62019CC0012
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. PIKAMÄE
представено на 2 април 2020 година (
1
)
Дело C‑12/19 P
Mylène Troszczynski
срещу
Европейски парламент
„Обжалване — Институционално право — Член на Европейския парламент — Привилегии и имунитети — Протокол за привилегиите и имунитетите — Членове 8 и 9 — Решение за отнемане на парламентарен имунитет — Дейност без връзка с парламентарните задължения — Публикация в профила на депутата в Twitter“
I. Въведение
1.
С жалбата си жалбоподателката иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 8 ноември 2018 г., Troszczynski/Парламент (T‑550/17, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното решение“, EU:T:2018:754), с което той отхвърля жалбата ѝ за отмяна на решение на Европейския парламент от 14 юни 2017 г. за отнемане на парламентарния имунитет на жалбоподателката (наричано по-нататък „спорното решение“).
2.
По настоящото дело Съдът ще трябва да се произнесе относно обхвата на имунитета, от който се ползва всеки член на ЕП по силата на Протокол № 7 за привилегиите и имунитетите на Европейския съюз, приложен към ДЕС и ДФЕС (наричан по-нататък „Протоколът“) (
2
). Съдът ще има възможност да потвърди своята практика в тази област, и по-конкретно принципите, установени с решение от 6 септември 2011 г., Patriciello (
3
), като даде полезни насоки и указания, които ще допринесат за подобряване на сътрудничеството между Европейския парламент и съдебните органи на държавите членки.
II. Правна уредба
3.
Член 8 от Протокола гласи:
„Членовете на Европейския парламент не могат да бъдат подлагани под каквато и да било форма на претърсване, задържане или съдебно производство във връзка с изразените от тях мнения или подадените от тях гласове при изпълнението на задълженията им“.
4.
Член 9 от този протокол гласи:
„По време на сесиите на Европейския парламент неговите членове притежават:
а)
на територията на тяхната собствена държава — имунитетите, предоставяни на членовете на националните парламенти;
б)
на територията на всяка друга държава членка — имунитет от всякаква форма на задържане или съдебно производство.
Имунитетът действа по подобен начин и по отношение на горепосочените членове по време на тяхното пътуване до и от мястото на заседанието на Европейския парламент.
Не може да има позоваване на имунитета, когато член на [П]арламента бъде заловен на мястото на извършване на нарушението и имунитетът не е пречка за Европейския парламент да упражни правото си за отнемане на имунитета на някой от неговите членове“.
5.
Член 5, параграф 2 от Правилника за дейността на Европейския парламент (8-ми парламентарен мандат — юли 2014 г.) (наричан по-нататък „Правилникът за дейността“) гласи:
„Парламентарният имунитет не е лична привилегия на отделния член на ЕП, а представлява гаранция за независимостта на Парламента като цяло и на неговите членове“.
III. Обстоятелства, предхождащи спора
6.
Жалбоподателката в производството пред Съда, г‑жа Mylène Troszczynski (наричана по-нататък „жалбоподателката“) е избрана за член на Европейския парламент на 1 юли 2014 г.
7.
На 23 септември 2015 г. в Twitter профила на жалбоподателката е публикувана снимка на група жени, носещи облекло, закриващо цялото лице с изключение на очите, които изглежда чакат на опашка пред каса за изплащане на семейни обезщетения (наричана по-нататък „КСО“). Снимката е придружена от следния коментар: „КСО в Росни-су-Боа, 9 декември 2014 г. Предполага се, че носенето на бурка е забранено от закона...“ (наричан по-нататък „спорният публикуван в Twitter текст“).
8.
На 27 ноември 2015 г. генералният директор на КСО в Сен-сен-Дьони (Франция) внася тъжба и се конституира като граждански ищец по обвинение в клевета срещу публичната администрация.
9.
На 19 януари 2016 г. прокуратурата в Бобини (Франция) образува досъдебно производство за подбуждане на омраза или насилие към лице или група лица заради техния произход или тяхната принадлежност/непринадлежност, към определен етнос, определена народност, раса или религия, както и за клевета.
10.
Жалбоподателката е призована за първоначален разпит от разследващ магистрат на 20 септември 2016 г. След нейния отказ да се яви поради имунитета си като член на Европейския парламент, на 23 септември 2016 г. разследващият магистрат изпраща искане до Парламента за неговото отнемане.
11.
С писмо от 1 декември 2016 г. ръководителят на прокуратурата към Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция) предава с положително становище искането на разследващия магистрат на френския министър на правосъдието, който да го предаде на председателя на Парламента. Същия ден френският министър на правосъдието предава на председателя на Парламента искането за отнемане на парламентарния имунитет на жалбоподателката, изпратено от разследващия магистрат от Tribunal de grande instance de Bobigny (Окръжен съд Бобини, Франция).
12.
На 16 януари 2017 г. председателят на Парламента оповестява в пленарно заседание, че искането ще бъде изпратено на комисията по правни въпроси.
13.
На 11 април 2017 г. комисията по правни въпроси изслушва жалбоподателката. Посочената комисия представя доклада си на 12 юни 2017 г.
14.
С решение от 14 юни 2017 г. Парламентът отнема имунитета на жалбоподателката.
15.
След подаване на жалбата ѝ до Общия съд с определение от 26 април 2018 г. заместник-председателят на Tribunal de grande instance de Bobigny (Окръжен съд Бобини), провеждащ разследването, предава жалбоподателката на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд, Франция).
IV. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
16.
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 12 август 2017 г., жалбоподателката иска отмяна на спорното решение, както и обезщетение за неимуществените вреди, които твърди, че е претърпяла в резултат от него.
17.
В подкрепа на исканията си тя излага четири основания, изведени: първото, от нарушение на член 8 от Протокола, второто от нарушение на член 9 от Протокола, третото — от неизпълнение на задължението за мотивиране и нарушение на принципите на равно третиране и на добра администрация, четвъртото — от нарушение на правото на защита и от възражение за незаконосъобразност на член 9, параграф 9 и на член 150, параграф 2 от Правилника за дейността.
18.
Общият съд разглежда първите две основания заедно, като най-напред припомня съдебната практика, в съответствие с която, ако Парламентът констатира, че деянията в основата на искането за отнемане на парламентарния имунитет не попадат в обхвата на член 8 от Протокола, той следва да провери дали членът на Парламента се ползва с имунитета, предвиден в член 9 от Протокола, за същите деяния, и ако това е така, да реши дали следва да го отнеме или не.
19.
За целите на направения от него анализ Общият съд разделя доводите, развити от жалбоподателката в подкрепа на тези две основания, на пет оплаквания: първото, че за спорния публикуван в Twitter текст се прилагал член 26 от френската конституция; второто, че посоченият в Twitter текст представлявал мнение, изразено при изпълнение на парламентарните задължения на жалбоподателката по смисъла на член 8 от Протокола; третото, за нарушаване на основното право на свобода на изразяване от страна на Парламента с неоснователното отнемане на парламентарния имунитет на жалбоподателката; четвъртото, че жалбоподателката не била автор на спорния публикуван в Twitter текст; петото, за накърняване на независимостта на жалбоподателката, както и тази на Парламента.
20.
