62017TJ0716_RES
Дело T‑716/17
Germanwings GmbH
срещу
Европейска комисия
Решение на Общия съд (първи разширен състав) от 13 май 2020 година
„Държавни помощи — Сектор на въздухоплаването — Помощ, отпусната от Италия в полза на летищата в Сардиния — Решение, с което помощта се обявява за отчасти съвместима и отчасти несъвместима с вътрешния пазар — Отговорност на държавата — Получатели — Предимство за авиокомпаниите съдоговорителки — Принцип на частния оператор в условията на пазарна икономика — Засягане на търговията между държавите членки — Нарушаване на конкуренцията — Задължение за мотивиране — Схема за помощ — Помощ de minimis — Възстановяване“
Съдебно производство — Въвеждане на нови основания в хода на производството — Доразвиване на изложено по-рано основание — Допустимост
(член 84 от Процедурния правилник на Общия съд)
(вж. т. 61 и 64)
Помощи, предоставяни от държавите — Понятие — Предоставяне на предимство чрез държавни ресурси, за което отговорност носи държавата — Мерки за подобряване на въздушното обслужване на островен регион и за рекламиране на региона като туристическа дестинация — Възстановяване от държавата на сумите, платени от летищни оператори на авиокомпании по споразумения, сключени с оглед на тези цели — Включване
(член 107, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 65—106)
Помощи, предоставяни от държавите — Понятие — Предоставяне на предимства, за което отговорност носи държавата — Помощи, предоставяни от регионални или местни образувания — Включване — Предимства, предоставени с посредничеството на отделни от държавата организации — Прилагане на критерия за публичния контрол — Участие на публичните власти в приемането на мерките и в контрола над изпълнението им — Включване
(член 107, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 66, 81—85, 96—99 и 102)
Помощи, предоставяни от държавите — Понятие — Помощи, произхождащи от държавни ресурси — Понятие за държавни ресурси — Средства, изплатени от регионална единица на летищни оператори и използвани от последните, за да плащат възнаграждения на авиокомпании — Включване — Условия — Публичен контрол върху предоставянето на предимството
(член 107, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 74—78)
Помощи, предоставяни от държавите — Понятие — Преценка според критерия за частния инвеститор — Договорни отношения между летищните оператори и авиокомпаниите — Изпълнение на схема за помощ от летищен оператор, който не е собственост на държавата — Изключване
(член 107, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 124, 125, 131 и 132)
Съдебно производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Кратко изложение на посочените основания — Абстрактно излагане — Недопустимост
(член 21, първа алинея и член 53, първа алинея от Статута на Съда; член 76, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд)
(вж. т. 145 и 148)
Помощи, предоставяни от държавите — Засягане на търговията между държавите членки — Нарушаване на конкуренцията — Критерии за преценка — Обхват на тежестта на доказване, възложена на Комисията
(член 107, параграф 1 ДФЕС)
(вж. т. 155 и 156)
Помощи, предоставяни от държавите — Разглеждане от Комисията — Разглеждане на схема за помощи в нейната цялост — Допустимост — Задължение на Комисията да прецени индивидуално положението на някои получатели — Липса — Проверка, която е от компетентността на националните власти при изпълнението на решението
(членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС)
(вж. т. 157, 167, 170—173 и 183)
Помощи, предоставяни от държавите — Решение на Комисията за констатиране на несъвместимостта на помощ с вътрешния пазар — Задължение за мотивиране — Обхват
(членове 108 ДФЕС и 296 ДФЕС)
(вж. т. 159)
Резюме
С решение Germanwings/Комисия (T‑716/17), обявено на 13 май 2020 г., Общият съд в разширен състав от петима съдии отхвърля жалбата на Germanwings GmbH (наричано по-нататък „жалбоподателят“), с която то иска отмяна на решението на Европейската комисия от 29 юли 2016 г. да обяви за частично несъвместима с вътрешния пазар отпуснатата от Италия помощ в полза на различни авиокомпании, обслужващи Сардиния (
1
). Според решението на Комисията схемата за подпомагане, установена в Италия от Автономен регион Сардиния (наричан по-нататък „регионът“) с оглед на развитието на въздушния транспорт, представлява държавна помощ не за сардинските летищни оператори, а за съответните авиокомпании.
