62001CC0460_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. I fördragsbrottsförfarandet C‑460/01 har kommissionen gjort gällande att Nederländerna från och med den 1 januari 1991 till och med den 31 december 1995 inte inom föreskriven tid tillhandahållit gemenskapens egna medel och inte betalat den dröjsmålsränta som därmed förfallit till betalning. I mål C‑104/02 har kommissionen riktat samma anmärkning avseende åren 1993 och 1994 mot Tyskland. Det rör sig om uppbörd av tullskulder på grund av oegentligheter i samband med förfarandet för gemenskapstransitering.
II – De rättsliga bestämmelserna
A – Förfarandet för gemenskapstransitering
2. Förfarandet för gemenskapstransitering reglerades under den relevanta tidsperioden för åren 1991 och 1992 i förordning (EEG) nr 222/77(2) och i (tillämpnings)förordning (EEG) nr 1062/87(3), för år 1993 i förordning (EEG) nr 2726/90(4) och (tillämpnings)förordning (EEG) nr 1214/92(5) och för åren 1994 och 1995 i tullkodexen(6) och i förordningen för tillämpning av tullkodexen(7) (nedan kallad tillämpningsförordningen). Bestämmelserna är till sitt innehåll i huvudsak likartade. Därför anges i det följande endast de senaste bestämmelserna, som finns i tullkodexen och i tillämpningsförordningen. För det fall avvikande bestämmelser i de tidigare bestämmelserna har någon betydelse för fördragsbrottsförfarandet kommer jag att hänvisa till dessa på lämpligt ställe.
3. Sammanfattningsvis kan förfarandet för gemenskapstransitering beskrivas enligt följande:
Varor, som införts till gemenskapens tullområde och transporteras mellan två medlemsstater, kan under transporten vara tull- och avgiftsbefriade om transporten sker inom ramen för ett så kallat förfarande för extern gemenskapstransitering. Därjämte förekommer även ett förfarande för intern gemenskapstransitering, som jag dock inte närmare kommer att gå in på, eftersom de bestämmelser som är relevanta i målen är tillämpliga på samma sätt för båda transiteringsförfarandena. I det följande kommer jag därför endast att tala om transiteringsförfarandet och ange de bestämmelser som är hänförliga till förfarandet för extern gemenskapstransitering.
Transiteringsförfarandet syftar till att underlätta tullmyndigheternas övervakning av dessa varutransporter. Det består av en granskning av de medföljande handlingarna och en kontroll av att de transporterade varorna är identiska med och uppgår till samma kvantitet som dem som anländer till bestämmelseorten.
För varje transiteringsförfarande utses en ”huvudansvarig”. I regel är detta speditören. Denna deklarerar transiteringen till det behöriga avgångskontoret i den medlemsstat till vilken varorna har införts från en tredje stat. En transiteringsdeklaration T1 (nedan kallad T1-deklarationen) bestående av ett blankettset i flera delar skall därvid inges till det tullkontor som skall ta emot deklarationen. Denna deklaration skall innehålla olika uppgifter (varuslag och kvantitet, mottagare, speditör, bestämmelseort och så vidare). Del 1 av T1‑deklarationen skall behållas av det tullkontor som tar emot deklarationen, resten skall medfölja varorna under transporten.
Varorna måste uppvisas vid bestämmelsekontoret inom en tidsfrist som fastställs av den myndighet som tar emot deklarationen och anges i T1-deklarationen (uppvisandefrist). Denna frist uppgår i praxis från några dagar till ett fåtal veckor. Bestämmelsekontoret kontrollerar att varorna överensstämmer med de uppgifter som lämnats i T1-deklarationen. Om transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt skickar bestämmelsekontoret del 5 av T1-deklarationen till avgångskontoret med en anteckning härom.
Oegentligheter i samband med transiteringsförfarandet
4. Den huvudansvarige är ansvarig för transiteringsförfarandet och skall betala de tullar och avgifter som inte uppburits vid ankomsten till tullområdet, om transiteringen inte genomförts på ett regelmässigt sätt. Vanligtvis skall han därför när han deklarerar en transitering ställa en säkerhet för dessa belopp. De bestämmelser som rör oegentligheter i samband med transiteringsförfarandet fanns under den relevanta tidsperioden för åren 1991 och 1992 i artikel 11a i förordning nr 1062/87,(8) för år 1993 i artikel 49 i förordning nr 1214/92(9) och för åren 1994 och 1995 i tillämpningsförordningen.(10)
Artikel 378 i tillämpningsförordningen har i utdrag följande lydelse:
”1. Om försändelsen inte har uppvisats på bestämmelsekontoret och platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas … skall denna överträdelse eller denna oegentlighet, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 215(11) i kodexen anses ha begåtts
– i den medlemsstat som avgångskontoret tillhör, …
– ...
2. Om inget sådant bevis kan framläggas och denna överträdelse eller oegentlighet därför kan anses ha begåtts i avgångsmedlemsstaten … skall tullar och andra avgifter avseende varorna i fråga debiteras av den medlemsstaten i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser.
3. Om det kan fastställas i vilken medlemsstat denna överträdelse eller oegentlighet verkligen begicks före utgången av en tid av tre år från den dag då T1-deklarationen registrerades, skall den medlemsstaten i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser driva in de tullar och andra avgifter … som är tillämpliga för varorna i fråga. I detta fall skall de tullar och andra avgifter som från början togs ut för varorna … återbetalas, så snart bevis på denna indrivning lämnas.”
Artikel 379 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1. Om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.
2. Den underrättelse som avses i punkt 1 skall särskilt ange den tidsfrist inom vilken bevis […] antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks, skall framläggas på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt. Den tidsfristen skall vara tre månader från dagen då den underrättelse som avses i punkten 1 lämnades. Om detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen, skall den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in de tullar och andra avgifter som är tillämpliga. Om avgångskontoret inte ligger i den medlemsstaten skall avgångskontoret genast underrätta denna medlemsstat.”
B – Uppbörd av tullskuld
5. För uppbörd av tullskuld var under den relevanta perioden, från och med 1991 till och med 1993, förordning (EEG) nr 1854/89(12) och, för åren 1994 och 1995, tullkodexen(13) tillämplig.
Artikel 217.1 första meningen i tullkodexen har följande lydelse:
”Varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld, nedan kallat tullbelopp, skall av tullmyndigheterna beräknas så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium (bokföring).”
Artikel 218.3 i tullkodexen har följande lydelse:
”Om en tullskuld uppkommer under andra omständigheter än de som avses i punkt 1, skall det aktuella tullbeloppet bokföras inom två dagar från den dag, då tullmyndigheterna har möjlighet att
a) beräkna tullbeloppet i fråga, och
b) fastställa vem som är gäldenären.”
Artikel 219 i tullkodexen har följande lydelse:
”1. Tidsfristerna för bokföring enligt artikel 218 får förlängas
a) av skäl som hänför sig till medlemsstaternas administrativa organisation, särskilt om bokföringen sker centralt, eller
b) om särskilda omständigheter hindrar tullmyndigheterna att iaktta tidsfristerna.
En sådan förlängd tidsfrist skall inte överskrida 14 dagar.
