62022CJ0753_RES
Дело C‑753/22 срещу
QY
срещу
Федерална република Германия
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht)
Решение на Съда (голям състав) от 18 юни 2024 година
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Директива 2013/32/ЕС — Член 33, параграф 2, буква a) — Невъзможност за органите на дадена държава членка да отхвърлят молба за убежище като недопустима поради предоставен преди това статут на бежанец в друга държава членка — Член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз. — Опасност от нечовешко или унизително отношение в тази друга държава членка — Разглеждане от тези органи на тази молба за убежище, въпреки че статут на бежанец е предоставен в посочената друга държава членка — Директива 2011/95/ЕС — Член 4 — Индивидуално разглеждане“
Контрол по границите, убежище и имиграция — Политика относно убежището — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Директива 2011/95 — Процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Директива 2013/32 — Процедура по разглеждане на молба за международна закрила — Предоставяне на международна закрила в държава членка — Молба за закрила в друга държава членка — Опасност от нечовешко или унизително отношение — Невъзможност за другата държава членка да обяви тази молба за недопустима — Липса на задължение за автоматично признаване на решението за предоставяне на международна закрила — Ново индивидуално, цялостно и актуализирано разглеждане на посочената молба — Обхват
(член 4, параграф 3 ДЕС; член 78, параграфи 1 и 2 ДФЕС; Хартата на основните права на Европейския съюз, член 4; Регламент № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета, член 3, параграф 1; Директива 2011/95 на Европейския парламент и на Съвета, член 3, член 4, параграфи 1 и 3, членове 13 и 36 и Директива 2013/32 на Европейския парламент и на Съвета, член 5, член 10, параграфи 2 и 3, член 33, параграфи 1 и 2, буква а) и член 49)
(вж. т. 57—59, 68, 71—80 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия), Съдът, заседаващ в голям състав, се произнася по въпроса дали органите на една държава членка трябва да пристъпят към ново разглеждане на молба за убежище, независимо че в друга държава членка е предоставен статут на бежанец, когато те не могат да приложат предоставената с Директива 2013/32 (
1
) възможност да отхвърлят тази молба като недопустима.
QY, сирийска гражданка, получава статут на бежанец в Гърция през 2018 г. и подава молба за международна закрила в Германия. Впоследствие германски административен съд приема, че в Гърция за QY съществува сериозна опасност да бъде подложена на нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), поради което тя не може да се завърне там.
През октомври 2019 г. германският компетентен орган отхвърля молбата на QY за предоставяне на статут на бежанец, но ѝ предоставя субсидиарна закрила. QY обжалва това решение, но жалбата е отхвърлена от сезирания германски административен съд с мотива, че QY не била заплашена от преследване в Сирия. Поради това QY подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция, като изтъква, че компетентният германски орган е обвързан от признаването на статута на бежанец от страна на гръцките органи.
Запитващата юрисдикция уточнява, че в конкретния случай молбата за международна закрила на QY не може да бъде обявена за недопустима поради обстоятелството, че преди това вече е бил предоставен статут на бежанец в Гърция, тъй като в тази държава QY била изложена на сериозна опасност от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата. При тези обстоятелства тя иска по същество да се установи дали съгласно правото на Съюза компетентният германски орган е можел да прецени основателността на тази молба за международна закрила, без да е обвързан от факта, че Гърция вече е предоставила такава закрила на QY.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът припомня, че член 78, параграф 2, буква а) ДФЕС предвижда, че Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз приемат мерки за обща европейска система за убежище, включваща „единен статут на бежанец за гражданите на трети страни, който е валиден в целия Съюз“. Макар по този начин тази разпоредба да предоставя правно основание за приемане на актове на Съюза, съдържащи такъв единен статут, това не променя факта, че е необходима намесата на законодателя на Съюза, за да се намери конкретно приложение на всички свързани с този статут права предоставени от държава членка и признати от всички останали, са валидни в целия Съюз.
