so vsa javna parkirišča v bližini glavnega območja hotelov ali turističnih znamenitosti. (
85
)
132.
Podobno nikakor ne trdim, da celovito poznam hrvaški notarski sistem. Vendar bi bil kljub temu na splošno skeptičen glede vsakega sistema, ki je namenjen uvedbi poenostavljene čezmejne izterjave domnevno neplačanih dolgov z izvršbo, s katero se „izvršitelju“ plačuje nadomestilo na podlagi licenčnine, prihodkov ali delitve dobička na posamezno operacijo, kar izvršitelja spodbuja, da daje hitri izvršbi prednost pred ustreznim postopkom. Če se poleg tega končna pristojbina morda ne zdi sorazmerna s prvotnim dolgom (v tem primeru gre za več kot 20-krat višjo vsoto od prvotne vrednosti celodnevnega parkiranja), menim, da resna vprašanja ostajajo neodgovorjena.
133.
Tretjič, tu je še vprašanje varstva fizičnih oseb kot potrošnikov in, na splošno, uporabe zakonodaje Unije s področja varstva potrošnikov v fazi določitve pristojnosti, (
86
) pa tudi pri vsebinski presoji takih zahtevkov (
87
). V obravnavani zadevi se taka vprašanja ne postavljajo, ker je tožena stranka pravna oseba. Toda ali mar ne bi moralo pravo v primeru, da fizična oseba – četudi prostovoljno – sklene pogodbo s pravno osebo, ki jo sponzorira država ali javni organi, obravnavati fizično osebo kot „ranljivo“ zaradi dejstva, da je zgolj „povprečen“ potrošnik, in zato uporabljati strožji standard nadzora, (
88
) zlasti če se z javnimi pooblastili, dodeljenimi zasebnemu subjektu, nadzira nekaj, kar je zelo podobno monopolu ali vsaj prevladi pri zagotavljanju nekaterih storitev? Menim, da bi morali biti taki položaji zaradi svoje potencialne nepoštenosti deležni še večje pozornosti pristojnih sodišč, kadar se ti zahtevki izvršujejo čezmejno prek zasebnega sistema, katerega struktura nagrajevanja očitno spodbuja „izvršitelja“. (
89
)
134.
Skratka, nikakor ne mislim, da pravo Unije nasprotuje privatizaciji upravljanja parkirišč na javnih prometnih površinah. Prav tako ne nasprotuje številnim institucionalnim in postopkovnim odločitvam za poenostavitev izterjave dolgov z izvršbo. Vendar imajo „nenavadne“ institucionalne odločitve razmeroma neobičajne postopkovne posledice v okviru poenostavljenega sodelovanja, ki je zgrajeno na standardiziranih postopkih. Če torej javno nenadoma postane zasebno, se začne uporabljati tudi varstvo, ki običajno velja za zasebne, civilne transakcije. To bo a fortiori veljalo v primerih, ko začnejo zadevni partnerji v drugih državah članicah neko institucionalno strukturo – upravičeno ali neupravičeno – dojemati ne več kot nesebičnega arbitra za izvrševanje zakonodaje, temveč prej kot javnopravno ustvarjeno podjetje za čezmejno izterjavo dolgov.
V. Predlog
135.
Sodišču predlagam, naj na vprašanja od 1 do 3 in od 5 do 7, ki jih je postavilo Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (višje gospodarsko sodišče Republike Hrvaške), odgovori:
Prvo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja
Uredbo (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da mora sklep o izvršbi na podlagi „verodostojne listine“, da bi veljal za „sodno pisanje“ v smislu člena 1(1) te uredbe, izdati sodni organ države članice, ki je del njenega sodnega sistema.
Člena 2 in 16 Uredbe št. 1393/2007 je treba razlagati tako, da če država članica notarjev ni imenovala za „organe za pošiljanje“ v smislu člena 2(1) te uredbe, ti notarji ne morejo pošiljati „izvensodnih pisanj“ za vročitev v drugo državo članico.
Drugo vprašanje in drugi del tretjega vprašanja
Pojem „civilne in gospodarske zadeve“, kot je določen v členu 1(1) Uredbe (EU) 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah in členu 1(1) Uredbe št. 1393/2007, je treba razlagati tako, da zahteva, da za pravno razmerje, značilno za zadevni spor, ocenjeno glede na okvir, ki se na splošno uporablja za zasebne subjekte v takih položajih, ni značilno enostransko izvajanje prerogativ javne oblasti ene od strank v sporu.
