61990CC0198_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I denne sag har Kommissionen nedlagt paastand for Domstolen om, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EOEF-Traktaten, idet det ikke yder boernetilskud til foertidspensionerede arbejdstagere (personer, der modtager en saakaldt "VUT-uitkering"), som har bopael uden for nederlandsk omraade, men som (eventuelt) er omfattet af nederlandsk lovgivning, jf. artikel 73 og 75 i forordning nr. 1408/71 (1).
2. Den centrale bestemmelse i sagen er artikel 6, stk 1, i Algemene Kinderbijslagwet (den nederlandske lov om almindelig tvungen boernetilskudsordning for hele befolkningen, i det foelgende benaevnt "AKW"), hvori det hedder:
"Forsikrede i henhold til bestemmelserne i denne lov er
a) personer, der har bopael i indlandet
b) personer, der, selv om de ikke har bopael i indlandet, dog er skattepligtige af loenindkomst som foelge af beskaeftigelse i et arbejdsforhold i Nederlandene."
Af denne bestemmelse foelger, at alle "personer, der har bopael i indlandet" ("ingezetene") - dvs. (efter definitionen i AKW' s artikel 2) alle, der bor i Nederlandene - har ret til boernetilskud for boern, de har forsoergerpligt over for, uanset om de er arbejdstagere eller ej. Personer, der ikke har bopael i indlandet, kan ogsaa goere krav paa boernetilskud, naar de er beskaeftiget i Nederlandene i et arbejdsforhold og er skattepligtige af loenindkomsten. Det er endvidere ubestridt mellem sagens parter, at ogsaa personer, der ikke har bopael i indlandet, men som i henhold til nederlandsk lovgivning har ret til en alderspension, kan goere krav paa boernetilskud.
3. Sagen drejer sig om, hvorvidt bopaelskravet i AKW' s artikel 6 kan goeres gaeldende over for personer, som ikke har bopael i indlandet, og som ikke laengere er beskaeftiget i et arbejdsforhold i Nederlandene - eller i en anden medlemsstat - men som endnu ikke opfylder aldersbetingelsen i den nederlandske pensionslovgivning for retten til at modtage en alderspension. Arbejdstagere, der i Nederlandene forlader arbejdsmarkedet foer pensionsalderen, kan nemlig - alt efter hvilken virksomhed eller erhvervsgren de har vaeret beskaeftiget i - modtage en saakaldt "VUT-uitkering" ("vervroegde uittreding"). En "VUT-uitkering" er - som den nederlandske regering har redegjort for - ikke reguleret ved lov, men er baseret paa en privatretlig overenskomst mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, som kan gaelde for en virksomhed eller en erhvervsgren. Den, der modtager en "VUT-uitkering", er ikke arbejdstager i relation til Ziektewet (lov om sygeforsikring for arbejdstagere), Wet op de Arbeidsongeschiktheidsverzekering (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed), Werkloosheidswet (lov om forsikring for arbejdstagere mod oekonomiske foelger af arbejdsloeshed) og Ziekenfondswet (lov om sygekasseforsikring) og er saaledes ikke forsikret i henhold til disse love og skal heller ikke indbetale praemie. Paa dette punkt gaelder der dog en undtagelse for nogle af ydelsesmodtagerne i forbindelse med Ziekenfondswet, idet den tvungne sygekasseforsikring fortsat gaelder i den tid, hvor der udbetales "VUT-uitkering", saafremt den paagaeldende allerede var tvungent forsikret i henhold til Ziekenfondswet, inden han fik tilkendt ydelsen.