На 13 април 2010 г. регионът приема Закон № 10/2010 (
2
), за който впоследствие Италия отправя уведомление до Комисията по член 108, параграф 3 ДФЕС, като с този закон се разрешава финансирането на летищата на острова с оглед на развитието на въздушния транспорт, в частност чрез премахване на сезонността на въздушните връзки със Сардиния. Законът е приведен в действие чрез поредица от мерки на изпълнителния орган на региона, сред които Решение № 29/36 на Регионалния съвет от 29 юли 2010 г. (наричани по-нататък, заедно със съответните разпоредби на Закон № 10/2010, „спорните мерки“). Спорните мерки предвиждат в частност сключването на споразумения между летищните оператори и авиокомпаниите с цел подобряване на въздушното обслужване на острова и рекламирането му като туристическа дестинация. С тези мерки освен това се определя при какви условия и по какъв ред регионът ще възстановява на летищните оператори сумите, които са платили на авиокомпаниите въз основа на такива споразумения.
На 29 юли 2016 г. Комисията приема решението, с което обявява установената със спорните мерки схема за помощ за частично несъвместима с вътрешния пазар и разпорежда съответните помощи да се възстановят от авиокомпаниите, посочени за техни получатели, сред които е и жалбоподателят. Същият иска отмяна на това решение на редица основания, като в частност изтъква различни грешки при прилагане на правото относно понятието за държавна помощ и относно минималния характер на получената сума.
Най-напред Общият съд отхвърля твърденията по първото основание — за нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, доколкото Комисията не доказала наличието на държавна помощ, тъй като не обсъдила въпроса дали съответният летищен оператор е действал като частен оператор в условията на пазарна икономика.
Всъщност, противно на поддържаното от жалбоподателя, оспорваното от него предимство произтича от региона, а не от летищните оператори. В това отношение Общият съд потвърждава, на първо място, че плащанията от летищните оператори към авиокомпаниите въз основа на сключените споразумения са мобилизирали ресурси на държавата, тъй като средствата, които регионът е отпуснал на летищните оператори, са именно средствата, които те са използвали, за да извършат тези плащания, включително полученото от жалбоподателя. Общият съд мотивира този свой извод най-вече с анализа на предвидените в спорните мерки правила, по които регионът възстановява на летищните оператори извършените от тях плащания за авиокомпаниите въз основа на сключените споразумения. В този смисъл Общият съд посочва наличието на механизъм за контрол, съгласно който възстановяването — на траншове — на изразходваните средства зависи от представянето на счетоводни отчети и оправдателни документи, от които да се установява, че споразуменията, въз основа на които са извършени плащанията, са в съответствие с целите на Закон № 10/2010 и са надлежно изпълнени. Освен това самият жалбоподател заявява, че полученото плащане е било „финансирано“ от региона.
На второ място, що се отнася до отговорността на региона за сключените от летищните оператори договори с авиокомпаниите и извършените за авиокомпаниите плащания, Общият съд отбелязва, че равнището на упражнявания от държавата контрол върху отпускането на предимството, така както личи в частност от контекста на въпросната мярка, нейния обхват, съдържанието ѝ или включените в нея условия, също трябва да се вземе предвид, за да се определи участвали ли са публичните власти в приемането ѝ, без което не би могло те да отговарят за предоставеното предимство. Като анализира обжалваното решение според тези критерии, Общият съд приема, че в случая равнището на контрола, упражняван от региона върху отпускането на средствата на авиокомпаниите, доказва в достатъчна степен от правна гледна точка, че регионът е участвал в предоставянето на средствата. Всъщност, въпреки че Закон № 10/2010 не определя точните правила за разпределянето на средствата, които е получил всеки от летищните оператори, това не променя факта, че решенията на изпълнителния орган на региона по прилагането на този закон позволяват на региона да упражнява отблизо контрол върху поведението на летищните оператори, решили да използват предвидените мерки за финансиране по линия на спорната схема за помощ, било то посредством процедурата за предварително одобряване на плановете за дейностите им, било посредством условията за възстановяването на сумите, които летищните оператори са платили на авиокомпаниите. Според Общия съд упражняването на такъв контрол от страна на региона показва, че той отговаря за спорните мерки за финансиране, като този извод не намира опровержение нито в оставения на летищните оператори избор да поискат или да не поискат средства от региона в зависимост от специфични за тях икономически съображения, нито в твърдяното обстоятелство, че определен летищен оператор бил публично предприятие. Затова Общият съд потвърждава извода на Комисията, че летищните оператори може да се разглеждат като посредници между региона и авиокомпаниите, доколкото изцяло са прехвърляли средствата, които са получавали от региона, и в този смисъл са действали в съответствие с указанията от региона посредством одобряваните от него планове за дейностите.