2. De tidsfrister som avses i punkt 1 skall inte gälla vid oförutsedda omständigheter eller i fall av force majeure.”
Artikel 221 har i utdrag följande lydelse:
”1. Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.
…
3. Underrättelse till den gäldenären skall inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom. …”(14)
C – Tillhandahållande av gemenskapens egna medel
6. Enligt beslut 88/376/EEG, Euratom(15) utgör de uppburna tullskulderna gemenskapens egna medel, som skall tillhandahållas kommissionen på utsatt tid enligt förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89(16) enligt följande.
Artikel 2.1 i förordning nr 1552/89 har följande lydelse:
”Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.”
Enligt artiklarna 6, 9 och 10 i förordning nr 1552/89 skall respektive medlemsstats finansförvaltning föra räkenskaper och kreditera egna medel på ett konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning. De anspråk som fastställs skall bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts, och inom samma tid krediteras det särskilda kontot. Därvid skall skillnad göras mellan uppburna anspråk och ännu inte uppburna anspråk. Anspråk som fastställts, men ännu inte uppburits och för vilka ingen säkerhet heller har ställts, skall redovisas särskilt. Krediteringen av det särskilda kontot skall i dessa fall göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken. De belopp som krediterats det särskilda kontot skall redovisas i kommissionens bokföring.
Artikel 11 i förordning nr 1552/89 har följande lydelse:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig offentlig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
III – Det administrativa och det rättsliga förfarandet
7. Under åren 1994 och 1995 genomfördes, inom ramen för det förfarande som föreskrivs i förordning nr 1552/89 för kontroll av medlemsstaternas uppbörd av gemenskapens egna medel, i Nederländerna och Tyskland undersökningar angående tillämpningen av bestämmelserna om gemenskapstransitering. I sin rapport över kontrollen anmärkte kommissionen att avgångstullkontoren i båda medlemsstaterna uppburit många tullskulder, som uppstått på grund av att förfaranden för transitering inte genomförts på ett regelmässigt sätt, för sent, det vill säga flera månader efter att tremånadersfristen löpt ut. Därmed hade även den motsvarande krediteringen av gemenskapens egna medel gjorts för sent, vilket leder till att dröjsmålsränta skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1552/89.
8. Nederländerna och Tyskland har inte bestridit tidpunkten för de ifrågasatta uppbörderna och krediteringarna. De anser emellertid att uppbörderna och krediteringarna inte kan anses ha skett för sent.
9. Vad beträffar Nederländerna (C‑460/01) beräknade kommissionen därför dröjsmålsräntan, underrättade de nederländska myndigheterna om denna beräkning och anmanade denna stat att betala ränta till och med den 23 februari 1997 uppgående till 5 323 395,06 NLG. Detta vägrade Nederländerna.
10. Genom skrivelse av den 2 februari 2000 skickade kommissionen därför ett motiverat yttrande till Nederländerna. Nederländerna besvarade yttrandet genom skrivelse av den 28 mars 2000, i vilken denna stat på nytt bestred att den hade åsidosatt gemenskapsrätten och vägrade att betala den begärda räntan.
11. Eftersom kommissionen hade en annan uppfattning beslutade den att väcka förevarande talan vid domstolen. Kommissionen har yrkat att domstolen skall
fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 11a.2 andra stycket andra meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 1062/87 av den 27 mars 1987 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering, artikel 49.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering och artikel 379.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2913/92 samt artiklarna 2 och 9‑11 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel
genom att denna stat under perioden från och med den 1 januari 1991 till och med den 31 december 1995,
– i de fall då deklaranten av en extern gemenskapstransitering inte inom tre månader från det att avgångskontoret skickat en underrättelse om att sändningen inte inom föreskriven tid uppvisats vid bestämmelsekontoret styrkt att den ifrågasatta transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt, inte senast den tredje dagen efter utgången av denna frist eller senare i enlighet med rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister(17) bokförde och uppbar den aktuella tullskulden och andra avgifter,
– inte inom föreskriven tid tillhandahöll kommissionen de egna medel som var hänförliga härtill, och
– vägrade att betala dröjsmålsränta hänförlig härtill.
12. Vad beträffar Tyskland (C‑104/02) anmodade kommissionen de tyska myndigheterna att lämna de uppgifter som behövdes för att kunna beräkna dröjsmålsräntan. Detta vägrades med motiveringen att det inte förelåg någon försening enligt gemenskapsrätten.
13. På grund därav riktade kommissionen genom en skrivelse av den 19 juli 2000 ett motiverat yttrande till Tyskland. Tyskland besvarade detta genom en skrivelse av den 14 september 2000, i vilken denna stat på nytt bestred att den hade åsidosatt gemenskapsrätten.
14. Eftersom kommissionen hade en annan uppfattning beslutade den att väcka följande talan vid domstolen. Kommissionen har yrkat
att domstolen skall fastställa följande:
1. Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 i kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering samt artikel 379 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen i förening med artikel 2.1 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att betala in egna medel till gemenskapen för sent.
2. Förbundsrepubliken Tyskland är enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89, för tidsperioden till och med den 31 maj 2000, och enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000, för tidsperioden efter den 31 maj 2000, skyldig att betala den ränta som uppstått på grund av den försenade krediteringen till gemenskapsbudgeten.
3. Förbundsrepubliken Tyskland skall ersätta rättegångskostnaderna.
15. Genom skrivelse av den 5 juli 2002 ansökte Konungariket Belgien om att få intervenera i mål C‑104/02 till stöd för svaranden Förbundsrepubliken Tyskland. Ansökan bifölls i beslut av den 9 september 2002.
IV – Åsidosättande av artikel 2.1 i förordning nr 1552/89 och artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen
A – Parternas argument i huvudsak
16. Kommissionen, den nederländska och den tyska regeringen är eniga om att den huvudansvariges tullskulder som uppstått till följd av oegentligheter i samband med transiteringsförfarandet (nedan kallade tullskulderna) under respektive tidsperiod (mål C‑460/01: den 1 januari 1991–31 december 1995, mål C‑104/02: enligt stämningsansökan ”beträffande åren 1993 och 1994”) inte uppburits senast direkt efter utgången av den tremånadersfrist som anges i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen (nedan kallad tremånadersfristen), utan i regel först flera månader senare. Parterna är emellertid oeniga om huruvida de berörda medlemsstaterna har gjort sig skyldiga till ett fördragsbrott med anledning av detta.
17. Den tyska regeringen anser inledningsvis att den talan som väckts mot Tyskland (C‑104/02) i den del den avser den första grunden inte kan tas upp till sakprövning. I ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 228 EG kan man endast fastställa att ett agerande strider mot fördraget om det fortfarande pågick när fristen för att besvara det motiverade yttrandet löpte ut. Vid denna tidpunkt hade de tyska tullkontoren dock för länge sedan uppburit tullskulderna och ändrat sin förvaltningspraxis på detta område på det sätt som kommissionen begärt.