Den generelle baggrund for sagen
4. Bestemmelser svarende til de nederlandske regler om "VUT-uitkering" findes ogsaa i andre medlemsstater, hvor det dog for det meste ikke drejer sig om privatretlige ordninger, men om ordninger, der er indfoert ved lov. Som Domstolen omtalte i dommen i Valentini-sagen (2) (praemis 17), er saadanne foertidspensionsordninger ("brugpensioenregelingen", herefter benaevnt "efterloen") isaer blevet indfoert som et led i medlemsstaternes beskaeftigelsespolitik. Medlemsstaterne har saaledes villet bidrage til, at arbejdstagere, der naermer sig pensionsalderen, frigoer deres arbejdspladser til fordel for yngre arbejdsloese. Bestemmelserne giver anledning til vanskelige fortolkningsproblemer, da de foerst er blevet indfoert efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1408/71 i forbindelse med den oekonomiske krise i slutningen af 1970' erne.
Der opstaar bl.a. problemer i forbindelse med bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 om boernetilskud. Forordningen indeholder udtrykkelige bestemmelser om ydelse af boernetilskud for boern, der forsoerges af arbejdstagere (artikel 73), arbejdsloese (artikel 74) og pensionister eller rentemodtagere (artikel 77). I henhold til disse bestemmelser udbetales boernetilskuddene af den kompetente institution i den paagaeldende medlemsstat, uanset paa hvilken medlemsstats omraade arbejdstageren, den arbejdsloese eller pensionisten, henholdsvis boernene har bopael. Et bopaelskrav som det, der opstilles i AKW' s artikel 6, kan saaledes ikke goeres gaeldende over for en arbejdstager, en arbejdsloes eller en pensionist i de paagaeldende bestemmelsers forstand. Udbetaling af boernetilskud for boern, der forsoerges af efterloensmodtagere, er imidlertid ikke udtrykkeligt reguleret i forordning nr. 1408/71.
5. Kommissionen har allerede i laengere tid bestraebt sig paa at faa udstedt bestemmelser til afhjaelpning heraf. Allerede i 1980 forelagde den Raadet et forslag til aendring af forordning nr. 1408/71 paa dette punkt (3). Forslaget gik ud paa, at bestemmelserne i artikel 74 i forordning nr. 1408/71 om boernetilskud for boern, der forsoerges af arbejdsloese, skulle finde anvendelse paa efterloensmodtagere (4). Forslaget blev ikke godkendt af Raadet.
Med anlaeggelsen af den foreliggende sag i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 har Kommissionen skiftet strategi. Den tager nu aabenbart sit udgangspunkt (jf. dog bemaerkningerne i punkt 6 i det foelgende) i, at den manglende regulering paa dette punkt kan afhjaelpes uden en aendring af forordning nr. 1408/71, men ved hjaelp af en fortolkning af de eksisterende bestemmelser. I sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen og under retsmoedet har Kommissionen erklaeret, at tre "loesninger" kan foere til dette resultat, nemlig at efterloensmodtagere ligestilles enten med arbejdstagere, som omhandlet i forordningens artikel 73, med arbejdsloese, som omhandlet i artikel 74, eller med pensionister eller rentemodtagere, som omhandlet i forordningens artikel 77.
Hver enkelt af disse loesninger stoeder paa vanskeligheder. En ligestilling af personer, der modtager "VUT-uitkering", med arbejdsloese - gennem en fortolkning af artikel 74 - har Kommissionen selv betegnet som teoretisk. Dette maa antages at vaere korrekt, da efterloensmodtagere ikke laengere staar til raadighed for arbejdsmarkedet. Kommissionen har da ogsaa lagt stoerre vaegt paa den loesning, der bestaar i, at efterloensmodtagere ligestilles med pensionister eller rentemodtagere, jf. artikel 77. For en umiddelbar betragtning forekommer denne opfattelse at vaere velbegrundet (5). Kommissionen har imidlertid gjort opmaerksom paa, at Domstolen i sin dom i Valentini-sagen, jf. ovenfor, har fundet, at der er saa store forskelle mellem efterloen og alderspension, at ydelserne ikke kunne antages at vaere af samme art med henblik paa anvendelsen af forordning nr. 1408/71.