На трето място, Общият съд постановява, че Комисията е била права да не анализира сделките между авиокомпаниите и летищните оператори от гледна точка на критерия за частния оператор в условията на пазарна икономика. Всъщност летищните оператори, които не са били собственост на региона, по същество само са изпълнявали спорната схема за помощ, въведена от региона. Ето защо представените от жалбоподателя данни относно допълнителната рентабилност на договора му с един от летищните оператори са ирелевантни. Освен това Общият съд пояснява, че при всички положения участието на жалбоподателя във финансирането на рекламна кампания, за която е отпуснато плащане по линия на спорните мерки, не позволява да се заключи, че полученото от жалбоподателя плащане не му е осигурило предимство, тъй като, макар кампанията да е била съфинансирана от жалбоподателя и от региона с посредничеството на въпросния летищен оператор, те не са участвали в нея при сходни условия.
По-нататък Общият съд отхвърля твърденията по второто основание — за нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, доколкото Комисията не доказала, че помощта за жалбоподателя нарушава или заплашва да наруши конкуренцията и засяга търговията между държавите членки. В това отношение Общият съд най-напред приема, че е безпредметно жалбоподателят да изтъква ограничения размер на плащането, което е получил от съответния летищен оператор, при положение че вече са отхвърлени като неоснователни доводите му, че въпросът за наличието на помощ е трябвало да се преценява на равнището на летищните оператори. Освен това, доколкото жалбоподателят може би е искал да оспори квалификацията на спорните мерки като „схема за помощ“ по смисъла на член 1, буква г) от Регламент 2015/1589 (
3
), Общият съд приема, че подобни доводи са недопустими, тъй като не са изложени достатъчно ясно и точно в текста на самата жалба. При всички положения тези доводи не могат да се приемат, тъй като летищните оператори са били просто посредници при изпълнението на спорната схема за помощ и съответно не са разполагали със свобода на преценка по отношение на определянето на основните елементи на помощта и по отношение на целесъобразността на отпускането ѝ. Правото на преценка по тези въпроси е принадлежало на изпълнителния орган на региона. По останалите доводи Общият съд приема, че Комисията е мотивирала в достатъчна степен констатацията си, че схемата за помощ осигурява съществено предимство на получателите спрямо конкурентите им и от нея могат да се ползват главно участващи в търговията между държавите членки предприятия.
Накрая Общият съд отхвърля твърденията по третото основание — за грешка, дължаща се на това, че Комисията не обсъдила въпроса дали полученото от жалбоподателя плащане не е помощ de minimis по смисъла на Регламент № 1998/2006 (
4
). Общият съд припомня, че когато проверява схема за помощ, Комисията може просто да проучи характеристиките на съответната схема, а не е длъжна да прави анализ на отпуснатите въз основа на тази схема помощи във всеки отделен случай. След това Общият съд подчертава, че е от компетентността на националните власти да проверят индивидуалното положение на всяко предприятие, засегнато от действията по възстановяване. Затова според Общия съд в настоящия случай Комисията не е била длъжна да проверява дали полученото от жалбоподателя плащане евентуално не е de minimis, поради което изтъкнатите от жалбоподателя доводи в това отношение са безпредметни. Общият съд също така приема, че посочването на жалбоподателя като получател в разпоредителната част на обжалваното решение е без значение за задълженията на италианските власти в това отношение.
(
1
)	Решение (ЕС) 2017/1861 на Комисията от 29 юли 2016 година относно държавна помощ SA.33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) — Италия — Компенсация на летищата в Сардиния за задължения за извършване на обществена услуга (услуга от общ икономически интерес — УОИИ) (OВ L 268, 2017 г., стр. 1).
(
2
)	Legge regionale n. 10 — Misure per lo sviluppo del trasporto aereo (Регионален закон № 10 — Мерки за развитието на въздушния транспорт) (Bollettino ufficiale della Regione autonoma della Sardegna, бр. 12 от 16 април 2010 г.) (наричан по-нататък „Закон № 10/2010“).
(
3
)	Регламент (ЕС) 2015/1589 на Съвета от 13 юли 2015 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 108 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ОВ L 249, 2015 г., стр. 9).
(
4
)	Регламент (ЕО) № 1998/2006 на Комисията от 15 декември 2006 година за прилагане на членове [107 ДФЕС и 108 ДФЕС] към минималната помощ (ОВ L 379, 2006 г., стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 96).