18. Kommissionen anser att artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen har åsidosatts. Kommissionen har anfört att tremånadersfristen innebär att den medlemsstat som avgångskontoret tillhör är skyldig att utan dröjsmål uppbära tullskulderna. Kommissionen har som skäl för detta sammanfattningsvis(18) anfört följande:
Tremånadersfristen är inte endast bindande för den huvudansvarige i förhållande till avgångskontoret. Fristen gäller även för den medlemsstat som avgångskontoret tillhör i förhållande till gemenskapen, eftersom det rör sig om anspråk som skall överföras till gemenskapen i form av egna medel.
Enligt artikel 218.3 i tullkodexen skall den aktuella tullskulden – under förbehåll för särskilda bestämmelser om beräkning av frister i den allmänna gemenskapsrätten(19) – bokföras inom två dagar (denna frist kan förlängas till högst 14 dagar). Tullskulderna har vid denna tidpunkt redan uppkommit, medlemsstatens behörighet har fastställts och tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna tullbeloppet och fastställa vem som är gäldenär.
19. Den nederländska, den tyska och den belgiska regeringen har bestridit att det regelbundna överskridandet av tremånadersfristen utgör ett fördragsbrott. Till stöd för detta har de sammanfattningsvis(20) anfört följande skäl:
Det framgår inte av artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen att medlemsstaterna är skyldiga att uppbära tullskulderna omedelbart efter utgången av tremånadersfristen. Denna frist är nämligen endast bindande för den huvudansvarige, inte för medlemsstaten.
Medlemsstaterna har vidare åberopat domstolens dom i mål SPKR,(21) i vilken domstolen fastställde att den tremånadersfrist som föreskrivs för att uppbära tullskulderna vad gäller avgångstullkontoret endast utgör en ordningsfrist och inte någon preskriptionsfrist.
Dessutom har de åberopat formuleringarna i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen och artikel 221 i tullkodexen, av vilka det framgår att avgångskontoret måste börja vidta åtgärder för att uppbära tullskulderna efter utgången av denna frist.
Vidare har medlemsstaterna åberopat praktiska skäl. Avgångstullkontoret har knappast möjlighet att uppbära tullskulderna omedelbart efter utgången av tremånadersfristen, eftersom det vid denna tidpunkt ännu inte förfogar över alla de ”uppgifter som krävs” i den mening som avses i artikel 217.1 första meningen i tullkodexen. För att kunna uppbära tullskulden krävs att det gjorts en helhetsbedömning av de bevis som lagts fram av den huvudansvarige fram till utgången av tremånadersfristen. Först därefter kan det fastställas huruvida det uppkommit en tullskuld, vem som är gäldenär och huruvida avgångskontoret är behörigt. Eftersom det rör sig om ett förfarande för uppbörd i efterhand fastställs beloppet av tullskulden först därefter. Slutligen skall kravet på betalning tillställas gäldenären och tullskulden också faktiskt betalas – eventuellt genom att den begärda säkerheten realiseras. Först härefter kan tullskulden bokföras.
20. Slutligen skulle ett tvång att uppbära tullskulderna omedelbart efter utgången av tremånadersfristen medföra en onödig börda för den huvudansvarige, eftersom det ofta i efterhand framkommer att transiteringen visserligen slutförts efter det att tidsfristen löpt ut men ändå sammantaget genomförts på ett regelmässigt sätt.
B – Rättslig bedömning
1.	Huruvida talan kan upptas till sakprövning
21. Vad beträffar den tyska regeringens invändning om rättegångshinder kan det i princip fastställas att det föreligger ett berättigat intresse av att få fastställt huruvida det föreligger ett fördragsbrott, om detta fortfarande pågår eller inte helt undanröjts vid tiden för den sista muntliga förhandlingen.(22)
22. I förevarande fall instruerade Tyskland redan före utgången av den frist som fastställts i det motiverade yttrandet sina tullkontor om att gemenskapens egna medel, såsom kommissionen begärt, skulle betalas vid en tidigare tidpunkt. Det kan ifrågasättas om fördragsbrottet härigenom kan anses ha undanröjts och anledning därmed saknas att döma i saken.
23. Mot antagandet att det saknas anledning att döma i saken kan påpekas att Tyskland inte fullt ut fullgjort sina ålagda skyldigheter, eftersom denna stat liksom tidigare vägrar att betala den av kommissionen begärda dröjsmålsräntan till gemenskapen.(23) Om gemenskapernas anspråk på ränta är befogat, utgör en underlåtelse att betala denna ränta ett fördragsbrott, som redan förelåg när den frist som fastställts i det motiverade yttrandet löpte ut.
24. I enlighet härmed har domstolen i ett liknande fall fastställt att ”det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa den aktuella fordran, … och slutligen skyldigheten att betala dröjsmålsränta [och] att det vid prövningen av huruvida anmärkningen att dröjsmålsräntan inte betalats är befogad under alla omständigheter [är] absolut nödvändigt att ta ställning till anmärkningen att Förbundsrepubliken Tyskland fastställt de ifrågasatta anspråken och krediterat dessa belopp på kommissionens konto för sent”.(24)
25. Därmed skall det fastställas att talan avseende ett åsidosättande av artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen och artikel 2.1 i förordning nr 1552/89 kan tas upp till sakprövning.
2.	Frågan vilket försenat agerande från medlemsstatens sida som skall anses utgöra ett fördragsbrott
26. I båda målen anser kommissionen att de kritiserade förseningarna utgör ett åsidosättande av artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen(25) och av artikel 2.1 i förordning nr 1552/89. Yrkandena i båda målen riktar sig mot den försenade betalningen av egna medel (den första grunden i mål C‑104/02 och den andra grunden i mål C‑460/01) och i ett av målen dessutom mot den försenade bokföringen och uppbörden av tullskulderna (den första grunden i mål C‑460/01). Kommissionen och medlemsstaterna har uppenbarligen skilda uppfattningar om vilka konkreta åtgärder som medlemsstaterna skall vidta inom två till högst 14 dagar (artikel 218.3 i tullkodexen) efter utgången av tremånadersfristen.
27. Kommissionen anser att det för att iaktta fristen räcker att förfarandet för att uppbära tullskulderna inleds, det vill säga att kravet på betalning tillställs den huvudansvarige. Medlemsstaterna anser emellertid att tullkontoren efter utgången av tremånadersfristen faktiskt skall driva in beloppet från den huvudansvarige eller realisera den säkerhet som ställts. Medlemsstaterna anser att det av detta följer att den frist som avses i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen inte utgör en tvingande frist utan endast en ordningsfrist, eftersom det i praktiken är omöjligt att helt slutföra indrivningen av tullskulderna inom i princip två dagar efter utgången av tremånadersfristen.
28. Jag anser därför att frågan avseende vilka åtgärder för uppbörd av tullskulder det rör sig om i förevarande mål bör behandlas först.
29. Först skall det fastställas att ordalydelsen av artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen inte ger något klart svar. Bestämmelsen har nämligen olika lydelse i de olika språkversionerna – avgångsstället ”uppbär” (erhebt) tullskulderna(26) eller ”vidtar åtgärder för att driva in tullskulderna” (beginnt, die Zollschulden zu erheben).(27) I bestämmelsen anges dessutom inte något vare sig om den ”bokföring” eller den ”inbetalning av egna medel” som enligt kommissionens mening skett för sent. Det egentliga föremålet för talan om fördragsbrott kan därför endast fastställas genom att betrakta hela systemet för uppbörd av egna medel i form av de tullskulder den huvudansvarige blir skyldig att betala när det förekommit oegentligheter i samband med transiteringen.