I forbindelse med begge disse sammenligningsgrundlag har den nederlandske regering gjort opmaerksom paa, at artikel 74 og 77 angaar ydelser til arbejdsloese, henholdsvis pensionister "efter lovgivningen" i en medlemsstat. Saaledes som Domstolen har udtalt i sin dom i Lohmann-sagen (6), har udtrykket "lovgivning" den raekkevidde, der er fastlagt i artikel 1, litra j), i forordning nr. 1408/71. Det kan vel ikke antages, at en "VUT-uitkering", som beror paa en privatretlig overenskomst mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, udbetales efter "lovgivningen" i den naevnte bestemmelses forstand.
6. I den foreliggende sag skal Domstolen ikke traeffe afgoerelse om nogen af disse "loesninger", da Kommissionen hverken i den begrundede udtalelse eller i staevningen har gjort gaeldende, at Nederlandene har tilsidesat artikel 74 eller 77. Kommissionen har derimod taget udgangspunkt i, at personer, der modtager "VUT-uitkering", maa betragtes som arbejdstagere i forordningens artikel 73' s forstand, og at det forhold, at der under henvisning til et bopaelskrav ikke udbetales boernetilskud til saadanne arbejdstagere, udgoer en tilsidesaettelse af forordningens artikel 73 og 75. Det er da ogsaa udelukkende i forbindelse med disse bestemmelser, den foreliggende sag boer behandles.
Dette er fortsat tilfaeldet, selv om Raadet i mellemtiden - nemlig den 25. januar 1991 (7) - har godkendt et forslag, Kommissionen fremsendte til Raadet den 3. august 1990 (8), dvs. omkring en maaned efter indleveringen af staevningen i denne sag. Derved blev der i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 (jf. naermere i punkt 8 ff. i det foelgende) indsat et nyt litra f), der er affattet saaledes:
"f) ... en person, som ophoerer med at vaere omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at han bliver omfattet af en anden medlemsstats lovgivning i overensstemmelse med reglerne i ovenstaaende litraer eller med en af de i artikel 14 til 17 omhandlede undtagelser eller saerlige regler, [er] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade han er bosat, i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning alene."
Forslagets eksistens blev for foerste gang omtalt under retsmoedet af den nederlandske regerings repraesentant, som bemaerkede, at bestemmelsen ville medfoere, at personer, som modtager "VUT-uitkering", og som flytter til en anden medlemsstat, kunne opnaa tilskud til boern, de har forsoergerpligt over for, i overensstemmelse med bopaelsmedlemsstatens lovgivning. Kommissionen, som ikke selv havde omtalt forslaget overhovedet, hverken bekraeftede eller benaegtede dette. Kommissionens repraesentant henviste kun til, at man med forslaget oenskede at efterkomme dommen i Ten Holder-sagen (9), men denne bemaerkning stiller jeg mig noget uforstaaende over for, da Kommissionen i den foreliggende sag vil drage en helt anden konklusion af Ten Holder-sagen (jf. punkt 8 i det foelgende) end den, der umiddelbart synes at foelge af den nye bestemmelse.
Den paastaaede tilsidesaettelse af artikel 73 og 75
7. Til stoette for sin paastand om, at det fastslaas, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 73 og 75 i forordning nr. 1408/71, har Kommissionen fremfoert tre anbringender.
Den har for det foerste gjort gaeldende, at personer, der modtager "VUT-uitkering", er arbejdstagere som defineret i artikel 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, og at de falder ind under den personkreds, forordningen gaelder for, jf. forordningens artikel 2.
For det andet har den anfoert, at modtagere af "VUT-uitkering" fortsat er underkastet nederlandsk lovgivning. I aabningsskrivelsen - og i oevrigt ogsaa i sit svar paa en forespoergsel, som blev stillet i Europa-Parlamentet, og som er udgangspunktet for den foreliggende sag (10) - stoettede Kommissionen denne opfattelse paa dommen i Ten Holder-sagen (jf. ovenfor), specielt paa punkt 1 i domskonklusionen, hvori Domstolen udtalte:
"Artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der ophoerer med den virksomhed, han har udoevet paa en medlemsstats omraade, og som ikke har taget beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade, fortsat er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor han senest var beskaeftiget, uanset hvor lang tid der er forloebet siden beskaeftigelsens og arbejdsforholdets ophoer."