Общият съд отхвърля първото оплакване като неотносимо. В точка 41 от обжалваното решение той констатира, че мотивът, поради който Парламентът приема, че жалбоподателката не може да се ползва от член 26 от френската конституция, не е свързан с това, че спорното изявление е направено в Twitter, а по-скоро с това, че спорният публикуван в Twitter текст не може да се квалифицира като изразено мнение или подаден глас при изпълнение на парламентарните задължения на жалбоподателката по смисъла на член 8 от Протокола.
21.
В точка 54 от обжалваното решение Общият съд отхвърля второто оплакване като неоснователно. Той констатира, че спорният публикуван в Twitter текст основно е целял да изрази съжаление заради неспазването на френски закон, забраняващ закриване на лицето на обществени места. Тъй като той е свързан с конкретно събитие, което евентуално протича в нарушение на френски закон пред организация, на която е възложена задача по предоставяне на обществена услуга на територията на Франция, и не може да се приравни на по-общо изразяване на позиция по текущи или разглеждани от Парламента актуални теми, Общият съд постановява, че Парламентът е приел, без да допуска явна грешка в преценката, че обвиненията срещу жалбоподателката не са свързани с изразено мнение или подаден глас при изпълнение на задълженията ѝ като член на Парламента по смисъла на член 8 от Протокола.
22.
В точка 59 от обжалваното решение Общият съд отхвърля и третото оплакване като неоснователно, като припомня, че член 8 от Протокола цели да защити свободното изразяване и независимостта на депутатите и следователно е „тясно свързан със свободата на изразяване“. След като действията, в които жалбоподателката е обвинена, не попадат в обхвата на този член, Общият съд стига до извода, че Парламентът не е нарушил тази свобода.
23.
Общият съд отхвърля четвъртото оплакване като неотносимо. В точки 61 и 62 от обжалваното решение той отбелязва, от една страна, че „въпросът дали условията за отнемане на имунитета са налице към момента на направеното за целта искане е отделен от въпроса относно преценката дали деянията, в които е обвинен съответният депутат, са доказани“, и от друга страна, че Парламентът не е компетентен да се произнесе относно възможността на жалбоподателката да се вмени отговорност за тези деяния, нито да прецени дали тя е автор на спорния публикуван Twitter текст или не.
24.
Накрая, Общият съд отхвърля като неоснователно петото оплакване, което откроява в рамките на първото и второто основание. Според Общия съд в точки 66 и 67 от обжалваното решение, след като член 9 от Протокола предвижда изрично възможността за отнемане на имунитета, от който се ползват депутатите на основание тази разпоредба, „[т]о Парламентът не би могъл да бъде упрекнат, че предвид обстоятелствата по случая и в резултат от искането, предадено от френския министър на правосъдието, е счел за уместно да отнеме имунитета на жалбоподателката, произтичащ от [Протокола]..., за да даде възможност провежданото от френските съдебни органи разследване да продължи“. При всички положения според Общия съд жалбоподателката не е изтъкнала нито едно обстоятелство, което би могло да доведе до констатацията, че в случая Парламентът е накърнил независимостта, която тя черпи от качеството си на депутат.
25.
В точка 102 от обжалваното решение Общият съд отхвърля изцяло третото основание, първата част от което е изведена от нарушение на задължението за мотивиране и на принципа на равно третиране, а втората — от нарушение на принципа на добра администрация.
26.
В първата част жалбоподателката сочи по същество, че е трябвало да се възползва от принцип № 2 съгласно Съобщение № 11/2003 от 6 юни 2003 г. на Комисията по правните въпроси и по въпросите на вътрешния пазар на Парламента до неговите членове, имащ за предмет „[о]тнемане[то] на имунитета в съответствие с член [9] от Протокола за привилегиите и имунитетите. Принципи, установени въз основа на делата, свързани с изразяване на становища“ (наричано по-нататък „Съобщение № 11/2003“), съгласно който „в случаите, когато деянията, в които е обвинен депутатът, са част от политическата му дейност или са пряко свързани с нея, основен принцип е, че имунитет не се отнема“.
27.
Общият съд отхвърля това твърдение въз основа на съдебната практика, съгласно която Съобщение № 11/2003 не би могло да го обвързва, тъй като не е акт на Парламента по смисъла на член 288 ДФЕС (
4
). Общият съд отбелязва, от една страна, че тъй като жалбоподателката не е уточнила нито действията, нито думите, в които са били упрекнати депутатите, посочени от нея като ползващи се от това съобщение лица, нито пък при какви обстоятелства са настъпили разглежданите деяния, тя не е доказала, че положението на тези депутати е сравнимо с нейното. От друга страна, след като в случая липсва пряка връзка между спорния публикуван в Twitter текст и парламентарните задължения на жалбоподателката, тя също не е доказала, че Парламентът се е отклонил от принцип № 2 (т. 81 от обжалваното решение).
28.
В рамките на втората част на третото основание жалбоподателката по същество изтъква, че Парламентът не е спазил принципа на добра администрация, тъй като в случая не е констатирал наличието на fumus persecutionis съгласно определението в Съобщение № 11/2003, тоест на случай, в който е трябвало да се презумира, че съдебното производство срещу жалбоподателката е било образувано с намерение да се навреди на политическата ѝ дейност. Според жалбоподателката това производство е инициирано от тогавашния френски министър на правосъдието, който е бил отявлен противник на Националния фронт, политическата партия, чийто представител е тя. Освен това въпросното производство било ангажирано в навечерието на предизборна кампания.
29.
Общият съд отхвърля втората част на третото основание, като отбелязва, на първо място, че жалбоподателката не представя „никакво конкретно обстоятелство, освен различията в политическата идеология, годно да установи, че френското правителство, и по-специално френският министър на правосъдието, предприема целенасочени действия против Националния фронт“, нито пък че „единствено или поне отчасти причина за започване на досъдебното производство в случая е членството ѝ в Националния фронт“ (
5
).
30.
На второ място, Общият съд констатира, че няма никакво основание да се счита, че искането за отнемане на парламентарния имунитет на жалбоподателката е било направено в рамките на съдебно производство, което е протекло не по обичайния ред, по-специално що се отнася до сроковете.
31.
На трето място, след като посочва отново, че въпросът дали са налице условията за отнемане на парламентарен имунитет към момента на съответното искане, е отделен от въпроса дали деянията, в които е обвинен съответният депутат, са доказани, Общият съд приема, че никое от приведените в тази връзка от жалбоподателката съображения — а именно, първо, че нейният сътрудник е написал спорния публикуван в Twitter текст без нейно знание, второ, че спорното изображение е фотомонтаж, направен от общодостъпен кадър, който вече е бил разпространен в интернет, без да е било образувано съдебно производство, по-специално от КСО в Сен-сен-Дьони, трето, че жалбоподателката е изтрила публикувания в Twitter текст веднага щом е разбрала за него, и четвърто, че при осъдителна присъда има опасност като съпътстващо наказание да бъде лишена от избираемост, както и да загуби мандата си на член на Европейския парламент, а също и всички останали нейни избирателни мандати — не са „сред обстоятелствата, които Парламентът трябва да вземе предвид, за да прецени дали в случая са налице условията за отнемане на парламентарния имунитет“ (
6
).
32.
По съображения за изчерпателност Общият съд констатира, че определението за предаване на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд), постановено от заместник-председателя на Tribunal de grande instance de Bobigny (Окръжен съд Бобини) след спорното решение, представено в заседанието, е в противоречие с доводите на жалбоподателката относно наличието на fumus persecutionis от страна на френските съдебни органи. В това отношение Общият съд подчертава, че съгласно посоченото определение обстоятелството, че жалбоподателката не е автор на спорния публикуван в Twitter текст, не е пречка за нейното преследване на основание на френския Закон от 29 юли 1881 г. за свободата на печата (наричан по-нататък „Законът от 29 юли 1881 г.“).
