61978C0141
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 11. SEPTEMBER 1979 (
1
)
Høje Ret.
Den 9. marts 1977 udstedtes i Det forenede Kongerige »Fishing Nets (North-East Atlantic) Order 1977«. Denne bekendtgørelse, som udstedtes med henblik på beskyttelse af visse fiskearter, og som trådte i kraft den 1. april 1977, indeholder bestemmelser om maskestørrelsen i fangstnet, som må anvendes på bestemte fiskearter, og om størrelsen af såkaldte bifangster, dvs. at fangster af i og for sig beskyttede fisk, som utilsigtet fanges ved fangst af tilladte arter med tilladte net.
I efteråret 1977 overtrådte »Cap Caval«, et fransk fartøj, som efter alt at dømme først og fremmest fiskede jomfruhummer på engelsk søterritorium, disse bestemmelser. Da der benyttedes net, hvis masker ikke var i overensstemmelse med normerne — om bord fandtes nemlig småmaskede net — og da grænserne for tilladte bifangster var overskredet — disse udgjorde efter kaptajnens skøn 61 % af den samlede fangst, medens kun 20 o/o er tilladt ifølge den nævnte britiske bekendtgørelse — blev skibet opbragt i udkanten af en jomfruhummerfangstplads og ejeren idømt en bødestraf af en britisk ret.
Dette foranledigede den franske regering, som af forskellige grunde, som jeg senere skal omtale, fandt den britiske bekendtgørelse uforenelig med fællesskabsretten, til at indlede en procedure mod Det forenede Kongerige i henhold til EØF-traktatens artikel 170.
Kommissionen gav i henhold til artikel 170, stk. 3, den britiske regering lejlighed til at tage stilling til de anklager, der var rettet mod den. Denne anførte til sit forsvar, at medlemsstaterne ifølge dommen i sagerne 3, 4 og 6/76 (Kramer m.fl., dom af 14. juli 1976, Sml. 1976, s. 1279) ubetinget har ret til at træffe foranstaltninger til besvarelse af fiskeresourcerne. Den henviste herudover til, at bekendtgørelsen var udstedt i henhold til henstilling nr. 5 fra den i henhold til Konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav nedsatte kommission, altså i henhold til en retsakt, der er bindende for medlemsstaterne. Det drejede sig således ikke om en ensidet foranstaltning i henhold til bilag VI til Haag-resolutionen af 3. november 1976, som har følgende ordlyd:
»Indtil fællesskabsforanstaltningerne vedrørende bevarelse af ressourcerne, som for tiden er under udarbejdelse, sættes i kraft, skal medlemsstaterne ikke træffe ensidede foranstaltninger til bevarelse af ressourcerne.
Såfremt man i de internationale fiskerikommissioner ikke når frem til en aftale for 1977, og såfremt der derefter ikke straks kan vedtages autonome fællesskabsforanstaltninger, kan medlemsstaterne dog i forebyggende øjemed og således, at der ikke sker nogen forskelsbehandling, træffe passende foranstaltninger til at sikre beskyttelsen af de ressourcer, som befinder sig i fiskerizonerne ud for deres kyster.
Inden vedtagelsen af disse foranstaltninger bør den pågældende medlemsstat søge at indhente Kommissionens godkendelse, og denne skal konsulteres i samtlige faser af disse procedurer.
Sådanne eventuelle foranstaltninger foregriber ikke de retningslinjer, som skal vedtages med henblik på iværksættelsen af fællesskabsbestemmelser til bevarelse af ressourcerne.«
Ifølge den forståelse af denne resolution, den britiske regering finder korrekt, var der herefter ingen anledning til at søge Kommissionens godkendelse. Ifølge den britiske regering bør det ikke mindst anerkendes, at de trufne foranstaltninger ikke virker diskriminerende, og at de må betragtes som rimelige, da de er i overensstemmelse med artikel 6 i Rådets forordning nr. 350/77 om visse midlertidige foranstaltninger til bevarelse og regulering af fiskeriressourcerne (EFT L 48 af 19. 2. 1977, s. 28), hvori det hedder:
»Procentsatsen for tilladte bifangster af demersale arter ved fiskeri til industriformål i henhold til medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedtaget i overensstemmelse med henstilling nr. 5 fra Den nordøstatlantiske Fiskerikommission nedbringes fra 25 % til 20 % fra den 1. april 1977.
