62013CC0103
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. WATHELET
представено на 5 март 2014 година (
1
)
Дело C‑103/13
Снежана Сомова
срещу
Главен директор на Столично управление „Социално осигуряване“
(Преюдициално запитване, отправено от Административен съд София-град (България)
„Социална сигурност на работниците мигранти — Изискване осигуряването да е прекратено, за да се отпусне пенсия за старост — Възможност за неприлагане на правилото за сумиране на осигурителни периоди — Заплащане на осигурителни вноски — Съвпадане на осигурителните периоди в две държави членки — Прекратяване и възстановяване на плащания — Задължение за плащане на лихви — Принципи на еквивалентност и ефективност“
I – Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване от Административен съд София-град (България), постъпило в секретариата на Съда на 4 март 2013 г., се отнася до тълкуването на членове 48 ДФЕС и 49 ДФЕС, както и на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (
2
), изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година (
3
) (наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“), и по-специално на членове 12, 46 и 94 от същия.
2.
Преюдициалното запитване е свързано с дело между г‑жа Сомова, българска гражданка, и главния директор на Столично управление „Социално осигуряване“ (наричано по-нататък „СУСО“).
3.
По това дело г‑жа Сомова иска да се отмени решение от 2 декември 2011 г. на главния директор на СУСО, с което са потвърдени три разпореждания, издадени от СУСО, с които се установява, че отпускането на г‑жа Сомова на пенсия за осигурителен стаж и възраст в България, считано от 5 юли 2007 г., е извършено в нарушение на член 94, алинея 1 от българския Кодекс за социално осигуряване (наричан по-нататък „КСО“), и вследствие на това се разпорежда г‑жа Сомова да възстанови получените суми ведно с лихвите.
4.
Член 94, алинея 1 от КСО в редакцията му в сила спрямо самостоятелно заетите лица за периода от 27 декември 2005 г. до 31 декември 2011 г. предвижда, че прекратяването на осигуряването е условие за придобиване на пенсия за осигурителен стаж и възраст.
5.
Според обжалваното решение към датата на отпускане на пенсията ѝ г‑жа Сомова не е прекратила социалното си осигуряване в Австрия, където тя работи и се осигурява за периода от октомври 1995 г. до декември 2000 г. и от януари 2001 г. до юли 2011 г. в качеството на самостоятелно заето лице по смисъла на Федералния закон за социално осигуряване на Австрия.
6.
Запитващата юрисдикция иска от Съда по-специално да установи дали национална разпоредба като член 94, алинея 1 от КСО накърнява свободата на лице, което получава пенсия за старост в една държава членка, да упражнява дейност като самостоятелно заето лице в друга държава съгласно член 49 ДФЕС, който гарантира свободата на установяване.
II – Правна уредба
А– Правото на Съюза
7.
Член 12 от Регламент № 1408/71 гласи следното:
„1.   Настоящият регламент не може нито да предоставя, нито да запазва правото на няколко обезщетения от един и същи вид за един и същи период на задължително осигуряване. Въпреки това тази разпоредба не важи за обезщетения за инвалидност, старост, смърт (пенсии) или професионална болест, които се отпускат от институциите на две или повече държави членки в съответствие с разпоредбите на член 41, член 43, параграфи 2 и 3, членове 46, 50 и 51 или член 60, параграф 1, буква б).
2.   Ако в настоящия регламент не е предвидено друго, може да се извършва позоваване на разпоредбите на законодателството на държава членка, уреждащ[и] намаляването, спирането или отнемането на обезщетения в случаи на натрупване на други социалноосигурителни обезщетения или всякаква друга форма на доход, дори и когато такива обезщетения са придобити съгласно законодателството на друга държава членка, или когато такъв доход е получен на територията на друга държава членка.
[…]“.
8.
Съгласно член 45, параграф 1 от този регламент:
„Когато съгласно законодателството на държава членка придобиването, запазването или възстановяването на правото на обезщетения по схема, която не е специална по смисъла на параграфи 2 или 3, зависи от завършването на осигурителни периоди или периоди на пребиваване, компетентната институция на тази държава членка при необходимост взема под внимание завършените осигурителни периоди или периоди на пребиваване съгласно законодателството на всяка друга държава членка, независимо дали по обща или специална схема, или като заето или самостоятелно заето лице. За целта тя отчита тези периоди като завършени съгласно собственото ѝ законодателство“.
9.
Член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71 предвижда следното:
„Когато изискващите се съгласно законодателството на дадена държава членка условия за придобиване на право на обезщетения се удовлетворяват само след прилагане на разпоредбите на член 45 […], се прилагат следните правила:
a)
компетентната институция изчислява теоретичния размер на обезщетението, за което съответното лице би могло да претендира, при условие че всички осигурителни периоди и/или периоди на пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на държавите членки, на които е било подчинено заетото или самостоятелно заетото лице, са завършени във въпросната държава съгласно прилагането от нея законодателство в деня на отпускане на обезщетението. […]
б)
компетентната институция впоследствие определя действителния размер на обезщетението въз основа на посочения в предходния параграф теоретичен размер съобразно съотношението между продължителността на завършените осигурителни периоди или периоди на пребиваване преди материализиране на риска съгласно прилаганото от тази институция законодателство спрямо общата продължителност на завършените осигурителни периоди и периоди на пребиваване преди материализиране на риска съгласно законодателствата на всички заинтересовани държави членки“.
10.
Член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 гласи следното:
„За определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на настоящия регламент, се вземат предвид всички осигурителни периоди или, по целесъобразност, всички периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка преди 1 октомври 1972 г., или преди датата на прилагане на регламента на територията или на част от територията на тази държава членка“.
Б– Българското право
11.
Член 4 от КСО гласи следното:
„[…]
(3)   Задължително осигурени за инвалидност поради общо заболяване за старост и за смърт са:
[…]
5.
лицата, които полагат труд без трудово правоотношение и получават месечно възнаграждение, равно или над една минимална работна заплата, след намаляването му с нормативно признатите разходи, ако не са осигурени на друго основание през съответния месец.
6.
лица, които полагат труд без трудово правоотношение, които са осигурени на друго основание през съответния месец, независимо от размера на полученото възнаграждение.
[…]“.
12.
С Решение № 5 от 29 юни 2000 г. на Конституционния съд (
4
) задължението на работещите пенсионери, които са самостоятелно заети лица, да се осигуряват и да заплащат осигурителни вноски, е обявено за противоконституционно. Тези самонаети работещи пенсионери по собствено желание могат да се осигуряват за трите социални риска, изброени в член 4, алинея 3 от КСО.