O tem, ali so ti pogoji izpolnjeni, mora sicer odločiti nacionalno sodišče, vendar se ne zdi, da bi bile okoliščine obravnavane zadeve predmet takega izvajanja prerogativ javne oblasti.
Peto, šesto in sedmo vprašanje
Člen 7(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 je treba razlagati tako, da parkiranje osebnega vozila na označenem parkirnem mestu na javni prometni površini v skladu s pravnim sistemom države članice, ki izdajanje parkirnih listkov in pobiranje parkirnin zaupa zasebnemu subjektu, lahko pomeni „zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu te določbe.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Za predhodne zadeve v zvezi z neplačanimi parkirnimi listki in notarji na Hrvaškem glej zlasti sodbe z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193); z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199), in z dne 7. maja 2020, PARKING in Interplastics (C‑267/19 in C‑323/19, EU:C:2020:351). Glej tudi sklepa z dne 11. aprila 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, neobjavljen, EU:C:2019:304), in z dne 6. novembra 2019, EOS Matrix (C‑234/19, neobjavljen, EU:C:2019:986).
(
3
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 (UL 2007, L 324, str. 79).
(
4
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
5
)	Glej moje sklepne predloge v zadevah Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, točke od 23 do 54) in Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točke od 28 do 36).
(
6
)	Sodbi z dne 15. decembra 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, točke od 21 do 27), in z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točke od 24 do 28).
(
7
)	Glej v zvezi s tem sodbo z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (disciplinska ureditev za sodnike) (C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točke od 43 do 48 in navedena sodna praksa).
(
8
)	Glej sodbo z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi (C‑621/18, EU:C:2018:999, točka 26 in navedena sodna praksa).
(
9
)	Prav tam (točka 28 in navedena sodna praksa).
(
10
)	Glej na primer člen 1(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 121) (ki pa se nanaša na „civilne ali gospodarske zadeve“); člen 2(1) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 38); člen 2(1) Uredbe (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti (UL 2007, L 199, str. 1); člen 1(2) Direktive 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2008, L 136, str. 3); člen 1(2) Direktive Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 90); člen 1(1) Sklepa Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001 o ustanovitvi Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 145), in člen 2(1) Uredbe (EU) št. 655/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2014, L 189, str. 59).
(
11
)	Ostalo je torej pri prvotni odločitvi proti pozitivni opredelitvi tega pojma, ki je bila sprejeta z namenom prilagajanja različnim nacionalnim kategorizacijam. Glej Poročilo P. Jenarda o Konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1979, C 59, str. 1), str. 9 in 10. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Reischla v zadevi LTU (29/76, EU:C:1976:121, str. 1558).
(
12
)	V zvezi s prvo zadevo, v kateri je opisana „avtonomna“ narava tega pojma, glej sodbo z dne 14. oktobra 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, točka 3).
(
13
)	To so tako imenovana „Bruseljska konvencija“ (Konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1978, L 304, str. 36)); „Luganska konvencija iz leta 1988“ (Konvencija o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1988, L 319, str. 9)); „Uredba Bruselj I“ (Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)); „Luganska konvencija iz leta 2007“ (Konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2007, L 339, str. 3)) ter Uredba Bruselj Ia.
(
14
)	Glej člen 1(1) Bruseljske konvencije, Luganske konvencije iz leta 1988, Uredbe Bruselj I, Luganske konvencije iz leta 2007 in Uredbe Bruselj Ia.
(
15
)	Glej nazadnje sodbo z dne 16. julija 2020, Movic in drugi (C‑73/19, EU:C:2020:568, točka 32).
(
16
)	Za prvi primer, ko je Sodišče napovedalo ta pristop, ne da bi ga uporabilo, glej sodbo z dne 14. oktobra 1976, LTU (29/76, EU:C:1976:137, točki 3 in 5).
(
17
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca J. P. Warnerja v zadevi Rüffer (814/79, EU:C:1980:229, str. od 3827 do 3831).
(
18
)	Sodba z dne 16. decembra 1980, Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, točka 11).
(
19
)	Prav tam, točka 12.
(
20
)	Prav tam, str. 3812, točka 1.
(
21
)	Glej zlasti sodbi z dne 21. aprila 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, točka 36), in z dne 15. februarja 2007, Lechouritou in drugi (C‑292/05, EU:C:2007:102, točki 37 in 38). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Lechouritou in drugi (C‑292/05, EU:C:2006:700, točke od 54 do 56).
(
22
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Sapir in drugi (C‑645/11, EU:C:2012:757, točka 43).