…«
Heroverfor udtrykte Kommissionen i en begrundet udtalelse af 22. marts 1978 som sin opfattelse, at den britiske regering i henhold til Haag-resolutionen faktisk havde haft pligt til at søge Kommissionens godkendelse, idet den omtvistede forordning ikke blot var en gennemførelse af den nævnte henstilling nr. 5, men — idet der ikke tages hensyn til fangstformålet — går ud over denne. Herudover var den i henhold til artikel 3 i Rådets forordning nr. 101/76 (EFT L 20 af 28. 1. 1976, s. 19) forpligtet til at underrette de andre medlemsstater og Kommissionen om de foranstaltninger, den påtænkte. Da dette ikke er sket, må det ifølge Kommissionens opfattelse fastslås, at Det forenede Kongerige har tilsidesat fællesskabsrettens bestemmelser.
Den franske regering indbragte derpå sagen for Domstolen. Den nedlagde i stævningen påstand om, at det statueres, at Det forenede Kongeriges bekendtgørelse af 9. marts 1977 ikke er en foranstaltning, som denne stats regering var forpligtet til at træffe i henhold til konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav, og at det herudover statueres, at den nævnte bekendtgørelse er ulovlig i forhold til fællesskabsretten.
Den britiske regering har under sagen, i hvilken Kommissionen er indtrådt til støtte for Den franske Republik, bestridt de netop nævnte synspunkter. Den har imidlertid, efter at den britiske repræsentant under det af Kommissionen den 2. februar 1978 afholdte møde forgæves havde anmodet om godkendelse af bekendtgørelsen — Kommissionen fastholdt, at der skulle ske tilpasning til et forslag, den havde fremsat, som fastsætter grænsen for bifangster til 40 % — den 3. juli 1978 officielt anmodet Kommissionen om tilladelse til ændring af den omtvistede bekendtgørelse. Denne ændring påfulgte faktisk ved »Fishing Nets (North-East Atlantic) (Variation) Order 1978« af 7. juli 1978, således at begrænsningen i bifangsterne ved jomfruhummerfiskeri bortfaldt.
Jeg skal til sagen anføre følgende:
1.
Først behandles de indsigelser, den britiske regering har fremsat mod påstanden, således som denne var formuleret i processkrifterne.
Indsigelserne er ikke ubegrundede. I en sag som den foreliggende kan det i henhold til EØF-traktatens artikler 170 og 171 kun statueres, at en medlemsstat har overtrådt forpligtelser i henhold til traktaten — hermed menes slet og ret fællesskabsretten. Jeg finder det herefter utænkeligt — og dette refererer sig til påstandens andet led — at Domstolen under en sådan sag erklærer en national retsnorm retsstridig. Denne mulighed står i givet fald åben for nationale retter. Ligeledes finder jeg det ikke forsvarligt at fremkomme med udtalelser vedrørende forpligtelser i henhold til konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav, være sig med hensyn til, om der i henhold hertil bestod nogen nødvendighed for den britiske regering af at udstede den bekendtgørelse, der er rejst indsigelse imod, eller med hensyn til, om den britiske foranstaltning i hvert fald ikke er omfattet af konventionen. I en sag som den foreliggende skal Domstolen alene rette sig efter fællesskabsretten eller efter normer, som denne henviser til, samt efter regler, som Fællesskabet har optaget i sin retsorden, og som dermed er blevet bindende for dette. Den nævnte konvention hører ikke til disse regler, idet den opsagdes af Fællesskabets medlemsstater, som var kontrahenter, til udløbet af 1977 henholdsvis til den 7. februar 1978 og den 24. februar 1978 med den begrundelse, at den skulle tilpasses den nye retstilstand — udvidelse af søterritoriet til 200 sømil — og at der måtte gives Fællesskabet som sådant lejlighed til umiddelbar tilslutning til konventionen.