33.
Накрая, в точки 105—120 от обжалваното решение Общият съд разглежда и отхвърля четвъртото основание за отмяна, изведено от нарушение на правото на защита и от възражение за незаконосъобразността на член 9, параграф 9 и на член 150, параграф 2 от Правилника за дейността.
V. Производството пред Съда и исканията на страните
34.
Жалбоподателката иска от Съда:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да отмени спорното решение,
–
да определи разходите за производството, които следва да бъдат присъдени на жалбоподателката,
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
35.
Парламентът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата изцяло,
–
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
VI. Правен анализ
А. Предварителни бележки
1.
Функции и статут на членовете на Европейския парламент
36.
Членовете на Европейския парламент са представители на гражданите на Съюза. Те следят внимателно за проблемите на гражданите, на групи от лица, представляващи различни интереси, и на предприятията. Избрани по силата на всеобщо и пряко избирателно право със свободно и тайно гласоподаване за срок от пет години, те са връзката между гражданите и различните институции. В качеството на членове на Парламента те осигуряват демократична легитимност на целия процес на интеграция. Членовете на Европейския парламент са не само централна фигура в законодателния процес, тъй като по-специално са оправомощени да предлагат промени в проектите за текстове, по които гласуват, но те могат също да предлагат резолюции във всички области от поверената им компетентност. Те имат влияние и върху дейността на Съвета и Европейската комисия, тъй като могат да подтикнат към действия тези институции. Така те участват във вземането на решения по значими въпроси на съвремието, като например промяната в климата, миграцията, правата на човека по света, споразуменията с трети държави или международни организации и регулацията на финансовите пазари. Освен това членовете на Европейския парламент упражняват важни контролни правомощия, тъй като гласуват бюджета на Съюза, одобряват състава на Комисията, могат да образуват анкетни комисии и дори да гласуват недоверие на членове на Комисията, които при това положение трябва да подадат оставка.
37.
С цел да се осигури упражняване на мандата на членовете на Европейския парламент при условията на пълна независимост и без вмешателство им се предоставя специален статут. Както посочва Съдът в решението, постановено по съединени дела C‑200/07 и C‑201/07, Marra (
7
), депутатският имунитет на европейските депутати, както е предвиден в членове 8 и 9 от Протокола, включва двете форми на защита, които обикновено се признават на членовете на националните парламенти на държавите членки, а именно имунитет във връзка с изразено мнение и подадени гласове при изпълнение на парламентарните задължения, както и парламентарна неприкосновеност, която по принцип включва защита срещу съдебни производства (
8
). Следва да се отбележи, че далеч без да има за цел да осигури лична полза, имунитетът, който им дава Протоколът, следва да защити Парламента при осъществяване на неговата дейност от пречки или заплахи за доброто му функциониране, както наскоро припомня Съдът по делото, по което е постановено решение Junqueras Vies (
9
).
38.
Следователно в съответствие с изложеното е Парламентът да бъде оправомощен сам да преценява дали съдебно производство, образувано срещу един от неговите членове, цели да засегне неговото функциониране. Действително, видно от член 9, трета алинея от Протокола, този специален статут не може да бъде пречка за Парламента да упражни правото си за отнемане на имунитета на някой от неговите членове. Именно на основание на посочената разпоредба Парламентът отнема имунитета на жалбоподателката по искане на френските органи. В спора пред Общия съд жалбоподателката упреква Парламента, освен в нарушение на редица процесуални гаранции, за това, че е приложил неправилно разпоредби от Протокола, тъй като е нарушил обхвата на парламентарния имунитет, от който тя се ползва. За сметка на това, по настоящото дело жалбоподателката упреква Общия съд в „явна грешка в преценката“, която следва да се дефинира от процесуална гледна точка, за да може жалбата до Съда да бъде разгледана адекватно.
2.
Процесуални аспекти, които следва да се вземат предвид в настоящото производство по обжалване
39.
В подкрепа на жалбата си до Съда жалбоподателката излага две основания, обединени в един общ раздел, озаглавен „Нарушение на правото на Съюза от Общия съд — грешка при прилагане на правото и грешка в квалификацията на правното естество на деянията — явна грешка в преценката“. Жалбоподателката упреква Общия съд, че е допуснал „явна грешка в преценката“ при анализа както на второто, така и на третото основание на жалбата, с която е поискана отмяна на спорното решение на основание член 263 ДФЕС. Според нея всяка от двете твърдени грешки в преценката има „последици по отношение на правната квалификация, която Общият съд прави на направените изявления и техния контекст и на липсата на възможност [тя] да се ползва от действието на разпоредбите на членове 8 и 9 от Протокола“.
40.
Преди да разгледам двете основания, държа да отбележа, че жалбоподателката си служи с не особено точна терминология, за да опише твърдените грешки, допуснати от Общия съд. Освен това, както ще стане ясно по-долу, не е ясно посочено в каква степен твърдените грешки в преценката, критикувани от жалбоподателката, биха могли да поставят под съмнение правната валидност на определени изводи, които Общият съд е направил в обжалваното решение. След тези първоначални уточнения намирам за необходимо да припомня принципите, характеризиращи производството по обжалване на съдебни актове, от които ще се ръководи предстоящият анализ.
41.
Съгласно член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването се ограничава само до правни въпроси и то трябва да се основава на липса на компетентност на Общия съд, на нарушение на процесуални правила в производството пред него, което накърнява интересите на жалбоподателя, или на нарушение на правото на Съюза от страна на Общия съд. Преценката на фактите и доказателствата, освен в случай на тяхното изопачаване, не представлява правен въпрос, който да подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (
10
). Изопачаване обаче е налице, когато, без да се привеждат нови доказателства, преценката на наличните доказателства се оказва явно погрешна или в явно противоречие с тяхното съдържание (
11
). За сметка на това, Съдът е компетентен да извърши проверка на правната квалификация и на правните последици, изведени от Общия съд въз основа на същата (
12
). Въз основа на тези принципи по-долу следва да се разгледат основанията, изложени от жалбоподателката.
Б. По първото основание на жалбата
1.
Доводи на страните
42.
Най-напред по отношение на грешката в преценката, която твърди, че е допусната в анализа на второто основание на жалбата в първоинстанционното производство, жалбоподателката упреква Общия съд, че е констатирал, първо, че коментираното в спорния публикуван в Twitter текст събитие не е част от темите, представляващи интерес за член на Европейския парламент, тъй като географски е локализирано във Франция, второ, че мнението по необходимост представлява изразяване на обща позиция и не би могло да се отнася до конкретно събитие, и трето, че „открояването от парламентарист на поведение в разрез с френското законодателство не е актуална тема от текущ интерес“.
43.
Срещу първата констатация на Общия съд, за която твърди, че е неправилна, жалбоподателката сочи, че всеки депутат е избран от страната си, че той представлява своите избиратели и че по време на мандата си той трябва да поддържа нужната връзка с тях, „като оповестява именно факти, които ги интересуват или засягат“.
44.