30. Det avgörande för att krediteringen av egna medel skall ha skett inom föreskriven tid är nämligen inte att hela uppbördsförfarandet avslutats(28) utan snarare endast en del av det, närmare bestämt att gäldenären tillställts en ”underrättelse om tullbeloppet”. Denna underrättelse utgör nämligen samtidigt en ”fastställelse” av gemenskapens anspråk på tullbelopp (artikel 2.1 i förordning nr 1552/89), som även utlöser registreringen i den särskilda bokföringen (artikel 6 i förordning nr 1552/89) och därmed fristen för den av kommissionen eftersträvade krediteringen av egna medel på det särskilda konto som öppnats i kommissionens namn (artikel 9.1 i förordning nr 1552/89).
31. Det visar sig alltså att den avgörande administrativa åtgärden för den av kommissionen kritiserade försenade krediteringen av egna medel utgörs av underrättelsen till den huvudansvarige om den tullskuld som uppstått på grund av oegentligheter i samband med transiteringen. Därmed reduceras det problem som här skall lösas till frågan huruvida det i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna att omedelbart efter utgången av fristen utfärda ett krav på betalning av de tullskulder som den huvudansvarige är skyldig att betala.
32. Härav följer vad gäller förevarande fall till att börja med att kommissionens yrkanden visserligen onödigtvis formulerats på olika sätt och sannerligen inte utgör något prov på klarhet. Det är emellertid möjligt att utläsa att yrkandena avser fastställelse av att den försenade krediteringen av egna medel
(artikel 2.1 i förordning nr 1552/89) som beror på att de huvudansvariga krävts på betalning för sent
(artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen) utgör ett fördragsbrott.
33. Dessutom tycks det därmed vara klarlagt att medlemsstaterna
i vart fall inte är skyldiga, att även faktiskt driva in tullskulderna
inom i princip två dagar (artikel 218.3 i tullkodexen) efter utgången av tremånadersfristen. Detta har betydelse för de praktiska problem som åberopats av de deltagande medlemsstaterna, eftersom det därmed blir tydligt att medlemsstaterna till stöd för argumentet att tremånadersfristen endast är en ordningsfrist svårligen kan åberopa att indrivningen från den huvudansvarige eller realiseringen av den ställda säkerheten i praktiken knappast är möjlig att genomföra inom två dagar efter utgången av tremånadersfristen.
3.	Frågan huruvida den frist som avses i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen endast utgör en ordningsfrist
34. De konkreta fördragsbrottsförfarandena rör således frågan huruvida Nederländerna och Tyskland enligt artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen var skyldiga att inom i princip två dagar efter utgången av tremånadersfristen utfärda ett krav på betalning till den huvudansvarige.
35. Det är tvistigt mellan medlemsstaterna och kommissionen huruvida artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen endast utgör en ordningsfrist på så sätt att en underlåtelse att iaktta den inte utgör något fördragsbrott eller om bestämmelsen innebär att medlemsstaterna ovillkorligt är skyldiga att omedelbart utfärda ett krav på betalning.
36. Enligt min mening rör det sig om en tvingande frist för medlemsstaterna, och en underlåtelse att iaktta denna frist utgör ett fördragsbrott. Varken domstolens tidigare rättspraxis eller praktiska överväganden talar emot detta och det medför inte heller att den huvudansvarige påläggs någon onödig börda.
i)	Domstolens tidigare rättspraxis
37. Medlemsstaterna har enligt min mening utan fog åberopat domstolens dom i mål SPKR.(29) I detta mål behandlade domstolen nämligen en annan rättsfråga än den som här skall prövas.
38. Domstolen prövade i den ovan nämnda domen för det första inte tremånadersfristen utan fristen för att underrätta den huvudansvarige enligt artikel 379.1 i tillämpningsförordningen (en elvamånadersfrist). För det andra kan de grunder som åberopades inte i sig göras gällande med avseende på fristen enligt artikel 379.2 i tillämpningsförordningen (en tremånadersfrist) om man – såsom medlemsstaterna har gjort gällande – skulle se de båda fristerna som en helhet (en fjortonmånadersfrist).
39. Domstolen fastställde nämligen visserligen i detta mål att den där ifrågasatta fristen inte utgjorde någon preskriptionsfrist utan en ordningsfrist. Detta mål rörde emellertid de rättsliga följderna av en underlåtelse att iaktta fristen i förhållande till den huvudansvarige, närmare bestämt frågan huruvida avgångskontoret även efter utgången av denna frist har rätt
att uppbära tullskulden, vilket domstolen ansåg var fallet.
40. Domstolen uttalade dessutom till stöd för antagandet att det rörde sig om en ordningsfrist att en underlåtelse att iaktta fristen inte kunde belasta gemenskapsbudgeten, eftersom detta skulle strida mot gemenskapens intresse av att uppbörd sker av de tullskulder som skall krediteras gemenskapen i egenskap av egna medel.
41. I förevarande mål rör det sig emellertid om förhållandet mellan medlemsstaterna och gemenskapen, och närmare bestämt om frågan huruvida medlemsstaterna i förhållande till gemenskapen är skyldiga
att (här) iaktta den tremånadersfrist som föreskrivs i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen. Eftersom domstolen i det ovan nämnda målet emellertid just påpekade gemenskapens intresse av att uppbörd skedde av tullskulderna i egenskap av gemenskapens egna medel, talar detta snarare för att tremånadersfristen vad beträffar medlemsstaterna inte skall anses utgöra någon ordningsfrist utan en för medlemsstaterna tvingande frist.
ii)	Praktiska problem att iaktta fristen i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen
42. Medlemsstaterna har framför allt åberopat praktiska problem till stöd för att den frist som föreskrivs i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen enligt deras mening utgör en ordningsfrist. Avgångskontoret förfogar nämligen vid utgången av tremånadersfristen ofta inte över de uppgifter som behövs för att kunna utfärda ett betalningskrav eller måste först granska de uppgifter som lämnats av den huvudansvarige. Huvudgäldenären kan till exempel fram till den sista dagen av tremånadersfristen lägga fram bevis för att varorna visst uppvisats på regelmässigt sätt. Detsamma gäller för bevis om vem som bär ansvaret i det fall varorna inte uppvisats och var platsen för överträdelsen är belägen. Först när det fastställts att det verkligen uppkommit en tullskuld och att den huvudansvarige är betalningsskyldig klassificeras varorna och tullskuldernas belopp beräknas.
43. De problem som gjorts gällande av parterna med avseende på den praktiska genomförbarheten kan enligt domstolens fasta rättspraxis i princip inte rättfärdiga ett fördragsbrott.(30) De kan eventuellt ha betydelse om det rör sig om objektiva problem, det vill säga problem som följer av själva systemet för transiteringsförfarandet och som innebär att det är objektivt omöjligt för medlemsstaterna att uppfylla sina skyldigheter. Det är tydligen detta som de deltagande medlemsstaterna försöker visa.