Det har den franske regering åbenbart også indset. Dette mener jeg i hvert fald er forklaringen på, at der under den mundtlige forhandling kun var tale om at statuere, at Det forenede Kongerige ved at udstede bekendtgørelsen af 9. marts 1977 havde overtrådt forpligtelser i henhold til fællesskabsretten. Herefter skal alene den således ændrede påstand lægges til grund.
2.
Der rettes to klagepunkter mod den britiske regering:
a)
Den har udstedt den omhandlede bekendtgørelse under tilsidesættelse af den i fællesskabsretten fastsatte procedure, dvs. de allerede citerede bilag VI til Haag-resolutionen af 3. november 1976 samt artikel 3 i forordning nr. 101/76, hvorefter medlemsstaterne underretter de andre medlemsstater og Kommissionen om alle de af dem påtænkte ændringer i den i henhold til artikel 2 fastsatte fiskeriordning. Det ligeledes af den franske regering tidligere hævdede standpunkt, hvorefter der ikke består nogen national regelfastsættelseskompetence, da Fællesskabet har gjort brug af sin kompetence vedrørende bevarelse af fiskeressourcerne, blev åbenbart ikke opretholdt under den mundtlige forhandling, idet den franske regering selv indrømmede, at de trufne fællesskabsforanstaltninger er fragmentariske og ufuldstændige, dvs. begrænset til bestemte zoner og fiskearter. Rådet har altså endnu ikke fuldstændigt udnyttet sin kompetence — heller ikke ved udstedelsen af forordning nr. 350/77.
b)
Videre anfægtes indholdet af den britiske bekendtgørelse. Hvad angår de berørte fiskeressourcer er der ikke videnskabeligt belæg for, at det var nødvendigt at udstede den, og i hvert fald må den for bifangster fastsatte procentsats betragtes som alt for vidtgående. Herudover virker bekendtgørelsen diskriminerende, da den på skadelig måde indvirker på den fælles markedsordning for fiskerivarers mål og funktion — hvorved tænkes på pris- og forsyningssituationen; herudover skader den de forhandlinger, Kommissionen skal føre med tredjelande om konventioner vedrørende bevaringsforanstaltninger og fiskerettigheder på Fællesskabets søterritorium.
Imod dette har Det forenede Kongerige til sit forsvar især — naturligvis også under bestridelse af de mod indholdet af bekendtgørelsen fremsatte klagepunkter — anført, at Haag-resolutionen og artikel 3 i forordning nr. 101/76 kun gælder for rent ensidede og på nationalt initiativ trufne foranstaltninger, men ikke for sådanne foranstaltninger, der — som i det foreliggende tilfælde — blev truffet til gennemførelse af internationale konventioner.
Heroverfor gør den franske regering gældende, at den britiske regering ikke længere kan påberåbe sig konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav, da den til dels ikke længere selv overholder denne. Yderligere finder den franske regering, at Haag-resolutionen i hvert fald omfatter tilfælde, som drejer sig om mere end en direkte transformation til national ret af henstillinger fra den i henhold til Konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav nedsatte kommission.
3.