Срещу втората констатацията на Общия съд, за която твърди, че е неправилна, жалбоподателката сочи, първо, че тя е в разрез със Съобщение № 11/2003, и по-специално с принцип № 2 от него, второ, че съгласно Закона от 29 юли 1881 г. спорният публикуван в Twitter текст се счита за мнение, и трето, че Европейският съд по правата на човека приема в своето решение от 8 октомври 2009 г., Brunet-Lecomte и Tanant c/у Франция (
13
), че „обидно, клеветническо или друго изказване може да стане част от политическия дебат и да бъде защитено в рамките на основното право на свобода на изразяване, когато съществува обществен интерес от обсъждането му“.
45.
Жалбоподателката оспорва третата констатация на Общия съд, за която твърди, че е неправилна, като сочи, от една страна, че носенето на бурка на обществено място като външно проявление на принадлежност към исляма е „тема от обществен интерес, свързана с обществения живот и правата на жените“, и от друга страна, че Общият съд е трябвало да приложи съдебната практика, установена с решение Patriciello, тъй като във връзка с отказа да се отнеме парламентарният имунитет на депутат, то се позовавало на „общ[ия] интерес на [неговите] избиратели в рамките на политическите [му] дейности“.
46.
Парламентът сочи, че тези три оплаквания се основават на неправилен прочит на обжалваното решение. Той отбелязва, на първо място, позовавайки се на точка 53 от обжалваното решение, че Общият съд не твърди, че коментираното събитие не е част от темите, представляващи интерес за член на Европейския парламент, тъй като географски е локализирано във Франция, а по-скоро че спорният публикуван в Twitter текст се отнася за конкретно събитие, поради което не може да се приравни на по-общо изразяване на позиция по текущи или разглеждани от Парламента актуални теми.
47.
На второ място, според Парламента Общият съд не е установил, че мнението трябва да съставлява изразяване на обща позиция, която не може да се отнася до конкретно събитие, а по-скоро че конкретното разглеждано мнение няма пряка, очевидно налагаща се връзка с парламентарните задължения на жалбоподателката.
48.
На трето място, според Парламента Общият съд не е решил, че открояването на поведение в разрез с националното законодателство от депутат не представлява тема от текущ интерес, а само че спорният публикуван в Twitter текст не може да се приравни на изразяването на по-обща позиция по текущи актуални теми.
49.
Освен това, що се отнася до позоваването на решение Patriciello, Парламентът подчертава, че разглежданият цитат е от точка 12 от това решение, която е част от изложението на фактите по делото, разгледано от Съда, а не от неговите мотиви.
2.
Преценка
а)
Липсата на пряка, очевидно налагаща се връзка между разглежданата дейност и задълженията, обичайно изпълнявани от член на Европейския парламент
50.
Най-напред държа да подчертая, че от член 8 от Протокола ясно личи, че членовете на Европейския парламент „не могат да бъдат подлагани под каквато и да било форма на претърсване, задържане или съдебно производство във връзка с изразените от тях мнения или подадените от тях гласове при изпълнението на задълженията им“ (
14
). Езиковият анализ на разпоредбата позволява да се изведе, че член на Европейския парламент може с пълно основание да се позовава на своя парламентарен имунитет, щом като е налице достатъчно тясна връзка между изразените мнения и подадените от него гласове и обичайно изпълняваните от същия задължения. Подобен извод може да се направи и при анализ на тази разпоредба въз основа на нейната цел, вече припомнена в предварителните ми бележки (
15
), изразяваща се в предпазване на доброто функциониране на Парламента от всякаква намеса.
51.
Това тълкуване се потвърждава от решение Patriciello, в което Съдът тълкува посочената разпоредба в смисъл, че изисква „връзката между изразеното мнение и парламентарните задължения […] да бъде пряка и очевидно налагаща се“ (
16
). В този контекст ще отбележа, че Съдът поддържа по-скоро ограничително тълкуване на понятието за „имунитет“ (
17
) поради съображения, които намирам за релевантни. Съдът е посочил, че предвиденият в член 8 от Протокола имунитет „може окончателно да възпрепятства съдебните органи и националните юрисдикции да упражнят съответните си правомощия в областта на наказателното преследване и санкционирането на престъпленията с цел осигуряване съблюдаването на обществения ред на тяхната територия и съответно по този начин напълно да лиши лицата, увредени от тези изявления, от достъп до правосъдие, включително с оглед евентуални претенции пред гражданските юрисдикции за получаване на обезщетение за претърпяната вреда“ (
18
). От това следва необходимостта от преценка във всеки отделен случай дали са изпълнени условията, позволяващи член на Европейския парламент валидно да се позовава на своя имунитет (
19
).
52.
С оглед на това констатирам определени сходства между обстоятелствата по настоящия спор и по дело Patriciello, които считам за важно да отбележа в настоящия анализ, за да се разберат по-добре съображенията на Общия съд. И по двете дела въпросните депутати се произнасят, самостоятелно или чрез трети лица, относно факти, за които се презумира, че са настъпили извън сградите на Парламента и без никаква очевидна връзка със задълженията на член на Европейския парламент.
53.
Действително по дело Patriciello въпросният депутат се изказва относно твърдяно незаконосъобразно поведение на полицейски служител в своята държава членка по произход, като Съдът приема, че тези обстоятелства са „относително отдалечени от задълженията на член на Европейския парламент и следователно трудно могат да разкрият пряка връзка с общ интерес, ангажиращ гражданите“. При това положение, тъй като става дума за преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС, Съдът приема, с уговорка относно преценките, които запитващата юрисдикция следва да направи, че „дори такава връзка да можеше да се установи, тя не би била очевидно налагаща се“ (
20
).
54.
По настоящото дело френските съдебни органи упрекват жалбоподателката, че е публикувала в своя профил в Twitter снимка, за която се предполага, че има връзка със събитие, за което се приема, че се е състояло в сграда на публичен орган, намираща се в населено място в държавата членка по произход на жалбоподателката. По-конкретно от точка 52 от обжалваното решение следва, че спорният публикуван в Twitter текст има за цел „да изрази съжаление заради неспазването на френски закон […], забраняващ закриване на лицето на обществени места, от група жени, носещи облекло, закриващо цялото лице с изключение на очите, които изглежда чакат на опашка пред КСО Росни-су-Боа“. Намирам, че връзката между това действие и типичните задължения на член на Европейския парламент, описани в предварителните ми бележки (
21
), не е очевидно налагаща се. При всички положения в не по-голяма степен отколкото при обстоятелствата по делото, по което е постановено решение Patriciello. Не би могло да се открие никаква връзка с целите или политиките на Съюза, върху които Парламентът се очаква да влияе в ролята си на решаващ орган. Разглежданите действия също не изглежда да са в състояние да надхвърлят изцяло местното равнище. Поради това обстоятелствата по двете дела следва да се оценят по един и същ начин от правна гледна точка.
55.
В този смисъл споделям преценката на Общия съд в точка 54 от обжалваното решение относно липсата на пряка и очевидна връзка между, от една страна, приписваните на жалбоподателката и нейните сътрудници действия, и от друга страна, нейните задължения като депутат. Поради това следва да се направи извод, че без да допуска грешка при прилагане на правото, Общият съд е потвърдил, че предполагаемите действия не са имали връзка с изразени мнения или подадени гласове от жалбоподателката при изпълнението на задълженията ѝ като член на Европейския парламент по смисъла на член 8 от Протокола.
56.