44. Deras skäl är enligt min mening inte övertygande. De praktiska problemen är nämligen en följd av systemet endast om den ytterligare bevisning som den huvudansvarige eventuellt kan komma att förete utgör en nödvändig förutsättning för att kunna utfärda ett krav på betalning. Detta är enligt min mening inte fallet, vilket framgår av nedanstående överväganden.
45. Enligt artikel 218.3 i tullkodexen börjar den tvådagarsfrist som gäller för bokföringen i medlemsstaten (och därmed för utfärdande av kravet på betalning)(31) av tullskulder av det här aktuella slaget i regel att löpa den dag då tullmyndigheterna har ”möjlighet” att beräkna tullbeloppet i fråga och fastställa vem som är gäldenär. I bestämmelsen anges visserligen inte något om fastställelse av den utfärdande myndighetens behörighet, men detta villkor skall generellt prövas i ett förvaltningsförfarande och kan därför ses som ett underförstått villkor i artikel 218.3 i tullkodexen.
46. Det kan således ifrågasättas när avgångskontoret i allmänhet kan utgå från att en tullskuld har uppkommit
och har möjlighet att underrätta gäldenären, beräkna tullbeloppet
och fastställa sin egen behörighet .
–	Uppkomsten av en tullskuld
47. Transiteringsförfarandet utgör ett ”suspensivt arrangemang”.(32) Därför uppkommer i regel inte heller någon tullskuld vid import av de berörda varorna. Det uppkommer emellertid en tullskuld om den huvudansvarige inte uppfyller sina skyldigheter,(33) i princip alltså – såsom kommissionen med fog har gjort gällande – när fristen för att uppvisa varorna har löpt ut.(34) Fristen för att uppvisa varorna löper enligt praxis ut redan ett fåtal veckor efter det att transiteringsförfarandet har påbörjats. Redan vid denna mycket tidiga tidpunkt finns det alltså en legal presumtion för att den huvudansvarige är betalningsskyldig för tullskulderna.
48. Innan en tullskuld kan göras gällande skall officiella efterforskningar emellertid företas och först om de inte lett till något resultat skall den huvudansvarige informeras och uppmanas att förete bevis för att förfarandet genomförts på ett regelmässigt sätt. Denna underrättelse måste enligt artikel 379.1 i tillämpningsförordningen lämnas ”så snart som möjligt och i varje fall” inom elva månader från det att transiteringsförfarandet inleddes, men kan alltså även ske tidigare.
49. Den tremånadersfrist som är kopplad till underrättelsen till den huvudansvarige ger endast denne en sista möjlighet att i efterhand styrka att transiteringen avslutats på ett regelmässigt sätt och att slutligt(35) kullkasta den lagliga presumtionen för att en tullskuld uppkommit till följd av att den huvudansvarige gjort sig skyldig till en överträdelse.
50. Transiteringens regelmässiga genomförande kan i princip endast styrkas genom att del 5 av T1-deklarationen företes. Alternativt anges i artikel 380 i tillämpningsförordningen att även andra tulldokument som styrker att varorna uppvisats på ett regelmässigt sätt kan företes. Om den huvudansvarige eller avgångskontoret självt skulle lyckas att framskaffa ett av dessa dokument inom tremånadersfristen borde granskningen av det, mot bakgrund av att det rör sig om ett tulldokument,(36) i regel inte stöta på så stora problem att det kan motivera att kravet på betalning utfärdas efter fristen i artikel 217 och följande artiklar i tullkodexen.
51. Avgångskontoret kan därför enligt min mening senast vid utgången av den tremånadersfrist som föreskrivs i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen utgå från att den huvudansvariges tullskuld har uppkommit på grund av att det skett en överträdelse i samband med transiteringsförfarandet.
52. Följaktligen är medlemsstaternas argument angående de praktiska problemen i samband med tullskuldens uppkomst föga övertygande.
–	Fastställelse av vem som är gäldenär när det förekommit oegentligheter i samband med transiteringsförfarandet
53. Såsom redan angetts ovan(37) innehåller artikel 378.1 och 378.2 i tillämpningsförordningen en legal presumtion för att en tullskuld uppkommit och därmed även för att den huvudansvarige är skyldig att betala denna tull. Detta innebär att det redan mycket tidigt föreligger en legal presumtion för att den huvudansvarige är skyldig att betala tullen. Avgångskontoret kan, när tremånadersfristen har löpt ut utan att något annat framkommit, slutligt fastställa vem som är skyldig att betala tullen.
54. I den mån medlemsstaterna med avseende på de praktiska problemen i huvudsak stödjer sig på det fall att den huvudansvarige lägger fram bevis för att han inte är ansvarig för betalningen och dessa bevis måste utvärderas, kan det fastställas att det enligt ordalydelsen i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen föreligger en legal presumtion för att det uppkommer en tullskuld för den huvudansvarige, som uteslutande inriktar sig på bristen på bevis för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt och därför gäller oberoende av fastställelse av skuld. Det räcker alltså inte att den huvudansvarige bevisar att någon annan bär ansvaret för att transiteringen inte genomförts på ett regelmässigt sätt.(38) Bortsett från detta har medlemsstaterna inte bevisat att ett sådant bevis, som kräver ingående undersökningar, ofta eller regelmässigt företes av den huvudansvarige eller att han försöker förete ett sådant bevis.
55. Avgångskontoret har därför enligt min mening långt innan utgången av tremånadersfristen i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen möjlighet att fastställa att den huvudansvarige sannolikt är betalningsskyldig för tullskulden. Vid utgången av tremånadersfristen står detta slutligt klart.
56. Följaktligen är medlemsstaternas argument avseende de praktiska problemen att fastställa vem som är skyldig att betala tullskulden också föga övertygande.
–	Fastställelse av tullbeloppet
57. Beloppen av de tullskulder som uppkommer vid oegentligheter i samband med transiteringen motsvarar den importtull som skulle ha betalats om varorna inte transporterats genom gemenskapens tullområde enligt transiteringsförfarandet utan övergått till fri omsättning.(39) Följaktligen rör det sig om beloppet av den (för tillfället inte uppburna) importtullen. Denna är avpassad efter varornas tullvärde, som fastställs med ledning av en klassificering med tillämpning av Europeiska gemenskapernas tulltaxa.(40), (41) De uppgifter som krävs för att kunna klassificera varorna och fastställa tullvärdet (till exempel kvantitet och varuslag) skall lämnas redan vid importen till gemenskapens tullområde i transiteringsdeklarationen. Därmed kan avgångskontoret i princip redan när transiteringen påbörjas beräkna det eventuella tullbeloppet.