Før jeg går ind i denne diskussion, finder jeg det rimeligt at erindre om den hidtidige retspraksis på området, som indeholder nogle også for nærværende sag interessante principielle betragtninger.
a)
Først og fremmest er dommen af 14. juli 1976 i sagerne 3, 4 og 6/76 (Kramer) vigtig. Disse sager drejede sig om nederlandske regler til opfyldelse af forpligtelser i henhold til Konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav, nemlig om regler til gennemførelse af en henstilling vedrørende søtunge- og rødspættefiskeri, som medlemsstaterne i henhold til konventionens artikel 8 var forpligtet til at gennemføre. Med den begrundelse, at Fællesskabet endnu ikke fuldt ud har udnyttet sine beføjelser vedrørende beskyttelse af fiskebankerne og bevarelse af havets biologiske ressourcer, fastlog dommen på den ene side, at medlemsstaterne — ganske vist kun i en overgangsperiode — havde beføjelse til at påtage sig forpligtelser i henhold til den nævnte konvention og at sikre disses opfyldelse. På den anden side var medlemsstaterne allerede bundet af fællesskabsforpligtelser, navnlig af dem, som følger af EØF-traktatens artikel 5. Dette betød konkret — længere gik dommen ikke — at Fællesskabet ikke må hindres i varetagelsen af sine opgaver i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 102, hvorefter Rådet på forslag af Kommissionen, senest det sjette år efter tiltrædelsen vedtager vilkårene for udøvelse af fiskeri med henblik på at sikre beskyttelse af fiskebankerne og bevaring af havets biologiske ressourcer. Herudover var medlemsstaterne forpligtede til at iværksætte eventuelle fangstbegrænsninger således, at indvirkningerne på den fælles markedsordning for fiskerivarers funktion formindskes mest muligt.
b)
Vigtig er videre den den 16. februar 1978 i sag 61/77 afsagte dom (Kommissionen mod Irland, Sml. 1978, s. 417). Her er det ligeledes fastslået, at medlemsstaterne i overgangsperioden i henhold til tiltrædelsesaktens artikel 102, og så længe Fællesskabet endnu ikke fuldt ud har udøvet sin kompetence, kan træffe egnede bevarelsesforanstaltninger. Også i denne dom understregedes det, at forpligtelserne til samarbejde, som følger af EØF-traktatens artikel 5, ikke må tilsidesættes; vedrørende bilag VI til Haag-resolutionen anføres det rent generelt, at medlemsstaterne ifølge denne har muligheden for at træffe egnede bevarelsesforanstaltninger i samarbejde med Kommissionen.
c)
Endelig er også den første kendelse, 61/77 R, i den ovennævnte sag af interesse; den blev afsagt den 22. maj 1977 (Sml. 1977, s. 937) på grundlag af en begæring i henhold til procesreglementets artikel 83. I kendelsen understreges nødvendigheden af, at Fællesskabets bestræbelser på at udforme en fælles fiskeripolitik ikke bringes i fare, og at Fællesskabets position i internationale forhandlinger ikke skades. Vedrørende bilag CI til Haag-resolutionen indeholder kendelsen desuden den vigtige udtalelse, at der hermed er tilvejebragt en procedure, som kan gøre det muligt at udarbejde alternative løsninger efter fælles overenskomst.
4.
Det helt centrale punkt i tvisten — som jeg nu skal komme til — er spørgsmålet om, hvilke forpligtelser for medlemsstaterne, der følger af bilag VI til Haag-resolutionen — at der herved opstod retlige forpligtelser, erkender også den britiske regering uden videre. Efter det samlede indhold af forhandlingerne må det navnlig undersøges, om den i Haag-resolutionen fastsatte procedure, som den britiske regering har indrømmet ikke at have overholdt, også skulle følges, når der blev truffet nationale foranstaltninger til opfyldelse af forpligtelser i henhold til Konventionen om fiskeriet i Det nordøstlige Atlanterhav.