Преди да приключа с този въпрос, бих искал да направя някои разяснения във връзка с точка 12 от решение Patriciello, на която изглежда жалбоподателката придава особено значение във връзка с тълкуването на Протокола. В становището си тя посочва, че посоченият абзац съдържа правни „принципи“, които Общият съд е трябвало да приложи в нейния случай. Налага се обаче констатацията, че разглежданият абзац не е част от мотивите на решението, а от краткото представяне на фактическата обстановка. Поради това от него не може да се изведе никакъв правен принцип, който да обвързва Общия съд. Освен това, доколкото се упоменават съображенията, поради които Парламентът е решил към съответния момент да защити имунитета на въпросния член на Европейския парламент, а именно, че той се е намесил „в общ интерес на своите избиратели, в рамките на политическите си дейности“, достатъчно е да се отбележи фактът, че съображенията в основата на това решение, почиващо на препоръка на комисията по правни въпроси в Парламента, са останали без всякакво въздействие върху тълкуването на член 8 от Протокола, възприето от Съда. Тъкмо обратното, от диспозитива на решение Patriciello ясно следва, че действие като описаното по-горе не попада в обхвата на имунитета, предоставен с тази разпоредба. От това следва, че жалбоподателката не може в своя полза да се позовава на чисто фактическите констатации, съдържащи се в точка 12 от решение Patriciello.
57.
Тъй като един от основните критерии по член 8 от Протокола не е изпълнен, по принцип не е необходимо да се провери дали разглежданото действие представлява изразено „мнение“ по смисъла на тази разпоредба. Действително в решение Patriciello Съдът се ограничава да припомни, че това понятие „трябва да се разбира в широк смисъл — като обхващащо изказванията или изявленията, които по своето съдържание са равнозначни на твърдения, представляващи субективни преценки“ (
22
), без обаче да дава допълнителни указания на запитващата юрисдикция, за да ѝ позволи да провери дали разглежданите изявления на депутата попадат в това понятие. Поради това не би могло да се изключи по категоричен начин, че определено изявление, свързано с дадена тема, която е в центъра на обществения дебат на европейско равнище, например някоя от темите, които посочих в предварителните си бележки (
23
), с което депутатът изразява лични убеждения, може да представлява такова мнение.
58.
Органите, натоварени да прилагат Протокола и да следят за точното му изпълнение, преди всичко Парламентът, когато получи искане за отнемане на имунитет, следва да разгледат този въпрос във всеки отделен случай (
24
). В настоящия случай отбелязвам, че в спорното решение Парламентът се въздържа от изрична квалификация на разглежданото действие като изразено „мнение“, което би могло да се тълкува като воля на жалбоподателката да се даде възможност да се ползва от породилото се съмнение. Подобен подход е възможен предвид широкия смисъл на това понятие (
25
). Впрочем отбелязвам, че този въпрос също не е изрично разгледан и в производството пред Общия съд.
59.
При всички положения не намирам за необходимо да се спирам на този въпрос в настоящото производство по обжалване, тъй като оплакванията на жалбоподателката са свързани изцяло със съображенията на Общия съд относно критерия за „очевидната пряка връзка“ със задълженията на член на Европейския парламент. Разглеждането на въпроса дали фотомонтаж, свързан със събитие, което евентуално никога не се е състояло, представлява изразено „мнение“ по смисъла на член 8 от Протокола би означавало да се надхвърли обхватът на съдебния контрол, характерен за производството по обжалване пред Съда.
б)
Разглеждане на оплакванията на жалбоподателката
60.
Предходните съображения са основата за настоящия анализ на повдигнатите от жалбоподателката оплаквания. В неговите рамки ще изясня, че тези оплаквания свидетелстват за неправилен прочит на обжалваното решение, който поставя под съмнение основателността (
26
) на първото основание.
1) По първото оплакване
61.
Противно на твърденията на жалбоподателката, в точка 53 от обжалваното решение Общият съд не установява, че твърдяното коментирано събитие в спорния публикуван в Twitter текст не е част от темите, представляващи интерес за член на Европейския парламент, тъй като географски е локализирано във Франция. Напротив, Общият съд не изключва категорично възможността събития, имащи отношение към проблеми, свързани с ислямизма и накърняването на правата на жените — засягащи редица държави по света, включително Франция — действително да представляват въпроси от общ интерес.
62.
Следва да се уточни, че в посочената точка 53 Общият съд обяснява конкретно, че „спорната снимка и спорният публикуван в Twitter текст по-скоро показват воля да се открои поведение, което е в разрез с френското законодателство, а не толкова загриженост за защитата на правата на жените“. Въз основа на това Общият съд стига до извода, че „качеството на жалбоподателката на заместник-член на парламентарната комисия по правата на жените и равенството между половете не би могло да даде възможност спорният публикуван в Twitter текст да се обвърже с изпълняваните от нея задължения като член на Парламента“. Тази преценка на фактите, която е от изключителната компетентност на Общия съд, не би могла да се оспорва в производството по обжалване пред Съда, още повече че жалбоподателката не представя никакво доказателство за евентуална грешка при прилагане на правото.
63.
От това следва, че това оплакване следва да се отхвърли, тъй като произтича от неправилен прочит на обжалваното решение.
2) По второто оплакване
64.
Противно на твърденията на жалбоподателката, Общият съд също не установява, че по принцип мнението по необходимост представлява изразяване на обща позиция и не може да се отнася до конкретно събитие. Действително от точка 46 от обжалваното решение е видно, че за да провери дали спорният публикуван в Twitter текст представлява мнение, изразено от жалбоподателката при изпълнение на парламентарните ѝ задължения, Общият съд не ограничава това понятие до изразяването на общи позиции, изключвайки всякакво позоваване на конкретни събития. Напротив, Общият съд изхожда от понятието за мнение, развито от Съда и упоменато по-горе (
27
), в съответствие с което то трябва да се разбира в широк смисъл, като по този начин не се изключва никоя от двете хипотези.
65.
При все това, макар мнението да може със сигурност да е свързано с конкретно събитие, страните по настоящото дело са съгласни, че спорният публикуван в Twitter текст е свързан с конкретно събитие, за което се счита, че евентуално е настъпило в населено място във Франция, и не може да се приравни на изразяването на по-обща позиция по текущи актуални или обичайно разглеждани от Парламента теми по време на дебати или на работа в различните комисии (
28
), подобни на тези, които посочих в предварителните си бележки (
29
). Следва да се има предвид, както установих по-горе, че темата няма пряка, очевидно налагаща се връзка с парламентарните задължения на жалбоподателката, каквато изисква член 8 от Протокола.
66.
Настоящото оплакване се основава на неправилен прочит на обжалваното решение, поради което предлагам същото да се отхвърли.
3) По третото оплакване
67.
Струва ми се, че законът от 29 юли 1881 г., на който се позовава жалбоподателката, според който спорният публикуван в Twitter текст представлявал „мнение“, е ирелевантен в настоящия контекст, още повече че обхватът на предвидения в член 8 от Протокола имунитет трябва да се установи само въз основа на правото на Съюза. Действително, както посочва Съдът в своята практика, за разлика от парламентарната неприкосновеност, предвидена в член 9, първа алинея, буква a) от Протокола, която зависи от националното право, обхватът на предвидения в член 8 от Протокола имунитет трябва да се установи само въз основа на правото на Съюза, тъй като липсва препращане към националните правни уредби (
30
).
68.
Поради това предлагам това оплакване също да се отхвърли, доколкото то произтича от несъобразяване с автономния характер на правото на Съюза.