(
23
)	Sodbe z dne 11. aprila 2013, Sapir in drugi (C‑645/11, EU:C:2013:228, točke od 35 do 37) (v zvezi s tožbo za vračilo neupravičeno izplačanega zneska na podlagi nemškega zakona o odškodninah za žrtve nacionalsocialističnega režima); z dne 12. septembra 2013, Sunico in drugi (C‑49/12, EU:C:2013:545, točka 37) (v zvezi s tožbo za ugotovitev deliktne odgovornosti po angleškem pravu), in z dne 28. julija 2016, Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, točke od 35 do 38 in 42) (v zvezi z globo, naloženo zaradi kršitve madžarskega konkurenčnega prava).
(
24
)	Sodba z dne 23. oktobra 2014 (C‑302/13, EU:C:2014:2319, točke 18, 28 in 33).
(
25
)	Sodba z dne 1. oktobra 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, točka 30). Glej tudi sodbi z dne 14. novembra 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, točke od 31 do 36), in z dne 15. maja 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, točke od 32 do 36).
(
26
)	Kot je na primer jasno navedeno v nedavnih sodbah z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 34); z dne 28. februarja 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, točka 48 in navedena sodna praksa), in z dne 7. maja 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, točka 35).
(
27
)	Glej sodbo z dne 28. februarja 2019, Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, točka 49 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 7. maja 2020, Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, točka 38), v kateri je bila ta naloga zaupana nacionalnemu sodišču.
(
28
)	Glej sodbo z dne 3. septembra 2020, Supreme Site Services in drugi (C‑186/19, EU:C:2020:638, točka 55).
(
29
)	Sodba z dne 11. junija 2015, Fahnenbrock in drugi (C‑226/13, C‑245/13 in C‑247/13, EU:C:2015:383, točka 51).
(
30
)	Prav tam, točki 46 in 58.
(
31
)	Naštetimi v opombi 10 teh sklepnih predlogov.
(
32
)	Pravzaprav je iz pripravljalnih dokumentov le dveh od teh instrumentov dejansko razvidno, da si je zakonodajalec prizadeval za podobno razlago, kakršna je tista v bruseljskem sistemu. Glej predlog Komisije za uredbo Evropskega parlamenta in Sveta o uvedbi evropskega naloga za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah (COM(2011) 445 final), str. 5, in predlog Direktive Sveta o izboljšanju dostopa do sodišča v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo in drugimi finančnimi vidiki civilnih postopkov (COM(2002) 13 final), str. 5.
(
33
)	To ne pomeni, da sodna praksa v zvezi s temi instrumenti ne obstaja. Glej na primer sodbo z dne 6. septembra 2018, Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675), v zvezi s postopkom za evropski plačilni nalog na podlagi Uredbe (ES) št. 1896/2006 (UL 2006, L 399, str. 1).
(
34
)	Glej opombo 28 teh sklepnih predlogov.
(
35
)	Če pa spor ne zadeva ravnanja ali postopka, ki vključuje „neposredno“ izvajanje prerogativ javne oblasti (na primer s strani ene od strank), spada zadeva na področje „civilnih in gospodarskih zadev“. Glej sodbi z dne 28. aprila 2009, Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, točka 45), in z dne 18. oktobra 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, točka 42).
(
36
)	Posledica, ki je, vsaj pred uveljavitvijo „avtonomne“ opredelitve v starejši sodni praksi Sodišča, avtorji bruseljskega sistema očitno sploh niso predvideli (glej opombo 11 zgoraj).
(
37
)	Glej zlasti sodbo z dne 23. oktobra 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, točki 35 in 37). Glej tudi sodbe z dne 14. novembra 2002, Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, točke od 30 do 31); z dne 15. maja 2003, Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, točki 22 in 23), in z dne 5. februarja 2004, Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, točki 19 in 20).
(
38
)	Glej na primer sodbo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) (BGH, 16.9.1993, Sonntag, IX ZB 82/90, str. 21) v odgovor na sodbo Sodišča z dne 21. aprila 1993, Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), v kateri je to sodišče razsodilo, da bi izvršitev italijanske sodbe v skladu z Uredbo Bruselj I vsekakor vplivala na temelje celotnega nemškega sistema socialnega zavarovanja za primer nezgode. Zato se je odmaknilo od sodbe Sodišča.
(
39
)	Glej nazadnje sodbo z dne 16. julija 2020, Movic in drugi (C‑73/19, EU:C:2020:568, točka 34).