Præjudicielt opstår herved spørgsmålet om, hvorvidt Det forenede Kongerige overhovedet kan påberåbe sig denne konvention. Den franske regering anser dette for tvivlsomt under henvisning til, at Det forenede Kongerige for sit vedkommende ikke har anvendt konventionen uindskrænket, men delvis har taget afstand fra den. Der henvises herved til en britisk note af 27. januar 1977, i hvilken det meddeltes, at henstillingen vedrørende kontrolforanstaltninger — der foreskriver, at overtrædelser af konventionen skal meddeles den pågældende stat, som så retsforfølger signe egne statsborgere — på grund af udvidelsen af søterritoriet til 200 sømil ikke fremover ville blive bragt i anvendelse; Storbritannien ville derimod gå direkte til værks over for franske skibe, som tilsidesætter konventionens regler. Jeg mener imidlertid, at det ikke er nødvendigt at forfølge dette spørgsmål yderligere, at altså både fortolkningen af konventionens artikel 13 — her tales der om, at »enhver kontraherende stat inden for sit eget territorium og med hensyn til sine egne statsborgere og sine egne skibe [skal] træffe passende foranstaltninger …« — og fortolkningen af den nordøstatlantiske fiskerikommissions »Revised Scheme of Joint Enforcement«, som angår internationale kontrolforanstaltninger uden for territoriale farvande, kan henstå. Man kan nemlig — og herved foregriber jeg resultatet af mine overvejelser — lægge til grund, at selv om Det forenede Kongerige stadig kunne påberåbe sig forpligtelserne i henhold til fiskerikonventionen — da det, hvilket formentlig måtte være afgørende, nøje har overholdt alle andre henstillinger — er det dog på ingen måde fritaget for at overholde de i Haag-resolutionen fastsatte procedureregler.
I den foreliggende sag er det heller ikke nødvendigt at undersøge, hvorledes det forholder sig med forpligtelserne efter Haag-resolutionen i tilfælde af ren transformation af henstillinger fra den i henhold til fiskerikonventionen nedsatte kommission, når nationale skønsbeføjelser og nationale vurderinger ikke spiller nogen rolle; det kan dog hertil siges — og jeg vil begrænse mig til denne antydning — at Kommissionen har anført gode grunde til også at blive medinddraget i sådanne tilfælde, således at det sikres, at intet væsenligt punkt udelades, eller at der findes yderligere og utilladelige elementer i nationale regler. Faktisk har vi her ikke at gøre med et sådant tilfælde af ren transformation til national ret af fiskerihenstillinger. Dette fremgår entydigt af den britiske regerings forsvar. Den henviser som bekendt først og fremmest til fiskerikommissionens henstillinger nr. 2 og 5. Det er imidlertid klart, at henstilling nr. 2 kun indeholder regler om maskestørrelsen i net til fangst af bestemte fiskearter, men derimod ingen begrænsning af bifangsterne. Den britiske regering måtte derfor påberåbe sig, at en sådan kan udledes af forpligtelsen til at sikre konventionens anvendelse, jf. artikel 13, hvorefter enhver kontraherende stat skal træffe passende foranstaltninger til at sikre anvendelsen. Den mener, at den ordning, den har gennemført — som ikke tager hensyn til den undskyldende omstændighed, at småmaskede net kun medførtes til fangst af bestemte fiskearter, når fangsten dog består af mere end 20 % fisk, for hvilke der var foreskrevet større net — entydigt kan anses for foranstaltninger til lettelse af gennemførelsen af henstilling nr. 2. Hvad hernæst angår henstilling nr. 5 er det ganske vist rigtigt, at denne indeholder regler om omfanget af de tilladelige bifangster; den drejer sig imidlertid udelukkende om fiskeri til industriformål, således som i øvrigt også forordning nr. 350/77, som har nedsat den i henstilling nr. 5 fastsatte procentsats til 20.