13.
Алинея 1 от член 94 от КСО, озаглавен „Дата на отпускане на пенсията“, в редакцията му, приложима към самостоятелно заетите лица за периода от 27 декември 2005 г. до 31 декември 2011 г., гласи следното:
„Пенсиите се отпускат от датата на придобиване на правото, а за пенсиите за осигурителен стаж и възраст — от датата на прекратяване на осигуряването, ако заявлението с необходимите документи е подадено в 6-месечен срок от придобиване на правото, съответно от прекратяване на осигуряването. Ако документите са подадени след изтичане на 6-месечния срок от придобиване на правото, съответно от прекратяване на осигуряването, пенсиите се отпускат от датата на подаването им“.
14.
Задължението за прекратяване на осигуряването, предвидено в член 94 от КСО, е било отменено, считано от 1 януари 2012 г., за самостоятелно заетите лица.
15.
Параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО гласи следното:
„[…]
(3)
3а осигурителен стаж при пенсиониране се зачита и времето, за което лицата са навършили възрастта по чл. 68, ал. 1 и 2, но на които не им достигат до 5 години осигурителен стаж за придобиване право на пенсия и са внесени осигурителни вноски, изчислени върху минималния осигурителен доход за самоосигуряващите се лица, определен със Закона за бюджета на държавното обществено осигуряване към датата на внасянето на вноските, ако това време не се зачита за осигурителен стаж на друго основание по този кодекс.
[…]
(5)
За придобит осигурителен стаж по реда на ал. 3 правото на пенсия възниква от датата на внасянето на осигурителните вноски или от датата на утвърждаване на плана за разсроченото им плащане“.
III – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
16.
Със заявление от 18 януари 2007 г. г‑жа Сомова иска да ѝ се отпусне лична пенсия за осигурителен стаж и възраст, като декларирала, че не се осигурява от 4 юни 1996 г. С Разпореждане от 6 февруари 2007 г. по искането ѝ е постановен отказ с мотиви, че г‑жа Сомова, която е заплащала осигурителни вноски в България за периода от 18 януари 1967 г. до 31 май 1996 г. (
5
), не отговаря на изискуемите от българския закон условия за възраст и осигурителен стаж.
17.
На 22 юни 2007 г. г‑жа Сомова иска да ѝ бъде отпусната лична пенсия за осигурителен стаж и възраст при условията на параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО в редакцията му в сила към 2007 г. Съгласно посочената разпоредба, за да се придобие право на пенсия, трябва да се внесат осигурителни вноски за недостигащия осигурителен стаж, а именно две години, шест месеца и седемнадесет дни. С Разпореждане от 5 юли 2007 г. във връзка с молба на г‑жа Сомова е утвърден погасителен план за разсрочено плащане на вноските за недостигащия стаж.
18.
На същата дата дъщерята на г‑жа Сомова в качеството на неин пълномощник декларира писмено, че г‑жа Сомова не работи от 4 юни 1996 г. и че към 5 юли 2007 г. не се осигурява.
19.
С Разпореждане от 11 юли 2007 г. на г‑жа Сомова е отпусната лична пенсия за осигурителен стаж и възраст в минимален размер, считано от 5 юли 2007 г. Размерът на пенсията впоследствие е осъвременяван неколкократно.
20.
Във връзка с подадено от г‑жа Сомова до компетентната австрийска осигурителна институция заявление за отпускане на пенсия за старост на 20 септември 2011 г. в СУСО са получени от тази институция формуляри E 001/AT и E 205/AT. От същите се установява, че г‑жа Сомова се е осигурявала в Австрия от октомври 1995 г. до декември 2000 г. и от януари 2001 г. до юли 2011 г. като самостоятелно заето лице по смисъла на Федералния закон за социално осигуряване на Австрия. През разглеждания период г‑жа Сомова е упражнявала професията земеделец.
21.
Въз основа на тези факти СУСО достига до извода, че към 5 юли 2007 г. — датата на отпускане на личната пенсия за осигурителен стаж и възраст —осигуряването на г‑жа Сомова не е било прекратено. На това основание с три разпореждания СУСО отменя разпореждането, с което на г‑жа Сомова е отпусната лична пенсия за осигурителен стаж и възраст, както и разпорежданията за увеличението ѝ, и постановява да се съберат получените въз основа на тези разпореждания суми ведно с лихвите.
22.
Г‑жа Сомова оспорва тези разпореждания по административен ред. С обжалваното решение от 2 декември 2011 г. на главния директор на СУСО жалбата ѝ е отхвърлена. Главният директор на СУСО приема, че декларацията за прекратяване на социалното осигуряване не се отнася само за социалното осигуряване в България, тъй като съгласно член 84а от Регламент № 1408/71 г‑жа Сомова е задължена да уведоми българския осигурителен институт за осигуряването си на територията на друга държава членка. Освен това главният директор на СУСО приема, че съгласно член 44, параграф 2 и член 45 от същия регламент трябва да се вземе предвид периодът на осигурителен стаж на г‑жа Сомова в Австрия, без обаче да се прилага параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО.
23.
Според г‑жа Сомова е без значение фактът, че е била осигурена към датата на подаване на заявление за отпускане на пенсия в България, тъй като социалното осигуряване е в друга държава членка.
24.
При тези обстоятелства сезираният от г‑жа Сомова Административен съд София-град решава във връзка с разрешаването на разглеждания спор да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 48, алинея 1 [ДФЕС] и член 49, алинеи 1 и 2 [ДФЕС] съобразно фактите [по главното производство] да се тълкуват, че допускат национална норма на държава членка, като разглежданата в главното производство[, а именно] по член 94, ал. 1 от [КСО] — относно изискването за прекратяване на осигуряването като основание за отпускане на пенсия за старост на гражданин на държава членка, който към датата на подаване на заявлението за пенсия осъществява дейност като самостоятелно заето лице в друга държава членка и попада в приложното поле на [Регламент № 1408/71]?
2)
Следва ли от член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71, тълкуван във връзка с член 48, алинея 1, буква а) ДФЕС, че допуска изключение от правилото за сумиране на осигурителния стаж за осигурителни периоди, завършени в друга държава членка преди датата на прилагането на регламента от държавата членка, пред която е подадено искането за пенсиониране, като предоставя правото на избор на осигуреното лице да посочи същите периоди за сумиране и да прецени необходимостта от сумирането, когато придобитият стаж само по правото на държавата, пред която се подава заявлението, не е достатъчен, за да се придобие правото на пенсия, и който може да бъде придобит само чрез заплащане на осигурителни вноски?