в)
Междинно заключение
69.
Предвид изложените по-горе съображения първото основание на жалбата следва да се отхвърли като явно неоснователно.
В. По второто основание на жалбата
1.
Доводи на страните
70.
Що се отнася до явната грешка в преценката, която се твърди, че Общият съд е допуснал в рамките на анализа на третото основание на жалбата до него, жалбоподателката излага три оплаквания.
71.
Първото е относно констатацията на Общия съд, че „Парламентът не е длъжен да знае дали деянията, в които е обвинен съответният депутат, са доказани“, въпреки че Парламентът разгледал същите, „признавайки в решението си, че [жалбоподателката] не е автор на публикувания в Twitter текст“.
72.
С второто си оплакване жалбоподателката упреква Общия съд, че не е извел точни правни последици от някои документи по делото, по-специално от член 42 от Закона от 29 юли 1881 г., който позволявал — предвиждайки „каскадна отговорност“ — компетентните национални органи да преследват сътрудника на жалбоподателката, автор на публикувания в Twitter текст, отделно от нея.
73.
Накрая, с третото си оплакване жалбоподателката упреква Общия съд, че въз основа на определението за предаването ѝ на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд) той е „извел противоположната правна последица на тази, която изисква [това определение]“, тъй като тя не е била автор на спорния публикуван в Twitter текст и го е изтрила веднага, след като е научила за него, което доказвало, че не е имала никакво намерение да извършва престъпление. Освен това обстоятелството, че единствено жалбоподателката е била предадена на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд), при положение че производството срещу автора на спорния публикуван в Twitter текст е било прекратено поради давност, показвало „ожесточеност на съдията“ спрямо нея и свидетелствало за „намерение да ѝ бъдат нанесени политически вреди, което поведение било характерно за действия при fumus persecutionis“.
74.
Парламентът счита, че второто основание е недопустимо. Най-напред жалбоподателката не уточнила защо възприетото от Общият съд тълкуване на член 9 от Протокола, а именно че Парламентът не следва да преценява дали деянията, в които е обвинен съответният депутат, са доказани, било погрешно, и съответно в какво се състояла грешката на Общия съд. Жалбоподателката също не посочила достатъчно конкретно правните доводи в подкрепа на отправената от нея критика, нито правното основание, с оглед на което Общият съд е трябвало да достигне до различен извод. Същото се отнасяло за критиката, свързана с точка 100 от обжалваното решение, в която Общият съд констатира, че Парламентът не би могъл да бъде упрекнат, че не се е съобразил с това, че жалбоподателката не е автор на спорния публикуван в Twitter текст и го е изтрила веднага щом като е научила за него.
75.
По-нататък Парламентът сочи, че не вижда какви са правните последици, които според жалбоподателката Общият съд е трябвало да изведе въз основа на член 42 от Закона от 29 юли 1881 г., поради липсата на правни доводи в подкрепа на отправената от нея критика и на посочено правно основание за евентуален по-различен извод на Общия съд.
76.
Накрая, Парламентът сочи, че жалбоподателката не би могла да критикува направената от Общия съд преценка на определението за предаването ѝ на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд), тъй като ставало въпрос за доказателство по делото. Преценката на фактите и доказателствата от своя страна не била правен въпрос, подлежащ на контрол от Съда в рамките на производството по обжалване, освен при изопачаване на фактите и доказателствата, каквото жалбоподателката не твърдяла, а и такова не се установявало недвусмислено от материалите по делото.
2.
Преценка
а)
По първото оплакване
77.
Що се отнася до първото оплакване от второто основание, най-напред следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда от член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва точно да посочва пороците на съдебното решение, чиято отмяна се иска, както и конкретните правни доводи, с които се подкрепя това искане, тъй като в противен случай жалбата до Съда или съответното основание ще бъдат недопустими (
31
). На това изискване не отговаря и следователно трябва да бъде отхвърлено като явно недопустимо оплакване, което се ограничава да коментира определена част от обжалваното съдебно решение, без представяне на последователна правна аргументация, насочена конкретно към открояването на грешката при прилагане на правото, опорочаваща въпросната част (
32
).
78.
С оглед на посоченото отбелязвам, че жалбоподателката не уточнява в какво се състои допуснатата от Общия съд грешка при прилагане на правото. Тя също не посочва достатъчно подробно правните доводи в подкрепа на отправената от нея критика и не уточнява правното основание, с оглед на което Общият съд евентуално е трябвало да достигне до различен извод. Поради това би могло да се счете, че това оплакване не отговаря на изложените по-горе условия за допустимост.
79.
По съображения за предпазливост следва все пак да се разгледат визираните от жалбоподателката откъси от обжалваното решение, за да се провери за наличието на явни пороци в мотивите, и по-специално в правната преценка на фактите, които биха могли да представляват грешка при прилагане на правото.
80.
Предварително отбелязвам, че анализът на точки 60—62 от обжалваното решение, на които очевидно се позовава жалбоподателката, не позволява да се установи, че Общият съд е допуснал грешка в преценката на фактите. Напротив, Общият съд само припомня, основателно, че въпросът за възможността на депутат да се вмени отговорност за деянията, в които е обвинен, е от компетентността на органите на държавата членка, която е инициирала искането за отнемане на имунитет.
81.
В допълнение следва да се уточни, че Общият съд не упреква Парламента, че не се е съобразил с компетентността на тези органи. Всъщност в спорното решение Парламентът се въздържа от окончателна правна преценка на фактите с оглед на френското наказателно право, а само се ограничава с възпроизвеждане на наказателните обвинения на френските съдебни органи, повдигнати срещу жалбоподателката. Освен това, тъй като Парламентът посочва, че изображението, разпространено в Twitter, всъщност е фотомонтаж, публикуван от нейния сътрудник, впоследствие изтрито, той само обобщава фактите, подтикнали искането за отнемане на имунитет. Парламентът не се произнася по отговорността на жалбоподателката за евентуалното използване на нейния профил в Twitter от сътрудника ѝ. Следователно, противно на онова, което жалбоподателката изглежда твърди, откъсите от разглежданото спорно решение представляват единствено запознаване с фактите от страна на Парламента. Впрочем обжалваното решение не дава никакво основание да се предполага, че Общият съд не е разбрал правилно смисъла и правната стойност на наблюденията на Парламента.
82.
Общият съд не е допуснал никаква грешка в преценката, която би могла да представлява изопачаване на фактите, поради което предлагам това оплакване да се отхвърли.
б)
По второто оплакване
83.
Що се отнася до второто оплакване, споделям критиката на Парламента относно липсата на яснота на изложения от жалбоподателката довод, че Общият съд е трябвало да „изведе правните последици от член 42 от Закона от 29 юли 1881 г.“ С оглед на недостатъчните доводи намирам, че това оплакване също не отговаря на условията за допустимост на жалба до Съда, установени в съдебната практика и посочени по-горе (
33
).
84.
По съображения за изчерпателност ще разгледам все пак това оплакване с оглед на точки 100 и 101 от обжалваното решение, които според жалбоподателката съдържат грешка в преценката от страна на Общия съд, макар и тя да не изяснява в какво се състои тази грешка и какво би било правното ѝ значение.
85.