For at overvinde den forskel, der herved er blevet tydelig, måtte den britiske regering henholde sig til henstillingens formål og gøre gældende, at dens anvendelse er ligeså rimelig med hensyn til fangster, som er beregnet til menneskeføde. Heroverfor kan det ikke uden videre afvises — den franske regering har hertil anført talmæssige oplysninger vedrørende de i betragtning kommende bifangster — at en anden opfattelse vedrørende den fare, bifangsterne medfører, faktisk også er tænkelig, når det drejer sig om fangst til menneskeføde. Herefter, og når henses til det forhold, at den britiske regering for sin fortolkning herudover måtte henholde sig til formålet med fiskerihenstillingernes samlede indhold — også de af dem, som ikke havde betydning for sagen — således, som den forstår dem, kan man med sikkerhed ikke tale om en ren transformation til national ret af regler udstedt i medfør af fiskerikonventionen, men derimod om en anvendelse med et fortolknings- og skønsmæssigt spillerum, som andre medlemsstater kan gøre brug af på anden måde. Praksis ved britiske retter vedrørende dette spørgsmål var før udstedelsen af den omtvistede bekendtgørelse åbenbart også temmelig forskellig fra sag til sag.
Herefter er der for mig ingen tvivl om, at netop også sådanne tilfælde — altså ikke kun rent nationale foranstaltninger, som træffes uden nogen sammenhæng med internationale forpligtelser — er omfattet af bilag VI til Haag-resolutionen. Faktisk taler adskillige forhold for en sådan streng fortolkning af Haag-resolutionen. Således kan der blot henvises til den tidligere nævnte retspraksis, som tydeligt fremhæver princippet om, at medlemsstaterne skal udvise en fællesskabsvenlig holdning, og som således betoner kravet om, at der i tvivlstilfælde drages omsorg for, at fællesskabsinteresser bliver varetaget, hvor det på nogen måde kan synes formålstjenligt. At dette med hensyn til foranstaltninger til bevarelsen af fiskebestandene følger af forholdets natur, har Kommissionen tydeliggjort under henvisning til, at mange vandrende fiskebestande på en måde samtidigt tilhører flere medlemsstater, og at det derfor synes formålstjenligt med henblik på beskyttelsesforanstaltningernes virkning at gennemføre en i højest mulig grad fælles eller dog koordineret handlemåde, hvorunder fællesskabsorganerne, som ved anvendelsen af Haag-resolutionen også konsulterer de andre medlemsstater, inddrages. Der kan endvidere henvises til, at bilag VI til Haag-resolutionen drager princippet om forbud mod ensidede foranstaltninger frem i første række. Dette fører nødvendigvis til den antagelse, at der må anlægges en vid fortolkning af herom gældende regler, som tjener til sikring af fællesskabsinteresserne, i tilfælde, hvor disse regler undtagelsesvis fraviges. De skal altså finde anvendelse overalt, også selv om der kun kan øjnes en vis nødvendighed derfor, og dette er utvivlsomt tilfældet ved gennemførelsen af internationale forpligtelser med et skønsmæssigt spillerum, idet en forskelligartet anvendelse medfører faren for, at udarbejdelsen af fælles regler besværliggøres, og at nødvendige forhandlinger med tredjelande skades. Endelig må også det forhold spille en rolle, at der allerede i 1976 fandtes 23 henstillinger i henhold til fiskerikonventionen, som imidlertid ikke med et eneste ord blev nævnt i bilag VI. Dette berettiger med sikkerhed til den slutning, at alt hvad der ikke er fællesskabsforanstaltning må anses for »ensidet foranstaltning« i bilagets forstand. At der heroverfor ikke af motiverne til forordning nr. 350/77 kan udledes noget andet resultat, er efter min opfattelse åbenbart. Der tales ganske vist her om, at medlemsstaterne i de fiskerizoner, som er beliggende ud for deres kyster mod Nordsøen og Nordatlanten, anvender bevarelsesforanstaltninger, navnlig i medfør af indgåede internationale forpligtelser. Der henvises imidlertid i de samme motiver lige så udtrykkeligt til den procedure, som er fastlagt i bilag VI til Haag-resolutionen.