При същите обстоятелства член 48, алинея 1, буква а) ДФЕС допуска ли отказът от прилагането на член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71 — за сумиране на осигурителни периоди след датата на прилагането му, да се извърши по преценка на осигуреното лице, като не посочи в заявлението за пенсиониране завършени осигурителни периоди в друга държава членка?
3)
Следва ли член 12, параграф 1 от Регламент № 1408/71 да се тълкува, че не допуска признаването на осигурителен стаж чрез заплащане на осигурителни вноски, като предвиденото по параграф 9, алинея 3 от [преходните и заключителните разпоредби] [на КСО] по българското право, когато при условията на главното производство така признатият осигурителен стаж ще съвпадне с осигурителни периоди, завършени по правото на друга държава членка?
4)
Следва ли член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да прекрати плащането занапред и да иска възстановяването на всички плащания за отпусната по националното ѝ право пенсия за старост на гражданин на тази държава, когато предвидените в текста [на този] регламент изисквания са налице само към датата на отпускането на пенсията, и по съображения, основани само на националното право, според които към датата на отпускането на пенсията не е прекратено осигуряването на лицето в друга държава членка, признат е осигурителен стаж чрез заплащане на осигурителни вноски по националното право, без да се вземат предвид завършени към датата на отпускане на пенсията осигурителни периоди в друга държава членка и без да се излагат съображения, че е следвало да се определи различен размер на пенсията?
В случай че е допустимо възстановяването на плащанията на пенсията, то следва ли от принципите за равностойност и ефективност по правото на Европейския съюз, че се дължи и лихва, когато по националното право на държавата членка не се предвижда лихва при възстановяване на пенсия, отпусната по международен договор?“.
IV – Производството пред Съда
25.
Писмени становища представят българското правителство, Ирландия и Европейската комисия. В проведеното на 9 януари 2014 г. съдебно заседание българското правителство и Комисията излагат устни становища.
V – Анализ
А– По допустимостта на преюдициалните въпроси
26.
Ирландия счита, че преюдициалното запитване е недопустимо.
27.
Тя твърди, че преюдициалните въпроси, по които запитващата юрисдикция трябва да се произнесе в главното производство, са с изцяло вътрешен характер и разрешаването им не изисква нито прилагане, нито тълкуване на правото на Съюза. Ирландия по-специално счита, че актът за преюдициално запитване не предоставя достатъчно данни относно фактическите и правните обстоятелства по главното производство, за да посочи ясно по какъв начин правото на Съюза може да повлияе върху разрешаването на посочения спор.
28.
Аз обаче считам, че преюдициалните въпроси са допустими.
29.
Макар да е вярно, че спорът по главното производство основно се отнася до изискването по член 94, алинея 1 от КСО за прекратяване на осигуряването, за да се отпусне в България пенсия за старост, обстоятелствата по делото между г‑жа Сомова и главния директор на СУСО не представляват чисто вътрешно положение за държава членка. Всъщност към датата на заявлението за отпускане на пенсия за старост в България г‑жа Сомова работи като самостоятелно заето лице в Австрия и по този начин упражнява свободата си на установяване съгласно член 49 ДФЕС (
6
).
30.
Освен това запитващата юрисдикция установява, че в случая на г‑жа Сомова има дублиране на осигурителните периоди в България и в Австрия (
7
), и по-специално за периода от две години, шест месеца и седемнадесет дни, взет предвид като осигурителен период по българското право посредством внасянето на допълнителни осигурителни вноски съгласно параграф 9, алинея 3 от преходните и заключителните разпоредби на КСО. Подобно положение се урежда от разпоредбите на Регламент № 1408/71.
Б– По съществото на преюдициалните въпроси
1. По първия въпрос
а) Доводи
31.
В писменото си становище българското правителство заявява, че член 94 от КСО не създава пречки за упражняване свободата на установяване, предвидена в член 49 ДФЕС. То твърди, че в Регламент № 1408/71 се предвижда координация, а не хармонизация на схемите за социална сигурност и че изискването за прекратяване на осигуряването като основание за отпускане на пенсия за старост се прилага по недискриминационен начин по отношение на всички лица, които са подчинени на българското законодателство.
32.
Съгласно българската система отпускането на пенсия за старост предполага прекратяване на трудовата дейност като работник или самостоятелно заето лице, тъй като тази пенсия замества доходите от трудова дейност. В този смисъл българското правителство отбелязва, че предвид съществуващите разлики между схемите и законодателствата на държавите членки в тази област, установяването в друга държава членка може да бъде — според случая — повече или по-малко благоприятно или неблагоприятно за съответното лице в зависимост от комбинацията от приложими национални правни уредби съгласно Регламент № 1408/71 (
8
).
33.
В съдебното заседание от 9 януари 2014 г. и след зададените писмени и устни въпроси от Съда българското правителство потвърждава, че изискването за прекратяване на осигуряването, предвидено в член 94, алинея 1 от КСО в редакцията му в сила към датата на отпускане на пенсия за старост (
9
) на г‑жа Сомова, е предполагало задължение за прекратяване на упражняването на трудова дейност. То посочва, че въпросното задължение е с чисто формално изискване, поради което и прекратяване за един-единствен ден е достатъчно и трудовата дейност може да бъде възобновена на следващия ден, като едновременно се получават доходи от нея и пенсия за старост.
34.
То допълва, че това изискване не отговаря на някаква определена цел и дори че няма нито интерес, нито логика от съществуването му.
35.
Както заяви българското правителство, тъй като е било осъзнато, че това изискване може да породи проблеми в трансгранични ситуации, българските власти са го отменили от 1 януари 2012 г. по отношение на самостоятелно заетите лица и смятат то да отпадне и по отношение на работниците.
36.
Комисията счита, че съгласно член 94, алинея 1 от КСО, ако работник, който е достигнал изискуемата от българския закон възраст за пенсиониране, отиде да работи в друга държава членка, в която възрастта за пенсиониране е по-висока, ще му бъде отказана пенсия в България. Според Комисията разглежданата национална разпоредба, чието прилагане води до отказ за отпускане на българска пенсия поради решението на работника да полага труд като самостоятелно заето лице в друга държава членка, представлява пречка за упражняването на свободата му на движение.
37.