(
40
)	Kot je bilo nedavno opozorjeno v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Movic in drugi (C‑73/19, EU:C:2020:297, točka 35).
(
41
)	Pa tudi z drugim sklopom opredelitve glede na „predmet spora“, ki zdaj prevladuje in je opisan v točkah 48 in 49 zgoraj teh sklepnih predlogov ter se prav tako sklicuje predvsem na kategorizacijo, kot izhaja iz nacionalnega prava.
(
42
)	Zgoraj v točki 62 teh sklepnih predlogov.
(
43
)	Glej tudi sodbo z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 37).
(
44
)	Prav tam, točka 35, in moji sklepni predlogi v isti zadevi (EU:C:2016:825, točke od 49 do 51).
(
45
)	Kot je Sodišče že priznalo v sodbi z dne 18. oktobra 2011, Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, točka 42).
(
46
)	Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točka 51 in navedena sodna praksa).
(
47
)	Glej tudi sodbo z dne 12. septembra 2013, Sunico in drugi (C‑49/12, EU:C:2013:545, točka 44).
(
48
)	Sodba z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 36).
(
49
)	Glej sodbo z dne 15. novembra 2018, Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:956, točka 42).
(
50
)	Kot je navedeno v točki 20 teh sklepnih predlogov.
(
51
)	Sodba z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 59).
(
52
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točke od 68 do 107).
(
53
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točki 108 in 114) in sodbo z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točke od 56 do 59). Glej tudi sodbo z dne 9. marca 2017, Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, točka 50).
(
54
)	Sklep z dne 11. aprila 2019, Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, neobjavljen, EU:C:2019:304, točka 27).
(
55
)	Glede ozadja vključitve tega pojma v Haaško konvencijo o civilnem postopku iz leta 1896 glej Knöfel, O. L., Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, str. 249 in 250.
(
56
)	Take opredelitve ni niti v njenih predhodnicah; glej člen 16 Konvencije, sestavljene na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah Evropske unije (UL 1997, C 261, str. 2), ter člen 16 Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 227). Opozoriti je treba, da je bil z Uredbo št. 1348/2000 vzpostavljen glosar pisanj, ki se lahko vročajo v skladu z Uredbo o vročanju, pri čemer je morala vsaka država članica določiti tista pisanja, za katera šteje, da jih je glede na njen pravni sistem mogoče vročiti. Glej člen 17(b) Uredbe št. 1348/2000. Ta sistem glosarjev v Uredbi o vročanju ni bil ohranjen. Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Tecom Mican in Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, točke od 35 do 37).
(
57
)	Sodba z dne 25. junija 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, točke 49, 50 in od 56 do 59). Glej tudi sodbo z dne 11. novembra 2015, Tecom Mican in Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, točki 32 in 33).
(
58
)	Glej sodbo z dne 11. novembra 2015 (C‑223/14, EU:C:2015:744, točka 44).
(
59
)	Glej sodbo z dne 16. septembra 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, točka 34).
(
60
)	Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Tecom Mican in Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, točka 33), ki pojasnjuje izvor te ureditve v okviru Haaške konvencije.
(
61
)	Sodbi z dne 25. junija 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, točka 59), in z dne 11. novembra 2015, Tecom Mican in Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, točki 26 in 33).
(
62
)	Glej uvodno izjavo 6 Uredbe o vročanju, v kateri je pojasnjeno, da lahko države članice vsakih pet let odločijo o svojem imenovanju „organov za pošiljanje“ in „organov za sprejem“.
(
63
)	Glej uvodno izjavo 7 Uredbe o vročanju.
(
64
)	Glej sodbo z dne 25. junija 2009, Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, točka 60).
(
65
)	Kot potrjujeta odgovora hrvaške vlade in Komisije na pisno vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče, bi lahko samo ustrezna okrajna sodišča (općinski sud), okrožna sodišča (županijski sudovi), gospodarska sodišča (trgovački sudovi), višje gospodarsko sodišče (Visoki trgovački sud) in vrhovno sodišče (Vrhovni sud Republike Hrvatske) Hrvaške delovala kot „organi za pošiljanje“ v tej državi ter v zadevnem obdobju poslala „izvensodna pisanja“ v skladu z Uredbo o vročanju.
(
66
)	Glej na primer sodbi z dne 13. julija 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, točka 2), in z dne 12. maja 2011, Berliner Verkehrsbetriebe (C‑144/10, EU:C:2011:300, točka 30).
(
67
)	Glej sodbo z dne 9. julija 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, točka 28 in navedena sodna praksa).
(
68
)	Glej sodbo z dne 16. novembra 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, točka 30 in navedena sodna praksa).