Hermed er det efter min opfattelse klart, at det vedrørende den nu omtvistede engelske bekendtgørelse, netop fordi Kommissionen ikke var medinddraget før dens udstedelse — der fandt ingen rådslagning sted og Kommissionens godkendelse var ikke søgt indhentet — kun kan fastslås, at den kom til eksistens under tilsidesættelse af fællesskabsretten, og at den engelske regering derfor med rette er indklaget for overtrædelse af dens traktatmæssige forpligtelser.
Spørgsmålet om, hvad der i medfør af bilag VI nærmere skal ske, og især om denne forpligtelse ikke udgør andet end en nærmere fastlæggelse af de forpligtelser, der følger af EØF-traktatens artikel 5, er det herefter egentlig ikke nødvendigt at komme nærmere ind på. Jeg vil imidlertid, idet der under sagen blev talt indgående derom, i det mindste i korthed antyde følgende:
Det drejer sig med sikkerhed om mere end blot en forpligtelse til at underrette Kommissionen, som dermed sættes i stand til i givet fald at indlede en traktatbrudsprocedure. Da bilag VI åbenbart har til formål at sikre et mindstemål af koordination af nationale foranstaltninger, efter omstændighederne en lang række nationale foranstaltninger, og dette med henblik på udarbejdelsen af en fælles politik, som endnu henstår, og på forholdet til tredjelande, kræver disse regler — således som det tidligere er blevet understreget i retspraksis — et samarbejde med Kommissionen, som indbefatter ægte vilje til at søge løsninger, som er acceptable for Fællesskabet. Den konsulterende stat må altså være åben over for ændringer af de foranstaltninger, den påtænker, og er utvivlsomt uberettiget til straks efter at Kommissionen har afvist et første udkast at sætte foranstaltningerne i kraft. Også selv om bilag VI ikke udtrykkeligt indeholder kravet om Kommissionens godkendelse eller dennes egentlige vetoret, kan man formentlig med den franske regering sige, at det retlige indhold er blevet meget kraftigt tilnærmet retlige konstruktioner af denne art. En yderligere afklaring af denne problematik kan komme en dag under en sag, som virkelig afgørende afhænger deraf.
5.
Den britiske regering anklages endvidere for at have overtrådt artikel 3 i forordning nr. 101/76, som forpligter medlemsstaterne til at underrette de andre medlemsstater og Kommissionen om alle de af dem påtænkte ændringer i den i henhold til artikel 2 fastsatte fiskeriordning — altså i en national ordning for udøvelsen af fiskeriet i det søterritorium, der henhører under den pågældende medlemsstats højhedsområde. Under hensyn til det resultat de hidtidige undersøgelser har ført til, er det ikke nødvendigt at komme ind herpå. Jeg vil imidlertid ikke skjule, at jeg også finder denne anklage berettiget.
Det er her tilstrækkeligt at henvise til, at de anførte bestemmelser er ganske generelt affattet. Hverken forordningens ordlyd eller motiver giver nogen som helst holdepunkter for, at der ikke har kunnet være tænkt på foranstaltninger, som tjener til lettelse af gennemførelsen af henstillinger i henhold til fiskerikonventionen. Det er også åbenbart, at underretningspligten i artikel 3 i forordning nr. 101/76 kan føres tilbage til overvejelser, som svarer til dem, der vedrører bilag VI til Haag-resolutionen, og at alle herved anstillede overvejelser derfor også kan fremføres vedrørende den nævnte artikel 3. Da Det forenede Kongerige først har foretaget den pligtmæssige underretning efter udstedelsen af den omtvistede bekendtgørelse, kan man derfor faktisk også tale om en overtrædelse af artikel 3 i forordning nr. 101/76, og dette med sikkerhed vedrørende bekendtgørelsens samlede indhold, altså ikke kun med hensyn til dennes artikel 6, stk. 3, som den franske regering oprindeligt i første række havde støttet sin påstand på.
6.