58. Den tyska regeringens argument, att T1-deklarationen i praktiken ofta inte är fullständigt ifylld, hindrar inte att tullskuldens belopp kan beräknas vid utgången av tremånadersfristen. Medlemsstaterna är nämligen skyldiga att kontrollera att en transiteringsdeklaration är fullständigt ifylld och de kan därför inte till stöd för sin talan göra gällande att denna skyldighet inte har uppfyllts. Inte heller den tyska regeringens påpekande, att det vid transiteringsförfarandet inte föreligger någon skyldighet att ange varornas värde i deklarationen,(42) utgör något hinder. Detta innebär nämligen endast att avgångstullkontoret måste utröna det nödvändiga värdet på varorna på något annat sätt om detta skulle behövas på grund av att avgifter påförs i ett senare skede. Det är emellertid oklart varför denna (eventuellt mycket komplexa) åtgärd först skulle vara möjlig att vidta efter utgången av tremånadersfristen.(43)
59. Medlemsstaterna har dessutom gjort gällande – och kommissionen har inte bestridit – att tullbeloppet av rimliga skäl endast beräknas i samband med att varorna deklareras i den mån detta krävs för att kunna beräkna den säkerhet(44) som skall ställas. Säkerheterna beräknas emellertid oftast i form av en fast eller en individuell säkerhet utan att det görs någon mer detaljerad beräkning av den eventuella importtullskulden.(45)
60. Enligt min mening kan det inte, såsom medlemsstaterna anser, vara avgörande huruvida tullbeloppet i det enskilda fallet fastställts redan i samband med beräkningen av en säkerhet. Man kan emellertid å andra sidan inte heller kräva att avgångskontoren, så att säga för säkerhets skull, skall beräkna beloppet av importtullskulden varje gång en transitering påbörjas. I huvudregel genomförs transiteringen nämligen på ett regelmässigt sätt och det skulle därför i allmänhet medföra onödiga förvaltningskostnader.
61. Det avgörande för vid vilken tidpunkt det är möjligt att beräkna tullbeloppet är enligt min mening även här tanken att det – såsom redan angivits ovan(46) – redan mycket tidigt, nämligen när fristen för att uppvisa varorna har löpt ut, föreligger en legal presumtion för att den huvudansvarige är betalnings skyldig för en tullskuld. Tremånadersfristen medför endast en sista möjlighet att slutligt bevisa att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt.
62. I enlighet härmed är avgångskontoret skyldigt att senast när de officiella undersökningarna avslutats (en elvamånadersfrist),(47) det vill säga redan när tremånadersfristen inleds, för säkerhets skull beräkna tullbeloppet, vilket det, såsom kommissionen med fog har påpekat, med ledning av de uppgifter som lämnats i T1-deklarationen också skall kunna göra.
63. Följaktligen är även medlemsstaternas argument med avseende på de praktiska problemen att beräkna tullbeloppet enligt min mening föga övertygande.
–	Fastställelse av behörighet
64. Avgångskontoret kan under den tidsperiod som löper från det att fristen för att uppvisa varorna löpt ut fram till slutet av den elfte månaden efter det att transiteringen påbörjades(48) på grundval av egna undersökningar fastställa sin egen behörighet eller att en annan medlemsstat är behörig. Om detta inte leder till något resultat så innehåller artikel 378.1 och 378.2 i tillämpningsförordningen – såsom domstolen(49) redan har fastställt beträffande en tidigare gällande bestämmelse – också en legal presumtion för behörighet, nämligen för att den medlemsstat som avgångskontoret tillhör är behörig.
65. Denna presumtion kan endast kullkastas om det bevisas att en annan medlemsstat är behörig, på grund av att överträdelsen har begåtts på en annan plats.(50) Dessutom kan den huvudansvarige lägga fram bevisning inom tremånadersfristen. Det tycks emellertid vara mycket oklart huruvida sådana bevis företes så ofta att detta kan anses utgöra ett systemrelaterat hinder för att kräva betalning så snart som möjligt. Företeendet av bevis ”i sista stund” utgör nämligen inte något problem som är unikt för det gemenskapsrättsliga transiteringsförfarandet. Det är snarare ett problem som är knutet till varje frist som gäller för att kullkasta en legal presumtion.
66. De deltagande medlemsstaterna har i detta avseende endast uppgett att de inte kan lämna några uppgifter om hur ofta de huvudansvariga, under den period som är aktuell i målen, har försökt att inom tremånadersfristen förete bevis mot avgångstullkontorets behörighet.(51) De har gjort gällande att det dessutom i enstaka fall kan vara nödvändigt att företa omfattande undersökningar. Framför allt i det praktiskt viktigaste fall då en ändrad behörighet gjorts gällande, nämligen då varorna undandragits från tullövervakningen i en annan medlemsstat, är det ofta (om än inte alltid) endast möjligt att förete officiella dokument, till exempel polisprotokoll, som bevisning. Kommissionen har i detta avseende emellertid med fog påpekat att en prövning av sådana dokument normalt inte bör medföra några större problem. Dessutom kan fristen för att kräva betalning enligt artikel 219 i tullkodexen i enstaka fall förlängas till upp till 14 dagar om bevis av något slag företes i ett sent skede.
67. I förevarande fall kan man därför inte redan av det förhållandet att bevis för att kullkasta den legala behörighetspresumtionen eventuellt kan komma att företes i ett sent skede dra slutsatsen att fristen för att kräva betalning endast utgör en ordningsfrist för medlemsstaterna i förhållande till gemenskapen.
68. Avgångskontoret har därför enligt min mening senast vid utgången av den tremånadersfrist som föreskrivs i artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen även möjlighet att fastställa behörigheten.
69. Följaktligen är även medlemsstaternas argument med avseende på de praktiska problemen att fastställa behörigheten föga övertygande.
iii)	Huruvida den huvudansvarige påläggs en oproportionell börda för det fall transiteringen i efterhand genomförs på ett regelmässigt sätt
70. Den nederländska regeringen har gjort gällande att skyldigheten att tillställa den huvudansvarige ett krav på betalning av tullskulden omedelbart efter utgången av tremånadersfristen skulle innebära att man pålägger denne en oproportionellt stor börda, om det till exempel genom att del 5 av T1-deklarationen senare översänds skulle visa sig att transiteringen visserligen i sin helhet genomförts med försening men i övrigt på ett regelmässigt sätt. För övrigt är den huvudansvarige i de flesta fall inte ansvarig för oegentligheter som begås i samband med transiteringsförfarandet.
71. Jag delar inte denna uppfattning, eftersom systemet för återbetalning av tullskulder som har uppburits utan grund, såsom kommissionen påpekat och medlemsstaterna inte bestridit, blir tillämpligt i de fall som nämnts.
Om det nämligen efter det att tullskulden har betalats visas att transiteringen inom föreskriven tid genomförts på ett regelmässigt sätt eller att förfarandet efter utgången av alla frister visserligen genomförts med försening men i övrigt på ett regelmässigt sätt, så blir det aktuellt med en återbetalning av tullskulderna, eftersom den legala presumtionen för att den huvudansvarige blir betalningsskyldig för en tullskuld(52) därigenom slutligt kullkastas.
I ett sådant fall kan man nämligen med stöd av artikel 204.1 i tullkodexen i förening med artikel 859 i tillämpningsförordningen anta att försummelsen ”inte [har] någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av … tullförfarandet”.(53) Därmed har det i efterhand klargjorts att underlåtelsen att uppfylla den tullrättsliga skyldigheten (underlåtelsen att iaktta fristen för att uppvisa varorna) inte har medfört att det uppstått en tullskuld. I detta fall kan en återbetalning av den huvudansvariges tullskuld bli aktuell med stöd av artikel 236.1 i tullkodexen.