Kommissionen gik saaledes oejensynligt ud fra, at personer, som modtager "VUT-uitkering", men som ikke bor i Nederlandene, fortsat er underkastet nederlandsk lovgivning, specielt AKW, da de ikke laengere er beskaeftiget paa nederlandsk omraade og ikke har taget beskaeftigelse i en anden medlemsstat.
I den begrundede udtalelse og i staevningen stoetter Kommissionen stadig sin opfattelse paa dommen i Ten Holder-sagen, men paaberaaber sig domskonklusionens punkt 2, hvori det hedder:
"Henvisningen i artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 til en bestemt medlemsstats lovgivning som den lovgivning, der skal anvendes paa en arbejdstager, medfoerer, at arbejdstageren alene er omfattet af denne medlemsstats lovgivning."
Kommissionen vil sammenholde denne udtalelse med det forhold, som er erkendt af den nederlandske regering, at modtagere af "VUT-uitkering" - dvs. i virkeligheden kun nogle af dem, nemlig dem, der allerede foer de holdt op med at arbejde, var tvungent forsikrede i henhold til Ziekenfondswet - fortsat er tvungent forsikrede efter Ziekenfondswet. Efter Kommissionens opfattelse erkender den nederlandske regering hermed, at modtagere af "VUT-uitkering" er omfattet af nederlandsk lovgivning.
Kommissionen har endelig anfoert, at personer, som er arbejdstagere i forordning nr. 1408/71' s forstand, og som er omfattet af nederlandsk lovgivning, har krav paa ligebehandling, jf. artikel 3 i forordning nr. 1408/71, og at de i henhold til forordningens artikel 73 kan faa udbetalt boernetilskud, uden at det - som det fremgaar af forordningens artikel 75 - kan kraeves, at de opfylder et bopaelskrav.
8. Jeg kan tilslutte mig den nederlandske regerings opfattelse, hvorefter Kommissionens argumentation er baseret paa en urigtig fortolkning af forordning nr. 1408/71.
Det er naturligvis korrekt, at personer, der modtager "VUT-uitkering", er arbejdstagere som defineret i artikel 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, og at de falder ind under forordningens personkreds, jf. artikel 2, og dette bestrides da heller ikke af den nederlandske regering. Men dette betyder ikke, at de ogsaa er arbejdstagere med henblik paa anvendelsen af artikel 73 i forordning nr. 1408/71. Denne bestemmelse omfatter nemlig ikke alle arbejdstagere som defineret i forordningens artikel 1, hvilket klart fremgaar af, at der findes saerskilte bestemmelser om boernetilskud for boern, som arbejdsloese (artikel 74) og pensionister eller rentemodtagere (artikel 77) har forsoergerpligt over for, dvs. to personkategorier, der sammen med arbejdstagerkategorien i artikel 73 falder ind under det "arbejdstager"-begreb i vid forstand, som benyttes i artikel 1, litra a), og i artikel 2, hvor forordningens personkreds defineres.