Tilbage står herefter alene de klagepunkter, som vedrører bekendtgørelsens indhold. Også denne undersøgelse er efter det, jeg allerede har anført, efter min opfattelse unødvendig. Såfremt man ikke fuldstændigt vil lade de opkastede spørgsmål henstå, kan der i hvert fald i korthed siges følgende derom:
a)
Det kan vanskeligt fastslås, at der ikke er belæg for, at regler af den art, som her diskuteres, er nødvendige. Herved kan det i hvert fald anføres, at der også fandtes en tilsvarende fransk foranstaltning (bekendtgørelse af 31. december 1976), omend med andre værdier for bifangster, nemlig en begrænsning til 80 %. Herudover kan henvises til et Kommissionsforslag fra januar 1978, i hvilket der dog ligeledes var fastsat en anden grænse for bifangsterne (40 %).
b)
Der kan næppe fældes en endelig dom vedrørende spørgsmålet, om den britiske foranstaltning kan anses for for vidtgående. Hertil mangler der det nødvendige videnskabelige belæg. Det er i hvert fald ikke tilstrækkeligt i så henseende at henvise til artikel 6 i forordning nr. 350/77, da denne alene drejer sig om industrifiskeri. På den anden side kan man ikke uden videre — som argument mod den britiske bekendtgørelse — henholde sig til det allerede nævnte Kommissionsforslag, som den britiske regering — hvilket denne har understreget — kke har tiltrådt, og som — oprindeligt havde 20 % været på tale — kun er et kompromis uden videnskabeligt grundlag. Det er i hvert fald for så vidt af interesse, at det Kommissionsforslag, som skulle gælde i en overgangsperiode, også indeholdt andre foranstaltninger — andre maskestørrelser, regler om fiskestørrelser — hvilket formentligt gør det uantageligt at trække et enkelt element ud af forslaget til sammenligning med den britiske foranstaltning, som ikke indeholder en mindstestørrelse for fisk, og at Kommissionsforslaget vedrørende en endelig løsning — hvilket er blevet fremført uimodsagt — alt i alt er strengere end den omtvistede britiske bekendtgørelse.
c)
Med hensyn til den skadelige indflydelse på forhandlingerne med tredjelande er det vigtigt, at Kommissionen selv har udtalt, at der næppe kan tales om en sådan i henseende til den britiske bekendtgørelse. Hvad imidlertid angår den skadelige indflydelse på den fælles markedsorganisation for fiskeriprodukters mål og funktion — den britiske foranstaltnings indvirkning på pris- og forsyningsforholdene — blev der ikke fremført nærmere enkeltheder, som kan gøre det muligt også at tale om et traktatbrud i så henseende.
d)
Vedrørende endelig klagepunktet forskelsbehandling, som skulle kunne støttes på, at der ikke er taget hensyn til, at franske fiskere på grund af de franske regler også skal tage den fastsatte mindstestørrelse for fiskene i betragtning — hvilket for dem til forskel fra de britiske fiskere nødvendigvis ville medføre større bifangster — vil jeg begrænse mig til at bemærke, at det forekommer mig tvivlsomt, om man af denne grund faktisk kan sige om en national, almengyldig regel, at den medfører forskelsbehandling. Man kan i nærværende sag formentlig undlade en fordybelse i dette spørgsmål.
7.
Jeg skal afsluttende konkludere, at der bør gives den franske regering medhold. I overensstemmelse med den endeligt nedlagte påstand må det altså fastslås, at Det forenede Kongeriges regering ved den ensidede udstedelse af »Fishing Nets (North-East Atlantic) Order 1977« har overtrådt forpligtelser i henhold til fællesskabsretten. Da sagsøgeren har vundet sagen må Det forenede Kongerige i overensstemmelse med den herom nedlagte påstand tilpligtes at betale sagens omkostninger, hvorved det imidlertid bemærkes, at de ved biinterventionen forårsagede omkostninger bør ophæves, da der ikke er nedlagt påstand i så henseende.
(
1
) – Oversat fra tysk.