61990CJ0186_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 12. januar 1990, indgaaet til Domstolen den 8. juni 1990, har Corte suprema di cassazione i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 77, 78 og 79 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en tvist mellem Giacomo Durighello og Istituto nazionale della previdenza sociale (herefter benaevnt "INPS") vedroerende de familieydelser for aegtefaeller, der forsoerges, som er hjemlet i italiensk lovgivning.
3 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Durighello, der er italiensk statsborger, har haft loennet beskaeftigelse i tre medlemsstater i naevnte raekkefoelge (Italien, Frankrig og Tyskland), og at han nu er bosat i Italien, hvor han oppebaerer en pension. Durighello blev dog naegtet de omtvistede ydelser med den begrundelse, at hans ret til pension er erhvervet paa grundlag af forordning nr. 1408/71, idet de forsikringsperioder, han har tilbagelagt i Italien, ikke er tilstraekkelige til, at han har krav paa en selvstaendig pension i medfoer af den italienske lovgivning, og at forordning nr. 1408/71 ikke indeholder nogen bestemmelser om ydelser til pensionsmodtagere i form af familieydelser for en aegtefaelle, der forsoerges.
4 Durighello indbragte den paagaeldende beslutning for Pretura di Udine og derefter for Tribunale di Udine uden at faa medhold, hvorefter han indbragte sagen for Corte di cassazione, som har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er bestemmelserne i afsnit III, kapitel 8, navnlig artikel 77, 78 og 79, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 (med senere aendringer og tilfoejelser) i et tilfaelde som det ovenfor beskrevne til hinder for, at en person, som har bopael i Italien, og som oppebaerer en alderspension, der er fastsat og udbetales i henhold til bestemmelserne i forordningens afsnit III, kapitel 3 (dvs. ved 'sammenlaegning' af de beskaeftigelses- og forsikringsperioder, vedkommende har tilbagelagt i Italien, Frankrig og Tyskland), kan kraeve anvendelse af de bestemmelser i italiensk lovgivning, hvorefter en pensionsmodtager (med virkning fra den 1. januar 1974 og indtil ikrafttraedelsen af ovennaevnte lovdekret nr. 69 af 1988) havde ret til familieydelser ogsaa for en aegtefaelle, som den paagaeldende forsoergede?"
5 Hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, de relevante retsforskrifter samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
6 Med sit spoergsmaal oensker den nationale retsinstans i det vaesentlige oplyst, om artikel 77, 78 og 79 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning, hvorefter en pensionsmodtager kan opnaa ydelser for en aegtefaelle, som vedkommende forsoerger, anvendes paa en person, der har ret til alderspension paa grundlag af forordning nr. 1408/71.
Domstolens kompetence
7 INPS har gjort gaeldende, at anmodningen om praejudiciel afgoerelse maa afvises fra realitetsbehandling. For det foerste tjener det intet formaal, at Domstolen som oensket traeffer afgoerelse om fortolkningen af artikel 77, 78 og 79 i forordning nr. 1408/71, idet disse bestemmelser kun omfatter familieydelser for boern, der forsoerges, og dermed ikke ydelser som dem, der er strid om i hovedsagen. For det andet er formaalet med det praejudicielle spoergsmaal at formaa Domstolen til at udtale sig om, hvorvidt den italienske lovgivning er forenelig med faellesskabsretten, hvilket Domstolen savner kompetence til.
8 Hvad angaar INPS' s foerste anbringende bemaerkes, at det af Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 11.7.1991, sag C-368/89, Crispoltoni, Sml. I, s. 3695, praemis 10) fremgaar, at det udelukkende tilkommer de nationale retsinstanser, for hvem de konkrete tvister er indbragt, og som har ansvaret for den retslige afgoerelse, som skal traeffes, paa grundlag af omstaendighederne i den konkrete sag at vurdere, saavel om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spoergsmaal, de forelaegger Domstolen.
9 En afvisning fra realitetsbehandling af en anmodning fra en national retsinstans er kun mulig, hvis det viser sig, at den fortolkning af faellesskabsretten eller den efterproevelse af en faellesskabsregels gyldighed, som den paagaeldende retsinstans har anmodet om, aabenbart savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (jf. bl.a. dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 6, og af 11.7.1991, Crispoltoni, jf. ovenfor, praemis 11). Dette er imidlertid ikke tilfaeldet i naervaerende sag.