72. Den huvudansvarige påläggs således inte någon oproportionell börda i och med att ett krav på betalning upprättas utan dröjsmål efter utgången av tremånadersfristen, då han även härefter har möjlighet att förete bevis för att varorna uppvisats på ett regelmässigt sätt på bestämmelsetullkontoret och på så sätt kan erhålla återbetalning av den eventuellt redan inbetalda tullskulden.
73. Följaktligen är medlemsstaternas argument med avseende på att den huvudansvarige påläggs en oproportionell börda föga övertygande.
V – Åsidosättande av artikel 11 i förordning nr 1552/89
A – Parternas argument i huvudsak
74. Den tyska regeringen anser att det andra yrkandet i den talan som väckts mot den (C‑104/02) inte kan tas upp till sakprövning, eftersom en medlemsstat genom ett fördragsbrottsförfarande enligt artikel 228 EG inte kan förpliktas att fullgöra något.
75. Kommissionen har gjort gällande att den försenade uppbörden av de ifrågasatta tullskulderna automatiskt även har lett till att gemenskapens egna medel inte har tillhandahållits inom föreskriven tid, eftersom anspråken härom därigenom fastställts och krediterats för sent, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 2 samt artikel 9 och följande artiklar i förordning nr 1552/89. En försening medför enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89 att dröjsmålsränta skall betalas. En vägran att betala räntan innebär att nämnda bestämmelse åsidosätts.
76. Den nederländska, den tyska och den belgiska regeringen anser, mot bakgrund av att tullskulderna inte har uppburits för sent och att de härtill hänförliga egna medlen därför inte heller har krediterats för sent, att artiklarna 2 och 9–11 i förordning nr 1552/89 inte åsidosatts.
77. Den tyska regeringen har i sitt svaromål gjort gällande att artikel 11 i förordning nr 1552/89 är ogiltig och till stöd för detta endast hänvisat till en närmare redogörelse som denna stat skulle inge senare i ett annat mål(54) som är anhängigt mot Tyskland vid domstolen.
B – Rättslig bedömning
1.	Huruvida det andra yrkandet i mål C‑104/02 kan upptas till sakprövning
78. En fördragsbrottstalan enligt artiklarna 226 EG och 228 EG utgör en fastställelsetalan. Detta framgår av ordalydelsen av artikel 228 EG, enligt vilken domstolen ges möjlighet att fastställa ett fördragsbrott och denna fastställelse innebär en skyldighet för medlemsstaterna att vidta åtgärder. Det senare skulle inte behövas om domstolen med stöd av sin egen behörighet kunde förplikta medlemsstaten att undanröja ett rättsstridigt tillstånd.
79. Ett anspråk på betalning av dröjsmålsränta på grund av försenad kreditering av egna medel kan därför inte som sådant göras gällande inom ramen för ett fördragsbrottsförfarande. I ett sådant förfarande är det endast möjligt att framställa ett yrkande om fastställelse av att vägran att betala dröjsmålsränta i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1552/89 utgör ett fördragsbrott.
80. Härav följer att kommissionens andra yrkande i mål C‑104/02, avseende förpliktelse för Tyskland att betala den ränta som uppkommit på grund av den försenade krediteringen till gemenskapsbudgeten, skall avvisas.
81. Det är därför inte nödvändigt att närmare gå in på argumentet enligt vilket artikel 11 i förordning nr 1552/89 är ogiltig.(55)
2.	Huruvida talan i mål C‑460/01 är befogad
82. Den försenade underrättelsen om tullbeloppet (utfärdandet av kravet på betalning) som utgör ett åsidosättande av artikel 218.3 i tullkodexen utgör samtidigt en försenad fastställelse av anspråket enligt artikel 2 i förordning nr 1552/89. Härigenom blev de egna medlen automatiskt för sent krediterade på de av medlemsstaterna för kommissionen förda kontona, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 9 och följande artiklar i förordning nr 1552/89.
83. Till följd av dessa förseningar uppkom i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1552/89 det anspråk på dröjsmålsränta, vars omfattning och belopp Nederländerna inte har bestridit. Nederländernas vägran att betala räntan utgör därför ett åsidosättande av nämnda bestämmelse.
VI – Förslag till avgörande
84. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen
i mål C‑460/01 skall
1. fastställa att Konungariket Nederländerna
har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 11a.2 andra stycket andra meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 1062/87 av den 27 mars 1987 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering, artikel 49.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 med tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering och artikel 379.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2913/92 samt artiklarna 2.1 och 9–11 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel,
genom att från och med den 1 januari 1991 till och med den 31 december 1995
– i de fall då den som deklarerat en extern gemenskapstransitering inte, inom tre månader från det att avgångskontoret skickat en underrättelse om att sändningen inte inom föreskriven tid uppvisats vid bestämmelsekontoret, styrkt att den ifrågasatta transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt, inte senast den tredje dagen efter utgången av denna frist eller senare, i enlighet med rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister, utfärda ett krav på den aktuella tullskulden och bokföra andra avgifter och därigenom kreditera gemenskapens egna medel för sent,
– och vägra att betala dröjsmålsränta på beloppet,
2. förplikta Konungariket Nederländerna att ersätta rättegångskostnaderna.
i mål C‑104/02 skall
1. fastställa att förbundsrepubliken Tyskland
har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 49.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 med tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering respektive artikel 379.2 tredje meningen i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen i förening med artikel 2.1 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel,
genom att under åren 1993 och 1994,
– i de fall då den som deklarerat en extern gemenskapstransitering inte, inom tre månader från det att avgångskontoret skickat en underrättelse om att sändningen inte inom föreskriven tid uppvisats vid bestämmelsekontoret, styrkt att den ifrågasatta transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt, inte senast den tredje dagen efter utgången av denna frist eller senare, i enlighet med rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister, utfärda ett krav på den aktuella tullskulden och bokföra andra avgifter och därigenom kreditera gemenskapens egna medel för sent,
2. avvisa det andra yrkandet,
3. förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	Rådets förordning (EEG) nr 222/77 av den 13 december 1976 om förfarandet för gemenskapstransitering (EGT L 38, s. 1), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 474/90 av den 22 februari 1990 om ändring av förordning (EEG) nr 222/77 om förfarandet för gemenskapstransitering med avseende på avskaffandet av skyldigheten att lämna transiteringsintyg vid passage av en gräns inom gemenskapen (EGT L 51, s. 1).
(3)
–	Kommissionens förordning (EEG) nr 1062/87 av den 27 mars 1987 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering (EGT L 107, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1429/90 av den 29 maj 1990 om ändring av förordning (EEG) nr 1062/87 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering (EGT L 137, s. 1).
(4)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2726/90 av den 17 september 1990 om förfarandet för gemenskapstransitering (EGT L 262, s. 1).
(5)
–	Kommissionens förordning (EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter samt åtgärder för förenkling av förfarandet för gemenskapstransitering (EGT L 132, s. 1).
(6)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4).
(7)
–	Kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1).
(8)
–	Se ovan fotnot 3.
(9)
–	Se ovan fotnot 5.
(10)
–	Se ovan fotnot 7.
(11)
– Fotnoten finns inte i originaltexten: Artikel 215.1 i tullkodexen har följande lydelse: ”En tullskuld anses uppkomma på den plats där de omständigheter inträffar som förorsakar skulden.”