В съдебното заседание от 9 януари 2014 г. Комисията отбелязва, че според нея практиката на Съда относно член 49 ДФЕС не допуска национална разпоредба като член 94, алинея 1 от КСО, доколкото тя може да направи по-трудно или невъзможно упражняването на правото на установяване, дори когато тази разпоредба се прилага без разлика, основана на гражданството. Тя допълва, че като е задължено да прекрати временно трудовата си дейност в другата държава членка, самостоятелно заетото лице рискува да не може да я възобнови впоследствие.
б) Анализ
38.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе по въпроса дали член 48, първа алинея ДФЕС и член 49, първа и втора алинея ДФЕС допускат прилагането на национална мярка на държава членка като член 94, алинея 1 от КСО, която свързва отпускането на пенсия за старост в тази държава членка с изискването за прекратяване на плащането на осигурителни вноски, независимо дали то е свързано с упражняването на дейност в същата или в друга държава членка.
39.
Според запитващата юрисдикция изискването за прекратяване на плащането на осигурителни вноски, предполагащо задължение за прекратяване на трудовата дейност, което, както потвърждава в съдебното заседание българското правителство, може да бъде и само за един ден, може на практика да доведе до ограничаване на свободата на установяване по-специално защото не е сигурно, че работещото в друга държава членка заинтересовано лице ще може да възобнови трудовата си дейност след въпросното прекратяване.
40.
Следва да се отбележи, че според запитващата юрисдикция осигуреното лице запазва правото си да упражнява дейност след отпускане на пенсия за старост и може едновременно с получаването на тази пенсия за старост да получава доходи от трудова дейност. Следователно няма задължителна и пряка връзка между изплащането на подобна пенсия съгласно българското право и прекратяване на получаването на доходи от трудова дейност. По време на съдебното заседание това е потвърдено от българското правителство.
41.
Освен това от представената пред Съда преписка по делото се установява, че съгласно член 4, алинея 3 от КСО работещите пенсионери са задължително социалноосигурени и следователно са задължени да заплащат осигурителни вноски, докато след Решение № 5 на Конституционния съд, посочено по-горе, това задължение е обявено за противоконституционно за пенсионерите, които упражняват дейност като самостоятелно заети лица. В резултат на това последните вече имат право на избор дали да продължат да заплащат осигурителни вноски в България. Следователно, когато даден пенсионер (работник или самостоятелно заето лице) заплаща вноски за социално осигуряване, пенсията му пропорционално се увеличава (
10
).
42.
От друга страна, няма съмнение, че г‑жа Сомова е упражнявала дейност като самостоятелно заето лице в Австрия и поради това е била осигурена към компетентната австрийска осигурителна институция за периодите от октомври 1995 г. до декември 2000 г. и от януари 2001 г. до юли 2011 г. Безспорно е също, че към 5 юли 2007 г., датата на отпускане на българската пенсия, съгласно член 13, параграф 2, буква б) от Регламент № 1408/71 г‑жа Сомова е осигурена по австрийската схема за социална сигурност и че тя не е прекратила осигуряването към системата за социална сигурност на тази държава.
i) Налице ли е дискриминация, или пречка?
43.
Съгласно постоянната съдебна практика при липсата на хармонизиране на равнището на Европейския съюз в тази материя законодателството на всяка държава членка следва да определя по-специално, от една страна, условията във връзка с правото или задължението за осигуряване към конкретна схема за социална сигурност и от друга страна, условията за придобиване на право на обезщетения. Въпреки това, макар член 48 ДФЕС да позволява да продължават да съществуват различия между схемите на социална сигурност на различните държави членки и следователно между правата на работещите в тях лица, безспорно е, че въпреки това държавите членки трябва при упражняването на тази компетентност да спазват правото на Съюза (
11
).
44.
Следователно фактът, че национална правна уредба като разглежданата по главното производство урежда условията за отпускане на пенсия за старост, не изключва прилагането на норми от Договора за ФЕС, и по-специално на тези, които се отнасят до свободното движение на хора (
12
).
45.
От постоянната съдебна практика също следва, че всички разпоредби на Договора за ФЕС, отнасящи се до свободното движение на хора, имат за цел да улеснят гражданите на Съюза при упражняването на професионална дейност от какъвто и да било характер на територията на Съюза и не допускат мерки, които биха могли да поставят в неблагоприятно положение тези граждани, когато искат да упражняват икономическа дейност на територията на друга държава членка, дори ако се прилагат независимо от гражданството на засегнатите работници (
13
). Следователно разпоредбите на Договора за ФЕС относно свободното движение на хора не допускат никаква мярка, която, макар и приложима без дискриминация с оглед на гражданството, може да затрудни или да направи по-малко привлекателно упражняването от гражданите на Съюза на гарантираните от Договора основни свободи (
14
). Всяка пречка, дори и незначителна, за упражняването на тези свободи е забранена (
15
), стига твърдяната пречка да не е твърде несигурна и непряка (
16
).
46.
Следователно българският законодател има право да определя условията за отпускане на пенсия за старост в тази държава членка, стига тези условия да не въвеждат дискриминация, основана на гражданство, и да не ограничават или да не представляват пречки за свободното движение.
47.
Изглежда, като запитващата юрисдикция следва да провери това, че спорната разпоредба се прилага, без да се прави разлика от фактическа и правна страна към български граждани и граждани на други държави членки, и следователно не е с дискриминационен характер. За сметка на това ми се струва, че тя представлява пречка за свободното движение и в настоящия случай — за упражняване на свободата на установяване.
48.
Всъщност от представената пред Съда преписка се установява, че съгласно член 94, алинея 1 от КСО едно много кратко и формално прекратяване на заплащането на осигурителните вноски, дори само от един ден, е достатъчно, за да се отпусне пенсия (
17
). Ако обаче подобно прекратяване на осигуряването в България изглежда лесно и без последици за упражняването или възобновяването на трудовата дейност, по-специално за самостоятелно заетите лица, които имат право на избор дали да продължат да плащат осигурителни вноски, това може да бъде трудно осъществимо и дори невъзможно в друга държава членка. С оглед на дългите и трудни административни процедури, които подобно прекратяване би могло да предизвика в друга държава членка, работник като г‑жа Сомова би могъл, за да получи пенсия за старост в България, да бъде принуден да прекрати полагането на труд за по-продължителен и неопределен период, като по този начин постави под заплаха непрекъснатостта на трудовата си дейност.
49.
Както запитващата юрисдикция посочва, в друга държава членка подобно прекратяване може да изложи пенсионерите на професионална несигурност. След такова прекратяване пенсионерът би могъл да няма никаква гаранция, че ще започне отново същата работа или че ще намери друга. Още повече че дори след връщането му на трудовия пазар това задължително прекратяване, объркало професионалното му развитие, може да засегне непосредствено и пряко произтичащите от професионалната му дейност предимства (
18
).