Държа преди всичко да отбележа, че член 42 от Закона от 29 юли 1881 г., цитиран от жалбоподателката, определя категориите лица, отговарящи за престъпления и нарушения, допуснати чрез печата. Следователно се налага констатацията, че разглежданата френска разпоредба попада в обхвата на националното наказателно право. Макар да не става ясно какво конкретно жалбоподателката е очаквала от Общия съд, струва ми се, че по същество тя изисква прилагането на националното право в случая. Ако това тълкуване на оплакването се окаже вярно, то изглежда жалбоподателката основава искането си на представата, че разглежданата национална разпоредба може да бъде благоприятна за нея, като ѝ даде възможност да не бъде наказателно преследвана. Тази представа обаче не се подкрепя с доказателства или факти. Нещо повече, намирам за съмнителна възможността този аспект да се окаже релевантен за целите на настоящото производство.
86.
В това отношение трябва да се подчертае, както Общият съд припомня в точка 62 от обжалваното решение, че Парламентът не е компетентен да се произнася по въпроса за възможността на съответния депутат да се вмени отговорност за деянията, в които е обвинен, тъй като това е от компетентността на органите на държавата членка, отправила искането за отнемане на имунитет. Действително само тези органи са оправомощени да тълкуват и прилагат наказателното право на съответната държава членка, действайки в рамките на държавния суверенитет („ius puniendi“) (
34
). Изложените съображения важат a fortiori за Общия съд, чиято правораздавателна компетентност се свежда до разглеждането на жалбата за отмяна на спорното решение. От това следва, че противно на оценката на жалбоподателката, Общият съд не е оправомощен да приложи към настоящия случай член 42 от Закона от 29 юли 1881 г.
87.
Следователно при отсъствието на грешка при прилагане на правото следва и това оплакване да се отхвърли.
в)
По третото оплакване
88.
Що се отнася до третото оплакване, присъединявам се към позицията на Парламента, според която само твърдението за явна грешка, допусната от Общия съд при преценката на определено доказателство, а именно на определението от 26 април 2018 г., с което заместник-председателят на Tribunal de grande instance de Bobigny (Окръжен съд, Бобини), провеждащ разследването, предава жалбоподателката на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд), не отговаря на посочените по-горе критерии за точност на съдържащо се в жалба до Съда основание. По-конкретно не става ясно каква грешка е допусната, нито какви са „правните последици“, които Общият съд е трябвало да изведе от преценката на това доказателство.
89.
По съображения за изчерпателност все пак ще проверя дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точка 101 от обжалваното решение, която жалбоподателката визира в своето становище.
90.
Както отбелязах в предварителните си бележки, компетентността на Съда в производството по обжалване се ограничава само до правни въпроси, което за целите на съдебния контрол на преценката на фактите и доказателствата означава по-специално че Съдът трябва да провери дали Общият съд е приложил подходящи критерии, дали е квалифицирал правилно фактите от правна страна и дали е направил правнообосновани изводи (
35
).
91.
Намирам, че жалбоподателката се основава на информацията, съдържаща се в посоченото определение от 26 април 2018 г., като доказателство в подкрепа на представата, че тs не е трябвало да бъде преследвана по съдебен ред, след като спорният в Twitter текст е бил публикуван от нейния сътрудник. Действително жалбоподателката се оплаква в писмените си изявления, че „единствено тя е била предадена на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд), а производството срещу автора на спорния публикуван в Twitter текст е било прекратено поради давност“. Ако се допусне, че това тълкуване на позицията на жалбоподателката е правилно, изглежда тя упреква Общия съд, че не е извел съответните „правни последици“, тоест че не е отменил спорното решение, поради това че се основава на неправилна, както се твърди, предпоставка, а именно наказателната отговорност на жалбоподателката.
92.
На този довод следва да се отговори, както вече посочих, че Общият съд не е компетентен да се произнася по въпроса за възможността на съответния депутат да се вмени отговорност за деянията, в които е обвинен, тъй като този въпрос спада изключително в обхвата на националното право (
36
). Следователно, независимо от изхода на висящото наказателно производство, което има конкретно за цел да изясни този въпрос и може да завърши с осъдителна или оправдателна присъда за жалбоподателката, Общият съд не би могъл да замести националните съдебни органи, отменяйки спорното решение заради евентуалната липса на наказателна отговорност. Следователно правилно Общият съд се въздържа да се произнесе относно наказателната отговорност на жалбоподателката, като се ограничава единствено да посочи разглежданото определение, от което е видно, че разследващият магистрат разполага с достатъчно основания да мотивира предаването на жалбоподателката на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд).
93.
Тъй като доводите на жалбоподателката явно се основават на непознаване на разпределението на компетенциите между националните съдебни органи и съда на Съюза, те трябва да бъдат отхвърлени.
94.
Жалбоподателката изглежда критикува също мотивите на Общия съд в точка 101 от съдебното решение, посветени на твърдяната липса на fumus persecutionis. Според нея от разглежданото определение „личи ожесточението на един съдия към избран представител, който непременно трябва да бъде отведен пред наказателен съд“ с „намерение да [му] бъдат нанесени политически вреди“. Въз основа на това може да се приеме, че жалбоподателката упреква Общия съд, че не е преценил правилно обстоятелствата по случая и поради това не е отменил спорното решение.
95.
В тази връзка отбелязвам веднага, че от спорното решение се вижда ясно, че въз основа на преценката на фактите Парламентът установява липса на подозрения за fumus persecutionis. Действително докладът по искането за отнемане на имунитет, подготвен от комисията по правни въпроси в Парламента, посочва изрично, че „липсва достатъчно сериозно предположение, че досъдебното производство, образувано по тъжбата за клевета срещу публичната администрация, внесена от КСО, е било започнато с намерение да се навреди на парламентарната дейност на жалбоподателката“. Поради това Общият съд не е имал никакво обективно основание да постави под въпрос истинността или валидността на тази преценка. Обратно, Общият съд по-скоро намира потвърждение за тази преценка в информацията, съдържаща се в определението от 26 април 2018 г., в което са посочени достатъчно обстоятелства, които да обосноват предаването на жалбоподателката на Tribunal correctionnel (Първоинстанционен наказателен съд). Поради това жалбоподателката неправилно счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, отказвайки да установи наличието на опасност от преследване с единствената цел да ѝ се навреди.
96.
За изчерпателност следва да се подчертае, че в точки 83—101 от обжалваното решение Общият съд прави подробен анализ на доводите на жалбоподателката за наличието на fumus persecutionis, в резултат от който той ги отхвърля изцяло. След като преценката на фактите е от изключителната компетентност на Общия съд, а жалбоподателката не представя никакви последователни и достатъчно основателни доводи, годни да поставят под съмнение съответствието на съображенията на Общия съд с процесуалните принципи, уреждащи преценката на фактите и доказателствата в производството по жалба за отмяна, следва да се потвърдят изводите на Общия съд относно липсата на данни за fumus persecutionis в настоящия случай.
97.
От това следва, че поради липсата на грешка в преценката на определението от 26 април 2018 г. като доказателство, изтъкнатият от жалбоподателката довод трябва да се счита за неоснователен.
98.
От изложеното в неговата цялост следва, че това оплакване трябва да се отхвърли.
г)
Междинно заключение
99.
След направения анализ считам, че второто основание на жалбата пред Съда не би могло да се приеме. Предлагам същото да се отхвърли като явно недопустимо или при всички положения като явно неоснователно.
VII. Заключение
100.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ C 202, 2016 г., стр. 266.