10 Hvad angaar INPS' s andet anbringende bemaerkes blot, at det fremgaar af Domstolens praksis, at Domstolen under en sag i medfoer af Traktatens artikel 177 er afskaaret fra at udtale sig om, hvorvidt nationale regler er forenelige med faellesskabsretten, men har kompetence til at forsyne den nationale retsinstans med alle de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som giver den mulighed for med henblik paa sin afgoerelse af hovedsagen at bedoemme, om reglerne er forenelige med faellesskabsretten (jf. bl.a. dom af 18.6.1991, sag C-369/89, Piageme, Sml. I, s. 2971, praemis 7).
Realiteten
11 INPS har gjort gaeldende, at artikel 77, 78 og 79 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelserne kun omfatter familieydelser for boern, der forsoerges. Det foelger heraf, at en person som Durighello ikke har krav paa familieydelser for en aegtefaelle, der forsoerges.
12 Dette kan ikke laegges til grund.
13 Det er rigtigt, at artikel 77, 78 og 79 ikke omhandler ydelser for en aegtefaelle, der forsoerges. Det fremgaar saaledes allerede af ordlyden af disse bestemmelser og af overskrifterne til dem, at de udelukkende omfatter ydelser for boern, der forsoerges, og for boern, der har mistet en eller begge foraeldre. Denne fortolkning bekraeftes af, at bestemmelserne er indeholdt i kapitel 8 i afsnit III i forordning nr. 1408/71, "ydelser til boern, der forsoerges af pensionister eller rentemodtagere, samt til boern, der har mistet begge foraeldre eller en af dem".
14 Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis, at forordningerne om social sikring af vandrende arbejdstagere ikke har indfoert en faelles social sikringsordning, men har ladet selvstaendige ordninger bestaa, der hjemler bestemte krav mod bestemte institutioner, over for hvilke den ydelsesberettigede har direkte rettigheder enten i medfoer af national ret alene eller i medfoer af national ret om noedvendigt suppleret med faellesskabsretten (jf. bl.a. dom af 6.3.1979, sag 100/78, Rossi, Sml. s. 831, praemis 13).
15 Det bemaerkes endvidere, at det fremgaar af Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 21.10.1975, sag 24/75, Petroni, Sml. s. 1149, praemis 13, og af 15.10.1991, sag C-302/90, Faux, Sml. I, s. 4875, praemis 27), at maalet for Traktatens artikel 48-51 ikke ville blive naaet, hvis arbejdstagerne ved at udoeve deres ret til fri bevaegelighed skulle miste de fordele i form af social sikring, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning.
16 Den omstaendighed, at en arbejdstager oppebaerer en pension paa grundlag af bestemmelserne i artikel 45 i forordning nr. 1408/71 om medregning af forsikrings- eller bopaelsperioder tilbagelagt efter flere lovgivninger og ikke alene paa grundlag af national lovgivning, kan derfor ikke medfoere, at den paagaeldende fortaber retten til ydelser i form af ydelser til pensionsmodtagere, som er hjemlet i national ret.
17 Det foelger heraf, at artikel 77, 78 og 79 i forordning nr. 1408/71 ikke kan fortolkes saaledes, at bestemmelserne indebaerer, at en vandrende arbejdstager som den i hovedsagen omhandlede fortaber en ret til ydelser, som vedkommende ville have krav paa, saafremt alene lovgivningen i én medlemsstat fandt anvendelse paa ham.
18 Det praejudicielle spoergsmaal maa herefter besvares med, at artikel 77, 78 og 79 i Raadets forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, ikke kan fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning, hvorefter en pensionsmodtager kan opnaa familieydelser for en aegtefaelle, som vedkommende forsoerger, anvendes paa en person, der har ret til alderspension paa grundlag af forordning nr. 1408/71.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
19 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale retsinstans, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Corte suprema di cassazione ved kendelse af 12. januar 1990, for ret:
Artikel 77, 78 og 79 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, kan ikke fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning, hvorefter en pensionsmodtager kan opnaa familieydelser for en aegtefaelle, som vedkommende forsoerger, anvendes paa en person, der har ret til alderspension paa grundlag af forordning nr. 1408/71.