50.
Алтернативната възможност е също източник на неудобства, тъй като без прекратяване на осигуряването и трудовата дейност в другата държава членка не би могло да се получават едновременно доходи от професионална дейност и българска пенсия за старост.
51.
Следва да се припомни, че в съдебното заседание българското правителство заявява, че отмяната на това задължение по отношение на самостоятелно заетите лица е свързана с осъзнаването на факта, че то може да породи проблеми в трансгранични ситуации.
ii) Може ли тази пречка да бъде обоснована?
52.
Съгласно постоянната съдебна практика националните мерки, които са пречка за свободното движение, могат да бъдат допуснати само при условие че преследват цел от общ интерес, че са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и че не надхвърлят необходимото за постигането ѝ (
19
).
53.
Запитващата юрисдикция счита, че наложеното с член 94, алинея 1 от КСО изискване за прекратяване на осигуряването не е насочено към постигането на цел от общ интерес. Освен това следва да се припомни, че в съдебното заседание от 9 януари 2014 г. българското правителство посочва, че целта на това напълно формално изискване е неясна и че дори такава цел липсва. Българското правителство дори добавя, че липсва интерес от това изискване и то е нелогично, че разглежданата разпоредба е била отменена, считано от 1 януари 2012 г., по отношение на самостоятелно заетите лица и че към момента в България се обсъжда възможността за подобна отмяна и по отношение на работниците.
54.
Следователно е очевидно, че посоченото изискване не е обосновано с цел от общ интерес, чието осъществяване разглежданата мярка да е в състояние да гарантира.
55.
Предвид гореизложените съображения на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 49 ДФЕС не допуска правна уредба на държава членка като член 94, алинея 1 от КСО, която свързва отпускането на пенсия за старост с изискване за прекратяване на осигуряването.
2. По втория въпрос
а) Доводи
56.
Според българското правителство с този въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 допуска изключение от правилото за сумиране на осигурителния стаж за осигурителни периоди, завършени в друга държава членка преди датата на прилагане на регламента от държавата членка, пред която е подадено искането за пенсиониране, когато стажът, придобит само по правото на държавата, където се подава заявлението, не е достатъчен, за да възникне право на пенсия, освен при придобиване на стаж чрез заплащане на осигурителни вноски.
57.
В писменото си становище българското правителство приема, че когато Регламент № 1408/71 предоставя на осигурените лица, които попадат в неговото приложно поле, право на избор относно приложимото законодателство, той го предвижда изрично.
58.
Според българското правителство член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 придава обратно действие на този регламент, като задължава държавите членки да вземат предвид всички осигурителни периоди или периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка преди 1 октомври 1972 г. или преди датата на прилагане на регламента на територията или на част от територията на тази държава членка, когато това е необходимо за определяне на правото на лицето на определен вид обезщетение. Правителството счита, че тази разпоредба е предвидена, за да предотврати загубата на осигурителни права и да гарантира придобиването и запазването на такива от лицата дори и за осигурителни периоди, придобити преди датата на прилагане на посочения регламент. Това би означавало, че сумирането на осигурителните периоди следва да се извърши, на първо място, съгласно правилата за сумиране на осигурителни периоди, предвидени от същия регламент, и едва след това, ако лицето има недостигащ осигурителен стаж, то да се възползва от възможността за закупуване на такъв по националното законодателство.
59.
В съдебното заседание от 9 януари 2014 г. българското правителство заявява, че доколкото разпоредбите на Регламент № 1408/71 се отнасят до държавите членки и техните администрации, осигурените лица трябва да разполагат с право на избор да се позоват или да не се позоват на разпоредби от този регламент. Всъщност според това правителство, ако осигурено лице реши да не се позове на посочения регламент, националната администрация не може служебно да го приложи спрямо него. Българското правителство счита, че становищата на Ирландия и на Комисията, според които осигурените лица не могат да се противопоставят на прилагането на разпоредбите на Регламент № 1408/71, противоречат на целта на регламента, която е да се облагодетелстват осигурените лица, и на самото понятие за субективно право.
60.
Ирландия счита, че член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 е формулиран ясно и недвусмислено: текстът на тази разпоредба е по естеството си задължителен, доколкото гласи, че всички осигурителни периоди, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка преди датата на прилагане на регламента на територията на тази държава членка, „се вземат предвид“ за определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на Регламент № 1408/71. Според Ирландия от това следва, че текстът на разпоредбата не трябва да се тълкува в смисъл, че предоставя на заявителя правото да реши в процеса на сумиране да не се вземат предвид релевантни осигурителни периоди. Тя приема, че ако Регламент № 1408/71 дава на частните лица право да изключват осигурителни периоди, това би създало усложнения, с които може да се застрашат координацията на националните системи и следователно целите на вътрешния пазар.
61.
Комисията приема, че Регламент № 1408/71 се прилага в разглеждания случай съгласно член 94, параграф 2 от него. Тя счита, че прилагането на въведените с този регламент стълкновителни норми зависи само от обективното положение, в което се намира заинтересованият работник. Попадащите в неговото приложно поле социалноосигурени лица не можели да се противопоставят на прилагането на тези стълкновителни норми и нямали право да се отклоняват от тях.
б) Анализ
62.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 предоставя на социалноосигурените лица право на избор относно това дали да изключат осигурителни периоди, завършени в друга държава членка преди датата на прилагане на този регламент в България. Този въпрос по същество се отнася до това дали член 94, параграф 2 от посочения регламент е задължителен или не (
20
).
63.
Съгласно постоянната съдебна практика, когато Регламент № 1408/71 предоставя на социалноосигурените лица, по отношение на които се прилага, право на избор относно приложимото законодателство, той го предвижда изрично (
21
).
64.
Съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 „[з]а определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на настоящия регламент, се вземат предвид всички осигурителни периоди […], които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка преди 1 октомври 1972 г. или преди датата на прилагане на регламента на територията […] на тази държава членка“ (
22
). Подобно на Ирландия считам, че текстът на член 94, параграф 2 от този регламент, от една страна, е недвусмислен, а от друга страна, е задължителен.
65.
Задължителният характер на тази разпоредба произтича ясно от израза „est prise en considération“, използван в текста на разпоредбата на френски, но също и от изразите, използвани в текста ѝ на други езици (
23
). Тази разпоредба не оставя никаква свобода на преценка нито на държавите членки, нито на компетентните органи, нито на осигурените лица. Следователно в случая по главното производство за целите на определяне на правото на пенсия на г‑жа Сомова в България следва да се вземат предвид и осигурителните периоди, завършени според австрийското законодателството преди датата на прилагане в България на Регламент № 1408/71 (
24
).