Kun arbejdstagere, "der er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat" falder ind under forordningens artikel 73. Under hensyn til forordningens systematik skal disse begreber fortolkes saaledes, at der derved forstaas en medlemsstats lovgivning, som i henhold til bestemmelserne i forordningens afsnit II "Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes" (dvs. i foerste raekke de almindelige regler i forordningens artikel 13) udpeges som den lovgivning, der finder anvendelse. Denne fortolkning stoettes efter min opfattelse af Domstolens dom i Beeck-sagen (11) (saerlig praemis 7). Deri henviste Domstolen til sammenhaengen mellem artikel 73 og den i Beeck-sagen relevante bestemmelse i afsnit II, nemlig artikel 13, stk. 2, litra a). I sine skriftlige indlaeg har Kommissionen i oevrigt stoettet sig paa samme fortolkning af forordningens artikel 73. Under henvisning til den fortolkning, Domstolen haevdes at have givet af artikel 13, stk. 2, litra a), i Ten Holder-sagen, har Kommissionen dog fremfoert den opfattelse, at denne bestemmelse udpeger nederlandsk lovgivning som den, der finder anvendelse paa modtagere af "VUT-uitkering".
9. Den fortolkning, Kommissionen vil anlaegge af dommen i Ten Holder-sagen, forekommer heller ikke at vaere rigtig. Det kan ikke af Ten Holder-dommen udledes generelt - som punkt 1 i domskonklusionen ellers kunne tyde paa - at enhver arbejdstager, som ophoerer med at have beskaeftigelse i en medlemsstat, og som ikke tager beskaeftigelse i en anden medlemsstat, fortsat er underkastet lovgivningen i foerstnaevnte medlemsstat. Generaladvokat Mischo har i det forslag til afgoerelse, som han fremsatte den 14. juni 1990 i sag C-245/88, Daalmeijer (saerlig punkt 12-24), paa overbevisende maade paavist, at Domstolen ikke dermed har villet indfoere en "ubegraenset tilslutning" til beskaeftigelseslandet for personer, der definitivt har forladt arbejdsmarkedet. Domstolen har i Daalmeijer-dommen kun taget sigte paa den afgraensede situation, at en vandrende arbejdstager midlertidigt ophoerer med at have beskaeftigelse, f.eks. paa grund af sygdom eller moderskab, og i den tid, afbrydelsen varer, tager bopael i en anden medlemsstat. Det, Domstolen har villet praecisere i Ten Holder-dommen, er, at en saadan midlertidig afbrydelse og en flytning til en anden medlemsstat, ogsaa selv om den er af laengere varighed, ikke medfoerer, at arbejdstageren mister sin tilknytning til den sociale sikringsordning i den medlemsstat, hvor han arbejder (og har til hensigt fortsat at arbejde).
I dommene af 21. februar 1991 i sagerne C-140/88, Noij (praemis 9 og 10), og C-245/88, Daalmeijer (praemis 12 og 13), (12) har Domstolen bekraeftet generaladvokat Mischo' s synspunkter, idet den har fastslaaet, at artikel 13, stk. 2, litra a), henholdsvis litra d), i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse paa arbejdstagere, henholdsvis tjenestemaend, der - paa samme maade som personer, der modtager "VUT-uitkering" - endeligt er ophoert med at have beskaeftigelse.
Heraf foelger, at ogsaa det argument, Kommissionen har villet udlede af punkt 2 i Ten holder-dommens konklusion, er urigtigt. Argumentet gaar ud paa, at modtagere af "VUT-uitkering" er omfattet af den nederlandske boernetilskudslov, AKW, fordi de er tvungent forsikrede ifoelge Ziekenfondswet, og det i den nederlandske lovgivning saaledes er tilkendegivet, at nederlandsk lovgivning ogsaa for disse personer er den lovgivning, der ved artikel 13, stk. 2, litra a), er udpeget som den, der finder anvendelse. Dette raesonnement beror paa udtalelserne i Ten Holder-dommen om, at det forhold, at en medlemsstats lovgivning i henhold til lovvalgsreglerne i afsnit II i forordning nr. 1408/71 udpeges som den lovgivning, der finder anvendelse paa en arbejdstager, medfoerer, at kun denne medlemsstats lovgivning finder anvendelse paa arbejdstageren. Disse udtalelser gaelder imidlertid kun paa betingelse af, at der foreligger en saadan udpegelse af en lovgivning, hvilket som allerede naevnt ikke er tilfaeldet for arbejdstagere, der definitivt er ophoert med at have beskaeftigelse. Det forhold, at man i nederlandsk lovgivning skal have anerkendt, at nederlandsk lovgivning er den, der efter lovvalgsreglen i artikel 13, stk. 2, litra a), udpeges som den lovgivning, der finder anvendelse, har i oevrigt ingen betydning, da Domstolen i Ten Holder-dommen (praemis 21) har fastslaaet, at "medlemsstaterne ikke ... er befoejet til at afgoere, i hvilket omfang deres egen lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes".