Законодателят на Съюза обаче все още не е конкретизирал напълно целта, към която се стреми член 78, параграф 2, буква а) ДФЕС, а именно посочения единен статут на бежанец. На този етап той не е установил по-специално принцип, съгласно който държавите членки да са длъжни да признават автоматично приетите от друга държава членка решения за предоставяне на статут на бежанец, нито е определил реда и условията за прилагането на такъв принцип. Макар при сегашното състояние на правото на Съюза държавите членки да са свободни да поставят признаването на всички свързани със статута на бежанец права на тяхна територия в зависимост от приемането от техните компетентни органи на ново решение за предоставяне на такъв статут, държавите членки са свободни да предвидят автоматично признаване на такива решения, приети от друга държава членка, на основание на наличието на по-благоприятна разпоредба (
2
). Безспорно е обаче, че Германия не се е възползвала от тази възможност.
При тези условия, на второ място, Съдът определя обхвата на извършваното от компетентния орган на държава членка разглеждане на молба за международна закрила, подадена от кандидат, на когото друга държава членка вече е предоставила статут на бежанец.
В този контекст той установява, че когато компетентният орган на държава членка не може на основание член 33, параграф 2, буква а) от Директива 2013/32 да обяви недопустимостта на подадена от кандидат молба за международна закрила, на когото друга държава членка вече е предоставила такава закрила, тъй като е налице сериозна опасност този кандидат да бъде подложен в другата държава членка на нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата, този орган трябва да извърши ново индивидуално, цялостно и актуализирано разглеждане на молбата, като проведе нова процедура за предоставяне на международна закрила, проведена в съответствие с Директиви 2011/95 и 2013/32. Ако кандидатът отговаря на условията да бъде разглеждан като бежанец съгласно глави II и III от Директива 2011/95, посоченият орган трябва да му предостави статут на бежанец, без да разполага с право на преценка.
В това отношение, макар същият орган да не е длъжен да признае статута на бежанец на този кандидат единствено поради факта, че този статут е бил предоставен на последния по-рано с решение на друга държава членка, първият посочен орган все пак трябва да съобрази в пълна степен това решение и доказателствата, които го подкрепят. Това е така, защото общата европейска система за убежище, която, както се подчертава в съображение 12 от Директива 2011/95, включва общи критерии за определяне на лицата, които реално се нуждаят от международна закрила, се основава на принципа на взаимно доверие (
3
), съгласно който следва да се презумира, освен при изключителни обстоятелства, че отношението към търсещите международна закрила лица във всяка държава членка отговаря на изискванията на правото на Съюза, включително на изискванията на Хартата, на Конвенция за статута на бежанците (
4
) и на Европейската конвенция за защита на правата на човека. (
5
)
Освен това, като се има предвид принципът на лоялно сътрудничество (
6
) и за да се гарантира, доколкото е възможно, съгласуваността на взетите от компетентните органи на две държави членки решения относно необходимостта от международна закрила на един и същ гражданин на трета държава или на лице без гражданство, следва да се приеме, че компетентният орган на държавата членка, който следва да се произнесе по новата молба, трябва във възможно най-кратки срокове да започне обмен на информация с компетентния орган на държавата членка, предоставил по-рано статут на бежанец на същия кандидат. На това основание първият от тези органи следва да уведоми втория за подадената нова молба, да му изпрати становището си по това ново искане и да поиска от него да представи в разумен срок информацията, с която разполага и въз основа на която е предоставил този статут. Този обмен на информация има за цел да предостави възможност на органа на държавата членка, до който е подадена новата молба, да вземе предвид в пълна степен наличната информация при проверките, които трябва да извърши в рамките на процедурата за предоставяне на международна закрила.
(
1
)	Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60). Член 33, параграф 2, буква а) от тази директива предвижда, че държавите членки могат да приемат, че молба за международна закрила е недопустима, когато друга държава членка е предоставила международна закрила.
(
2
)	Вж. член 3 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9) и член 5 от Директива 2013/32.
(
3
)	Вж. съображение 12 от Директива 2011/95.
(
4
)	Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г.
(
5
)	Европейска конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
(
6
)	По силата на принципа на лоялното сътрудничество, установен в член 4, параграф 3, първа алинея ДЕС, Съюзът и държавите членки при пълно взаимно зачитане си съдействат при изпълнението на задачите, произтичащи от Договорите. Този принцип намира конкретен израз в член 36 от Директива 2011/95 и в член 49 от Директива 2013/32.