(
3
)	Решение от 6 септември 2011 г., Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:543, наричано по-нататък „решение Patriciello“,).
(
4
)	Решение от 17 януари 2013 г., Gollnisch/Парламент (T‑346/11 и T‑347/11, EU:T:2013:23, т. 107).
(
5
)	Точки 88 и 99 от обжалваното решение.
(
6
)	Точка 96 от обжалваното решение.
(
7
)	Решение от 21 октомври 2008 г., Marra (C‑200/07 и C‑201/07, EU:C:2008:579).
(
8
)	Решение от 21 октомври 2008 г., Marra (C‑200/07 и C‑201/07, EU:C:2008:579, т. 24).
(
9
)	Решение от 19 декември 2019 г. (C‑502/19, EU:C:2019:1115, т. 82—84).
(
10
)	Определения от 16 септември 2010 г., Dominio de la Vega/СХВП (C‑459/09 P, непубликувано, EU:C:2010:533, т. 44) и от 21 март 2019 г., Gollnisch/Парламент (C‑330/18 P, непубликувано, EU:C:2019:240, т. 109).
(
11
)	Определение 21 март 2019 г., Gollnisch/Парламент (C‑330/18 P, непубликувано, EU:C:2019:240, т. 110).
(
12
)	Заключение на генералния адвокат Jääskinen по дело Белгия/Deutsche Post и DHL International (C‑148/09 P, EU:C:2010:726, т. 76).
(
13
)	ЕСПЧ, 8 октомври 2009 г. (CE:ECHR:2009:1008JUD001266206).
(
14
)	Курсивът е мой.
(
15
)	Вж. точка 38 от настоящото заключение.
(
16
)	Решение Patriciello, т. 35. Курсивът е мой.
(
17
)	Вж. в този смисъл Mehta, R. S. Sir Thomas’ blushes: protecting parliamentary immunity in modern parliamentary democracies — European Human Rights Law Review, 2012, no 3, 309. Авторът посочва, че не е лесно точно да се дефинират задълженията на депутата, тъй като ролята му еволюира с течение на времето и се адаптира към различни конкретни обстоятелства. Според него нежеланието да се приемат изказвания от депутати във връзка с местни аспекти е разбираемо, тъй като в крайна сметка Съюзът е „създаден с ограничени компетенции“. От друга страна, приемането само на дейности, свързани с наднационални теми, би било твърде ограничено като подход, особено когато определени местни и регионални аспекти се оказват от значение за политиките на Съюза, например в областта на помощите за селското стопанство, на регионалното развитие и на правната уредба на миграцията.
(
18
)	Решение Patriciello, т. 34.
(
19
)	Решение Patriciello, т. 37 и 38.
(
20
)	Решение Patriciello, т. 36. Курсивът е мой.
(
21
)	Вж. точка 36 от настоящото заключение.
(
22
)	Решение Patriciello, т. 32.
(
23
)	Вж. точка 36 от настоящото заключение.
(
24
)	Както Съдът посочва в решение от 21 октомври 2008 г., Marra (C‑200/07 и C‑201/07, EU:C:2008:579, т. 32—42), преценката на условията за прилагане на имунитета на член на Европейския парламент е от изключителната компетентност на националните юрисдикции. Ако при прилагането на член 8 от Протокола споменатите юрисдикции имат съмнения относно тълкуването на този член, съгласно член 267 ДФЕС те могат да отправят до Съда въпрос относно тълкуването на посочения член от Протокола, като в такъв случай юрисдикциите от последна инстанция са длъжни да сезират Съда. Съдът обаче е подчертал, че Парламентът и националните съдебни органи трябва да си сътрудничат лоялно, за да избегнат всякакви противоречия при тълкуването и прилагането на разпоредбите на Протокола, което на практика означава, че когато е започнало производство срещу европейски депутат пред национална юрисдикция и тя е информирана, че е започнала процедура за защита на привилегиите и имунитетите на този депутат, посочената юрисдикция трябва да спре съдебното производство и да поиска от Парламента да приеме становището си възможно най-бързо.
(
25
)	Както посочва генералният адвокат Jääskinen в заключението си по дело Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, т. 80—87), установяването на ясно разграничение между „субективните оценки“ и „твърденията за факти“ в областта на правото е трудно, ако не и невъзможно от понятийна гледна точка. Освен това той отбелязва, че Европейският съд по правата на човека не прилага чиста дихотомия между тези две понятия, а именно не прави разграничение между „чисто мнение“ и „твърдение за факти“, а между „чисти твърдения за факти“ и „смесени изрази“, съдържащи едновременно фактически и оценъчни елементи. Генералният адвокат защитава становището, че членът на Парламента трябва да може да изразява тревогите и да защитава интересите на избирателите. Поради това той трябва, бидейки защитен от материалния имунитет, същевременно да разполага със свободата да излага фактически констатации, които не са проверени или които могат да се окажат неверни. Най-често се касае за „смесени изрази“ по смисъла на практиката на Европейския съд по правата на човека. Следователно членът на Парламента би трябвало да се ползва от „наличието на съмнение“.
(
26
)	Вж. определения от 13 септември 2012 г., Total и Elf Aquitaine/Комисия (C‑495/11 P, непубликувано, EU:C:2012:571, т. 21), от 19 юни 2019 г., Linak/EUIPO (C‑820/18 P, непубликувано, EU:C:2019:514, т. 15 и 18), както и от 2 юли 2019 г., Seven/Shenzhen Jiayz Photo Industrial (C‑31/19 P, непубликувано, EU:C:2019:554, т. 9 и 13).
(
27
)	Вж. точка 57 от настоящото заключение.
(
28
)	Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, т. 97), в което той предлага в центъра на имунитета да се класират дейностите, представляващи типично изпълнение на задълженията на член на Парламента. Те биха обхващали по-конкретно изразените мнения и подадените гласове във форума на Парламента, в комисиите, в делегациите и в политическите органи на Парламента, както и в политическите групи. Той предлага в него да се включат дейности като участие в конференции, командировки и политически срещи извън Парламента в качеството на депутат.
(
29
)	Вж. точка 36 от настоящото заключение.
(
30
)	Решения от 21 октомври 2008 г., Marra (C‑200/07 и C‑201/07, EU:C:2008:579, т. 26) и Patriciello, т. 25.
(
31
)	Решения от 28 февруари 2018 г., mobile.de/EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, т. 35), от 20 септември 2016 г., Mallis и др./Комисия и ЕЦБ (C‑105/15 P—C‑109/15 P, EU:C:2016:702, т. 33 и 34), от 24 март 2011 г., ISD Polska и др./Комисия (C‑369/09 P, EU:C:2011:175), както и от 22 ноември 2007 г., Cofradía de pescadoresSan Pedro de Bermeo и др./Съвет (C‑6/06 P, непубликувано, EU:C:2007:702, т. 34).
(
32
)	Определение от 21 март 2012 г., Fidelio/СХВП (C‑87/11 P, непубликувано, EU:C:2012:154, т. 62).
(
33
)	Вж. точка 77 от настоящото заключение.
(
34
)	Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, т. 63), който поддържа, че всяко съдебно решение, осъдителна или оправдателна присъда, представляват „израз на ius puniendi“.
(
35
)	Вж. в този смисъл Wathelet, M. Contentieux européen - Larcier, 2ème édition, Bruxelles 2014, p. 479.
(
36
)	Вж. точка 86 от настоящото заключение.