(12)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1854/89 av den 14 juni 1989 om bokföring av de import- och exporttullar som utgör en tullskuld och om villkoren för betalningen av dessa (EGT L 186, s. 1).
(13)
–	Se ovan fotnot 6.
(14)
– Förordning nr 1854/89 innehåller ingen jämförbar bestämmelse.
(15)
–	Rådets beslut av den 24 juni 1988 om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 185, s. 24).
(16)
–	Rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41). Sedan den 31 maj 2000 gäller rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1).
(17)
–	EGT L 124, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 71.
(18)
–	Vad beträffar detaljer i skälen kommer jag att – i den mån det framstår som lämpligt – redovisa dessa inom ramen för den rättsliga bedömningen.
(19)
– Förordning nr 1182/71 (se ovan fotnot 17).
(20)
–	Vad beträffar detaljer i skälen kommer jag att – i den mån det framstår som lämpligt – redovisa dessa inom ramen för den rättsliga bedömningen.
(21)
– Dom av den 14 november 2002 i mål C‑112/01, SPKR (REG 2002, s. I‑10655).
(22)
–	Dom av den 7 februari 1973 i mål 39/72, kommissionen mot Italien (REG 1973, s. 101; svensk specialutgåva, volym 2, s. 77), och av den 21 september 1978 i mål 69/77, kommissionen mot Italien (REG 1978, s. 1749).
(23)
–	Dom i mål 39/72 (se ovan fotnot 22) angående ett fall då det saknades anledning att döma i saken efter utgången av fristen.
(24)
–	Dom av den 20 mars 1986 i mål 303/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1986, s. 1171), punkt 11, och av den 21 september 1989 i mål 68/88, kommissionen mot Grekland (REG 1989, s. 2965; svensk specialutgåva, volym 10, s. 153), punkt 17.
(25)
–	Respektive motsvarande tidigare gällande bestämmelser.
(26)
–	Rättegångsspråk i mål C‑104/02: tyska.
(27)
–	”Gaat de bevoegde Lid-Staat over tot de inning” (rättegångsspråk i mål C‑460/01: nederländska); ”the competent Member State shall take steps to recover” (engelska); ”el Estado miembro competente procederá a la recaudación” (spanska); ”lo Stato membro competente procede alla riscossione” (italienska); ”skall den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in” (svenska); och ”l'État membre compétent procède au recouvrement” (franska).
(28)
–	Uppbördsförfarandet består i kronologisk ordning av ”bokföringen” i medlemsstaten, ”underrättelsen till gäldenären”, betalningen av tullskulderna eller realiseringen av den säkerhet som ställts och slutligen i förekommande fall av utmätning av tullskulderna (artikel 217 och följande artiklar i tullkodexen). Eftersom underrättelsen om tullbeloppet till gäldenären emellertid enligt artikel 221 i tullkodexen skall lämnas ”så snart” beloppet enligt artikel 217 och följande artiklar i tullkodexen har bokförts, kan man emellertid utgå från att dessa båda åtgärder sammanfaller omedelbart i tiden.
(29)
–	Se ovan fotnot 21.
(30)
–	Se till exempel dom av den 15 januari 1986 i mål 52/84, kommissionen mot Belgien (REG 1986, s. 89), och dom av den 26 juni 2003 i mål C‑404/00, kommissionen mot Spanien (REG 2003, s. I‑6695).
(31)
–	Artikel 221.1 i tullkodexen.
(32)
–	Artikel 84.1 i tullkodexen.
(33)
–	Artikel 204.1 a och 204.3 samt artikel 96.1 i tullkodexen.
(34)
–	Artikel 356 i tillämpningsförordningen.
(35)
–	Artikel 378.1 och 378.2 samt artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen. Vad beträffar undantagsfallet att det styrks att varorna uppvisats efter det att tullskulderna betalats, se nedan punkt 71 och följande punkter.
(36)
–	Artikel 380 i tillämpningsförordningen innehåller visserligen inte någon uttömmande uppräkning av möjliga bevis (”bl.a.”), men av den typ av bevis som anges följer att inte vilka bevis som helst kan göras gällande för att kullkasta den lagliga presumtionen i artikel 378 i tillämpningsförordningen.
(37)
–	Se ovan punkterna 49 och 53.
(38)
–	Om varorna inte kan visas upp på bestämmelsekontoret till exempel på grund av att de under transiteringen ”undandrag[its] från tullövervakning”, så blir även den som undandragit varorna (alltså till exempel tjuven) gäldenär (artikel 203.1 och 203.3 i tullkodexen). Av tullkodexen följer emellertid inte att den huvudansvariges tullskuld bortfaller i detta fall eller att han endast blir ansvarig i andra hand.
(39)
–	I artikel 379.2 tredje meningen i tillämpningsförordningen anges ”vidta åtgärder för att driva in de tullar … som är tillämpliga”.
(40)
–	Kommissionens förordningar om ändring av bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om gemensamma tulltaxan, som regelbundet utfärdas i ny lydelse.
(41)
–	Artikel 28 och följande artiklar i tullkodexen.
(42)
–	Bilaga 37, avdelning 1 B, nr 2 c i tillämpningsförordningen.
(43)
–	I synnerhet som det vid denna tidpunkt – till exempel på grund av att varorna undandragits från tullövervakning – eventuellt inte alls är möjligt längre att fastställa tullbeloppet med ledning av varornas värde.
(44)
–	Artikel 94 i tullkodexen och artikel 359 och följande artiklar i tillämpningsförordningen.
(45)
–	Artikel 367 och följande artiklar samt artikel 373 i tillämpningsförordningen.
(46)
–	Se ovan punkterna 49 och 53.
(47)
–	Artikel 379.1 i tillämpningsförordningen.
(48)
–	Artikel 379.1 i tillämpningsförordningen.
(49)
–	Dom av den 21 oktober 1999 i mål C‑233/98, Lensing & Brockhausen (REG 1999, s. I‑7349), punkt 33.
(50)
–	Behörigheten framgår även redan av artikel 215.3 i tullkodexen.
(51)
–	Den tyska regeringen anser att detta kan ha skett i 20–30 procent av fallen, den nederländska att det kan ha skett i omkring en procent av alla fall.
(52)
– Se ovan, punkt 49.
(53)
– Artikel 859 i tillämpningsförordningen gäller visserligen först sedan den 1 januari 1994. Enligt kommissionens, av medlemsstaterna inte emotsagda, rättsuppfattning vid den muntliga förhandlingen förelåg ett anspråk på återbetalning för den period som är aktuell i målen emellertid även genom tillämpning av de bestämmelser som föregick artikel 204.1 i tullkodexen.
(54)
–	Mål C‑105/02, kommissionen mot Tyskland.
(55)
–	Denna grund skulle för övrigt troligen avvisas som för sent anförd enligt artikel 42.2 första stycket i domstolens rättegångsregler, eftersom den tyska regeringen inte har framfört några som helst grunder utan endast har hänvisat till ett yttrande i ett annat mål, som dessutom inkom till domstolen först efter det att fristen för att inge ett svaromål i förevarande mål löpt ut.