10. Dommen i Daalmeijer-sagen har ogsaa paa et andet punkt betydning i den foreliggende sag. I Daalmeijer-dommen besvarede Domstolen nemlig et spoergsmaal om, hvorvidt et bopaelskrav i Algemene Ouderdomswet (AOW, den nederlandske lov om almindelig alderdomspension), som var afgoerende for, hvilke personer der var omfattet af forsikringsordningen, kunne goeres gaeldende over for personer med bopael uden for Nederlandene. I dommen fastslog Domstolen, at artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71 "ikke vedroerer personer, der endeligt er ophoert med erhvervsmaessig virksomhed", og herefter udtalte den foelgende (i praemis 14, 15 og 16):
"Det foelger heraf, at de bopaelsbetingelser, der er afgoerende for, om en person er tilknyttet den sociale sikringsordning, kan anvendes i tilfaelde som det foreliggende i modsaetning til, hvad der gaelder, saafremt en medlemsstats lovgivning finder anvendelse i henhold til lovvalgsreglerne i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 (jf. dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755).
Det bemaerkes i denne forbindelse, at det fremgaar af Domstolens praksis, at det henhoerer under lovgivningen i den enkelte medlemsstat at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at vaere tilsluttet en social sikringsordning eller en bestemt gren af en saadan, herunder ogsaa betingelserne for medlemskabets ophoer, idet der dog ikke herved maa ske en forskelsbehandling mellem indenlandske statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater (jf. bl.a. dom af 24.9.1987, sag 43/86, De Rijke, Sml. s. 3611, praemis 12).
Endvidere bemaerkes, at den omhandlede bopaelsbestemmelse ikke kan tilsidesaettes ved en direkte eller analog anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 1408/71."
11. Paa baggrund af dommene i Noij- og Daalmeijer-sagerne mener jeg, det staar fast, for det foerste at lovvalgsreglen i artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse paa personer, som modtager "VUT-uitkering", og som definitivt er ophoert med at have beskaeftigelse, for det andet at det principielt tilkommer den nationale lovgivningsmyndighed - dog uden forskelsbehandling af landets egne og andre landes statsborgere - at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at vaere tilsluttet en eller flere sikringsgrene under en social sikringsordning, og for det tredje at den nationale lovgivningsmyndighed - i en lovgivning, der ikke er udpeget i medfoer af artikel 13, stk. 2 - kan opstille et bopaelskrav som betingelse for tilslutning til en eller flere grene af en social sikringsordning.
Paa grundlag af den naevnte praksis mener jeg, at den nederlandske lovgivningsmyndighed kunne beslutte at opretholde kravet om en tvungen tilknytning til sygekasseforsikringen for modtagere af "VUT-uitkering", som allerede foer de forlod arbejdsmarkedet var tvungent forsikrede efter Ziekenfondswet, uden at dette noedvendigvis medfoerte, at de paagaeldende var forsikrede i henhold til alle de oevrige sikringsgrene, herunder i henhold til AKW. Man kunne ogsaa beslutte at opstille et bopaelskrav som betingelse for, at modtagere af "VUT-uitkering" kunne vaere omfattet af AKW. Forbuddet i artikel 75 i forordning nr. 1408/71 finder nemlig ikke anvendelse, da forordningens artikel 73 ikke gaelder for personer, som modtager "VUT-uitkering" (og definitivt har forladt arbejdsmarkedet), naar der ikke ved en af de i forordningens afsnit II indeholdte lovvalgsregler er udpeget en lovgivning, som skal gaelde for denne kategori af arbejdstagere [jf. forordningens artikel 1, litra a)].