66.
Считам, че тази преценка не се опровергава от факта, че в едно решение, а именно горепосоченото Решение по дело Habelt, Съдът е приел, че съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 заинтересованите лица „могат да искат“ (
25
) за определяне на правата, които се придобиват съгласно посочения регламент, да се вземат предвид всички осигурителни периоди, всички периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка преди датата на прилагане на този регламент. Всъщност използването на този израз следва вероятно от обстоятелствата по случая, разглеждан в делото, по което е постановено това решение, в който на заинтересованите лица е отказана именно възможността да се ползват от Регламент № 1408/71 във връзка с вземането предвид на осигурителните периоди или периодите на пребиваване в друга държава членка.
67.
Ето защо считам, че съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 за определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на посочения регламент, трябва задължително да се вземат предвид всички осигурителни периоди, периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на държава членка преди прилагане на регламента, включително тези, които са свързани с правото на пенсия за старост на работник или на самостоятелно заето лице, подчинен(о) на законодателството на две или повече държави членки.
68.
Следователно, за да се определи дали г‑жа Сомова има право на пенсия за старост в България, е трябвало на основание член 45 от Регламент № 1408/71 да се сумират осигурителните периоди, завършени в България и в Австрия, а не да се прилага параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО.
69.
Освен това следва да се посочи, че според Административен съд София-град „завършените осигурителни периоди в Австрия са достатъчни, за да покрият недостигащия стаж по националното право, без да бъде признат осигурителен стаж по реда на параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО“. Това означава, че правилата за сумиране и за процентно изчисляване по член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71 са приложими при изчисляването на пенсията за старост на г‑жа Сомова, тъй като събирането на основание член 45 от същия регламент на периодите ѝ на осигуряване в България и в Австрия е достатъчно, за да ѝ осигури право на пенсия за старост в България.
70.
Считам, че член 45 и член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71 също са императивни (
26
) и осигуреното лице не може да се откаже от тяхното приложение, като пропусне да посочи в заявлението си за пенсия за старост осигурителните периоди, които са завършени в друга държава членка.
71.
Затова считам, че член 45, член 46, параграф 2 и член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 са императивни и не позволяват на осигуреното лице да се откаже от прилагането на правилата за сумиране и процентно изчисляване на осигурителните периоди, завършени в друга държава членка преди датата на прилагане на посочения регламент от държавата членка, в която е подадено заявлението за пенсия за старост.
3. По третия въпрос
а) Доводи
72.
Българското правителство счита, че съгласно член 12, параграф 1 от Регламент № 1408/71 същият не може нито да предоставя, нито да запазва правото на няколко обезщетения от един и същ вид за един и същ период на задължително осигуряване. То счита, че въпреки предвидените в регламента изключения член 12, параграф 1 от Регламент № 1408/71 не допуска признаването на осигурителен стаж чрез заплащането на осигурителни вноски по националното право, когато така признатият осигурителен стаж съвпада с осигурителни периоди, завършени по законодателството на друга държава членка.
73.
Комисията счита, че с оглед на отговора си на втория въпрос не е необходимо да се даде отделен отговор на този въпрос.
б) Анализ
74.
С третия въпрос Административен съд София-град иска да се установи дали член 12, параграф 1 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува, че не допуска признаването на осигурителен стаж чрез заплащане на осигурителни вноски съгласно параграф 9, алинея 3 от преходните и заключителните разпоредби на КСО, когато, както в главното производство, така признатият осигурителен стаж съвпада с осигурителни периоди, завършени по правото на друга държава членка.
75.
Като се има предвид даденият от мен отговор на втория въпрос относно императивния характер на член 45, член 46, параграф 2 и член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71, считам, че не е необходимо да се отговаря отделно на третия въпрос. Всъщност, както потвърждава Административен съд София-град, осигурителните периоди, завършени от г‑жа Сомова в Австрия, са достатъчни, за да покрият стажа, който не достига за придобиване на право на пенсия за старост съгласно българското право, без да е необходимо признаването на осигурителен стаж по реда на параграф 9, алинея 3 от преходните и заключителните разпоредби на КСО. Следователно при прилагане по-специално на предвиденото в член 45 от Регламент № 1408/71 правило за сумиране не е нито необходимо, нито допустимо да се прибягва до параграф 9, алинея 3 от преходните и заключителните разпоредби на КСО.
4. По четвъртия въпрос
а) Доводи
76.
Според българското правителство член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 допуска държава членка да прекрати плащането занапред и да иска възстановяването на всички плащания за отпусната по националното право пенсия за старост на гражданин на тази държава, когато при подаване на заявление за обезщетение за старост заявителят не е изпълнил задължението си да посочи осигурителни периоди, завършени на територията на друга държава членка. То счита, че ако впоследствие се получи потвърждение на чужд осигурителен стаж, пенсията трябва да се преразгледа с този потвърден и зачетен от другата държава членка стаж.
77.
Комисията приема, че с оглед на отговорите ѝ по първия и по втория въпрос на първата част от четвъртия въпрос вече е даден отговор. Втората част от този последен въпрос се отнасяла до възстановяване на вземания и с оглед на дадените вече отговори не била от значение за спора.
б) Анализ
78.
Поставеният от Административен съд София-град четвърти въпрос се отнася до това дали член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 допуска да се иска възстановяването на суми, платени на г‑жа Сомова като пенсия за старост, поради натрупване на тези обезщетения с други придобити в Австрия доходи. Всъщност от член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 следва, че предвидените от законодателството на държава членка разпоредби за намаляване могат по принцип (
27
) да бъдат приложени спрямо лицата, които получават обезщетение от тази държава членка, ако същите имат право на други социалноосигурителни обезщетения или всякакви други доходи, получени по-специално на основание законодателството на друга държава членка.
79.
От изложеното в съдебното заседание становище на българското правителство ясно следва, че българското право допуска натрупване на пенсия за старост и доходи от трудова дейност. При тези обстоятелства считам, че член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 не е приложим по отношение на натрупването на доходите на г‑жа Сомова от трудова дейност в Австрия и от пенсия за старост от България.
80.