(
69
)	Glej sodbo z dne 15. januarja 1985, Rösler (241/83, EU:C:1985:6, točka 19). Glej tudi sodbo z dne 14. decembra 1977, Sanders (73/77, EU:C:1977:208, točki 15 in 16).
(
70
)	Glej nazadnje sodbo z dne 26. marca 2020, Králová (C‑215/18, EU:C:2020:235, točke od 41 do 44 in navedena sodna praksa).
(
71
)	Sodba z dne 15. junija 2017, Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, točka 30 in navedena sodna praksa).
(
72
)	Sodba z dne 4. marca 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, točki 7 in 8).
(
73
)	Glej na primer sodbo z dne 17. septembra 2002, Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, točka 24).
(
74
)	Neobstoj veljavnega ali kakršnega koli parkirnega listka ni merodajen za sklenitev pogodbe. Kot je ugotovilo Sodišče, je sam listek zgolj instrument, s katerim je pogodba opredmetena. Glej v podobnem smislu sodbo z dne 7. novembra 2019, Kanyeba in drugi (od C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, točka 48).
(
75
)	Podobno, kot sem navedel zgoraj v točki 83, kjer so bile podobne in druge trditve uporabljene v prid predpostavki, da to ni civilna ali gospodarska zadeva. Tako kot pogajalska neenakost sama po sebi ne pomeni, da se razmerje znajde zunaj civilnega ali gospodarskega področja, tudi dejstvo, da je pogodba že po naravi enostranska pogodba s standardnimi pogoji, h kateri lahko druga stran zgolj pristopi, ne pomeni, da pogodbe ni.
(
76
)	Glej sodbo z dne 8. marca 2018, Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, točka 38 in navedena sodna praksa).
(
77
)	Če se ponudba parkiranja na določenem mestu ne bi priznala kot storitev, bi to pomenilo zanikanje cele kategorije „pasivnih“ storitev. Glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2001, Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506, točka 52).
(
78
)	Za seznam preteklih zadev, ki se nanašajo na ista vprašanja, pri čemer pa jih je bilo veliko razglašenih za nedopustne, glej opombo 2 zgoraj.
(
79
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točke od 111 do 113).
(
80
)	Kot je pokazala nedavna študija francoske zveze organov za promet, izvajanje prerogativ javne oblasti za določanje načinov parkiranja in pooblaščanje zasebnih subjektov za upravljanje v več državah članicah ni neobičajno. Glej študijo GART, La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France? (2016), str. 20, 28 ter 34 in 35.
(
81
)	Kot sem navedel v teh sklepnih predlogih v točkah 83 in 116.
(
82
)	Glej na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah sodbo z dne 8. novembra 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, točka 50), in nazadnje sodbo z dne 12. decembra 2019, Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, točka 29). Za uporabo teh načel glej moje sklepne predloge v zadevi Dimos Zagoriou (C‑217/16, EU:C:2017:385, točke od 24 do 65).
(
83
)	Glej točko 63 teh sklepnih predlogov.
(
84
)	Kot sem navedel v točki 21 teh sklepnih predlogov.
(
85
)	Izražanje dvoma glede teh domnevnih „prednosti“ ni moja naloga. Vendar se zdi, da sodni spis kaže, da nič ne preprečuje celodnevnega ali celo daljšega parkiranja na istem mestu. Pravzaprav se zdi, da hrvaška vlada to možnost omenja v svojem odgovoru na pisno vprašanje Sodišča. To mora preveriti nacionalno sodišče. Vendar se ob tej ureditvi nujno postavlja vprašanje, zakaj ni mogoče kupiti celodnevnega listka, če je celodnevno parkiranje mogoče, in ali je taka ureditev nepoštena ali odvrača nekatere vrste oseb od parkiranja na tem območju.
(
86
)	Na primer členov od 17 do 19 ali nazadnje člena 45(1)(e) Uredbe Bruselj Ia.
(
87
)	Tu bi lahko šlo za Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25), Direktivo 98/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 o varstvu potrošnikov pri označevanju cen potrošnikom ponujenih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 32) ter Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah, UL L 149 z dne 11. junija 2005, str. 22).
(
88
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 16. julija 1998, Gut Springenheide in Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, točka 37), in z dne 16. maja 1989, Buet in EBS (382/87, EU:C:1989:198, točka 13).
(
89
)	Glede na to, da se to dogaja „po poslovni transakciji“ v smislu člena 3(1) direktive o nepoštenih poslovnih praksah.