12. I dommen i Daalmeijer-sagen henledte Domstolen dog opmaerksomheden paa, at det ogsaa maa kraeves af en lovgivning - som ikke ved afsnit II er udpeget som den, der finder anvendelse - at den ikke indebaerer en forskelsbehandling mellem landets egne borgere og andre landes statsborgere. I sit svar paa Domstolens spoergsmaal - og i sit indlaeg under retsmoedet - har Kommissionen gjort gaeldende, at denne betingelse ikke er opfyldt i det konkrete tilfaelde, da bopaelskravet er en skjult form for forskelsbehandling i betragtning af, at det naesten udelukkende faar betydning for ikke-nederlandske statsborgere, nemlig tidligere belgiske graensearbejdere, som altid har bevaret deres bopael i Belgien, eller som er flyttet tilbage til Belgien.
Efter Domstolens faste praksis (13):
"(afgraenses) genstanden for et soegsmaal i medfoer af Traktatens artikel 169 ... af den administrative procedure, der er foreskrevet i denne bestemmelse, samt af paastandene i sagen, og ... Kommissionens begrundede udtalelse og staevningen skal stoettes paa samme synspunkter og anbringender".
Hverken under den administrative fase eller i staevningen har Kommissionen gjort gaeldende, at bopaelskravet i AKW' s artikel 6 skulle vaere en skjult form for forskelsbehandling. I staevningen har Kommissionen dog bl.a. stoettet sine klagepunkter paa artikel 3 i forordning nr. 1408/71, hvori det fastslaas, at der skal gaelde et ligebehandlingsprincip. Anbringendet om, at bopaelskravet skulle vaere en skjult forskelsbehandling, forekommer mig at vaere en naermere praecisering af dette argument, som desuden maa antages forudsaetningsvis at vaere fremfoert i den begrundede udtalelse, saa meget mere som den nederlandske regering ikke paa dette punkt har gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af regeringens processuelle rettigheder. Jeg mener saaledes, at anbringendet om, at der er tale om en skjult forskelsbehandling, kan tages under realitetsbehandling, men at det ikke boer laegges til grund.
13. Det er korrekt, at forbuddet mod forskelsbehandling, der omtales i Daalmeijer-sagen, maa fortolkes vidt, og at det omfatter alle former for aabenlys eller skjult forskelsbehandling. Det fremgaar imidlertid af den citerede praemis 16 i Daalmeijer-dommen, at et bopaelskrav - i Daalmeijer-dommen var der tale om bopaelskravet i AOW' s artikel 6, stk. 1, der er formuleret paa noejagtig samme maade som kravet i AKW' s artikel 6, stk. 1 - ikke paa dette omraade kan betragtes som en skjult form for forskelsbehandling. Et bopaelskrav er karakteristisk for generelle forsikringsordninger, herunder ordningen i henhold til den nederlandske boernetilskudslov, som giver alle med bopael i landet - uanset om de er arbejdstagere eller ej - ret til boernetilskud for boern, de har forsoergerpligt over for, og som ikke finansieres gennem bidrag fra arbejdstagere og/eller arbejdsgivere, men ved hjaelp af statsmidler. At modtagere af "VUT-uitkering", som ikke bor i Nederlandene, i konsekvens heraf ikke har ret til boernetilskud, er ikke en foelge af nogen form for forskelsbehandling af andre landes statsborgere, men af, at man i de enkelte medlemsstater har opfattet boernetilskud paa forskellig maade. Mens man i nogle medlemsstater som Nederlandene og Tyskland har henfoert dem under forsikringsordninger for hele befolkningen, har man i andre stater, f.eks. Belgien, indrettet ordningen saaledes, at boernetilskud er knyttet til udoevelse af erhvervsmaessig beskaeftigelse. Det er i denne henseende betegnende, at Kommissionen kun taler om en skjult forskelsbehandling af tidligere belgiske graensearbejdere og ikke f.eks. af tidligere tyske graensearbejdere, men grunden hertil er, at modtagere af "VUT-uitkering" med bopael i Tyskland har ret til boernetilskud efter den tyske lovgivning, der som den nederlandske opfattes som en generel forsikringsordning, dvs. en forsikring, hvorefter alle med bopael i indlandet har ret til boernetilskud for boern, de har forsoergerpligt over for.