Освен това за по-голяма изчерпателност ще посоча, че считам, с оглед на дадените от мен отговори на втория и третия въпрос, че пенсията за старост на г‑жа Сомова би трябвало да се изчисли въз основа на правилата за сумиране и процентно изчисление по член 45 и член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71. Освен това от посоченото от Административен съд София-град, изглежда, следва, с уговорката, че той трябва да провери дали това е така, че размерът на отпуснатата пенсия съгласно тези разпоредби на Регламент № 1408/71 не би бил различен от определения с разпореждането на СУСО от 11 юли 2007 г. (
28
).
VI – Заключение
81.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Административен съд София-град първи, втори и четвърти преюдициален въпрос съответно по следния начин:
1)
Член 49 ДФЕС не допуска правна уредба на държава членка като член 94, алинея 1 от българския Кодекс за социално осигуряване, която свързва отпускането на пенсия за старост с изискване за прекратяване на осигуряването.
2)
Член 45, член 46, параграф 2 и член 94, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 г., са императивни и не позволяват на осигуреното лице да се откаже от прилагането на правилата за сумиране и процентно изчисляване на осигурителните периоди, които са завършени в друга държава членка преди датата на прилагане на посочения регламент от държавата членка, в която е подадено заявлението за пенсия за старост.
3)
Член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71 в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент № 118/97, изменен с Регламент № 1992/2006, не е приложим по отношение на натрупването на доходите от професионална дейност и социалноосигурителни обезщетения, разглеждани в главното производство.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 28, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в ОВ L 32 от 6.2.2008 г.
(
3
)	ОВ L 392, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 288.
(
4
)	Конституционно дело № 4 от 2000 г. — ДВ, бр. 55 от 2000 г.
(
5
)	А именно 33 години, 11 месеца и 17 дни, признати въз основа на издадени от български работодатели документи във връзка със заплащането на осигурителни вноски и трудови възнаграждения на г‑жа Сомова.
(
6
)	Според запитващата юрисдикция е възможно спазването на изискването за прекратяване на осигуряването да повлияе върху решението на г‑жа Сомова за установяване на територията на друга държава членка съгласно член 49 ДФЕС поради риска и несигурността, че след прекратяване на осигуряването ще е възможно да продължи да упражнява дейността си като самостоятелно заето лице.
(
7
)	Запитващата юрисдикция също посочва, че при нея има дублиране на осигурителните периоди в двете посочени държави членки, считано от октомври 1995 г. до май 1996 г. включително, без да уточнява как е могло да се получи подобно дублиране.
(
8
)	Решение от 16 юли 2009 г. по дело Von Chamier-Glisczinski (C-208/07, Сборник, стр. I-6095, т. 85).
(
9
)	А именно в редакцията му в сила в периода от 27 декември 2005 г. до 31 декември 2011 г., приложима към фактите по главното производство.
(
10
)	Според мен тези разпоредби от българското право по-скоро насърчават пенсионерите да работят и да заплащат осигурителни вноски.
(
11
)	Вж. в този смисъл Решение от 26 януари 1999 г. по дело Terhoeve (C-18/95, Recueil, стр. I-345, т. 33—35) и Решение от 21 февруари 2013 г. по дело Salgado González (C‑282/11, все още непубликувано в Сборника, т. 35—37 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Вж. в този смисъл Решение по дело Terhoeve, посочено по-горе (точка 35), и Решение от 12 юли 2001 г. по дело Vanbraekel и др. (C-368/98, Recueil, стр. I-5363, т. 42).
(
13
)	Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman (C-415/93, Recueil, стр. I-4921, т. 96), Решение по дело Terhoeve, посочено по-горе (т. 39), Решение от 27 януари 2000 г. по дело Graf (C-190/98, Recueil, стр. I-493, т. 23), Решение от 30 септември 2003 г. по дело Köbler (C-224/01, Recueil, стр. I-10239, т. 74), Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Van Lent (C-232/01, Recueil, стр. I-11525, т. 16), Решение от 17 март 2005 г. по дело Kranemann (C-109/04, Recueil, стр. I-2421, т. 26) и Решение от 11 януари 2007 г. по дело ITC (C-208/05, Сборник, стр. I-181, т. 33).
(
14
)	Вж. в този смисъл Решение от 5 октомври 2004 г. по дело CaixaBank France (C-442/02, Recueil, стр. I-8961, т. 11) и Решение от 10 март 2011 г. по дело Casteels (C-379/09, Recueil, стр. I-1379, т. 21 и 22 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Вж. в този смисъл Решение от 1 април 2008 г. по дело Gouvernement de la Communauté française и gouvernement wallon (C-212/06, Сборник, стр. I-1683, т. 52).
(
16
)	Решение от 27 януари 2000 г. по дело Graf (C-190/98, Recueil, стр. I-493, т. 25).
(
17
)	Всички други условия, а именно за възраст и за осигурителен стаж, са били изпълнени.
(
18
)	Например изгубване на йерархична позиция или на стаж, което може да има въздействие върху напредването в кариерата и увеличението на заплатите на заинтересованите лица, както и загуба на правото на отпуск или изгубване на икономическите и търговски връзки при самостоятелно заетите лица и т.н.
(
19
)	Решение по дело Bosman, посочено по-горе (т. 104). Вж. също така Решение от 16 май 2013 г. по дело Wencel (C‑589/10, все още непубликувано в Сборника, т. 70).
(
20
)	Запитващата юрисдикция счита, че член 94, параграф 2 от Регламент 1408/71 няма императивен характер и г‑жа Сомова не е била длъжна да посочи осигурителния период, завършен според австрийското законодателство, в заявлението си от 2007 г. за отпускане на пенсия за старост в България.
(
21
)	Решение от 27 май 1982 г. по дело Aubin (227/81, Recueil, стр. 1991, т. 19), Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Van Delft и др. (C-345/09, Сборник, стр. I-9879, т. 54). В точка 52 от Решение по дело Van Delft и др., посочено по-горе, Съдът е постановил, че след като „предвидените в Регламент № 1408/71 стълкновителни норми по този начин са наложени императивно на държавите членки, на по-силно основание не може да се приеме, че социалноосигурените лица, които се обхващат от приложното поле на тези норми, могат да се противопоставят на действието им, разполагайки с избор да се отклонят от тях. Всъщност прилагането на въведената с Регламент № 1408/71 система от стълкновителни норми зависи само от обективното положение, в което се намира заинтересованият работник“.