14. Sammenfattende skal jeg foreslaa, at sagsoegte frifindes, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) Forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret, bl.a. for saa vidt angaar artikel 73 og 75, ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3427/89 af 30.10.1989 (EFT L 331, s. 1). Denne affattelse af forordning nr. 1408/71 blev godkendt af Raadet efter fremsaettelsen af den begrundede udtalelse (den 30.5.1989), men foer indleveringen af staevning i den foreliggende sag (den 28.6.1990). Jeg kan tilslutte mig Kommissionens argument om, at affattelsen finder anvendelse, jf. at det er blevet fastslaaet, at de i denne sag relevante bestemmelser i forordning nr. 3427/89 finder anvendelse med virkning fra den 15.1.1986 (dvs. fra domsafsigelsen i Pinna-sagen). Indholdsmaessigt goer det for den foreliggende sag i oevrigt ingen forskel, om denne version eller den tidligere gaeldende version af artikel 73 og 75 i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse.
(2) Dom af 5.7.1983, sag 171/82, Sml. s. 2157.
(3) Forslag - forelagt Raadet af Kommissionen den 18.6.1980 - til Raadets forordning om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, til fordel for arbejdsloese arbejdstagere (EFT C 169, s. 22).
(4) Forslaget vedroerte udelukkende modtagere af efterloen "i henhold til [en] medlemsstats lovgivning". Det fremgaar saaledes ikke klart, om forslaget ogsaa omfattede personer, der modtager "VUT-uitkering", idet denne ydelse - ifoelge de oplysninger, der er givet af den nederlandske regering - ikke er reguleret ved lov, men beror paa en privatretlig overenskomst mellem arbejdsgivere og arbejdstagere (jf. ogsaa mine bemaerkninger i slutningen af punkt 5).
(5) I en anden sammenhaeng - nemlig i forbindelse med afgraensningen af den personkreds, der er omfattet af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19.12.1978 om gradvis indfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24) - har generaladvokat Darmon i sit forslag til afgoerelse (fremsat den 29.5.1991) i sag C-87/90, Verholen (dom af 11.7.1991, Sml. I, s. 3757) antaget, at foertidspensionister er omfattet af direktivet paa linje med alderspensionsmodtagere.
(6) Dom af 8.3.1979, sag 129/78, Sociale Verzekeringsbank, Amsterdam, mod A. E. Lohmann, Sml. s. 853.
(7) Raadets forordning (EOEF) nr. 2195/91 af 25.6.1991 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (EFT L 206, s. 2).
(8) Forslag til Raadets forordning (EOEF) om aendring af forordning (EOEF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og forordning (EOEF) nr. 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 (KOM(90) 335 endelig udg.) (EFT C 221, s. 3).
(9) Dom af 12.6.1986, sag 302/84, Sml. s. 1821.
(10) Skriftlig forespoergsel nr. 1481/87 af Lambert Croux til Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (19.10.1987) og svar afgivet paa Kommissionens vegne af Manuel Marin (12.1.1988) (EFT 1988 C 121, s. 21).
(11) Dom af 19.2.1981, sag 104/80, Sml. s. 503.
(12) Sml. I, s. 387 og s. 555.
(13) Jf. bl.a. dom af 7.2.1984, sag 166/82, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 459, praemis 16.