(
22
)	Следва да се отбележи, че през 2007 г. г‑жа Сомова е поискала отпускането на пенсия за старост в България, където тя е полагала труд преди това в качеството си на работник. Считам, че въпреки че член 94 от Регламент № 1408/71, озаглавен „Преходни разпоредби за заети лица“, не посочва изрично в параграф 2 всички периоди на „самостоятелна трудова заетост“, Съдът е постановил в точка 25 от Решение от 7 февруари 2002 г. по дело Kauer (C‑28/00, стр. I‑1343), че „[о]тносно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 следва да се припомни, че посоченият в него израз „осигурителни периоди“ е определен в член 1, буква с) от същия регламент като обозначаващ „периодите, през които са внасяни вноски, или периодите на трудова или самостоятелна заетост, които се определят или признават за осигурителни периоди от законодателството, съгласно което са завършени […]“. Всъщност Регламент (ЕИО) № 1390/81 на Съвета от 12 май 1981 година за включване на самостоятелно заети лица и на членове на техните семейства в приложното поле на Регламент № 1408/71 (ОВ L 143, стр. 1; Специално издание на български език, глава 5, том 1, стр. 202) включва самостоятелно заетите лица към схемата, установена за работници в първоначалния текст на регламента. Следва да се добави, че член 95 от Регламент № 1408/71 в редакцията си, приложима към спора по главното производство, озаглавен „Преходни разпоредби за самостоятелно заети лица“, в параграф 2 гласи, че „[з]а определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на настоящия регламент, се вземат предвид всички осигурителни периоди или, по целесъобразност, всички периоди на трудова заетост, самостоятелна трудова заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава членка“. Според мен последната разпоредба има същото правно съдържание като член 94, параграф 2 от посочения регламент.
(
23
)	Вж. по-специално израза „се вземат предвид“ на български, „wordt rekening gehouden“ на нидерландски, „shall be taken into consideration“ на английски, „se tomará en cuenta“ на испански, „é preso in considerazione“ на италиански, „será tido em consideração“ на португалски, „λαμβάνεται υπόψη“ на гръцки, „sunt luate în considerare“ на румънски, „figyelembe kell venni“ на унгарски, „otetaan huomioon“ на фински, „skall beaktas vid“ на шведски, „skal tages i betragtning“ на датски, „werden […] berücksichtigt“ на немски, „sa zohľadnia“ на словашки, „se berou v úvahu“ на чешки, „ņem vērā“ на латвийски, „jest uwzględniany“ на полски.
(
24
)	Вж. по аналогия Решение от 18 април 2002 г. по дело Duchon (C-290/00, Recueil, стр. I-3567, т. 23). Вж. също така Решение от 7 февруари 1991 г. по дело Rönfeldt (C-227/89, Recueil, стр. I-323, т. 16), Решение от 11 юни 1998 г. по дело Kuusijärvi (C-275/96, Recueil, стр. I-3419, т. 25), Решение от 10 май 2001 г. по дело Rundgren (C-389/99, Recueil, стр. I-373, т. 29 и 30) и Решение от 18 декември 2007 г. по дело Habelt и др. (C-396/05, C-419/05 и C-450/05, Сборник, стр. I-11895, т. 55).
(
25
)	Вж. точка 55 от това решение, както и точка 95, където е използван изразът „могат да искат“. Административен съд София-град счита, че този израз предполага, че Съдът приема, че член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 няма задължителен характер и следователно е предоставено право на преценка на правоимащото лице. Последиците за настоящото дело биха били, че г‑жа Сомова не би била задължена да посочи в заявлението си за отпускане на пенсия съгласно националното право осигурителните периоди, които са завършени в друга държава членка преди прилагането на същия регламент.
(
26
)	Самият текст на тези разпоредби не предоставя никакво право на избор на осигуреното лице във връзка с тяхното прилагане. Вж. по аналогия Решение по дело Van Delft, посочено по-горе (т. 57). Подобно на ирландското правителство считам, че при прилагане по-специално на член 84а, параграф 1 от Регламент № 1408/71 „лицето, което желае да получи обезщетение по схема за социална сигурност, няма право да представя непълна информация за своя трудов стаж и за периодите, през които се е осигурявало, с цел извличане на финансова изгода“. Както посочва и генералният адвокат Cruz Villalón в точка 67 от заключението си по дело Wencel, посочено по-горе, тази разпоредба „налага задължение за взаимно предоставяне на информация и за сътрудничество на институциите и на лицата, включени в приложното поле на [Регламент № 1408/71], което за първите се конкретизира в задължението да „предоставят на заинтересованите лица всякаква информация, която е необходима за упражняване на предоставените им с настоящия регламент права“, а за вторите — в задължението „във възможно най-кратък срок [да] информират институциите на компетентната държава и на държавата по пребиваване за всички промени в личното или семейното им положение, които засягат правото им на обезщетения съгласно настоящия регламент“.
(
27
)	Изключение от принципа, залегнал в член 12, параграф 2 от Регламент № 1408/71, е предвидено в член 46б, параграф 1 от същия регламент, съгласно който при натрупване на обезщетения от един и същ вид предвидените от националното законодателство разпоредби за намаляване не се прилагат за обезщетението, изчислено в съответствие с член 46, параграф 2 от посочения регламент.
(
28
)	Предвид дадения от мен отговор на третия поставен от запитващата юрисдикция въпрос е възможно да се постави въпросът дали съгласно националното право г‑жа Сомова евентуално би имала право на възстановяване на вноските, платени от нея по параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО. Като се има предвид, че отпускането на пенсия за старост в България на г‑жа Сомова трябва да се извърши при прилагане на разпоредбите на Регламент № 1408/71, а не на параграф 9 от преходните и заключителните разпоредби на КСО, в конкретния случай последната разпоредба не дава никакво право на пенсия за старост. Оттук следва, че плащанията, извършени съгласно тази разпоредба от г‑жа Сомова, представляват невъзвращаеми осигурителни вноски. Във всички случаи запитващата юрисдикция трябва да реши този въпрос, като провери по-специално дали СУСО и г‑жа Сомова са спазили взаимно задълженията си за предоставяне на информация и оказване на съдействие, произтичащи от член 84а от Регламент № 1408/71. Следва да се припомни, че според СУСО г‑жа Сомова недобросъвестно е пропуснала да посочи осигурителните периоди, които са завършени в Австрия. Запитващата юрисдикция обаче потвърждава, че в никой документ, изходящ от пенсионния орган, не се съдържа указание до г‑жа Сомова, че следва да посочи и придобит осигурителен стаж в друга държава членка поради възможността за сумирано изчисляване на осигурителните периоди по реда на член 45 от Регламент № 1408/71. Освен това според запитващата юрисдикция утвърденият образец на заявлението за отпускане на пенсия за старост също не разяснява правата и задълженията по този регламент.